Ērgle Zenta

Labi sēņu māmiņai

Zenta Ērgle

Labi sēņu māmiņai

.

IEDOMĪGAIS PŪPĒDIS

.

Meža zem lielas, līkas priedes skudras cēla sev māju. Tai bija vairāki stāvi un daudz istabu. Pazemē visdrošākajā vietā atradās skudru oliņas, kāpuri un kūniņas. Augšējos stāvos dzīvoja skudru valdniece, auklītes, darba skudras un kareivji.

No skudru mājas uz tuvējo priežu jaunaudzi skudras bija ierīkojušas lielceļu. Pa to ik dienas ritēja dzīva satiksme. Darba skudras stiepa priežu skujas, zāļu stiebriņus, sīkus zariņus mājas būvei, pārtiku savai valdniecei un kāpuriem.

Skudras ļoti rūpējās, lai viņu lielceļš vienmēr būtu kārtībā, lai neviens gruzītis netraucētu satiksmi.

Te kādu dienu pašā ceļa vidū no zemes izlīda mazs, balts un apaļš pūpēdēns. Sākumā skudras nepievērsa tam vērību — apgāja apkārt vai pārrāpās pāri. Bet pūpēdis ar katru dienu auga lielāks un lielāks.

—   Vācies prom no mūsu ceļa, — skudras bārās.— Vai tev mežā vietas trūkst?

—   Nenāk ne prātā, — pūpēdis lielīgi piepūtās. — Man te patīk, un es nekur neiešu. "Varbūt kāds sēņotājs šo pievāks," skudras cerēja. Garām skudru mājai gāja

vecmāmiņa un mazmeitiņa.

—   Re, kāda balta, apaļa sēnīte, — mazmeitiņa priecājās.

—   Pūpēdis, — vecmāmiņa paskatījusies noteica. — Ēst jau to var, kamēr vēl jauns, bet nekāda gardā sēne tā nav.

—   Tad es labāk neņemšu, — mazmeitiņa izlēma, un abas pagāja pūpēdim garām.

Ar katru dienu pūpēdis kļuva lielāks un tumšāks. Nu jau tas aizsprostoja visu skudru lielceļu. Ar saviem smagajiem nesamiem skudrām bija grūti apiet apkārt.

"Ko iesākt, ko darīt?" skudras domāja, domāja, līdz beidzot nolēma novelt pūpēdi no ceļa. Darba skudras, kareivji, aukles, pat mazās skudriņas stūma, cik spēka, bet pūpēdis stāvēja kā stāvējis.

—   Kas šeit notiek? — Lielā briežvabole pasnaikstīja savas žuburotās knaibles.

—   Pūpēdis aizsprostojis lielceļu. Nāc talkā šo novelt nost.

—   Es viņu sagraizīšu gabalos! — briežvabole uztrina vienu pret otru savas knaibles asas jo asas un piegāja pie pūpēža. Bet, lai arī kā pūlējās, pūpēža biezo ādu viņa pārkniebt nevarēja.

—   Nekā jūs man nepadarīsiet! — Pūpēdis piepūtās vēl lielāks un apaļāks.

—   Ko jūs te trokšņojat un traucējat man mieru? — no migas izlīda ežuks un sapīcis bārās. Visu nakti viņš bija skraidījis un medījis, un tagad viņam neganti naca miegs.

—   Pūpēdis aizsprostojis mūsu ceļu. Nāc talkā šo novelt nost.

—   Es viņu sadurstīšu, jūs redzēsiet, — ežuks lielīgi paziņoja, saslēja savas adatas stāvus gaisā un piespiedās pie pūpēža sāna.

—   Kas man gar sāniem durstās? — Pūpēdis no dusmām kļuva gluži brūns. Ežuks izbailēs pamuka sāņus.

— Ko nu iesāksim, kas mums palīdzēs? — skudras bēdājās.

— Kas jums te atgadījies? — ziņkārīgi apvaicājās zaķītis Garausītis, kas tobrīd cilpoja garām. — Pūpēdis aizsprostojis ceļu, un mēs nekādi šo nevaram dabūt nost. Palīdzi mums! — Tīrais sīkums! — Zaķītis pakustināja savas garās ausis, ieskrējās, atspērās un uzlēca pūpēdim tieši virsū. ^ Pašķīda tumšs putekļu mākonis. Skudras, briežvabole un ežuks izberzēja acis. Tavu brīnumu — no lielā pūpēža vairs nebija ne vēsts. — Tā tev lielībniekam vajadzēja, — visi

nopriecājās.

LABI SĒŅU MĀMIŅAI

Lielajā sēņu mežā bija sagūlusi vasaras tveice. Zilie sila pulkstenīši, sept^o^rītes un citas meža puķes skumīgi nolieca galviņas. Pat apses, kuras vienmēr par kaut ko sačukstējās, tagad klusēja.

Nokalnītē, kas bija pārklāta ar briežu sūnu kā baltu pūkainu paklāju, auga gailene. Viņas dzeltenā kruzuļotā cepure bija sausumā gluži sažuvusi un sarāvusies. — Kas par traku, tas par traku, — gailene žēlojās sienāzim.

— Katrs sēņotājs zina, ka mēs, gailenes, mēdzam augt bariņos, bet es lielā sausuma dēļ esmu viena pati. — Pacieties, pagaidi! Uzlīs siltais sēņu lietutiņš, gan tad sanāks vesels bars mazu sēnīšu, — sienāzis viņu mierināja un aizlēca savās gaitās. Garām steidzās varde. — Vardīt, lecējiņ, vai drīz būs lietus? — gaileņu māte apjautājās.

— Zeme tik sausa un cieta, mazajām sēnītēm grūti izspraukties ārā.

—  Vēl tik drīz nebūs, — varde attrauca, — vālodze birztalā vēstīja, ka pie debesīm neesot neviena mākonīša. Paliec sveika, es steidzos uz Mežezeru. — Un prom viņa bija.

Garām sēnei rāpoja gliemezis.

Labrīt, rāpulīt, vai drīz būs lietus? — gaileņu māte vaicāja. — Man jau uzklāts daudz gultiņu, bet nav neviena gulētāja.

—   Ne jau tev vienai bēda. — Gliemezis noslaucīja sviedrus pūkainajā apses lapā. — Viss mežs izkaltis. Atnāk sēņotāji un tā arī aiziet tukšiem groziem. Purvājā es tik vien manīju kā pāris bērzlapīšu, un tās pašas bija tārpu izgrauztas. Bet nu jau laikam drīz sāks līt — man sāp kreisais rags.

Pagāja viena dienat, otra, bet lietus kā nebija, tā nebija.

Uz gailenes kruzuļotās cepures uzlaidās raibs taurenītis.

—   Taurenīt lidonīt, vai drīz būs lietus? — gailene taujāja.

—   Es iazlidošu paskatīšos, — taurenītis savicināja spārniņus un pacēlās līdz priežu galotnēm.

—   Pamalē savilkušies tumši mākoņu kalni, — viņš atgriezies pavēstīja.

Mežā sākās rosība. Atskrēja vējiņš un sakustināja priežu galotnes. Apses pamodās no snaudas un sāka čabināt lapas.

—   Drīz līs, drīz līs, — vālodze skani zvanīja. Saulīte vēl nebija aizslīdējusi aiz tumšās mākoņu malas,

kad sāka mirgot pirmās siltās lietus lāses. Pak, pak, pak, tās krita uz sažuvušās gailenes cepures, atveldzēja novītušo sila pulkstenīti, noskaloja putekļus no trīsuļojošām apses lapām. Visi steidzās paslēpties kur kurais.

Skudriņas aizvēra mājas durvis un logus, lai mitrums neiekļūtu iekšā, sienāzis patvērās paparžu cerā, bet taurenītis pabēga zem lielas, kuplas egles, kur pat vislielākajā lietū viņa smalkie samta svārciņi palika sausi.

Vienīgi vardītes nenobijās no lietus. Viņas pavērsa siltajām lāsēm te sānus, te vēderus, no prieka lēkāja un meta kūleņus.

Sēņu lietutiņš sijāja visu nakti.

No rīta, kad pirmie saules stari ieskatījās mežā, viss bija pārvērties kā pasakā. Koku lapās, puķēs, sūnā kā mazi dimanti mirdzēja rasas lāses. Bet apkārt vecajai gailenei baltajā sūnā zeltoja vesels pulks mazu gailenīšu, apaļām galviņām kā podziņām, cietiem, strupiem kātiņiem.

— Ir gan labi tādai sēņu māmiņai, — taurenītis, lidonītis, šūpodamies līganajā smilgā, priecājās. — Vakar vēl skuma viena pati, /""^t^ ket šorīt jau apkārt, re, kuplu kuplais pulciņš!

,

PIKS UN PAKS MEKLĒ SEV JAUNAS MĀJAS

Purvāja malā uz platās, sarkanās bērzlapes cepures dzīvoja gliemezis. — Apnicis, — viņš kādu dienu žēlojās tārpiņiem Pikām un Pakam. — Katru dienu viens un tas pats — brokastīs, pusdienās un vakariņās tikai bērzlapes un bērzlapes. Cik ilgi tā var izturēt?

Došos plašajā pasaulē meklēt sev jaunu mājas vietu.

— Ņem mūs līdzi, — Piks un Paks lūdzās. — Mēs arī gribam redzēt plašo pasauli.

Domāts — darīts. Gliemezis kārtīgi nostiprināja uz muguras savu mājiņu un lēnām sāka šļūkt pa sēnes kātu uz leju. Piks un Paks sprīžoja viņam pakaļ.

— Kur tad jūs? — Pikām un Pakam pa ceļam apjautājās citi tārpiņi.

— Mēs dodamies plašajā pasaulē sev jaunu māju meklēt, — abi ceļotāji atbildēja un steidzās panākt gliemezi.

Ceļš bija tāls. Sākumā nācās lauzties cauri vaivariņu džungļiem. Melleņu biezoknī viņi gandrīz apmaldījās. Labi, ka satika spārīti, — tā parādīja pareizo ceļu.

Kad Piks un Paks gribēja atpūsties, gliemezis saslēja savus ragus kā antenas uz augšu un teica: — Tuvumā jābūt sēnēm.

Un tā arī bija. Virsājā bija iemitinājusies vilnīšu saime ar oranžām cepurēm. Mazākie vilnīši bija ietinušies mīkstos, pūkainos lakatiņos.

—   Cik skaistas sēnes! — jūsmoja Piks un Paks. — Cietas, kātiņi stingri! Tepat apmetīsimies, vai ne?

—   Nesteidzieties! — gliemezis prātīgi noteica. — Vispirms labi jāapskatās. — Viņš piešļūca pie tuvākā vilnīša un paskrubināja kātiņu. Iztecēja balta sula. — Sūra, — gliemezis noskurinājās.

—   Patiešām sūra, — arī Piks un Paks pagaršoja. — Tādā sēnē neviens kārtīgs tārps nedzīvos.

Visi trīs devās tālāk, rāpās pāri briežu sūnas asajiem čemuriem, krita un klupa. Beidzot, kad Piks un Paks bija tā noguruši, ka nevarēja vairs ne pakustēt, gliemezis atkal saslēja ragus uz augšu un teica: — Es jūtu, tuvumā ir sēnes.

Tā arī bija. Turpat blakus priežu jaunaudzē baltajā sūnā auga vesels alksneņu klājiens. Dažai bija tik plata cepure kā plauksta ar dobīti vidū, mazās bija sarindojušās kā zaldātiņi ar sarkanbrūnām ķiverēm galvā.

—   Cik skaistas sēnītes! — atkal jūsmoja Piks un Paks.

— Te nu gan būs laba dzīvošana.

—   Vispirms jāpavēro, jānogaršo, — gliemezis noteica. Piešļūcis pie alksnenes, viņš

gribēja noskrubināt mazu gabaliņu, bet — nekā! Nu mēģināja Piks un Paks, atkal nekā, — sēnes kātiņš tik sīksts, ka ne paskrubināt.

Neko darīt, devās tālāk. Sākās sils. Slaidās, garās mastu priedes šķita balstām mākoņus. Mīkstajā, samtainajā sūnā mirdzēja sulīgi brūkleņu ķekari.

Beidzot, kad Piks un Paks vairs nevarēja pakustēt ne no vietas, gliemezis saslēja ragus un teica: — Es jūtu — tuvumā ir sēnes. Uzrāpieties tepat viršu zarā, palūkojieties apkārt!

Sacīts — darīts. Piks un Paks veikli uzrāpās viršu zariņā un, vai tu re! — tepat netālu divas lielas priežu bekas, bet tām apkārt pulciņš mazāku sēnīšu. Un visām brūnas cepurītes kā beretītes.

Nu tik ātrāk šurp! Visi aši piesteidzās pie mazās beciņas, kam bija resns, dzeltens kātiņš. Paskrubināja gliemezis, paskrubināja Piks un Paks, — gards gan. Ko vairs domāt, ko prātot, tepat tad arī būs jaunā mājvieta. Gliemezis palika zem beciņas apaļīgās cepurītes, Piks

un Paks — kātiņā.

>

Tā nu visi trīs iekārtojās jaunajās mājās.

VECĀS APSES SĒŅU DĀRZS

Saulīte ap pusdienas laiku gan vēl sildīt sildīja, taču dabā jau bija manāms rudens. Pa nakti zirnekļi izauduši tīklus, smalkākus par vissmalkāko zīdu, un izkāruši pļavmalā. No rītiem tajos zaigoja simtiem sīku rasas lāsīšu. Birztalas zaļajos bērzos jau pavizēja daža laba dzeltena lapa. Pīlādzis kā piebērts ugunīgiem ogu ķekariem. Strazdi pirms došanās uz siltajām zemēm te ieturēja pēdējās maltītes.

Vecajai apsei rudens bija uzšūdinājis neredzēti krāšņu tērpu — tas laistījās vienā purpurā un zeltā.

Apses piekājē kopš senseniem laikiem mājoja apšu bekas. Vecās bekas, platām, pabalējušām cepurēm kā saules sargiem galvās, bija ērti atlaidušās zaļajos sūnu spilvenos. Jaunākās, stingriem baltiem kātiņiem un apaļām, sarkanām cepurītēm, stāvēja aplī, kā pusaugu meitenes rotaļās ejot.

Mazakas beciņas, tik tikko no zemes izlīdušas, cauri sunu mežģmem raudzijas augstajās rudens debesīs.

Zem sūnām, sēņotāju acīm neredzams, no sēnes uz sēni stiepās smalks un sarežģīts pavedienu tīkls. Tā bija vesela sēņu pazemes valstība. Te veidojās jaunās beciņas. Apse ar sēnēm sadzīvoja draudzīgi. Tās viena otru apgādāja ar barības vielām.

Bekām patika klausīties, kā apses zaros žūžo vējš, čabina lietus, pogā, vītero un svilpo putni. Rudenī, kad sāka pūst salti vēji, apse gādīgi nosedza zemi ar savām

lapām, lai smalkie pavedieni zem sūnas ziemā nenosaltu. Neviens netraucēja

vinu draudzību.

Te kādu dienu, ne saukti, ne aicināti, pie apses pieskrēja divi zēni.

— Re, apšu beka! — viens iesaucās un izrāva beku ar visu kātu. — Tārpaina. — Viņš aizspēra to kā futbola bumbu. — Te jau vesels sēņu dārzs! — kliedza otrs, sāka lauzt bekas citu pēc citas un mest grozā.

—  Pēc baravikām šīs ir pašas gardākās sēnes. Iekursim ugunskuru, izcepsim uz oglēm, būs tāds paēdiens…

—   Ko jūs darāt? — apse, zarus purinādama, rājās. — Vai nezināt, ka sēnes jāgriež ar nazi? Tā jūs savainosiet trauslo pazemes tīklu,

un sēnes te nekad vairs neaugs.

Bet zēni nelikās dzirdam, tik lauza un krāva grozā, lauza un krāva grozā.

—   Kaut nu pašas mazākās atstātu, — apse vēl cerēja. Bet kas to deva! Zēni, sēnes meklēdami, atplēsa sūnu, sabradāja smalkos pavedienus un smiedamies aizgāja.

—   Pagalam mans sēņu dārzs! — apse nopūtās, un divas lielas asaras noritēja pa tās grumbuļaino stumbru.

Zaķīši, taurenīši un sīkie knislīši bēdājās kopā ar apsi — kā nu tā var darīt?

f >w

.

SĒŅU KARI

Zem katra koka aug citas sēnes.

Zem bērziem zīdainajā sūnā kā mīkstā pēlī iegrimušas bērzlapītes un bērzu bekas. Naktis jau kļuvušas vēsas, bet sūnu spilvenos tām silti jo silti. Spilgtie podiņi, tumšās, samtainās bērzu bekas pabāzušas ara tikai savas krāsainās galviņas.

Alksnājā, kuru govju ganāmpulks, no dunduriem slēpdamies, izmīdījis dangu dangās, tieši no smilšainās zemes izspraukušās alksnenes, mazas, cietas, apaļas kā brūnas podziņas.

Citām sēnēm te nepatīk, tikai paretam iemaldās kāds vilnītis vai sarkanā mušmire.

Apšu audzē smilgās paslēpušās sarkangalvainās apšu beciņas. Priedulājā zem violetajiem viršu zvaniņiem savas dzintardzeltenās cepurītes spīdina priežu bekas.

Tā katrai sēnei mežā sava vieta.

Bet, kad sāk līt raženie sēņu lieti, notiek pavisam trakas lietas. Sīkie pavedieni — sēņotne zem sūnu segas mitrumā sāk strauji plesties, un gadās, ka ielaužas citu sēnu valstībā. Tad sākas, kā vecie ļaudis saka, sēnu kari.

Mežmalā noriņā no laika gala mitinājušās cūcenes. Zemei pieplakušas, rūsgano zāli kā lielo lakatu pār galvu pārsegušas, tās

tup, saspiedušās bariņos, cieši cita pie citas. Sēņotāji, uz mežu steigdamies, kāpj tām virsū un nemaz nepamana. Pēkšņi kādu nakti cūceņu valstībā ielaužas atmatenes. Smailās cepures kā bruņu ķiveres uz priekšu paliekušas, viņas dzen cūcenes ārā no noriņas. Cūcenes, satupušās ceļa grambās kā tranšejās, pretojas, cik spēka. Bet ko tu atmatenēm padarīsi. Stāsta, ka tās pat asfaltu spējot uzlauzt. No rīta sēņotāji skatās un brīnās — gaišās atmatenes un tumšās cūcenes aug juku jukām. Līdzīgs sēņu karš noticis arī eglājā.

Kādu rītu balto krimildu valstībā pēkšņi parādījusies baraviciņa. Krimildes, baltās, pūkainās cepurēs sastājušās apkārt baraviciņai, skatās un brīnās.

— Gadās, ka nelūgts viesis izdzen pašu saimnieku no mājām, — gliemezis, garām iedams, nosaka.

Bet krimildes nebaidās — viņu ir daudz, baravika tikai viena. Nākamajā rītā baravika izaugusi lielāka, un tai blakus — jau piecas mazākas baravicinas.

Tās apgāzušas pašu diženāko krimildi. Tā nu guļ sakņupusi, platā cepure noslīdējusi uz vieniem sāniem. Kad krimildes attopas, ir jau par vēlu — baravikas sev iekarojušas labākās vietas zaļajā sūnā blakus vecajai eglei.

,

SUŅU SĒNES

Aizgāja vasara. Apklusušajā mežā tālu varēja dzirdēt sēņotāju sasaukšanos.

Kādu nakti uzkrita pirmā salna. Tā uzvilka purva vaivariņiem, brūkleņu mētrām un viršiem baltus, pūkainus sarmas mētelīšus.

Vāvere, to redzēdama, izbijās.

—    Celies ātrāk! — viņa uzsauca savam dēlēnam. — Ziema jau pie durvīm, bet mums vēl nav pilnas visas krātuves.

Bet dēlēns vāverei bija gadījies paslinks, tādēļ visi viņu dēvēja par Baltrocīti.

—   Ārā liela rasa, kažociņš kļūs slapjš, — viņš noteica un pagriezās siltajā migā uz otriem sāniem.

Vāvere nopūtās, un viena pati ķērās pie darba. Vispirms viņa aizskrēja uz bērzu birztalu, kur, zaļajā sūnā ieslēpušās, auga dzeltenās un sarkanās bērzlapītes. Tad viņa devās uz priežu jaunaudzi. Viņas mazās, melnām podziņām līdzīgās acis lieliski prata saskatīt viršos paslēpušās brūnās becinas.

Eglājā vāvere bija noskatījusi cūcenes un krimildes, bet pļavmalā, kur vasarā ganījās govis, veselu klājienu atmateņu. Vāvere sanesa sēnes meža noriņā. Tur auga nokaltusi eglīte. Vāvere uzmanīgi uzdūra sēnes uz eglītes zariem, lai saulē un vējā izkalst. Tad viņa tās noglabās ziemai savās krātuvēs.

— Nāc nu, dēliņ, talkā! — pusdienas laikā vāvere aicināja. — Diviem darbs ātrāk veiksies.

Nebēdā, māmiņ, diena gara, — Baltrocītis atrunājās. — Gan jau es savu dalu salasīšu.

Un vāverēns aizskrēja rotaļāties ar zaķīti Garausīti. Pievakarē čaklā vāvere bija saspraudusi pilnu eglīti ar dzeltenām bērzlapēm, apšu beciņām — Sarkangalvītēm, pūkainajiem vilnīšiem, sārtajām rudmiesēm un citām gardām sēnēm.

Saule slīdēja aiz egļu galotnēm, kad Baltrocītis atjēdzās: — Nu gan jāķeras pie darba. Garausi, kur te visvairāk sēņu?

— Rau, alkšņu audzē vesels klājiens, spēj tik lauzt.

Baltroeītis aizjoza uz alksnāju. Tur patiešām bija milzums sēņu. Dažas lepojās ar sarkanām cepurītēm, kuras no virspuses bija izrotātas ar baltiem punktiņiem, citas bija baltas vai iezaļganas ar gredzenotiem kātiņiem. No tām nāca nelāga smaka.

Vāverēns sāka lauzt visas pēc kārtas. Mušas bariem vien lidinājās apkārt un nesaprata, ko vāverēns ar tādām sēnēm iesāks. — Nāc, māmiņ, paskaties, ko es paveicu! — viņš lielījās, kad bija savācis krietnu kaudzi. X — Vai, dēliņ, tās jau indīgās mušmires, — vāvere sasita

~ ķepiņas. — Tādas pat tārpi neēd,

kur nu vēl dzīvnieki vai cilvēki!

—   Nu gan joki! — ezis, to redzedams, iesaucas.

—   Ko, ko, kas par jokiem? — Žagata nolēca no egles zara. — Pastāsti man arī!

—   Vāverēns savācis ziemai mušmires, — ezis smējās tā, ka asaras bira no acīm.

—   Klausieties, klausieties! Jaunākās meža ziņas! — žagata žadzināja pa visu mežu. — Baltrocītis neprot atšķirt ēdamās sēnes no suņu sēnēm! — Nu atskrēja zaļā ķirzaciņa, pele ar savām trim meitām, atrāpoja gliemezis, atlidoja raibais tauriņš, un visi brīnījās par neprašu vāverēnu.

—   Vau, vau, vau! Kas par troksni, kas par smiešanu? — mežā ieskrēja sunītis Krancītis.

Lūk, vāverēns savācis veselu kaudzi suņu sēņu. Stiep tik prom uz mājām! — zaķītis Garausītis piedāvāja.

— Kā jums nav kauna visas neēdamās sēnes dēvēt par suņu sēnēm, vau, vau, — Krancītis metās virsū zaķēnam.

Visi pajuka kur kurais. Vāvere ar Baltrocīti paglābās augstajā priedē, ezītis savilkās kamolā, zaķītis Garausītis, ļepatu-ļepatu, aizlēca uz priežu jaunaudzi. Vienīgi žagata, līganā bērza zarā nometusies, žadzināja: — Suņu sēnes! Kranča sēnes! — Ej nu ar tādu bārties, — Krancītis noņurdēja un skrēja mājup. — Būs tomēr jāiesniedz sūdzība, — viņš skriedams prātoja. — Lai visas neēdamās sēnes labāk sauc par kaķu sēnēm.

...

.

SĒŅU KARALIENE

..

Reiz senes sadomaja vēlēt sev karalieni.

—   Par karalieni jābūt vislielākai un visvarenākai sēnei mežā, — dižā saulsardzene pašūpoja savu izrotāto cepuri, kura bija krietna šķīvja lielumā. Slepenībā tā cerēja,

ka ievēlēs viņu, jo visā mežā nebija sēnes ar platāku cepuri.

—   Ko līdz lielums, ja nav gudrības, — cūcene iebilda. Tādu milzeni ieraudzīs pirmais sēņotājs, kas parādīsies mežā. Par karalieni jābūt sēnei, kas prot vislabāk noslēpties.

Visiem bija zināma cūceņu māka tā pazust zem lapām un zālēm, ka pat visacīgākais sēņotājs tās nepamanīja un pagāja garām.

—   Kas gan tā būs par karalieni, kas slapstīsies? — gailene nebija mierā. — Man šķiet, ka tikai vistīrākai un kārtīgākai sēnei mežā var piešķirt

šo godu. — Gailene pārlaida lepnu skatienu savai lielajai saimei, kas kārtīgām dzeltenām cepurītēm galvā pulcējās viņai apkārt. Neviens tārps vai gliemezis nebija viņas sabojājis.

—   Gudrība, tīrība! — nicinoši iesmējās mušmire. — Sēņu karalienei taču nepieciešams skaistums. — Mušmire

pabīdīja savu sarkanraibo cepuri uz vienas auss.

Dzeltenais tauriņš vēl vakar man apgalvoja, ka nevienai sēnei neesot tik modernas galvas segas un tik smalka mežģīņu kaklauta kā man.

—       Mušmire karalienes tronī! Tur nu gan ir jāsmejas, — bērzlape no tiesas saskaitās. — Par sēņu karalieni būs kāda no tām sēnēm, kuru mežā ir visvairāk.

— Pareizi! — no visām pusēm sauca dzeltenās, sarkanās, zaļganās, violetās, pelēkās bērzlapes un podiņi.

Sēnes strīdējās, strīdējās un nekādi nevarēja vienoties, kura būs karaliene. Tad nolēma, ka to izšķirs sēņotāji.

Šajā brīdī mežā iespurdza bērni ar groziņiem rokās. — Urrā! Kas gaileņu! — maza meitene ar lielu bizi priecīgi iesaucās.

—  Bet te — dzelteni podiņi!

—   Lūk, kur cūcene! Paslēpusies, viltniece, zem egles.

Viss mežs skanēja no bērnu līksmajām klaigām.

—   Bet paraugiet, ko es atradu, — priecīgi iesaucās vismazākais sēņotājs. Visi saskrēja skatīties.

Piekalnītē blakus kuplai eglītei auga liela baravika ar brūni samtainu cepuri galvā. Turpat no zemes spraucās laukā trīs mazākas baravikas baltiem kātiņiem kā mazām muciņām un tumšām cepurītēm.

—   Paskatieties uzmanīgi! Baravikas, tāpat kā gailenes un alksnenes, mēdz augt bariņos, — meitene ar lielo bizi pamācīja.

—   Re, kur viena ieslēpusies sūnās! Un vēl viena! Un vēl! — bērni cits caur citu sauca.

—   Mums nu gan laimējās, — meitene priecājās. — Baravika ir pati skaistākā un gardākā sēne. Tā ir sēņu karaliene.

.

SATURS

Iedomīgais pūpēdis

Labi sēnu māmiņai

Piks un Paks meklē sev jaunas mājas

Vecās apses sēņu dārzs

Sēnu kari

Sunu sēnes

Senu karaliene

UDK 821.174-93-3 Er 340

© Zenta Ergle, teksts 82.lpp

Content

Ērgle Zenta Labi sēņu māmiņai

IEDOMĪGAIS PŪPĒDIS

LABI SĒŅU MĀMIŅAI

PIKS UN PAKS MEKLĒ SEV JAUNAS MĀJAS

VECĀS APSES SĒŅU DĀRZS

SĒŅU KARI

SUŅU SĒNES

SĒŅU KARALIENE

SATURS