Ērgle Zenta

Esmu dzimis neveiksminieks

ZENTA ĒRGLE

ESMU DZIMIS NEVEIKSMINIEKS

,

ievads

Vai jūs ticat, ka ir laimīgas un nelaimīgas dienas un datumi? Es — ne. Bet mans draugs Pēteris tic. Viņš ir cieši pārliecināts, ka visādas likstas un nelaimes viņam atgadās tikai tāpēc, ka viņš piedzimis piektdienā, trīspadsmitajā datumā.

Kādā pavasara novakarē purināju pagalmā paklājus. Skatos, nāk Pēteris. Pēkšņi viņš apstājas, sāk griezties un spļaut pār plecu. Kas tad tās par izdarībām?

—    Saderam, ka man rīt krievu valodas diktātā būs divnieks, — Pēteris pienāk un saka.

—    Laikam neesi labi samācījies?

—     Kur nu, — viņš bezcerīgi atmet ar roku. — Vai tad jūs pati neredzējāt — sētnieces melnais runcis aizdrāzās man gar pašu degungalu?

Mūsu sarunu pārtrauca skaļš sauciens:

—    Pēter, marš, uz veikalu! Ir gan tūļīgs puika!

—    Skrej pati, ja tā deg! — Pēteris noņurd. — Atradusi muļķi!

—    Kā tev nav kauna! — es saku. — Māsai varbūt jāmācās.

—    Nu, kas par to? Lai mazliet izvēdinās, citādi vēl pārsprāgs no lielas zubrīšanās. Eh, apnicis man viss, — Pēteris nosēdās tieši putekļainajās smiltīs. — Mājās to vien dzird: tu — sliņķis, tu — palaidnis. Skolā atkal: Pēteri Kalniņ, nesarunājies! Pēteri Kalniņ, kaunies, tev šodien atkal divnieks! Paipuisīši'— tie labiņie. Pat rakstnieki par tādiem vien raksta, miegs nāk, lasot tādus stāstus.

—   Bet, ja nu es uzrakstītu par kādu palaidni, vai tad būtu interesanti lasīt? — es, nekā nedomādama, pajautāju.

—    To nu gan jūs nedarīsiet, varu saderēt kaut uz simt kilogramiem iedeņu.

—    Uzrakstīšu!

—    Neuzrakstīsiet!

—    Uzrakstīšu gan!

— Saderam, ka ne!

Mēs saderējām. Kopš tā laika Pēteris, mani satiekot, vienmēr zobgalīgi apjautājās: — Nu, kā ar stāstu?

Viņš bija cieši pārliecināts, ka derības laimēs un saņems kārotās konfektes. Bet es uzrakstīju — par zēnu, kas saucas Pēteris un kas līdzīgs manam draugam kā divas ūdens lāses. Redzēs, ko viņš teiks, kad izlasīs šo stāstu.

1. nodaļa es un manējie

Vecmāmiņai taisnība — esmu īsts neveiksminieks. — Tas tādēļ, ka tu esi dzimis piektdienā un pie tam vēl trīspadsmitajā datumā, — vecmāmiņa vienmēr saka, ja man nejauši sasitas krūzīte vai notiek kāda cita ķibele. — Kādēļ tad māsa nekad nekā nēsāsit?

Agrāk es par to nedomāju, bet kopš šodienas man ir skaidrs, ka visi bērni sadalāmi veiksminiekos un neveiksminiekos. Mans draugs Māris, piemēram, ir veiksminieks. Viņu vakar neizsauca vēsturē, bet mani izsauca un ielika divnieku. Tas vēl nebūtu nekas, gan samācīšos un izlabošu. Bet tas, ka fizkultūras skolotājs skolas basketbola komandā par centra uzbrucēju nozīmēja nevis mani, bet garo Tedi no 5.a, ir skaidra netaisnība. Visiem taču zināms, ka es pārlēcu metru trīsdesmit, bet garais Tedis — tikai metru desmit un ka pēdējās sacīkstēs es simt metrus noskrēju ātrāk pat par mūsu klases čempionu Andri. Ko līdz tas garais augums, ja Tedis ir tūļa un miegapūznis?

Bet skolotājs tomēr izvēlējās viņu un nevis mani. Man esot pārāk mazs augums, un es esot sliktākais skolnieks klasē. Pirmkārt, tas nav tiesa — Ozolu Mārim un Kārkliņu Jānim ir vēl vairāk trijnieku, un bez tam — visi taču nevar būt teicamnieki, kādam jābūt arī pēdējam klasē. Un, otrkārt — vai tad es esmu vainīgs, ka man tik mazs augums? Jūs domājat, ka man patīkami stāvēt ierindā pašās beigās? Stāsta, ka zinātnieki esot izgudrojuši tādas zāles, kuras uzkaisot uz augiem, un tie izaugot brīnum lieli. Kāpēc tādas nevarētu izgudrot arī cilvēkiem? Tad es vienā nedēļā izaugtu tik garš kā Jānis Krūmiņš, mani uzreiz uzņemtu basketbola izlasē un es fizkultūras skolotājam parādītu pigu.

Tikai galīgu neveiksminieku skolotāja izsauc četras reizes pēc kārtas.

Gramatika vispār ir priekšmets, kas izdomāts skolnieku mocīšanai. Sēdi un zubrī kā muļķis: nominatīvs kas? — suns, ģenitīvs kā? — suņa…

Latviešu valodas stunda. Nominatīvs (tā mēs esam iesaukuši savu latviešu valodas skolotāju) atver «baigo grāmatu» — klases žurnālu.

— Nu, kas pieteiksies atbildēt?

Tas esmu es, nelaimes putns, dzimis piektdiena, trīspadsmitajā datumā.

Teicamnieks Andris Ozoliņš viens pats izsleji gaisā roku gluži kā fabrikas skursteni.

—         Paldies, Andri, tev jau ir atzīme. Šoreiz, mani vairāk interesē galerija, — Nominatīvs noņirdz.

Galerija — tie esam mēs, pēdējie trīs soli. Jānis un Māris pārtrauc spēlēt uz desām. Mēs pieplokam soliem, saraujamies aiz pārējo mugurām, vārdu sakot, izgaistam. Klasē absolūts klusums. Man patiesībā nav ko baidīties, jo mani jau izcēla iepriekšējā stundā.

—        Māri Ozol, pie tāfeles! Izlocīsi vārdu «akmens».

—        Uh, — no galerijas paceļas atvieglota nopūta.

Māris, kā par brīnumu, raksta uz tāfeles va- ren veikli, tikai šad tad slepus paskatās plaukstā, nodrošinājies ar špikeri. Špikošanas mākslu viņš vispār attīstījis līdz pilnībai. Ar tievām gumijām špikeri piestiprināti pie elkoņiem, bikšu kabatās un citās ērti pieejamās vietās. Nominatīvs, iedziļinājies klases žurnālā, nekā nemana.

—       Lūdzu, skolotāj, gatavs! — Māris noslauka krītainos pirkstus gar bikšu stilbiem. Nominatīvs uzliek brilles un pārbauda.

—      Parādi rokas! — viņš pavēl. Māris piebāž abas ķepas skolotājam pie deguna un apgriež vēl ar delnām uz augšu.

—      Nu redzi, tu vari arī labi iemācīties, ja saņemies, — Nominatīvs ieraksta Mārim tik reto piecnieku.

Māris kā uzvarētājs soļo atpakaļ uz galeriju. Tīri nostrādāts.

—      Bet tagad, — skan Nominatīva pretīgais tenors, — atbildēt nāks — Pēteris Kļaviņš.

Tas esmu es, nelaimes putns, dzimis piektdienā, trīspadsmitajā datumā.

—    Lūdzu, skolotāj, es . .. man vakar sāpēja zobi un tāpēc nevarēju izmācīties, — es stostos.

—    Varēji izdomāt ko citu, — Nominatīvs pretīgi smaida. — Zobi tev taču sāpēja jau aizvakar. Kāds būs daudzskaitļa akuzatīvs no vārda «tirgus»?

Divnieks. Vakarā aizgājām uz 1905. gada parku spēlēt futbolu. Nav vērts mācīties, trešo reizi jau nesauks.

Tomēr ir vēl pasaulē pretīgi skolotāji. Nominatīvs-izcēla mani četras reizes pēc kārtas un, protams, ielika četrus divniekus.

Jums vajadzētu redzēt, kāds pēc tam klasē sacēlās tracis.

—    Tu mūs iegāz, — kliedz teicamnieks Andris. — 5.a tagad aizies mums priekšā.

No Andra jau citu sakāmo nesagaidīt — pats baigais zubrītājs, viņš nesaprot, ka bez aritmētikas un idiotiskās gramatikas ir arī vēl citas interesantākas lietas. Reiz, kad Andris uzrāvās uz trijnieka, viņš kā ēna veselu nedēļu vilkās Nominatīvam pakaļ un tikmēr dīca, kamēr tas atjāva izlabot atzīmi. Ar šito zubrltāju vien es tiktu viegli galā. Bet tagad bez Andra sāk kliegt gandrīz visi. Vienīgi galerija klusē un jūt man līdzi. Māris un Janka pat pārtrauc desu spēli un ar interesi vēro, kā es izlocīšos.

Beidzot visa klase sadalās divās grupās. Vieni apgalvo, ka es esot galīgi stulbs, otri, ka vienkārši slinks.

Smieklīgi tā strīdēties, vai ne? Pareizāk taču būtu paprasīt man pašam.

—    Vienam ar viņu nav ko noņemties, — Andris beidzot nolemj. — Var vēl pārpūlēties un saslimt ar nerviem.

Acīm redzot, viņš baidās, ka klase neuzdod viņam nodarboties ar mani.

—    Norunāsim tā — seši skolnieki katrs savu dienu lai ierodas pie Pētera pārbaudīt, kā viņš sagatavojis uzdoto. Kas pieteiksies brīvprātīgi?

Neviens nepiesakās. Tas tāpēc, ka ārā pašlaik jauks laiks un nevienam nepatīk ķēpāties ar gramatiku.

—    Izbeidziet, — es beidzot sadusmojos. — Pats varu mācīties, neesmu taču nekāds kretīns. Bez tam man ir māsa, kas viena pati zina vairāk neka visi seši jūsu zubrītāji kopā.

Klasē ar to beidzās, bet mājā viss sākās no gala. Nominatīvs pieprasīja, lai uzdevumu burtnīcā pie katra divnieka būtu tēva (tieši «tēva», viņš uzsvēra) paraksts.

Smieklīga prasība. It kā mātei nebūtu tādas pašas tiesības kā tēvam. Vispār tas ir nepareizi — traucēt tēvu viņa radošajā darbā kaut kādas tur muļķīgas gramatikas dēļ. Varbūt viņš gandrīz jau izdomājis īsto konstrukciju jaunam kūlīšu sējējam, bet te uzreiz es ar saviem divniekiem. Tēvs var uztraukties un visu aizmirst.

Ilgi domāju, kā izlocīties, bet nekā neizdomāju. Teikt, ka visas šīs dienas man bija apslēptā gripa un paaugstināta temperatūra, — nav vērts, tā kā tā neviens neticēs. Zobus nesen salaboja, tas arī atkrīt. Ko tur tik daudz domāt — kas būs, būs.

Četri divnieki pat tēvam likās par traku. Mums bija saruna, kuru labāk neatstāstīt — maz prieka.

Man ir māsa Elizabete. Bet tā viņu sauc tikai tētis, kad dusmojas. Citādi visi viņu sauc par Elzu, bet es par Līželi. Tas tāpēc, ka viņa mani dēvē par Peksi.

Mūsu tētis dievina nezin kāda tur vācu komponista operas. Vienā tādā operā galvenā varone ir Elizabete, tādēļ arī tētis nosaucis māsu tādā smieklīgā vārdā. Reiz mēs visi aizgājām noskatīties šo operu. Bija drausmīgi garlaicīgi — cilvēki uz skatuves citu neko nedara kā plātās ar rokām un dzied. Bet tā dāma, nu, Elizabete, beigās ņem un nezin kāpēc nomirst.

—   Tā tev arī izies, ja tu tik daudz zubrīsies, — es pačukstu māsai. — Turi muti, — šī atcērt un berzē ar kabatas lakatiņu acis. Atradusi, par ko raudāt. Labi vēl, ka tēvs nav arī mani nosaucis par Tanheizeru vai Loengrīnu, — tad nu gan puikas par mani ņirgtu.

Manai māsai ir tieksme vienmēr piesieties. — Peksi, kādas tev ausis! Peksi, atkal tev izspūruši mati! — .tā viņa var malt katru dienu bez apstājas. Pat vispacietīgākajam zēnam tas vienreiz būs līdz kaklam.

Mūsu sētas Tomam brālis ir parašutists. Toms staigā pa sētu un vienmēr lielās — šodien mans brālis izlēca 143. reizi, bet vakar gandrīz nositās — izpletnim kaut kas aizķērās, saprotiet.

Imantam brālis atkal ir futbolists, nevis kaut kāds, bet meistarkomandas dublieris.

Būtu Elza kaut vai tāda kā Ilze no 38. dzīvokļa, kura vakar Tomam uzlika tādu dubultnelsonu, ka šis veselu pusstundu sēdēja zemē un blisināja acis. Ar lādu māsu varētu lepoties, bet par Elzu taisni jākaunas.

Te viņa iedomājas, ka mācīšoties par skolotāju, un neliek man mieru.

—   Ak jums uzdots tas uzdevums par ^diviem vilcieniem, — viņa mani uzrunā tā, it kā es būtu vesela klase. —"Jūs nesaprotat? Nekas, tūlīt viss būs skaidrs.

Viņa man stāsta un stāsta, bet man jāsmejas. — Stulbenis! — viņa beidzot noskaišas un aizvācas. Labāk jau tad norakstīt no mūsu klases teicamnieka Andra nekā nokļūt Elzas nagos.

Citiem māsas kā māsas, bet manējā… Nu paraugie- ties labi, atkal piesienas! It kā tīras ausis būtu pats svarīgākais pasaulē.

Citreiz viņa atkal sadomā, ka būšot slavena komponiste (viņa, starp citu, mācās mūzikas skolā). Tad tik jāmanās ātrāk no mājām ārā. Elza var stundām ilgi sēdēt pie klavierēm un klimperēt vienu un to pašu.

—    Kā tev neapriebjas, — es viņai saku. — Tev taču tā vai tā nekas neiznāk.

—    Ģēnijs, lūdzu, iegaumē, Pekslt, ir deviņdesmit deviņi procenti darba un viens procents talanta, — Elza visgudri nosaka un klimperē tālāk.

Es to visu jums stāstu tādēļ, lai jūs saprastu, kāds man nelaimīgs liktenis. Nebūtu es piedzimis piektdienā un vēl trīspadsmitajā datumā, man droši vien būtu brālis vēl slavenāks nekā Imantam vai Tomam.

Mana māte strādā par grāmatvedi. Tas nozīmē, ka viņai liela ķēpāšanās ar papīriem, sevišķi pirms algu izmaksām. Māte tad ņem darbu līdzi uz mājām un strādā līdz vēlai naktij. Visās istabās tad ož pēc baldriāniem, jo mātei slima sirds.

—    Tā tu sevi pavisam sabeigsi, — vecmāmiņa rājas.

—    Ko lai dara? — māte nogurusi atmet ar roku, un skaitāmie kauliņi milzīgā ātrumā zib zem viņas pirkstiem. — Pēc divām dienām jāizmaksā alga.

—    Tas jūsu direktors laikam domā, ka tev pašai mājās nekā nav ko darīt, — vecmāmiņa neatlaižas. — Bet tu reiz paņem uz darbu līdzi veļu un sāc mazgāt un gludināt. Sak, vakar līdz vēlai naktij mājā sastādīju algas sarakstus, tad nu šodien jāmazgā vīram krekli.

Es iedomājos, kā tas izskatītos, ja pāri lepnajam direktora kabinetam būtu pārvilkta aukla un uz tās sakārti tēva krekli, manas bikses un Elzas kleitas. Man sanāk smiekli, bet tēvs m?ni sarāj:

—   Tur nekā smieklīga nav, te drīzāk jāraud. Cik ilgi cilvēks to var izturēt?

Tēvs aizmirst, ka viņš pats bieži vien sēd vēl ilgāk augšā nekā māte. Viņš strādā par konstruktoru lauksaimniecības mašīnu rūpnīcā.

—   Taisni kauns, — viņš bieži saka, — cik daudz darbu uz laukiem vēl dara ar rokām.

Vecmāmiņa mums ir pavisam īpaša. Viņa ne acu galā neieredz melnus kaķus. Nekāda pasaules vara nepiespiedis, lai viņa pirmā ietu pa ceļu, pa kuru pārskrējis melns kaķis. Kad vecmāmiņa ierauga pareizticīgo mācītāju, viņa satver pogu un tur tik ilgi, kamēr mācītāja garie paltraki pazūd aiz stūra — tad piepildoties visas vēlēšanās. Bet tas ir tīrie nieki — es reiz turēju pogu un vēlējos, lai mani neizsauc aritmētikā, bet tomēr izsauca. Laiku vecmāmiņa pareģo pēc savas kreisās kājas īkšķa — kad tas sāk sāpēt, tad noteikti būs lietus.

Par pasauli vecmāmiņai ir savi īpaši uzskati, viņa neparko netic, ka zeme ir apaļa.

—   Nemuldi niekus, puika, — viņa man saka. — Tad jau es sen būtu nokritusi no tās.

—    Tu nekrīti tādēļ, ka zeme tevi pievelk, — es neatlaižos.

—    Kāpēc tad es to nejūtu? Lūk, paceļu vienu kāju, paceļu otru, nu, kur tad šī pievelk?

Un tā nu jūs būtu iepazinušies ar mani un manējiem.

2. nodaļa Mes organizējam futbola komandu

Simtreiz labāk dzert zivju eļļu nekā kalt gramatiku. Nominatīvs — kas? Akmens. Ģenitīvs — kā? Akmens . .. Visi klases zēni aizgāja uz basketbola sacīkstēm — cīnās mūsu 5.b pret sesto klasi. Man neatļāva iet pat noskatīties, lai sēdot mājās, mācoties gramatiku un izlabojot saņemtos četrus divniekus. Domā, man liela vajadzība. Tā vai tā sestā mūsējiem salika. Kas tad Tedis par centra uzbrucēju — miegamice, blenž debesīs, kamēr pretinieks izrauj bumbu šim no rokām.

Datīvs — kam? Akmenim … Puikas pagalmā satupušies pie sētas un grauž saulenes.

Akuzatīvs — ko? Akmeni . . . Nez ko viņi tur tik ilgi var spriest? Droši vien Imants atkal plātās ar savu slaveno brāli futbolistu. Mums no tā nav nekāda labuma. Bet ja nu mēs paši noorganizētu savu pagalma futbola komandu un palūgtu Imanta brāli mūs patrenēt?

Instrumentālis — ar ko? Ar akmeni. . .

—   Ko tu vienmēr tausti to savu pakausi? — Elza iespurcas. — Laikam bail, ka pārāk nesakarst. Es varu uzliet aukstu ūdeni.

—    Olimpiskā nūdele!

Lokatīvs — kur? Akmenī… Ir patiešām dzirdēts, ka cilvēki no lielas- mācīšanās sajūkot prātā, fakts. Būs jātaisa neliels pārtraukums.

Puikas sētā, izrādās, runā nevis par futbolu, bet pārspriež starptautisko- motokrosu Smerlī. Galvenais runātājs ir Tima.

—    Mans brālis bija tiesnesis pie Šmerļa upītes — ziniet, kur tas stāvais nobrauciens. Tie tik bija kumēdiņi. — Tima iemet mutē sauleņu sēkliņu. Mute viņam darbojas kā īsta fabrika — pa vienu pusi ielaiž sēkliņas, pa otru iznāk ārā čaumalas, bet kodoli aiziet savu ceļu vēderā. Es reiz veselu nedēļu trenējos, liku pat Timām atvērt muti un parādīt, kā to dara, bet nekas neiznāca. Beidzot vecmāmiņa sadusmojās, ka es piespļaujot visu istabu, un nosūdzēja tēvam.

—   Skatāmies, brauc francūzis — baigā mašīna! Drāž no kalna zemē ar pilnu ātrumu taisni upītē. Bet motors — paf-paf! — un noslāpst. Francūzis sāk lamāties, bet tas neko nelīdz — mūsu pašu Rešetniks aizdrāzās šim garām. — Tima pārspļauj sauleņu čaumalas pāri žogam kaimiņu pagalmā.

—   Vācietis atkal apģērbies kā švīts — lakoti zābaki, uz tērpa ne pūciņas. Bet kā nolikās peļķē, dubļains līdz ausīm.

—    Pagaidi, — es saku Timām, — pašreiz mums jāapspriež svarīgākas lietas nekā motokross. Mums jānoorganizē pašiem sava futbola komanda.

Zēni brīdi klusē, sagremo manu ideju, bet tad iet vaļā.

—    Kā tas mums agrāk neienāca prātā? — Toms pirmais atjēdzas.

—   īstu, saprotiet, ar visiem uzbrucējiem, pussargiem, aizsargiem un vārtsargu! Es būšu vārtsargs, — Imants nolec no sētas.

—   Tu? Smieklīgi. Kas tad tu par vārtsargu, tāds . . . tāds … — Tima zobojas.

—    Nu kāds tad, sauleņu lobāmā mašīna? — Imants lien kauties. Saceļas īsta jezga.

—    Tikai rāmi un bez asins izliešanas, — Toms apklusina strīdniekus.

—  Apspriedīsim visu mierīgi. Ideja pati par sevi nav slikta.

—    Citās sētās sen jau ir tādas komandas, viņi pat sacensības sarīko, — Imants paskaidro.

—    Vispirms paskatīsimies, kā mums ar posteņiem, — Toms izvelk no kabatas nosmulētu bloknotu. — Par Pēteri skaidrs, viņš labi skrien un prot veikli izlavīties pa spraugām — tātad centra uzbrucējs. Imants būs kreisais malējais aizsargs.

—    Nekā, es gribu būt par vārtsargu, — Imants neatlaižas.

—    Kas tu par vārtsargu, jāsmejas, — sētnieces Vovka iemet starpā.

—   Tievs kā diegs. Kā liks ar bumbu, pārlūzlsi uz pusēm.

—    Bet tu, resnā muca, pārsprāgsi kā balons, nočūkstēsi vien un sa- plaksi.

—    Izbeidziet! Tā mums nekas neiznāks. Lai treneris pārbauda visus un sadala pa posteņiem, — Toms izspriež.

—    Bet mums jau nemaz nav trenera, — Tima izspļauj tukšās čaumalas. Uz brīdi iestājas klusums. Skaidrs, ka treneris vajadzīgs. Katrai kārtīgai

komandai taču tāds ir.

—    Bet Imanta bračka? — es saku.

—    Nezin vai Valdis būs ar mieru? — Imants groza galvu. — Viņš ļoti aizņemts — no rīta fabrikā, vakarā treniņi un sacīkstes.

—  Padomā tik, aizņemts! īsti puikas vienmēr atrod laiku, — Toms nosaka. — Ejam.

—    Uz kurieni? — Imants apvaicājas.

—    Pie tava bračkas, bet jūs citi pagaidiet tepat.

—    Kaut nu izdotos, — es klusām pie sevis lūdzos un ieliecu saujā kreiso īkšķi, — vecmāmiņa apgalvo, ka tas dažreiz palīdzot. Tad lai klase iesāla basketbolu ar visu garo Tedi.

—   Pa vasaru satrenēsimies un rudenī uzaicināsim kādu sporta skolas komandu uz sacīkstēm, — Tima jūsmo.

—   Mēs droši vien uzvarēsim, un tad par mums rakstīs «Sportā», — pārējie piebalso.

Bet ko viņi tur tik ilgi dara?

Beidzot atveras logs. — Urrā! — Toms un Imants divbalsīgi nokliedz. Pēc brīža viņi jau ir pagalmā.

—    Imanta bračka ir puika uz goda, — Toms aizelsies stāsta. — Uzreiz piekrita. Tūlīt viņš būs klāt.

—    Ja visiem būtu tādi brāļi, kas tad būtu par dzīvi, — Vovka nosaka. — Timas brālis mūs iemācītu braukt ar motociklu, Toma brālis lēkt ar izpletni… 1

—   Ko nu, — Tima bezcerīgi atmet ar roku. — Manējais uzpūties kā pūslis, neļauj savai mašīnai pat pirkstu piedurt.

—    Manējais gan nav tāds, — savu brāli aizstāv Toms. — Reiz pat palūdza priekšniekam, lai ļauj man arī vienu reizi izlēkt no lidmašīnas, bet priekšnieks neļāva — esot par vieglu, vējš aiznesīšot jūrā ar visu izpletni. Viņiem tur stingra disciplīna, kā armijā. Vispirms jānostājas ierindā, tad…

—    Zinām jau, zinām. To tu mums desmitiem reižu esi stāstījis, — Tima viņu pārtrauc.

* * *

Un tā mēs tagad katru pēcpusdienu trenējamies futbolā. Kādu dienu, kad mēs vingrināmies piespēlēs, pagalmā iesoļo sveši puikas. Visiem viņiem vienādi zili sporta krekli un melnas bikses.

—    Stāt! — priekšējais nokomandē.

Šie nostājas arī.

—    Kas tad tie par kumēdiņiem? — Tima izspļauj kārtējo sauleņu čaumalu porciju. — Tādi ērmi mūsu rajonā nav vēl redzēti.

—    Atļaujiet iepazīties, — svešo komandieris briesmīgi oficiāli palokās Timām. — Mēs no jaunā nama.

—    No tā, kur tikai pagājušo nedēļu ievilkās? — Tima ar īkšķi pamet pāri plecam.

Tima ved diplomātiskas sarunas ar «viņējo» iutbolkomandu. (Vēlāk mēs viņiem salikam 6 • 1.)

—    Tieši lā. Un mums ir ienākušas ziņas, ka jums esot sava futbol- komanda. Tādēļ mēs nolēmām izaicināt jūs uz draudzības maču.

Paskat, ko sadomājuši! Mēs, protams, uzaicinājumu pieņemam. Citādi šie vēl nodomās, ka mums bail.

—    Puikas, nu ir vakars, — Toms sasauc visus kopā, kad svešie aizgājuši. — Redzējāt, viņiem pat formas tērpi. Droši vien spēlē uz goda.

—    Nevajag pakļauties panikai, — Tima, kā vienmēr, ir oplimists. — Lupatas vien nekā neizšķir.

Tas tik bija mačs! Stadionā bija sanākuši visas apkārtnes puikas.

Mača rezultāts 6:1 mūsu labā. Pamatīgi, vai ne? Tā viņiem vajag, lai nelielās. Iedomājas sacensties ar mums, — paša Valda Kraukļa komandu. Par viņu treneri, kādas tur mazas fabriciņas komandas vārtsargu, neviens dzirdējis nav, bet par mūsējo vairākkārt pat «Sportā» rakstīts: daudzsološs talants, meistarkomandai aug jaunā maiņa un tamlīdzīgi.

—    Apsveicu ar uzvaru, — viņu komandas kapteinis skābu ģīmi paspiež Toma roku. — Tikai neiedomājieties, ka esam ar pliku roku ņemami. Mēs vienkārši par maz trenējāmies. Sakarā ar pārkravāšanos neiznāca laika, saprotiet? Mēs jums vēl parādīsim, ko spēj fabrikas «Komēta» jaunie futbolisti.

—   Pūslis! — Tima viņam aiz muguras klusi nosaka. — Nolikti uz lāpstiņām, bet vēl lielās.

Tas bija mūsu pirmais mačs un pirmā uzvara. Valdi6 priecājas kopā ar mums.

—   Iesākts labi, — viņš saka. — Tagad tikai treniņi, treniņi un vēlreiz treniņi, katru dienu vairākas stundas.

—    Nav jau kur, — mēs iebilstam. — Stadionā mums atļauj tikai vienu reizi nedēļā, bet sētas sievas sāk celt traci — putekļi un smiltis šīm elpu ņemot ciet. Padomājies tikai, kas par smalkām rīklēm.

—    Brauciet uz Šmerli, — Valdis pamāca.

Pareizi, kā gan mums pašiem tas neienāca prātā?

Un tā nu mēs trenējamies Šmerlī un pēc treniņa peldamies Bābelītes ezerā.

3. nodaļa

tēvam rodas ideja

Beidzot pienācis tik ilgi gaidītais vasaras brīvlaiks. Tēvs mazliet parā- jās, ka liecībā trijnieki vien esot. Kā tad Elizabete varot mācīties uz apaļiem piecniekiem.

—    Man arī ir viens piecnieks, — es aizrādīju.

—    Nu, dziedāšanā, tas nav svarīgs priekšmets, — tēvs atmeta ar roku.

Dziedāšanas skolotājs ir vienīgais, kas mani saprot. Andris, tas zubrī-

tājs, var līst vai no ādas ārā, bet vairāk par četri viņam nedabūt — viņam nav dziedamās rīkles. Bet par mani skolotājs saka, ka man esot zelta balss, un skolas sarīkojumos es bieži dziedu solo.

Trijnieks vispār ir solīda atzīme — lai to iegūtu, nav pārāk jāpiepūlas, jābendē veselība un nervi.

—    Ja tu tā turpināsi, no tevis neiznāks nekāds inženieris, — tēvs pukojas.

—    Lieciet taču to zēnu mierā, — beidzot mani paglābj vecmāmiņa. — Viņam vēl laika biezgan. Ja visi kļūs par inženieriem, kas tad strādās vienkāršo darbu?

Man pašam jau skaidrs, par ko es kļūšu — par skursteņslaucītāju, tāpat kā mūsu mājas Stepans. Kas viņam nekait? Staigā pa jumtiem, ieritina skurstenī slotu un pačakarē vai arī apstaigā dzīvokļus un tik ievāc parakstus par krāšņu iztīrīšanu. Bet mēneša beigās, lūdzu, — divreiz, lielāka alga nekā manam tētim. Un nemaz nav vajadzīgas kādas tur gramatikas vai aritmētikas. Man ar Stepanu jau norunāts, viņš šovasar ņems mani par mācekli. Vecākiem, protams, neteikšu ne vārda. Par pirmo algu apēdīšu trīs, nē, labāk piecas porcijas saldējuma — plombīru ar rozīnēm. Māmiņai uzdāvināšu kaprona lakatiņu, tādu pašu kā aktrisei Vandai Vējai 110 36. dzīvokļa, vecmāmiņai veselu kilogramu piparmētru konfektes (tās viņai ļoti garšo), bet Elzai nekā. Par to, ka viņa pastāvīgi piesienas.

Kādu vakaru mana māte paziņo: — Man piešķīra ceļazīmi uz sanatoriju. Tikai — es nezinu …

—    Kas tur ko nezināt? — tēvs nosaka. — Jābrauc, un viss. Jau sen bijā laiks paārstēt tavu sirdi, pati saproti, ka ar to jokot nevar.

—    Bet tik tālu, uz Sočiem.

—   Tu brauksi uz Sočiem? Debešķīgi! — Elza uzlec kājās un apķeras mātei ap kaklu. — Ņem mani līdzi!

Cik dumji kādreiz tādi skuķi, ceļazīmi taču izdod tikai vienai personai!

—    Es visu dienu domāju un domāju, — māmiņa vēl nevar izšķirties. — Kā jūs vieni iztiksiet?

—    Brauc vien, māmiņ, neesam jau nekādi zīdaiņi, — es saku. — Un atved mums no Sočiem labi daudz apelsīnu.

—    Bet kā tad jūs? — māte prāto. — Tik labi izdomājām pavadīt atvaļinājumu visi kopā.

—    Man arī piedāvāja ceļazīmi uz sanatoriju, — atzīstas tēvs, — bet es atteicos. Tur jau vesels cilvēks var slims palikt. Visas tās izmeklēšanas un zāļu smakas. Nē, paldies, mēs ar bērniem un vecmāmiņu brauksim uz laukiem. Jāapskatās, kā brālis dzīvo.

Nu redzat, vai es patiešām neesmu īsts nelaimes putns? Kamēr vien spēju atcerēties, tēvs ne reizes nav braucis ciemā pie sava brāļa, bet tieši tagad, kad man tik labi veicas futbolā, viņam iekrīt prātā tādas muļķīgas idejas.

—    Es gan nebraukšu, — vecmāmiņa paziņo. — Man tepat labi. Aiziešu pasēdēt parkā. Dzīvokli arī nevar tukšu atstāt, kas tad aplies puķes?

Ak tu labā vecmāmiņa!

—    Vecmāmiņu arī nevar vienu atstāt, — es saku. — Brauciet jūs abi ar Elzu, bet mēs paliksim. Es katru rītu atnesīšu pienu un maizi, vecmāmiņai nemaz nevajadzēs pūlēties.

—    Kur tad nu tu uzreiz tik labiņš? — Elza zobojas. — Parasti, ja ko vajag, gandrīz vai uz ceļiem jālūdzas. Tad jau labāk palikšu es, man katru dienu jāvingrinās uz klavierēm, citādi būs stīvi pirksti.

Paskat, cik viltīga. Kā viņai nav kauna!

—    Nē, nē, — vecmāmiņa atgaiņājas. — Brauciet vien visi prom, tad man arī vienreiz būs atvaļinājums.

—    Bet ja nu kas notiek? — es neatlaižos.

—    Kas tad var notikt? — vecmāmiņa nosaka. — Es vēl mirt netaisos.

—    Tātad nolemts, — tēvs izbeidz ģimenes konferenci. — Mamma brauks uz dienvidiem, bet mēs uz laukiem.

Tā nu ir īsta katastrofa. Izeju ārā. Sētnieces Vovka slauka pagalmu, ka putekļi vien jūk.

—    Cūcība, — viņš saka, uzzinājis par manu nelaimi. — Jāsasauc puikas.

Izvilcis no kabatas svilpi, Vovka skaļi nosvelpj. Tas ir signāls puikām pulcēties pagalmā.

—    Zēni, Pēteris brauc uz pāķiem! — viņš skaļi sauc pāri visam pagalmam. Ziņkārīgākās sievas tūliņ atver logus, bet, nekā interesanta nepamanījušas, nošķendējas un atkal aizver.

Pēc brīža visa mūsu futbola komanda salasījusies pagalmā pie malkas grēdas.

—   Bet ja nu pēkšņi uzrodas tie no jaunās mājas un pieprasa revanša maču, ko tad?

—    Bez centra uzbrucēja tā lieta neiet, — Toms pakasa pakausi.

—   Varbūt parunāt ar tavu tēvu, ko? Kā saka, kolektīva vārdā, — Imants beidzot izdomā.

—   Nekas neiznāks. Ja tēvs kaut ko ieņēmis galvā, tad neatkāpsies ne par matu.

Visi jūt man līdzi. Vienīgi Tima gremo savas saulenes.

Sievietes paliek sievietes!

—               Atraduši, par ko uztraukties, — viņš saka. — Nebūs Pētera, būs cits centra uzbrucējs. Viens mēnesis jau nav nekāda mūžība.

Tima jau sen līko ieņemt manu vietu. Viņš pat paslepšus trenējas skriešanā.

Bēdīgu prātu eju atpakaļ uz dzīvokli.

Pēc pāris dienām māte dodas uz Sočiem. Tad pienāk arī mūsu braukšanas diena.

Elza izlikusi savu garderobi un tagad nesaprot, kā lai to visu sakrauj vienā koferī.

—    Paņem visnepieciešamāko. Lauki jau nav nekāda modes skate, — vecmāmiņa pamāca.

—    Nu kā tu nesaproti, — Elza atbild. — Garās bikses, tas viens …

—    Ir gan jocīga, vasarā garās bikses, — es smejos.

—    Tev neviens neprasa, vācies! — māsa noskaišas. — Ar ko tad es vakaros spēlēšu voleju un pastaigāšos? Ir taču zināms, ka uz laukiem ir odi un visādi citādi pretīgi kukaiņi. Gaiši zilā kleita — divi. Varbūt tur būs kāds sarīkojums vai teātra izrāde. Kuplie, stērķelētie apakšsvārki — trīs . . .

—    Tie jau vieni paši tev aizņems visu čemodānu, — vecmāmiņa smejas.

Cik labi, ka es neesmu skuķis! Mums ar tēvu par abiem kopā mazāks

koferis nekā Elzai vienai pašai.

Pēc stundas un divdesmit piecām minūtēm atiet vilciens, bet Elza vēl nav sakravājusies. Arī tēvs vēl aizskrēja nopirkt zobu suku un skujamos piederumus. Kopš mamma aizbraukusi, viņš nekā nevar atrast un tādēļ skaišas par katru sīkumu.

Man briesmīgi negribas braukt. Noeju sētā pie puikām. Tie, aizlīduši aiz malkas grēdas, spēlē domino. Izrādās, ka puikas izdomājuši, kā es varētu palikt Rīgā.

—    Mēs tevi paslēpsim patvertnē, — sētnieces Vovka saka. — Es zinu, kur māte glabā atslēgu.

—   Lieliska ideja! Tur neviens tevi nemeklēs. Tēvs domās, ka tu kaut kur aizbēdzis, — jūsmo Toms.

—    Mēs katru dienu pēc kārtas nesīsim tev ēst, — puikas viņam piebalso. — Bet pa treniņu laiku paslepšus nogādāsim tevi uz stadionu.

—    Nekas tur neiznāks, — vienīgi Imants ir skeptiski noskaņots. — Pētera tēvs paziņos, ka dēls pazudis, atnāks miliči ar suņiem un uzreiz atradīs.

—    Sīkums. Vajag apsmērēt zābaku zoles ar petroleju, tad neviens suns neatradis, — Tima pamāca. Uz viņu šajā lietā var paļauties, jo viņš ir izlasījis visu piedzīvojumu romānu sēriju.

—    Nav ko kavēt laiku, — Toms izlien no malkas grēdām. — Jārīkojas. Vai tava māte mājās?

Vovka pakrata galvu.

Pēc brīža atrodamies sētnieces dzīvoklī. Tima uzgāž manām kurpēm puslitru petrolejas. Vovka pa to laiku atvilktnē sameklē patvertnes atslēgu. Tad viņi ieslēdz mani vecajā patvertnē un paši aiziet.

Apskatu savu nākamo mitekli. Kara laikā te esot slēpušies visi mājas iedzīvotāji. Tagad Vovkas māte te glabā slotas, lāpstas, salauztas mēbeles un visādus citādus krāmus. Pie sienas pieslieta veca kušete, to varēs izlietot gulēšanai. Vienā stūrī nobērti kartupeļi. Pa aizrestoto loga šahtu patvertnē iespīd vāja gaisma.

—    Pēterlt! — ārā dzirdama vecmāmiņas balss. — Nāc nu, laiks doties uz staciju.

—    Tom, vai tu neredzēji Pēteri? — tā ir Elza.

—    Mēs visu laiku spēlējām domino, — Toms izvairīgi atbild.

Malacis, nenodeva.

—    Tā, viss kārtībā. Ejam, taksometrs jau gaida, — tēvs gluži aizelsies ieskrien pagalmā.

—    Nekas nav kārtībā, — vecmāmiņa ir briesmīgi noskaitusies. — Pēteris pazudis.

Nu tik sākas jezga.

—    Velns lai parauj! — tēvs nolamājas. — Pēc pusstundas atiet vilciens.

—    Droši vien ielīdis pagrabā vai noslēpies aiz malkas, — Elza prāto.

—    Meklē rokā! — pavēl tēvs.

—    Nekā tu neatradīsi, skuķīt, — es pie sevis smejos.

Uz brīdi pagalmā iestājas klusums.

—    Vovka, tūlīt nāc šurp! — tā kliedz tikai mūsu sētniece. — Kādēļ tu aiztiki petroleju? Viss ķēķis pludo un smird. Se tev, še tev! — Noskan pāris spēcīgu pļauku.

—    Es gribēju, es… — stostās Vovka. — Es gribēju uzvārīt kartupeļus, — viņš tēlo apvainoto. — Re, pašreiz gāju uz pagrabu pakaļ. Bet prlmusā nebija petrolejas, nu un tad man nejauši mazliet izlija. Es gribēju tev palīdzēt, bet ja tu tā — ar kaušanos …

—    Kur tad tu uzreiz tik čakls? — sētniece aizdomīgi jautā. — Nu ej, ej, uznes arī, tikai negrāb pilnu spaini, ka nepārstiepies.

Pēc brīža Vovka ir lejā pie manis.

—      Ja tu zinātu, kas ārā par traci, — viņš smejas. — Elza lodā pa visām pažobelēm, Tima izliekas, it kā viņai palīdzētu. Tavs vecais ir gluži zaļš 110 dusmām.

—    Ka tikai neiznāk ziepes? — man sametas tā kā bail.

—    Nieki, — Vovka mani mierina. — Pameklēs brītiņu, gan tad aprims.

—    Puika, kur tu paliec ar tiem kartupeļiem? — sētniece sauc no augšas. Vovka aizsteidzas.

—    Nav nekur, — Elzas balss skan pavisam aizelsusies. — Par velti tikai notraipīju savu kleitu.

—    Nu gan viņš man dabūs! — tik nikns tēvs nebija pat tad, kad es dabūju četrus divniekus pēc kārtas. — Biļetes nopirktas, telegramma aizsūtīta, Jānis par velti atbrauks pretim uz staciju.

—    Vai dieviņ, vai dieviņ! — vecmāmiņa vaimanā. — Ka tik nav notikusi kāda nelaime? Būs vēl paskrējis zem auto. Tie jau tagad drāžas pa ielu kā negudri.

—    Nekas gan nav dzirdēts, — kādas sievietes balss mierina vecmāmiņu,

—    Iepriekš nav ko uztraukties — pagaidīsim līdz vakaram, vai nu puika neatradīsies? — nosaka tēvs.

Soļi attālinās, balsis apklust. Tagad man vakars. Skaidrs, ka tēvs bez manis prom nebrauks. Sēdu uz vecas kastes. Briesmīgi gribas ēst un garlaicīgi. Puikas arī labie — iesloga kā cietumā un pamet likteņa varā.

Pēkšņi patvertnē kļūst tumšs — kāds aizstājies priekšā šahtai. Pa režģiem sāk krist sauleņu čaumalas, skaidrs, ka tas Tima.

—    Pēter, — viņš čukst, — vai tu vēl dzīvs?

—    Pasaki Vovkam, lai tūlīt laiž mani ārā, — es no dusmām gandrīz vai kliedzu.

—    Kuš, nebrēc, — Tima mani apsauc. — Mēs sametām tev vakariņām, nopirkām kukuli maizes un žāvētu siļķi, bet nekādi nevaram iedot — sētniece pievāca patvertnes atslēgu un iebāza kabatā.

Man pēkšņi mutē saskrien slienas un degunā iesitas kārdinošā siļķu smarža. Neesmu ēdis kopš agra rīta, bet nu jau vēla pēcpusdiena.

—    Ja jūs tūlīt nepagādāsiet ēdamo, es visiem stāstīšu, ka jūs mani ar varu ieslodzījāt pagrabā, — piedraudu.

Tima sačukstas ar pārējiem. Tad starp restēm parādās auklā iesieta siļķe.

—    Maizes kukulis neiet cauri, — Tima paziņo. — Ēd tāpat.

—    Ko tad jūs te satupušies kā zvirbuļi smiltīs? — tā ir Valda — slavenā futbolista balss. — Kas nāks man līdzi uz stadionu?

Te viss ir skaidrs. Žēl tikai, ka mākslinieks nevar parādīt velnišķās slāpes, kas mani tobrīd mocīja.

Puikas daudz nedomā.

— Dzīvo mierīgi, mēs drīz būsim atpakaļ, — Toms vēl nosaka, un pagalmā viss apklust.

Apēdu pusi siļķes. Bez maizes tā liekas sāļa un negaršīga. Neganti slāpst.

Jāiekārtojas naktsguļai, kamēr vēl gaišs. Noceļu kušeti no sienas. Tai, izrādās, nav vienas kājas un vairākas atsperes salūzušas. Pabāžu zem stūra vecu kasti. Nekas, varēs iztikt. Uz brītiņu jāatlaižas.

Atrodos cietumā. Man apkārt sastājušies vīri ar melnām maskām uz sejas. Rokās viņiem asi iesmi, ar tiem viņi dursta man sānus.

—      Pasaki — kā tu te nokļuvi? Kas paņēma patvertnes atslēgu? Kas ir tavi sabiedrotie?

Es klusēju. Lai viņi dur, lai moca, kā grib, vienalga, es nenodošu savus biedrus.

—      Mēs viņam nedosim dzert, gan tad atzīsies, — viens saka, bet otrs tik dur man sānos ar nokaitētu iesmu. Es iekliedzos un … pamostos.

Sākumā nevaru apjēgt, kur īsti atrodos. Apkārt melna tumsa, sāni šausmīgi sāp.

—    Guļu pašreiz pirmajā nomidzī, — kaut kur no tumsas skan sētnieces

balss, — uzreiz dzirdu — nočikst durvis. Kas tur varētu staigāt? — domāju. — Mans Vovka kā liekas, tā guļ kā klucis. Dzirdu, kāds klusām zogas uz manu pusi. Skaidri atminos, ārdurvis noslēdzu un pat ķēdi aizliku. Un cik tad nu mums tās mantības, kārtīgam zaglim nav ko iesākt. Uzdedzu uguni, skatos — stāv Vovka ar atslēgu rokās.

—    Labi, ka tā, — dzirdama arī mana tēva balss. — Mēs ļoti uztraucāmies.

Momentā atceros vakardienas notikumus. Kaut kur jāpaslēpjas. Par vēlu. Sētniece jau atslēgusi durvis, un patvertne pielīst ar spilgtu gaismu.

—    Nu, pasaules ceļotāj, marš, uz mājām! — sētniece nosaka. Tēvs nebilst ne vārda, tikai izteiksmīgi parāda ar roku uz durvīm.

Ziniet, es nu gan nenovēlētu nevienam no jums atrasties manā vietā.

Elzu nav ko ņemt vērā. Vecmāmiņa, paguvusi mani jau apbedīt, guļ gultā un raud. Ieraudzījusi sveiku un veselu, viņa apķeras man ap kaklu un sāk bučot.

Bet vissliktāk ir ar tēvu. Būtu viņš mani krietni izbāris vai nopēris, tas nebūtu nekas, bet viņš nerunā ne vārda, izliekas, it kā manis nemaz nebūtu.

—    Muļķīgi iznāca, — Tima otrā dienā konstatē. — Un tu ar labais, nevarēji uzmanīgāk! — Viņš uzbrūk Vovkam.

—    Jā, kā tad es varēju zināt, ka viņa vēl nav aizmigusi? — Vovka taisnojas un berzē sēdamo vietu. Viņš, acīm redzot, arī nav ticis sveikā cauri. Par sētnieces smago roku zina viss pagalms.

—    Nu, nekas, — Toms mani mierina. — Viens mēnesis paies ātri. Tikai neaizmirsti katru rītu izdarīt piecdesmit dziļos pietupienus un ik dienas noskriet vismaz divus kilometrus. Citādi zaudēsi formu.

Uz staciju šoreiz dodamies stundu ātrāk. Vecmāmiņa ved mani pie rokas kā mazu bērnu. Ko varot zināt, ka atkal nepazūdot.

Vagonā Elza tūlīt novietojas pie loga un visu ceļu skaļi jūsmo — ak, cik skaista upe, ak, kādi bērzi — nu, kā jau skuķis. Es pat nepaskatos pa logu. Tēvs visu laiku ar mani nerunā. Nevajag arī, izjauca visus manus nākotnes nodomus — skursteņslauķa amata mācīšanos un futbola treniņus — un tagad gaida, lai es viņu vēl lūdzos. Neparko. Un vispār — pieaugušie bērnus vairs nesaprot. Viņi vienkārši aizmirst savus zēna gadus.

Kad izkāpjam no vilciena, saule jau pazūd aiz tuvējās birztalas. Rīgā mēs šajā laikā parasti gājām gulēt, bet tagad vēl jānoiet divpadsmit kilometri. Kājām, protams, jo krusttēva pretim nav. Viņš droši vien bija vakar. Tēvs paņem Elzas lielo koferi, Elza mūsējo. Man jānes mugursoma.

Sākumā soļojam itin naigi, bet pēc pāris kilometriem Elza sāk dīkt kā ods — es vien pie visa esot vainīgs. Tēvocis vakar droši vien bija atbraucis mums pretim ar auto vai vismaz ar zirgu, bet tagad viņai jāstiepjot tik smaga soma. Un tas viss tikai manu palaidnību dēļ.

Vēl pēc brīža Elza nosēstas zemē un paziņo, ka tālāk viņa vairs nevarot paiet — papēdis esot noberzts gluži jēls un roka arī tirpstot. Tēvs liek novilkt viņai kurpi, uzliek uz noberzuma ceļmallapu, paņem arī otro čemodānu, un mēs, ne vārda nerunādami, soļojam tālāk.

Vecmāmiņa ar labā, piebāzusi mugursomu tik pilnu ar visādiem ēdamiem, ka ne panest nevar. Laikam iedomājusies, ka te uz laukiem cilvēki mirst badā. Būtu man teikšana, es visus tos pīrādziņus, cepumus, vīna pudeles un sazin vēl kādus tur našķus vienkārši izbērtu ceļmalā. Bet tagad — stiep nu!

Elza katrā ceļa līkumā prasa, vai vēl tālu jāejot. Gļēvule! Staigā tukšā un vēl činkst. Būtu paņēmusi kaut uz brītiņu panest mugursomu. Siksnas griežas plecos.

Beidzot esam galā. Mājās visi guļ. Tēvs klusi piegrabina pie rūts. Iznāk kāda sieviete, nobučo mūs visus un aicina iekšā.

4. nodaļa

Pamostos. Pirmajā brīdi neapjēdzu, kur atrodos — sveša istaba ar zemiem dēļu griestiem. Mazie lodziņi aizkrauti kaut kādām puķēm. Pavisam ērmota ir krāsns — uz. tās var arī sēdēt.

Istabā neviena nav. Uz galda, ar dvieli pārsegta, stāv sviesta bļodiņa un milzīgs maizes klaips. Rīgā gan tik lielus necep.

Izeju ārā. Ak tu pasaulīt, cik te viss zaļš — mauriņš, lielā liepa pie akas, ceriņu krūmi, pat ēku jumti apauguši ar zaļu sūnu.

Tad .lūk, kādi tie Kārkliņi, mājas, kurās dzimis mans tēvs. Pavisam vecmodīgi, ēkas zemas, lieliem jumtiem, gluži kā Brīvdabas muzejā.

Pagalmā nevienas dzīvas dvēseles. Tikai pinkains suns, nez no kurienes

uzradies, pienāk man klāt, skatās baltām acīm un rūc.

Bīstama satikšanās.

— Se, se, Cēzariņ! — es saku, bet šis tik paspīdina zobus. — Duksīt, skici Krancīt! Kāra- viņ! Mars!

Bīstamais radījums nepakustina ne ausu. Vairāk suņu vārdu man neienāk prātā.

—    Nobijies gan! — pēkšņi aiz muguras atskan skaļi smiekli. — Rēksi, būdā!

Pinkainais neradījums paklausīgi aizslāj.

Uz soliņa zem ceriņu krūma sēd kāds skuķis un loba kartupeļus. Viņai tik gaiši mati kā mūsmājas aktrisei Vandai Vējai, laikam arī balina ar ūdeņraža pārskābi.

—    Nikni suņi jātur piesieti saitē. Vai noteikumus nezini? — es saku.

—    Kādēļ tad šo siet? — skuķis brīnās. — Reksis vēl nevienam nav iekodis. Viņš tikai lūdza maizi, kas tev rokā. Bet tu nobijies.

—    Nenobijos vis!

—    Nobijies gan, domā, es neredzēju? — svešā meitene skandina uz mata tādā pašā balsī kā Elza, kad viņa sadomā mani kaitināt. Es jau nu neiešu padoties un atcērtu:

—    Kas tev par daļu?

—    Ir gan daļa, — skuķis smejas. — Es esmu Maruta, un tagad tu pie mums dzīvosi, lūk, tā.

Maruta? Tad jau tā ir mana māsīca.

—    Mēs jūs gaidījām un gaidījām, — Maruta stāsta, un nazis viņai slīd pār kartupeli gandrīz tikpat ātri kā manai vecmāmiņai. — Tētis ar Sātanu aizbrauca jums pretim, bet nekā. Māmiņa jau uztraucās, ka tik neesot notikusi kāda nelaime.

Ir gan tie pieaugušie jocīgi, vienmēr viņi domā, ka noticis kas slikts.

—    Vai tu esi redzējis Sātanu? — Maruta man pēkšņi noprasa.

—    Nemuldi niekus, — es atcērtu. — Sātani un velni mūsu zemē sen jau iezārkoti.

—   Tad ne jau tas no elles ar ragiem un asti, — skuķis smejas un velk mani aiz rokas uz kūts pusi.

—    Nāc apskaties, kādas viņam kājas un kāda spalva. Otra tāda visā apkārtnē nav. Pērngad viens bija atbraucis no pašas Sibīrijas, par visu varu gribēja nopirkt, bet mūsu Janīna neparko..

Slavenais lops stāv ieslodzīts tādā kā būrī. Mūs ieraudzījis, tas saspicē ausis un iezviedzas.

—    Klāt gan neej, — Maruta brīdina, — briesmīgi nikns. Reiz vienam kolhozniekam visas drēbes saplēsa. Mans tētis vienīgais spēj tikt ar viņu galā, cits neviens. Nu ko, skaists, vai ne? — Maruta gaida manu vērtējumu.

—    Lops kā lops, četras kājas, galva, aste, nekas sevišķs, — es atbildu un virzos uz durvju pusi.

—    Nu jā, ko tad tāds pilsētnieks sajēdz no sugas zirgiem! — Marutas balsi skan nicināšana.

—    Vispār zirgi ir arhaiska padarīšana, — es saku. — Auto — tā pavisam cita lieta. Mūsu mājā trim iedzīvotājiem ir jaunais «Moskvičs», bet kaimiņos vienam rakstniekam pat «Žiguļi». Ar apkuri un iebūvētu radio, mašīna uz goda. Bet ko tad nu meitenes sajēdz no mašīnām, droši vien pat redzējusi neesi.

Maruta iesmejas tik skaļi, ka Reksis izlien no būdas un sāk riet.

—    Tu nu gan esi savādnieks. Laikam iedomājies, ka mums te briesmīga nomale? Tev par zināšanu, kolhozam pieder astoņas smagās mašīnas, vienai slaucējai «Zaporožecs», bet Stalšānu Jezups no Ļeņingradas pārveda «Volgu», nopelnīja par cūku kopšanu. Priekšsēdētāja brauc ar motorolleru, bet kādiem desmit kolhozniekiem ir motocikli, pat divas «Javas» ar blakusvāģiem. Bez tam mums ir traktori, pieci mazie un trīs lielie ar kāpurķēdēm. Un es pati esmu braukusi ar traktoru, Antons pamācīja. Bet ko tad pilsētnieki saprot no traktoriem, — Maruta atmet ar roku un sāk atkal lobīt kartupeļus. — Darba laiks, nav vaļas gurķoties.

Es grozos pa sētsvidu un nezinu, ko iesākt.

—    Tavs tēvs ir dārzā, — Maruta pavēsti, — bet Elza vēl nav uzcēlusies. Vai jūs vienmēr tik ilgi guļat?

—    Vienmēr ne. Tikai uz laukiem, tādēļ ka te nav ko darīt, — es atbildu.

Tēvs, atlaidies zālītē, lasa grāmatu. Viņš izliekas mani neredzam.

Dārzā pašlaik nav nekādu augļu. Āboli vēl pavisam maziņi un briesmīgi

skābi. Vienīgi ķirši jau sāk sārtoties.

Garlaicīgi. Atguļos zālē un skatos, kā debesis slīd balti mākoņi. Cik labi būtu iesēsties tādā mākoņu kuģī un aizbraukt — uz kādu citu planētu. Stāsta, ka tur, iespējams, esot cilvēki. Nez vai tur bērniem skolā arī jāiet?

—    Nevienu kūrortu nevar salīdzināt ar mūsu pašu laukiem, — tēvs pie pusdienu galda jūsmo. — Kas par gaisu! No tā vien var paēst.

—    Labu apetīti! — es klusām noņurdu. Puikas tagad trenējas stadionā, bet es te gulšņāju zālītē kā tāda muļķa govs.

Tēvs iztaujā krusttēvu par pašreizējo kolhoza tehniku.

—    Atceries, Jāni, kad bagātais Ignāts nopirka pirmo traktoru mūsu pusē, kas tad sacēlās par traci, — viņš iesmejas.

—    Kā nu ne! — sāk smieties arī krusttēvs. — Viss pagasts skrēja skatīties tos brīnumus.

Krustmāte Milda savukārt izstāsta visu kolhoza «Gaišais ceļš» vēsturi. Valoda viņai burbuļo kā strautiņš, ja arī gribētu, nevarētu apturēt.

—    Neveicas mums ar priekšsēdētājiem. Pirmais bija labs, bet tas nomira. Tad atsūtīja vienu svešu no rajona, esot kāds tur lielais specs. Gadu nostrādāja, sapirkās sev visādas mantas un kā brauca atvaļinājumā, tā arī pazuda ar visiem kolhoza labumiem. Stāsta gan, ka kaut kur Sibīrijā šim esot sadzinuši pēdas un ielikuši cietumā, bet kolhozam no tā labāk nekļuva. Trešais gadījās dzērājs, piedzeras un tad tik lamāties. Neviens vairs negribēja strādāt. Katrs tikai pa savu piemājas gabalu. Ne vairs zirgiem ko dot, ne govīm. Jānis, lūk, tīri vai slims palika, skrēja pie priekšsēdētāja bārties — sak, vai tad lopiņi vainīgi, ka tu neproti kolhozu vadīt.

—- Ko tad jūs netriecāt to žūpu ratā? — tēvs iekrīt starpā, kad krustmāte uz brīdi apstājas ievilkt elpu.

—    Aiztriecām jau, aiztriecām. Tagad par priekšsēdētāju Sidora Janīna.

—    Klibā Sidora skuķēns? — tēvs pārprasa. — Bet tā taču gluži vēl bērns.

—    Nu kā tad, es jau arī saku. Bet ko lai dara — šludierēta. Beigusi Lauksaimniecības akadēmiju. Tagad nu visu pēc grāmatām. «Ko tu mūs māci, Janīn, tev jau vēl slapjš aiz ausīm,» tā veči šai. Sī noskaišas: «Par ko tad jūs mani skolā sūtījāt? Tagad es mācīšu jūs!» — «Kā tēvutēvi saimniekoja, tā arī mēs,» tā vecie. «Tagad nav vairs tēvutēvu laiki,» Janīna atcērt. «Redziet, kur jūs kolhozu esat noveduši ar savu saimniekošanu!»

Lielajā muižas kūtī lika izplēst aizgaldus un salaida lopiņus nepiesietus kā mežā. Graudiņiete un citas kopējas paslepus tomēr sēja, bet Janīna pamanīja un apskaitās. Sasauca kopsapulci un tad ņēma sievas priekšā. Par atpalikušām un kaitniecēm nosauca. Graudiņiete sviedrus vien slaucīja, lai gan klubā bija pavisam auksts.

«Piens netīrs,» saka Janīna, «govīm sāni mēslaini, pat kaza dod vairāk piena.»

Tad Graudiņiete un citas slaucējas pateica, ka šīs jau neiešot ērmoties. Lai priekšsēdētāja slaucot pati, ja gribot.

Jūs domājat, Janīna nobijās? Kas to deva! Sasauca komjauniešus, tie uzreiz bija ar mieru. Tagad mums desmit slaucēju vietā strādā viena, bet divas pieved barību. Visas sievas kliedza, ka govis noraušot pienu, bet iznāca otrādi. To skuķi, sarkanmatainās Dārtas meitu Anneli, kas pirmā mūsu kolhozā iemācījās slaukt ar mašīnu, tagad visādi slavē — avīzēs raksta, rajonā zelta pulksteni iedeva, Rīgā uz sanāksmēm sūta.

Es nu gan neiešu strādāt, tad jau labāk lasit vecus žurnālus.

—    Manai mammai jau arī diploms, — Maruta palepojas un parāda glīti ierāmētu goda rakstu.

—    Ko nu man, — krustmāte pasmaida,'— līdz Bārtulim vēl tālu. Tos jaunmodes barības galdus jau nu uzstādīja, bet ūdens jānes tāpat ar rokām. Pumpim motors sabojājies, un nav, kas sataisa.

—    Tad jau būs jāaiziet un jāpaskatās, — tēvs piesolās.

—    Nē, nē, — krustmāte atgaiņājas, — tu labāk kārtīgi atpūties.

—    Bet kā ar apmaksu? — tēvs grib zināt.

—   Tagad jau labi, — krusttēvs pastāsta. — Katru mēnesi saņemam avansu. Bet agrāk, — krusttēvs atmet ar roku, — tad gan bija traki — nostrādā visu gadu un saņem kapeikas.

—    Mēs pērn bijām trešajā vietā rajonā, — krustmāte palepojas. — Izauga tādi lini — krietnam vīram līdz krūtīm. Un šogad jau arī uz leju neesam slīdējuši.

Te uz laukiem visi briesmīgi čakli. Krustmāte paēd un tūlīt prom pie savām cūkām. Krusttēvs citreiz nemaz nepārnāk pusdienās. Maruta saimnieko pa māju, loba kartupeļus, vāra pusdienas. Elza viņai palīdz. Tēvs atpūtās tikai divas dienas, bet tad kā gāja apskatīt kolhoza mehānisko darbnīcu, tā gatavs bija. Tagad pārnāk vakaros noguris un noskaities. Tā jau neesot mehāniskā darbnīca, bet velns zina kas. Virpa salūzusi, rezerves daļu neesot. Divi traktori rūsot pagalmā. Puikas no tiem pievākuši visu, kas vien noskrūvējams.

Man gan nenāk ne prātā strādāt. Istabas augšā atrodu lielu paku vecu žurnālu, to pietiks visam mēnesim. Elza atkal sadomājusi iedegt tik brūna kā nēģeris, tādēļ katru dienu sasmērējas ar «Niveja» krēmu, uzlīmē uz deguna liepu lapu un stundām ilgi sauļojas.

Kādu ritu dārzā ieskrien Maruta: — Elziņ, esi nu tik. labiņa un uzvāri pusdienām kartupeļus. Man steidzīgi jāskrien uz Ozolaini. Daces dārzā sarkanais karodziņš. PC!

Vai jūs kaut ko saprastu no šis runas? Es, piemēram, ne. Kas tas par karodziņu, kas par «PC»?

—    Vai, cik interesanti! Es iešu tev līdzi, — Elza momentā uzlec augšā. — Peksis arī var uzvārīt kartupeļus, nav jau maziņais.

Elza lien vai no ādas arā, lai iedegtu ka nēģeris.

dienu nav, Elzai labi teikt — lai Peksis uzvāra. Bet ja es ne reizes neesmu kartupeļus vārījis? Būtu kaut pavāru grāmata, tad vēl kaut kā. Izskatu krustmātes grāmatplauktu. Pašā apakšā atrodu «Grāmatu par garšīgu un veselīgu uzturu». Te aprakstīti visādi ēdieni. Nolemju izgatavot tādas pusdienas, ka visi pirkstus vien ap-

—    Nenāk ne prātā! — es saucu, bet meitenes jau gabalā. Ir gan tie skuķi neapzinīgi elementi. Pārnāks krustmāte, krusttēvs izsalkuši, bet pus

laizīs. Saldo ēdienu ari pagatavošu. Grāmatā visādi lepni nosaukumi — rostbifs, romšteks, befstrogonovs, bifšteks. Mūsu vecmāmiņa tādus smalkus ēdienus nemaz neprot izgatavot. Bet man sīkums. Pēc grāmatas jau nav grūti. Izvēlos befstrogonovu. Tādēļ, ka tam visgarākais nosaukums un to droši vien neviens nav ēdis. Aizsienu krustmātes priekšautu. Tas sniedzas man līdz zemei. Sīkums, neviens jau neredz. Tad salūkoju produktus. Pagrabā muciņā ir sālītā gaļa. Sīpolus saplūkšu dārzā. Vēl vajadzīgi milti un skābais krējums. Tie atrodas pieliekamajā kambarī. Grāmatā vēl pieminēta kaut kāda «dienvidu mērce». Ej nu sazini, kā to gatavo? Vispār muļķīgi uzrakstīt «dienvidu mērce» un nepateikt, kas tā tāda.. Neviens jau nav gaišreģis!

Velns ar viņu. Sāku saimniekot. Vispirms iekuru plīti. Tas ir pavisam viegli. Tad uzlieku cepties gaļu. Paskatos grāmatā — nolāpīts, vispirms vajadzēja sīpolus. Skrienu uz dārzu. Sīpoli vēl pavisam maziņi. Pierauju pilnas saujas un skrienu atpakaļ. No plīts veļas zili dūmi un smird pēc deguma. Gaļa uz pannas pārvērtusies oglē. Rauju nost. Ak vai, panna tik karsta, ka apdedzina roku. Sadegušo gaļu nometu Rēksim, bet tas tikai paož un aiziet, asti nolaidis. Tagad gan visu darīšu pēc grāmatas. Vispirms notīru sīpolus. Tie neganti kož acis, bet es turos varonīgi. Tad uzlieku uz pannas krietnu piku tauku un sāku apcepināt, sīpolus. Pēc tam uzlieku gaļu. Grāmatā stāv rakstīts, ka pēc divdesmit minūtēm gaļai jābūt gatavai. Paņemu vecos žurnālus un sāku lasīt. Briesmīgi interesants romāns — par jūrniekiem. Izlasu divus turpinājumus. Tagad nu gan gaļai jābūt gatavai, bet tā vēl pavisam jēla. Kas tad tie par jokiem? Paskatos plītī, kā tad — uguns izdzisusi. Skrēju pēc žagariem. Atnesu veselu klēpi un visu uzreiz iebāžu kurtuvē.

Nu saceļas tāda liesma, ka izlien pa riņķu starpu un iemetas pannā. Pēc dažām minūtēm arī šī otrā porcija pārvēršas par ogli.

Saimniekot tomēr nemaz nav tik viegli. Piķis rāvis to befstrogonovu! Labāk cepšu olas. Tas ir pavisam vienkārši — uzliek uz pannas taukus, pēc tam olas un gaida, līdz izcepas. Iemetu sadegušos sīpolus un gaļu ugunī, uzlieku atkal uz pannas taukus un eju pēc olām. Nez kur krustmāte tās nolikusi? Varbūt klētī? Bet klēts durvis aizslēgtas. Tad atceros, ka kūts kaktā vistas šorīt skaļi kladzināja. Kā tad — atrodu veselas trīs olas. Pamaz gan būs mums visiem, bet ko lai dara, jāiztiek.

Panna nudien ir apburta. Kā tikai brītiņu atstāj bez uzraudzības, tā tūliņ deg zilās liesmās.

Ceptas olas tomēr būs pārāk vienkārši, to jau katrs prot. Uzšķiru pavāru

Goda vārds, nedomāju, ka pavāra amats tik sarežģīts.

grāmatā nodalījumu «Piena un olu ēdieni». Mīkstas olas, cietas olas, olas ar pupiņu pākstīm, olas ar siļķi. To gandrīz varētu, bet krustmātei siļķu mājās nav. Beidzot izvēlos «dabisko omleti». Tagad gan visu izdarīšu, kā nākas, mats matā pēc grāmatas. Vecos žurnālus ienesu istabā, lai tie man nejauc galvu. Tad sakuļu olas. Nezin kādēļ receptē tik maz piena — tikai viena ēdamkarote. Krustmātei piena diezgan, tādēļ pieleju tā pavairāk, pielieku sviestu un uzleju to visu uz pannas. Tagad jāgaida, kad omlete sāks sabiezēt, un jāuz- loka maliņas uz augšu. Bet manējā vārās burbuļodama.

Dzeltenajā šķidrumā peld kaut kādi melni biezumi. Nez no kā tie cēlušies? Omlete kā nekļūst, tā nekļūst biezāka. Man jau apnicis stāvēt un bakstīt ar dakšiņu pannā.

—    Kartupeļi! — pēkšņi atceros. Norauju pannu no uguns, ceturto reizi es vairs neiekritlšu, un paskatos kartupeļu grāpī. Kartupeļu tur vairs nav, bet bieza, ūdeņaina masa. No tās ceļas lieli burbuļi un pēc tam pārplīst. Tas izskatās ļoti jauki.

—   Kas te tik briesmīgi smird? — kāds pēkšņi man aiz muguras ierunājas. — Un kāds tas ķēķis izskatās?

Tavu laimi, krustmāte pārnākusi. Noņemu priekšautu un klusām pazūdu no virtuves. " ,

Pusdienā ēdam piena zupu ar klimpām.

—    Atkal putra, — krusttēvs norūc. — Vai tad ko stiprāku nevarēja pagatavot?

—    Vakariņās būs kartupeļi ar ceptu gaļu, — krustmāte apsola.

Es atviegloti nopūšos.

—    Tēti, mani arī pieņēma PC, — Elza vakarā sajūsmināta stāsta. — Tur ir tik interesanti. Mēs šodien strādājām siltumnīcās.

Izrādās, ka PC vienkārši nozīmē Pionieris — celtnieks. Ozolaines skola iesaistījusies Pionieru maršā un palīdz savam dzimtajam kolhozam.

Atraduši, ar ko lielīties. Mēs skolā savācām tik daudz lūžņu, ka no tiem uzbūvēja veselu elektriskā vilciena vagonu. Tas ir, ne jau no lūžņiem. Vispirms tos pārkausēja un tad. Pionieru delegācija brauca līdzi uz Maskavu nodot šo vagonu. Teicamnieks Andris pēc tam veselu pusgadu stāstīja, ko viņi piedzīvojuši.

—    Lūk, tā ir valstiska lieta, — es saku. — Bet kas tad jums — zālītes paravēt.

—    Neuzdrošinies tā runāt! — Maruta noskaišas. — Mums pat izsniedza īpašas apliecības.

Maruta parāda mums nelielu grāmatiņu. Tai uz vāka sarkaniem burtiem uzrakstīts «Pionieru maršs». Maršruts «Pionieris — celtnieks», bet iekšpusē rajons, skola, klase, Marutas vārds un nozare, kurā viņa strādā.

—    Apliecības izsniedz tikai tiem, kas veikuši septiņus labus darbus, — Maruta paskaidro.

—    Ha, kas tur liels, — es saku, — aizej septiņas reizes bez atkārtota uzaicinājuma uz veikalu vai uznes malku no pagraba, un, lūk, tev septiņi labi darbi.

—    Nemaz ne, — Maruta apvainojās. — Mūsu posms, piemēram, uzposa skolas apkārtni, saveda kārtībā parku, apstādīja ar augļu kokiem vienu jaunā ciemata ielu, palīdzēja iesiet bibliotēkas grāmatas. Un vēl mēs kopjam teļus un ierīkojām skolā trušu fermu. Tas nemaz nebija tik viegli.

—    Lieliski, — tēvs priecājās. — Un vai jūs visi piedalāties?

—    Gandrīz visi, — Maruta atbild. — No mūsu klases tikai trīs «Pionieru maršā» nepiedalās. Aptiekas Teodoram mamma neļauj — baidās, ka darbs samaitāšot viņa mākslinieka pirkstus. Kalēja Klāvs gan būtu nācis, bet viņam divnieks aritmētikā, un tādiem skolotājs neļauj piedalīties. Bet par Graudiņu Janku pat runāt negribas. Staigā apkārt, piepūties kā pūslis; viņa mamma teikusi, ka bērniem neesot jāstrādā. Bez tam, kad izaugšot, viņš būšot vismaz inženieris un pa zemi viņam nevajadzēšot rakņāties.

—   Es esmu pārliecināts, ka mūsu Pēteris gan nevarētu izdarīt ne trīs labus darbus, — tēvs zobgalīgi izmet.

Tas nu, ziniet, ir par daudz. Jūs Joti slikti pazīstat savu dēlu, biedri Kļa- viņ! Ja vien es gribēšu, izdarīšu pat septiņreiz septiņus labus darbus. Pagaidiet tikai, lai aizbraucam uz Rīgu. Te uz laukiem jau nav ko iesākt.

Maruta stāsta par skolas mičuriniešu lauciņu. Kas tikai tur neesot, milzu ķirbji un melnie pīlādži. Un citronliāna. Ja apēdot sauju citronliānas ogu, varot veselu dienu strādāt, nejūtot nogurumu. Un ēst arī negriboties.

Un vēl viņiem esot šāvējgurķis. Kad nogatavojoties, tā auglis pats izšaujot gatavās sēklas, sešus metrus tālu.

—    Nu gan tu melo, — es saku. — Gurķis taču nav nekāds lielgabals.

—    Ja netici, atnāc pats un apskaties. Tikai neej pārāk tuvu, ka nenosit.

5. nodaļa pārsteidzošs atklājums

Meitenēm vispār patīk noņemties ar puķītēm un visādiem citādiem stādiem.

Atceros, tētis reiz atnesa dateles.

—    Izaudzēsim palmas, — Elza uzreiz kā spārnos. Šī tūlīt saliek uz loga veselu rindu puķu podu. Vienā no tiem es paslepus ieliku pupu.

—    Re, jau pirmās lapiņas, — Elza pēc nedēļas danco ap puķpodu. — Lūk, cik ātri aug. Un jūs apgalvojāt, ka palmas dīgstot lēnām.

Tikai tad, kad pupa sāka ziedēt, Elza atjēdzās, ka piemuļķota.

Nākamā rītā abas meitenes pošas uz skolu ravēt. Es gan neiešu, ravēšana nav nekāds zēnu darbs. Bet apkārtni apskatīt tomēr derētu. Nogaidu, lai meitenes paiet gabaliņu uz priekšu, un tad sekoju viņām. Kamēr taciņa vijas cauri birztalai, tas nav grūti izdarāms, bet uz lielceļa man nākas līst pa grāvi, lai skuķi nepamanītu.

Maruta teica «netālu», bet mēs ejam un ejam, un Ozolaines kā nav, tā nav.

Te uzreiz no kādas garas ēkas ceļmalā sāk nākt ārā govis, vesels bars. Kā par nelaimi, tās pagriežas pa ceļu tieši man pretim. Pašā priekšā iet baigs bullis, degunā viņam ievērts riņķis, acis zvēro gluži sarkanas. Mani ieraudzījis, bullis noliec galvu, kārpa ar kājām zemi un iemaurojas. Kā pēc komandas arī govis pagriež ragus uz manu pusi, un atskan vesels govju koris.

—    Man taču mugurā sarkanrūtots krekls, — iešaujas prātā. Kājas pašas no sevis pārnes mani pāri grāvim krūmos iekšā. Kad gluži aizelsies apstājos

Nav ko kaunēties… … Jūs droši vien tāpat nobītos no baismīgā buļļa kā es.

skriet, nav vairs ne govju, ne ceļa. Visapkārt plešas sīkiem krūmiem pieaudzis mežs.

Cik daudz kas dabā tomēr ir nepareizi iekārtots! Nu sakiet paši: kādēļ govīm vajadzīgi ragi? Neviens taču viņām neuzbrūk. Tad jau drīzāk tie derētu suņiem, tiem vismaz jāsargā mājas. Ja es būtu zinātnieks, es noteikti izaudzētu govis bez ragiem.

Cilvēks arī muļķīgi iekārtots. Kādēļ viņš nevarētu lēkt, piemēram, kā sienāzis — atsperas un aidā — sešstāvu mājai pāri? Vēl labāk būtu, ja mēs prastu lidot — brāžas tev virsū nikns vērsis, bet tu savicini spārnus, pacelies gaisā, un lopiņš paliek, blisinot acis.

Ir gan te saaudzis — visādi staipekņi, nātres. Tagad noderētu krūmu duncis, ar kuru ceļotāji džungļos attīra sev ceļu. Beidzot nokļūstu uz tikko samanāmas taciņas. Eju un eju, bet biezoknim kā nav, tā nav gala. Lieli koki un krūmi aizsedz debesis. Kaut kur iedziedas putns. Laikam gan būšu pamatīgi apmaldījies. Taciņa strauji noslīd gravā. Pāri strautam pārmests koks. Jāiet pāri. Bet ja nu iekrīt ūdenī? Nu, un kas par to? Elza gan te neparko nepārietu, nobītos.

Otrā pusē strautam taciņa vijas gandrīz stāvus kalnā. Pēkšņi pavisam tuvu atskan klaudzieni — tuk, tuk — un pēc maza laiciņa atkal.

— Palaid tagad mani, — atskan kāda balss, un klaudzināšana turpinās.

Liekas, it kā kāds ar āmuru dauzītu pa akmeni. Kas gan tas varētu būt te — meža vidū?

Eju tālāk. Pēkšņi priekšā paceļas stāva akmens siena. Tas ir tornis, uz mata tāds pats kā Turaidā. No torņa iekšpuses skan balsis.

—    Izstāsti vēlreiz, kā tur īsti bija! — kāds pavēl.

—   Tas noticis pavasarī, — kāda cita balss čukstus iesāk. Pielienu tuvāk mūrim, lai labāk sadzirdētu. Pa spraugu redzami trīs puikas.

—    Mana vectēva tēvs tīrumā pie baznīckalna sējis miežus. Uzreiz viņš redz, zeme atveras un izlien ārā cilvēks, tikai kauli un āda, mati izspūruši kā pašam nelabajam, bet acis spīd vien. Svešiniekam katrā rokā pa zelta lukturim. Vectēva tēvs bijis vīrs kā ozols, bet arī viņam sameties bail. Svešinieks dod viņam vienu lukturi un ar zīmēm rāda, ka gribot ēst. Vectēva tēvs atdevis tam savu launaga tiesu, svešinieks to aprijis vienā paņēmienā. Pēc tam viņš rādījis uz veco torni un ar zīmēm licis saprast, ka pazemē esot daudz visādu dārgumu. Tad svešinieks iekritis kā ūdenī. Vectēva tēvs ar lukturi aizgājis uz muižu. Barons solījis visādus labumus, lai tikai parādot to vietu, kur svešinieks izlīdis no zemes. Bet pa to laiku bija nolijis pamatīgs lietus. Vīri gan staigājuši krustām šķērsām pa tīrumu, bet nekā nav atraduši.

—   Tavs vecvectēvs ir bijis baigs muļķis, — stāstītāju pārtrauc resns puika. — Vajadzēja atstāt orientierus.

—   Kuš, netraucē! — viņu apsauc trešais, tievs, garš, ar brillēm. — Stāsti tālāk!-

—    Barons piesolījis vislabāko māju tam, kas atradīšot apslēptās dārglietas. Daudzi mēģinājuši, bet nevienam nav izdevies. Dažs stāstījis, ka pazemes ejā spokojoties, cits atkal, ka ceļu uz dārgumu glabātavu sargājot ģindenis ar zobenu rokā, bet nevienam nav bijis drosmes doties dziļāk pazemē.

—    Es gan nebūtu baidījies, — rešnītis atkal iejaucas starpā. — Tādu spoku jau nemaz nav.

—    Beidzot muižas kučieris Ansis sadomājis izmēģināt laimi. Viņš bija nolūkojis skaisto saimniekmeitu Viju. Toreiz bagātie ar nabagiem nav drīkstējuši precēties, tādēļ Ansis devies pazemē pēc bagātības, bet, kā gājis, tā arī pazudis. Veselu nedēļu Vija sēdējusi pie ieejas un raudājusi, tad uzkāpusi tornī un metusies atvarā. No tā laika mūsu upīti sauc par Vijupi. Bet eju barons licis aizmūrēt. Tas ir viss, — runātājs nobeidza savu stāstu.

Nu, bračkiņas, te nu gan notiek lietas, gluži kā dēku romānos! Ielienu tornī un notupjos aiz kupla krūma. Svešie puikas nekā nemana.

Tievais paņem lielu āmuru un sāk klaudzināt pa mūri. Pārējie uzmanīgi klausās.

—    Ir! Skan dobjāk! — resnais iesaucas. Tievais uzsit vēlreiz pa lielu, pelēku akmeni: — Nekā.

—    Vai tiešām tavs vecvectēvs neatcerējās, kurā pusē tā eja? — tievais, bridi klaudzinājis, noguris noliek āmuru zemē.

Taujātais noraidoši papurina galvu un paņem āmuru.

—    Ko mēs iesāksim ar atrastajiem dārgumiem? — tievais ierunājas.

—    Vislabāk būtu nopirkt par visiem kopā

«Volgu», tādu pašu kā rajona slimnīcai. Tad varētu braukt ceļojumos un izvizināt visus kolhoza bērnus.

—    Tu nu gan esi muļķis, — resnais izteiksmīgi pieliek pirkstu sev pie pieres. — Tad jau tā nebūs ne tava, ne mana, ne Klāva mašīna. Visu atrasto mantu vajag sadalīt uz trim daļām, lai tad katrs dara, ko grib.

—     Pareizi, Janka, es arī gribu savu daļu, — Klāvs piebalso. — Man sausiņi jau sakrāti. Vēl tikai vajag naudu, un tad — aidā! — uz Āfriku. Tur tagad iet karsti, jāpalīdz nēģeriem izcīnīt brīvību.

Sajā brīdī netālu atskan dzidras zvana skaņas.

Apslēpto mantu meklētāji raujas «sviedriem vaigā».

—   Vai, jau pusdienlaiks, govis dzen mājās! — Tievais uzlec kājās. — Nu gan mamma bārsies.

—    Teodoriņam bikses dreb, — Klāvs pazobojas. — Pagaidi, norunāsim, cikos rit satiksimies.

—    Man no rīta atkal jāspēlē, — briļļainais skumīgi nosaka.

—    Kā tev neapnīk tā čīgāšana? — Klāvs brīnās.

—    Sen jau līdz kaklam, — Teodors atzīstas, — bet mamma iedomājusies, ka man jākļūst par mākslinieku.

—    Man atkal, jāgana govs. Mamma rīt brauc uz tirgu ar sviestu un krējumu, — resnītis skumji nopūšas.'

—    Nolāpīts! — Klāvs nolamājas. — Nu labi, es no rīta pastrādāšu viens pats, bet jūs atnāciet pēc pusdienas.

—    Nekā nebūs. Domā, ka mēs muļķi? — resnītis protestē. — Gribi viens pats visu pievākt?

—    Stulbeni! — Klāvs nicinoši atcērt. — Domā, man liela vajadzība?

Briļļainais pabāž āmuru zem krūma, un visi trīs aiziet. Es klusiņām sekoju viņiem pa pēdām.

Izrādās, ka Ozolaines ciemats atrodas pavisam tuvu vecajām pilsdrupām: jāpāriet vēlreiz pāri Vijupei, jāiziet cauri parkam, un tad jau arī redzama balta ēka ar kolonnām. Tā ir pašreizējā skola, agrākā baronu pils. Starp lielajiem kokiem tā izskatās diezgan glīta. Protams, tik liela un skaista kā mūsu jaunā skola Rīgā tā nav, bet te jau arī ir tikai lauki.

Netālu no skolas divstāvu ēkai virs durvīm uzraksts: «Ozolaines tautas nams». Turpat blakus durvīm izlikta afiša:

Šodien filma

«VELNIŠĶĪGIE BRAUCĒJI».

Seansu sākums 20 un 22.

Tā patiešām ir velnišķīga filma. To skatoties, pat mums ar Māri mati sacēlās stāvus.

Pie kolhoza valdes ēkas stāv pieci motocikli, divi motorolleri un trīs «Moskviči». Caur atvērto logu dzirdamas strīdīgas balsis. Ārpusē pie sienām piekārti ziņojumu dēļi. Izrādās, ka arī te brigādes sacenšas savā starpā tāpat kā tēva fabrikā.

Bez tam Ozolaines ciematā vēl ir ēdnīca, universālveikals, pasts un pat aptieka.

No aptiekas mājas dzirdama vijoles čīgāšana. Pie vaļēja loga stāv briļļainais puika un spēlē. Durvīs sēd pretīga izskata suns. Liekas, ka tas

lielā ātrumā drāzies pret sienu un tā saspiedis degunu pavisam plakanu. Purnu pacēlis, neradljums klusi smilkst līdzi vijoles skaņām.

Tālāk alejas abās pusēs sabūvētas jaunās dzīvojamās mājas. Logi tikpat lieli kā pilsētā, un uz jumtiem redzamas televīzijas antenas.

Vēl tālāk uz priekšu atrodas kūtis. Paskatos apkārt, vai kaut kur nemana nikno bulli. Tagad es vairs tik bailīgs nebūšu.

Mājās es pārrodos tikai vēlā vakarā.

—        Kur tad tu biji pazudis? — krustmāte baras. — Vakariņas pavisam v atdzisušas.

Man vienalga, siltas vai aukstas, mežonīgi gribas ēst.

Gulēt ejot, palūdzu krusttēvu, lai pace] mani labi agri.

Kad krusttēvs mani no rīta pamodina, Maruta un Elza vēl saldi guļ, tāpat arī tēvs. Miegamicesl Krustmāte jau aizgājusi pfe saviem sivēniem. Izberzēju acis un izeju laukā.

Debesis aiz augļu dārza kvēlo vienās liesmās. Tur lec saule. Stārķu pāris, uz kūts jumta uzmeties, galvas atpakaļ atliecis, skaļi klabina. Katrs zāles stiebrs, katra koka lapa, katrs zieds un pat žoga dēļi pārklāti ar rasas lāsēm, un katra lāse atspulgo uzlecošās saules starus. 2ēl, ka te nav mana drauga Andra, tas to visu prastu uzzīmēt. Iznāktu varena bilde, skolotājs noteikti ieliktu piecnieku. Man pašam zīmēšana nepavisam nepadodas. Reiz mēģināju uzzīmēt Ilzes takšeli, bet puikas vienprātīgi atzina, ka esot iznākusi lokomotīve.

Krusttēvs uzlej man uz rokām ūdeni tieši no akas. Tas ir tik auksts, ka pat pirksti notirpst. Miegs uzreiz kā ar roku atņemts.

—    Kur tad tu tik agri? — krusttēvs painteresējas.

—    Ir nelielas darīšanas, — es piesardzīgi atbildu.

Par laimi, krusttēvs neko vairāk netaujā, iedod man lielu maizes riku, apziestu ar sviestu, iejūdz Sātanu un aizbrauc savās brigadiera darīšanās.

Ceļš līdz Ozolainei vairs neliekas tik garš. Pie kūtīm rosās slaucējas baltos ķiteļos, nu gluži kā slimnīcā. -

Spraucoties cauri krūmiem, ātri vien samirkstu. Rasa vairs nemaz neliekas skaista. Tā līst aiz kakla un tad tek pa muguru uz leju. Laime tikai, ka pilsdrupas nav pārāk tālu.

No kādreiz varenās pils saglabājušās divas sienas un apaļš tornis. Sienas pamatīgi biezas, bet logi pavisam mazi. Es nu gan negribētu tādā dzīvot.

Āmurs stāv vecajā vietā zem krūma. Klāvs to droši vien nospēris savam

tēvam. Nu, tagad parādīsim tiem lauku ganiņiem, kā strādā īsti Rīgas puikas. Nav jēgas klaudzināt tā kā viņi — šur un tur, kā tikai ienāk prātā. Vajadzīga sistēma. Sāku no viena stūra un ar ķieģeļu lausku iezīmēju visas aizdomīgās vietas.

Āmurs ir nejauki smags. Nez kā kalējs to var izcilāt visu dienu? Pēc brīža man roka plecā it kā izlauzta. Tas tik būtu numurs, ja man izdotos atrast eju! Tie trīs no skaudības kļūtu pavisam zaļi. Ilgi pūsties nav laika, jāturpina meklēšana. Jo tuvāk nāk klāt pusdiena, jo smagāks liekas āmurs un garāki kļūst atpūtas brīži. Rīt noteikti jāpaņem no mājām līdzi kāds vieglāks daikts.

Beidzot no kūtīm atskan zvans. Pusdienlaiks. Jābeidz ejas meklēšana, drīz nāks šie. Briesmīgi gribas redzēt, kā viņiem šodien veiksies, tāpēc atkal aizlienu aiz krūma. Tas viss noklāts spilgti sarkaniem ogu čemuriem»

Ko tie tūļas nenāk? Varēju pats vēl pameklēt apslēpto eju. Bez tam nejauki gribas ēst. Krusttēva dotā brokastu maize sen vairs neskaitās. Varbūt pamēģināt ogas? Norauju vienu, iemetu mutē, bet tūliņ atkal izspļauju, mēli svilina kā ugunīm.

Eeidzot uz taciņas atskan soļi. Tie ir Klāvs un resnītis.

—    Kā tad, Tedis, protams, vēl nav atnācis, — saka Klāvs.

LEDusauksla ūdens šalts nav vis nekāda siltā dušiņa.

—    Droši vien atkal zāģē to savu vijoli, — atsaucas resnais. — Tā kā tā

Teodors, Klāvs un Janka blenž uz manu krustu, kā spoku ieraudzījuši.

nekāds lāga strādnieks no tā vārguļa neiznāk, pacilā, pacilā āmuru un jau sten un pūš. Mantu varētu sadalīt mēs divi vien.

—   Jā, bet ideja bija viņa, — Klāvs noteica.

Un tad ir klāt arī briļļainais, gluži aizelsies: — Mamma nolikās gulēt dienasvidu, — viņš paziņo, — un tad es pa logu ārā.

—    Puikas! — Klāvs pēkšņi iesaucas. — Te kāds ir bijis! Paskatieties — uz mūra savilkti krustiņi.

Man notirpst kājas.

—    Un āmurs arī nav vecajā vietā, — resnis taustās man gluži pie kājām. — Nu ziniet, tas nav godīgi. Kurš no jums te šorīt bija?

Es ne, goda vārds, — taisnojas Teodor?. — Es visu ritu spēlēju vijoli, vari paprasīt manai mammai.

—    Tad tu tas nodevējs, — resnais lien virsū Klāvam. — Vakar pats teici, ka nāksi no rīta. Gribi viens pats visu pievākt.

—    Aizveries! — Klāvs atcērt. — Liela man vajadzība melot.

—    Zvēri ar visbriesmīgāko zvērestu! — resnais, kuru, izrādās, sauc par Janku, pavēl.

Klāvs paceļ uz augšu divus pirkstus un nober: — Lai šajā pat mirkli man atombumba uzkrīt uz galvas, ja es meloju.

—    Kas tad tos krustus savilcis? — visi trīs nu ir galīgā nesaprašanā. Varbūt kāds izpļāpājies? Nē, neviens neko nav teicis.

—    Varbūt pīpiši? — ieminas Tedis.

—    Kur nu tie, tie jau tik vien prot kā pa zemi rušināties, — Janka noraida tādu varbūtību.

—    Varbūt Vija? — Klāvs nedroši ierunājas.

—    Kada Vija? —pārējie nesaprot.

—    Nu tā, kas te noslīcinājās. Sievas stāsta, ka te dažreiz spokojoties — staigājot pa drupām balts sievišķis un žēli raudot.

—    Muļķības, tādu spoku nemaz nav, — Janka noraida arī šo iespēju. — Kāds mūs vienkārši izsekojis.

Man sanāk smiekli. Meklējiet vien, jums pat sapnī nerādīsies, ka vainīgais tepat blakus.

—   Vajag izlikt sargus, — beidzot nolemj Janka. — Nevar taču aizlaist tādu mantu. Lozēsim, karam jāstāv šonakt.

—    Es nu gan nevaru, — Teodors, acīm redzot, nav sajūsmināts par šo Jankas ideju. — Mani mamma nelaidīs.

—    Zaķapastala, — Janka nicinoši nosaka. — Vācies prom, iztiksim bez tevis.

—    Ak šitā, bez manis? Nu, labi. Pateikšu pīpīšiem un citiem, ko jūs te darāt, tad redzēsi zaķapastalu!

Briļļainais izskrien no torņa. Klāvs metas viņam pakaļ un aiz rokas ievelk atpakaļ pilsdrupās.

—    Pamēģini tikai izklačoties, savus kauliņus nesalasīsi, — Janka piedraud Teodoram ar dūri. — Nu ko, tad jau būs šonakt jāvaktē man pašam.

Ir gan tam Jankam dūša. Mani gan ne par kādu naudu nepiespiestu pavadīt nakti pilsdrupās.

—    Bet ko tad tava mamma? — Klāvs apvaicājas.

—    Tā nekā nemanīs, es guļu kūtsaugšā. Paķeršu līdzi arī tēva medību bisi.

—    Bet tajā taču nav patronu.

—    Viss viens. Tomēr drošāk, ja kāds šaujamais pie rokas.

—    Labi, saulei lecot, es tevi nomainīšu, — Klāvs apsolās. — Gan mēs to spiegu notversim.

Tad visi ķeras pie meklēšanas. Klāvs klaudzina, pārējie uzmanīgi klausās. Vispirms viņi pārlūko manis apzīmētās vietas.

—    Ir. Te noteikti ir tukšums, — Tedis, kuram smalkāka dzirde, pēc brīža paziņo.

—    Padod lauzni! — Klāvs pavēl.

Izrādās, ka izlauzt mūri caurumu nav nemaz tik viegli. Gadu simteņos java pārvērtusies akmenī. Visi trīs nopūlas līdz pat vakariņu laikam, bet izkalts tikai viens akmens līdz pusei.

—    Rītu turpināsim, — Janka, sviedrus slaucīdams, saka. — Tagad jāiet paēst un tad uz vakti.

Mājās mani sagaida pamatīgs brāziens. Tēvs nesaka neko, tikai paskatās baltām acīm, bet par to krustmāte ņem priekšā pa īstam — bez ēšanas aiziešot galīgi postā, tā novājēšot, ka pat miesīgā māte mani nepazīšot.

Krustmāte ir gluži tāda pati kā mana vecmāmiņa. Tā arī domā, ka ēšana dzīvē ir pats svarīgākais.

Izrādās, ka uz laukiem nav nemaz tik garlaicīgi. Tēvs caurām dienām dzīvo pa kolhoza mehānisko darbnīcu. Viņš kļuvis pavisam cits cilvēks — svilpo, dzied, smejas, bet Rīgā to vien zināja kā stundām ilgi sēdēt pie saviem zīmējumiem. Tēvocis stāsta, ka priekšsēdētāja nevarot vien beigt mūsu tēti lielīt.

Elza savukārt pielipusi Marutai kā dadzis. Kur viena, tur otra. Sākumā gan bija joki — Elza sadomāja iet ravēt ar cimdiem rokās. Mēs ar Marutu gandrīz vai krampjus dabūjām no smiekliem.

Par mani neviens neliekas ne zinis. Vienīgi meitenes vai deg no ziņkārības — kur es cauram dienām pazūdot.

—    Kas daudz grib zināt, ātri paliek vecs, — es viņām atcērtu un noslēpumaini klusēju par savām gaitām.

Trīs naktis Klāvs un Janka sargāja torni, bet nekas, protams, nenotika. Es pa dienu tupu savā novērošanas punktā un skatos, kā šie strādā.

Izrādās, ka aiz manis apzīmētā akmens tiešām ir tukšums — šaura eja, kas vijas starp torņa sienām uz augšu. Uz leju tā aizmūrēta. Puikas par to ir pagalam nelaimīgi.

Par noslēpumainiem krustiem uz akmeņiem viņi, liekas, jau aizmirsuši, arī sargāt pa naktīm neviens vairs nesargā. Bet tad kādu dienu, kad es atkal sēžu savā novērošanas postenī, Teodors atnāk ar visu savu suni. Pretīgais radījums, purnu pacēlis, tūlīt jož uz mana krūma pusi.

Tālākie notikumi norisinās zibens ātrumā.

Es speru lopiņam tieši purnā, bet šis pat neiekaucas — saķer mani aiz kājas un nogāž zemē. Es, protams, sāku kliegt, jo ko gan citu man iesākt — nav nekādas patikas ļaut, lai tas buldogs tevi saplosa pa sastāvdaļām.

—    Ahā, tad, lūk, kas! — Janka lēkā man apkārt un priecājas. — Tā tev vajag! Cui, Nero!

—    Kaunies, Janka! — Teodors viņu apsauc. — Mierā, Nero!

Neradījums negribīgi atlaiž mani, pakūļā astes stumbeni un paklausīgi

nosēstas briļļainajam pie kājām.

—    Muļķi, es jau sen zinu, ko jūs te meklējat, — es viņiem saku.

—    Tu apzīmēji akmeņus? — Klāvs jautā.

—    Es.

—    No kurienes tu uzradies? — pratina Teodors.

—    No Rīgas.

—   Melo, — Janka man netic. — Kā tad tu Rīgā varēji uzost, ka mēs meklējam apslēptas bagātības?

—    Nospļauties man par jūsu bagātībām, — es saku. — Mani interesē

nav visai patīkami, ticiet man …

tikai pati meklēšana. Vai tu to vari saprast, tu mantkārīgais subjekt? — es pieeju Jankam cieši klāt.

—   Lēnām pār tiltu, — Klāvs mani negaidot nosēdina. Nejaukais Nero atkal ar vienu lēcienu ir man blakus un sprauslā tieši sejā. Teodors viņu atrauj nost.

—    Kurās mājās tu dzīvo? — taujā tālāk Klāvs.

—    Kļaviņās.

—  Melo, — tā atkal Janka. — Pie Marutas neviena nav. Viņam vajag pamatīgi sadot, lai pazūd no šejienes.

Buldoga zobi

—   Pagaidi, pagaidi! — Klāvs apsauc draugu. — Mans tēvs stāstīja, ka brigadierim no Rīgas atbraucis brālis, palīdzējis šim salabot kuļmašīnu. Kaut arī pilsētnieks, bet šo to no mašīnām sajēdzot gan.

—    Šo to? — es noskaišos. — Mans tēvs, saprotiet, ir izgudrotājs. Viņš ir izgudrojis tādas mašīnas, kādas jūs pat redzējuši neesat.

—    Pareizi, pareizi, — atceras Janka. — Mana mamma arī teica, ka viens tāds sprukstiņš staigājis pa jauno kūti, laikam gudrošot tādu mašīnu, ar kuru piena vietā tūlīt krējumu no govs spiedīs ārā.

—    Un izgudros arī! — es atcērtu.

—    Izbeidziet! — pavēl Klāvs. — Situācija kļūst sarežģīta.

—    Te nav nekā sarežģīta, — es saku. — Jūsu kroņlukturi man absolūti vienaldzīgi. Ja nu varbūt kāds sens zobens. Bet palīdzēt atrast slepeno eju esmu ar mieru.

—    Ha-ha-ha! Neķer bebrus! — resnais Janka pretīgi iesmejas. — Domā — tev kāds ticēs?

—    Pagaidām izgaisti! — nosaka Klāvs. — Mēs vispirms ievāksim informāciju un apspriedīsimies. Rīt pusdienlaikā atnāc, tad redzēs, kā būs.

6. nodaļa gadījums ar vēžiem

Ar trijotni tagad esam draugos.

Klāvs stingri nolēmis rudeni laisties uz Rīgu, noslēpties kādā ārzemju kuģī un tad — aidā! — uz Āfriku. Taisnība viņam ir — ko te uz laukiem lai dara, sevišķi ziemā. Nekas nenotiek. Āfrikā — tur vismaz cīnās pret kolonizatoriem, un tāds zēns vienmēr var noderēt, piemēram, par izlūku.

Teodors, tāpat kā Elza, mācās mūziku. Starpība tikai tā, ka Elza pati grib, bet Tedis ne. Skolotāji esot skaidri pateikuši, ka ar varu nevienu par mūziķi nevarot pataisīt, bet mamma ietiepusies, maļot vienu un to pašu — es gribu, lai Tediņš kļūst par vijoļvirtuozu, un viņš kļūs. Tedim daudz labāk patīk audzināt kokus un puķes. Ap māju viņš sastādījis dažādas puķes, tikai mamma neļaujot pašam apkopt — samaitāšot pirkstus.

Janka visu laiku skatās uz mani greizi. Viņš neparko nespēj aptvert, ka kādu var neinteresēt nauda vai manta. Klāvs apgalvo, ka mantas kāre viņam esot no mātes — tā arī slepeni krejojusi kolhoza pienu, kamēr pieķerta. Un tagad arī vairāk ņemoties pa savu piemājas zemi un braukājot pa tirgiem nekā piedaloties kolhoza darbā.

Nē, Janka man nepatīk. Reiz viņš mani tā izāzēja, ka atcerēšos to līdz mūža galam.

Kādu dienu satiekamies pie pilsdrupām divi vien, Klāvs un Tedis kaut kur aizķērušies.

—    Zini ko? — Janka ierunājas, sūkādams smilgas kātu. — Šovakar vajadzētu iet vēžot.

—    Vai tad Vijupē ir vēži? — es skaidri sajūtu mutē jauko garšu.

—    Šitādi, — Janka paplēš rokas turpat vai metru platumā.

—    Melo, — es neticu. — Kāpēc tad Rīgā veikalos tādi maziņi?

—    Ko nu Rīgā? — Janka nicīgi novelk. — Tie lielie jau līdz pircējiem nemaz nenonāk. Kādas tiem ir spīles! Kad tāds melns tēvainis saķer tevi aiz pirksta, nu, brālīt… — Janka izteiksmīgi pavārsta divus pirkstus. — Bez cimdiem nemaz nav ko domāt. Man ir.

—    Bet ko tad es?

—    Hm, — Janka izliekas kaut ko svarīgu pārdomājam. — Nu, ko lai dara, draugu būšana. Šoreiz tev izlīdzēšu. Manai mammai skapī vieni stāv, paklusām paņemšu. Bet tas jau vēl nav viss, tev taču nav gumijas zābaku.

—    Nu, kas par to? Bridīšu kailām Jcājām.

Janka laiž vaļā lielo zviedzienu: — Tu jau gaišā dienas laikā pa zemi nevari paiet, kur nu vēl naktī pa upi! Tur visādi čakārņi un akmeņi. Uzkāpsi kādam vēzim virsū, nokniebs tev pirkstu, ko tad?

Te nu Jankam taisnība. Līdz pat šai dienai nevaru saprast, kā lauku bērni var basām kājām iet pa mežu kā pa vismīkstāko paklāju, kamēr man vismazākā skujiņa sagādā sāpes.

—    Tu pats arī vilksi zābakus? — ieprasos.

—    Ko tu par mani bēdā, paskat, kāda te zole uzaugusi, — Janka piebāž savu kailo, netīro kāju man pie deguna.

Trakoti gribas piedalīties vēžošanā.

—    Janka, esi draugs, izlīdzi nu šoreiz, — es lūdzos.

Janka brīdi padomā un pakasa aiz auss.

—    Nu labi, — viņš beidzot saka. — Pievākšu mātes kūtszābakus, var būt, ka viņa nekā nemanīs. Atnāc mazliet ātrāk, es zābakus un cimdus noslēpšu te aiz krūma. Bet tā ka nevienam ne vārda.

Tūlīt pēc vakariņām paziņoju, ka šonakt pārgulēšu pie kalēja Klāva. Tēvs mazliet pabrīnās par to, ka mēs ar Klāvu esam pazīstami, bet nekā nesaka.

Janka turējis vārdu. Krūmos stāv milzīgi, ar mēsliem notraipīti zābaki. Ar pūlēm uzdabūju tos kājās. Pirkstainie gumijas cimdi sniedzas man līdz elkoņiem. Tagad gan neviens kniebējs man nekā nepadarīs.

Kad ierodas pārējie, es stāvu pilnā kaujas gatavībā.

—    To, lūk, es saprotu, — Janka caur zobiem novelk. Tedim pēkšņi uznākusi briesmīga klepus lēkme, bet Klāvs, ieraudzījis mani, laiž vaļā tādu zirga zviedzienu, ka nenoturas arī pārējie.

—    Ļautiņi mīļie! — viņš, zemē nometies, saķer vēderu. — Tas jau ir īsts ūdenslīdējs, trūkst tikai ķiveres.

Tikai tagad saprotu, ka Janka mani pamatīgi piemuļķojis.

Pa tam jau gandrīz pilnīgi satumsis. Janka un Klāvs paņem sauju skalu, klusu iekāpj ūdenī un dodas uz augšu pret straumi. Uguns gaismā var redzēt, ka drīz še, drīz tur viņi noliecas, satver kādu vēzi un ieliek kaklā pakārtajās kulēs.

Mums ar Tedi uzdots savākt sausus zarus, iekurt ugunskuru un uzlikt vārīties katliņā ūdeni ar dillēm un sāli.

—    Klausies, par ko tad šie mūs īsti tur, par bēblšiem, vai? — esmu šausmīgi apvainojies. — Ūdentiņu vārīt! Vai tad mēs šiem kādas ķēkšas? Kā būtu, ja mēs paši pamēģinātu? Sie uz vienu pusi, mēs uz otru. Vēl nav zvanīts, kas noķers vairāk.

—    Jā, bet ir jau gluži tumšs, — Tedis nedroši saka, — un es vēl ne reizi neesmu vēžojis, mamma nekad neļāva.

—    Nu, ja tev bail, tad tupi laimīgs. Es iešu viens pats. — Man par visu vari gribas parādīt, ka Rīgas puikas nav ar pliku roku ņemami.

—    Nē, nē, es viens neparko, — Tedis raušas augšā.

Pasniedzu viņam skalus, sērkociņus un groziņu, kur ielikt lomu. Tedis rādīs uguni, bet es ķeršu.

Dienā tik labi pazīstamie koki un krūmi tagad izskatās pavisam savādi — dažs pēc cīkstoņa, kas, rokas izstiepis, tūliņ metīsies uz priekšu, cits atkal pēc teiksmaina pūķa. Zālē kaut kas noslēpumaini čab, liekas, tur kāds staigā klusiem, zaglīgiem soļiem. Neteiksim, ka man būtu bail, bet visai omulīgi tomēr nejūtos.

—    Iededz skalu, kāpsim ūdenī, — čukstu Tedim. Viņš ilgi pūlas uzraut sērkociņu.

Uguns gaismā tuvākie priekšmeti atkal atgūst savu normālo izskatu. Upītes akmeņainais dibens redzams kā uz delnas. Ūdenszāles straumē lēni kustas. Atceros, vecmāmiņa reiz stāstīja, ka pusnaktī mēnesnīcā ūdensmeitas iznākot malā un sukājot saVus matus. Mūsu soļu iztraucētas, šurpu turpu šaudās sīkas zivtiņas. Liels, melns vēzis iečāpo gaismas lokā, brīdi apstulbis blisina acis, bet tad, ātri kustinādams kājas, atmuguriski pazūd tumsā.

—r Nu, ko tu snaud? — Tedis man iegrūž dunku sānos.

Es, drošs paliek drošs, uzmaucu labajā rokā Jankas doto lielo cimdu, un mēs brienam tālāk pa seklo ūdeni.

Atkal viens! Šoreiz zibenīgi grūžu roku upē. Ak vai, lielais cimds pieplūst ar ūdeni un nomaucas. Vēzis pa to laiku pazudis. Kad nav, lai nav! Ķeršu tāpat ar kailām rokām — kā tad Klāvs un Janka nebaidās?

Nākošo vēzi saķeru aiz ļipas, bet tas saliecas un — knakts! — ar spīlēm man pirkstā. Pamatīgi saspiež, gandrīz jākliedz, bet es tomēr šo vaļā nelaižu.

—    Ķer aiz muguras, — Tedis pamāca, — tad neiekniebs.

Parādās milzīgs vēzis, savus divdesmit piecus centimetrus garš. To man izdodas noķert pēc visiem noteikumiem, un nu amats ir rokā.

Kā lai nekliedz, ja vēzis saspiež piikslu kā spīlēs!

—  Šitie puikas jau nav pirmo reizi ar pīpi uz jumta, — es palielos. Ari Tedim bailes pārgājušas.

—    Šie acis vien ieplētis, kad ieraudzīs mūsu pilno grozu, — viņš priecājas. — Skic, kur lien! — viņš ar skalu pabīda grozā atpakaļ lielo vēzi.

Tālumā atskan ūjināšana, droši vien Janka un Klāvs. Lai pakliedz vien. Mēs nolemjam pievēžot pilnu grozu un tikai tad atgriezties.

Kādu laiku veicas labi, bet tad notiek nelaime. Tedim uz akmeņa paslīd kāja, un viņš ar visu grozu un skaliem ieveļas ūdenī. Vēži, sajutuši brīvību, pamūk katrs uz savu pusi. Sērkociņi un skali samirkuši, bet apkārt tumsa — melna kā piķis.

—    Velkas kā bez acīm, — es sirdos, brizdams uz krasta pusi. Tedis, vainīgs juzdamies, nāk man aiz muguras. Pēkšņi krūmos tieši mums priekšā kaut kas iečabas. Skaidri redzam, vispirms pamirdz viena zaļa uguntiņa, pēc tam arī otra.

—   Vilks, — čukst Tedis. Krastā atskan smaga nopūta, un var dzirdēt, ka sakustas zari.

—    Saož cilvēku, — Tedis bailēs sastingušām lūpām čukst man pie auss-. Kādu brīdi stāvam nekustēdamies. Pār muguru skrien vēsas tirpas. Pēkšņi jūtu, ka man kāds nejauki kniebj stilbos, un es bļaudams metos ārā no ūdens.

—    Palīgā, palīgā! — sāk kliegt arī Tedis.

—    Kas jums lēcies? — pieskrējuši uztraukti jautā Klāvs un Janka.

—    Kniebj, — rādu uz stilbiem. Janka novelk man zābaku un sāk skaļi smieties. Man bikšu stilbā ieķēries neredzēti liels vēzis.

—    Bet vi-vi-vilks? — tagad arī Tedis uzdrošinās līst ārā no ūdens.

—    Kur tad? — brīnās Klāvs.

—   Mēs abi skaidri redzējām, lūk, tur, tajā krūmā, — Tedis pastiepj roku.

—    Tie jau jāņtārpiņi, — Janka uzliek man uz delnas divus spīgulīšus.

Klāvs un Janka pievēžojuši pilnas kules. Katliņš omulīgi burbuļo, izplatīdams kairinošu diļļu smaržu. Slapjās drēbes noliktas žāvēties. Mums ar Tedi atgriežas zaudētā pašapziņa.

—    Kas mums bija vēžu! — Tedis lielās, sūkādams vēža ļipiņu. — Gandrīz pilns kurvis.

—    Zēl tikai, ka vilks visus aprija, — Janka zobojas. — Gluži kā pasakā par Sarkangalvīti: atver rīkli — ham! — un gatavs ir.

Austrumos debess pa to laiku jau kļuvusi gluži sārta. Koki un krūmi liekas iebriduši rožainā miglas jūrā, tikai galotnes vien ārā. Upmalas krūmos dzied lakstīgalas, gan gari pavilkdamas, gan dažādi izlocīdamas. Kolhoza zirgi, pienākuši pavisam klāt, spīdīgām acīm noraugās dziestošajā ugunskurā un klusi bubina.

Janka saldi nožāvājas. Laiks doties mājup.

7. nodaļa

septiņi labie darbi, un kas no tiem iznaca

Ar slepeno eju galīgi neiet uz priekšu. Trīs reizes izlauzām sienā caurumus gluži veltīgi. Tad iedomājos uzrakstīt vēstuli Timām. Viņam lielas zināšanas šajā laukā. Tagad katru dienu skrienu uz pastu, bet vēstules kā nav, tā nav.

Maruta un Elza kļuvušas aizdomīgas. Viņām briesmīgi gribas zināt, kur es dienām ilgi pazūdot. Reiz viņas mēģināja mani pat izsekot. Tad nu gan es viņas pamatīgi izāzēju — tīšām līdu pa visādiem brikšņiem un nātrēm. Man nekas, es uzvilku garās , bikses, bet meitenēm kaili stilbi. Vēlāk viņas kasījās vienā laidā.

— Vai tad kolhoza laukos tik daudz nātru? — es pajautāju. Šīs neatbild, tikai rīvē ar siekalām sarkanos stilbus. Tā viņām vajag

Pīpīši katru dienu cītīgi strādā dārzniecībā. Skolotāja teikusi, ka Elzai varēšot izsniegt Pioniera — celtnieka apliecību. Katru vakaru viņas abas ar Marutu stāsta manam tēvam un pārējiem, ko dienā paveikušas. Atradušas, ar ko lielīties — izravējušas dažas vadziņas vai aplaistījušas pāris tomātu stādu un nu kladzina. Ja es drīk-

Neesmu jau vista, kas, tikko izdējusi olu, piekliedz visu pasauli.

Zēl, ka jūs neredzat Marutas un Elzas strīpainos, sakasītos stilbus — taisni jāsmejas!

stētu stāstīt, tad gan visiem mutes paliktu vaļā no brīnumiem. Bet es jau neesmu nekāds pļāpa.

Ar tēvu mums ļoti oficiālas attiecības. Viņš katru vakaru skaļi slavē Marutu un Elzu, bet uz mani pat nepaskatās. Lai, nevajag ar.

Šodien stingri apņemos izdarīt septiņus labus darbus, varbūt pat vairāk. Tikai tā, lai neviens pats nezina. Neesmu jau vista, kas, tikko izdējusi olu, piekliedz visu pasauli.

Aprunājos ar puikām. Tedis un Klāvs uzreiz gatavi man piebiedroties. Šiem arī esot kauns, pīpīši šos saukājot par slaistiem un liekēžiem. Vienīgi Janka nav ar mieru.

— Mēs vēl esam bērni, un mums nav jāstrādā, — viņš deklarē. — Jaunā priekšsēdētāja tikai ķer muļķus, kas strādā par vēderu.

—    Tā ir tavas mātes gudrība, — Klāvs viņu pārtrauc.

—   Un kas par to, vai nav taisnība? — Janka neatlaižas. — Kādēļ man jārušinās pa zemi, ja es studēšu par inženieri un man būs pašam savs dzīvoklis Rīgā? Neesmu jau muļķis.

—    Ko tur tik daudz runāt, — Klāvs atmet ar roku. — Ja negrib, lai nenāk Lai skrien mātei līdzi uz tirgu andelēties ar lokiem un dillēm. — Lūdzu, kundzīt, nopērciet, tikai piecas kapeiciņas. Tādus visā tirgū nedabūsit.

Mēs ar Klāvu un Tedi dodamies uz valdes ēku. Janka velkas mums līdzi un dīc: — Nu kādēļ jūs trakojat? Visu laiku nevajadzēja strādāt un nu uzreiz vajag. Tā jau mēs ar pazemes eju netiksim galā līdz rudenim.

—   Aizveries, — Klāvs viņu pārtrauc, — gan paspēsim visu. Vajag tikai gribēt.

Pie valdes ēkas izlikti divi ziņojumu dēļi. Uz viena attēlota visu triju kolhoza brigāžu sacensības gaita. Priekšgalā atrodas mana krusttēva ļaudis. Otru dēli es labi pazīstu. Maruta un Elza trīs dienas pūlējās, kamēr to uzzīmēja. Pāri visam dēlim sarkaniem burtiem uzrakstīts: Maršruts «Pionieris — celtnieks». Zem tā uzzīmēti trīs kalni, viens par otru augstāks. Pavisam mazi bērni, rokās sadevušies, kāpj uz pirmo virsotni. Tie ir pirmais posms — sīkie. Viņi palīdz ganīt un apkopt kolhoza teļus.

Otrais posms skaitās no 5. līdz 7. klasei. Tie uzkāpuši visaugstāk. Pēdējais posms — vecāko klašu skolēni — apņēmušies pašu spēkiem izremontēt skolu.

—  Marutas posms pirmais sasniegs mērķi, — Klāvs piecājas. — Viņi par brīvu tiks ekskursijā uz Rīgu, Janīna apsolīja. Mans brālis lec vai no ādas ārā. Bet tā viņam vajag. Kopš viņu ievēlēja par veču posminieku, ar viņu pat kārtīgi parunāt nevar. Posminieka gods viņam sakāpis galvā, un nu tur viss griežas. Citi strādā, bet mans brālis sēž istabā un tikai smērē papīrus. Es piesolījos palīdzēt izkrāsot grīdas, bet šis paskatās uz mani tā, it kā redzētu pirmo reizi, un atbild: «Skolas remonts nav bērnu spēlīte. Mēs, lielie, paši par to parūpēsimies, bet jūs varat lasīt vārpiņas.» Mēs, sestās klases skolnieki, lai lasām vārpiņas! Ko tad darīs sīkie?

Ziņojumu dēlim piesprausta lapiņa, uz kuras norādīti rītdien darāmie darbi. Marutas posmam jāravē bietes. Sapulcēšanās deviņos.

—    Ļoti labi, — Tedis priecājas, — mēs atnāksim astoņos un visu padarīsim. Šie acis vien iepletīs.

—   Astoņos par vēlu, — Klāvs nosaka. — Pa stundu mēs nekā nepaveiksim. Jāceļas visvēlākais sešos.

—    Atradušies censoņi! — Janka zobojas.

—    Aizveries! — Klāvs viņam īsi nosaka. Janka momentā apklust.

No rīta mēs ar Klāvu satiekamies pie aptiekas. Nero sēd uz lieveņa un slienājas. Mēs viņam pagaidām liekamies nekaitīgi. Nesaprotu, kā var ciest savā mājā tik pretīgu radījumu. Tedis reiz parādīja Nero pasi, izrādās, ka sugas suņiem ir tāda grāmatiņa, kurā ierakstīti to senči. Kad Teodors sāka burtot šos radu rakstus, mums bija skaļi jāsmejas. Tā Nero vectēvu no mātes puses sauc par Hugo fon Augsburg, bet vecmāmiņa Jutta van der Grenchofen bijusi visu Eiropas buldogu skaistuma karaliene. Tā melns uz balta ierakstīts suņa pasē.

Tedis, kā parasti, aizgulējies. Klāvs pielien pie loga un klusām pagrabina. Nero brīdinoši ierūcas. Tedis izrāpjas pa logu gluži samiegojies.

Lielais biešu lauks tā aizaudzis nezālēm, ka mazās bietītes nemaz nevar redzēt. Lai kā es cenšos, Klāvs ar Tedi aiziet man tālu priekšā.

—    Ha-ha-ha! — pēkšņi no mugurpuses atskan skaļi smiekli. — Rīdzinieks biešu vietā grib audzēt balandas!

Tas ir Janka. Acīm redzot, tomēr nav varējis nociesties.

—    Vienam nāvīgi garlaicīgi, — viņš taisnojas.

Ja. .. cukurbiešu vaga nav vis pastaiga pa Rīgas bulvāriem.

Izrādās, ka es ravējot esmu sajaucis bietes ar balandām. Citādi jau tas arī nemaz nevarēja būt, jo es taču esmu dzimis piektdienā un 13. datumā.

—    Ko nu darīsim? — prāto Klāvs.

—    Nekas, — Tedim padoms rokā. — Iestādīsim izrautās bietītes atpakaļ, gan ieaugsies. Kāpostus taču arī stāda ar dēstiem. Tikai jāaplej.

Teodors paņem izrautos stādiņus, iedur ar pirkstu zemē caurumus un ieliek tajos bietītes. Kārtībā.

Otrreiz es gan vairs nekļūdīšos. Sarkanīgos biešu stādiņus no nezālēm atšķirt var pavisam viegli.

Man no locīšanās sāk sāpēt mugura. Nometos rāpus, uzreiz kļūst vieglāk.

Kādēļ gan vagas ir tik garas? Nevar un nevar nokļūt līdz galam. Beidzot viena vaga izravēta. Pieceļos un izstaipos. Mugura gluži stīva.

—    Nu, nu, nav ko žāvāties, — Klāvs mani mudina. — Ķeries tik klāt otrai vagai.

Cik labi būtu atlaisties zālītē un skatīties, kā pāri debesīm peld baltie mākoņi, bet nedrīkst, Tedis ar Klāvu jau gabalā. Un es nu neiešu parādīt, ka Rīgas puikas ir bez aknām. Janka nāk man talkā. Par abiem mēs pārējos iedzenam un tagad turamies vienā rindā. Klāvs paķēris līdzi tēva kabatas pulksteni. Pusdeviņos beidzam darbu un savācam nezāles vagas galā. Ar lepnumu apskatām savu darbu. Valgā uzirdinātā zemes strēmele spilgti atdalās no vakardienas ravējuma. Un jākonstatē, ka nemaz nebija tik grūti. Tikai pašā sākumā, kamēr pierod. Rītu nāksim atkal un tā tik ilgi, kamēr viss lauks būs tīrs no nezālēm, bet pēc brokastīm strādāsim pilsdrupās.

—    Tagad ielīdīsim ceļmalas grāvī un noskatīsimies, ko šie darīs, — Klāvs ierosina.

Pīpīši ierodas kuplā skaitā. Pašā priekšā Maruta un Elza. Nez no kura laika tad mana māsa tik čakla, Rīgā vienmēr čīkstēja, kad vajadzēja ko padarīt.

—    Re, te jau kāds šorīt bijis, — izravētās vagas pirmā pamana kāda meitene ar ugunssarkaniem matiem un lieliem vasaras raibumiem uz sejas.

—    Tā ir Dace no sestās klases, — Tedis pačukst. — Mēs viņu saucam par ugunīgo.

—    Vai, meitenes, kas gan tas varētu būt? — nu brīnās arī pārējās.

—    Varbūt kāda no slaucējām? — ieminas Maruta.

—    Nē, kur nu, tām jau pašām savs gabals ar lopu bietēm, — Dace noraida šo domu.

—    Labi vien ir, — Elza prātīgi nosaka. — Mums paliks mazāk ko ravēt.

Šausmīgi gribas ēst. Man vēders tā kurkst, ka baidos, pīpīši biešu laukā

sadzirdēs. Klāvs dod zīmi atiet.

—    Nepasniedza vis jums ordeni par labu darbu, — Janka zobojas, kad atkal esam drošībā.

—    Nekā tu, individuālais subjekt, nesajēdz, — Klāvs viņam skaidro. — Tad ne jau slavas dēļ strādājam, bet gan lai kolhozam un mums pašiem būtu labāk.

—    Paklau, Klāv. Ja mēs tā septiņas dienas ravētu, tie taču būtu septiņi labi darbi, vai ne? — Tedis prāto. — Tad neviens vairs nevarētu mūs saukt par sliņķiem.

—    Nez vai? — Klāvs pakasa aiz auss. — Viņi padarīja septiņus dažādus darbus.

Mājās pārgājis, atrodu, ka beidzot no Timas pienākusi vēstule.

«Sveiks, Peksi!» Tima raksta. «Kā tev iet? Man iet labi. Es tagad spēlēju par centra uzbrucēju. Mēs katru dienu braucam uz Šmerli. Imanta brālis saka, ka es tagad skrienot tikpat ātri kā tu.» (Nelej, tam nu gan es neticu!) «Tādēļ tu vari arī netrenēties.» (To tik tu gaidi, bračkiņ!) «Jo futbola komandā pietiek ar vienu centra uzbrucēju.» (Veltas cerības, Timofej Kuzņecov!)

«Ilze vakar nolika uz pleciem garo Antonu, nu, to no jaunās mājas. Šis acis vien noblisināja. Izrādījās, ka viņa pēc kādas grāmatas paklusām trenējusies džiudžitsa paņēmienos. Tagad mēs visi to mācāmies. Tava vecmāmiņa ir sveika un vesela. Viņa katru dienu ar mums lamājas, kad mēs trenējamies, jo domā, ka kaujamies.

Izskatīju visus piedzīvojumu romānus, sākot ar Konan-Doila «Bāskervi- las suni» un beidzot ar Avdejenko «Pie Tisas», bet tāds gadījums kā jūsējais nekur nav apskatīts. Iespējams, ka eja sākas nevis torņa istabā, bet kaut kur citur. Mans tēvs domā, ja eja aizmūrēta vēlāk, tad tur jābūt citas krāsas javai. Es labprāt pats personīgi aizbrauktu pie tevis un visu nokārtotu. Bet mamma nedod ceļa naudu. Tas tādēļ, ka tālu un ka dārgi maksā. Un bračka, tas uzpūtenis, ar savu moci neparko neved. Bez tam man jau nav arī laika, jo jāspēlē futene. Kad tu atradīsi tos dārgumus un tev būs daudz naudas, tad neaizmirsti nopirkt jaunu bumbu. Mūsējā ir galīgi čupā.

Tevi liek sveicināt Toms, Imants un Vovka. Sveiciens arī no manis, un meklē savus dārgumus. Tavs draugs Timofejs. Bez tam arī Ilze liek tevi sveicināt.»

Briesmīgi man vajag viņas sveicienu. Bet par to javu liekas pareizi. Kā man pašam tas neienāca prātā?

Pārējiem par Timas vēstuli neko nesaku, citādi vēl resnais Janka sacels traci, ka esmu izklačojies. Bet mans paziņojums par javu padara visus domīgus.

—    Varbūt arī.. . — prāto Tedis. — Iespējams, ka tavs vecvectēvs kaut ko saputrojis.

—    Nav ko daudz gudrot, ķeramies tūlīt pie darba! — Janka vairs nevar nociesties ne brīdi.

Mēs ar Klāvu sīki pētām vienu sienu, Tedis un Janka — otru.

—    Ir! — Klāvs pēkšņi iekliedzas. — Skatieties, te šī vieta ir tumšāka. Urrā!

—    Nebļausties tik dikti, — Janka viņu apsauc. — Tā jau viss kolhozs saskries skatīties.

Nu tik jāķeras pie kalšanas. Klāvs aizskrien uz smēdi un pēc brīža atgriežas ar vairākiem kaltiem.

—    Paklusām pievācu, kamēr mans tēvs un tavējais ņēmās gar pļaujmašīnu, — Klāvs paziņo.

Lčū troksnis nebūtu tik liels, mēs kaltus' aptinam ar lupatām. Janka tā izgudroja. Kaļam pārmaiņus. Tas ir velnišķīgi grūts un garlaicīgs darbs.

—   Vai! — Teodors pēkšņi iebļaujas un saķer pirkstu. Zem naga lēnām izplūst tumšs plankums, un sāk pilēt asinis.

—    Nu pirksts pagalam, — Tedis vaimanā.

—    Bāz mutē un izsūc asinis, tā izies visi netīrumi, — Janka pamāca. — Citādi var vēl saindēt asinis.

—    Ko nu mamma teiks? — Tedis bēdājas.

—   Būtu labāk priecājies, ka tiksi vaļā no tās čīgāšanas, — Klāvs viņu mierina. — Ar savainotu pirkstu taču nevar spēlēt.

—    Pareizi gan, — Tedis kļūst priecīgs. — Labi, ka kreisajai rokai.

Aptinām pirkstu ar kabatas lakatiņu.

—    Šodien vari nestrādāt, — Janka žēlīgi atvēl. — Tev tiek piešķirts slimības atvaļinājums uz vienu nedēļu, nē, uz trim dienām.

Nostrādājam pārmaiņus līdz pat krēslai. Izkaļam vienu nelielu akmeni, bet ejas aiz tā vēl nav. Tātad jākaļ vēl. Tas, ziniet, ir nesalīdzināmi grūtāk nekā ravēt. Vakarā esam piekusuši kā suņi.

Noslēpumainais ravētājs meitenēm neliek miera pat mājās. Dažādi minējumi turpinās pie vakariņu galda. Izrādās, Maruta nopratinājusi pirmās un trešās grupas vecākos, bet tie tikai raustījuši plecus — nekā nezinot. Krusttēvs pārliecināts, ka arī neviens kolhoznieks šai gabalā neiešot, tiem pašiem sava darba līdz kaklam.

Es strebju zupu un neliekos ne zinis. Redzēs, kādus ģīmjus viņas rādīs rīt un parīt.

Biešu ravēšanu turpinām visu nedēļu. Marutas grupa sacensībā tālu aizsteigusies priekšā abām pārējām. «Sīkie» un «lielie» iesnieguši protestu — Maruta slepeni ekspluatējot svešu darbaspēku, bet pati tikai izliekoties, ka nekā nezinot. Maruta par to ir dziļi sašutusi.

Kādu vakaru viņas abas ar Elzu nospriež, ka izliks biešu laukā sargu, lai tas notver vainīgos. Kad visi aizmiguši, izkāpju pa logu un dodos uz Ozolaini paziņot pārējiem. Citādi viņi vēl var iekrist. Nolemjam, ka ravēšana pagaidām jāpārtrauc.

Skuķiem drīz vien apnīk sargāt biešu lauku, kurā nekas nenotiek. Mums par lielu prieku, kolhozs ar biešu ravēšanu drīz vien tiek galā.

No šīs vasaras es vairs nevaru skatīties uz gurķiem — vienalga, vai tie būtu svaigi vai skābēti, jo tieši ar gurķiem saistās visnepatīkamākie brīži manā dzīvē.

Sākās tas viss gluži nevainīgi. Marutas grupai uzdots savākt no lecektīm jaunos gurķīšus. Kolhozs cer par tiem ieņemt krietnu naudiņu.

—    Pīpīši nāks pulksten desmitos, — Klāvs saka, — bet mēs septiņos. Pāris stundu krietni pastrādāsim, un darbs būs paveikts. Šie acis vien no- blisinās.

Tieši septiņos sapulcējamies pie aptiekas. Pat Teodors šoreiz nav aizgulējies. Uzdevums liekas gaužām vienkāršs — uzmanīgi pāršķirstīt lecektī augošos stādus tā, lai nenolauztu lapas, izlasīt visus gurķus, kas garāki par plaukstu, un salasīto sabērt kaudzītēs blakus lecektīm. Viss skaidrs un saprotams. Bet, tiklīdz sāc meklēt, liekas, ka gurķi ar tevi spēlē slēpšanos, — tik labi tie paslēpušies zaļajās lapās.

—    Šis nu būtu otrais labais darbs, — klusām pie sevis prātoju. — Lūdzu, biedri Kļaviņ, jūsu dēls nemaz nav tāds loderis, kā jums liekas.

Tā slepenībā strādāt vispār ir daudz interesantāk. Meitenēm mājās atkal būs lielā spriešana. Un viņām pat prātā neienāks, ka vainīgais tepat blakus.

Saulīte kāpj arvien augstāk.

—    Sarauj, puikas, citādi nepaspēsim! — Klāvs mudina.

Iegrimis darbā, nemaz nedzirdu soļus. Atjēdzos tikai tad, kad sajūtu smagu roku sev uz pleca.

—    Ak tad tik tālu gan! — rupja vīrieša balss uzkliedz. — Vai tev, diedelniek, sava dārza nepietiek, ka lien kolhoza-laukā zagt?

Man pārskrien karstas tirpas pār kauliem. Paskatos apkārt. Janka, noslēpies gurķos, vēro, kas notiks. Klāvs un Tedis nezin kur pagaisuši.

—    Laidiet mani vaļā, — mēģinu nokratīt svešā roku no pleca. — Es nemaz nezogu.

—   Nepūt nu pīlītes, — svešais sagrābj mani vēl ciešāk. — Nāc tik līdzi uz valdi.

Sargs paņem mani aiz rokas un ved kā mazu bērnu.

Pēkšņi kāds milzīgā ātrumā nesas mums pretī pa aleju un ieskrien sargam krūtīs. Tas paklūp.

—   Bēdz! — Klāvs (tas ir viņš) iebļauj man ausī. Bet sargs jau atkal saķēris manu roku kā knaiblēs.

—    Nu pagaidi tik tu man, — viņš baras uz Klāvu. — Ko skrien kā negudrs! Pateikšu tavam tēvam.

—    Piedod, krusttēv Anton, — Klāvs palīdz sargam notīrīt smiltis no drēbēm. — Tēvs steidzīgi sūtīja pēc … pēc… tīrītā benzīna uz aptieku, — Klāvs sastostās un prom ir.

Nu, redziet nu, es jau teicu, ka esmu neveiksminieks. Pirmkārt, sargs noķēra tieši mani, bet tur taču bija arī Tedis, Klāvs un Janka. Otrkārt, neizdevās aizmukt, lai gan Klāvs tā pūlējās.

Nu redziet, ka man atkal nelaimējās, citi izmuka, bet mani noķēra.

Valdes ēka vēl neviena nav. Apkopēja pašreiz beidz mazgāt grīdu.

— Jā, jā, — viņa novelk, uzzinājusi, kas par lietu. — Tas viss no tās lielās vajas. Atceraties, Antona tēv, kad mēs bijām tādi zeperi, mums bija pašiem jādomā, kā maizes riecienu nopelnīt. Tagad mātes katru kumosu ar bāšanu iebāž mutē, tādēļ ari sāk blēņoties.

Ar šausmām skatos, ka pulksteņa rādītāji arvien vairāk tuvojas astoņiem. Tad atnāks priekšsēdētāja uft brigadieri un mans tēvocis arī.

Kaut kas jāizgudro, bet galva tukša kā spainis. Pa durvīm ieslīd Janka un lēnām lavās man klāt.

—    Ko tu te meklē? — sargs viņam noprasa.

—    Es … ese … vai mana mamma te nav?

—    Pats redzi, ka nav! — sargs dusmīgi uzbrēc. — Taisies, ka pazudi!

—    Klusē! — Janka, iedams man garām, pačukst. — Neviena vārda, skaidrs?

Jā, viņam jau viegli pavēlēt, lai klusē. Būtu viņš manā vietā, tad redzētu, kādu dziesmu dziedātu! Ko teiks krusttēvs, ko tēvs un visi pārējie, kad uzzinās, ka mani uzskata par gurķu zagli? Tādu kaunu!

—     Šis tā kā nav mūsu pusē redzēts, — apkopēja vērīgi apskata mani no visām pusēm.

—    Nav gan, — piekrīt sargs.

—     Krusttētiņ, palaidiet nu mani šoreiz, — sāku lūgties. Mēģinu pat raudāt. Man par lielu brīnumu, tas izdodas pat pavisam labi. Asaras birst kā

pupas. Bet tam vecim laikam sirds vietā krams. Labi, nav vajadzīgs. Klusēšu kā kaps, lai jautā, ko grib, lai sit vai nost, bet biedrus nenodošu.

Ārā nospurkst Janīnas motorollers. Pēc brīža viņa ienāk kantorī.

—    Kas tad te notiek? — viņa izbrīnījusies paskatās uz mani.

—    Noķērām, meit, gurķu zagli, — sargs pabīda mani uz priekšu. — Kā saka, ar visiem lietiskiem pierādījumiem. Nu velc vien ārā un parādi, kas tev tajās kabatās.

Tikai tagad ar šausmām pamanu, ka man kabatas pilnas ar gurķiem, nebiju paguvis tos izbērt kaudzē. Janīnas zilās acis satumst.

—    Pagaidi, pagaidi, vai tu neesi inženiera Kļaviņa dēls? — viņa sarauc uz augšu uzacis. — Kā tad tu tā?

—    Es nezagu. Goda vārds, — klusām saku.

—    Labi, — Janīna paņem mani pie rokas un ieved savā kabinetā.

—  Sēdi un stāsti, kas par lietu.

Ko man tagad darīt? Eh, lai notiek kas notikdams, izstāstīšu visu taisnību.

—    Zvēriet, ka nevienam neteiksiet ne vārda, — es nobrīdinu priekšsēdētāju.

Janīna svinīgi paceļ divus pirkstus un smaidīdama saka:

—    Lai mani atombumba nosit, ja es izklačojos. — Nu gluži tāpat kā mēs, zēni.

Un tad es viņai visu izstāstu par pīpīšiem, par Klāvu, kuru nepieņem «Pionieru maršā» viena vienīga divnieka dēļ, par aptiekas Teodoru, kuram smalka mamma, un par Janku arī. Kabinetā atskan smiekli, tik sirsnīgi, ka arī man jāsmejas līdzi.

—    Un viņi patiešām jūs ne reizes nepamanīja? — Janīna pārprasa.

—  Lieliski. Bet reiz viņi taču jūs tomēr noķertu.

-— Kur nu, — atmetu ar roku. — Mums ir laba konspirācija.

—    Tas gan, — Janīna to nemaz neapšauba. — Bet vai tomēr nebūtu prātīgāk, ja jūs, kā saka, legalizētos, pievienotos Marutas grupai un strādātu kopā ar to? Es pamēģināšu izkārtot.

—    Vispirms jāapspriežas ar pārējiem, — es saku un dodos uz durvīm. Priekšistabā pa tam valodas rit pilnā sparā. Dārznieks, tas pats, kuru es noturēju par sargu, visu izstāstījis brigadieriem un citiem kolhozniekiem. Vieni apgalvo, ka tagadējā jaunatne tā izlutināta, ka mīkstpēdiņi un dienaszagļi vien iznākšot. Citi atkal tam nepiekrīt un aizstāv jauno paaudzi. Mans krusttēvs sēd kā apmākusies debess un nesaka neviena vārda. Lepni

izeju cauri istabai un tikai pie durvīm attopos, ka man kabatā kolhoza gurķi. Griežos atpakaļ un, ne vārda neteikdams, nokrauju gurķus dārzniekam priekšā uz galda. Tad uz ātrāko manos prom. Man bail, ka krusttēvs nesāk kaut ko prašņāt.

Janka, Klāvs un Teodors paslēpušies ceriņkrūmos.

—    Nu kā? — viņi tūlīt man uzklūp. Manu vaļsirdību draugi uzņem dažādi.

—     Gļēvulis! — Janka nolamājas. — Tev labi teica — klusē! Tagad visa spēlīte pagalam.

—    Aizveries! — Klāvs viņam uzkliedz.

—    Es tavā vietā droši vien arī būtu izstāstījis, — Teodors atzīstas.

—     No tevis, tāda memmīša, to varētu sagaidīt, bet Pēteris likās kārtīgs puika, — Janka nevar norimties. — Dabūs vēl zināt mana mamma …

—    Zēl, — Klāvs nosaka, — bija diezgan jocīgi vazāt tos pīpīšus aiz deguna.

—    Priekšsēdētāja apsolīja klusēt, — es atgādinu.

—  Janīna jau, saprotams, nekā neteiks, bet visu to jezgu redzēja vēl citi. Saderam, ka Marutai jau tagad viss zināms.

Klāvam izrādās taisnība. Kad vakarā pārnāku mājās, meitenes mani jau gaida.

—    Labvakar, gurķu zagli! — Elza bezkaunīgi uzsāk.

—               Kaunies! — Maruta viņu apsauc. — Mēs pašas esam vainīgas, kādēļ neaicinājām Pēteri savā grupā.

—               Zini, Pēter, kad tu dienām ilgi pazudi, mēs nodomājām, ka tu slaisties kopā ar Resno Janku, to uzpūtīgo tītaru. Mums, goda vārds, pat prātā nenāca, ka tu tik cēls, — Maruta saka.

—              Malacis, dēls, — tēvs pirmo reizi, kopš atbraucām uz laukiem, tā laipni paskatās uz mani.

Visu ko biju gaidījis, tikai ne to, ka mani pataisīs par varoni.

Godīgu cilvēku …

—   Klausies, Peter, — Elza mani pasauc sānis. — Ka tu viens pats varēji izravēt tik lielus gabalus? Es cenšos un cenšos, bet man tā neveicas.

—    Talants, iedzimtas spējas, — atbildu un uzgriežu māsai muguru. — Vajag jau prast.

Tā Janīna tomēr ir zelts — par Janku, Klāvu un Teodoru viņa nav teikusi ne vārda.

Otrā dienā meitenes neatkāpjas no manis ne soli. Maruta aizved mani pie skolas vecākā pionieru vadītāja un tā slavē, ka man sametas nelaba dūša. Vecākais pionieru vadītājs mani tūlīt ieskaita Marutas grupā. Ardievu, brīvās dieniņas, nodomāju, bet nedrīkstu nekā iebilst.

Elza jau paguvusi izpļāpāties, ka es labi dziedu. Ugunīgā Dace un citi skuķi tagad sīc apkārt kā odi, lai kaut ko padziedot.

—    Lai notiek, — es atbildu un rauju vaļa:

Zinu, zinu, bet neteikšu, Kāda vaina mūs' meitām; Piecas stundas kājas āva, Sesto rokas pūtināja.

To skuķi, acīm redzot, nav gaidījuši. Brīdi iestājas klusums.

—    Ak tu bezkauņa tāds! — Elza pirmā sāk kliegt, bet es dodu kājām vaļu.

Pilsdrupās Klāvs un Janka turpina drupināt mūri. Teodors sēd blakus un auklē savu sasisto pirkstu. Viņam tas aptīts ar tādu marles kalnu, it kā visa roka būtu sašķaidīta druskās.

—   Lieliski, — Klāvs priecājas, uzzinājis, ka pīpīši par pārējiem nekā nezina. — Spēlīte turpināsies.

Bet man nemaz nav priecīgs prāts: — Tagad man katru dienu būs cītīgi jāstrādā.

—   Par to nekas, — Klāvs mierina. — Tu būsi mūsu novērotājs. Tā mēs zināsim visu, ko dara pīpīši.

Ar ejas atrašanu gan mums pagalam neveicas. Esam izkaluši mūrī pamatīgu robu, bet ejas kā nav, tā nav. Apskatām vēlreiz uzmanīgi visu mūri, bet vairāk tumšu plankumu nekur nemana. Timas teorija šoreiz, acīm redzot, neder.

—   Droši vien tās tikai pasakas un tādas ejas nemaz nav, — Teodoram veltīgā meklēšana sāk jau apnikt.

—    Pats tu esi pasaka, — Klāvs noskaišas. — Mans vecvectēvs skaidri teica.

—    Bet tā arī nepateica, kur eja sākas.

—    Pateica gan — tornī.

Izkaltajā robā saliekam atpakaļ laukakmeņus, lai nevienam nevarētu rasties kaut kādas aizdomas.

Pīpīši strādā priekšpusdienās, pēcpusdienas viņiem brīvas. Tādēļ meklēšanas darbus norunājam veikt tikai pēcpusdienās, lai arī es varētu piedalīties.

—    Mēs nedrīkstam, citiem redzot, satikties, — Klāvs saka. — Jānorunā vieta, kur apmainīties ziņām, ja kas steidzīgs atgadās.

—   Teodors ieteic vēstules novietot viņa mājā zem lieveņa. Tur esot absolūti drošs — Nero neviena sveša nelaidīšot klāt.

—   Sirsnīgi pateicos, tas nezvērs var mums pašiem pieklupt pie rīkles,— es protestēju. — Paskatiet, man vēl tagad kājā redzamas zobu pēdas.

—    Pats vainīgs, — Teodors aizstāv savu diplomēto suni. — Kādēļ spēri šim ar kāju purnā? Tu pats ari gāztu pretim, ja kāds tev iebrauktu ar dūri ģīmī.

Beidzot nolemjam, ka visizdevīgāk pastu atstāt zem akmens pie kalves •durvīm. Tur vienmēr apgrozās daudz cilvēku, tādēļ var nepamanīts atnākt un aiziet.

8. n o d a l a kamčatkā

Kolhozā sācies pats karstākais darba laiks — steidzīgi jāsavāc siens, jo rudzi jau min uz papēžiem.

Janka vairs nenāk pat uz pilsdrupām. Viņam jāpalīdz mātei sagādāt sienu personīgajai govij.

—   Tik rijīgu lopu savu mūžu neesmu redzējis, — Janka šķendējas, uz brīdi izrāvies no mātes nagiem. — Mums jau savākts pilns šķūnītis, bet māte apgalvo, ka no tā pietikšot labi ja līdz Jaungadam.

Mēs ar Marutas grupu un mana krusttēva brigādi braucam uz tālajām pļavām. Maruta mums ar Elzu piestāstījusi pilnu galvu ar jaukumiem, kas mūs tur sagaidot, — pirmkārt, gulēšana sienā, otrkārt, peldēšanās Līčupē un makšķerēšana, treškārt, ogošana un sazin kas vēl. Pat tētis taisās pamest mehānisko darbnīcu un braukt līdzi izmēģināt roku pļaušanā.

Kolhoza smagā mašīna mūs ātri vien aizrauj uz krusttēva brigādes vistālāko stūri — tā saukto «Kamčatku», Tā atrodas pavisam atsevišķi no pārējiem laukiem — liela meža vidū.

Tādu mežu es vēl nekad neesmu redzējis. Milzīgi egļu zari liecas pāri ceļam, asām skuju rokām cenšoties noraut mums cepures. Neviens saules starsjneizspiežas cauri zaļajam jumtam. Mašīna šūpojas kā kuģis vētrā, jo resnās saknes stiepjas šķērsām pāri ceļam. Un tad pēkšņi žilbinošas saules pieliets klajums — viss pārklāts ziedošām puķēm.

Automašīna apstājas, esam atbraukuši. Meitenes priecīgi iespiedzas un tūliņ metas pļavā darināt sev vainagus.

Mežmalā blakus šķūnim ierīkojam nometni. Kamēr siens vēl nav nopļauts, mūsu uzdevums gādāt par malku un ēdieniem. Maruta ātri sadala pienākumus.

Mums ar kādu zēnu — Tievo Janku — jāsaķer pusdienām zivis.

—    Bet kur tad āķi, makšķeres un tārpi? — es skatos apkārt. Tievais Janka, izrādās, nav te pirmo reizi. Vēl no pērnā gada šķūņaugšā stāv izžauts tīkls. Visa zvejošana rādās aplam vienkārša. Izmetušies peldbiksītēs, mēs iebrienam Līčupē, pārvelkam tīklu šķērsām pāri un soļojam pret

Urrā! Kamčatka beidzot laimīgi sasniegta!

straumi uz priekšu, ar kājām duļ- ķodami ūdeni. Pēc brīža izceļam tiklu un savācam lomu. Tīklā spirinās strīpainā līdaka, pusducis prāvu asaru un skaists struppurnis plaudis.

— Pusdienām pietiks, — no,- saka Tievais Janka un izklāj tīklu žāvēties.

Nekad savā mūžā neesmu ēdis tik gardu zupu. Tā smaržo pēc dūmiem, dillēm un vēžiem.

No upes lēnām ceļas migla. Saule, sarkana kā nokaitēta ripa, aizslīd aiz egļu galotnēm. Acis nepamirkšķinādams, skatos, kā nozūd ripas augšējā maliņa — kaut kur lasīju, ka pēdējais saules stars esot zaļš. Laikam gan nieki vien būs, jo man nekad neizdodas to ieraudzīt.

Kolhoznieki dodas pie miera — rīt agri jāceļas, pa rasu labāka pļaušana. Bet mums vēl nenāk miegs. No upes plūst drēgnums. Mēs pie- sēstamies tuvāk ugunskuram. Tievais Janka, viņu tā iesaukuši, lai atšķirtu no Resnā Jankas, uzmet ugunij sausus egļu zarus. Gaisā paceļas uguns bišu spiets un aizlido pāri koku galotnēm.

Meitenes uzsāk dziesmu. Tā aizskan tālu, tālu un atbalsojas mežā.

No rīta, kamēr mēs vēl g-uļam,

pieaugušie jau nopjāvuši lielu pļavas gabalu. Brokastu laikā viņi slavē mūsu tēti par to, ka tas, pilsētnieks būdams, neesot aizmirsis rīkoties ar izkapti un godam turējis līdzi.

—     Viegli tas nenācās, — tēvs atzīstas. — Pleci kā izlauzīti. Bet pagaidiet gadiņu vai divus, iztaisīsim jums tādas mašīnas, kas negrims pat mīkstajās līču pļavās. Ar mašīnām nopļausiet, ar mašīnām savāksiet un pat sagubosiet. Bet izkaptis un grābekļus varēsiet likt muzejā.

—     No tavas mutes, kā saka, dieva ausī, — noteic Daces māte, kupla sieva ar tikpat ugunīgiem matiem kā meitai. — Bet pagaidām ņemiet vien rokā tos pašus muzejā liekamos darba rīkus.

Viņa izsniedz katram pa grābeklim, mums un sievietēm vieglākus, vīriešiem smagākus.

Man liekas, ka šeit Līču pļavās ir sevišķi tropisks klimats. Saule gluži kā uz ekvatora — dur tieši pakausī. Karsts kā pirtī. Laiku pa laikam ieme- tamies upē atvēsināties.

—     īsts siena laiks, — priecājas krusttēvs, taustīdams apvītušos vālus. — Uz vakaru varēsim likt šķūnī.

Priekšpusdienās, kad lielie pļauj, esam brīvi, bet pēcpusdienās jāpalīdz.

Kamčatkā tehnikas vietā pielieto roku darbu. Mans tēvs par to dzi/i nelaimīgs.

grābt sienu. Elzai drīz vien delnas cauras. Daces māte tām uzsmērē krējumu, uzliek ceļmallapu un aptin ar drāniņu. Bet man nekas.

—    Tu tikai izliecies, — Elza netic.

—    Lūdzu, — parādu savas plaukstas, kas no akmeņu kalšanas pārklājušās ar ragam līdzīgu ādas kārtu. — Paskaties, baltroce, kādas izskatās īsta darba cilvēka rokas.

Elza patausta un galvu vien nogroza.

Mēs ar Tievo Janku turamies kopā. Viņš šogad ņiācīsies septītajā. Janka gatavojas kļūt par kosmosa lidotāju, tādēļ viņš jau laikus sevi norūda. Piemēram, pagājušā gadā viņš peldējies Vij upē tik ilgi, kamēr tā pārklājusies ar ledus kārtu, bet šopavasar sācis jau maijā. Pašreiz viņš mācās staigāt uz rokām, jo bezsvara stāvoklī tas varot noderēt. Tēva «Moskviču» viņš pazīst kā savu kabatu un prot ar to braukt.

Tievais Janka izrādās vērtīgs zēns. Vakaros, kad mēs abi blakus guļam mīkstajā sienā, viņš mīl pasapņot:

—    Tu redzi to zvaigzni tur pa dēļu starpu? To sauc par Arktūru.

Es pieliecos uz Jankas pusi. Kaut kur tālu, tālu redzama maza zilgana zvaigznīte.

—    Tur droši vien viss pavisam citādi nekā pie mums, — Janka fantazē. — Saule ir zila, nevis dzeltena, koki ar oranžām lapām. Bet tehnika visaugstākā.

—    Un cilvēki noteikti ir ar spārniem, nevis mākslīgiem, bet īstiem, — es viņam piebalsoju.

—    Mākslīgie ir labāki, — Janka man nepiekrīt. — Padomā pats, cik neērti ar tādiem būtu gulēt. Bet, kad sagribas lidot, var taču pielikt, vai ne? Un cilvēkiem brūna āda kā indiāņiem, bet mati koši zili kā vasaras debesis. Un lūpas zaļas. i

No meiteņu puses atskan klusi smiekli. Viņas ari laikam kaut ko apspriež.

—    Un katram zēnam automašīna, — es turpinu fantazēt.

—   Kādēļ tad tikai zēniem? — Dace pēkšņi skaļi jautā. — Meitenes tāpat prot vadīt mašīnas.

Paskat, kādas — noklausās mūsu sarunas. Mēs ar Janku salienam tuvāk kopā un sākam sapņot par tālajām pasaulēm, kur mēs abi aizbrauksim.

Tagad man skaidrs, ka par skursteņslauķi es tomēr nemācīšos. Tas nav nekas sevišķs. Cita lieta — kosmonauts.

No rītiem mēs parasti ejam zvejot. Pēc tam kopā ar meitenēm dodamies uz izcirtumu avenēs. Aveņu te milzums. Un cik saldas un garšīgas! Janka izgatavojis no bērza tāss skaistas turziņas. Kad paši esam pieēdušies līdz kaklam, salasām pārējiem — saldajam ēdienam.

Līču pļaVas jau gandrīz nopļautas, kad pie mums atbrauc Janīna, bet viņai līdzi — nudien, negribas ticēt — Klāvs.

Kamēr Janīna priecājas par lielisko sienu, Klāvs sasauc mūs visus kopā.

—    Mums būs jauns darbs, — viņš saka. — Sevišķi svarīgs uzdevums.

—    Nevelc garumā, — Tievais Janka viņam aizrāda. — Sper vaļā!

—    Nu, ar vienu vārdu sakot, — Klāvs svinīgi iesāk, — lielajā Ozolaines dārzā ķirši gandrīz jau gatavi.

—    Ha, tad nu gan esi atklājis Ameriku! — Dace novīpsnā.

—    Aizveries, — Klāvs viņai saka un tad turpina: — Par šito tematu, saprotiet, runāja paplašinātā valdes sēdē. Un piedalījās arī pionieru vadītājs un skolas direktors, ar vārdu sakot, pienāca pilna istaba.

—    Cik īsti kolhozam skaitās ķiršu koku? — Janīna noprasa dārzniekam Dadzim.

—    Četri simti astoņdesmit septiņi, — tas atbild bez stomīšanās.

—    Bet cik mēs no šiem kokiem pērn ieņēmām? — Janīna jautā grāmatvedim.

Tas atrūc, ka nezinot, visu jau nevarot galvā paturēt. Bet priekšsēdētāja neatlaižas, un grāmatvedim jāmeklē gada pārskats.

—    Divi simti sešdesmit septiņus rubļus, — šis norūc.

—    Nu lūk, — Janīna saka. — Ja pieņemtu, ka katrs koks dotu tikai divdesmit kilogramu ogu, un ja pieņemtu, ka katrs kilograms maksātu tikai piecdesmit kapeikas, parēķināsim, cik daudz ienākumu mēs zaudējam katru gadu.

Grāmatvedis tūliņ ņemas reizināt.

—    Četri tūkstoši astoņi simti septiņdesmit rubļus, — viņš paziņo.

—    Bet runa nav tikai par naudu vien, — Janīna turpina, — valstij vajadzīgas arī ogas — bērnudārziem, slimnīcām, sanatorijām, visiem iedzīvotājiem.

—   To lielāko postu nodara strazdi, — kāds ieminas.

—    Jā, — piekrīt Dadzis, — gan spārnotie, gan divkājainie.

—    Man liekas, ka te būtu īsti piemērots darbs mūsu talciniekiem. Lai viņi uzņemas šefību par ķiršu dārzu — gaiņā strazdus un palīdz salasīt ogas, — ierosina Janīna.

Brīdi visi klusē. Mēs ar Janku aiz loga gaidām, kas nu būs. Bet tad sāk runāt visi uzreiz.

—      Es protestēju, — kliedz Resnā Jankas māte. — Tik vien cilvēkam ir brīvības kā bērna gados, un tagad to pašu grib atņemt. Pietiek jau, ka mēs paši, vecie, iejūgti darbā kā zirgi, nomocīti līdz pēdējam.

—    Cik tad šī nomocītā sieviete šogad izstrādes dienas nopelnījusi? — Janīna painteresējas. — Nez vai divdesmit būs?

—    Kas jums par daļu! — Graudiņiete atcērt. — Man ir ārsta apliecība, es esmu slims cilvēks.

—    Kolhoza darbā Slims, savā piemājas zemē vesels, — kāds piebilst.

—    Vergot es savam Jānitim neļaušu! — Graudiņiete nokliedz un izmetas ārā pa durvīm.

Dārznieks Dadzis arī domā, ka tur nekas neiznākšot, sākšot kāpt kokos, lauzt zarus. Puikas kokiem katru gadu nodarot tikpat lielu postu kā strazdi.

—    Vecais īgņa, — Tievais Janka nosaka.

—    Tad vārdu ņem skolas direktors, — Klāvs turpina savu reportāžu. — Jūs jau zināt, kā viņš runā: «Godājamie klātesošie! Kolhoza priekšsēdētājas ierosinājums ir savlaicīgs un augstākā mērā interesants. No savas puses gribu piebilst, ka bērni varētu uzņemties šefību ne tikai par ķiršiem vien, bet par dārzu vispār. Lai mācās apkopt augļu kokus, ierīkot koku skolu un tā tālāk, un tā tālāk.» Direktors norunāja veselu pusstundu par to, ka darbs veido cilvēka raksturu un tamlīdzīgi.

—    Nu, un ko tad beigās nolēma? — Maruta nenociešas.

—    Beigās nolēma, — Klāvs svinīgi nobeidz, — ka ķirši ir mūsu kaujas uzdevums numurs viens. Pārējo tad redzēšot vēlāk.

—    Kā tad tu tā uzreiz? Kur tad konspirācija? — pavelku Klāvu sānis.

—    Saproti, — Klāvs man pačukst, — dzīvošana būšot teltīs. Es noklausījos, kā Janīna tielējās ar skolas direktoru — šis neparko negrib dot jaunās teltis, bet gan jau Janīna piespiedis. Es vēl ne reizes neesmu gulējis īstā teltī, — Klāvs, kā vainīgs juzdamies, piebilst. — Nu un tad es aizgāju aprunāties ar pionieru vadītāju. Viņš man reiz apsolīja pamācīt to sasodīto aritmētiku. Tikai citiem ne vārda, skaidrs? — viņš man vēl piekodina.

Pēcpusdienā kraujam šķūnī pēdējo sienu. Mums ar Tievo Janku jāpiebāž pažobeles. Pretīgs darbs. Suta tāda, ka ne paelpot. Putekļi kož nāsīs, siena smalkumi sabirst aiz kakla, tā ka pastāvīgi jākasās. Bet krusttēvs tik dod un dod sienu, klēpjiem vien. Visa jumtaugša jau pilna, pārvietoties mēs varam tikai rāpus. Galva sitas pie spārēm. Tievajam Jankam pierē milzīgs puns. Beidzot pēdējais klēpis. Nošļūcam zemē un tūlīt uz upi.

Cik jocīgs tomēr tāds ūdens. Nupat man likās, ka nevarēšu paiet ne soļa, bet tagad nogurums kā ar roku atņemts.

No vecākiem dažreiz nekā nevar saprast — tikko mēs esam tā īsti iedzīvojušies uz laukiem, pēkšņi tēvs ne no šā, ne no tā — jābrauc atpakaļ uz Rīgu.

—    Atvadieties no saviem draugiem, — tēvs saka, — parit agri braucam atpakaļ uz Rīgu.

—    Kā? — mēs ar Elzu reizē iesaucamies.

—    Jā, jā, mēnesis pagājis, — tēvs apstiprina.

—    Zini ko, tēt, — Elza ierunājas, — es laikam nevarēšu vēl braukt. Mēs uz kolhoza gada svētkiem apsolījāmies sarīkot koncertu un man jāspēlē.

—    Es jau neko, — tēvs noteic. — Ja krustmāte Anna atļauj …

—    Atjaus, atļaus, — Maruta apķeras Elzai ap kaklu. — Tēvocīt, lai viņa paliek visu vasaras brīvlaiku.

Bet es esmu dvēseles spīlēs. No vienas puses, gribētos ātrāk uz Rīgu pie puikām — Tima sāk celt degunu pārāk augstu. Kas tad šis par centra uzbrucēju, jāsmejas! Bet, no otras puses, šeit pašreiz sāksies interesantas lietas — gulēšana teltīs. Un kur tad slepenā eja! Varbūt tur patiešām atrodas veci zobeni un vairogi?

—    Paliec tu arī, — Tievais Janka man saka. — Tu domā, mūsējie neprot spēlēt futbolu? Un kā vēl!

Kolhoza mašīna atbrauc mums pakaļ. Kratāmies atkal pa slikto meža ceļu.

Ko lai dara, braukt uz Rīgu vai ne?

—    Resnais Janka ir prīmā vārtsargs, — Tievais Janka turpina aģitēt. — Tu būsi centra uzbrucējs, Klāvs labais malējais uzbrucējs, Teodors kreisais malējais, bet es pats labais pussargs. Arī pārējie nav zemē metami. Palūgsim, lai biedrs Leja mūs patrenē, un uzaicināsim «večus» uz maču.

Kad atbraucam mājās, Anna pasniedz tēvam telegrammu. Izrādās, ka darba vieta viņam piešķīrusi uz vienu mēnesi komandējumu jauno mašīnu pārbaudei tepat Ozolainē.

Tātad mēs paliekam.

9. nodaļa

KAUJAS UZDEVUMS Nr. 1

Šodien kolhoza priekšsēdēlāja mūs iepazīstina ar nākošo darba vietu. Vecais dārzs sākas tūlīt aiz parka. Tas ir ļoti liels. Apkārt tam stiepjas augsta mūra sēta. Vietām mūris izdrupis, tur viegli pārkāpt. Es te vēl ne reizi neesmu bijis.

Dārznieks Dadzis sēd savas mājiņas priekšā un kūpina pīpi. Mājiņa ir veca un visa apaugusi ar staipekņiem. Dārzniekam pie kājām guļ milzīgs, pinkains suns. Mūs pamanījis, tas pieceļas un draudoši atņirdz zobus.

Mēs apstājamies pie dārza vārtiņiem, bet Janīna iet tuvāk.

—    Saderam, iekodīs, — Tievais Janka skaļi saka. — Sultāns nevienam svešam neļauj sev piedurt ne pirkstiņa.

Bet Janīna droši noglauda neradījuma galvu. Tas pavēdina ar asti un, garu mēli izbāzis, nolaiza priekšsēdētājai roku. Vecais dārznieks no brīnumiem galvu vien nogroza.

—    Suns jau saož, ka mēs esam draugi, — Janīna nosmejas un atsēstas vecajam līdzās uz soliņa. Mēs atlaižamies turpat zālītē.'

—    Visu laiku nelikās par dārzu ne zinis, — vecais Dadzis rūc. — Cik reižu netiku teicis, ka izsalušo koku vietā jāstāda citi. Kūts tepat blakus, bet dārzs visus šos gadus nav redzējis ne drusciņas mēslu. Bet kolhozam jau vienalga, runā vai nerunā. Tad vien atceras, kad pagadās ābolu gads. Tagad ar, atsūtījuši bērnus, tie nu darīšot brīnumus.

—    Bērni vieni ne, bet par visiem kopā pamēģināsim, — Janīna saka. — Jūsu gudrais padoms, mūsu čaklās rokas, redzēsiet, ka vezums sāks kustēties. Bet tagad parādiet, ar ko jāsāk.

Dārznieks ved mūs uz ķiršiem. Kad pieejam tuvāk, no tiem paceļas vesels strazdu mākonis un salaižas tuvējā liepā.

—    Noēd visas labākās ogas, — vecais pakrata dūri uz putnu pusi. — Tādu skādi!

—    Nekas, tagad mēs to lietu ņemsim savās rokās, — Maruta apsolās.

—    Ņēmēji atradušies, — Dadzis pat nepaskatās uz meitenes pusi. — Jūs vēl vāļāsieties pa siltu gultu, kad strazdi jau visas ogas būs notīrījuši.

—    Strazdi priekš mums tīrais sīkums, — Klāvs lielīgi saka. — Mēs, zēni, uztaisīsim tarkšķus.

—    Bet mēs, meitenes, putnu biedēkļus, — Maruta piemetina.

—    Nekas jums neiznāks, — Dadzis atmet ar roku un atstāj mūs dārzā vienus.

—    Nu, to mēs vēl redzēsim, — Maruta nosauc viņam pakaļ.

Tēvs mājās parāda, kā izgatavot tarkšķus, un es uztaisu veselus četrus. Meitenes atkal sameklējušas vecas drēbes un meistaro putnu biedēkļus.

Arī pārējie ir pacentušies. Mēs ar Tievo Janku uzstādām tarkšķus, Klāvs ar pārējiem zēniem putnu biedēkļus. Spirgtajā rīta vējā tarkšķi griežas rūkdami, bet putnu biedēkļi purina savas tukšās piedurknes. Strazdu bars apmet līkumu ap ķiršiem un salaižas atpakaļ liepā.

Nometni iekārtot nav joka liela — to varu apgalvot no personiskās pieredzes.

—    Urrā! — mēs gavilējam. — Nobijās gan!

—    Nepriecājieties par agru, — dārznieks piezīmē.

Tā arī notiek. Vējš pierimst, tarkšķi apklust. No liepas izlido viens strazds, apmet vairākus līkumus virs dārza un tad nosēstas kādam putnu biedēklim tieši uz galvas. Pēc brīža ķirši līgojas vien no strazdu svara.

Tas nu par traku! Metamies dārzā un sākam kliegt un plaukšķināt rokām. Tas līdz. Strazdi pazūd. Bet cik ilgi tā skraidīsi no koka uz koku. Pēc pāris dienām strazdi pie mums jau pieraduši, pabēg tik tālāk un neliekas traucēties.

Jāceļas līdz ar gaismiņu. Pēc pāris dienām esam tā nomocījušies, ka negribas uz strazdiem ne skatīties.

Pirmais atkrīt Teodors, mamma neļaujot tik agri celties. Arī Dace kādu rītu ierodas ar krietnu nosebošanos.

—    Aizgulējos, — viņa nosarkusi atzīstas.

Dacei vēl nekas, bet ko lai saka Tievais Janka? Viņš dzīvo piecus kilometrus no Ozolaines.

—   Jāierīko nometne tepat uz vietas, citādi nekas neiznāks, — Janīna un biedrs Leja beidzot nolemj.

Skolas direktors izrādās īsts skopulis — neparko negrib dot mums jaunās teltis. Izrunājas gan kolhoza priekšsēdētāja, gan vecākais pionieru vadītājs, bet šis ne un ne. Tikai pēc tam, kad Janīna nosūdz viņu rajona izglītības nodaļā, teltis mums izsniedz.

Tās ir gluži jaunas, glīti iesaiņotas īpašos maisos. Katrā maisā klāt instrukcija, kā telti uzstādīt. Tas izradās ļoti vienkārši.

Svētdien paredzēta nometnes atklāšana, bet šodien jau piektdiena. Visiem darba līdz kaklam — jāatved siens, lai mīkstāka gulēšana, jāsanaglo galds un soli, kur ēst pusdienas. Bez tam vēl jādzenā arī strazdi.

Ilgi strīdamies, vai nometnei karogu vajag vai ne. Meitenes domā, ka vajag, mēs, zēni, atkal, ka ne. Beidzot vaicājam biedram Lejam. Tas saka, ka noteikti vajagot. Ja tā, tad tā. Mums ar Klāvu uzdod atnest no meža slaidu kārti, bet meitenēm uzšūt karogu.

Svētdien ļaužu sanācis, ka biezs. Vecāki paši grib apskatīties, kā mēs te dzīvosim, Mātes aptausta, vai būs mīksta gulēšana un vai palagi kārtīgi uzklāti.

—    Lai jau padzīvo uz savu roku, lai, — Klāva māte nosaka, kad viss izrādās kārtībā.

Es, Klāvs un karogkāts.

Mūsu krustmāte atkal nobažījusies, kā būšot ar ēšanu. Tikai padzirdējusi, ka kolhozs dos produktus un skolas kopgalda saimniece gatavos, viņa nomierinās.

—    Bet, ja nepietiek, joziet uz mājām, — viņa vēl piekodina.

Ir gan tomēr tās mammas jocīgas, it kā ēšana dzīvē būtu galvenais.

Teodora mamma neparko neatļauj savam dēlam gulēt teltī.

—    Naktis vēsas, saaukstēsies un dabūs vēl iesnas. Cik tad te tālu, lai atskrien, ja gribas.

Pašam Teodoraln sarkanas acis. Mums ir aizdomas, ka viņš raudājis.

—    Strazdu kāvēju brigāde, — Resnais Janka staigā mums ar Klāvu no muguras un zobojas. — Tagad ardievu, brīvībiņ! Nedomājiet, ka jums atļaus staigāt apkārt. Sēdi nometnē kā cietumā.

—    Atšujies! — Klāvs beidzot nosaka. Janka apvainojas.

Atskan taures pūtiens. Nostājamies ierindā. Biedrs Leja paziņo kolhoza «Gaišais ceļš» pionieru un skolnieku vasaras nometni par atklātu. Maruta

un Klāvs uzvelk karogu. Tas plīvos visu nometnes laiku. Tad kāda meitene nolasa nometnes noteikumus. Visus bērnus sadala posmos. Katrs posms strādās četras stundas. Pārējais laiks tiks izmantots sporta nodarbībām, ekskursijām un atpūtai. Sākot ar rītdienu, nepiederošām personām ieeja dārzā stingri aizliegta. Par to atbildēs sargposteņi. Parole tiks mainīta katru dienu. Nometnes disciplīna obligāta visiem. Kas to neievēros, tiks izslēgts no nometnes.

— Nu, ko es jums teicu, — Resnais Janka gavilē. — Labi, ka arī es neiebāzu galvu cilpā.

Janīna pastāsta, ka savāktās ogas mums pašiem būšot jāaizgādā uz Priedaines sanatoriju. Kolhozs esot ar to noslēdzis līgumu. Transporta darbiem valde nolēmusi mums piešķirt zirgu Gaitu. Par padarīto darbu jāved stingra uzskaite, jo kolhozs nolēmis nopelnītās izstrādes dienas apmaksāt.

Biedrs Leja paziņo, ka darbosies šādi fizkultūras pulciņi: mērķī šaušanas, tūrisma un futbola. Urrā! Mēs visi metamies pie biedra Lejas.

—    Pierakstiet mani visos trīs pulciņos! — Klāvs kliedz.

—    Bet mani šaušanas un tūrisma, — Dace atbīda Klāvu nost.

—    Pagaidiet, pagaidiet, tā jau jūs mani pavisam nospiedīsiet, — biedrs Leja atgaiņājas. — Laika diezgan, gan rīt visu nokārtosim.

Pēc tam visi kopā pirmoreiz nodziedam dziesmu, kas vēlāk kļūst par mūsu nometnes himnu:

Kas sargāja ķiršu dārzu Mūsu ciema kolhozā? Mēs, mazie kolhoznieki, Lieliem ejam palīgā.

Ar to oficiālā daļa beigusies. Vecāki aiziet.

—   Tu dzirdēji — nepiederošām personām jāatstāj nometne! — šīvakara dežurants Dace aizrāda Resnajam Jankam.

—    Atļauj vēl brītiņu, — lūdzas Janka. — Es arī gribu pasēdēt pie ugunskura.

Bet Dace ir nepielūdzama.

—    Lūgties jau neiešu. Gribēšu, pārkāpšu pāri sētai bez prasīšanas, — Janka dusmīgi nosaka un iziet pa vārtiem.

Teltī pavisam cita gulēšana nekā istabā. Siens patīkami smaržo. Vēss. Mušas nekož. Vienīgi odi salīduši pa durvju caurumu un nejauki sīc gar ausīm. Klāvs pieceļas un aizpogā durvis. Tagad odi netiek iekšā.

Mums gadījusies četrvietīga telts. Vienā pusē guļam mēs ar Klāvu, otrajā Tievais Janka un kāds man svešs zēns — Indulis Kalns. Svešais zēns dzīvo kolhoza pašā malā pie Melnā sila. Tas ir ļoti tālu. Tādēļ viņš arī nestrādāja Marutas brigādē, jo katru dienu nevar aiziet mājās. Indulis ir no Tievā Jankas klases.

Vispār Marutas brigādē tagad ir daudz vairāk bērnu. Atnākuši arī visi tie, kas dzīvo tālāk no centra. Visi ir ļoti apmierināti, jo dzīvot nometnē un gulēt teltīs ir daudz jaukāk nekā mājās.

—   Te neviens nerājas un neliek auklēt sīkos, — Indulis saka. Izrādās, viņam mājās divas mazas māsiņas un dusmīga mamma.

—   Sitie strazdi nemaz nav mūsējie, — Teodors kādu dienu paziņo. — Sitie atlidojuši no ziemeļiem.

—    Kur tu to izrāvi? — mēs neticam.

—    Izlasīju grāmatā, — Teodors paskaidro.

—    Parādi mums arī to grāmatu, — Maruta palūdz. — Varbūt tur kas noderīgs.

Slaistiem pie mums nav vielas — Resnajam Jankam jāatstāj nometnes ugunskurs.

—    Man vairāk nav tās grāmatas, — Tedis sastomās.

—     Kaunies melot, — Klāvs noskaišas. — Katrs zina, ka strazdi pie mums atlido pavasarī un aizlido rudenī.

—    Nemeloju vis. Mūsējie sen jau prom. Aizlidojuši uz dienvidiem.

—    Nav tiesa!

—    Ir gan! — arī Tedis noskaišas un izvelk no kabatas kādu vēstuli.

—   Lūdzu, klausieties! «Mīļo krustdēl!» Tas domāts man, — Tedis piebilst.

—    «Ļoti priecājos, ka Tu interesējies par putnu dzīvi, un labprāt izpildu Tavu vēlēšanos. Kā jau tev zināms, strazdi pie mums atlido agri pavasarī. Sniegs vēl nav nokusis, kad tie jau sēž bērzu galotnēs, šūpojas vējā un

svilpo. Vajag tikai vienam iedziedēties, lai sāktu skanēt daudzbalsīgais strazdu koris. Varbūt Tu esi ievērojis, ka strazdi ir lieli meistari citu putnu dziesmu atdarināšanā? Reizēm tie iesvilpjas kā vālodze, reizēm trallina kā cīrulis, bet citreiz atdarina vistas kladzināšanu un pat durvju čīkstēšanu.

Strazdiem ir noteikts dienas režīms. Pēc rīta koncerta, kas notiek ap saules lēktu, viņi dodas brokastīs. Pusdienas karstumā strazdi mīl pāris stundiņu nosnausties, bet vakarā kopā ar citiem putniem notur ilgstošus dziedāšanas priekšnesumus. Strazdi ir Joti modri. Tiklīdz viņi pamana ko bīstamu, tūliņ izgrūž tarkšķošu «šerrr», bet, kad jābēg, — «gri-gih-gih». To uzklausa arī citi putni un pat mazākie zīdītāji dzīvnieki.

Maija sākumā strazdu māte iedēj būrītī trīs līdz piecas zaļas oliņas ar raibiem plankumiņiem. Vecajiem strazdiem tad nu sākas rūpju pilnas dienas, pat kārtīgi uzsvilpot neiznāk laika. Ar saviem stiprajiem knābjiem viņi pārlūko katru zemes izcilnīti, katru zāles kušķīti, tad uzreiz cērt knābjus zemē un atspērušies izvelk baltu, treknu kāpuru. Viena strazdu ģimene dienā apēd ap 700 kaitīgu kāpuru, bet viens strazds tik daudz, cik pats sver.

Tad nu parēķini pats, mīļo krustdēl, ja Tev mājās būs 10 strazdu būrīšu, cik tad kāpuru strazdi iznīcinās dienā un cik nedēļā.»

—   49 000 kāpuru nedēļā, — Elza ātri izrēķina. — Tas nu gan ir pamatīgi.

—    Tad jau iznāk, ka strazdi ir ļoti vērtīgi putni, — Klāvs nesaprot.

—    Pagaidi, klausies tālāk! — Tedis viņu apsauc.

—    «Tādēļ neaizmirsti augļu dārzā katru pavasari izlikt būrīšus. Jo vairāk, jo labāk.

Jaunie strazdulēni sākumā ir pelēkā krāsā. Vēlāk tiem spalva uz spārniem un muguras kļūst tumšāka. Kad arī galva ir gandrīz melnā krāsā, strazdi ir pieauguši. Jūnija beigās mūsu melnie strazdi sāk lasīties baros un drīz pēc tam aizlido vairāk uz dienvidiem.» Dzirdējāt? — Teodors saka.

—    «Jūlija sākumā pie mums pēkšņi uzrodas lieli pelēko strazdu bari. Tā ir ziemeļu strazdu jaunā audze. Parasti tie apmetas cilvēku mītņu tuvumā. Vienā barā ir 200 līdz 300 strazdu, bet rudenī to skaits sasniedz pat divus tūkstošus. Pavēro, kā pelēkie strazdi pamazām maina krāsu, un atraksti man par to.» To raksta mans krusttēvs, — Teodors piebilst, salocīdams vēstuli. — Viņš ir or-ni-to-logs un smalki zina visu par putniem. Viņš prot nosvilpot visu putnu dziesmas — strazda, cīruļa, lakstīgalas un pat žagatas.

—    Uz mata kā īstie putni? — Elza negrib tam ticēt.

—    Uz mata. Reiz mēs abi sēdējām upmalā. Es nekad vēl nebiju redzējis dzīvu lakstīgalu. «To vienkārši izdarīt,» krusttēvs saka un iepogo- jas. Pēc brītiņa dzirdams — kaut kur atbild. Tad ievā virs mūsu galvas nosēstas mazs, pelēks putniņš, tāds pavisam sīks un neglīts, un sāk pogot. Tā tad arī bija slavenā lakstīgala.

Ar katru dienu kļūst skaidrāks, ka ar skraidīšanu un klaigāšanu mēs ķiršus nenosargāsim. Kaut kas jāizdomā.

Kādu dienu nometnē parādās milzīgs plakāts:

*

UZMANĪBU! UZMANĪBU!

Tiek izsludināts konkurss par labāko priekšlikumu ciņā ar strazdiem.

I godalga — 10 kg ķiršu.

II godalga — 8 kg ķiršu.

III godalga — 5 kg ķiršu.

Priekšlikumus iesniegt rakstiskā veidā vecākajam pionieru vadītājam.

Maruta un Elza visu pēcpusdienu par kaut ko sačukstas. Tievais Janka nez no kurienes atvilcis samudžinātu drāts rulfi un nu ņemas to atmudžināt.

—    Ko tu ar to iesāksi? — es pajautāju.

—    Noslēpums, — Tievais Janka atrūc.

—    Klausies, Pēter, visi gudro, mums ar vajadzētu kaut ko efektīgu, — Klāvs saka. — Tev taču tēvs slavens izgudrotājs, pavaicā viņam.

—    Man pašam galva uz pleciem. Kā būtu, ja mēs izgatavotu modernizētu putnu biedēkli?

—    Kas tas tāds? — Klāvs nesaprot.

—    Nu tāds, kas pats kustina rokas un kājas. Saproti? Tikai citiem ne vārda.

—    Lai mani atombumba nosit, — Klāvs apsolās klusēt.

Drīz vien visa nometne runā, ka mēs ar Klāvu gudrojam universālma- šīnu strazdu baidīšanai. Klāvs apzvēr, ka viņš nevienam nav teicis ne vārda.

Otrās dienas vakarā biedrs Leja paziņo konkursa rezultātus. Pirmā godalga piešķirta Marutai un Elizabetei Kļaviņām. Viņas ieteic dārza vidū uzbūvēt novērošanas torni, bet pašu dārzu sadalīt sektoros. Tornī stāvēs novērotājs un ar svilpi paziņos, kuram sektoram strazdi uzbrūk. Tā sektora ļaudīm jāpārtrauc ogu lasīšana un jāpadzen ienaidnieks. Bet pārējie var mierīgi strādāt tālāk.

—    Ak galviņa, kā man tas agrāk neienāca prātā? — Klāvs iesit sev ar knipi pa pieri. — No augšas taču viss redzams kā uz delnas.

Otrā godalga piespriesta Jānim Pūcēm (tas ir Tievais Janka). Viņš ierosina ķiršu galotnes savienot ar stiepli. Uz tās sakārt zvaniņus, pudeles un visvisādus citādus skanošus priekšmetus. Ja stiepli no apakšas pakustinās, tie sāks skanēt un strazdi aizlaidīsies.

Trešā godalga piešķirta Dacei Auziņai. Kokā jānovieto izbāzts vanags, jo strazdi no vanaga baidās.

—   Teodoram Vildem piešķirta veicināšanas prēmija — puskilograms ķiršu, — paziņo biedrs Leja. — Klausieties, ko viņš ieteic: vajag saķert dzīvu strazdu — punkts. Saspiest, lai kliedz — punkts. Kliedzienu ieskaņot skaņu platē vai magnetofona lentā — punkts. Plati atskaņot dārzā — punkts. Profesors Skarulis, bet tas pārsvītrots, un apakšā paraksts — Teodors Vilde.

Mēs visi sākam smieties.

—    Kā tu varēji kaut ko tādu izdomāt? — Maruta jautā Tedim.

—   Es nemaz neizdomāju. Aizsūtīju telegrammu savam krusttēvam, un viņš atsūtīja atbildi.

—    Bet tad jau prēmija pienākas viņam un nevis tev, — Maruta neatlaižas.

—    Tavs krusttēvs labi pazīst putnus, — sarunā iejaucas dārznieks.

— Strazdiem patiešām ir tāds kliedziens, kuru izdzirduši viņi bēg prom kā apsviluši.

—    Bet mums jau nav ne plašu, ne patafona, — meitenes iebilst.

—    Jānoķer dzīvs strazds un jāpiesien pie koka, lai kliedz, — Tedis izdomā. — Tas būs tas pats.

Nolemjam tūlīt izmēģināt. Ar tīkla palīdzību mums drīz vien divi pelēči rokā. Piesieti pie koka, abi kliedz, cik tik jaudas. Visi strazdu bari tagad lido dārzam apkārt ar lielu līkumu.

—    Nu, vai es neteicu? — Teodors vai staro no lepnuma.

—    Malacis! — meitenes vinu uzslavē un pasniedz uz dadža lapas vēl papildu prēmiju — lielas, izlasītas ķiršogas.

Diemžēl prieki izrādās pāragri. Gūstekņi pēc pāris dienām nobeidzas. Jaunus noķert vairs neizdodas. Strazdi, pamanījuši izkārtos tīklus, mūk pa gabalu.

Teodors, Elza un veicināšanas prēmija.

Tad realizējam Marutas un Elzas priekšlikumu. Pašā dārzā vidū visaugstākajā ķirsī ierīkojam novērošanas posteni. Biedrs Leja palūdz kalējam izgatavot ruporu. Tas izskatās kā tūta, tikai no skārda. Kad ruporu pieliek pie mutes, balss dzirdama pāri visam dārzam.

— Uzmanību! Uzmanību! Ceturtais sektors apdraudēts. Uzbrukumā! — novērotājs sauc.

Ceturtajā sektorā grupa pārtrauc ogu lasīšanu un klaigādama padzen strazdus.

Brīdi ir miers. Tad pāri dārzam atkal atskan: — Ienaidnieks virzās uz trešo sektoru. Trešais sektors, vai jūs aizmiguši, vai?

Un tā visu dienu. Vakarā mēs knapi velkam kājas. Man sāk jau apnikt. Ātrāk jāķeras pie universālbiedēkļa izgudrošanas.

10. nodaļa

universālbiedēklis

—   Kad mēs izgudrosim savu universālbiedēkli, jums vairs nevajadzēs tā noskrieties, — Klāvs lielās. — Tad visu izdarīs mašīna.

—    Nekas tur neiznāks, — Elza atmet ar roku, — es jau Pēteri pazīstu. Viņš pat latviešu gramatiku nevar iemācīties.

Cita māsa būtu kaunējusies tā runāt, bet manējā skandina kā skaļrunis. It kā mūsu izgudrojumam būtu kas kopējs ar latviešu gramatiku. Beidzot es saskaišos:

—    Ja nezini, tad nerunā! — es uzkliedzu Elzai. — Mums mašīna gandrīz jau gatava. Ko jūs, skuķi, vispār saprotat no izgudrojumiem? Tā vis nav strazdu trenkāšana vai ogu lasīšana. Te viss smalki jāizdomā, pēc tam jāuzzīmē uz papīra un tad tikai var būvēt pašu .mašīnu.

Lai neviens mūs netraucētu, iekārtojamies kalēja vecajā pirtiņā. Klāvs piestiprina durvīm milzīgu piekaramo atslēgu.

Konstrukcija man skaidra — universālbiedēklis būs uzbūvēts uz zobratu principa. Vēja rotors griezīs elektromotoru, tas mazo zobratu, mazais lielo. Pie lielā zobrata būs piestiprināti stieņi, kas kustinās biedēkļa rokas un kājas. Ģeniāli, vai ne? Tagad tikai jāķeras pie darba. Vispirms sastādām sarakstu, kas jāiegādājas:

1)   vēja rotors,

2)    siksnas,

3)    elektromotors (neliels),

4)    ritenis ar mazo zobratu,

5)    lielais zobrats,

6)    stieņi,

7)    finieris.

—   Vēja rotoru varētu aizņemties no cūku kūts, — Klāvs prāto, — tur tagad ievilkta elektrība un rotors nav vajadzīgs.

—    Krustmāte jau neļaus, — es šaubos.

—    Saderam, ka viņa pat nepamanīs. Bet vēlāk novietosim atkal atpakaļ. Par riteni un zobratiem jāparunā ar Janku, viņam veranda pilna ar visādām

Universālbiedēkja pirmais variants (Resnais Janka apgalvo, ka tas izskatoties pēc

marsieša).

grabažām, bet elektromotoru es nudien nezinu, kur izraut, — Klāvs norūpējies pakasa pakausi. — Pārējais ir sīkums.

Nolemjam sākt ar pašu vienkāršāko — biedēkļa izgatavošanu. Tam nepieciešams finieris. Bet būvbrigadieris izrādās īsts skopulis.

—    Kādēļ jums vajag? — viņš vispirms noprasa.

—    Pionieru vasaras nometnei, — Klāvs atbild, acu nepamirkšķinādams.

—   Kurā vietā vajag? — brigadieris taujā tālāk. — Galdi un soli jau uztaisīti, ko tad vēl?

—    Mēs spēlēsim galda tenisu, — Klāvs izdomā.

—    Spēlējiet uz galda.

—    Galds nav gluds, ar šķirbām neder, — tā Klāvs.

Beidzot brigadieris izmeklē vissliktāko finiera loksni un iedod mums.

Aizstiepjam finieri uz pirtiņu. Klāvs panēm no krāsns ogles gabalu un sāk zīmēt cilvēku. Vispirms viņš uzzīmē galvu. Tā iznāk plakana kā ķirbis. Pēc tam viņš piemontē ķermeni. Tas atgādina tievu gurķi un galīgi nesaskan ar galvu.

—   Ko lai dara? — Klāvs taisnojas. — Man zīmēšanā-trijnieks. Pamēģini tu pats, — viņš pasniedz man ogli. Bet man arī tā pati nelaime.

Skaidrs, ka tādu kropli gatavot nevar. Tad man iešaujas prātā laimīga ideja.

—    Gulies zemē! — es saku Klāvam, Tas paskatās uz mani un nekust.

—    Nu gulies!

Klāvs pieliek pirkstu pie pieres un izteiksmīgi nošņācās. Ir gan viņam reizēm kājminamā domāšana. Beidzot viņš saprot manu ideju un noliekas guļus uz finiera. Es paņemu ogli un apvelku viņa kontūras. Tagad viss iznāk pareizos samēros — gan galva, gan arī ķermenis, kājas un rokas.

Pēc tam mēs biedēklim uzzīmējam izbolītas acis, apaļu kā pogu degunu un milzīgu vaļēju mu,ti. Labāka izskata dēļ Klāvs mutē iezīmē divus zobus, vienu augšā, otru apakšā. Iznāk baigais ģīmis. Mums katrreiz jāsmejas, kad uz to paskatāmies.

Klāvs salūko skolas darbnīcā finiera zāģīti, un mēs izzāģējam vispirms ķermeni, pēc tam atsevišķi rokas un kājas, kuras kustīgi piemontējam ķermenim. Tā tas paredzēts pēc konstrukcijas, kas būs līdzīga ampelmanim.

Rotoru noceļam necerēti viegli. Pagaidām, kamēr krustmāte aiziet pusdienā, un lieta darīta

Pēc tam paklusām izrevidējam kalēja klājumus. Stieņus, pie kuriem piestiprināt pašu biedēkli, atrodam, cik uziet, bet ar zobratiem slikti. Viens gan guļ nomests zālienē, bet tam puse zobu izlūzuši. Neko darīt, jāiet pie Resnā Jankas.

Janku māte pašreiz pielikusi pie darba. Viņš ņem no vanniņas burkānus, noskaita pa desmit un ar aukliņu sasien buntītēs.

—    Skaidrs. Rīt pilsētā tirgus diena, — Klāvs man pačukst.

Mēs klusām pasvilpjam. Janka paceļ galvu un rāda, lai aizlienam aiz kūts.

—    Mamma pagalam noskaitusies, — viņš pastāsta. — Janīna neļauj izmantot kolhoza mašīnu. Tas tādēļ, ka mammai nav gandrīz nevienas izstrādes dienas.

—    Jūs nu gan esat ķerti, — Janka dusmojas, kad uzzina par mūsu izgudrojumu. — Tagad visu brīvo laiku noķēpāsieties ar kaut kādu stulbu mašīnu, bet slepenā eja tā arī paliks.

Janka ir ar mieru mums palīdzēt tikai tad, ja mēs pēc universālbiedēkļa izgatavošanas atkal atsākam meklēšanas darbus.

Mēs pagaidām, kamēr Jankas māte aizdzen govi uz ganībām, un tad izrevidējam Jankas krājumus. Te ir gan veci pakavi un uzgriežņi, gan saliekta velosipēda stūre un caura tējkanna. īsta dārgumu krātuve lūžņu

Universālbiedēkla otrais un galīgais variants — klausa uz vārda Jūlis Mūlis.

vācējam. Pašā apakšā atrodam arī divus sarūsējušus zobratus. Par nelaimi, tie abi ir mazi, bet mūsu konstrukcijā nepieciešams viens liels zobrats.

—    Ko jūs man dosiet, ja es pagādāšu lielo zobratu? — Janka noprasa.

—   Kur tad tu izrausi? — Klāvs neticīgi pavīpsnā.

—    Nav tava daja, — Janka atcērt.

—    Nu labi, — Klāvs beidzot izšķiras, — ja atnesīsi, atdošu savu kabatas lukturīti.

Janka nerādās divas dienas. Skuķi mūs pastāvīgi zobo un taujā pēc «brī- nummašīnas». Kā žagatas, nepatīk pat klausīties.

Beidzot Janka atnes lielisku zobratu un pievāc Klāva kabatas lukturīti.

Dzensiksnu izgriežam no Klāva tēva vecā brezenta mēteļa. Nu viss būtu, trūkst tikai elektromotora.

—    Varbūt var bez tā iztikt? — Klāvs prāto.

Beidzot pa abiem izgudrojam. Uz rotora ass jāuzliek dzensiksna. Rotors griezīsies un dzīs siksnu. Tā savukārt griezīs mazo zobratu, mazais lielo, bet tas kustinās universālbiedēkli. Izdevās!

Tagad vienreiz meitenēm būs mute ciet. Tomēr, drošs paliek drošs, mašīna vispirms jāizmēģina. Palūdzam Teodoru un Resno Janku palīgā. Kopīgiem spēkiem uzstādām vēja rotoru. Tas tūlīt sāk griezties. Bet mūsu universālbiedēklis i nedomā kustināt rokas un kājas.

—    Es jau teicu, ka nekas neiznāks, — Resnais Janka atmet ar roku. — Tik daudz laika veltīgi patērēts.

—    Aizveries! — Klāvs viņam piedraud.

Pārbaudām visu konstrukciju. Tā kā būtu kārtībā. Bet mašīna nedarbojas.

—    Palūgsim tēvus palīgā, — Klāvs beidzot nolemj. — Tu savējo un es savējo.

Tēvu un kalēju atrodam mehāniskajā darbnīcā. Viņi par kaut ko briesmīgi noskaitušies. Izrādās, ka vakar kombains darbojies, bet šodien nekust ne no vietas. Un rudzu pļauja sākas jau rīt.

Vispār neizdevīgs moments sarunu uzsākšanai. Bet mēs arī nevaram vairs ilgāk gaidīt, citādi skuķi mūs noēdīs bez sāls.

—   Kas par universālbiedēkli? — tēvs un kalējs sākumā nesaprot. Reizēm arī pieaugušiem ir apbrīnojami lēna domāšana.

—    Liecieties mierā! — mans tēvs jau grib no mums atkratīties, bet kalējs viņu pārtrauc. — Labi, pusdienas laikā iegriezīsimies, — viņš apsola.

Ja mēs būtu zinājuši, kas pēc tam notiks, nudien nebūtu lūguši viņus palīgā.

Mans tēvs, ieraudzījis baigo finiera purnu, vispirms kārtīgi izsmējās un tad uzmanīgi apskata visu konstrukciju.

—    Atrisinājums principā pareizs, — viņš saka, — trūkst tikai divu svarīgu detaļu — elektromotorā un kloķa-klaņa mehānisma, kas pārveido zobrata griezes kustību biedēkļa virzes kustībā.

—    Pagaidi, pagaidi, — viņš pēkšņi pārtrauc savu paskaidrojumu un sāk pētīt Jankas atnesto zobratu. — Kur jūs to ņēmāt? — viņš stingri noprasa.

Mēs ar Klāvu saskatāmies un klusējam.

—    Atbildi, ka prasa, — pavēl Klāva tēvs.

—    Viens zēns atnesa, — Klāvs nostostās.

—    Vēl vakar es pats savām rokām to iemontēju kombainā, bet puišeļi sadomājuši nozagt, — tēvs šķendējas. — Un kas? Mans paša dēls!

—    Es nezagu.

—    Kā tad, zobrats pats laikam atskrēja no kombaina pie jums, — tēvs skaišas.

—     Pioniera goda vārds! — Klāvs apzvēr. — Mēs ar Pēteri neesam ņēmuši. Viens puika mums atnesa, un mēs par to viņam vēl atdevām kabatas lukturīti.

—    Kas tas bija par puiku? — Klāva tēvs taujā.

Mēs ar Klāvu saskatāmies un neatbildam ne vārda. Kaut gan Resnais Janka rīkojies kā īsts nelietis, tomēr nodot negribas.

—    Nu labi, — Klāva tēvs saka. — Tā ka otrreiz tāda tirdzniecība ar zag- jtām mantām lai nenotiktu. Skaidrs?

—    Skaidrs, — mēs abi reizē nokliedzam un atviegloti nopūšamies.

—    Bet to mašīnu mēs pa visiem sestdien savedīsim kārtībā.

—    Urrā! — mēs ar Klāvu metamies kalējam ap kaklu.

Klāvam tomēr ir labs tēvs. Manējais droši vien neparko nebūtu apsolījis.

Pa visiem kopā uzstādījām mūsu universālbiedēkli pašā dārza vidū. Janīna pa ķiršu laiku mums aizdeva elektromotoru, bet kalējs sagādāja to jocīgo detaju, ko sauc par kloķa-klaņa mehānismu. No dārznieka mājiņas atvilkām elektrības kabeli. Tiklīdz pieslēdzām strāvu, finiera ķēms uzreiz sāka kustināt rokas un kājas.

Meitenes aplaudēja.

—    Vajadzētu tikai apģērbt, — Tievais Janka ieteica.

—   Vienu acumirkli! — Teodors kā vējš izdrāžas no dārza. Pēc brīža viņš ir alpakal ar raibām biksēm, zaļu žaketi un vecu salmenīcu.

—    Cerams, ka tēvs te neiegriezīsies, — viņš man pačukst. — Sitie stāv skapi jau vismaz divdesmit gadus.

Apģērbts universālbiedēklis atgādina «vienaldzīgo». Kārtīgam strazdam 110 tāda jāmūk pa gabalu.

—    Apsveicu ar panākumiem, — Maruta mums abiem ar Klāvu paspiež rokas.

—    Nav par ko, — Klāvs kautrīgi atvairās.

Tomēr patīkami, ja tavu darbu atzinīgi novērtē. Bet Elza?

—    Nemaz nelielies, — viņa skaļi saka. — Nekas jums nebūtu iznācis, ja tētis un kalējs nebūtu palīdzējuši.

Pretīgs skuķis, vai ne?

Vēlāk savu izgudrojumu uzlabojam, piesienot pie katras rokas un kājas pa tarkšķim. Tagad strazdi no ķiršiem bēg pa lielu gabalu.

11. nodaļa priedainieši

Par Priedaini sauc bērnu sanatoriju. Tā atrodas otrās brigādes vistālākajā galā. Visapkārt sanatorijai ir liels priežu mežs, tāpēc arī sanatorijai dots Priedaines vārds.

Sākumā mēs neviens negribējām vest uz turieni ogas. Tādēļ ka tāls ceļš un jābrauc lēnām, lai ogas nesakratītu. Bet tad mēs sadraudzējāmies ar slimajiem bērniem. Tagad visi grib vest ogas. Reiz gandrīz izcēlās kautiņš.

—    Šodien mana kārta, — Klāvs saka un iekāpj ratos.

—    Nekā, mana, — Tievais Janka nedod viņam grožus. — Tu jau brauci aizvakar.

—    Aizveries! — Klāvs viņam uzbļauj. — Aizvakar brauca Pēteris un Dace.

Tagad biedrs Leja liek sastādīt sarakstu, lai katrs zinātu savu kārtu.

Izrādās, ka ir tāda slimība, ko sauc par kaulu tuberkulozi. Visi Priedaines bērni slimo ar šo slimību. Citi staigā apkārt, citi lec uz kruķiem, bet diezgan daudziem jāguļ gultās, un viņi nemaz nedrīkst kustēties. Tas ir ļoti grūti. Es paklusām reiz pamēģināju nogulēt uz muguras bez kustēšanās visu pusdienas laiku. Man nekas neiznāca. Bet slimie bērni guļ, jo viņi grib ātrāk kļūt veseli.

Tur ir viens zēns — Juris Ozols no Rīgas. Viņš guļ uz muguras jau veselu gadu. Reiz skolā zēni kāvušies. Viens puika viņu pagrūdis. Juris pakritis un uz sola malas sasitis muguru. Viņam ļoti sāpējis, bet vecākiem nekā nav teicis, jo domājis, ka pāries. Bet tad sācis sāpēt tik stipri, ka Juris vairs nav varējis izturēt. Ārsti iztaisījuši rentgena uzņēmumu un konstatējuši, ka sācies tuberkulozes process. Un tā nu viņam tagad jāguļ.

Es cenšos iet ļoti uzmanīgi. Man bail, ka nepakrītu un arī nesaslimstu.

—    Kādēļ tu ej tik stīvi? — Dace man jautā. — Vai tev sāp mugura?

—    Nē, vēders, — es atcērtu. Man nepatīk, ka skuķi visur bāž savus degunus.

Katru reizi, kad atbraucu uz Priedaini, es apciemoju Juri. Man sīki jāizstāsta viss, kas notiek mūsu nometnē. Pārējie uzmanīgi klausās. Arī Klāvs sadraudzējies ar Juri un citiem bērniem.

Kādu dienu Juris ir ļoti priecīgs. Ārsts teicis, ka pēc nedēļas drīkstēšot celties augšā. Tikai viņam vajadzēšot nēsāt korseti. Tagad pie Jura katru dienu nāk masieris un masē viņam kājas.

—    Nu tev no jauna nāksies mācīties staigāt, — masieris saka.

—    Ko jūs! Neesmu taču nekāds maziņais, — Juris netic.

Mēs ar Klāvu gribam redzēt, kā mūsu draugs sāks atkal staigāt. Biedrs Leja atļauj mums atbraukt.

Jura istabā ienāk ārsts, māsiņas un daudz bērnu.

Vispirms Jurim apliek speciālu korseti. Mums ar Klāvu atļauj atbalstīt Juri.

—    Es tikai mazlietiņ, — Juris saka un apliek rokas mums ap kaklu.

Tad viņš sper pirmo soli.

—    Ceļos trīc, — viņš mums pačukst un atbalstās stingrāk uz mūsu pleciem. Mēs visi lēnām soļojam pāri istabai līdz logam.

Tad viņš piekusis atlaižas krēslā.

—    Šodienai pietiks, — ārsts saka. — Gan jau izskriesies diezgan, viss mūžs vēl priekšā.

Mēs esam ļoti priecīgi par to, ka mūsu draugs sāk izveseļoties.

Izrādās, ka tie zēni, kuri ir veselāki, iemācījušies izgatavot no finiera dažādas skaistas lietiņas. Viņi mums uztaisa veselus trīsdesmit tarkšķus. Mums tos vienkārši vairs nav kur likt. Un vēl viņi pagatavo glītas ogu kastītes. Tās var salikt citu uz citas. Tagad ogas vedot vairs tik daudz nesakrātās.

Slimās meitenes prot aust skaistas prievītes. Viņas to iemāca arī mūsu skuķiem. Tas izrādās ļoti viegli. Maruta, Elza, Dace un pārējās meitenes brīvajā laikā nu vairs nekā cita nedara kā auž prievītes. Nesaprotu, kā viņām tas neapnīk.

Te sanatorijā ir viena maza meitene. Viņu visi sauc par Incīti. Viņa jau gandrīz vesela, tikai mazliet klibo. Vispār nevaru ciest sīkos — tie vienmēr par katru nieku činkst. Bet šī ir ļoti jauka meitenīte. Viņa katru dienu nāk mums pretim. Kad ierauga mūsu vezumu, viņa paceļ rokas un saka: — Lūdzu, iecel. — Pēc tam viņa prasa: — Ko jūs man atvedāt?

Mēs visi ļoti cenšamies Incītei kaut ko atvest. Reiz mūsu meitenes uzšuva viņai skaistu lelli ar visu kleitu. Incīte to priecīgi rāda savām draudzenēm un saka: — Te ir vēl viena Incīte.

Tagad visas mazās slimās meitenes grib lelles. Mūsu nometne kādu

laiku atgādina šūšanas fabriku. Visur mētājas raibas lupatas. Skuķi šķirsta modes žurnālus un runā tikai par dažādiem fasoniem.

Teodora Angoras kaķenei ir mazuļi — balti un mīksti kā pūpoliņi. Mēs ar Klāvu vienu izlūdzamies, aizvedam uz sanatoriju un uzdāvinām Incītei.

—    Kā tu to nosauksi? — Klāvs viņai jautā.

—    Par Incīti, — mazā atbild.

Mēs visi daudz domājam, kā iepriecināt mūsu slimos draugus.

—    Sarīkosim koncertu, — Elza kādu dienu ierosina.

—    Muļķības, — Tedis saka. — Kas tad tev uzstāsies?

—    Vispirms Teodors Vilde — slavenais vijoļvirtuozs, — Elza saka un pieraksta Teda vārdu uz papīra.

—   Es? Neparko! — Tedis noskaišas. — Tūlīt svītro ārā! Man vēl sāp pirksts.

Patiesībā Teda pirksts sen jau vesels. Viņš tikai tur to apsietu, lai nebūtu jāspēlē.

—    Nemuļķojies, — Elza saka. — Līdz koncertam sadzīs.

Izrādās, viņiem te skolā ir meiteņu dubultkvartets — Maruta, Dace, kaut kāda Aina Krūmiņa un citi skuķi, kurus es tik labi nepazīstu.

Tievais Janka ir ar mieru pastaigāt uz rokām un mest visādus kūleņus. Dacei atkal patīk dejot. Nez kā viņa tā var noturēties uz pašiem pirkstgaliem. Es tūlīt gāžos uz deguna.

Elza pati ir ar mieru nospēlēt visu savu repertuāru. Par laimi, tas sastāv tikar no trim gabaliem.

Arī «veči» no beidzamām klasēm apsolās piedalīties — nodziedāt pāris kora dziesmu, nolasīt kādu pasaku un dzejoli.

Sanāk garu garais saraksts, vārdu sakot, pilna koncerta programma.

—    Ko tu dziedāsi? — Elza man beigās noprasa.

—    Noslēpums, — es saku. — Mums ar Teodoru būs kopīgi numuri — divi gabali.

Kad priedainieši uzzina par mūsu nodomu, viņi kļūst ļoti priecīgi. Norunājam, ka koncerts notiks svētdienas pēcpusdienā. Kolhoza priekšsēdētāja apsola smago mašīnu, lai mūs aizvestu uz Priedaini.

Klāvs visu nedēļu dusmīgs uz mani. Mēs ar Teodoru mēģinām savas dziesmas.

—     Būtu labāk meklējuši pazemes eju, — Klāvs pukojas. — Kas tev tiks no tās dziedāšanas?

Klāvam nav dziedamās rīkles, tādēļ viņš nesaprot.

— Man tāds koncerts bijis nebijis, — viņš svētdienas rītā paziņo un pats brīvprātīgi paliek dežurēt nometnē.

Priedainieši mūs jau gaida. Slimie bērni ar visām gultām sastumti uz balkona, veselākie sēd tāpat zālītē.

Klāva brālis Ints piesaka programmu. Melnā uzvalkā un ar tauriņu viņš izskatās kā pieaudzis. Ints sadomājis kļūt par aktieri, tādēļ cenšas izteiksmīgi runāt un visādi vaibstās.

Pēc katra priekšnesuma bērni skaļi aplaudē.

Sevišķi viņiem patīk Tievais Janka. Tas kūleņo kā negudrs, tad nostājas uz rokām, kā īsts cirkus artists uzkāpj pa trepēm, paņem mutē tur nolikto ābolu un atkal nokāpj zemē. Un visu laiku uz rokām vien.

Dace tā uzģērbusies, ka vienīgi pēc matiem viņu var pazīt. Kuplos baltos bruncīšos viņa kā sniegpārsliņa slīd pa pagalmu.

Mūsu numurs ir pēdējais. Kad mēs ar Teodoru izejam skatītāju priekšā, Incīte pieskrien pie manis un saņem manu roku. Es nezinu, ko iesākt — dzīt prom vai atstāt. Tad nolemju, lai paliek vien.

Incītei par godu es nodziedu «Incīti, kaķīti» un Zilinska «Lelles jaku». Teodors uz vijoles mani pavada.

Tad koncerts beidzies. Mēs vēl brīdi pakavējamies pie saviem draugiem.

Juris apgalvo, ka tā esot bijusi skaistākā diena visā viņa slimības laikā. Viņš tagad jau staigā pats, pagaidām gan vēl ar kruķiem. Bet drīz viņš izveseļosies pavisam.

Incīte ievelk mani pie savām draudzenēm. Man vēlreiz jānodzied dziesmiņa par lelles jaku. Mazajām tā varen patikusi.

Biedrs Leja dod signālu pulcēties. Ir jau vēls vakars, un mums jābrauc prom. Rīt atkal darba diena.

12. n odaļa maruta iebrauc grāvī

Meitenes nevar vien noslavēt mūsu universālbiedēkli. Vipas to iesaukušas par Jūli Mūli. Tiklīdz dežurants pamana virs dārza strazdu baru, viņš ieslēdz motoru. Jūlis tūlīt sāk kustināt rokas un kājas un neganti trokšņot. Strazdi pariņķo, pariņķo un tad aizlaižas. Nav vairs jāskraida un jāklaigā kā agrāk.

Iestājies īstais ķiršu laiks. Ogas kļuvušas tumši sarkanas un tik saldas, ka pašas izkūst mutē. Bet mums tās vairs nemaz negaršo. Cita lieta — āboli. Tikai tie vēl zaļi un skābi. Strādājam divās maiņās — katra maiņa četras stundas. Gatavās ogas saberam priedainiešu izgatavotajās finiera kastītēs. Tas ir ļoti ērti. Nav nemaz jāsver, jo katrā kastītē var iebērt tieši divus kilogramus ogu. Maruta katru dienu kārtīgr pieraksta, cik ogu salasīts. Tas nepieciešams grāmatvedībai, jo mēs, tāpat kā īstie kolhoznieki, strādājam uz izstrādes dienām.

Trešdienas un svētdienas mums brīvas. Tad mēs dodamies pārgājienos vai nodarbojamies ar sportu. Biedrs Leja, izrādās, prot ne tikai šaut mērķī, bet arī spēlēt futbolu. Mums tagad ir sava futbola komanda. Tievo Janku ieceļam par komandas kapteini. Tādēļ ka viņam ir organizatora talants un saticīga daba. Es, protams, būšu centra uzbrucējs, Teodors — kreisais aizsargs, Klāvs — labais malējais uzbrucējs un tā tālāk. Izņēmuma kārtā komandā ieskaitām arī Resno Janku, jo viņš, izrādās, ir labs vārtsargs. Sākumā biedrs Leja mūs apmāca teorētiski. Tas ir ļoti garlaicīgi, bet Leja domā, ka prakse vien bez teorijas nekam nederot. Vispirms mums visiem no galvas jāiemācās futbola spēles noteikumi. Izrādās, ka te uz laukiem atrodas vēl indivīdi, kas to nezina. Piemēram, Teodors.

Pēc tam biedrs Leja noliek mums priekšā lielu maketu. Tajā redzams futbola laukums, abi vārti un mazas pārbīdāmas figūriņas. Viņš novieto figūriņas dažādos stāvokļos, un mums katru reizi jāatrod pareizais atrisinājums uzbrukumam vai aizsardzībai,

Tikai tad, kad teoriju esam kaut cik apguvuši, biedrs Leja uzsāk apmācības futbola laukumā. Viņa devīze — «Viens par visiem, visi par vienu».

Tas nozīmē, ka futbols ir kolektīva spēle, un individuālai «zvaigznei» tajā

nav vietas.

Pēc divu nedēļu treniņa Tievais Janka izaicina vecāko klašu komandu uz draudzības maču. Sākumā «veči» par mums visādi zobojas, bet, kad mēs divas reizes ietriecam bumbu viņu vārtos, tie sāk spēlēt centīgāk. Pirmā

spēle beidzas neizšķirti 3 : 3.

Bez futbola mēs nodarbojamies arī ar citiem sporta veidiem.

Vislielāko pārsteigumu sagādā Elza. Izrādās, ka viņa skrien ātrāk nekā pārējās meitenes. Tas nu gan ir brīnums! Kad Rīgā vecmāmiņa palūdz viņu aiziet uz veikalu pēc piena vai maizes, Elza velkas kā vēzis. Biedrs Leja domā, ka no Elzas iznākšot laba sprintere.

Uz šaušanas apmācībām saskrien visa nometne. Bet meitenēm šis sports drīz vien apnīk. Vienīgi Dace nenokavē nevienu nodarbību. Sākumā viņa gandrīz katru šāvienu nopūdelē, bet vēlāk iemanās. Pēdējās sacensībās viņa ieņēma trešo vietu, tikai par pāris punktiem atpaliekot no Teodora un Klāva.

Janīna apsolīja mūs iemācīt braukt ar motorolleru, bet viņai nekad nav laika.

Kārtībai ļabut — Maruta atzīmē katru pilno ogu kasti.

Beidzot biedrs Leja paziņo, ka Janīna visu svētdienu pavadīšot pie mums nometnē un izvizināšot katru, kas tikai vēlēsies.

Meitenes tūlīt sāka lēkāt no prieka.

—    Izvizināt, — Tievais Janka nicinoši saka. — Mēs gribam paši braukt.

Tievais Janka ir briesmīgi lielīgs — viņa tēvam ir «Moskvičs», un viņš

apgalvo, ka protot ar to braukt.

Svētdien neviens nometnes dalībnieks neiet uz mājām. Visi grib iemācīties braukt ar motorolleru.

Janīna nosēdina mūs zālītē, bet vidū novieto savu rolleru.

—    Šo braucamo rīku sauc par motorolleru, — viņa iesāk.

Mēs visi smejamies, jo katrs taču to pazīst.

—    Kas zina nosaukt pilsētu, kur tas ražots? — Janīna turpina.

—    Vjatka, — mēs korī atbildam.

—    Labi. Bet kas pateiks, ar ko rollers atšķiras no motocikla?

Tievais Janka uzšaujas gaisā kā raķete. — Pirmkārt, nesmērē drēbes. Otrkārt, ērtāk braukt. Treškārt, vieglāk vadāms, — viņš nober.

Biedrs Leja sēž kopā ar mums un nenolaiž no Janīnas ne acu. Laikam tādēļ, ka viņai šodien jauna kleita — kopi zila, ar maziem punktiņiem.

—    Kas zina motorollera galvenās detaļas? — Janīna turpina apmācību.

—    Riteņi, stūre, bremze, motors … — mēs cits caur citu saucam.

Janīna nu gan nemaz neder par skolotāju.

—    Lūdzu, pa vienam, — biedrs Leja mūs apsauc. Viņš liek Marutai pēc kārtas parādīt visas rollera detaļas. Riteņus, dubļu aizsargus un stūri Maruta parāda, bet sajauc sajūgu ar rokas bremzi un ātruma pārslēga pedāļus ar bremzes pedāli.

Biedrs Leja noceļ sēdekli, pavelk kādu sviru, noņem sānu dubļu aizsargus, un nu mēs varam apskatīt arī pašu motoru. No tā redzams cilindrs, karburators un ventilators.

Kad visi esam ar motoru iepazinušies, biedrs Leja liek mums pašiem savest rolleru braukšanas kārtībā. Pēc pāris kļūmēm tas mums izdodas.

Tad biedrs Leja mums parāda, kā ieslēgt aizdedzi, regulēt gāzi un pārslēgt ātrumus.

—    Tikai nepiemirstiet pie katras ātruma pārslēgšanas nospiest sajūgu. Ja to nedarīsiet, tad motors viens divi būs čupā, — viņš mūs brīdina. — Un tagad pamācīsimies visas šīs darbības, Tikai pirmajā dienā braukt vēl nedrīkstam, tādēļ stingri aizliegts atlaist vaļā sajūgu.

Mēs cits pēc cita sēžamies uz rollera un, biedra Lejas uzraudzīti, mēģinām pēc iespējas labāk izdarīt visas šīs darbības. Man tā gribas atlaist vaļā

sajūgu un sākt braukt, bet nedrīkst, biedrs Leja var sadusmoties un vispār vairs neļaut mācīties.

Kad pienāk Marutas kārta sēsties uz rollera, notiek pavisam trakas lietas. Viņa atlaiž sajūgu, un rollers sāk braukt. Mēs pajūkam sānis, un Maruta, lēnām līkumodama starp kokiem, izbrauc uz ceļa.

— Nospied bremzi! — biedrs Leja sauc. Bet Maruta apjukumā bremzes

vietā nospiež ātruma pārslēga pedāli, un rollers lielā ātrumā aizdrāžas pa ceļu, līdz beidzot pazūd ceļa likumā.

Kas nu būs? Mēs skrējām pakaļ. Biedrs Leja aizdrāžas uz klubu un, paķēris motociklu, dzenas Marutai pakaļ.

Mēs abus atrodam gandrīz pie šosejas. Rollers guļ grāvī. Par laimi, tas ir pilnīgi nebojāts. Biedrs Leja baras, bet Maruta raud.

—   Es, goda vārds, negribēju, — viņa taisnojas. — Man tas netīšām iznāca.

—     Te nu jūs redzat, ka prakse vien bez teorijas nekam neder, — biedrs Leja saka. — Labi vēl, ka viss beidzās bez asins izliešanas. Turpmāk es to lietu ņemšu savās rokās.

—     Nu, tad jau mēs līdz rudenim braukt neiemācīsimies, — Klāvs man pačukst.

Skaidri redzams, ka meitenēm teh niku nedrīkst uzticēt.

Vislabāk man nometnē patīk vakaros. Mēs iededzinām ugunskuru, sa- sēžamies ap to un stāstām dažādus stāstus. Minam ari mīklas. Dacei to, izrādās, neizsmeļami krājumi un tik grūtas! Nevar saprast, no kurienes viņa tās izrauj.

Dažreiz pie ugunskura atsēstas arī vecais dārznieks Dadzis. Mēs pie viņa esam pieraduši, tāpat kā pierod pie pulksteņa istabā, kuru pamana tikai tad, kad tas apstājies.

— Kas jums tagad nekait, — vecais vīrs noliecas pie ugunskura,

Ugunskurs patīk visiem, pat Dadža tēvam.

paņem savos sarepējušos pirkstos oglīti un aizkūpina pīpi. — Paēduši, padzēruši, ir jums visādi sporti.

—    Bet mēs taču arī strādājam, lasām ogas, sargājam dārzu, — Maruta saka.

—    Kas nu tā par strādāšanu, tas jau tā tikai prieka pēc. Atceros, man vēl nebija ne desmit gadu, kad tēvs mani nodeva tepat muižā vecajam dārzniekam par mācekli, — vecais Dadzis, pīpi kūpinādams, stāsta. — Negants vācietis bija šis dārznieks.

«Nu, puiš,» šis pašā pirmajā dienā paņem mani aiz auss un sapurina, «pamēģini tik ko noraut, ausis noplēsīšu.»

Lielās barona siltumnīcas bija pilnas ar vīnogām, banāniem un visādiem citādiem svešzemju augļiem. Atceros, reiz barons atved sēklas, gluži kā plūmēm.

«Tie ir firziķi,» viņš saka. «Tā ka jūs man izaudzēt! Nevēnam baronam tād nav, bet man būs būt.»

Pats dārznieks kopa dārgos stādus, es nedrīkstēju tiem pat dvašu uzpūst. Un, kad kociņi pēc dažiem gadiem uzziedēja rožainiem ziediem, pats barons ar baronesēm nāca skatīties. Piegrūž preilenes savus garos snuķus pie ziediem, nošķaudās un tad: «Ah, cik skaist, ah, cik jauk!»

Firziķiem izauga sulīgi, pūkaini augļi. Reiz viens bija nokritis zemē un pārplīsis. Man uzreiz tā iegribējās nogaršot neredzēto kārumu, ka neizturēju.

«Ah tu, šmucīg baur cūk!» vācietis, to pamanījis, kliedza un ar savu lielo nagu knieba man ausī. Domāju, ka noraus pavisam.

Lūk, kāda toreiz bija dzīve. Strādāju no agra rīta līdz vēlam vakaram. Te ūdens jāpienes, te augi jāaplej, te atkal malka jāskalda un krāsnis jākurina, lai dārgie augi aukstajās ziemās nenosaltu.

—    Bet kur tad firziķi, vīnogas un banāni vēlāk palika? — mēs jautājam.

—    Pirmā pasaules kara beigās barons aizlaidās uz Vāciju. Siltumnīcas vairs neapsildīja, un tā augi izsala, — Dadzis paskaidro.

—   Tēvoci Dadzi! Mēs reiz bijām ekskursijā uz Botānisko dārzu un tur redzējām firziķus dārzā, nevis siltumnīcā, — Elza pastāsta.

—    Nevar būt, — Dadzis netic. — Pie mums ziemas pārāk aukstas.

—    Nu, goda vārds! Botāniskā dārzā mums pastāstīja, ka drīz vien pie mums firziķi augšot tāpat kā tagad ābeles.

—    Pareizi gan, — biedrs Leja apstiprina.

—    Bet tad jau mēs varam tos iestādīt ari savā dārzā, — Maruta sauc.

—    Mums jau nav sēklu.

—     Nu, kas par to! Aizrakstīsim uz Botānisko dārzu, lai atsūta. Kaut vienu vienīgu!

—     Bet siltumnīcas — vai tad nevar uzcelt jaunas? Tad mums būtu pašiem savas vīnogas. Jūs domājat, ka baroni bija labāki par mums?

—    Un ziemā mums būtu gurķi, tomāti un redīsi!

—    Kāpēc ne, atjaunot jau var, — biedrs Leja piekrīt.

—    Urrā! — mēs visi kliedzam.

Kādu citu vakaru Dadzis iesāk stāstīt par ābelēm:

—    Šodien man gadījās iet gar vecajām antonovkām.

«Paskaties,» tās čukst, «paskaties, kādi mums zari, sarepējuši un ar sūnām apauguši. Bet zem sūnām kukaiņi un kāpuri knosās un ložņā. Bet tu tikai ej garām un neliecies ne zinis! Un nokaltušu zaru cik daudz! Agrāk tu vienmēr tos izgriezi.»

Ko es viņām varēju teikt, bērni? «Vecs esmu palicis, nav vairs spēka izkāpajāt pa zariem,» es atbildu.

«Tev šogad tik daudz jaunu palīgu, paklausies, viss dārzs skan,» antonovkas kustina zarus.

—    Nu gan tu, tēvocīt, joko. Kā tad ābeles var runāt? — Elza smejas.

—    Nesmej vis, meit. Kad tu būsi sešdesmit piecus gadus pa dārzu nostrādājusi, tad arī sapratīsi ābeļu valodu.

—    Nejaucies starpā, Elza! Dadža tēv, stāstiet, lūdzu, tālāk, — mēs lūdzam.

Vecais dārznieks viltīgi pasmīn ūsās:

—     Vecā serinka arī pūš un sten. Kājas šai esot pavisam 110 reimatisma savilktas. Zeme cieta kā klons, apaugusi ar zāli, ne vairs svaiga gaisa paelpot, ne barību uzsūkt. Zeme nemaz nevēdinoties, sasmakusi kā cietumā. Velēna uzsūcot visu valgmi. Vai tad tiešām neesot neviena, kas to uzraktu? Lai paskatoties, kādi viņai ābolīši — sīciņi, kraupaini. Bet viņa tak nemaz neesot tik veca.

Un sīpoliņš sauc, lai uzliekot brilles un paskatoties uz viņa zariem un lapām — visi esot pilni ar bruņu utīm. Tās izsūcot viņam visu sulu. Kādus tad ābolus varot gaidīt?

«Agrāk mūs visus rudeņos un pavasaros nokalķoja baltus un aplika ķeramās jostas, lai salnas tauriņi un citi kukaiņi nevarētu uzlīst un iedēt savas oliņas!» visi koki tā sāka kliegt, ka man bija jābēg, — dārznieks nobeidz savu stāstu.

—    Paskat, kāds viltnieks. Grib, lai mēs palīdzam, bet tieši kaunas teikt, — Klāvs man pačukst.

—    Ziniet ko, Dadža tēv! Kad beigsies ķiršu laiks, mēs visi ķersimies pie darba un apkopsim dārzu, — Maruta apsola.

—    Jā, jā! — mēs apstiprinām. — Jūs tikai parādiet, kas darāms, un viss būs izdarīts.

13. nodaļa VECO PILSDRUPU NOSLĒPUMS

Vasaras āboli jau gandrīz gatavi, pēc pāris dienām sāksim tos novākt. Pamazām apkopjam vecās ābeles — zāģējam nost sausos zarus, ar asu skrāpi nokasām sūnas.

—    Janka atstājis vēstuli, — Klāvs kādu pēcpusdienu saka. — Šim esot kas steidzīgs ziņojams.

Dodamies uz pilsdrupām. Tedis ar savu Nero arī nāk līdzi. Viņš sen vairs netic, ka mums izdosies kaut ko atrast. Godīgi sakot, mums ar Klāvu nesekmīgā meklēšana arī līdz kaklam. Vienīgi Janka neatlaižas.

—    Ziniet ko? Bet ja nu tā eja nesākas vis sienā, bet no zemes? — viņš jautā.

—    Tad tik ķeries pie lāpstas, — Tedis vienaldzīgi atmet ar roku un pasviež Nero akmeni. Suņa izdzimums pa galvu pa kaklu metas krūmā, kur pazuda akmens, un sāk kārpīties.

—    Ir nu gan stulbenis, — Klāvs, brīdi skatījies, iesmejas. — Akmens taču nokrita krūmam otrā pusē.

Bet Nero, purnu zemei piedūris, kārpa smiltis uz visām pusēm.

—   Laikam atradis kurmja alu, — Tedis paskaidro. — Tos viņš nevar ciest, kā tik pamana, tā kož nost.

Tedis laiski pieceļas un pieiet pie meža jāņogu krūma.

—    Kas tad tas? — viņš pēkšņi iesaucas. — Zēni, tās taču trepes! Paskatieties, kāpiens!

—    Nu, vai es neteicu! — Janka gavilē un, ceļos nometies, sāk tāpat ar rokām kārpīt zemes.

—   Netrako, — Klāvs saka. — Es aizskriešu pēc lāpstas, bet Teodors lai atnes cirvi.

Klāvs un Tedis aizskrien. Mēs ar Resno Janku sākam lauzt krūma zarus.

—   Ko tie tik ilgi tūļājas? — Janka nepacietībā vai deg. — Vajadzēja iet man pašam.

Pēc brīža gluži aizelsies atskrien Klāvs ar lāpstu.

—   Vispirms atroc krūmam saknes, — viņš pamāca.

—    Atradies skolotājs! — Janka izrauj Klāvam lāpstu no rokām un sāk rakt. Saknes, savijušās kā tauvas, traucē rakšanu. Tagad noderētu cirvis, bet Teodora nav.

—    Pa to laiku varēja piecreiz aizskriet un atskriet, — Klāvs pukojas.

—    Saderam, ka tam memmītim atkal kas lēcies, — Janka, no visa spēka cirzdams ar lāpstu saknes, piebilst.

Beidzot vainīgais klāt. Cirvi viņš satinis lupatā, lai neredz.

—   Tu laikam visu ceļu četrrāpus rāpoji, — Klāvs iedzeļ, pievākdams cirvi.

—   Ko tad es varēju darīt? — Tedis taisnojas. — Mammai sanākuši ciemiņi un man lika spēlēt.

Līdz krēslai krūms izrakts ar visām saknēm.

—    Zēl, ka nav uguns, — Janka sūrojas.

—    Nekas, rīt turpināsim, — Klāvs noslēpj cirvi un lāpstu.

—    Rakums jānomaskē, — es saku. — Citādi kāds vēl pamanīs. — Pārējie tam piekrīt. Mēs saliekam pāri bedrei zarus, bet smilšu kaudzi izsvaidām uz visām pusēm. Tikai tad atjēdzamies, ka nometnē visi sen jau guļ.

—    Kas šovakar dežurē? — Janka noprasa.

—    Ugunīgā un Tievais Janka.

—    Sasodīts! — Klāvs nolamājas. — Tos ap stūri apvest neizdosies.

—    Ziniet ko? — Janka izdomā. — Ielīdīsim pa klusām manā siena šķūnītī, bet rīt agri nāksim šurp. Nometnē droši vien būs nosprieduši, ka jūs pārnakšņojat mājās. Bet Teodors no rīta lai nāk, tiklīdz pamostas.

Tā arī izdarām. Jankas mājā visi jau guļ. Mēs tāpat ar visām drēbēm ierušināmies sienā. Klāvs drīz vien krāc, bet mēs ar Janku neparko nevaram aizmigt. Janka visu laiku prāto, ko viņš darīs ar atrastajiem dārgumiem. Man atkal liekas, ka sienā salīdušas tūkstošiem blusu un tās visas iedomājušās pastaigāties pa manām kājām, rokām un muguru.

—    Ko tu kārpies? — Klāvs samiegojies iegrūž man dunku sānos.

Janka mūs uztriec mazā gaismiņā. Man liekas, ka viņš vispār nav aizvēris acis.

—    Līst, — Klāvs, izgājis ārā, nodrebinās.

—    Memmes dēliņi, — Janka nicinoši nosaka. — Kas tas par lietu? Tāda migliņa vien ir.

Pilsdrupās sparīgi ķeramies pie darba. Miegs ātri pāriet, tikai neganti gribas ēst. Liekas, ka vēderā būtu salīdis vesels varžu koris. Neesam taču ēduši kopš vakardienas pusdienām.

—   Vajadzēja Tedim pateikt, lai paķer kādu maizes ņuku, — Janka ierunājas.

—    Aizveries, — Klāvs noņurd, sparīgi mezdams smiltis uz visām pusēm.

Mums veicas. Esam jau atrakuši septiņus kāpienus. Bedre tik dziļa, ka

smiltis pār malu vairs nevar pārmest.

—   Vajag racionalizēt, — Klāvs ierosina sadabūt spaini. Viens tad metīs smiltis spainī, bet divi pārējie ar auklu vilks augšā.

Tedis atskrien ap brokastlaiku, uzposies kā-uz izrādi — īsās biksēs ar zaļām uzšuvēm un baltās zeķēs ar pušķiem līdz ceļiem.

—    Pidriķ's staigā baltās biksēs, — Janka uzvelk.

—    Man tūlīt jābrauc uz pilsētu mammai līdzi, — Tedis aizelsies izdveš. — Atskrēju jūs brīdināt. Pīpīši dzen jums pēdas. Tievais Janka un Maruta izprašņāja mani.

—    Un tu, protams, visu izklačoji? — Janka dzēlīgi apvaicājas.

—    Muļķis, — Tedis nicinoši atbild. — Es, saprotams, tēloju nezinīti, bet šie mūs vakar visus kopā redzējuši parkā.

Tedis aizskrien. Mēs brīdi klusējam. Beidzot nolemjam, ka divi raks, trešais stāvēs sardzē.

Klāvs aiziet uz māju pēc spaiņa. Janka atkal apņemas pievākt mājā ko ēdamu. Es palieku sardzē. Lietus vairs nelīst. Tik labi atlaisties mīkstajās smiltīs.

Mani uzmodina Jaņka.

—   Še, ēd! — viņš nokrauj man priekšā puskukuli rupjas maizes un gabalu žāvētas gaļas. — Nodzerties var pie upītes.

Klāvs atnāk ar lielu novēlošanos.

—   Dabūju mest visādas cilpas kā zaķis, — viņš pastāsta. — Pīpīši klaiņo apkārt. Es gandrīz uzskrēju virsū Elzai un Dacei. Labi, ka laikā pamanīju.

Kādu brīdi strādājam klusēdami. Atrokam vēl divus pakāpienus. Pēkšņi es skaidri dzirdu — kāds augšā smagi nopūšas. Arī Klāvs, galvu pacēlis, klausās.

Te uzreiz kāda sievietes balss klusi izdveš: — Ansi, mīļais Ansi, kur tu esi? — Pēc tam atskan skaļa raudāšana.

Spoki! Un pie tam gaišā dienas laikā. Klāvs ar vienu stiepienu ir no bedres laukā un prom. Es pakaļ.

—   Ei, kur jūs? — Janka panāk mūs labu gabalu no pilsdrupām egļu jaunaudzē. Viņš stāvējis sardzē un nekā nav dzirdējis.

—    Muļķības! — Janka netic. — Jums tikai izlikās. Kā tad toreiz naktī neviens nespokojās?

—    Bet mēs skaidri dzirdējām, — Klāvs apgalvo.

—    Jūs tīšām sadomājāt mani iznerrot, — Janka saskaišas. — Nav vajadzīgs, iztikšu viens pats.

Janka skriešus dodas atpakaļ uz pilsdrupām. Mēs klusēdami velkamies nopakaļ.

No torņa jau pa lielu gabalu dzirdamas skaļas balsis un smiekli. Tur sanācis viss Marutas posms. Mūs ieraudzījuši, viņi ņemas zoboties.

—    Ansi, mīļais Ansi, atsaucies! — Dace aizkapa balsī sauc. — Bail no spokiem!

—   Aizverieties! — Klāvs nocērt kā ar cirvi. — Un pazūdiet ātrāk! Te jūs neviens nelūdza.

—   Ūja, cik lepns! — Maruta smejas. — Tu domā, pilsdrupas pieder jums vieniem?

—    Ak tāds tu man draugs! — Tievais Janka savukārt ņemas mani strostēt.

Resnais Janka gluži satriekts sēd maliņā un nesaka ne vārda. Ko tagad iesākt?

Izrādās, ka mūsu pazušana atklāta jau vakar. Pionieru vadītājs aizsūtījis uz visām pusēm izlūkus. Teda māte gluži nobažījusies pastāstījusi, ka mēs visi kopā aizgājuši uz parku. Resnā Jankas māte savukārt piesolījusi Jankam, kad pārnāks, krietnus žagarus, lai citreiz neblandās apkārt. Labi gan, ka Janka tai brīdī negadījās mammai pa ķērienam.

—    Šorīt izlikām sargposteņus. Maruta un es izsekojām Teodoru, bet Elza un Dace — Klāvu. Tas arī ir viss, — Tievais Janka nobeidz savu stāstu. Iestājas klusums. Visi skatās uz mums un gaida, ko mēs teiksim. Resnais Janka košļā smilgu. Var redzēt, ka viņš ir šausmīgi satriekts.

—    Mēs nekā neteiksim, — viņš drūmā balsī saka. — Varat mūs spīdzināt vai slodzīt cietumā, vienalga, klusēsim.

—    Lūgties nenāk ne prātā, — Maruta smejas. — Tāpat katram muļķim skaidrs, ka jūs esat atrakuši apslēptu eju.

—    Nu labi, — Klāvs beidzot izšķiras un izstāsta visu no paša sākuma

Pēc tam nolemjam, ka viss posms ķersies pie darba.

Tagad pavisam cita strādāšana. Kad viens nogurst, tā vietā stājas cits.

Pēc pāris dienām kāpnes atraktas, un lāpsta atduras pret pamatīgām, ai dzelzi apkaltām durvīm. Tās izrādās aizslēgtas.

—    Mans tēvs gan tās attaisītu, — Klāvs ieminas. — Viņam visādi mūķīzeri.

Nospriežam, ka pieaugušos tomēr labāk nejaukt šajā lietā, tāpēc lūkosim iztikt pašu spēkiem.

Izmēģināmies gan ar lauzni, gan ar kaltiem, tomēr durvis i nedomā padoties.

—   Būtu dinamīts, varētu uzspridzināt, — prāto Janka. — Bet kur gan dabūt sprāgstvielas?

Izmēģinām visas iespējamās atslēgas, kādas vien mājās atrodamas, bet neviena neder. Beidzot cits nekas neatliek kā pastāstīt par mūsu atradumu Klāva tēvam.

Kalējs un mans tēvs noņemas ap durvīm vairākas stundas, līdz tās čīkstēdamas atveras. Pretim sitas mitrs, smacīgs gaiss. Tumsā var manīt, ka sadrupušās kāpnes ved lejup.

—   Kam ir līdzi kabatas lukturītis? — kalējs noprasa.

Tik muļķīgi izbīties — taisni zemē jāiegrimst no kauna!

—    Lūdzu!—Tievais Janka pasniedz. — Spēcīga.

Kalējs iededzina lukturīti. Kļūst redzama šaura, noglumējusi eja.

—    Tikai mierīgi, bez grūstīšanās, — mans tēvs vēl nobrīdina un pirmais sāk kāpt lejā. Mēs klusēdami sekojam un vērīgi skatāmies apkārt.

—    Te jau nekā nav, — Maruta vīlusies nočukst.

—    Pagaidi, vai nedzirdēji, ka eja izbeidzas kaut kur pie baznīckalna? — Tievais Janka viņai tāpat čukstus atbild.

Beidzot kāpieni izbeidzas. Mūsu priekšā vēl vienas durvis.

—    Sasodīts! — Klāvs nolamājas. — Tagad atkal ķēpāsimies pusi dienas.

—      Atnes instrumentus! — kalējs pavēl Klāvam un pasniedz tam lukturīti. Eja tik šaura, ka Klāvs bērnu rindai garām aizspraukties var tikai ar grūtībām.

—    Nu kas? — pēdējie nepacietīgi taujā.

Otrās durvis atvērt izdodas daudz ātrāk. Mūsu priekšā paveras liela telpa. Kaut kur no augšas pa mazu spraugai līdzīgu lodziņu iespīd šaurs gaismas stars. Milzīga, sirma žurka brīdi blisina apaļas kā pogas sarkanas acis, tad pazūd ejā. Tur tūlīt sākas spiegšana.

—    Ģindeņi! — Tedis pirmais pamana kaktā kaulus un metas uz izeju.

—    Vai, man bail! — sāk spiegt arī Elza un Dace.

—    Nav ko baidīties, — kalējs mūs mierina. Mirušie nevienam ļauna nedarīs.

Uz sapuvušiem salmiem guļ četri skeleti un drēbju atliekas.

—   Tēvocīt, te kaut kas ieskrāpēts, — acīgā Maruta pirmā pamana uzrakstu uz sienas.

Kalējs pavērš gaismu uz to pusi. Uz noglumējušās sienas, pa kuru lāso ūdens, tiešām redzami kaut kādi švīkājumi.

—   Lāsts mūsu slepkavām, — Maruta burto, -r- Mūs nomocīja barons Golcs. Mūsu asinis lai krīt pār viņa galvu. 1905. gada oktobra mēnesī.

Tālāk seko paraksti. Klāvs Ozols.

—    Mans tēvabrālis, — klusi saka kalējs un noņem cepuri. — 1905. gadā kā saņēma ciet, tā pazuda bez vēsts.

—    Jānis Briedis, — mēs burtojam tālāk.

—    Mūsu skolotāja tēvs, — mans tētis saka kalējam.

—    Pēteris Kokins. Kārlis Kraujiņš.

—    Sidora tēvs arī, — kalējs piebilst.

Mazliet apmulsuši, mēs kāpjam pa trepēm augšā. Dienas gaisma tik spilgta, ka jāpiemiedz acis.

—    Pamēģiniet tik bez manas ziņas līst tur iekšā, — kalējs mums piedraud un aizslēdz durvis.

Mēs paejam sānis. Tādu iznākumu neviens no mums nav gaidījis. Vienīgi Janka izskatās varen priecīgs.

—   Vai jūs pamanījāt? — viņš pačukst mums ar Klāvu. — Manam vecvectēvam tomēr taisnība.

—   Aizveries, — Klāvs bēdīgi saka. — Laba taisnība — zelta lukturu vietā kauli.

—    Nekā jūs nesaprotat, — Janka neatlaižas. — Pagraba sienā bija aizmūrētas durvis. Es skaidri redzēju.

—    Tev būs rēgojušies spoki, — Klāvs atmet ar roku.

—   Goda vārds, lai mani atombumba nosit. Klausies, Klāv, nu paņem paklusām no tēva to atslēgu, — Janka diedelē.

—    Neņemšu. Pietiek tās apslēptās mantas.

Nākamajā dienā par mūsu atradumu runā viss kolhozs. Taisni brīnums, ko cilvēki visu nesadomā. Cits apgalvo, ka viss torņa pagrabs esot piebāzts ar revolucionāru kauliem, cits atkal, ka atrastas sazin kādas tur bagātības, kalējs tikai nevienam negribot rādīt. Uz nometni sāk nākt ļaudis pat no kaimiņu ciemiem. Viņi mūs sīki iztaujā un neļauj strādāt.

—    Es vairāk nevaru, — Klāvs beidzot deklarē, pēc tam, kad gandrīz pusstundu kliedzis pakurlajai Tievā Jankas tēvamāsai ausī, ka nekādu zelta kroņu pagrabā neesot.

—   Jāuzraksta oficiāls paziņojums un jāpiesprauž pie ziņojumu dēļa,— Tedis beidzot ierosina.

—    Gaiša doma, — Maruta piekrīt. — Bet par kritušajiem revolucionāriem un vispār par piektā gada notikumiem Ozolainē savāksim pēc iespējas pilnīgākas ziņas.

Nolemjam darīt tā — sadalīsimies pa pāriem, apstaigāsim visus apkārtnes vecos iedzīvotājus un sīki pierakstīsim viņu stāstus. Bet pēc tam materiālus nodosim Ozolaines skolas vēstures pulciņam.

—    Varbūt kādam uzglabājies fotouzņēmums vai cita piemiņas lieta, — Dace vēl piemetina.

—    Ir gan muļķe, toreiz taču fotogrāfijas vēl nemaz nebija, — Tievais Janka smejas.

—    Aizveries, — Klāvs saka. — Fotogrāfijas bija gan. Mums vēl mājās albumā ir bilde, kur vectēvs uzņemts kopā ar savu brāli, nu, to pašu, kuru mēs atradām — Klāvu Ozolu.

Mums ar Teodoru jāapciemo Janīnas tēvs — Klibais Sidors. Tas ir ļoti izdevīgi, jo Janīna dzīvo tepat Ozolaines ciematā. Viņu māja ir pavisam jauna. Te viss vēl smaržo pēc svaigiem priežu dēļiem un krāsas.

Divas reizes mēs Sidoru nesastopam. Pirmoreiz viņš aizbraucis uz rajonu, otro — strādā pie skābbarības. Beidzot mums laimējas. Janīnas tēvs labprāt sīki izstāsta visu, kas 1905. gadā noticis Ozolainē. Mēs ar Teodoru to kārtīgi pierakstām.

Kad sākušies nemieri, drosmīgākie pagasta vīri nodibinājuši kaujas vienību. Tās priekšgalā bijis Klāvs Ozols. Toreizējais skolotājs Jānis Briedis mītiņos aicinājis padzīt muižniekus, bet muižas laukus sadalīt kalpiem un bezzemniekiem.

Klāvs un Sidora tēvs, tas ir Janīnas vectēvs, gribējuši nošaut baronu Golcu, bet skolotājs pretojies, labāk esot pamēģināt miera ceļā bez asins izliešanas. Skolotājs pats un vēl daži muižas kalpi aizgājuši pie barona un pieprasījuši sacēlušos zemnieku vārdā sadalīt muižas zemi. Bet barons viņus iztriecis ārā.

Klāvs Ozols ar saviem vīriem kādā rudens naktī aizdedzinājuši pili. Barons Golcs, pārģērbies par sievieti, paguvis izmukt.

1906. gada ziemā Golcs atgriezies. Viņam līdzi bijusi kazaku soda rota. Barons nežēlīgi izrēķinājies ar zemniekiem. Daudziem nodedzinātas mājas, arī Janīnas vectēvam, citi tik mežonīgi pērti ar pletnēm, ka turpat arī nomiruši.

Galvenie revolucionāri — Klāvs, skolotājs, Sidora tēvs un vēl daži tajā laikā slēpušies Melnajā silā. Zemnieki viņiem paslepus piegādājuši pārtiku. Bet tad kādu dienu zemnīca, kura viņi mitinājušies, bijusi tukša. Neviens nezinājis, kas ar revolucionāriem noticis.

Janīnas tēvam toreiz bijis četrpadsmit gadu. Viņš naktī slepus aizlavī- jies uz muižu, lai uzzinātu, vai revolucionāri nav notverti un ieslodzīti muižas pagrabos. Kazaki viņu pamanījuši un tikmēr spārdījuši ar kājām un dauzījuši ar pletnēm, kamēr zēns palicis nemaņā guļam. Labi, ka muižas kūtsmeitas viņu pievākušas, citādi būtu turpat sniegā nosalis. No tā laika Janīnas tēvs klibo, jo kazaki tam pārlauzuši stilba kaulu.

Bet par revolucionāriem neviens neko vairāk nav dzirdējis. Piederīgie vēl ilgi cerējuši, ka viņiem izdevies aizbēgt uz plašo Krievzemi.

— Redz, kā notika, — Teodors prāto, kad mēs ejam mājās. — Revolucionāri baronu pažēloja, bet šis pašus lika dzīvus aprakt.

Ļoti interesantu stāstu pierakstījušas Elza un Maruta. Viņas bijušas Ozolaines invalīdu namā. Tur dzīvo daudz vecu cilvēku. Aklā Lavīze, kurai vairāk nekā astoņdesmit gadu, pastāstījusi, kā barons mucis no revolucionāriem.

Viņa tajā laikā kalpojusi muižā par istabeni. Bijusi vējaina rudens nakts. Visi gulējuši. Pēkšņi kāds kliedz — glābieties, muiža deg! Šī paskatās — kā tad, kūts liesmās, ratnīca liesmās. Govis m^uj, zirgi zviedz. Barons skraida pa pili vienās apakšbiksēs kā apsvilis. Pēkšņi šis kliedz uz Lavīzi: «Velc nost to kleitu!» Lavīze nesaprot, vai lielskungs dulls palicis, vai. Šis piesit kāju pie zemes un kliedz vēl trakāk: «Velc nost to brunc, es tev pavēl, glup ait!» Lavīze redz, ka labi nebūs, un nomet ar. Barons paķer brunčus un mudīgi mugurā. «Kur tav lēl lakat?» viņš noprasa. Gribot negribot bijis jāatdod vien arī lielais lakats. «Tu tur sav mut cēt,» viņš piedraudējis Lavīzei, «citādi es tev nošaus.» Tad Golcs pa virtuves durtiņām pazudis tumsā. Kamēr Lavīze paziņojusi revolucionāriem, barons paguvis aizmukt.

Lavīze atceras arī, ka tajā baigajā 1906. gada ziemā no vecajām pilsdrupām atskanējuši kā vaidi, kā kliedzieni. Ļaudis runājuši, ka skaistā Vija atkal raudot pēc sava līgavaiņa.

Arī pārējiem izdevies savākt interesantas ziņas, fotouzņēmumus un citus materiālus. Visvairāk tomēr laimējies Tievajam Jankam. Otrās brigādes pašā nomaļākajā mājā, netālu no Priedaines sanatorijas, viņš saticis vecu tantiņu. Kad Janka izstāstījis visu par atrastajiem revolucionāriem, viņa apraudājusies, tad piegājusi pie senlaicīgas pūra lādes un izņēmusi no tās sarkanu karogu. Tas, izrādās, bijis Ozolaines kaujas vienības karogs.

Janka izklāj karogu uz galda, un mēs visi to apskatām. Vienā pusē izšūts «Nāvi vācu baroniem!», bet otrā — «Ar kaujas saucieniem uz lūpām!».

Revolucionāru bēres paredzētas nākamo svētdien. Norunājam, ka sarīkosim kolhoza klubā viņu piemiņas izstādi, kur parādīsim visus savāktos materiālus.

Svētdien Ozolainē saplūst milzums ļaužu. Atbraukuši pat no rajona.

Vecie vīri, piektā gada revolūcijas dalībnieki, aiznes savu biedru zārkus uz kapiem. Viss notiek ļoti svinīgi. Skolnieku pūtēju orķestris spēlē revolucionāras dziesmas. Viens no rajona saka runu, kurā aicina nemūžam neaizmirst kritušo cīnītāju piemiņu.

Janīna stāv blakus savam tēvam un paklusām slauka asaras. Bet viņai blakus — es sastingstu — Nominatīvs, mūsu latviešu valodas skolotājs. Ko tad tas te meklē? Drošības pēc aizslēpjos aiz Klāva un Teodora mugurām. Kas zina, pamanīs un sāks vēl prasīt gramatiku. No tāda jau visu var sagaidīt.

14. nodaļa NAKTS PĀRGĀJIENS

Cik ātri pagājusi šī vasara! Taisni brīnums. Līdz skolas sākumam palikušas taisni divarpus nedēļas vai precīzāk — septiņpadsmit dienas.

Tēvam tā iepaticies uz laukiem, ka viņš par Rīgu negrib ne dzirdēt. Kopā ar Klāva tēvu, traktoristu Antonu un citiem mehanizatoriem viņi uzlabojuši vairākas lauksaimniecības mašīnas. Pie tēva pēc padoma brauc pat no kaimiņu kolhoziem. Krustmāte baras, ka, tā strādājot, tēvam nebūšot nekādas atpūtas, bet viņš tikai pasmejas un nodzied:

Ak, tēvija, zaļais mežs, košās pļavas,

Sirds priekā sveic tavas baltās ziedu gravas …

Tas no viņa mīļākās operas «Tanheizers».

Mēs šonakt dosimies nakts pārgājienā uz Senču kalnu. Tas būs mūsu šīsvasaras garākais pārgājiens. Un vēl naktī! Norunājam, ka iesim divās grupās, meitenes pa vienu ceļu, zēni pa citu. Meiteņu grupai ies līdzi biedrs Leja, mums — Janīna.

Mēs, saprotams, izvēlamies grūtāko ceļu — cauri Melnajam silam un pāri Līčupes pļavām. Kā nekā mēs tomēr esam vīrieši. Meitenes ies pa šoseju garām Lielajam purvam, cauri Bērzmuižai tieši uz Senču kalnu. Kas pirmie nonāks pie mērķa, būs uzvarētāji.

Mums jau sen viss sagatavots. Ciema veikalā nopirkām divus kabatas lukturīšus. Tie dod ļoti spilgtu un tālu gaismas staru. Morzes ābeci zinām kā savus piecus pirkstus, Teodors palūdza no sava tēva nelielu ceļojuma aptieku — viņš būs mūsu sanitārs. Mugursomās katram zēnam salikts viss pārgājienā nepieciešamais: dvielis, ziepes, lieks zeķu pāris, maize un citas vajadzīgas lietas.

Pulksten piecos pēc pusdienas biedrs Leja aiztriec mūs gulēt, citādi naktī iedami aizmigšot.

Gaišā dienas laikā miegs mums, protams, nenāk, un mēs sākam runāties. Izrādās, ka neviens vēl nav bijis Senču kalnā un nav arī piedalījies nakts pārgājienā.

—    Es ceļu labi zinu tikai līdz Melnajam silam, — Klāvs atzīstas. — Tālāk tur tik daudz taciņu, ka viegli apmaldīties.

Telti klusu ielien Resnais Janka.

—    Es arī gribu iet līdzi, — viņš paziņo. — Tumsā neviens nemanīs un no rīta — tad jau redzēs.

—    Loderi mums nav vajadzīgi, iztiksim bez tevis, — Tievais Janka atbild.

—    Ar tevi neviens nerunā, diegs tāds, — Resnaiš Janka noskaišas. — Uzminiet: kas man kabatā? — viņš jautā mums ar Klāvu.

—   Droši vien kāds vecs pakavs vai cits kāds bleķa gabals, — Klāvs atmet ar roku un nožāvājas.

—    Pats tu esi bleķa gabals! — Resnais Janka apvainojas par mūsu nevērību un taisās iet prom. — Ka ne, ne — nav vajadzīgs. Un tie vēl saucoties par draugiem.

Nez kas Jankam atkal padomā — bikšu kabata milzīgi uztūkuši.

—    Nu parādi ar, kas tev tur ir, — Klāvs žēlīgi atļauj.

Janka izvelk no kabatas puslitra burku un lepni noliek mums priekšā. Burkā tup divi milzīgi krupji un blisina savas aukstās izspiedušās acis. Dārznieks apgalvo, ka krupji esot ļoti derīgi dzīvnieki, un neļauj nevienam aiztikt. Es pats tomēr sevišķas simpātijas pret viņiem nejūtu.

—    Ko tad tu ar tiem iesāksi? — Klāvs iesmejas.

—    Ielaidīsim meiteņu telti, — Janka klusi pačukst. — Tad tik būs tracis.

—    Elza guļ labajā pusē, — es saku. — Viņai nāvīgas bailes no vardēm. Tas tik būs bļāviens.

Klāvs un Janka klusām aizlien.

—    Darits, — viņi, pēc brīža atgriezušies, paziņo.

Mēs paceļam telts malu un klausāmies, kas nu būs. Kādu laiku viss ir mierīgi, bet tad sākas.

—    Vai, man kaut kas auksts uzlēca uz vaiga! — Dace iesaucas.

—    Muļķības, tu būsi sapņojusi, — Maruta atbild gluži samiegojusies.

—    Palīgā, glābiet! — tā var kliegt tikai Elza. — Čūska aizlīda aiz krekla. Paskatiet, paskatiet, vēl viens briesmonis!

Elza vienā stiepienā ir ārā no telts un uzlec uz nometnes galda.

—    Kas tev iekoda? — pieskrien biedrs Leja.

Elza no bailēm nevar parunāt. Viņa tikai rāda uz telts pusi.

—   Nekas, biedri Leja, — Maruta nomierina un parāda saujā sēdošu krupi. Ir gan tam skuķim drosme ņemt rokā tādu riebekli!

—    Kā tad tas pie jums nokļuva? — biedrs Leja stingri noprasa. Meitenes rausta plecus. Biedrs Leja nāk uz mūsu telts pusi. Mēs acumirkli esam savās guļvietās un aizveram acis.

—    Nu pagaidiet, — biedrs Leja piedraud. — Gan es atradīšu vainīgo.

Meitenes ātrāk neiet atpakaļ teltī, kamēr pats biedrs Leja to nepārmeklē. Otrs krupis, palīdis zem Daces segas, spirinās un netiek ārā. Biedrs Leja paņem abus krupjus rokā un aiznes tos uz dārzu. Meitenes pamazām nomierinās.

—    Tas mums izdevās, — Klāvs un Resnais Janka nopriecājas. — Sito kliedzienu vajadzēja ierakstīt magnetofona lentā un tad atskaņot dārzā — strazdi bēgtu pa kilometru.

—    Muļķīgs joks, — nosaka Tievais Janka. Es jau sen novēroju, ka viņam nepatīk, ja aiztiek Elzu.

—    Izbeigt sarunas! — biedrs Leja pavēl. Viņš noklājis segu zālītē tieši

pie mūsu telts durvīm. Aizbēgt nav iespējams.

* * * '

—    Celties, celties! — pabāzusi galvu pa mūsu telts durvīm, pilnā balsī kliedz Dace. Pirmajā brīdī neapjēdzam, kas par lietu, bet tad momentā esam kājās.

Saimniece uz galda salikusi milzīgu sviestmaižu kaudzi un katram krūzi piena.

—    Ēdiet, ēdiet! — viņa vēlīgi mudina. — Citādi nebūs spēka nosoļot tādu gaisa gabalu. Es nu gan neietu, ne par kādu naudu arī ne. Melnajā silā esot manīti vilki, vēl pagājušo nedēļu mežsargam saplēsa aitu.

Meitenes saskatās, bet nekā nesaka.

—    Nekas, — biedrs Leja viņas drošina. — Paņemsim līdzi manu medību bisi, bet biedrenei Janīnai iedosim mazkalibra šauteni.

—    Nē, nē, — Janīna atgaiņājas, — es neprotu šaut.

Garajās biksēs viņa izskatās pēc zēna. Tad biedrs Leja iedod šauteni man.

Klāvs piepūties kā pūslis. Un ir jau ar iemesls — viņš šonakt būs izlūks.

Paņēmis vienu no kabatas lukturīšiem, Klāvs aiziet. Mēs pēc brīža sekojam.

Iet ir pavisam viegli. Pāri parkam spīd milzīgs oranžkrāsas mēness. Debesis ir tik tumšas kā melns samts un pilnas mirgojošu zvaigžņu. Es pazīstu tikai Lielo Lāci, bet Tievais Janka ber zvaigznāju nosaukumus kā

no grāmatas: — Lūk, tur virs Lielā Lāča ir Mazais Lācis. Astē tam ir Polārzvaigzne. Tā vienmēr rāda uz ziemeļiem. Ja to prot atrast, tad nomaldīties nekad nevar. Tieši virs galvas ir redzama spožākā ziemeļu puslodes zvaigzne — Vega. Tā gaišā josla virs galvas ir Piena Ceļš. Tas sastāv no miljoniem zvaigžņu. Daudzām no šīm zvaigznēm ir planētas, un droši vien uz kādas no tām dzīvo zēni, tādi paši kā mēs.

—    Kā tu visu tik smalki zini? — Janīna brīnās.

—    Tēvs parādīja, — Tievais Janka atturīgi atbild. Visiem jau nevar stāstīt par saviem nākotnes nodomiem — ceļot kosmosā.

Tievais Janka pazīst ne tikai zvaigznes. Viņš zina visu Mēness plankumu un kalnu nosaukumus, kā arī to, cik tālu līdz Venērai, Marsam un citām planētām.

Nogriežamies no ceļa. Gludi iestaigāta taciņa vijas cauri rudzu laukam. Lēns vējiņš kustina pilnās vārpas, un liekas, ka tās savā starpā klusi sačukstētos. Rudzi tik gari, ka vārpas sniedzas mums pāri galvai.

Sacelt paniku nieka krupja dēj — to spēj

\T io rtīrt i mnnrt m/ierr P/?'»/-» Jio f n

Ejam gar jaunajiem aplokiem. Siltā laikā govis te paliek ārā visu nakti. Dažas guļ un gremo, bet citas plūc sulīgo zāli. Kad ejam garām, tās paceļ ragainās galvas un noskatās mums pakaļ. Mēness gaismā govis izskatās melnas un milzīgi lielas. Bet man vairs nemaz nav bail.

Pie Melnā sila Klāvs mūs sagaida. Janīna viņam iedod biedra Lejas uzzīmēto maršruta karti, kur sīki atzīmēti visi celiņi, ēkas, strauti un citi orientieri. Klāvs apgaismo karti ar kabatas lukturīti un pamāj ar galvu. Skaidrs!

—    Bet vai tev vienam nebūs bail? — Janīna vēl apvaicājas.

—    Kur nu, — Klāvs apvainots atmet ar roku. Viņam aiz muguras kāds piesardzīgi ieklepojas. Resnais Janka. Acīm redzot, pa ceļam pievienojies Klāvam.

Norunājam, ka briesmu gadījumā Klāvs signalizēs SOS pēc Morzes ābeces — trīs īsus, trīs garus un atkal trīs īsus uzliesmojumus ar kabatas . lukturīti. Tad mēs skriešus steigsimies pie viņa.

Ieejam mežā. Mūs apņem melna, necaurredzama tumsa. Debesis aizsedz biezie egļu zari. Ejam uz priekšu taustīdamies un klupdami.

Pēc kāda brīža acis nedaudz pierod. Pamazām sākam samanīt kokus un

Vai esat kādreiz nakti dzirdējuši ūpi brēcam? ieteicu paklausīties.

cenšamies neuzskriet tiem virsū. Teodoram visu laiku liekas, ka mums seko vesels vilku bars. Gan pa labi, gan pa kreisi viņš saredz spīgojam zaļganās vilku acis. Beidzot man apnīk Teodora činkstēšana un es to pasūtu pie velna. Teodors apvainojas un aiziet pie Janīnas.

Mēs ejam un ejam jau vairāk nekā stundu, bet silam nav un nav gala. Visapkārt čab. Koki drūmi šalc. Liekas, kāds

staigā klusiem, zaglīgiem soļiem. Pēkšņi skaļš brēciens. Mēs apstājamies. Tievais Janka iededzina kabatas lukturīti. Tieši virs mums zarā sēž liels putns ar zaļām, spīdošām acīm.

—   Nebaidieties, tas ir ūpis, — Janīna iesmejas. — Labs putns. īsts meža saimnieks. Bet tagad dziesmu.

Un Janīna uzsāk: — Caur sidraba birzi gāju …

—    Sī nu gan ir īstā sidraba birzs, — Teodors rūc.

Dziedāt, to es arī varu.

Kur tu teci, kur tu teci, gailīti manu, No rītiņa agruma? —

rauju vajā, ka viss mežs skan. Arī pārējie piebalso. Kājas uzreiz sāk vieglāk cilāties un neomulīgā sajūta pazūd.

Tālumā paspīd gaismas uzliesmojumi.

—    Priekšā upe, ko lai daru? — Klāvs signalizē.

—    Pagaidi mūs! — mēs atbildam.

Līčupe šeit mežā nav pārāk plata, bet diezgan dzija — pārbrist nevar un pārlēkt arī ne.

—    Jāpameklē pa labi un pa kreisi, varbūt ogotāji būs pārmetuši kādu laipiņu, — Janīna prāto.

—    Kādēļ mēs paši nevaram nocirst kādu eglīti? — man iešaujas prātā.

—    Nav jau cirvja, — Janīna atbild.

—    Kā nav? Kurš tad pārgājienā dodas bez cirvja? — Tievais Janka izvelk no mugursomas mazu cirvīti.

Ar ciršanu neiet tik veikli, kā mēs domājām. Kamēr mēs ņemamies, Klāvs nedaudz uz leju atradis laipu.

Klāvs un Resnais Janka pāriet laimīgi. Tad nāk Teodora kārta. Līdz pusei viņš kaut kā aizvelkas, bet tad sagrīļojas, pamet rokas uz augšu un pazūd ūdenī, ka noplunkš vien.

—    Tā jau es domāju, — Resnais Janka skaļi nosaka.

Par laimi, upe nav pārāk dziļa. Pa visiem izmakšķerējam Teodoru ārā. Viņš ir viscaur slapjš, trīc un žagojas.

—    Brilles, kur manas brilles? — Viņš grābstās pa zemi. Skaidrs, ka tās iekritušas upē.

—   Tevis dēļ tagad pazaudēsim sacensībā, — zēni pukojas. — Saderam, ka meitenes mums priekšā.

Janīna pavēl visiem sameklēt pa sausam drēbes gabalam, bet pati piespiež Tedi uzvilkt viņas rozā džemperi un garās vilnas zeķes. Viņš izskatās tik ērmots, ka mums visiem jāsmejas.

—    Tieši paša vidū apreiba galva, — Tedis taisnojas. Japajautā, vai ari viņš gadījumā nav dzimis trīspadsmitajā datumā.

Klāvs pārmet upei pāri virvi. Tagad iet pa laipu vairs nav nekāda māksla.

Kad iznākam no meža, kļuvis manāmi gaišāks. Mēness jau norietējis. Austrumu pusē spīd viena vienīga spoža zvaigzne.

—   Tā ir Venēra, — paziņo Tievais Janka. — Senie latvieši to sauca par Ausekli.

Klāvs atkal kaut ko signalizē. Miglā grūti redzēt, tomēr saskatām.

Svītra—punkts—svītra — k

Punkts—svītra—punkts—punkts — 1

Punkts—punkts—svītra — u

Punkts—punkts—punkts — s

Punkts—punkts — i

Klusil Mēs sastingstam.

—    Tur leja ezers, — Klāvs pienācis čukst. — Bet pie ezera briedis, šitik platiem ragiem, — viņš, paplētis rokas, rāda. — Un trīs briedulēni.

Cik vien klusi varēdami, zogamies lejā pie ezera. No tā paceļas migla. Liekas, kāds milzis pakūris tam apakšā uguni un silda sev brokastis.

Sākuma nekā neredzam. Tad pie niedrēm pamanām kaut ko tumšu. Pie- lienam tuv.ik. Briedis, galvu pacēlis, uzmanīgi skatās apkārt. Briedulēni, iebriduši ūdenī, kāri dzer. Tie ir vēl pavisam mazi, laikam brieža bērni.

Pēkši.ii Tedis skaļi nošķaudās. Briedis pagriež galvu uz mūsu pusi, ievelk nāsīs gaisu, tad izgrūž brīdinājuma saucienu un pazūd mežā.

Mums j.ipasteidzas, ja gribam pirmie nonākt Senču kalnā. Pamale jau sārtojas. Pēc biedra Lejas dotās kartes Senču kalns ir tas pats kokiem apaugušais kalns ezera otrā pusē.

—    Eh, būtu tagad laiva, viens divi pārirtos pāri, — Tievais Janka pukojas. — Brien nu pa rasu, visas kājas slapjas.

Bet laivas nav.

—    Dziesmu! Janīna nokomandē, un mēs uzsākam:

Mēs kalnā līdz virsotnei steigsim Pa taku, gar krauju kas iet, Tur zeltaino saullēktu sveiksim. Kad ausma kā rožu lauks zied.

Tur kalnos un ielejās, pļavās Pār zālājiem vējiņš liegs trauc, Cik daudz skaistu taku tur gravās Un ceļu cik skaistu vēl daudz.

Pēc pusstundas atrodamies kalna pakājē. Augšup ved šaura līčloču taciņa. Viss kalns apaudzis lazdām. Pārkožam dažus riekstus. Kodoliņi vēl mazi un negaršīgi.

Vairs nevar būt tālu virsotne, kad Klāvs dod zīmi apstāties.

—   Priekšā telts, — viņš čukst. — Mazā, ar ielāpu. Vai tiešām mūsu meitenes būtu paguvušas atnākt pirmās?

—    Ko tad jūs gribējāt? — Resnais Janka īgni nosaka. — Ja visu ceļu tā velkas.

Tā nu ir pamatīga izgāšanās.

Mēģinām ieskatīties teltī, bet durvis un lodziņš kārtīgi aiztaisīti. Ārpusē dzirdama tikai melodiska krākšana.

—    Saderam, ka tā Dace, — Tievais Janka saka. — Viņai ir iesnas.

—    Ziniet ko, puikas? — Resnajam Jankam iešaujas prātā kāda ideja. Viņš paved mūs tālāk no Janīnas un čukst: — Novilkšim paklusām to telti ar visiem skuķiem lejā no kalna.

—    Nekas tur neiznāks, — Klāvs nav mierā ar Jankas ideju. — Tad jau labāk izvilksim visus balstus un ļausim, lai telts sagāžas. Bet paši noslēpsimies krūmos un paskatīsimies, kādus ģīmjus šīs rādīs.

Janīna, pagājusi gabaliņu sānis, pēta kaut kādus rakumus un nekā nemana.

Izraut atsaišu kociņus ir mirkļa darbs. Telts saplok kā caurs gaisa balons.

Bet tad notiek kaut kas negaidīts. Vispirms no telts atskan lamāšanās. Mēs saskatāmies, — no kura laika tad meitenēm tik rupjas balsis un tādi vārdi. Tad no brezenta apakšas izlien vecs vīrs izspūrušiem matiem un sirmu bārdu. Viņam seko vēl divi jaunāki vīrieši.

—   Huligāns tāds! — vecais, ieraudzījis Janīnu, iesaucas un skrien uz bedres pusi. — Tūlīt kāp ārā, dzirdi! Un liec nost to akmeni!

Saķēris Janīnu aiz rokas, viņš to bez ceremonijām izrauj no bedres.

—    Vecais notur mūsu priekšsēdētāju par puiku, — Resnais Janka iespurcas.

Pārsteigtā Janīna skatās dusmīgajā cilvēkā baltajās apakšbiksēs un nekā nesaprot.

—   Piedodiet, — vecais nomurmina un palaiž Janīnas roku. — Es domāju, ka palaidņa puikas.

Tad, paskatījies uz savām kājām, vecais metas uz telts pusi.

Parpratums ātri noskaidrojas. Tā, izrādās, ir nevis mūsu, bet sveša telts. Kaut kādi zinātnieki, viņus sauc par arheologiem, pētī Senču kalnu.

Kamēr mēs skaidrojamies, no kalna virsotnes atskan daudzbalsīgs «Urrā! Meitenes!».

Mēs skriešus metamies uz kalna virsotni. Bet ir ja"u par vēlu. Skuķi uzrāpušies skatu tornī.

—    Uzvarējām, uzvarējām! — viņas, mūs ieraudzījušas, gavilē.

—    Nemaz ne, — Klāvs saka, kad arī mēs esam uzrāpušies skatu tornī. — Mēs te jau sen. Tedis pat aizsnaudās, jūs gaidīdams.

—    Melo, vai, kā melo! — Dace netic. — Paskat, tev jau pat pakausis kūp no mānīšanās.

Sajā brīdī virs Melnā sila parādās saules maliņa. Tā lēnām ceļas augstāk un augstāk, līdz redzama visa sarkanā ripa. Pelēkā migla virs ezera uzreiz nokrāsojas rožaina. Mūsu sejām pieskaras liega vēsmiņa, liekas, ka zeme atviegloti nopūstos — nakts pagājusi, sākusies atkal jauna diena. Mēs stāvam un klusējam. Kaut ko tik skaistu mēs neviens vēl neesam redzējuši.

Tedis skaļi nošķaudās.

—    Ka tik nesaaukstējies, — Janīna nobažījusies patausta viņa pieri.

Tikai tagad meitenes pamana Teda rozā džemperi un garās zeķes, kuras

viņš apsējis ar auklām. Tūlīt sākas lielā smiešanās. Tedis noskaišas un kāpj lejā no torņa.

Pēc brīža kalna galā deg varens ugunskurs. Uz kārtiņām sakārtas Teda slapjas drēbes un mūsu sabristās zeķes. Bet katliņā burbuļo kafija. Tikai tagad jūtam, ka esam briesmīgi izsalkuši.

Sirmais tēvocis mums pastāsta par notikumiem, kas norisinājušies pirms vairāk nekā septiņšimt gadiem. Toreiz te pacēlusies stalta latgaļu pils. Apkārt pilij stiepusies aizsargsiena. Tā bijusi no divām baļķu kārtām, kurām vidū sabērtas smiltis un akmeņi. Sienas stūros pacēlušies sargtoņi. Tajos dienu un nakti stāvējuši sargi Un modri vērojuši apkārtni.

Ezera krastā atradies liels ciems.

Tad kādā rītā notikusi nelaime. Ciemā un pilī visi vēl gulējuši. Vienīgi sargs uzmanīgi klausījies: vai tik tur neieskanas ieroči, zaglīgi soļi. Uzreiz viņš dzird: kāds strauji jāj pa kalnu augšup. «Ienaidnieks ceļas pāri upei,» jauns puisis izdveš un nolec no putās saskrietā zirga.

Sargs sāk taurēt briesmu signālu. Ļaudis ciemā uztrūkstas no miega, paķer bērnus, visu nepieciešamo un steidzas uz pili. Vīrieši ieņem vietas uz aizsargsienas, noliek pa tvērienam lokus, bultas un šķēpus. Sievietes kur ugunskurus un vāra ūdeni. To lies ienaidniekam uz galvas.

Izlūki ziņo, ka ienaidnieks jau tuvu. Tie ir dzelzīs tērptie svešinieki — bruņinieki, kuri atbraukuši ar lieliem kuģiem no Vācijas un apmetušies pie Rīdzenes upes.

Pils aizstāvju bultas atsitas pret svešo dzelzs bruņām un atlec atpakaļ, nenodarījušas nekādu ļaunumu. Uzbrucēji uzstāda vēl neredzētu mašīnu, kas tajā ieliktos lielos akmeņus ar milzu spēku triec pret pils aizsargsienām. Jau viens aizsargtornis sagruvis. Pils aizstāvji steidz to labot, bet ienaidnieks ar virvēs iekārtu smagu baļķi jau uzlauzis pils vārtus un iebrūk pagalmā. Salaupījuši visu vērtīgo — skaistās vilnas sagšas, izrakstītas bronzas karulīšiem, sudraba un bronzas rotas lietas, kažokus un ieročus, vācu iebrucēji nodedzina pils ēkas un ciemu pie ezeia, bet ļaudis aizved sev līdzi verdzībā.

—    Tas ir viss, — zinātnieks nobeidz savu stāstu.

—    Bet kā jūs zināt, ka notika tieši tā? — Elza jautā.

—    Izlasīju zemes grāmatā, — tēvocis pasmaida.

Arheologi mums parāda aizsargsienas atliekas — resnus apdegušus ozola baļķus. No pils ēkām atraktas pavardu vietas, kā arī apdeguši baļķu gali. Vienā stūrī redzami bultu un šķēpu uzgaļi un rotas lietas. Te bijusi kalēja darbnīca. Mazliet tālāk bieza kārta pārogļojušos graudu.

—    Pilī vienmēr saveda lielus labības krājumus, lai aplenkuma gadījumā būtu ko ēst, — zinātnieki paskaidro.

Mēs atvadāmies no arheologiem. Vēl nopeldamies Senču ezerā. Tad biedrs Leja mudina doties mājās.

Visu ceļu strīdamies, kura grupa uzvarējusi. Beidzot Janīna un biedrs Leja nospriež, ka abas bijušas pirmās.

Mēs, zēni, tomēr tā neesam ar mieru — katram taču skaidrs, ka Senču kalnā pirmie ieradāmies mēs.

15. nodaļa KOLHOZA DZIMŠANAS DIENA

Veselu nedēļu palīdzam novākt rudzus. Mūsu brigādei jānes kūlīši un jāsakrauj glītos statiņos, katrā pa desmit kūlīšiem.

Marutas tēvs pats uzliek cepurītes. So darbu viņš nevienam citam neuztic. Mēs ļoti pūlamies, lai statiņu rindas iznāktu taisnas, jo kas tas par tīrumu, kur rudzi izmētāti šā tā.

Beidzot visi rudzi nopļauti.

—    Šodien pietiek, — saka krusttēvs, uzlikdams pēdējam statiņam cepurīti un sakārtodams stiebrus visapkārt tā, lai slapjums nepiekļūtu vārpām.

Ļaudis izklīst pa mājām, lai sapostos svētkiem. Rīt taču kolhozam «Gaišais ceļš» desmit gadi. Tas arī nemaz nav jāsaka — to var pat saost. Kop- galda saimniece par mums šodien nemaz nedomā — pamet pa roku galam maizes klaipu, sviesta bļodu un piena kannu un pazūd skolas virtuvē. Kol- hoznieces atnākušas viņai palīgā.

Klāvs, nostājies pie virtuves loga, tur izstieptu maizes riku.

—    Ko tev vajag? — Daces māte pabāž galvu.

—    Es gaidu, lai sviestmaize piesūcas ar cepeša smaržu, — Klāvs nekaunīgi atbild.

Daces māte viņam uzmet uz maizes pildītas zivs gabalu. Klāvs lepni atgriežas nometnē. Pēc brīža mēs visi stāvam pie virtuves loga ar sviestmaizēm rokās. Saimniece saskaišas un aiztriec mūs prom. Labi, ka Dadža tēvs apžēlojas par mums un izsniedz grozu ar tomātiem.

Mums uzticēta kluba izgreznošana. Iejūdzam Gaitu un atvedam veselu vezumu bērzu meiju. Meitenes darina brūklenāju vijas. Ar tām mēs izrotāsim skatuvi.

Kaut tikai būtu jauks laiks, tad galdus varētu klāt ārā parkā.

Dace un viņas mičurinieši kārto izstādi. Ķirbji skolas izmēģinājumu lauciņos izauguši tik lieli, ka mēs ar Klāvu pat divatā tikai ar pūlēm varam tos pacelt.

—    Kas tad tas? — Dace paveļ pašu lielāko ķirbi un sastingst no šausmām — viņai pretim rēgojas smejošs ģīmis ar atņirgtu muti.

Dace iet no ķirbja pie ķirbja. Citam uzzīmēta raudoša, citam smaidoša seja.

—    Kā tad tā? — Dace jautā, un viņai pa vaigiem rit lielas asaras. Mums ar Klāvu kļūst neērti. Resnā Jankas darbs — skaidrs.

—    Pagadītos viņš tuvumā, — Klāvs caur zobiem norūc, — es viņam …

—    Nekas, — Maruta mierina satriekto Daci. — Neviens nekā nemanis. Apliksim ķirbjus ar lapām, tu redzēsi, būs labi.

Svētdien laiks ir vienkārši lielisks.

—    Paldies dievam, — saimniece saka un liek mums klāt galdus. Mēs ar Klāvu tīšām liekam nepareizi — dakšiņas pa labi, bet nažus pa kreisi no šķīvja. Maruta saskaišas un aiztriec mūs prom. To tik mums vajag.

Janīna mazliet uztraukusies skraida gan uz virtuvi, gan klubu. Viņa uzvilkusi tautas tērpu un izskatās ļoti skaista. Biedrs Leja seko Janīnai kā ēna un visu laiku atkārto: — Varbūt es varu ko palīdzēt?

—    Ir gan jocīgs, — Klāvs brīnās. — Kādēļ tad šim jāpalīdz, ja te esam mēs?

Beidzot viss kārtībā. Uz galda goda vietā milzīgi rupjas maizes klaipi — šāgada raža. Un kur tad vēl brūni žāvēti cūkas šņukuri ar taukšķētiem zirņiem un pildītās zivis, par kurām Klāvs teica, ka mēli varot norīt, un cepetis, šķiņķis un pīrāgi. Mums ar Klāvu slienas saskrien mutē, bet saimniece saka — galvu noraušu, ja kaut pirkstu piedursiet svētku galdam.

Atskan signāls pulcēties. Viesi fro rajona drīz būs klāt. Mēs tikko pagūs- tam nostāties ierindā, kad pie kluba piebrauc vesela rinda mašīnu. Ciemiņi saiet klubā. Viņus nosēdina goda vietā uz skatuves. Uz prezidija galda dārznieks uzlicis savas skaistākās rozes.

Tad Janīna runā par pagājušo gadu. Viņa ir mazliet piesarkusi un sākumā runā klusi un nedroši.

Kolhoznieki viņai draudzīgi uzsmaida. Mēs visi esam lepni, ka mums tik gudra un skaista priekšsēdētāja. Biedrs Leja nenolaiž no viņas ne acu.

—    Tas, kas sēd blakus pirmajam sekretāram, esot pats ministrs no Rīgas, — Tedis man pačukst. Es pirmo reizi redzu dzīvu ministru. Patiesībā nekas sevišķs, tāds pats kā mans tētis vai kāds no kolhozniekiem, tikai ar brillēm. Ministrs uzmanīgi seko priekšsēdētājas runai un šo to atzīmē savā piezīmju grāmatiņā.

Paraugāmies apkārt. Visi pazīstamie šodien izskatās pavisam citādi nekā ik dienas. Mūsu krustmāte uzvilkusi tumšzilu kleitu ar baltu apkaklīti. Es pirmo reizi ievēroju, cik viņas ar Marutu ir līdzīgas, gluži kā vecākā māsa ar jaunāko. Krusttēvs melnā uzvalkā sēd viņai blakus un visu laiku ar roku tausta cieto apkaklīti, laikam spiež. Tālāk sēd mans tētis un pieliecies kaut ko čukst. Bet tā taču Daces māte! Kolhozā viņa vienmēr staigāja baltā ķitelī, jo strādā par zootehniķi, bet tagad zaļā zīda kleitā. Pat Dadža tēvs uzposies, sasmērējis ūsas ar kaut kādu smēru un saskrullējis to galus uz augšu. Mums ar Klāvu jāsmejas, kad mēs paskatāmies uz viņa ūsām.

Kad Janīna beigusi savu atskaiti, priekšā iziet kāds kolhoznieks.

—    Kas tas? — es prasu Teodoram.

—    Vai nepazīsti, tas taču Klāva tēvs!

Patiešām, tas ir kalējs! Parasti viņš staigā eļļainā virsvalkā un apaudzis ar bārdu. Bet tagad gludi noskuvies, mugurā jauns uzvalks, tādēļ es sākumā viņu nepazinu.

—    Paldies tev, meit, par to, ka palīdzēji mums kāpt augšup, par to, ka sākumā nenobijies un neaizbēgi atpakaļ uz Rīgu. Mēs visi zinām, cik tev bija grūti. Tagad būs vieglāk. Tu vairs neesi viena, skaties, cik daudz tev palīgu, gan jauni, gan veci. Mūsu ciemā arī sāk spīdēt saulīte. Paldies tev! — Kalējs saudzīgi paņem Janīnas roku savā lielajā ķetnā un noskūpsta to.

Divas meitenītes no «sīkajiem» uzmauc Janīnai galvā milzīgu vārpu vainagu. Tad pieskrien biedrs Leja ar puišiem un uzšūpo viņu līdz pat griestiem. Visi kolhoznieki aplaudē un smejas, bet ministrs sauc: — Bravo!

Pēc tam atskaitāmies mēs. Sīka knīpa no ceturtās klases paziņo, ka «Pionieru — celtnieku» jaunākā grupa pa vasaru kopusi sešdesmit teliņus.

Tad kārta Marutai. Papīra lapiņa viņas rokā mazliet dreb.

—    Mūs, vidējo klašu skolniekus, sākumā nozīmēja palīgā dārzkopības brigādei. Mēs strādājām visādus darbus — ravējām cukurbietes, novācām gurķus. Mūsu brigādē tad bija divpadsmit bērnu. Bet tad mums nodeva kopšanā kolhoza augļu dārzu. Mums vajadzēja nosargāt ķiršus no strazdu uzbrukumiem, salasīt gatavās ogas un nogādāt tās Priedaines sanatorijā. Visu to paveikt sākumā bija ļoti grūti. Cēlāmies piecos no rīta. Tad dārzā ierīkoja vasaras nometni. Uzreiz sanāca daudz bērnu, jo tagad te varēja apmesties arī bērni no tālākajām mājām. Esam nolēmuši arī turpmāk rūpēties par augļu dārzu, apkopt vecās ābeles, iestādīt jaunas un palīdzēt novākt ābolu ražu.

Jauno mičuriniešu vārdā runā Dace. Viņa pastāsta, kā izaudzēti milzu ķirbji un jaunas ogu šķirnes — aronijas, cidonijas un citronliānas. Dace uzaicina visus apskatīt izstādi, kas iekārtota blakus telpā.

Biedrs Leja paziņo sacensības rezultātus. Pirmais virsotni sasniedzis

Pēdējās šisvasaras dziesmas.

Marutas posms. Bet, tā kā visi čakli strādājuši un izpildījuši uzņemtās saistības, tad kolhozs visiem sarīkos bezmaksas ekskursiju uz Rīgu.

«Sīkie» kļūst gluži vai bez prāta no sajūsmas. Daudzi no viņiem vēl nekad nav bijuši Rīgā.

Ints vecāko klašu skolnieku vārdā paziņo, ka skolas remonts pabeigts. Visi soli salaboti un nokrāsoti gaišā krāsā, lai pieradinātu skolniekus pie tīrības. Sienas un griesti nobalsināti. Pilnīgi no jauna iekārtota galdnieku darbnīca. Darba rīkus tai uzdāvinājis skolas šefs — rajona rūpkombināts.

Kolhoznieki aplaudē arī mums. Es arī gribu to darīt, bet Tedis neļauj. Kā tas izskatīšoties, ja paši sev klapēšot.

Tad runā ministrs. Viņš saka, ka mūsu republikā vēl esot daudzi kolhozi, kas pagaidām labāki par «Gaišo ceļu», bet mēs tik strauji ejot uz priekšu, ka drīz vien panākšot labākos no tiem.

—    Ļoti priecājos, — viņš beigās saka, — ka jums tik čakli talcinieki.

—    Dzirdi, — Klāvs iegrūž man dunku sānos. — Tas par mums.

—    Neesmu jau kurls, — es atčukstu.

—    Es vēlāk apskatīšu jūsu izstādi un vasaras nometni, — ministrs, apsola.

—    Nu ir vakars, — Tievais Janka aiz muguras nočukst, — es šorīt aizmirsu uzklāt gultu.

Janka klusām izslīd no kluba.

Arī pārējie runātāji slavē mūsu kolhozu. Un ir jau arī par ko slavēt.

Pēc oficiālās daļas paredzēts svētku koncerts.

Elza visu laiku briesmīgi uztraucas, bet es nemaz. Kas būs, būs.

Meitenes ļoti skaisti nodzied dažas tautas dziesmas. Ari Elzai klavieru gabals nemaz nesajūk. Maza meitenīte no otrās klases deklamē kādu Valda Luksa dzejoli par to, ka viņas māte ir slavena lopkope, bet tēvs audzē varenas ražas. Tas jocīgākais ir tas, ka viņas māte patiešām ir laba slaucēja, bet tēvs — otrās brigādes brigadieris.

Teodors kaut kā nočīgā Toselli «Serenādi».

Tad nāk mana kārta.

—    Nebļauj tik skaļi, — Elza man vēl pačukst.

Bet kādēļ gan lai es nedziedu? Šodien tāda priecīga diena. Un es rauju vaļā no visa spēka.

Puikas aplaudē kā traki, bet pats ministrs sauc: — Atkārtot!

Kas man, nav jau žēl. Dziedu vēlreiz.

Pēc mums uzstājas kolhoza pašdarbnieki.

Koncerts beidzas. Saimniece visus aicina pie galdiem, arī mūs, bērnus.

Dace paslepus man iespiež rokā rozi, bet pati nez kāpēc nosarkst tikpat sarkana kā viņas mati.

—    Tas par to, ka tu tik labi dziedāji, — viņa saka.

Man kļūst neērti. Nezinu, kur to puķi lai nobāžu. Ieraudzīs puikas, sāks vēl smieties. Par laimi, garām iet mana krustmāte. Piespraužu rozi viņai pie kleitas.

Pie galda visiem jānogaršo pirmā maize. Cik tā ir garda! Un kā smaržo! Savā mūžā neesmu ēdis tādu maizi.

Pieaugušie vēl sēd pie galdiem, bet mēs ejam sarīkot ugunskuru, jo sāk jau krēslot.

Tas ir pēdējais mūsu nometnes ugunskurs. Mazliet žēl, ka vasara tik ātri pagājusi.

Kolhoznieki un viesi arī atnāk pie mums. Ministrs atsēžas starp mani un Daci.

—   Nu, lielais dziedātāj, — viņš man saka. — No tevis droši vien iznāks labs operas mākslinieks.

pēdējais ugunskurs un pēdejie viesi (starp mani un Daci pats ministrs).

—    Neka, — es atbildu, — bušu izgudrotājs tāpat ka mans tētis.

—   Bet es labprāt kļūtu par dārzkopi, — Teodors saka, — un izaudzētu tādus augļus, kādu pie mums vēl nav. Tikai mamma negrib, — viņš klusu piebilst.

—    Un es būšu lopkope tāpat kā mana māsa, — Dace paziņo. Mēs pēdējo reizi nodziedam savu šlsvasaras mīļāko dziesmu:

Kad stādīja ābeļdārzu Mūsu ciema kolhozā, Mēs, mazie kolhoznieki, Lieliem ejam palīgā.

Lai ziedēja ābelītes Rožainiem ziediņiem. Lai tās mūs apveltīja Sārtajiem āboliem.

Viesi aizbrauc, bet mēs vēl ilgi sēžam pie ugunskura. No kluba atskan mūzika un dziesmas. Tur līksmo pieaugušie. Bet mums ir labi tā sēdēt un skatīties, kā dzirksteles lido arvien augstāk un augstāk, līdz izgaist tumšajās debesīs.

—   Tu raksti mums labi bieži, katru nedēļu pa vēstulei, — Klāvs man saka.

—    Apsoli ar goda vārdu, — Dace savukārt piekodina.

—    Goda vārds, — es zvēru, — lai mani atombumba nosit.

Pienāk biedrs Leja un Janīna. Nostājamies ierindā, pēdējo reizi šovasar. Maruta lēnām nolaiž nometnes karogu.

—    Re, zvaigznīte nokrita! — Dace pēkšņi iesaucas. — Un es kaut ko vēlējos.

—    Nu, ko tad? — mēs jautājam.

—   Es vēlējos, lai mums nākamvasar atkal būtu tāda pati nometne, — Dace saka.

16. nodaļa ATKAL RĪGĀ

Pamostos mazā gaismiņā. Vēsi. Klāvs droši vien atkal pievācis visu segu. Paskatos blakus, nav neviena. Kāds gan es muļķis, te taču nav telts, bet tēvoča mājas. Un šodien jābrauc uz Rīgu. Nez kā tur tagad? Vai Tima, Vovka un Imants arī izauguši tikpat gari kā es pa šo vasaru? Tēvs smejas, ja. tā turpināšoties, no manis iznākšot otrs Jānis Krūmiņš. Man, protams, iebildumu nebūtu. Krustmāte domā, ka man palīdzējis svaigais gaiss, vienkāršais lauku ēdiens un darbs. Pilsētā dzīvodams, es nebūtu ne pusi tik garš izaudzis. Man gan liekas, ka krustmāte joko, — bet kas to lai zina?

Arī meitenes pamodušās un klusām sačukstas.

Cik lēnām aust dienai Vasarā ap šo laiku jau sen bija gaišs. Krustmāte pieceļas un aiziet uz virtuvi. Pēc brīža no turienes atskan jautra sprēgoņa, un istabā ieplūst kārdinoša kafijas smarža. Un tad ari atskan modinātāja zvans. Jāceļas.

Pie kluba mūs jau gaida kolhoza mašīnas.

—    Nāc pie mums! — Klāvs mani pasauc. — Es tev ieņēmu labāko vietu.

—   Tas domāts tev, — Dace man parāda zem sola noliktu milzīgu saini. — Par piemiņu no mičuriniešiem, — viņa piebilst.

Nez kas tur varētu būt? Pasperu ar kāju, kaut kas ciets, nekā nevar saprast.

Janīna mums ar Elzu paspiež rokas gluži kā pieaugušiem un pateicas par labo darbu.

—    Brauciet nākamvasar atkal, — viņa uzaicina.

Bet mūsu tēvam viņa apkrīt ap kaklu un visu priekšā skaļi nobučo. Kalējs un traktoristi arī atnākuši izvadīt mūsu tēti un tagad nevar un nevar šķirties. Tēvam vēl pēdējā brīdī iekritis prātā kāds uzlabojums kūlīšu sējējā, un nu viņš to steigā skaidro traktoristam Andrim. Šoferis taurē jau trešoreiz, bet tēvs vēl kavējas.

Beidzot viss kārtībā. Braucam.

Pa aptiekas durvīm vienā naktskreklā izskrien Tedis, aizgulējies, kā parasti. Viņš kaut ko sauc un māj ar rokām, bet mašīna jau aizdrāzusies garām. Nero, skaļi riedams, bridi skrien mums līdzi, tad, mēli izkāris, paliek stāvot ceļa vidū.

No jaunajām ciemata mājām paceļas dūmu stabi. Pabraucam garām kūtij, un tad ir klāt šoseja.

Mums priekšā garš ceļš — pāri Vidzemes augstienei, garām Gaiziņam līdz pat Rīgai.

Pēcpusdienā mašīna iebrauc mūsmājas pagalmā.

—   Puikas! Peksis atbraucis ar visiem pāķiem! — s'ētnieces Vovka kliedz pa visu pagalmu.

—    Ja tu vēlreiz lietosi vārdu «pāķis», tev nāksies iepazīties, lūk, ar šo, — es viņam piebāžu dūri pie deguna.

—    Nu ko tu? Es jau neko, — Vovka pārsteigts atkāpjas pāris soļu.

Agrāk es no Vovkas mazliet baidījos, jo viņš bija stiprāks par mani,

bet tagad, lai tik panāk priekšā!

Pats par sevi saprotams, ka mēs ar Elzu mūsu lauku draugiem izrādām visus Rīgas brīnumus — Zooloģisko dārzu, Kultūras un atpūtas parku, Vecpilsētu. Uz jūrmalu aizbraucam ar «Raķeti». Tas tik ir kuģītis, taisni lido pa ūdens virsu. Daudzi mani draugi ne reizes nav bijuši Rīgā un nav redzējuši arī jūru. Tievais Janka stāv, muti iepletis.

—   Aizveries, — Klāvs smejas, — citādi vēl kaija ieskries mutē un tu aizrīsies.

Visi kārtīgi nopeldamies. Atpakaļ braucam ar elektrisko vilcienu.

Nākamajā dienā sarīkojam draudzības maču futbolā starp lauku un manas sētas komandām. Spēle notiek pionieru stadionā.

—   Cik vārtus jums dot priekšā? — Tima pirms spēles lielīgi piedāvā un izspļauj tukšās sauleņu sēklas mums ar Klāvu tieši pie kājām.

—    Pateicamies, bet atsakāmies, — Tievais Janka, mūsu komandas kapteinis, pieklājīgi atbild. — Vari paturēt pats sev, gan noderēs. Puikas stāsta, kopš Tima spēlējot par centra uzbrucēju, viņš kļuvis uzpūtīgs kā tītars.

Es, protams, spēlēju lauku komandā. Mēs ar Klāvu, Tievo Janku un pārējiem zēniem esam labi saspēlējušies. Tievais piespēlē bumbu Klāvam, Klāvs man, bet es ar zibenīgu sitienu raidu to vārtos. Sētnieces Vovka pat atjēgties nepagūst, kad spēles pirmajā minūtē rezultāts jau 1 : 0 mūsu labā.

Kad sacīkste beidzas ar 5 : 2 mūsu komandai par labu, rīdzinieki mutes vien vārsta kā zivis uz sauszemes.

—    Izsakām dziļu līdzjūtību, — Klāvs paspiež Timas roku. — Lūdzu, iedzeriet baldriāna pilienus, citādi var uznākt sirdsklapes.

—    Kā jūs dabūjāt to gatavu? — Imants pasauc mani sānis.

—    Pavisam vienkārši, mēs paļaujamies uz visu kolektīvu, bet nevis uz atsevišķām «zvaigznēm», — es atkārtoju to, ko mums mācīja biedrs Leja.

—    Bet mēs palikām bez trenera, — Imants atzīstas. — Brāli iedalīja pirmajā sastāvā, un viņam mums nemaz vairs nebija laika.

Kad ciemiņi aizbraukuši, es apskatos, ko Dace man uzdāvinājusi. Izrādās, ka tas ir ķirbis.

—    Tik liels! — vecmāmiņa rokas vien sasit.

Ķirbim vienā pusē mizā redzams baigs ģīmis ar tik lielām asarām kā pieckapeikas. Tas Resnā Jankas mākslas darbs.

Un tad jau arī klāt pirmā skolas diena. Šogad es mācīšos sestajā klasē.

Fizkultūras stundā es, kā parasti, gribu nostāties ierindas beigās.

—   Kur tu? — zēni kliedz. — Andris taču ir mazāks par tevi un Māris un Jānis arī.

Ielikām, pamatīgi ielikām rldziniekiem(5:2)!

Strādnieka cilvēks lepo/as ar raupjām delnām.

Skolotājs mani kārtīgi aplūko un tad nostāda ierindas vidū. Es tagad esmu astotais no sākuma.

—     Kā tu to dabūji gatavu? — klases teicamnieks Andris Ozoliņš man jautā. Viņš tagad stāv manā vietā kā pēdējais.

—    Vajag daudz strādāt, — es saku, — un ēst rupju maizi.

Zēni patausta manas delnas. Tik biezas ādas nav nevienam. Un trīsdesmit divas izstrādes dienas ari ne. Par tām es saņemšu skaidru naudiņu. Neesmu vēl izdomājis, ko par to lai nopērk.

Nominatīvs, protams, jau pirmajā dienā uzdod sacerējumu «Kā es pavadīju vasaru».

Es pierakstu veselu burtnīcu. Pirmo reizi mūžā Nominatīvs man ieliek apaļu piecnieku.

Kļūdu gan esot, ka biezs, bet saturs labs, viņš mani uzslavē. Var būt, ka no manis vēl iznākšot rakstnieks, ja vien es iemācīšoties gramatiku.

Pēc tam viņš nolasa manu sacerējumu priekšā visai klasei. Kad skolotājs beidz, visi sāk kliegt, ka nākošo vasaru viņi arī gribot braukt uz laukiem un gulēt teltīs.

Izrādās, ka Nominatīvs prot arī smieties.

—    Kādēļ gan ne, — viņš izsmējies saka. — Noteikti aizbrauksim. Jo, redziet, kolhoza «Gaišais ceļš» priekšsēdētāja Janīna Kokina ir mana māsa.

Tas arī ir viss.

Ja tā labi apdomā, tad es varbūt nemaz neesmu tāds neveiksminieks. Vecmāmiņa ir veclaiku cilvēks, viņai jau visu nevar ticēt.

Kā jūs domājat?

SATURS

Priekšvārda vietā………………………………….. 5

Mūsu sētas bērni…………………………………… 7

Tā tik bija vasara!……………………………… 129

Esmu dzfmis neveiksminieks …. 277

Zenta Ergle

PAR MŪSU SĒTAS BĒRNIEM, INDIĀŅIEM UN MELNO KAĶI

Mākslinieks Edgars Ozoliņš

Redaktors I. Lasiminis. Māksi, redaktors H. Purviņš. Telin.

redaktore A. Pelikša. Korektore I. Kalniņa. Nodota salikšanai 1971. g. 24. maijā. Parakstīta iespiešanai 1972. g. U. februāri. Tipogrāfijas papīrs Nr. 2. formāts 70x 90/16. 26,00 fiz. iespiedi.; 30.13 uzsk. iespiedi.: 25,90 izdevn. 1. Metiens 45 000 eks. Maksā 94 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīgā,  1971.Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 2M95B-13I. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Preses komitejas 2. tipogrāfijā Rīgā, Dzirnavu ielā 57. Pašūt. Nr. 1619.

Content

Ērgle Zenta Esmu dzimis neveiksminieks

ievads

1. nodaļa es un manējie

3. nodaļa tēvam rodas ideja

4. nodaļa

5. nodaļa pārsteidzošs atklājums

6. nodaļa gadījums ar vēžiem

7. nodaļa septiņi labie darbi, un kas no tiem iznaca

8. n o d a l a kamčatkā

9. nodaļa KAUJAS UZDEVUMS Nr. 1

10. nodaļa universālbiedēklis

11. nodaļa priedainieši

12. n odaļa maruta iebrauc grāvī

13. nodaļa VECO PILSDRUPU NOSLĒPUMS

14. nodaļa NAKTS PĀRGĀJIENS

15. nodaļa KOLHOZA DZIMŠANAS DIENA

16. nodaļa ATKAL RĪGĀ

SATURS