Ērgle Zenta

Ieviņa Āfrikā

ZENTA ERGLE

IEVIŅA ĀFRIKĀ

.

.

VISS SAKAS AR VĒSTULI

Ieviņa bija Ieviņa, reizēm liela, reizēm maza.

Nevar būt vienā laikā gan liela, gan maza, jūs teiksiet. Var gan būt.

Kad vecmāmiņai kaut ko ievajadzējās no veikala, viņa teica:

—    Aiztec nu, Ieviņ, tu jau man liela meita. — Bet, kad tajā pašā vakarā Ieviņa posās vecākiem līdzi uz teātri, tūlīt atskanēja: — Nedrīkst, tu vēl esi maza.

Tētis un māmiņa gatavojās doties ekspedīcijā uz tālo Sibīrijas zemi. Arī Ieviņa sarosījās — sameklēja mazo mugursomu, ielika tur lelli Maiju, vecās vilnas zeķes ar caurumiem papēžos, dūrainīšus.

—     Nekas nesanāks, — tētis, to ieraudzījis, stingri noteica.

—    Tev vēl jāpaaugas.

—             Kādēļ cilvēku bērni neaug tik ātri kā saulespuķe aiz loga? — Ieviņa prātoja. Pavasarī viņa ierušināja zemē mazu sēkliņu, bet tagad apaļais zieds kā maza saule mirdzēja augstu virs meitenes galvas. Vairāk par visu pasaulē Ieviņa gribēja ātrāk kļūt liela.

Ieviņai bija vecmāmiņa — tāda, kādas nebija nevienam bērnam pagalmā. Kaimiņu Mikus gan apgalvoja, ka viņa vecmāmiņa protot kustināt ausis kā zirgs, bet kurš gan to bija redzējis? Un visi zināja, ka Mikus ir lielībnieks.

Ieviņas vecmāmiņa prata zīmēt. Kad viņa iznāca pagalmā ar bloknotu rokās, bērni tūlīt saskrēja apkārt un palūdza, lai kaut ko uzzīmē. Vecmāmiņa uzvilka apli, piezīmēja divas atļukušas ausis, izspūrušu matu cekulu, mazas kā podziņas acis, lielu, smejošu muti ar diviem izlūzušiem priekšzobiem, un visi bērni tūlīt pazina — tas ir Mikus.

—    Vai tava vecmāmiņa tā prot? — Ieviņa jautaja Mikum.

—     Bet vai tavējā prot rāpties kokos? — Mikus nepadevas.

—    Un vadīt trolejbusu?

—    Bet tavējā jau arī neprot.

—    Un kas par to?

Šajā brīdī pagalmā ienāca pastniece. Viņa izņēma no somas biezu vēstuli un pasniedza Ieviņai.

—    Tu jau esi liela meita, tec nu un iedod vecmāmiņai! Tikai nepazaudē, — viņa piekodināja.

Vecmāmiņa saņēma vēstules no daudzām pasaules valstīm, bet tik skaistas pastmarkas vēl nebija bijis nevienai — divas žirafes, izslējušas garos kaklus tieši debesīs, bet aizmugurē kalns ar sniegotu virsotni.

—    Tanzania, — Mikus burtoja.

Vecmāmiņa uzlika brilles, atgrieza aploksni un sāka pusbalsī lasīt. Ieviņa ar Miku klausījās un nenieka nesaprata. Vecmāmiņa bubināja briesmīgi ilgi.

—    Es pa to laiku varētu izlasīt veselu grāmatu, varbūt pat vairākas, — Mikus iečukstēja Ieviņai ausī.

Beidzot vecmāmiņa nolika vēstuli un tikai tad pamanīja divus vaicājošus acu pārus.

—    Draugi aicina ciemā, — viņa teica, — uz ziloņu un žirafu zemi.

—     Jābrauc, — Ieviņa izlēma.

—     Es jau labprāt, bet kur likšu tevi? — vecmāmiņa prātoja.

—     Pie mums, — Mikus piesolīja.

—     Es mīļu prātu apkopšu tavus kanārijputniņus, pabarošu zivtiņas, aplaistīšu kaktusus, bet vēl otru dragūnu mājās? Paldies, man pietiek ar vienu, — Mikus vecmāmiņa atteica.

Dragūns — tas nevarēja būt nekāds labais vārds. Ieviņai acīs sariesās asaras. Viņa juta, ka tūliņ, tūliņ paspruks raudiens, un Mikus tad atkal palaidīs savu lielo zviedzienu. Viņa izmisīgi dzina asaras atpakaļ un rija uz leju.

Vecmāmiņa paskatījās uz mazmeitu un pasmaidīja savu jauko smaidu: — Kas būs, būs, brauksim abas uz ziloņu un žirafu zemi.

Mikus un pārējie bērni staigāja apkārt, galvas nokāruši, zaļi no skaudības.

—    Nebēdājiet neko, — Ieviņa viņus mierināja. — Kad atgriezīsimies, mēs jums visu pamatīgi izstāstīsim un uzzīmēsim.

NEĢERU CIEMATA

Veselu dienu un nakti ilga lidojums uz Āfriku.

Caur lidmašīnas logu Ieviņa un vecmāmiņa skatījās uz zemi no desmit kilometru augstuma.

Mazie, raibie kvadrātiņi izrādījās par kolhozu laukiem, līkumotais pavediens, kas spīdēja kā sudrabs, — mūsu pašu Daugava. Baltijas jūra no augšas izskatījās zaļgana, bet Holande — vienos līčos un kanālos.

Parīzē viņas abas ar vecmāmiņu augu dienu braukāja un skraidīja pa pilsētu, lai tikai vairāk pagūtu redzēt.

—             Es vairs savas kājas nejūtu, un galvā viss griežas riņķī, — vecmāmiņa sūdzējās, kad novakarē abas ar Ieviņu atkal sēdēja lidmašīnā.

Laipnā franču stjuarte viņas pabaroja, apsedza ar mīkstām, pūkainām segām un novēlēja labu nakti.

Bet no rīta, kad Ieviņa pamodās, Āfrika jau bija klāt. Lidostā vecmāmiņu un Ieviņu sagaidīja tēvocis Ndogo ar savu dēlu Mbago. Cik viņi bija melni! Kā šokolāde.

—            Ja tevi tā krietni noberztu ar suku, vai tu nekļūtu mazlietiņ gaišāks? — Ieviņa zēnam klusu pajautāja.

Mbago skaļi iesmējās.

—             Nē, — viņš atbildēja. — Bet tu, kad padzīvosi kādu laiku Āfrikā, kļūsi tikpat brūna kā es.

—             Nemaz nebūtu slikti, — Ieviņa arī sāka smieties. — Nevajadzētu tik bieži mazgāties. Uz baltas ādas taču katrs traipiņš redzams.

Ar to draudzība bija noslēgta.

Tēvocis Ndogo parādīja viešņām Tanzānijas galvaspilsētu — Daresalamu. Tā atradās Indijas okeāna krastā.

Pilsētas centrā pacēlās skaisti, augsti nami. Visur auga palmas — tik lielas, ka galvu vajadzēja atmest tālu atpakaļ, lai saskatītu galotni, visur ziedēja neredzētas, krāšņas puķes.

Jo tālāk no centra, jo nami kļuva zemāki un nabadzīgāki.

Izvijies cauri pilsētai, ceļš nogriezās gar pašu okeāna krastu.

Zvejnieki buru laivās un ienkočos ķēra zivis. Zēni, veikli kā pērtiķi, rāpās kokospalmās un meta zemē riekstus — tik lielus kā maza bērna galva. Mango koki te auga veselām birzīm. To zari bija pilni dzelteniem, iegareniem augļiem.

Sizala[1] laukos ar kapļiem rokās strādāja sievietes. No sizala izgatavo visizturīgākās virves pasaulē — tik stipras, ka pat simt vīru tās nespēj pārraut.

Viņi brauca un brauca, vilkdami aiz sevis milzīgu sarkanu putekļu asti, jo zeme Āfrikā ir sarkanā krāsā. Beidzot viņi nonāca kādā ciemā. Tēvocis Ndogo nobremzēja un teica: — Klāt esam.

Plaša laukuma vidū auga milzīgs, žuburots koks.

—    Tas ir baobabs, — Mbago paskaidroja.

Apkārt laukumam bija sabūvētas apaļas mājiņas ar palmu lapu jumtiem. Viena māja bija krietni lielāka nekā pārējās. Tās čukurā spīguļoja stikla bumba.

—    Te dzīvo mūsu virsaitis, — Mbago pavēstīja.

Gliemežvāki, kas bija novietoti uz jumta malas, apliecināja,

ka virsaitis nav nekāds tukšinieks, ka viņam ir gana lopu, naudas, sievu un bērnu.

Viss ciems saskrēja saņemt ciemiņus. Ieviņa bērniem izdalīja konfektes, un drīz vien viņi jau bija labi draugi.

Viesus nometināja tādā pat apaļā būdiņā kā pārējās. Grīda bija noklāta pinumiem. Kaktā stāvēja dīvaini izlocīti trauki.

—    Tie ir ķirbji, un tajos mēs glabājam ūdeni, — Mbago paskaidroja.

Pītā grozā viesmīlīgie saimnieki bija atnesuši dienvidu augļus—kokosriekstus, banānus, apelsīnus, ananasus, vīnogas.

Pie griestiem karājās divi guļamtīkli.

1 Papajas augļi pēc izskata un garšas līdzīgi melonēm.

Vecmāmiņa nogurusi ātri vien aizmiga, bet Ieviņa šūpojās savā guļvietā kā šūpolēs un klausījās savādajās skaņās. — Cik- čik-čik, — visapkārt sasaucās noslēpumainas būtnes.

Pēkšņi Ieviņa sajuta pie sava vaiga maigu pieskārienu.

—     Nebīsties, Baltā Meitene. Tā esmu es — Ķirzaka Geko. Guli mierīgi, mēs jūsu būdiņā izķērām visus moskītus, malārijas odus un cece mušas.

—     Kas tā ir — cece muša? — Ieviņa apjautājās.

—     Tā ir ļoti kaitīga muša. No tās kodiena ļaudis aizmieg un nekad vairs nepamostas. Bet guli vien mierīgi, ar labu nakti!

Aizmigdama Ieviņa dzirdēja, kā pa palmu lapu jumtu sasaukdamās čabinās labās ķirzaciņas Geko.

Tēvocis Ndago bija kokgriezējs. Augām dienām viņš sēdēja ceļa malā zem mango koka un izgrieza dažādu zvēru un cilvēku figūriņas. Dažreiz tūristi, kas braukāja pa ceļu, kaut ko nopirka. Tad tēvocis Ndogo bija priecīgs. Bet vairāk gan gadījās tukšu dienu — īpaši tad, kad lija lietus un tūristiem negribējās kāpt ārā no automašīnām. Tādās reizēs visai ģimenei vakariņās bija jāapmierinās ar mazu saujiņu rīsa vai papajas augļiem1 , kas auga kokā blakus būdai.

Tēvocis Ndogo bija slavens kokgriezējs. Dažreiz pie viņa brauca iepirkties pat no galvaspilsētas. Amatu viņam bija iemācījis viņa tēvs, bet tam vectēvs.

Reiz Ndogo paņēma garu melnkoka stumbru un sāka griezt. Pašā apakšā viņš izveidoja vecu vīru, tam uz pleciem otru — un tā līdz pašai augšai. Virsotnē viņš izgrieza mazu zēnu — savu dēlu Mbago.

Viss ciems sanāca skatīties. Neviens nekad vēl nebija redzējis tādu brīnumu.

— Tas ir paaudžu stabs, un te jūs redzat visus manus senčus, — tēvocis Ndogo paskaidroja.

Vēlāk šo mākslas darbu novietoja galvaspilsētas muzejā, un vēl šodien to apbrīno tūkstošiem apmeklētāju.

VECA BAOBABA STĀSTS

Lai nopelnītu savai ģimenei iztiku, tēvocim Ndogo nācās strādāt no agra rīta līdz pat vakara krēslai, bet, kad pienāca svētdiena, viņš ar viesiem devās uz Bogomojes pilsētu. Tā atradās pašā Indijas okeāna krastā.

Bija brīnum jauka diena. Debesis un okeāns atmirdzēja dzidri zilā krāsā. Ieviņa un Mbago stundām ilgi plunčājās pa ūdeni kā pa siltu vannu. Baltajās krastmalas smiltīs gulēja žuburaini koraļļi un skaistas gliemežnīcas. Daža bija tik liela un smaga, ka Ieviņa to tik tikko spēja pacelt, cita apaļa un spīdīga, bet par visām skaistākā bija raibā gliemežnīca ar sešiem asiem pīķiem.

Noguruši no karstās dienvidu saules, bērni apsēdās blakus tēvocim Ndogo un vecmāmiņai milzu baobaba ēnā.

— Es esmu vecs, ļoti vecs, Baltā-Meitene-No-Tālās-Ziemeļu- Zemes, — kā sapnī, kā nomodā Ieviņa dzirdēja kādu balsi. Tā skanēja maigi, it kā vējš žūžotu koku zaros. — Jau piecsimt gadus es sveicu uzlecošo sauli, kas paceļas no Indijas okeāna. Kad es vēl biju jauns, manos zaros putni netraucēti vija savas ligzdas un mērkaķi mielojās ar maniem augļiem. Zebras un antilopes, lauvas un žirafes mierīgi pastaigājās pa okeāna krastu. Bet tad kuģos ar baltām burām šurp atbrauca ļauni cilvēki. Viņi uzcēla cietoksni biezām sienām. Pa naktīm viņi ieslēdzās savās mājās, kas arī atgādināja cieši citu pie cita sabūvētus cietokšņus ar logiem uz pagalmiem.

Svešiniekiem bija ieroči, kas spļāva zibeni un pērkonu. No tiem ļaudis krita beigti zemē un vairs nepiecēlās. Ar lētām krellītēm, spogulīšiem un dzērienu, kurš visstiprāko vīru pārvērta nespēcīgā muļķī, viņi apmānīja vietējos virsaišus un

ieguva viņu pavalstniekus par vergiem. Nelaimīgos, sasaistītus smagās važās, bariem dzina šurp.

Paraugies uz šo ķēdi, Baltā-Meitene-No-Tālās-Ziemeļu-Zemes. Vai redzi, kā tā ieaugusi manā stumbrā? Vai dzirdi, cik žēli šķind vējā tās vaļīgais gals? Ar šo ķēdi nelaimīgos vergus pieķēdēja pie manām kājām. Gluži apstulbuši no sitieniem un sāpēm, no bada un slāpēm, viņi glaudās man klāt. Bet es esmu tikai koks, ar saknēm dziļi ieaudzis zemē, es nekā nespēju palīdzēt.

Vergu tirgotāji nelaimīgos ieslodzīja cietokšņa pagrabā un pa naktīm dzina uz kuģiem. «Bvago mojo» tas nozīmē: «Šeit es atstāju savu sirdi,» — tumsā skanēja pēdējie atvadu sveicieni dzimtenei. Kopš tiem laikiem tā arī šo pilsētu sauc par Bogo- moji.

Daudzi labāk metās okeāna un noslīka, citi izvēlējas bada nāvi nekā devās verdzībā.

Vergu tirgotāji nepazina žēlastības. Vakaros nelaimīgos sadzina zem kuģa klāja zemā telpā, kur viņi, smagās ķēdēs sakalti, tupus, cieši cits pie cita piespiesti, pārlaida nakti. Tikai viens no desmit spēja pārciest badu un slāpes, kuģu šūpošanos un slikto gaisu, pārējie gāja bojā ceļā uz tālo Amenku. Trīssimt gadus es vēroju nelaimīgo ciešanas. Veseli novadi Āfrikā palika bez cilvēkiem.

Bet ne visi baltie cilvēki bija tik ļauni. Dižais ceļotājs un nēģeru draugs Dāvids Līvingstons visu mūžu cīnījās par verdzības atcelšanu. Un tieši pirms simt gadiem — 1873. gada maijā mirušo Līvingstonu viņa uzticamie kalpi iznesa cauri visai Tanzānijai un nolika manā ēnā. No malu malām šurp nāca brīvi atlaistie afrikāņi, lai pateiktu pēdējās ardievas savam draugam un izvadītu tālajā ceļā uz Angliju.

Ieviņa izdzirdēja tēvoča Ndogo balsi un atvēra acis. Virs galvas klusi šalca baobabs.

—  Tēvoci Ndogo, vai tas tiesa, ka šī kādreiz bija vergu pilsēta? — apvaicājās Ieviņa.

—   Tiesa gan. Bet pietiek skumju stāstu. Tagad Bogomojē, tāpat kā visā Tanzānijā, sākusies jauna, laimīga dzīve. Paskaties, cik draudzīgi pludmalē rotaļajas baltie un melnie bērni. Tepat blakus briesmīgajam cietoksnim, kur ieslodzīja manus tautiešus, ceļ lielu, modernu vidusskolu. Tādas vēl nav bijis mūsu valstī.

Saule aizslīdēja aiz palmu birzs. Debesis kļuva tumšas, tajās iemirdzējās spožas zvaigznes. Virs okeāna ka zelta laiviņa peldēja mēness.

—   Laiks doties mājās, — tēvocis Ndogo teica un iedarbināja automašīnas motoru.

KUR PALICIS MGABO?

No Bogomojes tēvocis Ndogo ar saviem viesiem atgriezās vēlu naktī — ļoti noguruši, bet apmierināti ar redzēto.

Jau iztālēm viņi manīja, ka ciemā kas noticis. Ļaudis ar lāpām rokā klīda pa savannu un kaut ko meklēja.

—   Mgabo! Mgabo! — viņi sauca.

—        Vai jūs neredzējāt manu mazo dēliņu Mgabo? — kāda sieviete, pieskrējusi pie automašīnas, jautāja. — Šovakar viņš neatgriezās mājās un nu nekur nav atrodams.

Visu nakti ciema iedzīvotāji veltīgi meklēja pazudušo.

Otrā rītā Mbago pamodināja Ieviņu un teica: — Es došos meklēt Mgabo. Gaidi mani atgriežamies un viena nekur apkārt neklīsti, citādi pazudīsi tāpat kā Mgabo.

—   Un tev nemaz nebūs bail?

—        Nemaz. Es ar visiem zvēriem un dzīvniekiem esmu uz tu, — Mbago palielījās.

—        Ņem mani līdzi, — Ieviņa lūdzās. — Es negribu viena sēdēt mājās.

—        Nu labi, nāc arī, — Mbago piekāpās. — Tikai pielūko — nekādās čīkstēšanas un pinkšķēšanas.

Tūlīt aiz ciema sākās Nacionālais parks. Austrumos to norobežoja augsti kalni, bet uz dienvidiem un rietumiem, cik tālu vien sniedzās skatiens, stiepās retiem kokiem un krūmiem apaudzis līdzenums. Dažnedažādi dzīvnieki te brīvi staigāja apkārt un nemaz nebaidījās no cilvēkiem, jo viņi zināja, ka medības Nacionālajā parkā ir aizliegtas.

Abi bērni raiti soļoja pa zvēru iemīto taciņu kā pa šauru, zaļu tuneli. Ziloņzāle sniedzās augstu virs viņu galvām, aizsegdama skatienu.

Tā mēs nekā neatradīsim, — Ieviņa prātīgi sprieda.

— Kurš te savannā ir visaugstākais dzīvnieks un var vistālāk redzēt?

—    Žirafes, protams. Ar saviem garajiem kakliem viņas aizsniedz pat visaugstākos akaciju zarus.

—    Tad ejam pie žirafēm, Ieviņa ierosināja.

Žirafes pašreiz kuplā akāciju pudurī brokastoja. Garās, lokanās mēles kā spirāles ap zariem aptinušas, viņas braucīja mutē maigās akāciju lapas. Matēs gādīgi pielieca sulīgākos zarus mazuļiem.

Jums jāzina, ka žirafu ēdienu karte ir visai vienveidīga — akāciju lapas brokastīs, akāciju lapas pusdienās, akāciju lapas vakariņās, un tā dienu pēc dienas, gadu pec gada.

Žirafes ir pašas lielākās modes dāmas visa savannā. Viņu sniegbaltie vilnas tērpi izrotāti ar dažnedažādiem sarkanbrūniem raibumiem. Katram novadam ir citādi rotājumi — vienam četrstūraini, citam trīsstūraini, bet Kilimandžāro žirafēm zvaigžņveidīgi. Visā plašajā pasaulē neatradīsi divas vienādi tērptas žirafes.

Kamēr dzīvnieki brokastoja, četri sargi uzmanīgi vēroja apkārtni. Viens skatījās uz austrumiem, otrs uz rietumiem, trešais uz ziemeļiem, ceturtais uz dienvidiem.

Tas, kas skatījās uz ciema pusi, jau iztālēm pamanīja abus bērnus spraucamies cauri garajai ziloņzālei. Mazā Tviga, kurai Mbago kādreiz bija izārstējis ievainoto kāju, paskrējās pretī un mīkstām lūpām pabužināja zēna cirtainos matus.

—    Džambo, Tvigas tēv, — Mbago uzrunāja pašu lielāko žirafi. Visa ģimene pārstāja ēst un, kaklus noliekusi, tumšām acīm raudzījās uz abiem pienācējiem. — Pazudis mazais nēģeru puisēns Mgabo. Vai viņš nav manīts te tuvumā?

Tvigas tēvs izslēja savu sešus metrus garo kaklu kā ceļamkrānu un, biezās skropstas samiedzis, vērīgi paraudzījās apkārt.

—    Es redzu strausu baru, — viņš paziņoja. — Tie augu dienu kā neprātīgi skraida pa savannu. Varbūt viņi ir redzējuši pazudušo Mgabo?

Tvigas tēvs iesvilpās, un nepagāja ne mirklis, kad strausi bija klāt. Tie bija ļoti skaisti putni melnās frakās, ar koši baltām astes un spārnu spalvām.

—    Ko vajag? Vai skrieties? — viņi, tievos kaklus ar mazajām galviņām uz zemi noliekuši, cits caur citu klaigāja.

Strausiem ļoti patīk sacensties skriešanā. — Iesim skrieties, kurš ātrāk, — viņi aicināja strīpainās zebras. — Mums divas kājas, jums četras. — Bet ar visām četrām zebras nespēja noskriet strausus.

—    Ei, tu, smirdošā dzelzs kaste, — strausi, rikšodami līdzās automašīnai, mēdza uzsaukt. — Iesim skrieties! — Bet kur nu automašīnai ar strausiem mēroties! Savanna bedru bedrēs — kā no vienas ārā, tā otrā iekšā, turpretī strausi ar savām garajām kājām — pāri visām bedrēm un kukuržņiem.

Bet reiz gan lielībniekiem izgāja prasti. Tas notika tā. Degunradzim Faru šausmīgi sāpēja zobi, un viņš bija noskaities uz visu pasauli. Te nu ne saukti, ne aicināti viņu apstāj strausi un tūlīt ņemas klaigāt savu parasto: — Iesim skrieties! Iesim skrieties!

—   Vācieties prom, glupie putni!—Faru atņurdēja. — Jums visa gudrība kājās saskrējusi, galva nekas nav palicis.

—   Tu, resnā cūka ar īsajam ka jelem, strausi lēkāja apkārt degunradzim un visādi to apsaukaja.

Tas nu bija par traku. Faru mazus ārdos k|uva sarkanas no dusmām. Viņš metās strausiem virsū, tic metus bēgt, bet Faru attīstīja tādu negaidītu ātrumu, ka pašam lielākajam balamu- tem nācās pazaudēt savas krāšņas astes spalvas.

—   Neskati vīru pēc cepures, — savanna par šo gadījumu sprieda, un neviens vairs nemēģināja kaitināt degunradžus.

—   Kas pazudis, kur pazudis? — strausi, tievos kaklus uz leju noliekuši, cits caur citu klaigāja. — Padod tik mums, mēs atradīsim!

Bet, lai kā strausi skraidīja, lai kā pūlējās, mazais Mgabo bija kā ūdenī iekritis.

«Varbūt viņš patiešām aizklīdis pie ezera un neprot atrast atpakaļ ceļu uz mājām?» Mbago iešāvās prātā.

PIE DEGUNRADŽA FARU UN NĪLZIRGA KIBOKO

Brīkš-brākš, uff-uff — cauri krūmiem lauzās degunradzis Faru ar savu sievu un dēlēnu. Viņu pelēkie ādas kažoki bija vismaz piecus numurus par lieliem. Saburzījušies, sakrunkājušies — tie vaļīgi nokarājās gar sāniem. Ragus izstiepuši, neskatīdamies ne pa labi, ne pa kreisi, degunradži ar savām īsajām, resnajām kājelēm stampāja taisni uz priekšu. Viņi izskatījās tik dusmīgi, ka Ieviņa bailēs aizslēpās aiz krūma.

—     Saderam, ka Faru mūs pat nepamanīs, — Mbago iesmējās. — Ei, Faru! — viņš skaļi uzsauca. — Vai tu krūmājā neredzēji mazo Mgabo?

Degunradzis apstājās un ar mazajām, tuvredzīgajām ačelēm paskatījās uz abiem bērniem. — Es viņam neesmu nekāda aukle, — viņš saīdzis noburkšķēja. — Vācies nost no ceļa, mēs am uz ezeru peldēties.

—     Mēs ejam peldēties, — viņa sieva un dēlēns piebalsoja. Visi trīs, ragus gaisā saslējuši, aizsoļoja, ka zeme vien

nodunēja.

—     Degunradži — paši vecākie dzīvnieki pasaulē, — Mbago teica. — Viņi ar to lepojas un ar pārējiem dzīvniekiem nedraudzējas. Pats zvēru karalis — lauva Simba degunradžiem griež

ceļu. Vienīgi ērču ēdēji putniņi drīkst apmesties uz viņu muguras un izknābāt ādas krokās ieslēpušas erces un kāpurus.

Abi bērni devās pa degunradžu pēdām uz ezera pusi. Pēkšņi viņi ieraudzīja, ka degunradžiem tuvojaskadaautomašīna.Tajā stāvēja divi vīri ar šautenēm rokas. Viens izšāva. Mazais degunradzēns žēli iebrēcās un nokrita zeme.

—    Ko viņi dara? — Mbago uztraukts kliedza. Te taču ir Nacionālais parks un medības aizliegtas.

Faru metās uz automašīnu. Malu mednieki bēga, cik ali i vien spēja, bet saniknotais degunradzis mašīnu panara un <n savu aso ragu apgāza to.

—     Tā viņiem vajadzēja, — Mbago priecājās. Nu viņiem nāksies krietni nopūlēties, kamēr izķepurosies no mašīnas.

Bērni piesteidzās pie degunradzēna. Par laimi, malu med nieka lode bija tikai nobrāzusi mazuļa plecu. Māte rūpīgi ai mēli izmazgāja brūci.

—     Blandās te visādi nelieši, — Faru šķendējās un ļauni pablenza uz bērniem.

Bija pats pusdienas laiks. Saule stāvēja tieši virs galvas un sūtīja uz zemi tādu svelmi, ka visi dzīvnieki meklēja veldzi pie ūdens.

Vecajam krokodilam Mambo vēders kurkstēja no izsalkuma, jo viņš kopš vakardienas nekā nebija ēdis. Nekustīgs kā sieksta — viņš gulēja pašā ezera malā un gaidīja laupījumu.

Piesardzīgi vērodamas apkārtni, pie ezera pienāca antilopes un sāka kāri dzert. Krokodils Mambo pēkšņi ar spēcīgu astes sitienu notrieca zemē tuvāko dzīvnieku un sāka to vilkt ūdenī. Pārējās antilopes, asos ragus izslējušas, metās draudzenei palīgā un padzina laupītāju. Zobus sacirtis, negantnieks pazuda ūdenī.

Niedrēm ieskautā līcītī pelikāni zvejoja zivis. Viņi rīkojās varen saskaņoti. Izveidojuši pusloku, spārnus un kājas kūļā- dami, viņi dzina zivis uz seklumu. Tad visi reizē kā pēc komandas iebāza garos kaklus ūdenī un platajos knābjos ierija noķertās zivis. Drīz vien ikvienam putnam maiss zem knābja bija pilns.

—     Ei, pelikāni! — Mbago sauca. — Vai jūs neesat manījuši mazo Mgabo?

—    Nav laika! — pelikāni atkliedza. — Jāsteidzas barot bērnus. — Visi reizē viņi pacēlās spārnos — un projām bija.

Uz vienas kājas nostājies, melno knābi zem spārna pabāzis, niedrēs snauda Flamingo. Putns bija tikpat garš kā Ieviņa un Mbago. Viņa spalvas bija maigi rožainā krāsā, garais kakls sniega baltumā, bet spārni koši sarkani. Tik skaistu putnu Ieviņa vēl nekad nebija redzējusi.

—     Es dzīvoju tālu pie lielajiem sāls ezeriem. Tur mīt mana sieva un mani bērni, un visi mani draugi. Šeit es apstājos tikai uz īsu brītiņu, lai atpūstos. Jūsu pazudušo puisēnu nekur neredzēju, — Flamingo teica. — Bet nebēdājiet, gan jau atradīsiet.

Ezera vidū kā mazi, melni punktiņi gulēja nīlzirgi.

—     Džambo, Kiboko! — Mbago, rokas pie mutes pielicis, skaļi sauca. (Suahili valodā tas nozīmē: «Sveiki, nīlzirgi!»)

Viens no tumšajiem punktiem sāka peldēt uz krasta pusi. Pēc brīža no ūdens iznira milzīgs, resns, dubļiem aplipis radījums ar strupām kā cūkai kājām.

—     Džambo, Mbago! — tas, plato muti atvēris, ieaurojās. — Vai kas noticis?

—     Mgabo pazudis, un mēs nevaram viņu atrast. Varbūt Mambo viņu ievilcis ūdenī?

—     Es zinu visu, kas notiek ezera krasta un zem ūdens, — Kiboko teica. — Mazais Mgabo te nav manīts.

Ko nu darīt, ko iesākt?

—     Tur aiz tā pakalna afrikāņi, kas sevi sauc par masajiem, uzcēluši sev nometni. Varbūt Mgabo ir pie viņiem? — labsirdīgais Kiboko prātoja. — Es pats labprāt aizietu jums līdzi, bet tādā svelmē mēs, nīlzirgi, bez ūdens nevaram iztikt. Varbūt jūs arī gribat pamērcēties?

Ieviņa un Mbago daudz neprātoja. Drēbes nometuši, viņi uzrāpās Kiboko platajā mugurā un kā ar laivu aizpeldēja uz ezera vidu.

Ieviņai par lielu izbrīnu, uz sauszemes tik neveiklie nīlzirgi ūdenī jutās kā mājās. Viņi virpuļoja, nira un demonstrēja dažādus akrobātiskus numurus — gluži kā īsti cirkus artisti. Izsalkušais krokodils Mambo pa gabalu kāri noskatījās uz abiem bērniem, bet tuvāk piepeldēt neuzdrošinājās, jo baidījās no spēcīgajiem nīlzirgiem.

Izpeldējušies un atspirguši Mbago un Ieviņa devās pie masajiem.

PIE KAREIVĪGAJIEM MASAJIEM

Masaju karavīri klīda pa savannu un meklēja savu vispienīgāko govi. Iepriekšējā dienā tā bija noklīdusi no ganāmpulka. Viņi bija tērpušies sarkanos apmetņos un izrotājušies ar ausu un kakla riņķiem. Matus karavīri bija savirpinājuši neskaitāmās bizītēsun sapūderējuši ar sarkanajiem zemes putekļiem. Uz muguras bizītes bija sasietas ap koka nūjiņu, kas izskatījās pēc astes. Vienā rokā karavīri nesa garus šķēpus, otrā — izkrāsotus bifeļādas vairogus.

Lauvas, pamanījušas slaidos karotājus, jau pa gabalu laida ļekas vaļā.

Nē, karavīri nekur nebija manījuši nēģeru zēnu Mgabo. Lai aizejot līdz viņu bomam (tā masaju valodā sauc apmetni), varbūt sievietes noklīdušo bērnu pievākušas.

Pa augstajā ērkšķu krūmu žogā atstātajiem vārtiem Mbago un Ieviņa iegāja masaju bomā. Ap apaļu laukumu rindojās zemas, no māliem un govs mēsliem mūrētas būdas. Tām nebija logu, tikai neliels caurums durvju vietā. Pārvietoties tajās varēja vienīgi četrrāpus. Mazi, kaili bērneļi draiskuļojās sarkanajās smiltīs.

— Mgabo! — ieraudzījis kādu puišeli, Mbago priecīgi iesaucās. Mazulis pieskrēja tuvāk, un Ieviņas draugs vīlies nopūtās — tas nebija pazudušais zēns.

Masaju sievietes darīja savus ikdienas darbus un par pienācējiem nelikās ne zinis. Viena no teļādās šuva svārkus, cita no krellītēm darināja kaklarotu. Dažas vecākas sievietes uz ugunskura cepa gaļu. Visām viņām bija kaili noskūtas galvas un lieli riņķi ausīs.

—     Džambo! — Mbago, piegājis pie ugunskura, sveicināja.

—     Džambo! — sievietes atņēma.

Lielākie zēni pa to laiku sadzina pagalmā govis. Visi masaj i ir lopkopji. Gan mazie, gan lielie bezgala mīl savu ganāmpulku un ļoti rūpējas par to. Kopā ar govīm viņi klaiņo pa savannu un meklē labākās ganības. Ja kāds teliņš vai govs saslimst vai nobeidzas, masaji pēc tās sēro tāpat kā pēc cilvēka.

Paveikušas mājas soli, sievietes sapulcējās ap ugunskuru un sāka prātot, kur gan nabaga Mgabo varētu būt palicis.

—    Varbūt viņu apēdis lielais pitons? — viena minēja.

—       Vai saplosījušas hiēnas? Vakar vesels bars, pretīgi spiegdams, aizjoņoja garām mūsu bomam, — prātoja cita.

—     Iesim pie hiēnām, — Mbago izlēma.

Masaju sievietes uzcienāja bērnus ar ceptu gaļu, padzirdīja ar pienu un piekodināja uzmanīties, jo hiēnas esot ļaunas un viltīgas.

Akmeņainā iedobē, kuru skatienam aizsedza dzeloņains krūmājs, hiēnas pabeidza ēst to pašu pienīgo govi, kuru masaji

tik cītīgi meklēja. Pēc izskata tie bija pretīgi dzīvnieki ar plankumainu, nopinkājušos vilnu, garu, resnu kaklu un strupu, izplūkātu asti, gļēvi, bailīgi radījumi, kas pārtika no kritušiem dzīvniekiem.

—    Ej, Fizi (tā Austrumāfrikā sauc hiēnas), atdodiet puisēnu Mgabo! — Mbago, stāvēdams bedres malā, sauca.

Hiēnu bara vadonis pacēla asiņaino purnu uz augšu un iesmējās nepatīkamā, spalgā balsī.

—    Vienmēr mēs tās vainīgās, ja kaut kas notiek, — viņš spiedza. — Vācieties ātrāk prom un netraucējiet mūsu mielastu, citādi apēdīsim jūs pašus!

Atskanēja tādi kā smiekli, kā kaucieni, kā suņa rējieni. Viss hiēnu bars, purnus uz augšu saslējis, zobojās par abiem bērniem.

Ieviņa nepatikā nodrebinājās un vilka Mbago prom no iedobes:

—    Pajautāsim labāk ziloņiem. Tu pats teici, ka viņi ir visgudrākie un varenākie dzīvnieki savannā.

MAZULĪTE-TEMBO UN VECAIS-GUDRAIS-ZILONIS

Vairākas ziloņu mātes ar saviem pusaugu bērniem un vecmāmiņu bija apmetušās tamarindu koku biezoknī. Viņi visi norūpējušies raudzījās uz Mazulīti-Tembo, kura jau trešo dienu gulēja zemē un nekā neēda.

—     Re, bērniņ, kāds skaists banāns, — māte viņu kārdināja.

—   Un te, lūk, brālis tev atnesis gardos tamarinda augļus,

Bet Mazulīte-Tembo uz cienastu pat nepaskatījās. Viņa klusi vaidēja, un no acīm viņai bira tik lielas asaras kā olas.

—      Džambo, Tembo! — bērni pienākuši sveicināja. (Par tembo Āfrikā, mani draugi, sauc ziloņus.)

Mbago tūliņ pamanīja, ka slimnieces snuķa galiņš apsarcis un samilzis. Tajā bija iedūries milzu ērkšķis.

—       Nebaidies, Mazulīt, tūlīt viss būs kārtībā, — Mbago teica. Viņš izvilka no kabatas nazi un vienā rāvienā ērkšķi izvilka. Ieviņa strautā saslapināja banānu lapu un uzlika uz snuķīša aukstu kompresi.

—     Mainīt pēc katrām divām stundām, — viņa piekodināja.

—   Rītu Mazulīte-Tembo būs vesela.

Ziloņi pazudušo nēģeru puisēnu nebija manījuši. Vecmāmiņa gan ieminējās, ka naktī dzirdējusi it kā bērna raudas, bet hiēnas arī reizēm smejoties un raudot bērna balsī.

Ko nu darīt, ko iesākt? Ne ātrkāji strausi, ne garkakles žirafes, ne piktie degunradži, ne laiskie nīlzirgi nezināja, kur palicis mazais Mgabo.

—      Pajautājiet Vecajam-Gudrajam-Zilonim, — vecmāmiņa deva padomu.

Slimniece pa to laiku jau priecīgi ēda banānus, kurus brālis viņai bāza mutē. Pateicīgā māte uzcēla abus bērnus sev mugurā un devās meklēt Veco-Gudro-Ziloni.

Ar atsperīgajām kājām viņa ātri un klusi soļoja pa garo savannas zāli. Mugura viņai šūpojās pie katra soļa, un bērniem likās, ka peldētu pa bangojošu okeānu. Laiku pa laikam ziloņu māte pacēla snuķi uz augšu un ietaurējās. Pēc brīža viņi izdzirda atbildi. Ziloņu māte devās uz upes pusi.

Vecais-Gudrais-Zilonis, iebridis līdz pusei ūdenī, mazgājās. Pievilcis pilnu snuķi ar ūdeni, viņš šaltīm vien aplaistīja sev muguru un no labpatikas krekšķināja. (Jums jāzina, mani draugi, ka ziloņi ļoti mīl mazgāties.)

—     Labdien, vectētiņ, — ziloņu māte sacīja.

Vecais-Gudrais-Zilonis lēnām izčāpoja no ūdens. Viņš bija

ļoti liels. Ilkņi sniedzās gandrīz līdz zemei.

—     Kā ar veselību? — ziloņu māte apvaicājās.

—      Zobi pavisam nodiluši, — Vecais-Gudrais-Zilonis pažē- lojās. (Ziloņiem katru dienu jāsakošļā milzums barības, tādēļ viņiem vecumā zobi nodilst.) — Labi, ka Mazdēls mani pabaro ar mīkstām lapām, citādi es pavisam aizietu postā.

Tik viegli un klusi, ka ne zariņš neiebrīkšķējās, cauri dze- loņkrūmu biezokņiem izspraucās Mazdēls. Snuķi viņš nesa lielu klēpi sulīgo tamarinda zaru ar visiem augļiem.

Vecais-Gudrais-Zilonis un Mazdēls bija kļuvuši nešķirami draugi. Vecais-Gudrais-Zilonis mācīja savu mazdēlu, kā būvēt tiltus pāri aizām un grāvjiem (jo ziloņi neprot lēkt), kā izsusējušu upju gultnēs izrakt dziļu aku un iegūt ūdeni, kā labākpār- brist strauju upi un daudz ko citu dzīvē noderīgu, jo viņš bija ļoti gudrs un pieredzējis zilonis.

Noklausījies stāstu par pazudušo Mgabo, Vecais-Gudrais-Zilonis pavēdināja platās ausis un teica: — Jums jādodas pie zvēru karaļa — lauvas Simbas. Viņš zina visu, kas notiek viņa valstībā.

—     Kā gan mēs lielajā, plašajā savannā atradīsim Simbu? — Mbago bēdājās.

—     Man vājas acis (jums jāzina, draugi, ka visiem ziloņiem ir slikta redze un patiesībā vajadzētu nēsāt brilles). Uzrāpies man mugurā un paraugies, vai kaut kur nelido maitas putni — lijas. Tie vienmēr seko lauvām un gaida savu laupījuma daļu. — Vecais-Gudrais-Zilonis nolaida snuķi, un Mbago kā pa trepēm uzrāpās viņam mugurā.

Tālu, tālu virs lielā baobaba viņš redzēja debesīs dažus melnus punktiņus. Tās bija lijas.

Tepat blakus ganījās zebru bars, visas tērpušās skaistos, melnbalti strīpotos bikšu kostīmos. Ziloņu māte palūdza kādu no zebrām aizvest bērnus pie lauvām.

Kas tas bija par jājienu! Priekšā strautiņš — tam pāri, priekšā krūmājs — tam cauri. Ieviņa bailēs ar abām rokām ieķērās zebras krēpēs, lai nenokristu.

Vecajam-Gudrajam-Zilonim bija taisnība — zem baobaba koka gulēja pats zvēru karalis — lauva Simba.

SIMBA — ZVĒRU KARALIS

Lauvu ģimene tikko bija sātīgi paēdusi un nu atpūtās milzīgā baobaba ēnā. Ģimenes tēvs, acis pievēris, snauda. Sieva ar asu mēli tīrīja viņa kuplās krēpes, kurās bija saķērušies visādi ērkšķi, dadži un sēkliņas. Lauvam tas ļoti patika. Labsajūtā viņš kustināja tumšo astes pušķi. To pamanījuši, divi mazi lauvēni ar lēcienu uzklupa tēva astei un ielaida tajā asos zobiņus. Lauva pavēra vienu aci un brīdinoši ierūcās. Lauviene ar ķepu pavēla nerātņus sānis. Tie sāka viens otru tvarstīt, viņiem pievienojās vēl divi pusaugu lauvēni, un nu sākās jandāliņš. Kā īsti cīkstoņi mazie saķērās priekšķepām un centās cits citu nogāzt zemē. Tas izskatījās tik jocīgi, ka Ieviņai pārgāja visas bailes un viņa skaļi iesmējās.

—    Visuvarenais Simba, — Mbago, ceļos nometies, teica. — Notikusi liela nelaime. Savannā pazudis mazais Mgabo, un mēs to nevaram atrast.

—    Mēs, lauvas, divkājainos neēdam. Antilopes ir daudz gardākas, — Simba pamāja uz kaulu kaudzi, ap kuru kaudamās ņēmās maitu lijas. — Jūs mani traucējat, man nāk miegs! — Viņš aizvēra acis. (Jums jāzina, bērni, ka lauvas ir lieli guļa- vas.)

—    Vecais-Gudrais-Zilonis, žirafes, degunradži, nīlzirgi un strausi — visi apgalvoja, ka vienīgi tu, visuvarenais zvēru karali, varot mums palīdzēt, — Mbago neatlaidās.

Lauva glaimots savilka purnu grumbās. Tas nozīmēja, ka viņš smaida.

—    Ei, jūs tur! — viņš uzsauca maitu lijām. Putni negribīgi pameta mielasta vietu un pienāca tuvāk. — Pacelieties gaisā un pavērojiet, vai kaut kur nemana mazu nēģeru puisēnu! Un neuzdrošinieties atgriezties, kamēr bērns nav atrasts!

Maitu lijām bija visasākā redze visā savannā. Stundām ilgi viņas gandrīz nekustīgi planēja gaisā, bet, tiklīdz garajā zālē pamanīja pašu niecīgāko pelīti, tūlīt kā akmens krita zemē un saķēra laupījumu.

Viena lija aizlidoja uz ziemeļiem, otra — uz austrumiem, trešā — uz dienvidiem, ceturtā — uz rietumiem.

—     Es redzēju zilu, zilu ezeru. Tā krastā atradās liels, liels ciems. Un ciemā bija pulka, pulka bērnu, — pirmais putns atgriezies ziņoja.

—     Es aizlidoju līdz okeāna piekrastei. Tur atrodas milzīga, milzīga pilsēta. Tajā ir augsti, augsti akmens nami, bet namos kā bites stropos mīt daudz, daudz bērnu, — otrā lija pavēstīja.

—     Es lidoju virs plašas, plašas savannas. Tajā ganījās pelēkās antilopes gnu, rūsganās gaceles un svītrotās zebras, bet maza nēģeru bērna nebija, — trešā lija teica.

—     Klinšu kalnā dzīvo paviānu bars. Viņu vidū es redzēju mazu cilvēku bērnu, — ceturtā lija jau pa gabalu sauca.

—     Tas būs Mgabo, — bērni nopriecājās. — Paldies, gudrais un varenais Simba!

—     Vai ļausiet man reiz pagulēt dienasvidu? — lauva atrūca un aizvēra acis.

BRIESMĪGA ČŪSKA MAMBA UN HAMELEONI, KAS MAINA KRĀSU

Bērni devās ceļā uz Klinšu kalniem. Drīz vien aiz muguras palika savanna ar akāciju puduriem un garo ziloņu zāli. Zvēru iemīta taciņa vijās pa kalnu nogāzi augšup. Vietām tā bija tik stāva, ka nācās pieturēties pie dzelkšņainajiem krūmiem. Ieviņas kleita saplīsa drisku driskās, rokas bija vienās švīkās. Ko nu teiks vecmāmiņa?

—    Es vairs nespēju, — meitene beidzot atzinās un atlaidās mimozas ēnā. Mbago notupās viņai līdzās.

—    Sargieties! — pēkšņi viņi izdzirda kāda putna balsi.

Mbago paskatījās uz augšu — no mimozas kā zaļa virve lejā

ritinājās briesmīgā čūska Mamba. Tās kodiens bija nāvējošs.

Starp bērniem un čūsku iespraucās liels, garkājains putns. Viņš bija saposies kā uz viesībām — ar melnu spalvu fraku un baltām krūtīm. Virs pakauša viņam draudoši plivinājās garas, kuplas spalvas. Tas bija Mambas niknākais ienaidnieks — Sekretāra putns.

Mamba saritināja savu četrus metrus garo augumu kārtīgā ritulī un izslēja galvu.

—    Pērngad tu apēdi manus mazuļus, tagad par to samaksāsi. — Sekretāra putna sarkanās acis iegailējās.

—    Arī šogad es tos apēdīšu, — Mamba piedraudēja.

No mimozu pudura izlīda Sekretāra putna sieva. Abi, spārnus izpletuši un kājas augstu cilādami, sāka riņķot ap čūsku. Mamba trakās dusmās metās te uz vienu, te uz otru pusi, bet putni veikli izvairījās. Beidzot čūska nogura. Tad Sekretāra putns pielēca

viņai klāt, piespieda ar kājām pie zemes uri ar spēcīgu knābja cirtienu pārlauza kakla skriemeli. Mamba bija uzvarēta.

—     Paldies, — Mbago pateicās.

—     Nav par ko, — abi Sekretāra putni atbildēja. Satvēruši Mambu knābjos, viņi aizvilka to pie savas ligzdas.

Abi bērni vēl nebija attapušies no izbīļa, kad Ieviņai gar vaigu nozibēja kaut kas lipīgs.

—    Nekusties, — čerkstoša balss virs galvas uzsauca, — tev uz pleca sēd divas cece mušas.

Ieviņa paskatījās augšup. Krūmā sēdēja ērmots radījums. Viņš bija tērpies spilgtā dzelteni zaļā kamzolī, kas mugurpusē nobeidzās ar zobotu šuvi. Ar vienu aci rāpulis blenza uz abiem bērniem, bet otra bija kā piekalta pie cece mušām. Pēkšņi viņš atvēra lielo muti, izšāva tievu, lipīgu mēli, un mušas jau čirkstēja starp viņa zobiem. Ieviņa pastiepa roku, lai pataustītu neredzēto dzīvnieku.

—     Pievāc nagus! — atskanēja negaidīti skaļš šņāciens — gluži kā tējkannai, kad tā sāk vārīties.

Rāpulis sāka piepūsties kā gaisa balons. Mugura viņam kļuva sarkana, bet uz sāniem parādījās tumši plankumi.

—     Tas ir Hameleons, — Mbago teica. — Viņi, kad sadusmojas vai uztraucas, vienmēr šņāc, piepūšas un maina krāsu. Re, kur citā zarā ir vēl viens un vēl, un vēl.

Ar garo asti un kājām cieši zariem pieplakuši, hameleoni sēdēja gluži nekustīgi. Tikai acu zīlītes uzmanīgi raudzījās uz visām pusēm pēc ēdamā — mušas, vabolītes vai kāpura.

Vienam hameleonam virs mutes bija trīs nelieli radziņi. Ar tiem viņš buksnīja savu kaimiņu.

—     Vācies prom no mana zara! — viņš šņāca.

Zaļgani pelēkais kaimiņš ar spilgti sarkaniem sāniem lēnām un negribīgi sāka rāpties atpakaļ. Vispirms viņš pastūma vienu pakaļkāju, ar lokano asti aptinās ap zaru, tad pārlika priekškāju un brīdi atpūtās kā pēc grūta darba.

—     Laiks arī mums doties ceļā, — Mbago mudināja. — Vakars nav tālu, bet mums vēl jāuzrāpjas līdz kalna virsotnei.

«

ARĪ PERTIĶIEM JĀIET SKOLA

—   Ātrāk, ātrāk! — Mbago mudināja nogurušo Ieviņu. Viņš palīdzēja meitenei pārrāpties pāri stāvajiem klinšu bluķiem. Beidzot kādā piekalnē viņi pamanīja divus paviānus. Tie modri vēroja apkārtni. Ieraudzījuši nācējus, sargi brīdinoši ierūcās.

—   Vai pie jums nav pieklīdis mazais Mgabo? — Mbago jautāja.

—   Vakar mēs vienu puišeli atradām. Viņš sēdēja savannā un raudāja, — sargi atteica.

Paviānu mītne atradās saulainā piekalnītē. Liela ala klintī sniedza tiem patvērumu lietus laikā, kupls mango koks deva gardus un sulīgus augļus.

Vadonis, atlaidies paēnā, modri vēroja savus daudzos pavalstniekus. Pērtiķu mātes, bariņā sagājušas, kaut ko skaļi pārsprieda. Mazuļi pa to laiku, apķērušies mātēm ap kaklu vai uzsēdušies uz muguras, snauda.

Zem mango koka pusaugu paviāniem notika mācību stunda. Pieaugušie paviāni viņiem ierādīja, kā atrast barību — ķirzakas, tārpiņus, sienāžus. (Pērtiķu bērniem, tāpat kā jums, mani draugi, ir jāiemācās viss, kas dzīvē nepieciešams.)

Pēkšņi divi paviānu puikas par kaut ko saķildojās un sāka plēsties tik nikni, ka spalvu kušķi lidoja pa gaisu. Vadonis, to pamanījis, uzlēca kājās un, dusmīgi ierēkdamies, metās palaidņus pārmācīt.

Daži mazuļi aizrautīgi rotaļājās ar akmentiņiem, gluži kā cilvēku bērni mezdami tos gaisā un mēģinādami ar plaukstām noķert. Viņu vidū bija arī Mgabo. Viņš ar akmeni pārsita riekstus un cienāja ar tiem savus jaunos draugus.

—   Vispirms apsveicināsimies ar mūsu vadoni,—sargs pamācīja. — Tikai neejiet pārāk tuvu. Viņš ir ļoti cienījams paviāns, pats lielākais un drosmīgākais.

Bērni darīja, kā teikts. Trīs metru attālumā viņi apstājās godbijīgi paklanījās vadoņa priekšā.

—   Atdod mūsu mazo Mgabo! — Mbago lūdza.

—   Neatdošu. Viņš mūsu pērtiķēniem ir labs rotaļu biedrs,— vadonis atbildēja. — Tiesa, viņam gan nav astes, un viņš neprot tik veikli rāpties kokos kā mēs, bet citādi ir visai saprātīgs. Jūs viņu esat slikti apmācījuši, viņš negrib ēst mūsu lielākos gardumus — ķirzakas, vaboles un kāpurus. Bet gan mēs viņu pieradināsim.

—   Viss ciems sēro pēc Mgabo, — Ieviņa teica. — Zēna māte raud vienā raudāšanā.

Paviānu vadonis kļuva domīgs: — Bet varbūt viņam pie mums, pērtiķiem, patīk labāk nekā pie jums, cilvēkiem?

—   Mgabo! — Mbago skaļi iesaucās.

Pazudušais zēns, priecīgi iekliegdamies, metās Mbago ap kaklu: — Cik labi, ka jūs mani atradāt! Es gribu mājās pie māmiņas un tēta! Es nekad vairs viens neklīdīšu pa savannu.

Saule pa to laiku bija aizslīdējusi aiz kalna virsotnes, un ātri vien satumsa. Paviāni devās pie miera. Daži sakāpa mango koka zaros, citi ielīda klinšu spraugās. Mbago salasīja klēpi sausu zāļu, ienesa alā, un visi trīs bērni, cieši cits citam piespiedušies, drīz vien gulēja saldā miegā.

Vienīgi sargi modri klausījās, vai netuvojas kāds ienaidnieks.

Negants troksnis pamodināja bērnus no miega. Mbago aizdedzināja sausu zaru. Nometnē bija ielavījies paviānu niknākais ienaidnieks — leopards. Vadonis nekavējoties metās tam virsū, un nu viņi abi rēkdami valstījās pa zemi. Ieraudzījis spožo uguns gaismu, leopards samiedza dzeltenās acis un sapluinīts pazuda tumsā.

Vadonis bezspēcīgs gulēja zemē. Sānos viņam bija dziļa brūce. Kādam citam paviānam bija atplēsta auss. Mbago rādīja gaismu, un Ieviņa, nežēlodama savu kleitu, pārsēja ievainojumus.

Otrā rītā paviāni pavadīja bērnus atceļā uz mājām. Kā vienmēr, viņi gāja stingrā ierindā: priekšgalā, sānos un aizmugurē — spēcīgākie pieaugušie paviāni, pa vidu — mātes, bērni, vājākie.

Pa ceļam viņi ieturēja brokastis — gardas saknītes, sīpoliņus, gliemežus, vabolītes.

Pie neliela strautiņa paviāni apstājās.

— Te ir mūsu valsts robeža, — vadonis teica. — Ejiet pa strautiņu uz leju, tad nonāksiet mājās.

Bērni sirsnīgi atvadījās no saviem jaunajiem draugiem un drīz vien sasniedza ciemu.

KO VESTA TAMTAMI

Nēģeru bungas — tamtami ir apbrīnojami instrumenti. Tās spēj izteikt visu — tāpat kā cilvēki, tikai jāiemācās to valoda.

Gadu simteņiem ilgi tamtami no ciema uz ciemu padeva ziņu — tuvojas vergu tirgotāji, bēdziet mežos, slēpieties. Pirms desmit gadiem tamtami aicināja Tanzānijas iedzīvotājus pēdējai cīņai ar kolonizatoriem. Ļaudis no kalniem, savannas un džungļiem stājās cīnītāju rindās, un tagad Tanzānija ir patstāvīga valsts.

Todien tamtamu skaņas bija priecīgas*. — Pazudušais Mgabo atrasts, — tās ziņoja. — Bija bēda, nav vairs bēdas, ir prieks. Bet prieks — tā ir deja. Virsaitis visus visus no tuvienes un tālienes ielūdz uz svētkiem.

Vakarā, kad satumsa, laukuma vidū iededza spožu ugunskuru. Tam apkārt sasēdās svētku drānās tērpušies ciema iedzīvotāji. Vecmāmiņu, Ieviņu un Mbago nosēdināja goda vietā blakus virsaitim. Tik milzīgi lielu un resnu vīru Ieviņa vēl nekad nebija redzējusi. Ap kailajiem pleciem viņam bija apmesta leoparda āda, bet galvā — strausa spalvu rota, kādu drīkst nēsāt tikai valdnieki.

Meitenes košos tērpos piedāvāja cienastu — oglēs ceptus sivēnus, ietītus banānu lapās, apelsīnus, ananasus. Mbago ar asu nazi nošķēla galu lielam kokosriekstam, un Ieviņa ar baudu padzērās vēso, saldeno kokosrieksta pienu. \ v i

Kad visi bija paēduši, dobji un zemi ieskanējās lielā gas. — Uz deju, uz deju, — tās aicināja.— Tam-tam-tam-ta- ta, — lielajām, smalkajām balsīm pievienojās mazās. Gaišajā ugunskura aplī ielēca vairāki košām spalvām izrotājušies dejotāji. Lēnām, it kā negribot, kājas augsti cilādami, viņi soļoja pa apli. Ik uz soļa skanēja pie rokām un kājām piestiprinātie zvārgulīši. Tamtamus starp ceļiem iespieduši, bundzinieki ar pirkstiem bungoja aizvien ātrāk. Virsaitis, vecmāmiņa un visi pārējie ar plaukstām sita līdzi un laiku pa laikam uzmudinoši iekliedzās. Dejotāji griezās pa apli arvien straujāk un straujāk, un ugunskura gaismā viņu sviedrainās sejas spīdēja kā nolakotas. Pēkšņi tamtami apklusa, dejotāji sastinga. Ugunskura aplī * parādījās milzīga žņaudzējčūska. Ieviņa bailēs iekliedzās. Čūska pielīda pie viena no dejotājiem un sāka tam vīties apkārt.

Atkal ierunājās tamtami. Sākās čūsku deja. Pitons uzbruka savam saimniekam, likās, ka žņaudz to. Abi cīnījās, vārtījās pa zemi. Dejotāji lēkāja ap viņiem, žvadzēja zvārguļi, dunēja bungas, skatītāji sajūsmā kliedza. Tad tamtamu skaņas kļuva arvien lēnākas un klusākas, dejotāji bez spēka saļima zemē. Cilska lēnām pielīda pie Ieviņas un Mbago.

— Nebaidies, — Mbago teica. — Šis pitons dzīvo pie ļfllSms jau vairākus gadus un nevienu neaiztiek.

Pitons saritinājās ritenī, kas izskatījās kā brūns, rakstains paklājs. Ieviņa noglāstīja viņa auksto, zvīņaino ādu.

—      Tu esi drošsirdīga, Baltā-Meitene-No-Tālās-Ziemeļu- Zemes, — virsaitis teica. — Tu nebaidījies doties savannā meklēt pazudušo Mgabo. Palieciet abas ar vecmāmiņu uz visiem laikiem pie mums.

—     Paldies, virsaiti, — vecmāmiņa pateicās. — Bet mums

laiks doties mājās. Ceļa somas jau sakravātas, biļetes nopirktas.

Vienas diennakts laikā Ieviņa no pašas karstākās vasaras atlidoja dziļā ziemā. Laukus un mežus klāja mīksta, balta sniega sega.

Mājās pie izrotātas eglītes abas atbraucējas gaidīja māmiņa, tētis un visi pagalma bērni. Ieviņa iedeva katram pa dāvanai — vienam žuburotu koraļļa gabaliņu, citam dīvainu gliemežvāku.

—             Es dzirdu, kā šalc Indijas okeāns, — Mikus, pielicis savu gliemežnīcu pie auss, iesaucās.

Tad vecmāmiņa atvēra savu skiču albumu, un bērni ieraudzīja abus nēģeru zēnus — Mbago un Mgabo, Veco-Gudro- Ziloni, pikto degunradzi Faru un citus Āfrikas dzīvniekus, kurus tagad pazīstat arī jūs, mani draugi.

—             žēl, ka mēs nevaram aizsūtīt viņiem uz Āfriku labi. daudz sniega, — Ieviņa sūrojās. — Viņi to nekad nav redzējuši.

—             Nekas, citu gadu uzaicināsim viņus ciemos pie mums, — ierosināja vecmāmiņa.

[1] s i z a 1 s — ļoti izturīgs šķiedraugs.

Content

Ērgle Zenta Ieviņa Āfrikā

VISS SAKAS AR VĒSTULI

NEĢERU CIEMATA

VECA BAOBABA STĀSTS

KUR PALICIS MGABO?

PIE DEGUNRADŽA FARU UN NĪLZIRGA KIBOKO

MAZULĪTE-TEMBO UN VECAIS-GUDRAIS-ZILONIS

SIMBA — ZVĒRU KARALIS

BRIESMĪGA ČŪSKA MAMBA UN HAMELEONI, KAS MAINA KRĀSU

ARĪ PERTIĶIEM JĀIET SKOLA

KO VESTA TAMTAMI