Ērgle Zenta

Lips Tuliāns zaudē maču. Tāpat vien

ZENTA ĒRGLE

.

LIPS TULIĀNS ZAUDĒ MAČU

''

Pirmā nodaļa RALFS SATIEK LIPU TLILIĀNU

Devītās klases skolnieks Ralfs Circenis, rokas džinsu kabatās sabāzis, lēnām slāja pa klusajām nomales ieliņām. Noskaņojums bija miljons grādu zem nulles. «No kurienes rodas tādas čūsku vecenes kā klases audzinātāja Alma Veisa? Saindē dzīvi veselai klasei. Algebrā četri divnieki, krievu valodā, pat vēstuhē . . .» It kā viņš pats to nezinātu. «Būtu kaunējies vecāku dēļ, tādi ievērojami cilvēki,» Ralfam ausīs džinkstēja skolotājas spalgā balss. «Šodien pievakarē būšu pie jums, esi mājās, dzirdi!» — «Labāk nenāciet, mammai slima sirds, ārsts aizliedzis uztraukties.» Uz klases audzinātāju tas, protams, neiedarbojās. «Kādēļ man neļauj darīt, ko gribu, bet ar varu spiež veikt to, kas nepatīk? Nu labi, lasīt, rakstīt, kaut cik rēķināt jāprot, bez tā mūsdienās neiztikt. Bet kāda velna pēc jāstumj paurī visas tās stulbās algebras formulas, fizikas likumi, kaut kādas tur vēstures? Pēc pāris gadiem tās tik un tā būs izkūpējušas. Atzīmju dēļ augšā nav ko kārties. Uz truļiem videnei izstumsies cauri bez pūlēm. Papucim blatu vairāk nekā sunim blusu. Gan iekārtos izdevīgā robā kaut kur tirdzniecībā.»

Kājas pašas bija aizvedušas puisi uz pazīstamo Sabuļu ielu. Pie noplukuša divstāvu nama Ralfs apstājās. «2ēl, ka nav Kārava Dūža. Ieietu, izkratītu sirdi, patrinkšķinātu ģitāru, uzsistu trumpas, un viss būtu oki doki. Tik stulbi iekrist! Dūzim iegrieza četrus gadus, Mūķīzerim — desmit, pārējie tika cauri vieglāk.»

Arī viņu izsauca uz nopratināšanu, izprašņāja par visiem, kas nākuši pie Dūža. Kad senči to uzzināja, sacēlās ļembasts. Veselu gadu vajadzēja atskaitīties par katru soli — kur bijis, ko darījis. Tagad, par laimi, groži kļuvuši vaļīgāki.

Bijušajā Dūža dzīvoklī, apkārtnes čaļu klubā un patvēruma vietā, tagad mitinājās kāda sieviete ar trim sīkajiem. Bet īstenajiem zēniem jāslaistās pa svešām trepju telpām, pagrabiem.

Ar vienģimeņu mājiņām apbūvētajā šķērsieliņā viņš pēkšņi apstājās, kā zemē iemiets. Otrpus zemajam dzīvžodziņam pagalmā stāvēja veca BMW tipa automašīna. Bārdains vīrietis «Lee» firmas velvetenēs skrāpēja krāsu no mašīnas kreisā spārna. Otrā pusē līkņājās puisis Ralfa vecumā. Darbs, redzams, nebija no vieglajiem. Bārdainis brīdi pa brīdim izslējās un ar krekla piedurkni noslaucīja sviedrus no pieres.

—   Ko blenz ar vaļēju muti kā teļš! — puisis Ralfam uzsauca. — Būtu labāk nācis palīgā!

Ar vienu lēcienu Ralfs bija pāri žodziņam.

—   Cau, Trusi!

—  Cau! Pārākā tačka, vai ne? Ieliksim jaunu motoru, skries kā zvērs. Sapnis, ne mašīna.

«Tā jūsmot par šito graustu? Tiem večiem bēniņos kaut kas nav kārtībā,» Ralfs klusībā pie sevis nodomāja. Par mašīnām viņš bija puslīdz informēts. Firmas «Renault», «Ferrari», «Lotus» jaunāko modeļu fotoattēli, izgriezti no ārzemju žurnāliem, salīmēti viņa istabā pie sienas, katru dienu stāvēja acu priekšā.

Brīdi visi strādāja klusēdami.

—   Sito autiņu es, var teikt, uzcēlu no miroņiem pats savām rokām. Stāvēja, lūk, tajā šķūnītī kopš saimnieces vīra nāves savus četrdesmit gadus. Vecā neparko negribēja atdot. Ar mokām pielauzu. Apsolīju ik nedēļas vizināt uz kapsētu, — bārdainis skaidroja.

«Kur es šito tipu esmu redzējis?» Ralfam visu laiku neizgāja no . prāta. «Tēva vai mātes paziņa? Diezin vai.»

Krēsloja.

—   Metīsim mieru, — bārdainis izlēma. Mašīnu pārsedza ar brezentu. Turpat pagalmā nomazgājās.

—   Būsiet izsalkuši. Iesim iestiprināties, — bārdainis ieveda palīgus istabā un atstāja uz brīdi vienus. Kā apburts Ralfs lūkojās uz sekcijas plauktā ievietoto japāņu stereomagnetofonu «Sharp». Turpat līdzās glīti sarindotas atradās importa kasetes «Culture Club», «Human League»… Tādas pārdeva zem letes par bargu naudu. Kur šis visu to izrāvis?

—   Patīk?**»- Ralfs izdzirda aiz muguras bārdaiņa balsi.

—   Kāda runa.

—   Varu izgādāt.

—   Par ko tad? — Ralfs izvērsa uz āru džinsu kabatas. No tām skanēdamas izbira melnās kapeikas.

—   Vajag nopelnīt.

—   Es labprāt, es katrā laikā! — Ralfs dedzīgi atsaucās.

—   Sēdieties klāt!

Zemais žurnāla galdiņš apklāts ar baltu salveti. Uz šķīvjiem cepta- desa ar olām un sārtām tomātu šķēlītēm. Blakus kristāla vāzei ar puķēm — konjaka pudele. Smalks virs, neko teikt, Ralfs, desu ēzdams,, prātoja.

Namatēvs ielēja glāzēs konjaku.

—   Nu tad lai iet — par dzīvi bez liekām raizēm un klapatām. Pret to nebija nekas iebilstams.

—   Sai reizei pietiks, — namatēvs noteica, kad pudele bija pusē. — Jāiet uz šanci.

—   Tagad, vakarā? — Ralfs brīnījās.

—   Ko lai dara, maiņas darbs, citnedē) no rīta, citnedēj vakarā. Ralfs negribīgi cēlās augšā. Te bija tik labi, pārākie diski un kasetes,.

neviens netramda, neuzbāžas ar glupiem jautājumiem un aizrādījumiem.

—   Ja vēlies, vari šad tad piekāpt. Sataisīsim tačku, iemācīšu braukt.

—   Es jau protu. Tikai tiesību nav.

—   Tētiņš uz riteņiem?

—   Aha! Luksa žigulis.

—   Vai tad tevi pie stūres nelaiž?

—   Tikai pa lauku ce|iem.

—   Skaidrs. Neviens jau negrib uzrauties uz dorožņikiem .. .

—   Nu tad līdz turpmākam.

—   Laimīgi. Somu neaizmirsti!

Ralfs panācās atpakaļ un pacēla zālē nomesto plecu somu. — Tas uz atnākšanu! — viņš uzsauca. — Ejam, Trusi!

—   Piekāpiet, kad iznāk.

Kaķlaipas iela 4 — Ralfs iegaumēja. Ērmots nosaukums. Droši vien no seniem laikiem.

—   Tu zini, kas tas par vīru? — Trusis apjautājās.

—   Nekādi nevaru atcerēties.

—    Lips Tuliāns. Tā viņam kļička no puikas gadiem. Vispār viņu sauc par Ivo. īstais Lips dzīvojis Vācijā senos laikos, bijis pārākais laupītājs. Ivo saimniecei Zēberģienei ir vesela kaudze plānu grāmatiņu, kur viss aprakstīts mats matā, kā īstenībā noticis. Zēberģiene jaunības dienās bijusi Vācijā un pati ar savām acīm redzējusi tās vietas un pilis, kur šis uzdarbojies. Es tev pastāstīšu, kas tur rakstīts. Nabadzīgais muižnieks Filips sev par nelaimi ieķēries kādā grāfa meitā Hedvigā, bet tēvs viņu ar varu izprecinājis vecam bagātam kraķim. Filips, to uzzinājis, no lieliem kreņķiem kļuvis par laupītāju vadoni, aptīrījis bagātos, visādus asinssūcējus un apspiedējus, bet palīdzējis nabadzīgiem ļaudīm. Senos laikos drošsirdīgi vīri varēja izvērsties, bagātnieku pilis pilnas ar zeltu un dārglietām, necaurejami meži, visādas pilsdrupas ar pagrabiem un pazemes ejām, kur paslēpties. Ivo šitā laupītāju būšana sakāpusi bēniņos. Viņš noorganizējis pusaudžu grupu un kļuvis par tās vadoni Lipu Tu- liānu. Vai tagad tev pieleca?

—   Ne visai, — Ralfs atzinās, viņam gribējās par jauniegūto paziņu uzzināt pēc iespējas vairāk. — Toreiz tā bija spēle, bet tagad?

—   Tagad Ivo strādā par automehāniķi un šur tur piehaltūrē. Kas daudz grib zināt, ātri paliek vecs, teica mana vecmāmiņa. Cau!

Trusis negaidot aizgāja, atstājot Ralfu domīgi stāvam ar zāli aizaugušajā Kaķlaipas ieliņā. No kokiem lēnām planēja pēdējās lapas. Kādā pagalmā degcr ugunskurs, piedūmodams un piesmirdinādams apkārtni. Sīkie tajā meta visādu drazu — sakaltušus kartupeļu lakstus, vecus gumijas zābakus, lupatas — un paši priecājās.

Cik za]as lapas kokam,

Cik zaļi paši mēs,

Un nopietni pa jokain

Zaļš prieks mums iekšā sēž… —

pa kādas mājas atvērto logu skanēja pusaudžu iemīļotā Paula dziesma. Ralfs vairs nebaidījās iet mājās. Kas tur liels, noskaitīs kārtējo sprediķi, mamma pašņaukāsies, vecais, kā parasti, cirtīs dūri galdā, tēlos bargo tētiņu, bet pēc tam izgaisīs. Zināms, uz kurieni vecais runcis tā lavās, pie savas kaķenītes. Mamma, naivā, nekā nenojauš, tic pasaciņām par negaidītiem komandējumiem un ieilgstošām apspriedēm darbā. Ralfam šis noslēpums deva krietnu papildinājumu kabatas naudai.

*  *

Smagiem soļiem skolotāja Alma Veisa kāpa trešajā stāvā. Iepirkumu soma ar kāpostu galvu un divām zupas izlasēm novilka roku. Vispār viņai šurpnākot veicās: izvārīs lielu katlu kāpostu. Vīram un abiem puikām būs ēdamais visai nedēļai. Kaut nu kāds no Circeņiem būtu mājās un nevajadzētu nākt otrreiz. Skolotāja piespieda zvana pogu. Aiz durvīm atskanēja skaļi rējieni. Brīdi vēlāk durvis pavērās.

—  Tūlīt, tūlīt, — pazinusi skolotāju, Ralfa māte sauca, — es tikai suni, viņš mums ir ļoti nikns.

Circeņu dzīvoklis bija grezni iekārtots. Aiz bufetes stikliem rindojās kristāls, grīdu visā platumā sedza dārgs pūkains paklājs. Skolotāja paskatījās uz savām sabristajām «daugavpilietēm» un grasījās tās noaut.

—   Nekas, nekas. Sis paklājs panes visu, braukā kaut vai ar automašīnu pa virsu, — Ralfa māte nosēdināja skolotāju mīkstā ādas klubkrēslā pie stiklota galdiņa, uzcienāja ar somu šokolādes konfektēm.

—   Varbūt vēlaties kafiju vai tēju?

—   Nē, nē, paldies. Es atnācu parunāt par jūsu dēlu.

—   Kas tad nu? — māte satraucās.

—  Nedisciplinēts, nemācās. Ja tā turpināsies, ceturksnī draud vairāki divnieki.

—   Tik vien tās nelaimes! Es jau baidījos, ka atkal kāda banda, — Medija Circene atviegloti nopūtās. — Neraizējieties, sarunāsim privāt- skolotāju, gan viss būs kārtībā. Zēnam gadījusies grūta galva.

—   Galva normāla, pie darba neesat radinājuši, — skolotāja uzdrošinājās iebilst.

—   Var jau būt, var jau būt, — Circene vēsi noteica. — Vairāk viņš nekā nav izdarījis?

Skolotāja pakratīja galvu. Viņas abas ar Ralfa māti bija apmēram viena vecuma, bet izskata ziņā ne salīdzināt. Smaga zīda mājas tērps ar eksotiskiem zīmējumiem, gluda seja, safrizēti mati, gari manikirēti nagi, ar tādām rokām veļu nemazgā un kartupeļus nemizo. Droši vien visu padara kalpone.

Priekšnamā abas sievietes sagaidīja pārsteigums. Raibs dogs, liels kā teļš, aizrautīgi grauza no skolotājas somas izvilktos kaulus. Pamanījis abas sievietes, viņš draudoši ierūcās.

—  Šausmas! — namamāte iesaucās. — Emīlij, vai tu izlaidi suni no virtuves?

—   Jā, — pavecāka sieviete atsaucās.

—  Paskaties, paskaties, ko tu esi izdarījusi! Un, ja nu Negro tagad kaut kas notiek, kas tad atbildēs?

—  Aizvāciet savu lopiņu, man jāiet mājās! — Alma Veisa dusmīgi ieica.

—  Vienu mirklīti, — Circene saņēma suni aiz kakla siksnas un ar varu ievilka virtuvē.

—  Viņš mums kā traks uz kauliem, kotletes stāv bļodiņā neaiztiktas. Atvainojiet, ka tā iznāca. Te jums būs vietā.

—   Nevajag!

—  Vajag gan, — Ralfa māte ar varu iebāza skolotājas somā krietnu vīstokli. — Ja kas, lūdzu, ierodieties atkal. Es priecāšos.

«Te nu gan es vairs nenākšu,» skolotāja nodomāja, kāpjot pa trepēm lejā.

Izdzirdis trepju telpā mātes un skolotājas balsis, Ralfs iemuka pa- , galmā. Daudz netrūka, ka viņš būtu iekritis kā circenis karstos pelnos (Emīlijas iemīļotais teiciens). Garāžas durvis bija vaļā. Tēvs rakņājās pa automašīnas motoru.

—   Mamma mājās?

—   Nezinu. Es no skolas.

—   Tik vēlu?

—   Uzsitām ar čaļiem futbolu. Tev vakar zvanīja viena… hm! dāmlte.

—   Kā tu runā ar savu tēvu! Droši vien kāds skuķis muļķojās.

—  Var jau būt. Labi, ka mamma netrāpījās pie drāts, pats zini, viņai slima sirds. Papu, man skolā nelielas ziepes.

—   Par ko tad? Sakāvies, vai?

—   Tad ne jau, pāris nieka divnieku dēļ.

—   Kauna nav! Tev zāģu skaidas galvā, vai?

—   Es «godden» izlabošu.

—   Vīrs un vārds?

—   Kā bankā.

—   Nu skaties man!

Tēvs nomazgāja rokas, novilka kombinezonu un izbrauca mašīnu no garāžas.

—   Pasaki mammai, ka būšu pavēlu, lai negaida. Vienā noliktavā steidzīga inventarizācija.

«Zinām tavas inventarizācijas, vecīt,» Ralfs nodomāja, mierīgu sirdi kāpdams augšā uz dzīvokli. No tēva puses briesmas nedraudēja. Piesardzīgi atslēdzis durvis, ielavījās virtuvē.

—   Cik te labi pie tevis, tantiņ! Kas tur tajā b|odā? Karbonādes, urrā!

—   Neaiztiec! Tūlīt uznāks paps, paēdīsim visi reizē kā kārtīgiem cilvēkiem pienākas.

—   Papucītim kārtējā nakts sapulce. Es ņemšu viņa tiesu ari.

* * *

Vairāk nekā nedē|u, katru dienu no skolas nākdams, Ralfs meta pamatīgu līkumu uz Kaķlaipas ieliņu. Svešais vīrietis, ar kuru viņš tik negaidīti bija iepazinies, viņu pievilka kā magnēts. Māja izskatījās pamesta, logi ielas pusē aizslēģoti. Automašīnas pagalmā nebija. Kādā pēcpusdienā viņš pamanīja dārzā līkņājamies sagrabējušu sirmgalvi ar vecmodīgu cepuri galvā. Vārtiņi bija aizslēgti. Ralfs pārlēca pāri žogam. Vecā izrādījās pakurla.

—   Kur īrnieks? — Ralfs auroja viņai tieši ausī.

—   Vai Ivo? Ko tev no viņa vajag? — vecā aizdomīgi nopētīja Ralfu. — Kas tu viņam esi?

—   Draugs, — Ralfs meloja bez īpašiem sirdsapziņas pārmetumiem.

—   Pazuda ar visu manu autiņu. Teicās būšot drīz mājās, bet nu jau nedēļa apkārt, — vecā žēlojās, — solījās vest mani uz kapiem pie vīriņa, pati nespēju aiziet, spēka nav. Kādreiz pirms daudziem gadiem mēs ar nelaiķi…

Vecenītes jaunības atmiņas Ralfu neinteresēja. Viņš lavījās prom.

Pēc pāris nedēļām Ralfs pamanīja Tuliānu un vēl vienu vīrieti meistarojam šķūnītim jaunas durvis.

—   Bez stiprām durvīm nevar. Vazājas šādi tādi, kam nav svēts ne valsts, ne privātais īpašums.

—   Labi ripo? — Ralfs parādīja uz svaigi nolakoto, uzposto mašīnu.

—   Kā traks. Gribi pamēģināt?

—   Kaut tūliņ.

—   Pašreiz neiznāks, pats redzi, jānobeidz darbs. Bet rītu pēcpusdienā vari piekāpt.

Izvēloties starp mātes sarunāto matemātikas privātskolotāju un apsolīto izbraucienu, Ralfs neprātoja ne sekundi. Skolotājs izgaidījās veltīgi.

Divi puiši ar lupatām cītīgi slaucīja jau tā spožos mašīnas sānus.

—   Saļapins? — Ralfs pārsteigts iesaucās. — Ko tad tu te meklē?

—   To pašu ko tu, Naivais! — par Saļapinu dēvētais noņirdzās. Ralfs sarāvās, kā pliķi sejā saņēmis. Pēc Kārava Dūža apcietināšanas nu jau vairāk nekā gadu šajā palamā viņu neviens nebija nosaucis. Saļapins savu iesauku bija ieguvis zemās, skaļās balss dēļ. Iereibis viņš juta nepārvaramu vajadzību dziedāt, diemžēl nespēja pareizi nodungot nevienu melodiju. Muzikālajam Dūzim tas griezās ausīs. Vairākkārt abi tādēļ pat salēcās. Trusis savukārt palamu ieguva uz priekšu izbīdīto priekšzobu un lielo ausu dēļ. Abu īstos vārdus Ralfs nezināja.

No mājas iznāca Lips Tuliāns, uzcirties lepnā ādas jakā, kuras priekšpusē un sānos atradās daudzi rāvējslēdzēji.

—   Ekipāža pilnā sastāvā, pojehaļi! Turiet acis vaļā un mācieties, kā jābrauc.

Uz platās ārpilsētas šosejas viņus apdzina zaļš žigulis.

—   Tūliņ jūs redzēsiet jokus! — Lips iesmējās un piedeva gāzi. Spidometra bultiņa tuvojās simtajai iedaļai. Žigulis brīdi atpalika, tad izrāvās priekšā.

—   Ko lieni, varde! — Lips pagrieza stūri pa labi. Žigulis sāka pērties pa apmales smiltīm un atpalika, bet pēc brītiņa atkal uzstājīgi ietau- rējās cieši līdzās.

—   Simt desmit, divdesmit, trīsdesmit! — Trusis, uz priekšu paliecies, gavilējoši sauca. Ralfam kļuva neomulīgi, viņa tēvs nekad nepārsniedza simtnieku. Vecā virsbūve krakšķēja visās šuvēs. Bīstamo sacensību izjauca autoinspekcijas helikopters, kas, neganti rēkdams un bezmaz Garciema priežu galotnes skardams, pārlidoja šoseju. Žigulis nogriezās pa Raganas ceļu. Lips piebrauca pie «Sēnītes».

—   Jaunais autiņš jāapslaka, vai ne? — Plašajā zālē aizņemti bija tikai daži galdiņi. Viesmīļi garlaikodamies sita trumpas. Viens negribīgi slējās kājās un mešus uzmeta Lipa priekšā biezos vākos iesieto ēdienkarti. — Pusdienu saraksts vairs neskaitās, vakariņu laiks vēl nav.

—   Nu, nu, Anton, kādēļ tik oficiāli? Senus draugus vairs nepazīsti?

—   Ivo? — vecīgais viesmīlis tuvredzīgi piemiedza acis. — Vai sen jau atpakaļ mūsu mīļajā tēvzemītē?

—   Būs pusgads apkārt. Ko labu tu virtuvē mums vari sagrabināt?

—   Ir prīmā lasītis uzkodām, bifšteks ar šampinjoniem…

—   Stiep šurp uz ātrāko. Jaunie ļaudis izbadējušies pēc traka. Jā, un vēl konjaku, to labāko. Man personīgi trīskāršo melno kafiju. Es šodien esmu pie ruļļiem.

Viesmīlis klusēdams uzsita pa kabatu un jautājoši paskatījās uz Lipu.

—   Viss okei, vecīt, stiep šurp bez bažām.

—   Sen neesmu tā pierijies, — Trusis ar maizes gabalu izslaucīja no šķīvja pēdējās mērces paliekas un skaļi atraugājās. Pāris galdiņu tālāk trokšņoja melnīgsnēju vīru kompānija.

—   Kas tie par večiem? — Tuliāns Antonam pajautāja.

—   Melnā brigāde no Karpatiem. Pabeiguši kolhoza kūti, uzdzīvo. Naudas kā spaļu, nezina, kur likt.

—   Jāaprunājas, — Lips paveda Antonu sānis un par kaut ko sačukstējās. Viesmīlis piesauca pāris melno.

Visi izgāja ārā. ^

Trusis ar Saļapinu sasmaidījās. — Bizness plaukst un zeļ.

—   Nerunā. Gan mums arī kas atkritīs.

Lips ieradās redzami apmierināts, vēlīgi pielēja visiem trim glāzēs konjaku.

—   Man ne, — Ralfs mēģināja atteikties, jo bija nolēmis paturēt skaidru galvu.

—   Kas tad nu, pa trim tādiem malačiem viens trauks, tā jau ir tikai tāda mutes paskalošaria. — Lips ar varu piepildīja Ralfa glāzi.

—   Stāsta, ārzemēs esot tabletes, kuras kā ar roku noņemot visu alkohola smaku un reibumu, — Saļapins ieminējās.

—   Vai tu no mēness nokritis? Tādas jau sen. Vienā filmā pats redzēju.

«Nebūtu par ļaunu tās dabūt. Šovakar pat, pirmais ko mamma prasīs — uzpūt elpu! Uz alkohola smaku viņas deguns gandrīz tikpat uztrenēts kā Negro, nelīdz ne kafijas pupiņas, ne piparmētru konfektes. Naudas Lipam netrūkst,» Ralfs prātoja, vērodams bagātīgo dzeramnaudu. «Antons klanījās vai līdz zemei. Mehāniķi labi nopelnot, haltūras arī droši vien netrūkst. Tad jau var dzīvot.»

Ārā bija savērpies nelaiks — ne īsti sniegs, ne lietus. Ceļu klāja plāna slidena ledus kārtiņa. Prožektori izgaismoja pavisam īsu posmu mašīnas priekšā.

Brauksim lēnām pār tiltu draugf, Ka neiekritain, ka neiekrītam… —

Trusis spalgā balsī iedziedājās. X

—   Aizveries! — Lips uzkliedza. Trusis aprāvās pusvārdā.

Lips ar acīm urbās mirgojošā pārslu dejā. Mašīna, brīžiem noslīdēdama uz šosejas malu, lēnām vilkās uz Rīgas pusi.

—   Tas tev, — Ivo atvadīdamies iespieda Ralfam saujā stereokaseti.

Džouna Džeta un «Laid Back». Puisim aizrāvās elpa. Cāļi klasē kļūs zaļi aiz skaudības.

—   Cik stāv?

—   Neko. Tas par palīdzēšanu.

Lai iegūtu sev tik superīgas kasetes, Ralfs bija ar mieru rauties katru dienu.

—   Stereomaģis, cerams, tev ir?

—   Vecā «Vilma» — un tā pati galīgi čupā.

—  Met atkritumu tvertnē, ar tādiem krāmiem nav ko ķēpāties. Piekāp pēc pāris dienām, aprunāsimies. Man kaut kas ir padomā, — Lips spēcīgi paspieda Ralfa roku. Saļapins un Trusis vēl palika.

Pacilātā garastāvoklī Ralfs soļoja uz mājas pusi. Vēl vienmēr virpuļoja ķepīgs sniegs. Nomales ieliņas bija tukšas kā izslaucītas. Pat suņi, kas parasti ar skaļu riešanu pavadīja gājējus no mājas uz māju, klusēja. Ralfam kļuva neomulīgi, viņš pielika soli.

Tas Lips ir vērtīgs kadrs. Bet kādēļ pie viņa velkas Dūža pakalpiņi Saļapins un Trusis? Saļapinam par automašīnas aizdzīšanu reiz iešķieba gadu nosacīti, par Trusi viņš neko tuvāk nezināja.

Tēva, kā parasti, nebija mājās. Mātes istabas durvis bija cieši aizvērtas. Emīlijas tante pielika pirkstu pie lūpām un ievilka zēnu virtuvē.

—   Pie mammas tagad neej. Lai izraudas.

—   Kas tad nu atkal, kārtējais skandāls labākajā famīlijā?

—   Kā tev nav kauna! — tante viņu aprāja. — Paša māte draud izdarīt pašnāvību, bet šis man ņirgāsies!

—   Mīļo tantiņ, vai tu esi saskaitījusi, kuro reizi viņa tā saka?

—   Nupat ir pa īstam. Mamma atradusi tēva kabatā kādu tur mīlestības vēstuli. Es tik dzirdēju, ka tavs tēvs nobrēcās, vai šis esot vainīgs, ka patīkot sievietēm, citiem esot mīļas mājas, patvērums, bet šim trako nams. Sis vairs to nevarot izturēt, šis aizejot pavisam. Paķēris mēteli, aizcirta durvis, pagalmā norūca mašīna — un prom bija.

—   Manu mīļo dēliņ, manu bārenīti! — māte, virtuvē ienākusi, apkrita viņam ap kaklu. — Atstāti, pamesti! Tas pasaules brūtgāns, tas brunču mednieks jau sen mani krāpis. Un es, muļķe, viņam visus šos gadus ticēju.

Ralfs apmulsa, nezināja, ko lai dara. Viņam bija žēl mātes. ST noraudājusies sieviete ar aizpampušām acīm un sarkano degunu nekādi neat- gadināja lepno dāmu, par kuru klasesbiedri ne bez skaudības teica:

—  Tev nu gan ir baigi šikā muterīte.

—   Es to tā neatstāšu! — mātes bēdas pēkšņi pārvērtās dusmās.

—   Iešu pie arodbiedrības, pie partijas sekretāra, lai visi redz un zina, kāds patiesībā ir viņu mīļais priekšnieks! Par ko viņam dod tos godarak- stus un prēmijas?

—   Apmierinies, Medij, gan viss nokārtosies. Se, iedzer zāļu tēju un liecies gultā. Rīts gudrāks nekā vakars. Droši vien Andrejs pajokojās.

—  Ak, to jūs dēvējat par pajokošanos! — māte uzliesmoja. — Tad klausieties! Viņa izvilka no mājas tērpa kabatas saburzītu zīmīti. «Mans dārgais, es vairs nespēju ar Tevi satikties slepus, kā kauna darbu darot. Vai nu šķiries no sievas, vai arī iesim katrs savu ceļu. Gaidu Tevi parastā vietā un laikā. Tava L.» Un .es, nelaimīgā, viņam savus labākos gadus ziedoju … Sito vēstuli es uzrādīšu tiesā …

Emīlija aizvadīja raudošo radinieci uz guļamistabu. Ralfs pacēla kļūmīgo zīmīti un turēja to virs gāzes liesmas, līdz galvenais pierādījums pārvērtās par pelnu plēksnīti. Kas nu tagad būs? Plaisa vecāku starpā plētās ar katru gadu platāka. No malas skatoties, viss šķita esam labākā kārtībā. Darbavietas sarīkojumos, teātru pirmizrādēs viņi gāja kopā, un tēvs savai sievai bija visgalantākais kavalieris.

—  Jūs varat būt laimīga, tāds apsviedīgs, izskatīgs un labs vīrs, — kolēģes Ralfa māti apskauda. Māte tādās reizēs pasmaidīja un neteica ne vārda. Ralfs saprata, kādēļ: ģimenes prestižs abiem bija ļoti svarīgs. Mātei patika lepoties ar drēbēm un apaviem, kādi vairumam sieviešu nav pieejami. Tēvs, vadīdams lielu, galvenokārt sieviešu kolektīvu, nekādā ziņā nedrīkstēja kļūt par laulības pārkāpēju. Viņa dienesta stāvoklis prasīja nevainojamu dzīvesveidu.

—   Savācu visas ripiņas no naktsgalda, drošs paliek drošs, — Emīlijas tante no rūtotā priekšauta kabatas izņēma sauju dažādu tablešu un iemeta atkritumu spainī. — Apgūlās. Ej nu, dēliņ, tu arī pie miera, gan jau viss nokārtosies.

«Bet ja nu nenokārtojas?» Ralfs, tāpat ar visām drēbēm tahtā iemeties, prātoja. «Ja vecais beidzot sadūšojas un patiešām aiziet? Nebulu nemaz slikti, kabatas naudu viņš tāpat saņems, skopulis tēvs nekad nav bijis. Un ar māti vienu pašu būs vieglāk tikt galā.*» Patiesību sakot, mātes vietā viņam visu laiku bijusi Emīlijas tVite. Viņa kopš dzimšanas to mazgājusi, ģērbusi, ēdinājusi un guldinājusi. Emīlijas tantei pie rokas viņš pirmo gadu gāja uz skolu, pie viņas krūtīm izraudāja savas bērna bēdas un pārinodarījumus. Pa dienu vecāki strādāja, vakaros apmeklēja teātrus, koncertus, sarīkojumus. Atvaļinājuma laikā devās ceļojumos. Tikai ap četrdesmit gadiem tēvs pēkšņi atklāja, ka viņam ir dēls, saprātīga būtne, ar kuru kopā patīkami pavadīt laiku. Pa abiem viņi montēja no «konstruktoriem» dažādas mašīnas, cirta, zāģēja, ēvelēja. Kad tēvs viņam uzdāvināja elektriskā vilciena modeli, priekam nebija gala. Lielajā istabā uz grīdas, apkārt apaļajam galdam, viņi aplika sliedes. Lokomotīve ar trim vagoniem devās uz priekšu pāri tiltam, cauri tuneļiem. Seiriaforā iedegās zaļā un sarkanā gaisma. Stacijās stāvēja dežuranti ar karodziņiem rokās. Dažreiz notika katastrofa — preču vilciens sadūrās ar pasažiernieku. Citreiz kaut kas saplīsa un ilgi nācās meklēt vainu. Sos prieka pilnos vakarus Ralfs tagad atcerējās ar smaidu. Tēvs toreiz bija viņa labākais draugs, labāks pat par Emīlijas tanti un zēniem pagalmā. Vēlāk, kad Ralfs paaugās, abi kopā gāja uz futbola un basketbola sacīkstēm.

«Ak, jaukās bērnu dienas, tās nenāks, nenāks vairs,» Ralfs nopūtās. Cik viņam toreiz bija gadu? Tā ap desmit, vienpadsmit. Pēc tam tēvam sākās apspriežu, sanāksmju un revīziju periods, mājās viņš pārradās vēlu. Un Ralfs jau arī vairs nebija nekāds maziņais. Viņam uzradās pašam savi draugi, savas intereses.

Septītajā klasē aizsākās ģitāras periods. Piecpadsmitajā dzimšanas dienā viņš izplēsa no tēva rietumvācu septiņstīdzeni. Tādas nebija pat Kārava Dūzim. Taisnību sakot, tieši ģitāra viņu noveda pie Dūža.

Sabuļu ielā varēja justies brīvi, iet un nākt, kad iepatīkas, atslēga vienmēr atradās norunātajā vietā. Dūzim bija teicama muzikālā dzirde, patīkams baritons un laba atmiņa. Svešvalodā dzirdētu tekstu viņš pēc īsa brīža prata nodziedāt vārds vārdā, kaut arī pats no tā nesaprata nenieka.

— Zēl, ka mums nav skaņu pastiprināšanas iekārtas, izveidotu pieklājīgu ansamblīti, uzstātos danču vakaros, naudiņa plūstu kā pa reni. Nekas, man tas ir padomā, — Dūzis īsi pirms apcietināšanas teica, — ja izdosies, tad …

Trusis un pārējie nemuzikālie savu vadoni nesaprata. Kāda jēga stundām ilgi trinkšķināt stīgas un izkliegt nesaprotamus vārdus?

Senlaicīgais sienas pulkstenis viesistabā dobji nosita divpadsmit. Ralfs atcerējās, kāds tracis sacēlās, kad māte to, nezin no kurienes izrakuši, atveda mājās ar visām blaktīm. Emīlijas tante, kukaiņus pamanī

jusi, novaidējās un tūliņ nostiepa pulksteni lejā šķūnītī. Tēvs viņai pilnīgi piekrita.

— Jūs esat atpalikuši ļautiņi! — māte šķendējās. — Tagad šitādas mantas ir zelta cenā.

Ralfs izstaipījās. Miegs nenāca. Iegribējās ēst. Emīlijas tante mazajā istabiņā aiz virtuves smagi elpoja. Paņēmis no ledusskapja pepsikolas pudeli un desas gabalu, Ralfs atgriezās savā istabā.

Pēc astotās klases beigšanas tēvs gribēja dēlu iekārtot mēbeļniekos, dzelzceļniekos, tirdzniecības tehnikumā vai citā profesionāli tehniskā skolā, ja nevēloties mācīties, lai apgūstot kaut vai arodu. Māte nepiekrita. Viņa loloja sapni, ka no vienīgā dēla iznāks vai nu aktieris, vai slavens ķirurgs. Vēl trīs gadi priekšā, gan nākšot pie prāta. Tēvs atmeta ar roku un padevās. Ralfam pašam skola bija līdz kaklam. Gadītos naudīgs robs, pamestu kaut tūliņ. Pilni sešpadsmit, pase kabatā, kas viņam to var liegt? Jāaprunājas ar Lipu, varbūt izdodas pie automašīnām? Tēvs šo to viņam ierādījis. Ar māti par strādāšanu nav ko runāt, ka nepiemetas infarkts. Bet vecais dos atļauju.

Negro ierūcās. Varbūt tēvs? Noskrapstēja asie nagi, suns iespraucās pa pievērtajām durvīm Ralfa istabā. «Tev arī, vecīt, nenāk miegs? Se, uzkod desu. Vairāk nav. Suņa dzīve mums abiem. Varbūt izlaidīsim kādu līkumu pa āru?» Suns uzlēca kājās un priecīgs kustināja asti, šādu valodu viņš saprata. Ralfs piegāja pie loga. Puteņoja. «Liksimies labāk abi slīpi. Vai nu prāts! Gultā nedrīkst, mutere bārsies.» Suns izlaidās uz lāčādas.

Otrā nodaļa MAGDALĒNA

Pirmdienas rītā skolas vestibilā pie sienas karājās liels plakāts Neslēp savu sveci zem pūra!!!

Skolā organizējas folkloras ansamblis. Visus, kas prot spēlēt kādu instrumentu vai arī dziedāt, lūdzam ierasties ceturtdien, 5. decembrī, pēc sestās stundas zālē. Tuvāka informācija pie Jura Rozes astotajā «A».

Plakāts bija uzzīmēts tik košās krāsā\ ka garām tam spēja paiet vienīgi aklais. Ralfs Circenis, uz pirmo stundu skrienot, brīdi piebremzēja, tad atmeta ar roku un, pa diviem kāpieniem lēkdams, metās uz

trešo stāvu. Klases audzinātājas Almas Veisas stundu nebija vēlams nokavēt.

Garajā starpbrīdī pie viņa pienāca Magdalēna Leja no 7b .

—   Jāaprunājas.

—   Ja par mīlestību, es tūliņ ar mieru.

—   Neāksties, — Magdalēna piesarka. — Es nopietni. Mūsu orķestrim vajadzīgi ģitāristi. Aivars teica, tu protot.

—   Un kas tu tur būsi, bundziniece, vai? Tas gan būtu vareni, tāda sīka cirka paslēpusies aiz lielajām bungām, — Ralfs iesmējās.

—   Es būšu soliste, — Magdalēna atbildēja.

—   Tu? Aā, pag, pag, vai tu pērngad nedziedāji Maija svētkos?

Meitene klusēdama pamāja.

Ralfs ar cieņu paskatījās uz Magdalēnu. — Kāpēc folkloras? Būtu saorganizējuši kārtīgu estrādes ansambli. Tie jūsu tautiskie «Pūt, vējiņi!» man ne visai.

—   Pamēģināt taču vari?

—   Tad jau manīs, — Ralfs vienaldzīgi paraustīja plecus.

«Jāpaklaušina vēl pēc kāda ģitārista,» Magdalēna nodomāja. «Sis nav

no uzticamajiem.»

Tajā dienā Ralfs pārnāca no skolas savlaicīgi. Emīlijas tantes un mātes mājās nebija. Negro pacēla galvu, skumji paskatījās uz Ralfu un atkal aizvēra acis. Parasto divēdienu pusdienu vietā virtuvē uz galda atradās ar salveti pārsegts rupjmaizes kukulis, ievārījuma burciņa un piena pudele.

«Ko tas nozīmē? Vai es kāds arestants?» Ralfs izrevidēja ledusskapi — pāris zivju konservu kārbas tomātu mērcē, tās lai viņas ēd pašas, sakaltis siera gabals, puspudele skāba krējuma, ne gaļas, ne desu, ne šķiņķa. — Drūms paskats, vecīt, — Ralfs teica gan sev, gan sunim. — Ieturēsimies pa senču modei. — Samaisījis krējumu ar cukuru, viņš iebirdināja rupjmaizi un porciju brālīgi sadalīja uz pusēm. Negro paostīja un kaunīgi aizgrieza galvu.

—   Sitas meņū tev nav pa prātam? Man arī ne visai, bet ko lai dara, ja vēders tmc?

«Kāda neparasta meitene tā Magdalēna,» Ralfa domas atkal un atkal atgriezās pie šīrīla sarunas. Varbūt pamēģināt? Apputējusi un aizmirsta ģitara karājās pie sienas. Dūzis jokodamies to bija iesaucis par Zuzannu. Ralfs vingrinādamies pārlaida pirkstus pār stīgām. Galīgi noskaņojusies, vecenīte. Māte un tēvs, muzikāli neizglītoti, no tiesas brīnījās, kā dēls reiz dzirdētu melodiju nemaldīgi prata atskaņot uz instrumenta.

—   No kurienes viņam tādas spējas? Vai tik mēs kaut ko neesam palaiduši garām? — māte uztraucās. — Varbūt vajadzēja zēnu sūtīt mūzikas skolā?

Vēl vairāk viņi brīnītos, ja uzzinātu, ka dēlam ir absolūta muzikālā dzirde. Aizrāvies ar spēlēšanu, Ralfs nedzirdēja māti pārnākam.

—   Jānes uz komisijas veikalu manas drēbes, lai nebūtu jāmirst badā! Tavs mīļotais tētiņš šorīt piezvanīja un pateica, ka alimenti par dažiem mēnešiem aizkavēsies, šim esot lielas izdošanas, jāiegādājoties jaunas mēbeles. Sie pirks mēbeles, bet miesīgs dēls lai cieš badu! Viņš taču zina, cik es nopelnu, pusslodzi strādājot! Sitas numurs tavam tēvam neies cauri! Lai tiesa piespriež alimentus un viņš maksā, kas pienākas līdz pēdējai kapeikai.

—   Mamm, man jau sešpadsmit gadu, es varu strādāt. Gan tad iztiksim.

—   Pamest mācības, tā Ijk vēl trūka!

—   Kādēļ tad pamest? Mācīšos pa vakariem.

—   Par tādām lietām pat nesapņo. Tev jāpabeidz skola un jāstudē, kaut arī man nāktos strādāt piecas slodzes.

Līdz šim Ralfs par saviem senčiem nevarēja žēloties. Katru pirmdienu uz viņa rakstāmgalda stāvēja desmitnieks sīkajiem izdevumiem. Viņam pirmajam klasē bija firmas džinsi, importa diplomāts, rietumvācu botas. Tagad tam visam strīpa pāri. Šķiet, ka fāters aizgājis uz neatgriešanos.

—  Ja tu parunātu ar viņu? — māte, kā dēla domas uzminēdama, ieteicās. — Varbūt nāk pie prāta, kaut vai tevis dēļ.

—   Ko lai es viņam saku?

—   Nu, ka tev bez viņa grūti dzīvot. Tu jau vienmēr tēvam esi bijis tuvāks nekā man.

Ralfs klusēja. Pazemoties un lūgties viņš nebija radināts.

Emīlijas tante pārnāca īgna un nerunīga, izņēma no somas žūksni kvīšu un nolika mātei priekšā.

—   Kaut kas traks! Tā ir laupīšana! Par balto tīras vilnas japāņu kostīmu tikai sešdesmit rubļu! Un par gandrīz jaunu zamšādas jaku, kas maksāja divi simti, puscena. Vispār nevajadzēja atstāt!

—   Citreiz ej pati! — Emīlija noteica un pazuda savā kambarītī.

—   Nu pasaki, kā lai iztiekam! — māte paķēra naudas maku un izbēra ■saturu uz dēla dīvāna. Ralfs paskatījās — divi saburzīti piecīši, trīnītis, sīcene, vispār drūma aina.

—   īre jāmaksā, pārtika jāpērk, bet man līdz algai — nedēļa! — Mātes asaru pilnajās acīs plaiksnījās izmisums.

Pirmo reizi, kopš Ralfs spēja atcerēties, viņa ģimenē trūka naudas. Līdz šim viss bija gājis kā pa diedziņu. Emīlijas tante piekopa māju un gatavoja ēdienu, tēvs ar māti strādāja. No kurienes nāca pārtika, importa mēbeles un drēbes, tas viņu neinteresēja. Pa veikaliem staigāt un rindās stāvēt neviens viņam nelika.

—  Tavam tēvam galva pilna ar kārtējo draugaļu, par dēlu viņam maza bēda, lai tas mirst kaut vai badā.

Te nu māte, kā parasts, pārspīlēja. Bet kaut kur iekšā grauza šaubu velniņš. Viņš, dēls, tātad tēvam neko nenozīmē, ja var tā vienkārši aiziet, ne vārda neteicis. Kur palikusi daudzinātā tēva mīlestība, par kuru raksta grāmatās un avīzēs? Dažs papiņš savus bērnus izmaina pret degvīna pudeli, cits atpērkas ar naudu, vairums neliekas ne zinis. Bet varbūt mammai taisnība, jāaiziet aprunāties, vismaz būs skaidrība, kas un kā. Ralfs tik spēcīgi uzsita pa ģitāras stīgām, ka Negro uzlēca kājās un ierējās. Māte savāca no gultas naudu un klusēdama izgāja no istabas.

Tēvu Ralfs sazvanīja starpbrīdī. Norunāja satikties «Lunā». Oficiants tēvu pazina, ierādīja nomaļu galdiņu, uz kura atradās uzraksts «Rezervēts».

—   Ēst gribi?

Ralfs pamāja.

—   Karbonādi, saldējumu, pepsikolu, kafiju.

Tēvs izskatījās nevesels — zem acīm maisiņi, mutes kaktiņos dzijas rievas. Turot kafijas tasi, viņam trīcēja roka.

—   Tev nepatikšanas?

—  Jā, pa arodbiedrības un partijas līniju. Mamma jau pasteigusies pavēstīt.

—  Vai tu … — Ralfs sastostījās, — vai nebūtu labāk, ja tu atgrieztos mājās? Mamma ļoti pārdzīvo.

—   Kas pārtrūcis, pārtrūcis! Abi esam vainīgi, ka tā iznāca. Kāda jēga dzīvot kopā, ja nav mīlestības vai pat elementāras cieņas vienam pret otru. Neesi vairs mazais, pats visu redzi un saproti.

—   Bet kā būs ar mani?

—  Iekārtosim jauno dzīvokli, varēsi nākt ciemos. Lienei ir meita Dita, gadu par tevi jaunāka, teicamniece. Būs tev māsa.

Ak šitā gan, viņam pēkšņi uzradusies māsa, tikai gadu jaunāka. Mana nākotnes cerība, visdārgākais, vismīļākais — ar tādiem vārdiem tēvs viņu kādreiz apveltīja, toreiz, kad viņi vēl kopā gāja uz futbola sacensībām. Iznāk, ka viņš visus šos gadus izlicies, melojis, krāpis! Ralfu smacēja dusmas. Viņš sakoda zobus, lai nesāktu skaļi lamāties. Droši vien papu- cltis tādus pašus un vēl mīļākus vārdus saka tai, kā viņu sauc, Ditai? Liekulis!

Tēvs piebīdīja desmitnieku. Ralfam gribējās to iesviest viņam sejā, bet atcerējies mātes izmisumu, viņš iebaza naudu kabatā, vismaz maizei iznāks. *

—   Tu nedomā, ka es vienmēr tik maz. Mums pašreiz grūtības ar naudu.

—   Būs jāiet prom no skolas.

—   Kādēļ tad tā?

—   Jāmeklē darbs, citādi neiznāk ko grauzt.

—   Ko tad mamma?

—   Ne dzirdēt negrib. Meklešot otru darbavietu.

—   Nepārsteidzies. Gan kaut ko izdomāsim. Piezvani pēc pāris dienām.

Audience pie tēva bija beigusies. Mātei viņš par to neteica ne vārda.

Desmitnieku iedeva Emīlijas tantei.

—   Ietaupīta kabatas nauda, — viņš paskaidroja, lai izvairītos no liekas taujāšanas.

Par darba lietām Ralfs nolēma aprunāties ar Lipu Tuliānu.

—   Kam tev nauda? Māmiņa pabaro, tētiņš apģērbj, dēliņam atliek vienīgi iepīkstēties, kad viss tiek pasniegts kā uz paplātes, — Lips zobojās. — Būtu man tāda dzīve, es, goda vārds, ne pirkstu nepakustinātu, gulētu caurām dienām uz dīvāna un lasītu romānus. Gudri cilvēki vienmēr teikuši, ka darbs esot priekš muļķiem.

Ralfs bija spiests izstāstīt par spiedīgajiem mājas apstākļiem.

—   Būtu teicis uzreiz. Pavisam cita runāšana. Redzi, skolā jums māca un avīzēs raksta, ka darbs ir katra padomju cilvēka goda un slavas lieta, ka darbs ir pats galvenais laimes avots.

—   Precīzi, gandrīz vārds vārdā!

—   Un vēl apgalvo, ka galvenais ir gandarījums, ko dod darbs, nevis atalgojums. Netici, tas viss ir priekš kaķiem. Ja tev sevi jāpārdod, tad pēc iespējas dārgāk, to iegaumē. Tu domā, ka visi tie pirmrindnieki un trieciennieki, kurus slavē avīzēs, sēdina prezidijos, šancē slavas dēļ? Ne velna, nauda ir tā izšķirošā. Pēc manas sajēgas cilvēki dalās divās grupās: tie, kuri prot dzīvot, un tie, kuri neprot. Pie kuriem tu gribi piederēt?

—   Skaidrs, ka pie tiem, kas prot.

—   Pareizi. Gribi rītvakar stundas laikā nopelnīt divus sarkanos? Tik daudz pat es nesaņemu par haltūrām.

—   Kāda runa!

—   Tad gaidi mani precīzi sešos vakarā Kalmju ielā pie dīķīša, zini,, kur tas ir?

—   Zinu.

—   Nu tad līdz rītam.

* * *

Blāvi apgaismotā Kalmju ieliņa grima tumsā. Līņāja. Pārvilcis kapuci pār galvu, Ralfs vēroja, kā lietus pilītes sijājas, atgādinot mazas mirdzošas mušiņas. No vecas divstāvu ēkas iznāca vīrietis un sieviete. Ralfs- piespiedās pie dīķmalā augošā vītola un pagrieza muguru. Smaga roka uzgūlās uz pleca. Ralfs satrūkās.

—   Labi, ka atnāci. Paiesimies uz priekšu. Tu redzi to mājeli ar žogu apkārt? Man tajā norunāts randiņš, saproti? Meitene man tikpat kā līgava, bet vecais iespītējies. Man ar skuķi kāda pusstundiņa jāparunājas un šis tas jāpaņem. Tu skaties uzmanīgi, ja kāds slēdz vajā vārtiņus, trīs reizes uzsvilp. — Lips iespieda Ralfam rokā svilpi un pazuda tumsā.

«Sāds nomaļš stūris kā radīts visādiem tumšiem darījumiem,» Ralfs noskurinājās. Tepat blakus kapos vējā spalgi grabēja bleķa kroņi. Kalmju ielas galā plaiksnīja gaiša blāzma. Tur atradās jaunceltņu kvartāls. Ralfs pagājās gar Lipa draudzenes māju. Slēģi bija aizvērti, bet vienā istabā jaudās gaisma. Tālos uguņus zibsnīdams, garām pabrauca oranžs žigulis un apstājās divas mājas tālāk. Fosforizētie rādītāji uz Ralfa rokas skaitīja minūtes. Tumsā Ralfs bija sabridis botas. Kājas sala. Kas nekait Lipam, sēž siltā istabā, strebj karstu kafiju un mīlinās ar savu skuķir bet viņam te jādrebinās kā padzītam sunim.

—   Paņem pretim! — Lips klusi pasauca. Pār žogu pārceltie koferi, bija smagi, kā ar akmeņiem pildīti.

—   Viss kārtībā, ejam, — Lips veicīgi sāka soļot pa Kalmju ielu uz. priekšu. Pēc brīža viņus panāca oranžais žigulis.

—   Cau, veci!, rausies iekšā! — šoferis, durvis pavēris, aicināja Tuliānu.

Ralfam šķita, ka mašīnas pakaļējā sēdeklī pavīd Saļapina seja, bet galvot viņš nevarēja. Lips iedeva norunātos divdesmit rubļus un aizbrauca.

* * *

—   Kur tu blandies tādā suņa laikā! — Emīlijas tante rājās.

—   Lādēju vagonus, — Ralfs nolika uz virtuves galda mitros desmitniekus.

—   Ak, tad tik tālu mēs esam nogājuši, ka pieaugušie vairs nevīžo strādāt, jāizmanto bērni! — Emīlijas tante sasita plaukstas. — Tūlītās zvanīšu tēvam …

—   Nevajag, tantiņ, uzvāri labāk karstu liepziedu tēju ar medu, mani krata drebuļi.

—   Vai dieviņ, būsi vēl saaukstējies! Un mammas arī, kā par nelaimi, nav mājās. Tūlīt met nost slapjās drēbes un liecies gultā. Un iebāz padusē grādīzeri.

Ralfs pielika termometru pie karstās tējas glāzes. Dzīvsudraba stabiņš uzskrēja pāri četrdesmit. Tik traki nevar, jānosit līdz trīsdesmit astoņi. Rīt uz skolu nebūs jāiet.

—   Mammai gan, tant, nekā nesaki. Citādi vēl uztrauksies.

—   Labi jau, labi, — Emīlija bija ar mieru apsolīt visu ko, lai tik viņas mīlulis kļūtu vesels. Paēdināts un apčubināts puisis atlaidās mīk- stājos spilvenos. Dzīve vairs nelikās tik drūma kā vakar. Labi, ka viņam ir tāds gudrs un pieredzējis draugs kā Lips. Ja varētu ar viņu sarunāt kaut reizi nedēļā kādu haltūriņu, iztiktu pa pirmo. Tīkams nogurums sagūla kaulos. Ralfs nejuta, kā, nagiem skrapstot, istabā ienāca Negro un izstiepās uz lāčādas blakus dīvānam. Māte, no teātra pārnākusi, bažīgi pataustīja dēla pieri un atviegloti nopūtās, nekāda augstā temperatūra nebija.

Otrā dienā Ralfu pamodināja Negro smilkstēšana un priecīgie rējieni. Kā negudrs suns lēkāja apkārt tēvam.

—   Tu mājās? — tēvs samulsis apjautājās.

—   Kā redzi.

—   Vai tad skolu jau pameti?

—   Skaitos slims.

—   Es atnācu pēc dažām savām mantām, — tēvs iegāja kabinetā, kas skaitījās viņa istaba.

Pēc krietna brīža viņš ienāca pie Ralfa un atsēdās uz krēsla blakus- dīvānam.

—   Kas tad tev kait?

—   Krāvu vagonos preces un saliju.

—  Varētu tev izgādāt darbu pie manis, uz dažām stundām pēcpusdienā, vienīgi aldziņa pamaza, četrdesmit rubļu.

—   Vai tu savu meitu Dilu arī tik naski iekārto darbā?

Tēvs klusēdams noņēma brilles un, dvašu uzpūzdams, sāka tās rūpīgi tīrīt ar kabatas drānu.

—  Es tevi saprotu, — viņš klusi teica, — bet tici, arī man nav viegli. Liene domā, varbūt varētu kaut kā sarunāt, izšķirties pa labam. Mēs iekārtotos, tu, ja gribētu, varētu dzīvot pie mums.

—   Zini ko, papucīt, pie tavas Lienes un meitiņas es nedzīvošu, kaut tu uz ceļiem mani lūgtos. Tinies labāk ātrāk prom, ka nepārnāk mamma, tad bez trādirīdi prom netiksi. Viņa ir traki nikna uz tevi.

—   Savas istabas durvis es aizslēdzu. Tur ir vienīgi manas mantas, un mātei par tām nav nekādas teikšanas.

—   Iesāli savas mēbeles!

—   Kā tu runā ar tēvu?

—   Par tēvu godā cilvēku, kas rūpējas par savu ģimeni, kas nepamet dēlu tad, kad viņam tēva padoms un klātbūtne visvairāk vajadzīga, nevis skrien pakaļ pirmajiem brunčiem, kas paplandās ceļā! — pēkšņi Ralfs apjēdza, ka vārds vārdā atkārto mātes teikto, un apklusa.

—   Tu vēl esi pārāk jauns, lai mani nosodītu. Gan vēlāk sapratīsi. Bet par darbu padomā. Priekšpusdienās tur strādā kāds studentiņš, tu varētu viņu nomainīt. Mēs abi katru dienu satiktos, parunātos …

Ralfs klusēja. Tēvs piecēlās.

—  Es nu iešu. Ja tev ir kāda vajadzība, atnāc uz darbu. Lai ko tu dusmās sarunāji, neaizmirsti, ka es tomēr esmu tavs tēvs.

—  To man katru dienu atgādina asinsdesa pusdienās, — dēls ļauni iesmējās.

Noklaudzēja ārdurvis. Negro smilkstēja koridorā. Ralfs pa logu noskatījās, kā tēvs ar diviem ādas koferiem rokās pāriet pāri ielai, iekāpj mašīnā un aizbrauc. Samierināšanās, uz kuru klusībā cerēja gan māte, gan, ko tur liegties, pašam sevi jau nav jāapmāna, arī viņš pats, acīmredzot nenotiks. Mātes vietā tēvam tagad ir Liene, bet viņa vielā — mīļotā meitiņa, teicamniece Dita. Kā ļauns tārps grauza skaudība.

Izdzirdis atslēgas skrapstēšanu un Negro šņaukāšanos, Ralfs veikli iemetās guļvietā un uzvilka segu līdz zodam. Emīlijas tante bridi čabi- nājās pa virtuvi, tad ienāca pie viņa.

—   Nu, kā tev, bērniņ, klājas?

Sausa, kā ar plānu papīru pārvilkta roka pieskārās viņa pierei.

—   Temperatūras tā kā nebūtu. Tūliņ pagatavošu tev pusdienas. Dabūju akniņas, cūkgaļu, sviestu. Kājas gan nogura rindās stāvot, domāju, ka neizturēšu. Nav vairs man tā spēka kā agrāk.

Pēc brīža no virtuves šurp atplūda ceptu aknu smarža. Ralfu sagrāba tadi kā sirdsapziņas pārmetumi — vecs cilvēks viņa dēļ stāvēja rindās, bet viņš pa to laiku vāļājās pa dīvānu. Bet ko lai dara, jātēlo slimais līdz galam. Varbūt izdodas nošmaukt arī rītdienu, algebrā klasesdarbs, matemātiķis baigais knīpstanga, katram atrod savu uzdevumu, uz nošpi- košanu nekāda cerība. Paberzējis termometru trīsdesmit septiņi un četri, viņš pasniedzās pēc ģitāras. Ralfs iztēlojās, kā viņš stāvēs uz spoži apgaismotās skatuves un visu acis būs pievērstas viņam, amerikāņu firmas velvetenēs un somu īstās ādas žaketē tērptajam Ralfam Circenim.

—   No kuras klases šis ģitārists? — lielās meitenes viena otrai apjautāsies.

—   No devītās «C».

—   Firmīgs čalis. Es viņu dejās uzlūgšu.

Zēl, ka paput mēģinājums. Varbūt riskēt un aiziet? Labāk ne, pamanīs kāds učuks, piesies lietu. Jāpavingrinās tepat mājās. Klusu dungodams tekstu, Ralfs sāka spelet.

— Tad jau nu iet uz labo pusi, — Emīlijas tante atviegloti nopūtas un aizvēra istabas durvis.

* * *

Cerībā piepelnīties, Ralfs pēc pāris dienām aizgāja pie Lipa. Caur aizslēģotiem logiem skanēja jaunākie ārzemju grāvēji. Ralfs ilgi klauvēja gan pie durvīm, gan pie slēģiem, līdz Lips atvēra ārdurvis un ieveda priekšnamā.

—   Kas par lietu?

—   Varētu aprunāties.

—   Man tagad nav laika. Piekāp pēc nedējas.

Tuliāns izbīdīja zēnu pa ārdurvīm. Noskrapstēja atslēga.

«Pat istabā neaicināja,» Ralfs, mājup steigdamies, apvainojies sirdījās. «Neesmu taču nekāds svešinieks.» Visvairāk viņam kremta, ka izredzes viegli nopelnīt nu atliktas uz nedēļu. «Droši vien meņģējas ar savu sirdspuķīti, to no Kalmju ielas vai citu. Un tādā situācijā trešais, protams, lieks.» Iztēlojies ainas, kas, viņaprāt, pašreiz notika Lipa istabā, Ralfs iesmējās.

Agrāk viņu meitenes neinteresēja. Pēdējā laikā viņš tās uzmanīgi vēroja. Nejaušs pieskāriens viņu dīvaini satrauca. Dūža kompānijā puiši par sievietēm runāja piedauzīgi, sīkumos attēlodami dažādus atgadījumus. Lai citu vidū neizrādītos par galīgu nejēgu, Ralfs pamatīgi izstu- •dēja attiecīgu literatūru. Māte, pamanījusi dēla pētošos skatienus, izvairījās staigāt pa dzīvokli pusapģērbusies. Klases meitenes no stūrainām zēniskām skuķēm pamazām pārvērtās formīgās jaunietēs. Klases zēniem viņas pievērsa mazu uzmanību, uzskatīja tos par bērniem. Sarīkojumos dejoja un uz kino gāja galvenokārt ar vecāko klašu audzēkņiem.

Trešā nodaļa TĒVS PAMET ĢIMENI

—   Tu esi Ralfs, ja? Es tevi uzreiz pazinu. — Ralfs izbrīnījies paskatījās uz svešo baltā, pūkainā kažokā tērpto meiteni. Rokās viņa turēja skiču mapi. — Tava fotogrāfija stāv Circenim uz rakstāmgalda. Es esmu Dita.

Ak, tad tāda ir viņa māsa, kas dzīvojusi tepat līdzās vienā pilsētā un par kuru viņš nekā nav zinājis! Apģērbta kā princese. Tēvs droši vien lien vai no ādas ārā, lai viņai izpatiktu. Dēls viņam vairs nav nekas, tukša vieta. To var pamest likteņa ziņā, lai kuļas pa dzīvi, kā pats prot.

—  Ko tu blenz? — Dita iesmējās. — Cilvēku neesi redzējis, vai? Varbūt man pēkšņi pierē ragi izauguši?

—  Zini ko, jaunizceptā māšele, tinies veiklāk prom, tev nekā nevajag no manis un man no tevis ne tik.

—   Aptaurētais! Kas es tev par māsu?

—   Tēvs man pats apgalvoja …

—   Mans paps pirms pieciem gadiem gāja bojā autokatastrofā. Es viņu vēl tagad nespēju aizmirst. Viņš bija gleznotājs Pēteris Virziņš, varbūt esi dzirdējis?

—   Nē, — Ralfs par gleznotājiem neinteresējās.

—   Zēl, viņa gleznas izstādītas pat ārzemēs. Māte apgalvo, ka talants no tēva iedzimis arī manī. Kaut tā būtu! Bet Circenis man nav un nekad nebūs tēva vietā, lai kā viņš labinātos klāt. Ja gribi zināt, es viņu ienīstu!

Ralfam pēkšņi kļuva tik viegli ap sirdi, ka viņš līksmi un skaļi iesmējās.

—   Vai esi sviestā sakūlies? — Dita brīnījās.

—   Tad jau viss kārtībā. Un es, muļķis, pārdzīvoju.

—   Nekas nav kārtībā. Mums jāaprunājas, bet man salst kājas. Vai tuvumā nav kāda kafejnīca?

—   Ir, tepat netālu.

Nelielo, omulīgo kafejnīciņu skolēni bija iedēvējuši par «Morīti» pēc firmas kūciņām, kuras varēja dabūt vienīgi šeit. Ralfs atnesa divas kūpošas tējas tases un katram pa «morītim». Tik daudz naudas viņam sanāca, bet, ja tas skuķis prasīs vēl, tad vakars.

—   Zini, es tevi krietni ilgi nogaidījos un pamatīgi nosalu. Bet nu ir labi. Ceru, ka tu neesi sajūsmā par to, ka tavs tēvs aizgāja no jums?

—  Nekāda vaina. Tagad eju un nāku, kā pašam patīk. Vienīgi naudas pamazāk.

—   Man tieši otrādi.

Skaidrs, to desmitnieku, kas katru nedēļu pienācās viņam, tagad saņem Dita, un kur tad vēl specapgāde … Skaļi viņš to, protams, neteica, kādēļ sarūgtināt meiteni?

—  Mana mamma ar tavu tēvu satikās jau ilgi. Vismaz divus gadus. Istabiņa mums viena vienīga, mani sūta uz kino, pārgulēt tagad nākas virtuvē. Es Circeni neieredzu. Viņš man atņēma mammu. Agrāk mēs abas bijām vislabākās draudzenes, kopā gājām uz izstādēm, uz koncertiem un operu. Tagad viņa tikai ap Circeni vien tinas, gatavo ēst, viņa dēj pucējas un krāsojas. Es vairs neesmu nekas, tukšs gaiss.

—   Nekāda saldā dzīve tev nav, — Ralfs piekrita. — Pie mums mājās arī viss iet šķērsām. Mamma pa vakariem piepelnās ar šūšanu. Es gribēju sākt šancēt, bet mutere aizliedza iet prom no skolas.

—   Circenis lien vai no ādas ārā, lai sagādātu mums dzīvokli, vismaz trīsistabu. Man būšot pašai sava istaba ar lielu logu visgarām sienai. Mamma kā septītās debesīs. Abi, galvas kopā sabāzuši, katru vakaru skaita un rēķina, prāto, kur aizņemties naudu. Man nepatīk iet mājās, pārguļu te pie vienas draudzenes, te pie otras.

—   Drūmi. Bet es nezinu, kā tev palīdzēt.

—  Ja mēs pa abiem izdarītu tā, ka Circenis pamet manu mammu un atgriežas atpakaļ pie jums?

—   Mutere nebūs ar mieru. Un papucis jau arī negribēs.

—   Bet tu padomā, palauzi galvu. Tev viņš droši vien bija normāls tēvs.

—   Kā nu kuro reizi. Dažreiz lasīja morāli.

—   Kad biji nogrēkojies, — Dita iesmējās. — Šausmas, jau pusčetri. Man jāskrien uz zīmēšanu. Ātri pasaki savu telefonu, es pēc kāda laiciņa piegriezīšu, labi? Ja kas īpaši steidzīgs, es mācos rozentāliešos, astotā «A». Cau!

Ralfs saskaitīja atlikušās kapeikas un aizgāja vēl pēc vienas glāzes • tējas un «morīša». Nekad viņam nebija trūcis naudas un nu nācās bakstīties kā pēdējam nabagam. Un tas viss papucīša dēļ. Pusmūžā sadomājis tēlot baigo Romeo. Bet tā Dita rādās kapitāls skuķis. Mājās viņš par šo sarunu, protams, nekā neteiks. Citādi māte atkal sāks skaisties, raudāt un rīt tabletes.

—  Jaunais cilvēk, vai jūs ilgi domājat te kūkot, — apkalpotaja viņu uzrunāja. — Cilvēkiem nav vietas, kur apsēsties.

Somu ar mācību grāmatām pār plecu pārmetis, rokas siltā puskažociņa kabatās sabāzis, viņš lēnām soļoja pa sniega klātajām ielām. Nomaļu dārzus"sedza biezas kupenas. Tumšajās debesīs spīdēja aukstas un vienaldzīgas zvaigznes. Kas tām daļas par cilvēku bēdām un nelaimēm! Zvaigznes, tāpat kā cilvēki, nodzīvo savu laiku un nodziest, tikai to mūžs ir daudz, daudz ilgāks. Un milzīgajā, prātam neaptveramajā Visumā dzimst aizvien jaunas galaktikas. Labi būtu tagad iesēsties kosmosa kuģī un aizlidot uz kādu nezināmu planētu. Bet kur nu viņam, par kosmonautiem jau kļūst tikai izredzētie. Vai es gribētu, lai tēvs pārrastos atpakaļ? Ja viņš ir tāds, kāds bija pēdējos mēnešos, labāk — ne. Bet ja nu viņš pēkšņi atjēdzas? Ko es te fantazēju, tas nekad nenotiks. Bet varbūt tomēr? Cilvēks taču var maldīties un savas kļūdas izlabot? Grāmatās par to rakstīts un filmās skatāms, izšķiras un atkal saiet kopā.

* * *

Māte ar Emīlijas tanti virtuvē dzēra tēju un pārsprieda jauno ziņu — tēvs rītvakar teicies atnākt uz pārrunām.

—  Ja par alimentiem, tu nepiekāpies! — Emīlijas tante piekodināja. — Jau tā viņš tiks viegli cauri, cik tālu Ralfam līdz skolas beigšanai, nepilni trīs gadi.

—   Varbūt jaunai sievai pūrā vesels bērnu bars?

Ralfs dzēra tēju, sausiņus tajā pamērcēdams, un par Ditu neteica ne vārda.

—   Es tagad iešu pastrādāt. Tā kā rītvakar tu būtu mājās! Tev arī savs vārds sakāms, neesi vairs nekāds mazais.

Drīz vien no viņas istabas atskanēja šujmašīnas dūkšana.

—  Vai nu tā vajadzēja, tik ilgus gadus kopā nodzīvojuši, — Emīlija nopūtās un sāka mazgāt traukus.

—   Emīlijas tant, nu bija taču starp tēvu un māti mīlestība?

—   Ka tad ne. Tu vēl biji mazs un neatceries.

—   Un kādēļ tā izzuda?

—   Ne jau uzreiz. Soli pa solītim tā aizgāja no jūsu ģimenes. Tēvu iecēla par direktoru bāzē. Pārnācām uz šo dzīvokli. Medija gribēja to lepnāko un dārgāko. Naudas tik daudz nebija. Sākās strīdi. No ārpuses skatoties, viss šķita labākā kārtībā. No tevis un citiem slēpa. Kādreiz tā ir ar āboliem: no ārpuses skaisti, bet vidū — puvums.

Ralfs negribīgi ķērās pie mācību grāmatām. Otrais ceturksnis tuvojās noslēgumam, jāsarauj, vismaz divnieki jāizlabo, citādi mājās šķīdīs asaras un smaržos pēc validola.

Tēvs nākošās dienas vakarā atnāca tāds ka sašņi'.rcis, bikses nebuk- tētas, krekls savalkāts.

—   Redzams, jaunā sieva tā vis neaplēkā kā mūsmājās, — Emīlijas tante to tūliņ pamanīja.

—  Tas tev, — tēvs pasniedza dēlam apelsīnu tūtu. Ralfs nepakustināja ne pirksta.

—   Ņem, ņem, kad dod, mums jau tādiem gardumiem neiznāk naudas, — Emīlijas tante ironiski iesmējās un pievāca apelsīnus.

—   Ko jūs stāvat koridorā? Ralf, aicini tēvu istabā! — Tādu tik skaistu un saposušos Ralfs savu māti pēdējās nedēļās nebija manījis. Arī tēvs izbrīnījies pavērās bijušajā sievā, itin kā salīdzināja to ar pašreizējo.

—   Emīlij, uzcienāsim dārgo ciemiņu ar kafiju un taviem auzu pārslu cepumiem, viņam tie vienmēr ir garšojuši.

Tēvs atlaidās mīkstajā ādas klubkrēslā. Emīlija atnesa kafiju. Māte no bufetes izņēma vislepnākās ķīniešu porcelāna tasītes.

—   Uzcienājieties, — tas tika teikts gan vīram, gan dēlam.

Neviens vaibsts mātes sejā nenodeva uztraukumu.

—   Varbūt Ralfs varētu iziet. Es gribu ar tevi parunāt divatā.

Ralfs priecīgi uzlēca kājās, izliedams kafiju uz dārgā paklāja. Sī maskarāde viņam riebās.

—   Paliec. Man no dēla nekas nav slēpjams.

—   Kā gribi. Mēs ar Lieni un viņas meitu pašreiz mitināmies mazā vienistabas dzīvoklītī. Uz kooperatīvo tik drīz nav ko cerēt. Liene domā…

—   Vai viņa tagad domā arī tavā vietā?

Ralfs redzēja, kā nodreb tēva roka. Plānā tasīte iedžinkstējās. Tēvs to saudzīgi uzlika uz galda. — Mēs ar Lieni domājam, ka būtu taisnīgi abas dzīvojamās platības samainīt.

«Tūlīt viņi īsāks strīdēties, kam bufete, kam skapis, kuram divguļamā laulības gulta un kuram dēls,» Ralfs noskurinājās.

Māte ielēja kafiju, izmaisīja cukuru, iebāza mutē cepumu.

—   Tad redz, kādēļ tu esi atnācis. Un es, naivā, cerēju, ka apjautāsies, kā dēlam skolā ar mācībām un no kā mēs izliekam. Tā kā pats vairs loģiski domāt nespēj, tad pasaki savai Lienei, ka mēs no dzīvokļa ārā neiesim un laulības šķiršanai es nepiekritīšu.

Sādu pavērsienu nebija gaidījis ne tēvs, ne dēls.

—   Apdomā labi, Medij. Ko lai es saku Lienei? — tēvs gandrīz vai lūdzās.

—  Tas nu lai ir lavā ziņā, Andrej, — māte uzsmaidīja, nodemonstrēdama savus baltos zobus.

Ralfs bija baidījies, ka māte pazemosies, lūgsies un viņam būs jākaunas. Tagad viņš to apbrīnoja.

—   Tu pasaki savai draudzenei, sieva jau viņa tev oficiāli vēl nav, ka liela uzņēmuma direktoram neklājas iet darbā ar netīru virskreklu.

—   Tu jau ari pati manus kreklus nemazgāji.

—   Bet es uzmanīju, lai tie vienmēr būtu spodri un kārtībā.

—  Apdomā vēlreiz, Medij. Labāk šķirsimies ar labu nekā ar ļaunu, — tēvs smagi slējās augšā.

—   Es uz tevi neturu ļaunu prātu. Tikai savā mīlestības reibumā neaizmirsti, ka tev ir dēls, kuram algebrā draud divnieks. Privātskolotājam es ar savu algu nespēju samaksāt. Ralf, pavadi tēvu.

Saodis saimnieku, Negro aiz virtuves durvīm smalki ņerkstēja un par varītēm lauzās ārā.

—   Vai paliksi mierā! — Emīlijas tante to apsauca.

Tēvs uzlika dēlam roku uz pleca, paskatījās acīs un aizgāja. Ralfam nez kādēļ sametās viņa žēl. Pārlieku laimīgs viņš, nudien, neizskatījās, drīzāk otrādi.

Māte savas istabas durvis bija cieši pievērusi. Caur tām nenāca ne skaņas. Emīlijas tante ar kafijas traukiem rokās brīdi piestāja, paklausījās un, galvu grozīdama, pazuda virtuvē.

Ralfs pievāca cepumus un devās uz savu istabu. Negro viņam sekoja. Garastāvoklis uz nulli. Un kā par spīti vecā «Vilma» aizvērusies, tagad, kad viņam parakās kasetes. Briesmīgi vajadzētu jaunu maģi, tādu, kāds ir Lipam. Bet tas stāv vismaz trīs taukšķus. Tagad, kad māte apgroza katru rubli, par tādu naudu nav ko sapņot. Somu slalomenes un apsolītais brauciens ziemas brīvlaikā uz Karpatiem arī aiziet gar degunu. Ar ko tā Liene papuci ieēdinājusi, ka šis staigā kā valgā piesiets? Ditai taisnība, kaut kas steidzīgi jādara. Zēl, ka viņai nav telefona, derētu ar kādu aprunāties. Piegriezt Ērikam? Nav vērts. Tas droši vien sacīkstēs vai sporta skolā. Ģirts — pērkama dvēsele, par veciem džinsiem gatavs uz ecēšām lēkt. Pats pliks kā baznīcas žurka (Emīlijas tantiņas izteiciens), bet tāpat grib būt firmas čalis. Vispār tas jau saprotams, visi grib būt firmīgi, bet daudziem senču maki netur. Savi trīs četri stabi tāds komplekts stāv, un, ja mamma nopelna simtiņu, bet tēvs — plītma- nis, nekas nesanāk. Atliek vai nu spekulēt, vai… Ralfs pēkšņi samulsa. Mātes skolotājas alga taču arī nav lielā, un par tiem ubaga grašiem, ko tēvs atmet, pie jaunas klozītes netikt.

Paņēmis no priekšnama telefona aparātu, Ralfs iesprauda konlakt- dakšiņu savā istabā. Vienīgais kapitālais puika klasē — Valters. Kaut arī labi mācās, iztur līniju, nevienam nepielaizās- , taisnīgs.

—   Aizkāpt pie tevis? Vai tev kanāriņi galvā danco, ārā mīnus divdesmit. Pēc dažām minūtēm pa televīziju sākas baigais kriiniķis.

Kam vēl lai piegriež? Ralfs saprata, ka viņam nav draugu, nav neviena tāda, kuram varētu pateikt: «man ir drūmi, atnāc, parunāsimies» un kurš bez liekas taujāšanas būtu klāt, saprastu no pusvārda.

Par skuķiem nemaz nav ko runāt. Viņu interese par Ralfa personību aprobežojās ar Ralfa garderobi.

—   Baigi forša kurtka. Dod uzmērīt. Re, meitenēm arī der. Kur tu tādu izrāvi? Vai tie kanāli ir pieejami arī citiem? Nav? Zēl.

Skuķiem viņš vairāk neeksistē, tukša vieta. Vai viņam šāda meiteņu uzmanība, kaut īslaicīga, ir patīkama? Neapšaubāmi. Ikviens jau grib ar kaut ko izcelties, dažs ar piecniekiem, cits, gluži otrādi, ar divniekiem, dažs ar kādu īpašu talantu, viens otrs ar pielīšanu skolotājiem, ar gatavību izpildīt ikvienu učuku lūgumu vai rīkojumu. Mācībās viņš turas pa vidām, drīzāk lejas galā. Tas neprasa nekādas īpašas pūles. Vienīgi algebra, nolāpītā.

Paņēmis «Spīdolu», Ralfs sāka ce]ot pa ēteru. Poļi rāva vaļā disko- mūziku. Uzgriezis uz visskaļāko, Ralfs sāka diskot. Negro riedams lēkāja apkārt.

—   Kas tad tev par priekiem? — māte, durvis pavērusi, apjautājās.

—   Uzspļauj visam, muterīt! Tu vēl esi diezgan svaiga, noskati man citu papiņu! — Saķēris māti aiz rokas, viņš turpināja kratīties.

—   Skaties, es parādīšu pareizos soļus. Tas pavisam vienkārši.

—   Nu moins, muterīt! Tu, goda vārds, esi firmas… — Ralfs gribēja teikt «vecene», bet laikā apķērās, ka māti tas varētu sarūgtināt.

Emīlija, trokšņa iztraucēta, savā garajā naktskreklā pēkšņi kā spoks parādījās durvīs.

—   Nāc, tantuk, barā!

—  Vai liksieties mierā! Vajadzētu raudāt par izpostīto dzīvi, bet šie lēkā kā sienāži. Dulla un traka tā pasaule kļuvusi! — Emīlija sašutusi iesaucās un aizcirta durvis.

—          Aizvien vairāk Ralfam negribējās iet uz mājām, kur viss sagājis grīstē. Emīlijas tantes mīļākais ēdiens pēkšņi bija kļuvis cepti kartupeļi. Ralfs tos necieta ne acu galā.

—   Gan bads izmācīs, — Emīlija skarbi teica, nolikdama neskarto šķīvi pie malas. — Neesi labāks par citiem.

Māte pa vakariem šuva kaut kādas raibas salvetes, priekšautus un vēl sazin ko. Brilles viņu vērta daudz vecāku. Agrāk tēva klātbūtnē viņa

tās nekad nevalkāja, laikam kaunējās. Uz skolu māte, kā vienmēr, gāja saposusies, sasmaržojusies, lepni paceltu galvu, bet mājās staigāja halātā, īgna un nerunīga. Viņas kuplajos tumšajos matos Ralfs pamanīja baltus pavedienus.

Daudz patīkamāk vakarus varēja pavadīt pie Lipa Tuliāna. Ar raibiem zīmējumiem rotātajā veclaicīgajā podiņu krāsnī sprakšķēja malkas šķilas. Uz elektriskās plītiņas sīca trumulis. Maize, desa, pa malkam stiprāka dzēriena Lipam vienmēr atradās. Dažreiz viņi klausījās Lipa brīnumainajos stāstos par tālo Sibīrijas taigu, kuras plašumos cilvēks varot pazust kā adata siena kaudzē un ne gailis paka) nedziedāšot. Taiga ir briesmīgi nežēlīga pret svešiem, bet devīga un laba pret savējiem. Kas taigu pazīst un mīl, to viņa apģērbj, paēdina un apgādā ar dārgām kažokādām. Viena laba sabuļāda maksā piecsimt rubļu. Viņš ar biedriem reiz saticis zvērādās tērptu veci ar bārdu. Tas teicies cilvēkus neesot redzējis vismaz pārdesmit gadus.

—   Droši vien kāds slepkavnieks vai laupītājs, ja tā vairījies no ļaudīm, — Ralfs ieminējās.

—   Nezinu, taigā nav pieņemts svešus cilvēkus izprašņāt.

Dažreiz viņi spēlēja kārtis un aizrāvās tik ļoti, ka aizmirsa par mājās iešanu. Lips Tuliāns, labi zinādams, ka puišiem kabatas tukšas, neprasīja atmaksāt kāršu parādus. — Nav ko skaitīt. Mēs esam tikpat kā viena ģimene. Gan pienāks brīdis, kad man vajadzēs jūsu palīdzību …

Visjautrāk gāja, kad Tuliāns demonstrēja dažādus uzbrukuma un aizsardzības paņēmienus.

—   Pieņemsim, nāk tumšā ielā tev pretim kāds čalis un mēģina sadot pa zobiem. Jāzina, kā sist pretim. Karatē speci ar delnu pāršķeļ ķieģeli. Bet tas nemaz nav vajadzīgs. Pietiek, ja iegāž pa miega artēriju vai pa pakausi. Cālis kājas vien notirinās.

Saķēris aiz rokas, viņš ar otru roku deva zibenīgu triecienu pa kaklu. Ralfs nokrita zemē un ilgi cīnījās pēc elpas.

—   Tu gribēji mani nosist?

—   Negvelz! Tā bija tikai tāda papaijāšana, — Lips smējās. — Bet tagad lai Trusis nogulda Saļapinu. — Saļapins bija vecāks un stiprāks par vājo, tievo Trusi. Izstiepis garās rokas, viņš enerģiski atvairījās.

—   Atlauz viņam rokas aiz muguras un dod zibenīgu sitienu pa pakausi. Tikai ne no visa spēka. — Beidzot Trusim izdevās Saļapinu noguldīt.

—   Pietiek! — Tuliāns asi apsauca Saļapinu, kurš saniknots gribēja Trusim atmaksāt.

—   Paklau, Ralf, mums sarīkojumam kā ēst vajag pastiprinātājus. Bez tiem, pats zini, tāda pīkstēšana vien ir, — ansambļa vadītājs Juris Roze kādā starpbrīdī apjautājās. — Tev visādi speckanāli. Ne jau par velti.

—   Mēģināšu.

Ralfs uzskatīja, ka viņa draugs Lips var visu vai gandrīz visu.

—   Grūti bus, — Lips pakasīja pakausi. — Tagad katrā klubiņā un pat klasītē savi ansamblīši. Piekāp pēc pāris dienām, paskatīsimies.

Skaļruņus Lips sagādāja. — Cik stāv?

—   Lai nu paliek. Tāpat jums naudas nav. Kad man vajadzēs, atstrādāsi.

—   Katrā laikā, kaut nakts vidū! — Ralfs aizkustināts apsolīja.

—  Ar mani tu, puisīt, nepazudlsi. Es tev daudz ko iemācīšu. Varēsi dzīvot, cepuri kuldams.

Reiz māte Ralfu izcēla nakts vidū. — Tevi sauc pie telefona.

—   Vai Naivais? — Trusis, kā parasts, kliedza pilnā balsī.

—   Te tāda nav.

—  Neizliecies, es pēc balss pazīstu. Lips lika pateikt, lai tu pēc skolas piekāpjot.

—   Kas zvanīja? — māte taujāja.

—   Kāds nenormālais.

Ralfam miegs bija kā ar slotu aizmēzts. Nez, vai atkal kaut kas būs jāvaktē? Kas viņam, nav jau grūti, divi sarkanie ir to vērts.

* * *

—  Uz kurieni tu? — Magdalēna viņu nākamajā dienā notvēra garderobē. — Mums tūlīt orķestra mēģinājums.

—   Šoreiz bez manis.

—   Pareizi^citi par tevi teica.

—   Ko viņi teica?

—   Ka tu esi vējīgs, ka uz tevi nevarot paļauties. Un es vēl galvoju par tevi. — Magdalēnas lielās acis raudzījās pārmetoši.

—   Nevajag jau nu tūliņ tecināt slapjumu. Man steidzīgi jābūt vienā vietā, tas ir netālu. Mūsu abu gabalu atliec uz beigām, varbūt paspēšu.

—   Bet kā tad ansamblis bez ģitāras?

—   Nekas, viss būs okei, es pēc tam samācīšos.

Viscaur nosvīdis no ātrā skrējiena, Ralfs pieklauvēja pie Lipa Tuiiāna mājas durvīm. Pakurlā saimniece tikai pēc krietnas dauzīšanās pavēra durvis, pateica, ka īrnieka neesot mājās, un atkal ieslēdzās.

Kad Tuliāns un Trusis pēc krietnas stundas pārradās, Ralfs gaidot bija nosalis gluži zils.

—   Kā nu tā var, — Lips pa jokam bāra Trusi, — varēji pateikt precīzu laiku. Ja bērns saķers plaušu karsoni, kas būs vainīgs? Mēs.

—   Es domāju, ka viņam učene beidzas ap četriem, — Trusis taisnojās.

—   Sēdi tuvāk pie krāsns, — namatēvs norīkoja. — Tūlīt pagādāšu karstu tēju ar konjaku.

Trusis istabā jutās kā savās mājās. Paņēmis no plaukta pamatīgu binokli, viņš pavērsa to uz māju otrpus ielai. — Va velns, kas par fidiņu! — viņš iesaucās. — Se, paskaties. — Pavisam tuvu, tik tuvu, ka šķita, jāpastiepj vien roka, lai aizskartu kailo plecu. Ralfs ieraudzīja teicamnieci Veldzi, pašu klusāko un kautrīgāko viņu klasē. Vienā krekliņā meitene grozījās spoguļa priekšā un ķemmēja savus garos matus. Trusis izrāva binokli Ralfam no rokām. Veldze, itin kā sajuzdama, ka tiek novērota, aizvilka logam priekšā aizkaru.

—   Derētu mums par abiem viņu drusku paspaidīt.

—   Pamēģini tikai, smagi norausies!

—   No kā, no tevis vai, Naivulīt! — Trusis ņirdza.

Lips ienesa tējkannu, maizi, desu. Atkorķēja iesāktu pudeli. Ralfam drīz vien kļuva karsti. Vaigi kaisa kā ugunīs.

—   Tad nu, puikiņas, tā, man ir jāzina vienas ģimenes precīzs dienas režīms — cikos viņi pieceļas, kad aiziet uz darbu, cikos pārnāk mājās.

—   Kādēļ? — Ralfs brīnījās.

—   Neuzdod dumjus jautājumus. Tu, Ralf, dežurēsi priekšpusdienās, Trusis pēc darba tevi nomainīs. Ar šo binokli visu varēsiet redzēt no pretējās mājas kāpņu telpas piektā stāvā. Salt tev nenāksies, namā centrālapkure.

—   Bet man no rītiem skola.

—   Skola pagaidīs. Paņem savu pekeli un parastā laikā ej, kur tev lieku, — Lipa balsī ieskanējās skarbāki toņi. — Jā, gandrīz aizmirsu, vari dabūt lietošanā šo magnetofonu un kasetes, kas noliktas blakus. Un tagad abi veikli tinielies prom, es gaidu viesus.

«Johaidī! «Sonij», tāds komisijas veikalā stāv taukšķi!»

—   Droši vien Lips gaida kādu fidiņu, — Trusis aiz vārtiem irgājās.

— Bet tu ar viņu jokus netaisi, citādi… — Trusis izteiksmīgi novilka ar delnu gar kaklu.

Ralfs iesmējās kā par labu anekdoti.

—  Piekāp, paklausīsimies mūziku. Kapitālas lentes — Bonija Toilere, Endijs Borgs …

—   Citreiz …

Aizmirsies bija ansambļa mēģinājums, algebras uzdevumi neatrisināti, gan nospiedīs no Valtera vai kāda cita. Ralfs visu vakaru peldēja pa disko viļņiem.

—   Nogriez klusāk! — māte pusnaktī aizrādīja. — Kur tu ņēmi šo magnetofonu?

—   Draugs aizdeva. Citiem jau senči tā neknauzerējas kā manējie.

—   Pabeigsi skolu un studijas, pats nopirksi.

—   Kad tas būs? Pēc miljons gadiem! Bet man vajag tūlīt, tagad, uz vietas!

—   Nāksies paciesties, un svešu mantu gādā no mājas prom! — Māte rūpīgi aizvēra durvis. Pēdējā laikā viņa gluži pārmainījusies — kļuvusi īgna, nerunīga, valdonīga. Par Lipu viņai nedrīkst teikt ne vārda. Sāks vēl urķēties pakaļ, kas par cilvēku, ko dara. Lips arī labais, varēja dot citu darbu, lai nebūtu jākavē skola. Uzodīs mamma, būs baigais trobelis.

Otrā rītā Ralfs somā ielika binokli, no Tuliāna pievākto grāmatu «Kriminālistikas simt gadi» un devās uz norādīto namu. Trepju telpā viņš varēja justies puslīdz droši, pusstāvu augstāk — bēniņi. Maz ticams, ka divdesmit grādu salā uz bēniņiem kāds ies veļu žaut. Abi novērojamie logi atradās tieši pretim, binoklis tos pievilka tuvu klāt. Pa vienu varēja redzēt, kā skuķis, mazliet vecāks par Ralfu, brokasto, noloba olu, uzkaisa sāli, nokož gabaliņu, piedzer tēju. Pie otra loga gadus četrdesmit veca sieviete runājās ar sirmu vīrieti. Abi plātījās rokām kā mēmajā kino, droši vien strīdējās. Parādījās meitene ar mēteli mugurā. Pēc brīža viņa, portfeli vicinādama, aizsoļoja pa ielu. 8.47 — Ralfs atzīmēja uz lapiņas. Tad brokastoja vīrietis un sieviete. Uz galda tika uzlikta degvīna pudele, Ralfs skaidri redzēja etiķeti <rStarka Russian vodka». Abi iestiprinājās. Pēc tam logos nodzisa ugunis un nekas nebija redzams. Ralfs pavērsa binokli uz nama ieeju. Kā tad — pa durvīm iznāca sirmais vīrietis. Viņš balstījās uz spieķa un stipri piekliboja. Vecais pazuda kaimiņu pagalmā. Uz ielas iznāca kažokā tērpusies novērojamā sieviete, nervozi staigāja pa trotuāru šurpu turpu un skatījās pulkstenī. No kaimiņu pagalma ar pakaļgalu pa priekšu izstūmās pelēks moskvičs. Sieviete ierausās iekšā, un abi aizbrauca. 9.12 — Ralfs atzīmēja. Abi vecie droši vien aiztinās uz darbu, bet skuķis uz skolu, ātrāk par diviem neviens mājās nebūs. Ralfs iekārtojās ērtāk uz palodzes. Radiatori tīkami sildīja kājas. Brīdi pa brīdim pavērdamies uz pretējo namu, Ralfs iegrima «kriminālistikā». Baigie gabali, tirpiens pa muguru skrien lasot. Nu kaut vai tas par Melno Mariju, kura ar indi aizlaida uz viņpasauli divpadsmit cilvēku un palika nesodīta.

—   Ko tu te dirni?

Ralfs satrūkās. Viņa priekšā stāvēja bārdas rugājiem apaudzis, no- skretējušā vatenī tērpies vīrs. Pa gabalu varēja saost odekolonu.

—   Gaidu tanti, nez kur aiztinusies.

—   Āā, — dzērājs gari novilka, — nu tupi vien. Bet es iešu mazdrusciņ pačučēt. — Pakāpies pustrepi augstāk, viņš izklāja uz zemes līdzpaņemtās avīzes un nolikās garšļaukus. Drīz vien atskanēja divbalsīga krākšana, gaisu uz iekšu velkot, smalki svilpieni, ārā pūšot, burzguļo- joši rēcieni.

Meitene pārradās pulksten 14.37 un tūlīt sāka darboties. Staigāja no istabas uz virtuvi, cilāja kaut kādus traukus, droši vien gatavoja pusdienas.

—   Baigā nīkšana, — Ralfs teica Trusim, kad tas ieradās viņu nomainīt. — Kāda velna pēc Lipam tas viss vajadzīgs, tu nezini, ko?

—  Ja arī zinātu, tādam pienapuikam kā tu neteiktu! — Trusis bija sliktā garastāvoklī.

—   Nu, nu, lēnāk pār tiltu! — Ralfs apvainojās.

—   Tinies veicīgāk prom! Un rīt no rīta nenokavē!

Otrā dienā viss atkārtojās.

—   Kādēļ tu divas dienas nebiji skolā? — Ralfs no mātes sejas redzēja, ka viņa tikko valdās.

—   Bija izdevība nopelnīt.

—   Mēs taču norunājām, nekādas haltūras. Ej kārtīgi uz skolu un mācies, kā pieklājas. Algebrā vesela rota divnieku, vēsturē divnieks, krievu valodā … Ja tu būtu debilais, es saprastu, bet normāls, pat apdāvināts zēns. Par ko man, skolotājai, tāds kauns un negods? Vai tu neesi apģērbts un paēdināts? Tik vien tev ir pienākuma kā kārtīgi mācīties. Draudzēties ar visādiem slaistiem un zagļiem tev patīk, bet pie grāmatām piesēsties — to ne. Ak, es nelaimīgā! Vīrs atstāja, un nu vēl arī dēls palaidies. Jātaisa pašnāvība, kas cits man atliek! — Māte sāka raudāt. Ralfs nespēja ciest asaras, tās viņu padarīja mīkstu.

—  Nu, mamm, neraudi. Es tās atzīmes izlabošu. Vēl ir divas nedēļas laika, saraušu, tu redzēsi, viss būs kārtībā.

—   Kur tu blandījies vakar un šodien?

—   Es neblandījos, bet strādāju. Palīdzēju vienam čalim. Sis man apsolīja divus sarkanos.

—   Tā kā šī būtu pēdējā reize!

—  Jā, mamm.

Circeņi jau gulēja, kad atskanēja telefona zvans. Ralfs samiegojies piegāja pie aparāta.

—   Tu klausies, — Trusis auroja klausulē. — Uz to māju, tu zini, kur, vairs neej un tuvumā arī labāk nerādies. Tas zildegunis bēniņos atrasts stīvs. Daži īrnieki mūs ievērojuši un izmuldējušies miličiem. Es piecirtu tam skuķim, tu zini, kuram, un 110 viņas izvilku visu, kas Tuliānam vajadzīgs. Piekāp rītvakar ap pieciem un paķer līdzi garāžas atslēgu.

—   Kādēļ? — Ralfs gribēja pajautāt, bet telefons jau bija atvienots.

Skolā todien viss gāja šķērsām. Garderobē viņš saskrējās ar Magdalēnu.

—   Kādēļ nenāc uz mēģinājumiem?

—   Biju slims. Gulēju gultiņā ar temperatūru.

—   Paskaties acīs! Melo!

—   Nu ko tu man pielipusi kā dadzis. Vajadzēja piepelnīties, lūk, tā.

—   Vari piepelnīties, cik tīk. Mani pavadīs Juris Roze no astotās «A».

Magdalēna aizgāja lepni paceltu galvu.

Pamanījis koridorā klases audzinātāju nākam uz viņa pusi, Ralfs mēģināja paglābties zēnu istabā, bet viņa ar sprintera cienīgu ātrumu panāca un saķēra aiz žaketes stūra.

—  Tev vienīgajam manā klasē vēsturē divnieks. Svētdien sēdi un mācies. Pirmdien atbildēsi visu ceturkšņa vielu.

Tik noskaitušos matemātiķi Ralfs redzēja pirmo reizi. Aiz dusmām viņam bija pat lūpas nobālušas.

Nejēga Ralfs nebija nekādā ziņā. Izpratis vienu uzdevumu, līdzīgus viņš rēķināja bez mazākās piepūles.

—   Redzi nu, — matemātiķis viņu pat paslavēja. — Vēl pāris uzdevumu, un es mierīgu sirdi tev lieku trijnieku.

# # #

Lips Tuliāns, par brīnumu, neko daudz nerūca par Ralfa nokavēšanos.

—   Atslēgu atnesi?

Ralfs nolika garāžas rezerves atslēgu uz galda.

—   Tēva mašīna pašreiz atrodas citur?

—   Jā, pie jaunās sievas.

—   Tas labi. Atslēga pagaidām paliks pie manis. Kad tevis ievajadzē- sies, padošu ziņu.

—   Bet ja nu Emīlija pamana?

—   Neuztraucies, pēc pāris nedēļām varēsi to pakārt atpakaļ uz nagliņas. Tev laikam atkal nav naudas? — redzēdams, ka Ralfs apjucis mīņājas un neiet prom, Tuliāns ieprasījās.

—   Tā jau ir.

—   Nu še, vai man žēl, — Lips izstieptajā plaukstā ielika desmitnieku,, bet, pamanījis neapmierinātību puiša sejā, vēl vienu. — Kārtībnieks?

—   Paldies.

Desmitnieku Ralfs atdeva mātei, otru paturēja sev. Tagad viņš nebūs tik dumjš, nešķiedīsies klasē ar naudu pa labi un pa kreisi. Čaļi viņu vienkārši bija apcēluši par muļķi. Turpmāk viņiem tas numurs neies, cauri.

Piezvanīja Dita.

—   Jāsatiek, — viņa teica. — Ir jaunumi. Man stundas beidzas trijos,. nu, teiksim, trijos piecpadsmit «Zelta rudenī». Norunāts?

—   Norunāts, — Ralfs bez entuziasma piekrita. Dita viņam bija pavisam izgājusi no prāta. Kopš pēdējās tēva vizītes, kā māte to ironiski dēvēja, bija pagājušas vairākas nedēļas.

Kad Ralfs ar nelielu nokavēšanos iegāja kafejnīcā, Dila jau bija- paspējusi sagādāt veselu kalnu maizīšu un divas melnas kafijas.

—   Zini, īstie mākslinieki pārtiek vienīgi no melnas kafijas un savas mākslas. Es gan tā nevarētu. Man šausmīgi gribas ēst. Varbūt tādēļ, ka es līdz īstajiem māksliniekiem vēl neesmu izaugusi, kā tu domā?

Ralfs klusēdams paraustīja plecus.

—   Uzkod. Tūliņ es tev pastāstīšu kaut ko graujošu! Mana mamma* ar Circeni strīdas. Vēl nesen abi katru vakaru sēdēja pie televizora (Circenis uzdāvināja lielo krāsu), rociņās saķērušies, galvas kopā sabāzuši, un kaut ko klusu dudināja. Romeo un Džuljeta atradušies. Sķebīgi skatīties. Bet nupat strīdas. Sākās ar audzināšanas jautājumiem. Sis sadomājis mani pāraudzināt. Lai nomazgājot traukus, vai neredzot, ka mamma nogurusi. «Jūs man neesat nekāds izrīkotājs!» es šim šķiebju pretī. Tu nedomā, ka es neprotu traukus nomazgāt, es visu protu: ēdienu gatavot, šūt, pat veļu mazgāt. Bet es tīšām viņu kaitināju. Mamma saka, lai liekot viņas bērnu mierā, bērnam, tas ir man, jāmācoties. Es jau manu, ka Circenis sāk uzskrūvēties. «Vai tev, Liene, nešķiet, ka tā mēs izaudzināsim baltrocīti,» šis klusām čukst mammai. Es tīšām neeju ārā no istabas, šķirstu grāmatu, izliekos lasām. «Lai šis pieskatot pats savējo, ka neizaug par bosiku,» mamma nikni nošņāc. «Vai nu mums bērnu dēļ jāķildojas,» Circenis miermīlīgi nosaka. Sāk glāstīt mammai rokas un kaut ko murrāt ausī. Tovakar mammas dusmas izkusa kā tauki uz karstas pannas. Kādas pāris dienas šie abi pilnīgā saskaņā gatavoja vakariņas, mazgāja traukus, dudinājās, čubinājās.

—   Nu gan tu lej, — Ralfs viņu pārtrauca un skaļi iesmējās. — Mans papucis un virtuve? Mūsmājās viņš pirkstus traukiem nepiedūra, visu padarīja Emīlijas tante.

—   Ak, mīlestības lielā vara! — Dita iedziedājās. — Bet klausies tālāk. «Ej drīzāk pie savas pirmās laulenes un nokārto dzīvokļa lietu. Sī kā lepna kundzene dzīvos piecās istabās, bet mums jāmokās pa vienu mazu skabūzīti.» — «Četras istabas,» Circenis pārlabo, un var manīt, ka sitas gājiens viņam briesmīgi nepatīk. Bet manai mammai tāda daba, ja viņa sāk vīlēt, tad vīlē bez apstājas. Beidzot Circenis sadūšojās. Tev vajadzēja dzirdēt, kas notika pēc tam, kad tavs papucis pārnāca mājās un pateica, ka sieva nepiekrīt šķirties un mainīt dzīvokli. Nekad savu mammu tik niknu nebiju redzējusi. Kādus vārdus viņa izkliedza, bail atkārtot.

«Liene, atjēdzies, bērns klausās!» Circenis laiku pa laikam iepīkstējās.

«Lai klausās. Lai mācās, nav vairs nekāda maziņā! Lai redz, kādi ir vīrieši. Sasola visādus zelta kalnus, apmulsina naivās sievietes — un pēc tam pamet.»

«Liene, nomierinies, es tevi nepametu!»

«Ak tu domā, ka es arī turpmāk būšu tāda muļķe kā līdz šim? Vai nu šķiršanās un dzimtsaraksts, vai arī vācies prom no šejienes!:»

«Man tas var maksāt direktora posteni.»

«Neizliecies, gan dabūsi citu vietu.»

«Bet tādu tik izdevīgu — nekad.»

Circenis droši vien runāja taisnību, bet manai mammai tas nepielēca. Kad viņa uzflammējas, tad ilgi nevar atdzist.

—   Un -ar ko tas beidzās? — Ralfs ieinteresēts apjautājās.

—   Ar to, ka Circenis savāca šādus tādus liberiņus un, durvis aizcirtis, aizgāja. Mamma sāka raudāt, bet man no prieka, goda vārds, gribējās diskot. Cerams, ka tas «antīkais Romeo» vairs pie mums nerādīsies. Nu jau pagājušas trīs dienas. Mamma staigā ne savā ģīmī, ķildojas ar mani, pārmet, ka es tīšām esot viņas Andreju kaitinājusi. Es visu pacietīšu, kaut tikai tavs papucītis pie mums vairs nerādītos.

—   Gan jau salabs, — Ralfs noteica.

—    Pipari uz tavas mēles! Bet, ja nu tomēr viņi samierināsies, tad darīsim tā: es visādi kaitināšu Circeni, protams, kad mammas nebūs klāt. Viņam tas briesmīgi krīt uz nerviem. Ja viņš par to sūdzēsies mammai, viņa saskaitīsies un sāksies kārtējais skandāls. Tu savukārt apstrādā savu māti. Saki, ka tēvs ļoti nožēlo, ka jūs pametis, ka viņš labprāt nāktu atpakaļ un vērstu visu par labu un tamlīdzīgi.

—   Kādēļ? Tā taču nav patiesība!

—   Saki mātei, ka bez tēva grūti un viņam bez tevis arī…

—   Beidz muldēt. Man viens pīpis, kur viņš dzīvo, lai tikai liek mūs mierā.

—   Bet tavai mammai arī vienalga?

—    Nezinu, — brīdi padomājis, Ralfs paraustīja plecus, — droši vien ne.

—   Nu, redzi nu, tu domā vienīgi par sevi.

Pat Ralfam, kas bija tālu no paraugzēna, Ditas izrīkošanās un plāni šķita negodīgi. — Es nedomāju, ka tu esi tāda draņķe, — viņš, meitenei acīs skatoties, teica.

—   Es neesmu draņķe, — Dita negaidot sāka raudāt. — Es gribu atpakaļ savu mammu. Viņa pieder man, vienīgi man! Circenis viņu man atņēmis. Mūsu tīrā istabiņa smird pēc cigarešu dūmiem un sasvīdušām zeķēm. Es viņu ienīstu!

—   Beidz psihot! Cilvēki skatās uz mums.

Ralfs paņēma savu un Ditas somu, un abi izgāja ārā. Nosarmojušie koki spuldžu gaismā mirgoja, kā sīkām dimantu drumsliņām nobērti. Granīta Rainis Komunāru laukumā bija uzsedzis baltu pūkainu sniega lakatu.

—   Viņam ir auksti un vientulīgi. Dod somu! — Dita izņēma kastīti ar eglīšu svecītēm un visas sarindoja sniegā Rainim pie kājām. Bezvējā svecītes dega gaiši un mierīgi. Tuvējā skolā beidzās mācības. Saskrēja pirmklasnieki. — Vai viņam šodien svētki? Dzimšanas diena? — mazie taujāja.

—  Es zinu, šitas dzejnieks sarakstījis daudz grāmatu, mums vesels plaukts pilns, — kads puisītis teica. — Jūs neticat?

—   Nāc labāk pikoties! — draugs viņu parāva aiz elkoņa. Apkārt sāka lidot sniega pikas.

—   Ejam, — Ralfs paņēma Ditu aiz rokas, — es tevi pavadīšu.

Folkloras grupa bija nodomājusi Jaungada sarīkojumā pārsteigt skolu un parādīt, kā senie latvieši sagaida saulgriežus, bet neviens īsti nezināja, kā to labāk izdarīt.

—   Emīlijas tant, pastāstiet, kā jūs uz laukiem gājāt budēļos?

—   Mūsu pusē, Vidzemē, tos sauc par ķekatām. Toreiz jau tādu diskotēku kā tagad nebija, un televizoru nebija, un kino varēja noskatīties tikai pilsētā. Cilvēki tumšākajā laikā bija noilgojušies pēc jautrības, pēc citiem. Paši meistarojām maskas. Cits aptina baltu palagu, ar ogli uzzīmēja ribas un miroņu galvaskausu — tā bija nāve. Dažs apvilka kažoku uz otru pusi un iztaisījās par lāci. Diviem žiperīgākiem puišiem pārsedza lupatu deķi, un iznāca zirgs. Katrai maskai bija sava nozīme — tā lāci uzskatīja par |aunā gara izdzinēju. Braucām ar kamanām no mājas uz māju, ķekatnieku bars ar katru sētu kļuva prāvāks.

—  Tantiņ, lūdzu, iemāciet man kādu budēļu dziesmu. Viena meitene tās nodziedās, un es uz ģitāras pavadīšu.

Emīlija nolika nazi, pabīdīja tālāk kartupeļu grozu un vecišķi trīcošā balsī iesāka:

—  Labvakar, namamāte, Vai gaidīji budēlīšus? Ja gaidīji budēlīšus, Atver durvis līdz galam.

—   Kolosāli. Vēlreiz no sākuma, tad man tas meldiņš būs pirkstos.

Māte, no darba pārnākusi, atrada abus pilnā balsī dziedam:

—  Danco, lāci, danco, lāci, Saimenīca aizmaksās: Pieci šķiņķi kaķa ga|as, Trīs kukuļi grūstas maizes.

Negro skatījās un nesaprata — riet vai smilkstēt līdzi.

* * *

—   Magdalēna, nu, ko tu bēdz no manis? — Ralfs otrā dienā satvēra meiteni aiz bizēm. — Es tavas dziesmiņas iemācījos. Un pat nodziedāt varu, ja vajadzīgs.

—  Mānies kā vienmēr.

—   Nepavisam! Es kaut tūliņ uz vietas. Zēl tikai, ka Zuzannas nav līdzi.

—   Kas tā tāda?

—   Ģitāra. Tu domāji, ka skuķis?

Magdalēna iesmējās.

—   Aiziesim pēc stundām pie manis, samēģināsim. Tas nav tālu.

Magdalēna vilcinājās.

—   Tev bail?

—   No tevis? Jāsmejas.

—   Ar šito čali tu labāk nepinies, — klasesbiedrs Aivars, pamanīdams Magdalēnu kopā ar Ralfu, brīdināja. — Viņš ir no Dūža bandas.

—  No bijušās, — Magdalēna noskaitās uz Aivaru. — Zadzis viņš taču nav un huligānismā pieķerts arī ne.

—   Dari, kā pati zini. Bremzes tam čalim jau sen nav kārtībā. Un ar Dūža bijušajiem pakalpiņiem viņš pinas joprojām, pats redzēju. Vairāk es nekā neteikšu.

«Iet vai neiet?» Magdalēna pēdējā stundā pārlika. «Jauno milicijas draugu uzdevums ir tādiem kā Ralfs palīdzēt, nevis vairīties no viņiem.»

—   Man mēģinājums, — viņa garderobē pateica māsai Unai. — Pie viena zēna no devītās «C».

Ralfs pie skolas durvīm viņu gaidīja. — Ejam?

—   Ejam …

Negro, Ralfam un Emīlijai par milzīgu izbrīnu, uz Magdalēnu ne tikai nerēja, bet apsēdies pat cienīgi pasniedza ķepu kā senai paziņai.

—   Taisni neticami, — tante grozīja galvu. — Speciāli apmācīts suns, visiem svešiem rāda zobus.

—   Es zinu īpašus suņa vārdus, — Magdalēna iesmējās un bez bailēm pakasīja Negro aiz ausīm. Dogs aiz labpatikas aizvēra acis. Pirmais, ko meitene Ralfa istabā pamanīja, bija lāčāda pie tahtas.

—   Kolosāli! Tieši tādas mums trūkst, — viņa priecājās. — Aizdod, ja? — Ralfs nometās četrrāpus, palīda zem ādas un rūkdams sāka čāpot pa istabu.

—   Tu pats varētu ķekatās nospēlēt lāci, tev labi padodas, — Magdalēna smējās.

—   Var, kāpēc ne, — Ralfs piekrita.

Emīlija, cienastu gatavodama, klausījās, cik skaļi pat cauri divām durvīm skan meitenes balss.

—  Nu, kā? — Ralfs apjautājās, kad tantiņa ar paplāti rokās atvēra durvis.

—   Jauki.

—       Ko es tev teicu? Ies tā lieta. Bet tagad iedzersim ķimeņu tēju un ' uzkodīsim auzu pārslu cepumus. Firmas noslēpums, recepte netiek atklāta.

Man ir importa kasetes, gribi?

Emīlija piesardzīgi aizvēra durvis. Tā mūzika viņas ausīm bija par skaļu.

—   Ralfs dzīvo lepni, — Magdalēna vēlāk stāstīja Unai. — Deficītie diski un kasetes, japāņu magnetofons, īsta lāčāda ar galvu un ķepām. Es viņu sarunāju mūsu budēļiem, viņš ar mieru. Un muzikālā dzirde fenomenāla — reizi noklausās un var precīzi nospēlēt.

—   Pārlieku vis nesajūsminies, — Una prātīgi aizrādīja, — ka nepazaudē galvu. Par Ralfu klīst visādas baumas.

—   Tev droši vien Aivars sastāstījis muļķības.

—   Man pašai savi informācijas avoti.

—   Kādi tad, pasaki, — Magdalēna iekaisa.

—   Nedrīkst! Noslēpums.

—   Tā jau katrs var pateikt.

* * *

Pēc nedēļas kādā pēcpusdienā Ralfa tēvs veltīgi pūlējās atslēgt garāžas durvis. Nācās iet augšā uz bijušo dzīvokli.

—   Vai jūs esat apmainījuši garāžas atslēgu? — viņš Emīlijai apjautājās.

Sievas radiniece neko nezināja.

—   Pamēģini ar mūsējo, — Emīlija piegāja pie naglas, uz kuras parasti stāvēja pagraba, šķūnīša un garāžas atslēgas. — Nav?

—   Varbūt Ralfs paņēmis?

—   Nekas. Rītu atvedīšu atslēdznieku, tas atmūķēs, — Andrejs Circenis teica Emīlijai. — Jāieziemo mašīna, pagalmā pie mūsu mājas nav droši.

Ralfs, pie vakariņu galda to uzzinājis, satraucās un tūlīt ņēmās zvanīt Lipam Tuliānam.

—   Okei, viss būs kārtībā. Labi, ka pateici, — Lips atbildēja.

—   Naktī pēkšņi es pamostos, klausos, pagalmā ierūcas mašīna. Droši vien Andrejs, nodomāju. Bet nē, mūsu garāžas durvis līdz galam vaļā, bārdains puisietis ādas jakā izbrauc oranžu mašīnu, pa roku galam piever durvis un aizbrauc. Naktī bija bailes iet skatīties. No rīta abi ar Negro iegājām garāžā. Visi āmuri un stangas tā kā būtu vietā, — Emīlija pie brokastu galda stāstīja.

—   Jāpaziņo milicijai, — māte izlēma. — Garāžu trūkst, kāds būs nelikumīgi ievācies. Lai miliči noskaidro.

—   Nevajag, mamm. Tas bija mans labs paziņa. Es viņam atļāvu. Uz laiku, protams. Vai tev žēl? Garāža taču stāvēja tukša.

—   Lai tādas lietas vairāk nenotiktu! Un kas tie tev par paziņām ar automašīnām? Tev jautā, atbildi!

—   Vēlāk! Cau, man jāskrien uz učeni!

Ralfs izmetās no virtuves, uzkāra plecā somu un teciņus laidās uz skolu. Tuliāns arī labais. Un ja nu fāters vakar būtu garāžu atmūķējis un ieraudzījis svešu mašīnu? Un sazin, ko vēl, izsauktu miliciju, viņš savu fāteri pazīst. Labi, ka Tuliāns laikā izvācās.

Uz skolu iet negribējās, nebija noskaņojuma. Divnieki izlaboti, ko vairāk vajag? Ja viņš pa īstam gribētu, būtu pirmais skolēns klasē. Bet aprakt sevi grāmatās? Paldies par šitādām kūkām. Kas nekait sportistiem, izcīna pirmo vietu, tūlīt visas avīzes kladzina, skuķi dāvā ziedus, lūdz autogrāfus. Ar sportu nekas nesanāks, tur jātrenējas gadiem ilgi. Kad viņš nevarēja uzrāpties pa virvi līdz griestiem, čaļi rēca, ka viņam muskuļu vietā košļājamā gumija. Lai viņi iesāla savu sportu. Varbūt viņa aicinājums ir mūzika? Jāpamēģina kaut ko sacerēt, tagad katrā ansamblītī savs komponists. Magdalēna varētu nodziedāt. Nav ko prātot, tad jau manīs. Veči saka, ka «Palladiumā» esot baigais amerikāņu boje- viks, pif-paf — un līķis, trah-trah — banka ar visiem kasieriem pa tīro. Bandīti savāc laupījumu, mašīnā iekšā — un čau!

—   Kur tu atkal dauzījies apkārt? — Emīlijas tante sagaidīja Ralfu kareiviski noskaņota.

—   Es!? Skolā, kur tad citur?

—   Nemelo! Zvanīja klases audzinātāja, sūdzējās. Muļķis tu esi, dēliņ, caur un cauri! Bez kādām rūpēm un raizēm vari iet skolā, mācīties, kļūt par izglītotu cilvēku, bet nē, — Emīlija noslaucīja priekšauta stūrī acīs sanesušās asaras. — Būtu man jaunībā tāda laime bijusi, es gan . ..

—   Nevīlē, tantiņ, tu arī vienu un to pašu. Pietiek, ka mamma un skolotāji. Kas tev tur grāpītī tik labi smaržo?

—   Neaiztiec, vēl nav gatavs. Kartupeļi jānotīra.

Negaiss bija pāri. Ralfs paķēra maizes riku un iegāja savā istabā.

«Čau, Zuzanna. Būs mums abiem jāpastrādā. Zēl, ka viņi visi kā ķerti uz tiem tautiskajiem gabaliem… Roks skanētu daudz labāk.»

Ceturtā nodaļa PAGRABS

—   Puiši, šeit mēs sanākam kopā pēdējo reizi, — Lips Tuliāns kādu vakaru negaidot paziņoja. — Par šo namu Kaķlaipas ielā aizmirstiet uz visiem laikiem. Jūs tādu nezināt — un basta. Skaidrs?

—   Kādēļ? — Ralfs brīnījās.

—   Tā vajag. Iedzersim uz atvadām pa malkam un ejam.

—   Uz kurieni?

—   Tad jau manīs, — Lips Tuliāns īsi noteica.

Līdz cenjram viņi brauca ar autobusu. Tad gabaliņu gāja kājām. Kāda liela īres nama plašajā vestibilā Lips uzmanīgi paskatījās apkārt. Neviena nemanīja. Paspīdinājis kabatas lukturīti, Lips devās uz patrepi. Puiši viņam klusēdami sekoja. Pa stāvām kāpnēm visi nokāpa lejā pagrabā.

Veco īres namu pagrabu stāvi ir īpaša pasaule ar maģistrālēm un sānejārn. Iedzīvotāji savos kambarīšos glabā nevajadzīgas mēbeles, zie

mai sarūpētus dārzeņus, ievārījuma un gurķu burkas, ko nu katrs. Lips. te nebija pirmo reizi. Šaura gaiteņa galā viņš atslēdza kādas durvis un iededza gaismu. Nosirmojusi žurka sarkanām acīm ļauni paskatījās uz ienācējiem un nesteigdamās pazuda zem vecas kušetes. Palielā telpa acīmredzot kādam bija kalpojusi par darbnīcu. Plauktā pie sienas rindojās atslēdznieka darbarīki: dažāda lieluma vīles, knaibles, āmuri, kalti. Uz sienā iedzītas naglas karājās vecs vatnieks. Abas logu šahtas no ārpuses bija nosegtas ar dēļiem. Uz ļodzīgā galda atradās tukša degvīna pudele un alumīnija krūzīte, sarūsējusi izlietne bija piemesta ar cigarešu node- guļiem. Trusis pagrieza krānu, ūdens tecēja ar sīku strūkliņu.

Puiši saskatījās. Sito postažu nekādi nevarēja salīdzināt ar Lipa mājīgo istabu.

—   Kundziņiem nepatīk? — Tuliāna balsī ieskanējās draudoši toņi. — Osobņaka sagribējies ar mīkstām mēbelēm un pilnu bāriņu. Nekas nesanāks. Te jūs neviens neuzodīs, ja paši piesargāsieties. Cālis, kuram šitas apartaments pieder, pašreiz Sibīrijā pelna lielo rubli mašīnai. Gadiņu, divus jūs te varat dzīvot vienā mierā! Kad vajadzēs, es došu ziņu..

Tuliāns katram iedeva pa atslēgai un aizgāja.

—   Sienas jāizlīmē ar tapetēm, būs glītāk, — Ralfs ieminējās.

—  Es varu atstiept somu mazgājamās. Tām otra puse jau apsmērēta ar līmi. Vajag tikai apslapināt un piespiest pie sienas, — Saļapins piedāvājās. — Viens spekulants mūsmājās pagrabā piekrāvis pilnu šķūnīti, un par dārgu naudu sit gaisā.

—   Priekš kam pūlēties, labi tāpat, — Trusis atmeta ar roku. — Baigi, gribas rīt. Ejam pasirot pa pilsoņu šķūnīšiem, varbūt kaut kas ķeras.

—   Nekur tu neiesi! — Saļapins viņu apsauca. — Pat vilks nemedī savas migas tuvumā. Gribi, lai mūs saņem ciet pirmā piegājienā.

—  Man ir piecītis, — Ralfs, pagrābstijies pa kabatām, ieteicās. Trusis, uz galda izbēra slkuaudu.

—   Polšs un zakuska! — Saļapins nopriecājās.

—   Izmazgā krūzīti, es piekopšu galdu, — Trusis izrīkoja. — Ko tu< dari, vispirms iztīri izlietni.

Ralfs viebdamies ķeksēja ārā un meta uz grīdas slapjo drazu.

—   Var redzēt, ka pie mājas darbiem neesi radināts, — Trusis zobojās..

—   Mums ir kalpone.

—   Padomā, kāds aristokrāts atradies. Varbūt tu atvedīsi kalponi šurp,, lai šo midzeni saved kārtībā?

Saļapins atskrēja gluži aizelsies: — Man rādījās, ka milicis špago- aiz muguras.

—   Droši vien tev mālējās, no kurienes tad šis uzreiz tā uzradās. — Trusis uz ietinamā papīra sarindoja divus saldskābmaizes kukulīšus, aknu desas līkumu, sinepju bundžiņu un pusstopu.

—   Kam ir nazis?

Saļapins izvilka no kabatas somu dunci.

—   Oho! — Trusis atzinīgi to novērtēja. — Pats gatavoji?

—   Pats gan. Kāts pildīts ar svinu. Patausti asmeni, ar tādu var bārdu dzīt.

—   Uztaisi man arī, — Trusis palūdza.

—   To var. — Saļapins ar zobiem atvēra degvīna pudeli un ielēja krūzītē krietnu malku. — Nu tad, lai plaukst un zeļ mūsu zagļu bizness! Kopā ar Lipu mēs nepazudīsim. Kalmju ielā mums bija varens ķēriens. Bet to klibiķi Lips bezmaz aizraidīja uz viņpasauli, jei bogu. Uzskrēja negaidīts.

Ralfs apstulba. Nevar būt, ka viņa lielais, gudrais draugs, pie kura viņš tik labi jutās, kas viņam neliedza padomu un palīdzību, izrādās vienkāršs parasts zaglis! Puiši grib viņu izjokot.

—   Lips teica, ka Kalmju ielā tajā mājiņā viņam dzīvojot brūte…

—   Un tu, naivais teļš, tam noticēji? — abi smējās locīdamies kā par visjocīgāko anekdoti.

Ralfs nosvīda. Trūka elpas. Šķita, ja vēl ilgāk paliks šajā pagrabā, viņš nosmaks.

—   Es aizeju. Pasakiet savam Lipam, lai liek mani mierā.

—   Nu, nu, lēnāk pār tiltu! — Saļapins aizstājās durvīm priekšā. Ralfs viņu mēģināja nogrūst nost. Tad Saļapins atvēzējās un gāza Ralfam pa seju. Truša ņirdzīgais ģīmis, galds ar uzkožamiem sāka griezties kā trakā karuselī, tad viss satumsa, un Ralfs juta, ka krīt dziļā bezdibenī.

—   Atvēra acis. Es jau baidījos, ka tu būsi viņu aizraidījis pie senčiem, — Trusis, uz ceļiem notupies, slaucīja Ralfam asinis no lūpām. Ralfs ar pūlēm uzrausās sēdus un izspļāva no mutes asiņainu kunkuli.

—   Ko tu trako? No mums tev vairs neaiziet. Grupveida dzīvokļa aplaupīšana, tu zini, pēc kā tas ož? 141. pants. Pieci līdz desmit gadi, — Trusis skaidroja.

—   Ejam! Lai pasēž viens pats tumsā līdz rītvakaram un padomā. Tuliāns ar šitādiem garas runas netaisīs. Tu nebūsi ne pirmais, ne pēdējais, kas pazūd bez vēsts. Atdod atslēgu, veicīgāk! — Nodzisa elektrība, noskrapstēja slēdzene, aizcirtās pagraba durvis, un iestājās klusums.

Saukt pēc palīdzības? Neviens jau nedzirdēs. Sestdienas vakars. Visi skatās televīziju, ēd vakariņas, kopā ar draugiem iedzer, atpūšas. Kam

vajadzība līst pagrabā tik vēlā stundā? Nekad Ralfs nebija atradies tik pilnīgā, tik absolūtā tumsā. Naktīs viņa istabā cauri aizkaram, kā blāvā miglā tinies mēness, spīdēja apaļā ielas apgaismes spuldze. Reizēm tā vējā šūpojās, mezdama uz grīdas dīvainas dejojošas ēnas. Dažus soļus tālāk aiz sienas pa ielu brauca mašīnas, skanēja gājēju soļi, smiekli, sarunas. Skaņas līdz viņam nonāca klusinātas, itin kā ausīs būtu sabāzta vate. Pēkšņi Ralfam izlikās, ka netālu pazib sarkanas acis, ka viņu ielenc vesels žurku bars. Vairākkārt lasīts, ka šie riebīgie radījumi uzbrukuši cilvēkam, pāri atstājot apgrauztus kauliņus. Ralfam pārskrēja salti drebuļi, un viņš bailēs iekliedzās. Uguntiņas pazuda. Nē, tumsā gan viņš nesēdēs. Uzslējies kājās, viņš brīdi stāvēja viegli līgodamies, tad, rokas uz priekšu izstiepis, lēnām taustījās uz priekšu. Beidzot siena. Durvīm jābūt pa labi. Rokas atrāvās. Sirds sāka strauji sist. Kāds pakāries? Tā taču vecā pufaika, kas karājās pie sienas. Beidzot durvju aile. Pataustīja kliņķi. Ciet. Tūlīt jābūt elektriskajam slēdzim. Pirksti sataustīja kaut ko slapju. Izlietne. Nē, tik tālu slēdzis nebija. Iedegās gaisma. Ralfam kļuva vieglāk ap sirdi. Kukulis saldskābmaizcs, puslīkums aknu desas — badā kādu laiku mirt nenāksies. Degvīna pudele tukša. Alumīnija krūzītē vēl skalojās krietns malks. Lai dzīvo jaunizceptais zaglis Ralfs Circenis, ar iesauku Naivais, Lipa Tuliāna bandas loceklis!

Dūzis viņu pieņēma muzikalitātes dēļ. Ralfa klātbūtnē neviens atklāti par zagšanu nerunāja. Dūža apcietināšana viņam bija kā sitiens zem jostasvietas. Izmeklētājs Trusi, Saļapinu un vēl citus, arī Ralfu, sīki iztaujāja, visu cītīgi pierakstīja un uz katras lappuses lika parakstīties. Viņam tā bija pirmā saskare ar varas iestādēm. Par Dūzi viņš teica tikai labu. Par dzīvokļa aplaupīšanu nekā nezināja. Cilvēku ar iesauku Mūķīzeris tika redzējis vienu reizi pie Dūža izguļam dzērumu. Drūms tips ar rētu uz vaiga.

Brīvībā palikušie Dūža draugi uzskatīja, ka pie iekrišanas vainīgs viņš, Naivais, un kādu vakaru smagi piekāva. Labi, ka izglāba brīvprātīgie kārtības sargi. Pāris nedēļu nācās nogulēt slimnīcā. Māte briesmīgi uztraucās, vadāja uz skolu un no skolas ar žiguli kā pirmklasnieku. Klasesbiedri ņirgājās. Nez kā viņam klātos, ja tiesā nenoskaidrotos, ka milicija zobtehniķi Ivanovu izsekojusi jau ilgāku laiku. Riebjas pat atcerēties. Klase toreiz sašķēlās divās daļās. īstenie čaļi uzskatīja Ralfu bezmaz vai par varoni, skuķi un daži pārapzinīgie paipuisīši — par potenciālu noziedznieku. Acīs, protams, to viņam neviens nemeta, bet demonstratīvi grieza ceļu kā ar bīstamu sērgu saslimušam. Ko zēni teiktu tagad, kad viņš patiešām kļuvis par laupītāju bandas locekli?

Pusdivi. Ielu trokšņi apklusuši. Aizdipēja skrejoši soļi. «Ko tu bēdz, muļķe tāda!» kāda vīrieša balss sauca. Māte droši vien staigā no viena loga pie otra, gaida mājās. Rīta pusē sāks zvanīt uz miliciju, morgu. Kādēļ gan vecāki vienmēr izfantazē to ļaunāko?

Varbūt pamēģināt atlauzt durvis? Neizdosies. Sls vis nebija jaunlaiku durvis ar finiera pildījumu, kas salūst no kājas spēriena. No pamatīgiem oša dēļiem gatavotas, gar malu ar skārdu apsistās durvis neatlauzt pat ar cirvi. Bet cirvja jau viņam nebija. Varbūt izlīst pa logu? Zirnekļu tīkliem aizaustie logi acīmredzot nebija atvērti gadu desmitiem ilgi, rāmji mitrumā sabrieduši. Rokturi nepakustējās, kad Ralfs tos mēģināja pagriezt. Velti nopūlējies, puisis atsēdās uz krēsla. Izsist logu stiklus? To varētu. Bet ko tas dotu? Lai pasargātu gājējus, gaismas šahta no augšpuses bija aiznaglota ar bieziem dēļiem. Nav vērts pulēties. Tik un tā Lips Tuliāns viņu atradīs un novāks no ceļa, lai pats neiekļūtu cietumā. Tad jau labāk lai paliek, kā ir. Varbūt paveicas — pārējos saņem ciet, bet viņš izslīd sveikā? Tas būtu pats labākais atrisinājums. Par pāris sarkanajiem viņš riskēt ar brīvību vairs neielaidīsies, to lai Lips Tuliāns necer. Trusis izmuldējās — esot bijuši vareni ķērieni. Bet viņam tikai desmitnieku. Uzskata par muļķi, par naivuli, ko var veikli apvest ap stūri. Bet vispār no Lipa jātaisās ātrāk vaļā. Jādabū žūksnis naudas un jālaižas uz Sibīriju. Tur ne gailis nedziedās pakaļ. Pabeigs metinātāja, ekskavatorista vai šofera kursus, tie visvairāk nopelnot. Pēc gada vai diviem ieradīsies pie mātes ar paša nopirktu žiguli, čau, muterīt, tavs dēls nopelna trīs tādas aldziņas kā tu un tā tālāk. Sagribējās ēst. Ar Saļapina aizmirsto dunci Ralfs nogrieza krietnu desas gabalu un šķēli saldskābmaizes. Pārējo rūpīgi satina papīrā, lai žurkas neapgrauž.

Pārsistā lūpa sāpēja, katru kumosu nācās norīt ar grūtībām. Uzpam- pušais vaigs kaisa. To viņš Saļapinam nepiedos. Gan jau radīsies izdevība atzāģēt.

Domas miglojās. Nežēlīgi nāca miegs. Galvu uz rokām nolicis, Ralfs aizmiga ciešā miegā.

* * *

—   Re, šis mierīgi pampst, bet es domāju, ka nobimbājies gluži slapjš.

Ralfs ar pūlēm atvēra acis. Kakls bija gluži stīvs, viena roka notirpusi. Šķita, pa to tekalē miljons skudru. Sākumā viņš neaptvēra, kur atrodas, tad pamanīja Trusi un visu atcerējās.

—   Atnāci palūkoties, vai mani žurkas nav nograuzušas, ja?

Trusis atrāva jakas rāvējslēdzēju un apsēdās uz čīkstošā ķeblīša.

—   Vari tīties prom!

—   Ar lielāko prieku. Sitie apartamenti nav manā gaumē.

—   Klārs. Mīksto zviļņu jau te nav un smird pēc kaķu mīzaliem.

Ralfs uzlika galvā adīto cepuri ar uzrakstu «Adidas», īsto, nevis

pakaļtaisīto.

—   Nesaki Saļapinam, ka es tevi izlaidu no rīta. Saki, ka vakarā.

—   Kādēļ?

—  Tāpat. Un vispār kāda velna pēc tu sapinies ar Tuliānu? Zaglis tik un tā no tevis neiznāks.

—  Ko tas nozīmē? — Ralfs aizdomīgi paraudzījās Trusī. — Jauns piegājiens?

Trusis ar pirkstu bīdīja pa galdu maizes drusku. — Tu domā, ka es par zagli piedzimu? Smagi maldies. Droši vien biju vēl lielāks paipuisītis par tevi. Man bija vecāki, māšele, meža dzīvnieki ēda man no rokām. Kaukt gribas, to atceroties.

—   Kur tad šie palika?

—   Bija un izbija, — Trusis strupi noteica. — Tagad esmu gruščiks un amatu apvienošanas kārtā arī zaglis, lūk, tā. Bail pat iedomāties, cik daudz man nāktos atsēdēt, ja noķertu, droši vien visu mūžu būtu jāpavada cietumā. Eh, ja varētu šos divus gadus nomest no sevis kā netīras drēbes!

—    Klausies, parunāsim abi ar Lipu, ja? Teiksim, ka mēs vairs negribam, lai liek mūs mierā …

—   Nekas nesanāks. Mēs pārāk daudz zinām. Viņš baidīsies, ka neizstāstām dūžiem.

Brīdi abi sēdēja, katrs savās domās nogrimuši.

—   Varbūt tā būtu labāk, — Ralfs nedroši ieminējās.

—   Kas labāk?

—   Aiziet uz miliciju un atzīties. Kamēr nav par vēlu.

—   Nē, ja tev dzīvība mīļa. Tu nepazīsti Lipu. Reiz, kad viņš mani nekaunīgi apkrāpa, es sadumpojos. «Tu, nepateicīgais kucēn, man zobus rādīsi!» viņš nošņāca un sāka spiest man rīkli ciet. Es cīnījos pēc elpas, priekšā viss miglojās. Atjēdzos, kad Lips iegāza man sejā aukstu ūdens šalti. «Citreiz tik viegli cauri netiksi,» viņš piedraudēja.

—   Laižam prom uz Sibīriju, Arktiku, Tālajiem Austrumiem, vienalga kur, — Ralfs atklāja savu visslepenāko nodomu, — vienam negribas, bet divatā …

Kāds lēnām kāpa pa pagraba trepēm lejā. Trusis veikli kā kaķis pieskrēja pie slēdža un nodzēsa gaismu. Soji nāca šurp. Kāds taustījās gar durvīm. Ar spalgu troksni uz grīdas nokrita iekšpusē atstātā atslēga. Iečīkstējās durvis. Kabatas lukturīša spilgtais gaismas staru kūlis pārslīdēja istabai, līdz atdūrās Ralfā.

—   Fu, kā tu mani nobaidīji, — Lips Tuliāns iesmējās. — Ko tu te dari viens pats tumsā?

Trusis iededza gaismu.

—   Redzat nu, cik labi, ja pašiem savs vonungs, kur nākt un iet, kad sagribas, — Lips noteica. — Bet tagad gan tinieties labāk prom. Man te mazliet jāpastrādā^

—   Tu ievēroji to pamatīgo čemodānu? — Ralfs teica, kad viņi bija izgājuši uz ielas. — Droši vien Lips grib kaut ko noslēpt?

Trusis nekā neatbildēja, tik paraustīja plecus.

—   Kur tu blandījies augu nakti? — māte, durvis atvērusi, bargi noprasīja. — Es visu miliciju sacēlu kājās. — Ak dievs, kāds viņš izskatās! — Viņa, gaismu koridorā iedegusi, ar šausmām skatījās uz pārsisto lūpu un uzpampušo vaigu. — Jāzvana ātrajai palīdzībai, ka nav smadzeņu satricinājums tāpat kā toreiz.

—   Nevajag, mamm, — Ralfs nolika pacelto telefona klausuli vietā. — Vakar pēc mēģinājuma uz ielas iznāca maza saskriešanās ar iereibušiem jauniešie'm. Mēs viņiem kārtīgi sadevām. Otrreiz vairs negribēs. Pārgulēju pie skolasbiedra.

—   Pie kura? — māte gribēja zināt.

—   Pie Ērika, tā sportista. Vienalga, tu viņu nezini.

—   Telefona viņam nebija?

—   Nē. Citādi būtu tev piezvanījis. Neuztraucies, viss kārtībā.

Tēlot cietušo bija tīri patīkami. Māte uzlika uz sasistā vaiga kompresi, Emīlijas tante pabaroja ar karotīti kā maziņo, jo sapampušo lūpu dēļ muti varēja atvērt mazā spraudziņā.

—   No kurienes tādi huligāni rodas? — viņa sirdījās. — Nekādas staigāšanas! Tā kā vēlākais deviņos būtu mājās, dzirdi?

Gan māte, gan dēls saprata, ka tā ir tukša runa.

* * *

Jaungada sarīkojums skolā sita augstu vilni. Ar serpentīniem un baloniem izrotātajā zālē disko ritmā mainījās dažādu krāsu gaismas. To bija uzmeistarojis kāds no vienpadsmitās klases fizikas ģēnijiem. Ralfs Circenis peldēja pašapmierinātības straumē. Duetu ar Magdalēnu nācās atkārtot. Viņa lāča maska ieguva pirmo vietu — milzīgu torti. Vienreiz viņš ir pierādījis, ka nav galīgi nulle. Pat ar uzslavām skopā klases audzinātāja Veisa paklapēja viņam pa plecu un noteica:

—   Izrādās, ka tevī slēpjas ari kaut kas vērtīgs. — Ralfam bija patīkami to dzirdēt.

Saķēris Magdalēnu aiz rokas, viņš ierāva dejotāju pulkā. — Tas mums izdevās, vai ne? — Ralfs paskatījās meitenei acīs un pēkšņi ievēroja, ka tās mirdz, itin kā būtu no iekšienes ar uguni izgaismotas. Tādas acis nebija nevienai meitenei.

—  Ja nogrieztu tās idiotiskās bizes, sacirtotu matus, tu būtu īsta skaistule, — viņš ieminējās.

—   Tev tā liekas? — Magdalēna uzmanīgi paskatījās partnerī. — Nē, mana mamma un vectēvs tam nemūžam nepiekritīs.

Juris Roze Ralfu notvēra zēnistabā.

—    Magda teica, tev esot importa kasetes. Vai tu nevarētu uz kādu laiciņu piespēlēt, ar visu kasti, protams? Mēs pa brīvlaiku gribam uzrīkot nelielu diskovakaru.

—   Neies cauri. Tas maģis nav mans.

—  Tad jau gan, — Juris bija redzami vīlies. — Bet varbūt to sanākšanu rīkot pie tevis?

—  Jāpadomā. Pārākā platība man nav. Un mutere trīc par savu peršu tepiķi. Piekāp. Pie viena paklausīsimies pavisam svaigu kaseti, tikko pārvesta no «Lielā dīķa» otrā krasta.

—   Učuks nāk! — kāds sīkais, durvis pavēris, iesaucās.

Pudele pazuda skalojamā kastē, puiši rātni tupēja kabīnēs. Pa vaļā atrauto logu, izgaiņādamas cigarešu dūmus, tualetē plūda auksta gaisa strāvas.

* * *

—   Izvērsties var, — Juris, apskatījis Ralfa istabas, noteica. — Tepiķr mēs sarullēsim maliņā, galdu un krēslus nostumsim kaktā, un viss būs okei. Tavi senči ar mieru?

—   Kā par brīnumu, jā. Mutere piekodināja, lai viņu arī izdancinot.

—   Tu nopietni?

—   Nerunā, viņa prot pašas jaunākās dejas.

—   Tad nu gan tev kapitāla māte.

Juris ilgi un pamatīgi pētīja japāņu stereomagnetofonu «Somj», spaidīja pogas, pat apakšpusi apskatīja. — Firmas kaste, — viņš atzinīgi noteica.

—   Pasaules klase. Japāņi prot lietu. Kur nu mums viņiem līdzi tikt!

—   Nez, cik tāds varētu izmaksāt? — Juris apjautājās.

—   Nav ne jausmas. Es to aizņēmos no viena čaļa.

—  Tu pajautā tam čalim, varbūt viņš sit gaisā. Man ir zināms naudīgs pircējs.

—   To var.

—   Tad norunāts, piektdien tiekamies?

—   Cau!

Tieši no Ralfa Juris aizsteidzās pie sava drauga un klasesbiedra Ata Arāja. Kādreiz bērnībā viņi bija spēlējuši musketierus. Atis — Atosu, viņš — Aramisu. Tas bija toreiz, kad Una Leja viņus pamatīgi apveda ap stūri, uzdodamās par zēnu un veiksmīgi notēlodama d'Artanjanu. Tagad viņai vairs tas neizdotos, pēc formām uzreiz redzams, ka meitene.

Atis bija skolas Jauno milicijas draugu štāba priekšnieks.

—   Vai tu pazīsti Ralfu Circeni no devītās «C»?

—   Vai to ar ģitāru un jeņķu firmenem?

—   Jā.

—   Vienīgi pēc izskata. Una baidās, ka Magdalēna viņa dēj galvu nepazaudē.

—    Klausies uzmanīgi. Pagājušo rudeni zagļi aptīrīja viena man pazīstama zēna māju Kalmju ielā. Miliči vēl joprojām nav uzgājuši vainīgos. Maģis, kas atrodas pie Ralfa, pieder tam zēnam.

—   Tu esi cieši pārliecināts?

—   Par tūkstoš procentiem. Es pats to palīdzēju salabot un nejauši ievilku ar skrūvgriezi sānos švīku. Par to ikviens var pārliecināties.

—   Cerams, ka tu Ralfam nekā neteici?

—   Vai tu mani par stulbiķi turi?

—   Drošības pēc maģi vajadzētu parādīt īpašniekam, bet kā?

—   Pavisam vienkārši. Paņemsim viņu līdzi uz diskotēku.

Diskotēku pie Ralfa varēja uzskatīt par izdevušos. Pusaudži kaifoja.

—   Kā tu to vari izturēt? — Emīlija brīnījās, kad Ralfa māte, pamatīgi izdejojusies, ienāca virtuvē atvilkt elpu.

—   Nekādas vainas. Skolnieki pārlieku daudz sēž. Būtu man teikšana, es katru starpbrīdi liktu dejot. Lai izkratās, mazāk darīs blēņas.

—   Tāpat darīs! Un nedomā, ka mūsējais labāks par citiem. Vakar jakas kabatā atradu cigarešu paciņu.

—   Ko es varu iesākt? — Medija žēlojās. — Viņš mani neklausa. Būtu tēvs …

Juris piesēdās pie klavierēm un sāka spēlēt «Mazputniņu» deju. Una un Magdalēna iemetās virtuvē.

—   Liecieties mierā, es jau par vecu! — Emīlija atkratījās.

—   Silo dejo visi no diviem līdz divsimt gadiem! — abas meitenes ar varu ievilka Emīlijas tanti dejotāju lokā.

—   Tu noteikti zini, ka šis ir tavs maģis? — Atis pa to laiku otrā istabā apjautājās Jura paziņam.

—   Precīzi. To man uzdāvināja krusttēvs, tirdzniecības kuģa kapteinis. Droši vien otra tāda nav visā pilsētā. Paklau, bet tad taču iznāk, ka Ralfs ir ielīdis pa logu mūsu mājā un to aptīrījis?

—   Nedomāju gan, tam viņam nepietiktu drosmes. Viņš apgalvo, ka maģi esot aizņēmies.

—   No kā?

—   To es nezinu.

—   Pasauc viņu šurp, noprasīsim.

Ralfs dejoja ar Magdalēnu. Abi par kaut ko jautri smējās.

—   Panāc uz bridi, jāaprunājas.

—   Es tūliņ, — Ralfs atsēdināja Magdalēnu atpūtas krēslā un apstājās pie savas istabas durvīm. — Kas par lietu?

—   Pasaki, kā sauc to cilvēku, kuram pieder šis magnetofons?

—   Arvis Tiltiņš, — Ralfs izgudroja pirmo vārdu, kas iešāvās prātā.

—   Un kur Tiltiņš to dabūja?

—   Teicās nopircis no kāda zilīša Vidzemes tirgus vīriešu atejā.

—   Visi gali ūdenī! — Atis nopūtās.

—   Kam jums tas jāzina? — Ralfs nevainīgi apjautājās.

—  Magnetofons kopā ar citām mantām nozagti šim puisim no Kalmju ielas.

—   Skaidrs, — Ralfs novilka. — Es varu iet?

—   Jā.

Diskošana atsākās par jaunu.

—   Kādēļ tu pēkšņi tāds sadrūmis? — Magdalēna apjautājās.

—   Tev spokojas.

«No maģa uz ātrāko jātiek vaļā. Jau rīt pat jāaiznes uz pagrabu, lai Lips Tuliāns ar to dara, ko grib?» Ralfs klusībā nolēma. «Sitie kaut ko uzoduši, mierā neliksies. Pirms diviem gadiem viņi izsekoja Ģirtu Zariņu, kad tam nejauši vecajā gultā atradu pasakainas bagātības. Tie bija viņi, kas sadzina pēdas spekulantam Ivanovam. Kādēļ viņš, baigais stulbiķis, piekrita saiešanu rīkot šeit? Tad par maģi neviens gailis nedziedātu. Vai viņš varēja iedomāties, ka Juris atvilks līdzi to jauno miliču kompāniju — Ati, Aivaru un Unu? Par Magdalēnu, protams, nav runa, viņa ir firmas skuķis, bet tie milicijas draugi, nelabi paliek uzskatot. Skolā uzmetušies par baigiem komandētajiem. Tagad arī, viņa istabā sagājuši, droši vien kaut ko perina.

Ralfs nekļūdījās.

—  Jūs ievērojāt, kā viņš piesarka un sastostījās, kad teica par ateju un to zilīti? — Atis teica. Arī pārējie bija to pamanījuši.

—   Kad cilvēks runā patiesību, viņš nestostās un nesarkst. Varu derēt, ka Ralfs zina, kas magnetofonu nozadzis.

—   Un arī pārējās mantas. Toreiz mūs aptīrīja par vairākiem tūkstošiem rubļu.

—  Negribu ticēt, ka Ralfs ir zaglis, — Una iebilda, — Magdalēna par viņu stāsta daudz laba, šis esot tik muzikāls, tik pieklājīgs…

—   Pirmā mīlestība skuķēnam aizmālējusi acis, — Atis viņu pārtrauca. — Skaidrāks par skaidru, ka Ralfs taisnību mums neteiks. Tādēļ es ierosinu kādu laiku viņu pavērot, ar ko šis satiekas, kur iet un ko dara.

* *

Ralfs pat nemanīja, ka viņam seko modras acis. Ziņas pienāca aizvien satraucošākas.

—   Maģi pirmdien aiznesa un atstāja kādā pagrabā, — ziņoja Atis.

—   Ralfs pagrabā satiekas ar Trusi un Saļapinu no bijušās Dūža bandas. Viņiem pa kreisi ejas galā tur pašiem sava istaba, — Aivars papildināja. — Tā aizslēgta ar pamatīgu veclaicīgu atslēgu. Mūsējās neviena neder, es pārbaudīju.

—   Trešdien, 18.37 pagrabā ieradās vīrietis ar tumšām importa brillēm, melnu bārdiņu, tērpies ādas pusmētelī. Atnesa palielu koferi. Atpakaļ 19.04 devās tukšā, — Juris Roze, kā vienmēr, bija precīzs. — Nogaidīju līdz 20.03, neviena cita nemanīju.

Piektā nodala NODOT VAR TIKAI draugu…

—   Tevi pie telefona, — māte, dēla istabas durvis pavērusi, teica.

—   Sveiks, brālīt! — klausulē skanēja gavilējošā Ditas balss. — Vari saņemt savu papiņu atpakaļ. Mums viņš vairs nav vajadzīgs.

—   Vai tu esi zābakā iekodusi? Mans tēvs nav nekāda cigarešu paciņa vai konfekšu kaste, kuru var izlietot un aizmest.

Medija Circene, izdzirdusi vārdus «mans tēvs», palika stāvam aiz pievērtajām durvīm.

—   Pievāciet vai ne, tā jūsu darīšana. Vakar viņš bija atvilcies, gandrīz vai uz ceļiem lūdzās piedošanu. Mamma atkal veco dziesmu — ja šis tūliņ uz vietas^^ievarot izgādāt pieklājīgu dzīvokli, lai vācoties prom! «Ak, Liene, Liene, kā es tevī esmu vīlies! Tev nav vajadzīgs tuvs cilvēks, bet lietas, dzīvoklis. Un es tevis dēļ pametu ģimeni!» Dita mēdījās. Un tad viņš paņēma savas mantiņas un aizvilkās kā nopērts suns. Forši, vai ne!? Tu negribi atnākt uz «Zelta rudeni»? Es izmaksāju.

—   Nav laika, — Ralfs atņurdēja. Viņš jutās aizvainots tēva dēļ. Ko las skuķis un viņa mamma iedomājas! Tā izdarīties ar viņa tēvu, kuru ciena un no kura bīstas simtiem cilvēku! Laikam mīlestība papucim aizmālējusi acis, ja viņš ātrāk nepamanīja, kas Liene par putniņu!

—   Nu tad citu reizi. Cau! — Dita pakāra klausuli

—   Kas tev zvanīja? — māte apjautājās.

—   Māsa.

—   Kāda māsa? Vai tad Andrejam, tas ir tavam tēvam, bija ārlaulības bērns?

—   Neuztraucies! Dita ir Lienes meita. Starp citu, firmas skuķis. Bet Liene mūsu papucim parādījusi durvis.

Māte brīdi klusēja. Ralfs manīja, ka viņa jūtas gandarīta. — Es nojautu, ka tā tas beigsies, — viņa klusi noteica un iegāja savā istabā!

—   Tēvs pārguļot darbā, savā kabinetā, — Ralfs stāstīja Emīlijas tantei.

—   Kas nu tā par dzīvi — ne kārtīgi nomazgāties, ne paēst. Būtu atgriezies mājās, gan salīgtu mieru, un viss būtu atkal kā senāk.

—   Tu domā, māte viņam piedotu?

—   Kas šai ko nepiedot.

Saļapins un Trusis jaunajā mītnē jutās kā savās mājās. Ralfam, pieradušam pie tīrības un komforta, riebās kaķu urīna smaka, ar kuru bija piesātināts viss pagrabs, blakšu traipiem izraibinātās sienas un biezā netīrumu kārta uz grīdas. Ar Sa|apinu pēc pēdējā kautiņa viņš nerunāja. Turpretim ar Trusi sadraudzējās aizvien ciešāk. Viņam patika Truša jūsmīgie stāsti par dzīvniekiem.

—   Saļapins solīja atnest tapetes, — Ralfs reiz ieminējās, kad viņi bija divi vien. — Tu viņam atgādini.

Saļapins turēja vārdu. Divus vakarus puiši ņēmās, līmēdami dārgās mazgājamās tapetes uz netīrajām sienām.

—   Pavisam cita lieta! — Trusis pārsteigts iesaucās, kad darbs bija pabeigts. Vēl tikai jāpiekopj grīda — un viss būs okei.

Pagrīdes slēptuvi pavisam nejauši uzgāja Ralfs. Atgrūdis veco kušeti, viņš slaucīja zem tās sakritušos netīrumus un, aizķēris ar lupatu va|ēju dēļa galu, iesaucās aiz pārsteiguma. Abi pārējie pieskrēja klāt. Saļapins izcēla no bedres ādas čemodānu un plastmasas -plēvē satītu saini.

—   Durvis aizslēgtas? — viņš pajautāja. Ralfs drošības pēc pārbaudīja. Ar dunča aso galu Saļapins veikli atvēra abus čemodānu slēdžus.

—   Johaidī! — Trusis, redzot tādu daudzumu sudraba nažu, karošu, dakšiņu, biķerīšu, iesaucās. Saļapins tina vaļā nelielu paciņu. Gredzeni ar dārgakmeņiem, brošas, ķēdītes!

—   Kas ir veči, paņemsim sev kādu nieku. Uzsitīsim gaisā, nopirksim smalku dzeramo un uzdzīvosim.

—   Nevajag. Lips saodīs un tad… — Trusis baidījās.

—   Sito es pats savām rokām pievācu — un tas ir mans, — Saļapins ieslidināja jakas kabatā zelta ķēdīti ar kulonu. — Jūs abi turat muti! — viņš piedraudēja. — Saliksim visu atpakaļ un izliksimies, ka nekā nezinām. Grīdu pagaidām neaiztiksim.

—   Baigi netīrā, — Ralfs noņurdēja.

Abi pārējie nelikās dzirdam.

Dažas dienas vēlāk, kad Ralfs ar Magdalēnu, no skolas pārnākuši, mēģināja ansambļa programmu, Emīlija pasauca viņu pie telefona.

—   Tuliāns aicina uz pārrunām, — Trusis, kā vienmēr, kliedza pilnā balsī, — tūliņās, nekavējoties.

—   Es pašreiz nevaru, tu dzirdi! — Bet klausulē jau pīpināja atvienošanas signāls.

«Vajadzēja pateikt Emīlijas tantei, ka manis nav mājās. Bet nu par vēlu. Ar Tuliānu joki mazi, jāiet vien būs.»

—   Atvaino, Magdalēn, man steidzīgas darīšanas, — viņš lūdzoši paskatījās meitenē.

—   Pēkšņi, uz vietas? — Magdalēna neticēja.

—   Tēvs piezvanīja, — Ralfs, redzēdams meitenes apvainojušos seju, mānījās. — Piekāp rītu, ja?

—   Ja es tevi tik ļoti traucēju, vispār varu nenākt, — Magdalēna uzmeta lūpu un izsteidzās no istabas. Ralfs klusēdams viņai pasniedza mēteli.

—   Kur tad jūs tik pēkšņi? — Emīlijas tante pabāza galvu no virtuves, — Pagaidiet, es cepu ābolu pankūkas.

—   Vēlāk.

Autobuss kā pār spīti nenāca. No ziemeļiem pūta stiprs vējš. Ralfs uzcēla jakas kapuci un salīgi mīņājās no vienas kājas uz otru. Turpat tālāk, rokas bikšu kabatās sabāzis un piesardzīgi muguru uzgriezis, stāvēja Aivars. Viņš redzēja, kā Magdalēna neatvadījusies izmetās pa Ralfa mājas parādes durvīm, kā Ralfs viņu sauca, bet meitene pat neatskatījās! Laikam sastrīdējušies. Aivars apmierināts sekoja Ralfam. Todien bija viņa dežūra.

Izkāpis no autobusa, Ralfs galvu nokāris čāpoja uz centra pusi. Cik nepacietīgi viņš pirms dažiem mēnešiem bija traucies pie sava jaunā drauga un padomdevēja Lipa Tuliāna uz Kaķlaipas ielu, cik labi tur juties! Tagad viņš gāja pret savu gribu, aiz bailēm. Atvēris smagās ieejas durvis, Ralfs uzmanīgi pavērās apkārt. Plašā trepju telpa ar lokveida kāpnēm un krāsainajiem stikla logiem bija tukša. Durvis uz pagrabu vērās bez trokšņa, Saļapins tās bija rūpīgi ieeļļojis. Taustīdamies pa tumsu, Ralfs sasniedza vajadzīgās durvis un nobungoja norunāto signālu — divi ātri sitieni, pauze, trīs lēni sitieni. Durvis nekavējoties pavērās, kāds tātad jau bija priekšā. Piespiedis ausi pie atslēgas cauruma, Aivars pūlējās kaut ko saklausīt. Bija dzirdamas vairākas neskaidras balsis, bet saprast nekā nevarēja. Izlīdis no pagraba, viņš pakāpās pustrepi augstāk tā, lai no apakšas nevar redzēt, un sāka gaidīt.

Lips Tuliāns un Trusis mielojās. Ari Ralfam ielēja krūzītē degvīnu. Trusis nogrieza gabalu maizes, uzlika žāvētas gaļas šķēli un piebīdīja tuvāk.

—   Ieturies!

—   Negribas.

—   Ar varu neviens nespiež.

—   Nu tad tā, puikiņas, — Lips izmeta Ralfam domāto degvīnu un uzkoda speķa gabalu. — Piektdienas vakarā esat uz strīpas. Man viss smalki un pamatīgi izdomāts. Tajā komisijas veikalā apakšā pārdod mēbeles, bet augšstāvā — kristālu, kažokādas, kažokus un citas vērtīgas mantas. Saļapins nopirks veclaicīgu drēbju skapi. Ieradīsies viņš īsi pirms veikala slēgšanas, samaksās un palūgs atļauju skapi aizvest otrā rītā. Skapis ir milzīgs, jūs abi nemanot ielīdīsiet tajā iekšā, un Saļapins aizvērs durvis. Naktī, kad viss būs apklusis, jūs savāksiet zvērādas, kažokus un kristālus. Kristālus satīsiet kažokos un ieliksiet skapī. Jāstrādā būs tumsā, jo veikala logi iziet uz ielu. Tādēļ iepriekš visu labi izpētiet. Otrā rītā, tiklīdz veikalu vērs vaļā, mēs būsim klāt un jūs abus kopā ar skapi aizvāksim. Kad viņi atjēgsies, būsim jau gabalā. Ģeniāli izdomāts, vai ne? Pēc tam mums uz laiku būs jāšķiras, došos pie drauga uz dienvidiem.

—   Bet ja nu mūs pamana un pieķer? — Ralfs šaubījās.

—   Kas tās par stulbām runām! Ar mani kopā jūs nekad neiekritīsiet. Miliči ir gudri, bet mēs viņus vazājam aiz deguna. Pasaki viņam, Trusi, cik ilgi mēs jau to darām? Pasaule, puikiņas, pieder drosmīgajiem.

—   Kā ar signalizāciju? — Trusis lietišķi apjautājās.

—   Nebaidies, viss nokārtots, — Lips Tuliāns apgalvoja. — Nu tad uz labu izdošanos! — viņš pacēla krūzīti. — Par iegūto visi varēsim kādu laiciņu zaļi padzīvot.

«Tu, protams, padzīvosi, aizbrauksi uz dienvidiem, ne gailis pakaj nedziedās,» Ralfs klusībā nodomāja, «bet mums nāksies drebēt par savu ^du. Milicijai tagad visādas modernas elektronu aparatūras un ierīces, pēc viena vienīga matu šķērsgriezuma, pēc niecīga asins traipiņa spējot noteikt vainīgo.»

Dzirdētais Ralfu satrieca. Pirmo reizi viņam nāksies piedalīties laupīšanā. Viss, ko viņš līdz šim tika darījis, bija spēle, bez īpaša riska, tāda nervu pakutināšana, vairāk nekas. Un neviens viņam to nepiedos, ja pieķers, nāksies atsēdēt. Pie Dūža viņš tiku tikām bija klausījies puišu stāstus par apcietinājumu vietām. Tur neviens ēdienu uz paplātes klāt nenesīs, kā to dara Emīlijas tante. Pēkšņi viņš skaidri saprata, ka ar šiem viņam nav pa ceļam. Saļapins ar savu rupjo izrunāšanos un roku palaišanu dziļi riebās, no Lipa Tuliāna bija bailes. Vienīgi Trusis šķita kaut cik jēdzīgs.

—   Ko jūs, puiši, tādi sadrūmuši? — Lips izspieda mākslotu smiekliņu. — Pieci simtnieki katram uz rokas, pārējo vēlāk, pēc mantas likvidēšanas, vai tas maz, ko?

—   Es negribu kopā ar Naivo! — Trusis teica. — Lai nāk Saļapins.

—    Viņam citi uzdevumi. Bez tam viņš ir pārlieku būdīgs, skapī abi nevarēsiet noslēpties. Naivajam laiks ķerties pie īstas lietas, lai izjūt pats .uz savas ādas, ko nozīmē būt zaglim. Tas ir risks — var vinnēt, var arī zaudēt, bet, kas neriskē, tas nevinnē. Mums paveiksies, par to nešaubieties. Turieties tikai kopā ar mani — un viss būs oki doki.

Pirmais no pagraba iznāca svešais ar melno bārdiņu; Aivars un Juris viņu jau bija ievērojuši. Pēc brītiņa parādījās Trusis un Ralfs.

—   Uz kurieni tu? — Trusis apjautājās.

—   Uz mājām, — Ralfs atbildēja.

—   Es uz kinci, baigi foršais gabals. Satiksimies rīt četros pie veikala. Cau!

Aivaram p?rr lielu pārsteigumu, Ralfs pabrauca garām savai pieturai, ilgi mīņājās pie mājas, kurā dzīvoja Una un Magdalēna, tad, par kaut ko beidzot izšķīries, devās iekšā.

«Kas viņam tur meklējams? Droši vien pie Magdalēnas. Ir gan skuķis akls un kurls, neredz, kas Ralfs par tipu.» Vismīļāk Aivars pats būtu viņu patriecis pie deviņiem velniem, lai liek meiteni mierā, bet neuzdrošinājās — pārējie viņam to nepiedotu un Magdalēnas draudzībai tad

beigas uz visiem laikiem. Stāvot pustrepi zemāk, Aivars vēroja, kā Ralfs vilcinājās piespiest Leju dzīvokļa zvanu pogu, pieliek pirkstu, tad atrauj, itin kā elektriskās strāvas sitienu saņēmis, pagriežas, lai kāptu lejā pa trepēm, beidzot saņemas un piezvana, Žēl, ka nevar nepamanīts iekļūt Leju dzīvoklī. Aivaram ļoti gribējās dzirdēt, kas Ralfam Magdalēnai sakāms.

Durvis atvēra Unas vectēvs, pensionētais kapteinis Leja. Puķainu sieviešu priekšautu apsējis, garu nazi rokās viņš izskatījās visai jocīgs. Gaisā uzvirmoja ceptu zivju smarža.

—   Unas nav mājās, — vecais teica un grasījās aizvērt durvis.

—   Es pie Magdalēnas.

—   Magdiņ, pie tevis, — sirmgalvis sauca.

Magdalēnas acis, Ralfu ieraugot, izpletās vēl platākas. — Ko tev vajag?

—  Jāparunājas. >

—   Man ar tevi nav ko runāt.

—   Bet man ir. Nu, lūdzu …

—   Ko jūs stāvat koridorā? Ved savu viesi istabā, — vectēvs aicināja.

—   Tev garā runāšana?

Ralfs klusēdams pamāja ar galvu.

—   Tad novelc jaku un zābakus, — Magdalēna izrīkoja.

Pēc vecās koka ēkas Pliederu ielā nojaukšanas Leju ģimene nu jau divus gadus dzīvoja šajā četristabu dzīvoklī ar lodžiju. Unai un Magdalēnai bija pašām sava istaba.

—   Sēdies un klāj vaļā. Man nav daudz laika. Drīz jāiet uz mūzikas skolu.

—   Ar mani ir beigas! — Ralfs drūmi teica. — Vai nu cietums, vai nāve.

—   Nemurmulē! — Magdalēna vēl vienmēr bija sapūtusies uz Ralfu.

—   Es nezinu, ko iesākt. Mātei un Emīlijai par tādām lietām nedrīkst bilst ne vārda. Vienīgi tu vari man palīdzēt. Apzvēri, ka nevienam pašam ne vārda par to, ko tūliņ dzirdēsi! — Un Ralfs izstāstīja visu meitenei par Lipu Tuliānu, par Trusi un Saļapinu, par pagraba dzīvokli, kur viņi satikās.

—  Es negribu ar viņiem tagad, kad iepazinu tevi. Kā tu domā, vai par to, ko es darīju, mani ieslodzīs cietumā?

Magdalēna sēdēja mēma un nekustīga, kā sitienu pa galvu saņēmusi. Iznesīgais, skaistais Ralfs, ar kuru viņa piedalījās sarīkojumos, ar kuru kopā bija tik labi, viņas Ralfs — zaglis? Tas nevar būt! Viņš visu to izdomājis, lai izrādītos. Paskatījusies uz sašļukušo draugu, viņa saprata, ka Ralfs teicis patiesību.

—   Vai tev ne reizes neienāca prātā, ka izdari noziegumu? Ka par to> saņemsi sodu? Veikala apzagšana skaitās bīstams noziegums, es zinu. Mums, jaunajiem milicijas draugiem, lasa lekcijas.

Ralfs klusēja, galvu zemu nokāris, rokas starp ceļgaliem sažņaudzis tik stipri, ka pirkstu kauliņi metās balti. «Tagad viņa mani izdzīs un pati aizies uz miliciju. Un tad mani saņems ciet. Vienalga, kas būs, būs.. Beigas tā vai tā.»

Magdalēnai kļuva Ralfa žēl:

—   Var būt, ka nav tik traki. Mamma ir kriminālās meklēšanas- inspektore. Viņa zina visus likumus no galvas. Gribi, es paprasīšu?

—   Nevajag. Es teicu, nevienam …

—  Tagad ej. Man jāpadomā. Vakarā es pie tevis piekāpšu, tad art izlemsim.

—   Paldies tev, Magdalēna, par visu. Atraksti man kādreiz, kad sēdēšu, cietumā, apsoli?

—   Nerunā muļķības. Gaidi mani. Atvieno telefonu, lai viņi liek tevi mierā. Nekusti ārā no mājas!

Magdalēna, satriekta par dzirdēto, čokurā sarāvusies, prātoja, ko- tagad lai iesāk.

—  Magdiņ, nāc pagaršo ceptās zivis. Brīnumgardas, — vectēvs sauca. Istabā bija kluss, Magdalēna neatbildēja. — Laikam aizskrējusi līdzi tam puisim, — kapteinis Leja pa veca cilvēka modei skaļi noteica.

Noklaudzēja ārdurvis.

—   Meitenes mājās? — Unas mamma apjautājās.

—  Nez kur aizbizojušas. Man jau neviens nekā nesaka, — večuks- žēlojās. — Vakariņas gatavas, kas nu ēdīs?

—   Paldies, tētiņ, esmu visu dienu noskrējusies un izsalkusi kā vilks. — Acīgā mamma tūliņ pamanīja priekšnamā uz pakaramā Magdalēnas mēteli.

—   Ko tad 4u, meitiņ, tumsā? — viņa, durvis pavērusi, apjautājās. — Vai tik neesi slima? — Vēsa roka viegli kā glāsts pieskārās meitenes pierei.

—   Lūdzu, atsēdies, mammu, jāaprunājas.

—   Iededz gaismu.

—   Tāpat tumsā. Man kauns; atklāt cita noslēpumu ir slikti, vai ne?

—   Slikti.

—   Bet ja nu noklusēšana nodara citiem, piemēram, valstij, lielu ļaunumu?

—   Tad jāziņo milicijai nekavējoties.

—   Viens zēns no mūsu skolas man izpļāpājās, ka zagļu banda gatavojas apzagt mūsu komisijas veikalu.

—   Droši vien tas zēns mānās, grib izrādīties par varoni.

—   Nemānās.

—   Kas tas ir par zēnu?

Magdalēna neatbildēja uz jautājumu.

—   Ja milicijai par to iepriekš paziņo un viņš pats zādzībā nepiedalās, vai viņu sodīs?

—   Nē, gluži otrādi.

— Bet ja nu tas zēns uzskata, ka es esmu viņu nodevusi, un ar mani •vairs nedraudzējas?

—   Vai tev tas tik svarīgi?

—   Jā.

—   Tev viņš patīk?

—   Jā.

—   Vai tu apjēdz, ar ko riskē, draudzējoties ar zagli?

Magdalēna sāka raudāt. Unas mamma nobijās. Pieņēmusi savā ģimenē šo maigo, naivo, piekļāvīgo meiteni, viņa tagad bija par to atbildīga. Jāizprašņā Una, jāuzzina, kas par lietu. Pusaudži šajā vecumā mīl daudz ko safantazēt, varbūt nav nekas nopietns.

Šņuksti pamazām pierima.

—   Kur Una?

—   Pie Ata Arāja. Viņi atkal kaut ko izseko. No manis slēpj, nestāsta. Mēs ar Unu pirmo reizi mūžā sastrīdējāmies.

—   Gan jau salabsiet. Nomazgā seju, un ejam ēst vakariņas. Vectēvs dusmojas.

* * *

—   Kas tam telefonam noticis? — Medija Circene, no darba pārnākusi, vairākkārt cilāja klausuli.

—   Droši vien centrālē kaut kas saķēries, — Emīlija noteica, — nav jau pirmā reize. Ralf, nāc dzert tēju!

—   Negribas.

—   Lūgties neiešu, — māte pamazām sāka pierast pie dēla kaprīzēm. Viņa cerēja, ka pusaudžu untumi un maksimālisms drīz pāries un dēls beidzot nāks pie prāta.

Ralfam nebija miera. Neatnāks Magda, pasolīja, lai no viņa ātrāk atkratītos. Un pareizi darīs. No tāda kā viņš jābēg pa gabalu. Kādēļ lai ar viņu draudzētos? Nekā laba viņš meitenei nav darījis — gluži otrādi — kavējis mēģinājumus, apmānījis. Paņēmis ģitāru, Ralfs brīdi patrink- šķināja, tad nometa uz krēsla. Maģis arī klusē kā mēli norijis. Japāni Tuliāns no pagraba aizvācis.

Pie durvīm atskanēja zvans.

—   Magdaliņ, kur tad tu tik vēlu?

Cieši aizvēris istabas durvis, Ralfs nosēdināja viešņu atpūtas krēslā. Suns nogūlās pie Magdalēnas kājām un nenolaida no viņas ne acu. j

—   Nu tad tā — tu izliksies, ka nekas nav noticis. Ko Tuliāns rītdien pavēlēja?

—   Kopā ar Trusi pēcpusdienā pamatīgi iepazīties ar komisija veikala iekārtojumu.

—   Tu aizej, izpildi visu. Bet piektdien pēc skolas aizbrauksim uz kādu vietu. Tur tevi neviens nemeklēs, varēsi mierīgi pāris dienas padzīvot. Tas pagaidām viss. Kur tad tavs kolosālais maģis?

— Atdevu atpakaļ īpašniekam.

—   Man laiks uz mājām. Mamma uztrauksies.

—   Es tevi pavadīšu. Negro, atnes uzpurni. To viņš nevar ciest, bet ko lai dara. Citādi tantiņas uz ielas baidās.

Ralfs jutās tā, itin kā no viņa muguras būtu noņemta smaga nasta. Roku rokā ar Magdalēnu viņi slidinājās pa ledus celiņiem, Negro par prieku meta sniega pikas. Suns tās meklēja un nevarēja atrast. Turpretim kupenā paslēpto Ralfa cimdu viņš ātri vien izkārpīja.

—   Emīlijas tante saka, ka tā smieties esot uz ļaunu, vēlāk būšot jāraud.

—   Ko niekus, vecu cilvēku māņticība, smiekli ir veselīgi.

Novēlējusi abām meitenēm saldu dusu, Iveta Leja, iziedama no istabas, izslēdza gaismu. Ne Unai, ne Magdalēnai miegs nebija ne prātā. Pirmo reizi abas meitenes bija pa īstam saķildojušās. Magdalēna jau kopš pēdējās diskotēkas pie Ralfa manīja, ka skolas jaunie milicijas draugi, pat Aivars, no viņas kaut ko slēpj, noslēpumaini sačukstas, bet, tiklīdz pienāk viņa, apklust.

—  Nu nepūcējies, — Una atsēdās uz Magdalēnas gultas malas. — Salīgsim mieru, būsim atkal labas draudzenes.

—   Starp draugiem nedrīkst būt noslēpumu. Bet jūs mani esat izstūmuši no sava vidus.

—  Ralfa dēļ. Vai tu arī zini, ka viņš pasācis iet noziedzīgus ce]us? Lepnais magnetofons, kasetes ar ierakstiem — tie ir zagti.

—   Ralfs to nav darījis!

—   Tu, Magdalēn, ticēdama katram Ralfa vārdam, esi muļķa zoss, vairāk nekas! — Una apskaitās. — Mēs, Atis, Aivars, Juris un pārējie jaunie milicijas draugi, kaut tūliņ varam pierādīt, ka viņš pinas ar īstiem zagļiem.

—   Es zinu, — Magdalēnā klusi teica.

—   Zini un turpini draudzēties?

—   Ralfs jāglābj, un es to izdarīšu.

Jau iedomājoties vien labsirdīgo, naivo, lētticīgo Magdu starp rūdītajiem zagļiem, Unu sagrāba šausmas.

—   Mēs, Una, katrs redzam savu Ralfu: tu un pārējie — izlutinātu puisi, kas sapinies ar zagļiem, es — labu cilvēku, kas nonācis nelaimē un kuram steidzīgi jāpalīdz, lai viņš pavisam nepazustu.

—   Viena tu nekā nepaveiksi. Mēs iesim palīgā.

—   Nevajag, es jau visu izstāstīju mammai.

* * *

Kad Ralfs otrā dienā piegāja pie komisijas veikala durvīm, Trusis viņu jau gaidīja.

—   Kāpēc neviens vakar nenāca pie telefona?

—   Kaste čupā. Ko vajadzēja?

—   Tuliāns lika piekodināt, lai tu netaisi nekādus fokusus. Operācijai jānorit kā pa diedziņu. Viņš aprēķinājis, ka ieguvums būšot ar daudziem cipariem rakstāms. Jā, un paķer līdzi no mājas .kaut ko gremojamu, gan naktī noderēs.

Vispirms abi apskatīja veclaicīgo skapi.

—   Tas vis nav kaut kāds no štrunta skaidu platēm, bet īstiem ozola •dēļiem, — kāds večuks, līdzās nostājies, atzinīgi vērtēja. — Un kas par kokgriezumiem! Konfekte, ne skapis. Vai jūs gribat to pirkt?

—   Mammai dāvināt uz dzimšanas dienu, — Trusis laipni paskaidroja.

—   Viņa par tādu skapi sapņo jau vairākus gadus.

—   Pareizi darāt.

Komisijas veikalā ļaužu bija, ka biezs. Iebraucēji no Vidusāzijas taustīja vērtīgos ar rokām austos tepiķus un, nevarēdami izvēlēties, par kaut ko skaļi apspriedās savā valodā. Kaukāziešus kā magnēts pievilka kristāla bļodas, vāzes un glāzes. Piesitot ar pirkstu, tās dzidri ieskanējās kā zvaniņi. Divas korpulentas sievietes pielaikoja dārgu ūdeļādas kažoku. Trusis paņēma no pakaramā kažokādas jaku un pasniedza Ralfam:

—  Uzlaiko, citādi pārdevēja uz mums sāks skatīties. Ralfs jūtami nervozēja.

—   Ko tu tricinies kā puņķis uz drāts? — Trusis, to pamanījis, zobojās. — Bikses dreb?

—   Dreb, — Ralfs atzinās.

—   Pirmo reizi vienmēr tā ir. Man arī viss iekšās trīcēja, kad Lips Tuliāns pavēlēja caur atejas lodziņu ielīst kādā svešā mājā. Likās, ka es turpat uz vietas nomiršu. Baigā jušana! Bet vēlāk nekas, pieradu. Rītvakar par abiem izmetīsim kādu trauku, tad radīsies drosme, un viss būs pa pirmo. Bet nu gan šļūksim prom, lai mūs neievēro. Veikala iekārtojums man skaidrs, un tev?

—  Nezinu, — Ralfs noņurdēja. Viņš pat nebija pacenties ievērot, kur katra prece atradās.

—   Nu tad līdz rītvakaram. Tikai nenokavē! — Trusis piekodināja.

—   Pats zini, ar Tuliānu joki mazi!

— Paklau, Trusi, — Ralfs nedroši ieteicās.

—   Nu, kas ir?

—   Kāds tavs īstais vārds?

—   Kam tev tas jāzina? Es steidzos. Cau!

—   Pagaitļiļ. Kā būtu, ja mēs abi aizietu uz miliciju un visu izstāstītu? Droši vien mūs tad nesodītu.

—  Man bail no Tuliāna. Es esmu viņa rokās, ko viņš liek, tas man jādara, citādi…

—   Kas citādi?

—   To es tev nedrīkstu teikt.

—   Tad jau gan.

Vakarā Ralfs ilgi nespēja aizmigt. Nevajadzēja Magdalēnai visu izstāstīt. Viņa gan teicās klusēt… bet skuķis paliek skuķis. Un ar tiem milicijas draugiem, tiklīdz ko saodis, viņam dzīves vairs nebūs. Naktī Ralfu mocīja baigie sapņi. Kaulainas rokas spieda ciet kaklu. Trūka elpas. Viņš gribēja kliegt, saukt palīgā, bet nespēja.

Mācību stundas piektdienā pagāja kā murgos.

—   Ejam! — Magdalēna garderobē viņu saņēma aiz rokas. — Es visu labi izdomāju. Aizkāpsim uz tavu māju. Tu pateiksi Emīlijas tantei, ka vesela kompānija brauc slēpot uz laukiem. Palūgsi kaut ko ēdamu, gan vēlāk noderēs. Apģērbies, kā pienākas. Saliksi visu, kas vajadzīgs mugursomā, un pateiksi, ka būsi atpakaļ svētdienas vakarā.

—   Uz kurieni tad jūs tā dosieties? — Emīlija, sviestmaizes steigā ziežot, apjautājās.

—   Uz Siguldas apkārtni, — Ralfs atbildēja, — pie viena klasesbiedra.

—   Pārlieku nesatrakojieties, sakarsīsiet un saaukstēsieties! — Emīlija piekodināja.

—   Paķer līdzi tranzistoru, noderēs, — Magdalēna ieminējās, — un kādu interesantu grāmatu.

—   Vai Zuzannu arī?

—   Nē.

—   Emīlijas tant, mēs aizejam. Lai mamma neraizējas, viss būs kārtībā.

Noklaudzēja ārdurvis, un prom viņi bija.

Centrālajā stacijā Magdalēna nopirka divas ceturtās zonas biļetes.

—   Uz kurieni tu mani ved?

—   Gan jau uzzināsi, — Magdalēna noslēpumaini atbildēja. Ralfs tagad bija viņas varā, un meitenei tas sagādāja prieku. Cauri pusaizsa- lušajiem vilciena logiem kā miglā garām slīdēja jaunie piepilsētas kvartāli, mežs ar piesnigušām priedēm. Vilciens dārdēdams pārbrauca Lielupes tiltam. Saltajā novakarē Jūrmalas staciju peroni bija tukši. Ļaudis teciņiem devās uz mājām. Mellužos abi izkāpa. Magdalēna veikli soļoja pa šauro dziļajā sniegā iemīto taciņu. Ralfs, slēpes un somu pār plecu pārlicis, ar pš4ēm tika viņai līdzi. Visapkārt bija neparasti tīrs un kluss. Vairums vasarnīcu aizslēgtiem logiem gulēja ziemas miegā. Vienā ielas pusē sākās piesnidzis mežs.

—   Esam klāt! — Magdalēna apstājās pie metālā kaltiem vārtiņiem. Aiz apsarmojušām ābelēm vīdēja neliela māja. Vārtu slēdzene bija pieputināta un sasalusi. Velti nopūlējušies atslēgt, abi pārkāpa pāri žogam un tūliņ iestiga līdz ceļiem irdenajā sniegā.

—   Palaid, es iešu pa priekšu un iemīšu taku, — Ralfs teica. — Citādi tev ar sniegu piebirs zābaki.

Vecajā, vēl kapteiņa Lejas jaunības gados celtajā koka ēkā smaržoja pēc āboliem un zāļu tējām.

—   Aizej uz šķūnīti pēc malkas, — Magdalēna izrīkoja. — Te auksts kā ledusskapī. Un paķer arī sniega lāpstu. Vēlāk attīrīsim celiņus.

Drīz vien krāsnī sprakšķēdama kurējās sausā egļu malka. Abi malkoja karsto Magdalēnas uzvārīto liepziedu tēju. Nelielās istabiņas kakti grima tumsā. Uguns liesmas uz Magdalēnas sejas meta kustīgus atspulgus. Ralfam bija tik labi, ka negribējās ne. runāt, ne kustēties, vienīgi tā sēdēt uz bluķīša krāsns priekšā un skatīties uz meiteni.

—   Te mēs ar Unu pa vasarām dzīvojam. Sī ir mana gulta, lajā arī gulēsi. Ja k]ūst vēsi, uzsedz otru segu. Un no rīta atkal iekurini krāsni.

Ralfs klusēdams pamāja ar galvu.

—  Te tu būsi drošībā. Ja kāds kaimiņš apjautājas, saki, ka esi mūsu brālēns. Un ka mēs ar Unu btisim svētdien. Veikals pie stacijas šķērsielā pa labi. Bet nu man jāsteidzas. Vecais kapteinis un Unas mamma uztrauksies. Viņi nezina, ka esmu šeit.

—   Kāpēc tu saki, Unas mamma? Vai tad tā nav arī tavējā?

Magdalēna pakratīja galvu.

—   Tas ir garš un skumjš stāsts. Kādreiz es tev to pastāstīšu. Bet Una man ir tikpat kā māsa un viņas māte — mīļa kā īstā māte.

—   Es tevi pavadīšu, — Ralfs pielēca kājās.

—   Nevajag.

—   Vajag gan. Ārā jau salumsis. Un mežs tepat blakus.

—   Nebēdājies, viss būs labi! — Magdalēna, uz vilciena kāpnītēm stāvot, viņu uzmundrināja.

Ralfs ar skatienu pavadīja vilcienu, tad lēnām, negribīgi soļoja atpakaļ. Un raizes nāca līdzās. Vēl stunda līdz komisijas veikala slēgšanai. Ja noķertu taksi, paspētu. Ko darīt? Kājas pašas viņu nesa uz priekšu, uz patvēruma vietu. Rūpīgi aizslēdzis vārtiņus un mājas ārdurvis, Ralfs apstaigāja vasarnīcu. Trīs nelielas istabiņas, virtuve, stiklota veranda — tas bija viss. Slēģi kārtīgi aizvērti un nostiprināti no iekšpuses. Ja kāds mēģinās iekļūt mājā, viņš noteikti dzirdēs. Nolicis pa tvērienam cirvi, Ralfs iekārtojās pie krāsns. No tās plūda tīkams siltums. Tranzistorā skanēja vieglā mūzika.

Nebūtu iejaukusies Magdalēna, viņš droši vien pašreiz rosītos komisijas veikalā. Kādēļ Magdalēna man palīdzēja? Nekā sevišķa manī nav — ne skaistuma, ne talanta. Skolā vieni vienīgi trijnieki. Un piedevām vēl zaglis? Kādēļ viņa mani paslēpa šeit, vasarnīcā? Aiz žēluma! Vai varbūt aiz draudzības? Kādēļ man tik labi, ja Magdalēna atrodas blakus? Vai tāda būtu mīlestība? Visi čaļi lielās ar savām īstajām un izdomātajām uzvarām, bet es savos sešpadsmit gados meiteni ne reizes neesmu pa īstam noskūpstījis, tik vien kā uz vaiga, bet tas jau neskaitās. Un tagad man ir Magdalēna. Mēs staigājām pa tiem pašiem koridoriem, virinājām to pašu kabinetu durvis, bet es viņu pat nepamanīju. Kurš gan skatīsies uz jaunāko klašu skuķēnu? Magdalēna mani aiz rokas ievilka ansamblī. Un pat tad es, stulbenis, nepamanīju, kāda viņa kolosāla meitene. Pirmo reizi — Jaungada diskotēkā pēc kopīgas uzstāšanās. Es saņemšos, goda vārds! Parādīšu, ka esmu viņas cienīgs. Varbūt apgūt ģitāras spēli, kā tas pasaulslavenais latvietis no Kanādas? Baigi ilgi jāmācās, bet tas nekas. Veisiene speciāli urbusies grāmatās, audzināšanas stundās katru reizi rīvē mums degunā: — Mocarts jūsu vecumā sacerējis sešas operas, vairākas simfonijas, stīgu kvartetus, sonātes, bijis labākais ērģelnieks un klavesīnists Eiropā. Puškins un Ļermon- tovs sešpadsmit gados bijuši jau pazīstami dzejnieki, pratuši vairākas svešvalodas, tulkojuši Silleru, Gēti, franču klasiķus… — To viņa aizmirst, ka ģēniji dzimst pa simt gadiem viens, bet tādu kā mēs — miljoniem. Pēc Veisas prāta mums cits nekas nebūtu jādara, kā vien mācīties, mācīties un vēlreiz mācīties. Vispirms videnē, tad augstskolā, bet pēc tam strādāt, strādāt un vēlreiz strādāt, ar to, lūk, cilvēks atšķiroties no pērtiķa. Bet kur tad paliks disenes, kafūži, ceļojumi un viss pārējais, ko •dēvē par dzīves priekiem? Vai tad, kad būs pensijas gadi? Interesanti, ko par to domā Magdalēna?

Nakts pagāja murgaina. Brīžiem šķila, ka pa māju kāds staigātu, iečīkstējās grīdas dēļi, iedžinkstējās logu rūtis. Arā kāds smagi elsoja. Pilnīgi pamodies, Ralfs saprata, ka mežā šalc priedes.

* * *

Nemierīgu nakti viens pats komisijas veikalā pārlaida arī Trusis. Kad Ralfs norunātajā laikā un vietā neieradās, Trusis devās uz telefona būdiņu. Sievietes balss pavēstīja, ka Ralfs uz divām dienām aizbraucis slēpot. Ko nu iesākt? Saļapins veikalā taustījās pa skapi. Večuks, kuru viņi ar Ralfu iepriekšējā dienā bija satikuši, grozījās turpat tuvumā, teicās, skapi pats esot izgatavojis un gribot zināt, kādās rokās tas nonāk- šot. Saļapins lika zvanīt Lipam uz darbu. Tuliānam šķita, ka ledaina roka saņem viņu aiz rīkles un aizspiež elpu — ja nu tas pienapuika izmuldējies miličiem? Pamest visu un laisties prom, kamēr nav par vēlu? Bet viss jau sarunāts — mašīna, cilvēki. Riskēs, bet nu gan pēdējo reizi.. Un tad — basta.

— Klausies, Trusi, ej viens pats, ja, — viņš gandrīz vai lūdzās. — Honorārs divkāršs, dzirdi? Pēc tam varēsi darīt, ko gribi. — Trusis atgriezās veikalā. Bija bez ceturkšņa septiņi. Saļapins samaksāja par skapi. Viņam to atļāva aizvest no rīta.

Trusis, pavērojis, ka neviena nav tuvumā, kā norunāts, ielīda skapī un pievēra durvis. Aizgāja pēdējie pircēji, tad pārdevēji. Visilgāk tūļājās apkopēja, skaļi lādējās, ka grīda piemēslota kā kūtī. Trusis juta, ka kājas notirpušas gluži nejūtīgas.

Beidzot viss apklusa. Uzgājis otrajā stāvā, Trusis paklāja zemē kādu kažoku un likās slīpi. Vēl bija par agru, lai darbotos. Sirds strauji pukstēja, miegs nenāca. Aizšvirkstēja pēdējie autobusi, pieklusa ļaužu soļi uz ielas. Cita pēc citas nodzisa gaisma dzīvokļu logos. Baznīcas pulkstenis dobji nodimdināja divpadsmit. Vēl stunda — un tad varēs rīkoties. Pēkšņi viņam šķita, kāds nošķaudās. Kļuva baigi. Par ko viņš kļuvis? Par vajātu zvēru. Ieraugot milici, kājas tirpst. Un kādēļ? Aiz bailēm no Tuliāna. Miljonreiz labāk godīgi strādāt un saņemt paša rokām nopelnīto, nekā zagt un pēc tam bailēs trīcēt kā receklim. Goda vārds, šī ir pēdējā reize. Ap vieniem Trusis izdarīja visu, kā mācīts: sanesa skapī labākos kažokus un kristālus. Vērtslietas bija ieslēgtas seifā, pie tām netika klāt.

Otrā rītā viss noritēja kā pa diedziņu. Desmitos Saļapins ar smago mašīnu jau gaidīja pie durvīm. Skapi iznesa, iekrāva kravas kastē. Pēc laiciņa Saļapins viņu izlaida ārā.

* * *

No rīta vēl tumsā, lai kaimiņi nepamanītu, Ralfs aizbrida uz šķūnīti un sanesa malku visai dienai. Vairāk no mājas neizgāja. Laiks uz priekšu vilkās lēnām. Tuliāna aizdotā grāmata «Temīda ir bezspēcīga», par kuru Trusis tik ļoti jūsmoja, šķita garlaicīga, pat pretīga. Vienas vienīgas zagšanas, slepkavības, apkrāpšanas. Domas atkal un atkal atgriezās pie notikušā. Lips vairākkārt bija stāstījis kā īstenie' kriminālisti soda nodevējus. Viņš, Ralfs, nu arī bija nodevējs, neturēja doto vārdu, piekrāpa cilvēkus, kas viņu uzskatīja par savējo. Viņu meklēs rokā un sodīs, kā

Saļapins teica: viens vēziens ar duncīti gar rīkli — un dziesma pušu. Cik ilgi viņš te slapstīsies? Nāksies braukt uz mājām, iet skolā un … bail pat domāt. Bet varbūt taisnība Magdalēnai, ka krimiķi, zagļi, apcietinājumā nonākuši, nemaz tik drosmīgi un cēli nerīkojas, bez liekas prātošanas uzgrūž vainu cits citam, lai tikai paši saņemtu mazāku sodu?

Pēc bezgalgaras nomoda nakts Ralfs rīta pusē iekrita smagā miegā. Viņam šķita, kāds dauzās pie durvīm un logu slēģiem, bet galva sāpēja, un locekļi bija kā ar svinu pielieti.

—   Ralf, laid iekšā! Tā esmu es, — pēkšņi viņš izdzirda balsi, ko pazītu starp tūkstoš citām. Magdalēna! Uzrāvis virsdrēbes, viņš metās pie durvīm.

Spožas saules apspīdētas, slēpēm pār muguru ārā stāvēja Una un Magdalēna.

—   Tev nu gan ir lāča miegs! — Magdalēna brīnījās. — Mēs ar Unu dauzāmies jau krietnu pusstundu. Padzersim tēju un laižam uz jūrmalu.

«Ja Magdalēna tik priecīga, tad nekas ļauns nav noticis,» Ralfs secināja, un arī pats kļuva jautrāks.

Jūra bija aizsalusi. Krastmalas ledus spīdēja gluds kā spogulis. Rīdzinieki ar bērniem, svaiga gaisa izslāpuši, slidinājās, krita, cēlās augšā, smējās.

—   Aizslēposim līdz Kauguriem, tur paēdīsim pusdienas un dosimies atpakaļ, — Una izdomāja.

Sniegs saulē mirdzēja kā spožiem kristāliem piebērts, kaijas līksmi klaigāja, gaisā jaudās pavasaris. Slēpes slīdēja viegli. Ralfs izrāvās uz priekšu, atskatījās tikai tad, kad tālu aizmugurē dzirdēja meitenes ūjinām. Vēl nekas nav zaudēts. Gan būs labi. Viņš atjēdzies laikā, pašā bezdibeņa malā. Pateicoties Magdalēnai.

*

Kriminālās meklēšanas pārvaldē ienāca ziņas par pilsoņu dzīvokļu aplaupīšanu. Z^ļu apraksts visur bija līdzīgs — atslēgtas durvis, izlaupītas vērtīgākās mantas. Liecinieki aplaupīto māju tuvumā manījuši oranžu žiguli, pie kura stūres sēdējis cilvēks ar tumšu bārdiņu. Tas atbilda jauno milicijas draugu novērotajam un Ralfa aprakstītajam Lipam Tuliānam. Iveta Leja saprata, ka uzietas pēdas zagļu bandai, ko vadīja piedzīvojis recidīvists. Piektdienas vakarā Saļapinam un Trusim komisijas veikalā sekoja modras acis.

Apcietināt abus jauniešus nebija nekādas nozīmes. Vajadzēja saņemt, ciet pašu galveno — Lipu Tuliānu. Tādēļ kriminālās meklēšanas darbinieki ļāva Trusim un Saļapinam rīkoties. Smagajai mašīnai ar skapi kravas kastē neuzkrītoši sekoja divas vieglās mašīnas — žigulis un volga. Palīkumojusi pa pilsētu, smagā mašīna izbrauca uz Pleskavas šosejas un uzņēma ātrumu, pēc tam nogriezās pa kreisi uz Tallinas ceļu. Milicijas mašīnas, iejukušas starp citām, sekoja. Baltezera ciematā šoferis iegriezās piesnigušā sānceļā un apstājās pie kādas vasarnīcas ar aiznaglotiem logiem. Šoferis notaurēja trīs reizes. Puskažoku uz pleciem uzmetis, no mājas iznāca slaids vīrietis ar melnu bārdiņu. Saļapins nolaida bortus. Visi trīs bija tik aizņemti ar skapja izcelšanu, ka neievēroja abas vieglās mašīnas, kas iegriezās šaurajā ieliņā.

—   Lip Tuliān, padodieties! Mačs zaudēts! — neliela auguma sieviete uzsauca. Tā bija milicijas majore Iveta Leja, Unas un Magdalēnas māte.

—   Kas te notiek, čort paberī? — šoferis brīnījās. — Mans nekā nesaprot. Priekšnieks, šis pats, saka: «Lazo, aizved skapi uz man dač, dabūs kvart. Vai es muļķis, vai? Sofers ar grib dzīvot. Un tā es atved taisnā ceļā no komisijas veikal. Sis te puis man palīdzēj, es viņ redz pirmoreiz. Bet nu man, Ccslov, jārullē atpakaļ uz autobāz, citādi būs pamatīgs ziepes.»

Iveta Leja pavēlēja atslēgt skapja durvis. Saļapins ilgi meklējās pa kabatām, gaidīja no Lipa Tuliāna kādu zīmi.

—   Atslēga pazudusi, — viņš beidzot noplātīja rokas.

—   Varbūt pamēģināsim ar šo, — acīgs jauns izmeklētājs pacēla sniegā nomesto atslēgu. — Zēl tādu skaistu, senlaicīgu mantu sabojāt.

—   Nu moins, — šoferis, salaupītās mantas ieraudzījis, iesaucās. — Tas čals ir šulers. Viņš teic, tikai skaps un cits neko, es sav deguns iekšā nebāzt. Es tev tagad sados pa purn! — Izskatījās, ka šoferis no tiesas noskaities un nejaušības pēc sapinies ar Lipu Tuliānu. Iveta Leja rūpīgi pārbaudīja viņa darba apliecību, pasi, sporta biedrības biedra karti. Izmeklētājs sastādīja nozagto mantu sarakstu.

Kaimiņi apliecināja, ka vasarnīca piederot cienījamam vecam zinātniekam, viņš "ar sievu te dzīvojot vienīgi pa vasarām. Lipu Tuliānu viņi teicās redzam pirmo reizi, bet Saļapins esot manīts. Pāris reizes vasarnīcā notikušas iedzeršanas, klieguši, bļaustījušies. Sitas puisis nakts vidū dauzījies pie viņu durvīm un prasījis šņabi.

—   Kādēļ jūs neziņojāt profesoram? — Iveta Leja apjautājās.

—    Mēs domājām, ka ar viņa ziņu. Otrā dienā apskatījām, durvis bija aizslēgtas, logi ciet. Būtu zinājuši, ka šitādas lietas, pati būtu pie viņiem aizbraukusi un visu pateikusi, — runīgā kaimiņiene jutās vainīga.

Vasarnīcu aizslēdza. Trīs mašīnas devās atpakaļ uz pilsētu.

Lipam Tuliānam un Saļapinam uz ārpasauli nu nācās raudzīties caur aizrestotiem logiem. Kad Trusis pēcpusdienā, kā norunāts, ieradās pagrabā, kriminālās meklēšanas grupa atradās jau priekšā. Trusis metās atpakaļ uz durvīm, bet milicis bija ātrāks.

—  Sveicināts, Trusi, — kāda sieviete milicijas majores formā viņam uzsauca. — Mēs jau tevi gaidījām. Un, kā redzi, velti laiku netērējām.

Jā, Trusis to pamanīja tūlīt, grīda pie vecās kušetes bija uzlauzta, Tuliāna koferis atvērts, tā saturs salikts uz baltas papīra loksnes. Kāds milicis pašreiz skaitīja sudraba karotes, otrs pierakstīja. Trešais pārbaudīja grīdu un sienas, meklēja vēl kādu slēptuvi.

—   īstais vārds, uzvārds? — sieviete neļāva Trusim attapties.

—   Nik … Ivars Zirnītis.

—   Pasi!

Trusis atrāva vienu no importa jakas kabatām un nometa uz galda nosmērētu pasi. Sieviete to rūpīgi apskatīja, atsevišķas lapas paceļot pret spuldzi.

—   Fotogrāfija pārlīmēta, — viņa teica. — Kur strādā?

—   Vīna fabriķī par gruščiku.

—   Ko meklēji šeit.

Trusis atcerējās Lipa stāstīto. — Viens mans draugs aizbrauca uz Bamu pelnīties un iedeva šīs istabas atslēgu.

—   Kā viņu sauc?

—   Robčiks, uzvārdu nezinu.

Viens no miličiem paaicināja majori pie sevis.

«Kas mūs nodevis? Droši vien Naivais. Notrusījās, paziņoja miličiem un pats neatnāca,» Trusis prātoja. «Bet ja nu šī paša nama īrnieki kaut ko saoduši?»

—   Kas vēl šeit nāca?

—   Naivais, cits neviens.

—   īstajā vārdā?

—  Ralfs. Uzvārdu un adresi nezinu. Skolnieciņš, tāds paviegls pēc dabas, tādēļ arī iesauka Naivais.

—   Kam pieder šīs mantas?

—   Nezinu. Varbūt tam čalim, kas pašreiz Bamā?

—   Ticamāk, ka Ivo Deičam, dēvētam arī par Lipu Tuliānu.

—   Es lādu nepazīstu.

—   Padomā, varbūt atcerēsies. Tevis paša labā. Kas tev lika apzagt komisijas veikalu? Tuliāns vai kāds cits?

Trusis, izdzirdis Tuliāna vārdu, sarāvās. Tātad tomēr Naivais. Mem- ļaks. Norunājām, ka šī pēdējā reize, saņemsim naudu — un prom uz Sibīriju.

«Es viņiem vairāk nekā neteikšu, lai prasa ko prasīdami,» Trusis izlēma un tā arī darīja. Izmeklētājs un Iveta Leja, velti nopūlējušies, atmeta ar roku, gan cietumā nāks pie prāta.

Mašīnā, starp diviem miličiem iespiests, Trusis devās uz savām jaunajām mājām. Bija noticis tas, no kā viņš visu laiku, kopš satika Tuliānu, bija baidījies.

Grabēdamas aizkrita kameras durvis, nočirkstēja durvju atslēga. Trusis apskatījās apkārt. Divi aizrestoti logi, divstāvīgas lāvas apklātas pelēkām flaneļa segām. Telpas vidū — galdi. Ap tiem sasēduši, viņa vecuma un vecāki puiši ziņkārīgi skatījās uz jaunpienācēju. Trusis neveikli mīņājās, padusē iespiedis abus palagus un spilvendrānu. Negaidot viens no viņiem trieca dūri uz galda.

—   Lai velns par mazu zīdaini paliek, ja tas nav Trusis! Ko stāvi kā sasalis! Jūties mūsu vigvamā kā mājās. Tā laža pie parašas nupat atbrīvojās. Naktī nebūs tālu jāiet.

Atskanēja smiekli. Tas bija Papuass, speciālists tukšu vasarnīcu un dārza mājiņu aptīrīšanā.

—   Pagaidām sēdēsi pie otrā galda, pirmajā visas vietas aizņemtas. Tuliāns piekodināja, lai par tevi parūpējas.

—   Jau saņēmuši?

—   Gluži siltu. Un Saļapinu arī. Jūsu artelim amba, — kameras ata- mans piegāja Trusim cieši līdzās. — Lips Tuliāns pieteica turēt mēli aiz zobiem. Viņš nekur nav piedalījies un nekā nezina. Klārs?

«Cietumnieks, nu viņš ir cietumnieks. Mamma, to uzzinājusi, no kauna nomirs.» Trusim kļuva sevis tik ļoti žēl, ka viņš iegūlās savā lāviņā un, pret sienu pagriezies, rija rūgtas asaras.

Kriminālās meklēšanas majorei Ivetai Lejai šoreiz vajadzēja būt apmierinātai,^ vainīgie notverti nozieguma vietā, nozagtās vērtības saglābtas. Bet viņa tāda nebija. Viņu satrauca fakts, ka zagļu bandā iesaistīti nepilngadīgie, tādi kā Ralfs, Trusis un droši vien vēl citi, kurus nāksies atrast.

Sesta nodaļa KĀRTIS VĒSTA NELAIMI

Svētdienas rītos Otīiija Zēberga atļāvās sev mazus svētkus. Vispirms viņa uz pannas sviesta piciņā apgrauzdēja sauju kafijas pupiņu, tad tās samala senlaicīgās rokas dzirnaviņās smalki jo smalki, iebēra austrumu meistaru darinātā čezvē un uzlēja verdošu ūdeni. Visa istaba pieplūda ar tīkamām smaržām. Par spīti ārstu aizliegumam, reizi nedēļā viņa. atļāvās sev šo prieku. Lzklājusi smalko mežģīņu galdautu, uzlikusi plānās porcelāna tasītes un sudraba trauciņu ar cepumiem, vecā sieva, sāpošās kājas smagi pa zemi vilkdama, devās aicināt Ivo uz rīta kafiju.

—  Atkal kaut kur aizblandījies, — viņa, veltīgi izklauvējusies, pie sevis noteica.

Pabrokastojusi Zēberga ķērās pie savas mīļākās nodarbības — kārtīm. Pasjanss vēstīja lielu nelaimi. Uz to ilgi nebija jāgaida. Pa logu. viņa redzēja piebraucam mašīnu. Trīs sveši vīrieši nāca šurp.

—   Vai Lips Tuliāns mājās? — kāds caur durvīm apjautājās.

—   Runājiet skaļāk, es nedzirdu, — večiņa kliedza.

—   Mēs pie Ivo Deiča!

—   Ivo nav mājās.

—   Atveriet durvis, te milicija.

Kriminālās meklēšanas vecākais inspektors, viens no ienācējiem,, uzrādīja savu dienesta apliecību. — Vai Deiča dzīvokļa atslēgas jums nav?"

—   Kur nu, bez īpaša aicinājuma es tur pat kāju nedrīkstu spert.

Kamēr viens no operatīvās grupas aizsteidzās uz kaimiņu mājām pēc

lieciniekiem, Klāvs ņēmās iztaujāt saimnieci: — Kad jūs viņu pēdējo reizi redzējāt?

—   Piektdienas vakarā, nu, kā tad. Laida vaļā to savu mūzīķi tik skaļi,, ka es nekādi nevarēju iemigt.

—   Saimniece te, koridorā, saaukstēsies un saslims. — Klāvs gādīgi iebīdīja veco sievu istabā un atsēdināja krēslā, pat spilvenu aiz muguras aizlika. — Un tagad parunāsimies par jums un par Ivo.

Jauniņā inspektora laipnības uzmundrināta, Zēberga savu stāstu sāka no tālajiem jaunības laikiem, kā viņa cerējusies ar nelaiķi Hermani Zē- bergu, kā apprecējusies, kā cēluši šo māju. Jumta stāvs, domāts vienīgā dēla Oto ģimenei, tā arī palicis neizbūvēts. Karš pārvilcis svītru visam pāri. Dēls aizbraucis uz Ameriku, Hermanis drīz pēc tam nomiris. Palikusi viena, viņa mājas otro pusi izīrējusi jauniņai šuvējai Matildei Dei- čai. Vēlāk viņai piedzimis ārlaulības dēls, ko nosaukusi par Ivo. Kaut arī mēs bijām labas draudzenes, par zēna tēvu es nekā nezinu. Māte rāvās vai pušu, lai tikai dēliņam nekā netrūktu. Puika tika lutināts un izlaists uz pēdējo, līda kaimiņu dārzos, pievāca un pārdeva visu, kas nav piesiets. «Pievaldi to puiku, ka nenokļūst cietumā,» es viņu vairākkārt brīdināju, bet vai tad mani klausīja. Kad Matilde nomira, Ivo bija septiņpadsmit gadu. Puika tūlīt pameta tehnikumu, sāka klaiņot no vienas darbavietas uz otru, pie kārtīga darba nebija radināts. Labi, ka armijā iemācīja mašīnas labot, vismaz amats tika, ar ko maizi nopelnīt. Ivo ir zelta rokas. Hermaņa autiņu tikpat kā no miroņiem uzcēla. Vēlāk gan kaut kur aizveda, teicās dot vietā citu, jaunāku.

—   Vai pie Ivo nāca daudz ciemiņu? — inspektors pārtrauca Zēbergas atmiņu plūdus.

—   Pēdējā laikā tā kā nemanīju. Bet es jau tagad ziemā vairāk pa iekšu, nezinu, kas nāk, kas iet. Rudens pusē, tad gan manīju tādus jaunus, gandrīz vēl bērnus, autiņu palīdzēja salabot… Bet kam jums tas jāzina? — vecā saimniece, aizdomīga kļuvusi, apjautājās. — Vai Ivo atkal nogrēkojies?

Inspektoru Klāvu no atbildes izglāba izmeklētājs Jānis Lapsa.

—   Kas jums glabājas bēniņos? — viņš iekliedza Zēbergai ausī.

—   Vecas mēbeles, drēbes, grāmatas. Es nekad neko ārā neesmu sviedusi, dzīvē kādreiz viss var noderēt, ja ne šodien, tad rīt. Par to pašu vīratēva garnitūru, kas tur stāv, Ivo apgalvo: varot dabūt bargu naudu, feet nav jau kas saved kārtībā. Esmu palikusi viena, veca un nespēcīga. Atslēga tepat pie stenderes, tā lielākā.

Izmeklētāja vērīgais skatiens pēc notrauktajiem putekļiem un saraustītajiem zirnekļu tīkliem tūlīt pamanīja, kur meklēt. Ķirmju sagrauztas kumodes atvilktnēs starp nolāpītiem un sadzeltējušiem veļas gabaliem bija ieslēpti sudraba galda piederumi, bļodiņas, kausi, svečturi, kristāla trauki; skapī aiz kožu saēstiem mēteļiem un vecmodīgām kleitām, rūpīgi iesaiņotas plastmasas maisos, glabājās dārgas kažokādas. Veclaicīgā pūra lādē bija-*ekrauti vairāki magnetofoni, tranzistori, fotoaparāti.

—   Kam viņam tas vajadzīgs? — kaimiņi novaidējās vien. — Darbā labi nopelnīja, pa vakariem privātos autiņus labodams, plēsa baltu naudu, varēja dzīvot cepuri kuldams.

—   Apetīte nākot ar ēšanu, — izmeklētājs noteica. — Šķiet, ka viss, nokāpsim lejā, parakstīsiet protokolu.

Operatīvie darbinieki savāca atrastas mantas ka lietišķos pierādījumus, aizzīmogoja Ivo Deiča dzīvokļa durvis un aizbrauca.

Mājas saimniece vēl ilgi sēdēja pie pasjansa, kas vēstīja nelaimi. Kārtis jau nemelo, tici vai netici.

* * *

Pavadījis Unu un Magdalēnu līdz namdurvīm, Ralfs lieliskā noskaņojumā pārradās mājās. Labo omu kā vējš aizpūta, kad viņš priekšnamā pamanīja miliča formas mēteli. Emīlijas tante ar priekšauta stūri slaucīja saraudātās acis un nekā neteica. Viesistabā ap skaisti servēto zemo galdiņu mīkstajos krēslos sēdēja nepazīstama sieviete milicijas formas tērpā ar majora uzplečiem, māte un, Ralfam par lielu izbrīnu, arī tēvs.

—   Iepazīsimies, kriminālās meklēšanas vecākā inspektore Iveta Leja, — svešā paspieda Ralfa roku. — Un amata apvienošanas kārtībai Unas un Magdalēnas māte.

—   Apsēdies! — tēvs pavēlēja. — Būs nopietna saruna.

Māte ielēja Ralfam kafiju un piebīdīja tuvāk cepumu trauku.

—   Labi izslēpojāties? — Leja apjautājās.

—   Jā.

—   Meitenes aizgāja mājās?

—   Jā.

—   Skaistas lietas tu esi pastrādājis! Mēs ar tēvu tagad nezinām no» kauna, kur acis slēpt. Dēls — zaglis! Un kādēļ? Kā tev trūka? Atbildi!

Ralfs nodūra galvu un klusēja. Ko lai saka? Ka viņš sākumā neapjēdza, ar ko sapinies. Un, kad saprata, pašam šķita, ka jau par vēlu. Nebūtu tēvs toreiz aizgājis, viņš ar Lipu nebūtu ielaidies. Bet varbūt būtu? Kopš četrpadsmit gadiem viņu vilktin vilka uz ielas, sākumā pie Dūža čaļiem, tagad… Tēvam sava dzīve, mātei — sava. Emīlija viņu vēl vienmēr uzskatīja par bērnu. Ar saviem «Vai tu rokas nomazgāji, vai skolas mācības izdarīji, vai negribi ēst?» un iā tālāk viņa apnikusi līdz kaklam. Pie čaļiem pavisam cita dzīve. Bet to jau Magdalēnas mammai neies klārēt.

—   Ivo Deičs, ar iesauku Lips Tuliāns, Trusis, viņa īsto vārdu vēl nezinām, un Igors Laškovs, ar iesauku Saļapins, arestēti. Jūsu klubs pagrabā aizzīmogots, — Leja pavēstīja.

—   Jums jau sen sekoja, — Leja turpināja. — Namu iedzīvotāji ziņoja, ka pagrabā pulcējas aizdomīgi cilvēki.

Ralfs atviegloti nopūtās. Magdalēna tātad nav vainīga. Viņam patiesi vairākkārt likās, kāds zagās aiz muguras, un Sa)apins arī teica . . .

—   Kas tagad notiks ar mani?

—   Ja vecāki par tevi galvos, līdz tiesas dienai varēsi dzīvot mājās un iet skolā.

—   Neiešu.

—   Kādēj?

—   Lai visi mani baksta ar pirkstiem un apsaukā par zagli!

—   Neviens jau nezinās, — māte ieminējās.

—   Uzzinās. Izmeklētājs ies pēc raksturojuma, iztaujās klasesbiedrus.

—   Es pati raksturojumu sagādāšu, — māte apsolīja.

—   Ar rītdienu nāksi strādāt pie manis un vakaros — uz skolu, — Andrejs Circenis stingri noteica. — Vai viņam draud bargs sods?

—   Nezinu. Mans uzdevums — atrast vainīgos, sodu spriedīs tiesneši. Labi, ka zēns pats labprātīgi atzinās. Uzraksti visu tieši tā, kā tu stāstīji Magdalēnai. Nemaz neskaties uz mani tik nosodošām acīm! Ja paliksi uz brīvām kājām, tad vienīgi pateicoties viņai.

—   Mēs visu izdarīsim, — Medija apsolīja.

—  Tevi izsauks izmeklētājs, atbildi uz viņa jautājumiem, nemānies. Mēs zinām vairāk, nekā tu domā.

—   Tu dzirdi, Ralf?

—   Kā lai jums pateicos, — Medija, viešņu izvadīdama, piebilda. — Bez jums dēls droši vien sēdētu cietumā.

—   Nav par ko. Manas meitas par jūsu dēlu stāstīja daudz laba. Ieslēdzies savā istabā, Ralfs atsēdās pie rakstāmgalda, lai rakstītu

Ivetas Lejas pieprasīto atzīšanās rakstu. «Es, Ralfs Circenis, dzimis…» Nē, autobiogrāfija viņiem nav vajadzīga. Ralfs saburzīja papīru un nometa uz grīdas. Jāsāk ar pērno rudeni, kad viņš iepazinās ar Lipu Tuliānu. Izstāstīt visu pašam labākajam draugam, kas tevi saprot, — i tas nenāktos-viegli. Bet šito papīru lasīs un pētīs izmeklētāji, tiesneši. Par sevi vēl nekas, pats vainīgs, pats arī atbildēs, bet par Lipu Tuliānu, Saļapinu, Trusi?

Ralfs rakstīja un strīpoja, saplēsa lapas un sāka no jauna. Emīlijas tante aicināja vakariņās, māte pieprasīja, lai atver durvis, viņai kas svarīgs jāsakot. — Lieciet mani mierā! — Ralfs atkliedza.

—   Ka dullumā nenodara sev ko ļaunu? — māte bažījās.

«Kā miliciene teica: viņi jau sen dzinuši pēdas Lipa Tuliāna bandai? Jā, tā bija. Bet tad jau iznāk, ka viņš nav pirmais nodevis?» Ralfs mazliet nomierinājās un uzrakstīja visu tā, kā patiesībā bija, neko neslēpjot un nemelojot. Otrā dienā viņš aizlīmēto aploksni iedeva Magdalēnai.

* * *

Circeņi dzīvoja kā pulvera pagrabā, šķita, vajadzēja tikai nieka dzirk- stelīti, lai visi uzlidotu gaisā. Tēvs pārvācās atpakaļ savā istabā. Māte līdz vēlai naktij rūcināja šujmašīnu. Ralfs, lai izbēgtu no liekiem jautājumiem, ieslēdzās savā istabā. Katru rītu viņš gāja uz darbu. Atteicās no tēva piedāvātās mašīnas, brauca ar trolejbusu.

Vecākie krāvēji jauno palīgstrādnieku uzskatīja par tādu kā izsūtāmo, trenkāja pēc papirosiem un pēc alus. Ralfs nekurnēdams stiepa kastes, krāva, stūma, veda ar autokāru.

—   Klalisies, tev tāds pats vārds kā mūsu bosam, un arī pēc ģīmja esat līdzīgi. Kas šis tev ir — radinieks, vai?

Ralfs par atbildi kaut ko neskaidru nomurmināja. Pamanījis kādā no plašajām noliktavas telpām tēvu, viņš pabēga sānis, lai nesatiktu. Pirmajā nedēlā no neierastā darba smeldza visi muskuļi. Vakarskolā nāca miegs, bet bastot viņš neuzdrošinājās, māte cītīgi kontrolēja kā pirmklasnieku.

—   Varēji gan, direktors būdams, izgādāt dēlam vieglāku darbu, — Emīlija, pārsiedama Ralfa nobrāzto roku, kādu vakaru ieminējās.

—   Nekas, lai pastrādā, — tēvs cieti noteica. — Es arī sāku kā palīgstrādnieks un tikai pamazām vien tiku uz priekšu.

—   Ikviens alkst draudzības un mīļu vārdu. Ja to nav pašu mājās, tad meklē citur, — Emīlija ar to domāja tēvu, bet tāpat savā lepnajā dzīvoklī jutās arī Ralfs. Tagad, kad izšķīrās viņa liktenis, viņš bija viens. Vakarskolā visi bija sveši, un viņš arī īpaši nemēģināja iedraudzēties. Skolas mācības nekādas grūtības nesagādāja. Skolotāji nebija tik prasīgi kā dienas skolā, vairumā te salasījušies jau pieauguši, nopietni cilvēki, kuri pašu vieglprātības vai citu iemeslu dēļ skolu kādreiz netika pabeiguši. Darbs noliktavā šķita apnicīgs, smags.

Labi, ka viņam bija Magdalēna. Ar nepacietību Ralfs gaidīja svētdienas. Tās parasti pavadīja četratā — Una un Atis Arājs no astotās «A», Magdalēna un viņš. Atis izrādījās gluži ciešams čalis, dažreiz pat pratās un aizvilināja Unu sev līdzi. Viņi ar Magdalēnu tad divatā devās tālās pastaigās. Ejot cauri mežam, meitene kā mazs bērns priecājās par skanīgajām putnu dziesmām. Elpu aizturējusi, vēroja, kā dzeltenā zīlīte šūpojas paplaukušajā ievas zarā un skandina savus sidraba zvaniņus.

«Kādē| viņa to visu pamana, bet es kā akls nekā īpaša nesaskatu? Meitenes laikam ir citādi ieprogrammētas. Manī pirmie pavasara ziedi, kaut kādas tur vizbulītes vai silpureņi, neizsauc nekādas emocijas. Cita lieta — pati Magdalēna. Otras tādas meitenes pasaulē nav un nebūs.»

Viņi abi klusēdami klīda pa pavasarīgi smaržojošo mežu, vēroja, kā makšķernieki Lielupes krastmalā pacietīgi gaidīja lielo lomu, un tikai tad, kad sagribējās ēst, skriešus metās uz Leju vasarnīcu. Atis dārza kamīnā uz iesmiem cepa desiņas. Una bija uzvārījusi avenāju tēju! Ralfs jutās laimīgs. Viss netīrais — Lipa Tuliāna zag|u stāsti, Saļapina neķītrības — bija kaut kur izgaisis. Vai tā bija draudzība? Vai viņa pirmā mīlestība? Viņam gribējās šo meiteni, kurai bijusi grūta bērnība, pasargāt no visa ļaunā, netīrā, būt vienmēr viņai līdzās.

—   Jānis Lapsa teica, ka Lips Tuliāns, lai izbēgtu no soda, tēlojot psihisko, — Atis Ralfu no debesīm atkal atgrieza uz zemes. Nodarītā vainas apziņa kā smaga nasta no jauna uzgūla viņa pleciem. Līksmā, gaišā sajūta pazuda kā nebijusi.

—   Sis sarga klātbūtnē dauzījis ar galvu pret sienu, nopratināšanā mēģinājis izbēgt pa logu.

—   Skaidrs. Viltīgs kā lapsa. Zina, ko nopelnījis. Esot aizsūtīts uz Aptiekas ielu pārbaudīt veselības stāvokli. Lietas izskatīšana atlikta.

—   Ati! Desas deg! — Magdalēna, pamanījusi Ralfa sadrūmušo seju, iesaucās. — Man gribas ēst kā desmit izsalkušiem vilkiem, kopā ņemot!

—   Man arī! — Una piebalsoja.

Ralfs klusēja.

Lipa Tuliāna, īstajā vārdā Ivo Deiča, lieta bija izaugusi triju sējumu biezumā. Apzagto dzīvokļu īpašnieki iesniedza nolaupīto mantu sarakstus, norādot katras lietas vērtību. Krājās liecinieku un cietušo liecības, dažādas uzziņas, ārstu pārbaudes materiāli, nopratināšanas protokoli.

«Interesanti, vai klasē par mani kaut ko zina? Un ko viņi domā? Neviens nezvana. Lai, man nemaz viņus nevajag.» Bet kaut kur smeldza aizvainojums. Tik daudz gadu kopā nomācījušies …

Ralfs maldījās, domādams, ka klasesbiedri viņu aizmirsuši. — Pēc stundām, lūdzu, neizklīstiet! — devītās «C» klases audzinātāja Veisa piekodināja. — Ralfa advokāts Vilnis Ozols grib ar jums parunāties.

—   Nekas nesanāks. Man treniņš basketbolā, — Ēriks paziņoja.

—   Basketbols nekur neaizbēgs, jābūt visiem.

Notikums ar Ralfu klasei šķita kā interesanta teātra izrāde. Slaidais, elegantais advokāts ar sirmajiem deniņiem tūlīt iepatikās meitenēm.

—   Izskatās pēc kinoaktiera Berta Lankastera, vai ne?

—   Uz mata.

—   Nepavisam. Sim deguns kumpains.

—   Jūs zināt, kas noticis ar Ralfu. Mans uzdevums ir izprast, kādēļ (šo vārdu advokāts īpaši uzsvēra) jūsu klasesbiedrs nostājies uz noziedzības ce]a? Varbūt viņš kādam no jums par to stāstījis? Un vispār man gribētos paklausīties, ko jūs par viņu domājat?

Advokāts no «diplomāta» izņēma bloknotu un skrotszīmuli. Klasē valdīja klusums. Neviens negribēja sākt pirmais.

—    Runā tu, Veldze, — Veisa uzmundrināja briļļainu meiteni, kas sēdēja pirmajā solā. — Teicamniece, atbildīgā par klases mācību sektoru, — viņa klusām paskaidroja.

—    Kā personība Ralfs manā vērtējumā ir nulle. Es teikšu pat vairāk — negatīvs lielums. Mans dzīves kredo — ikviens darbs, arī mācības, jāpadara tik labi, cik to spēj. Ja cilvēks ir piedzimis debils vai citādi garīgi slims un tādēļ nespēj mācīties, to var saprast un attaisnot. Bet Ralfs ir normāls, pat apdāvināts. Viņš var lieliski mācīties, bet negrib. Kopā ar saviem drauģeļiem Intu, Ģirtu un vēl dažiem gremdē visu klasi, kavē stundas, ņirgājas par skolotājiem. Ralfs piedevām vēl greznojas ar saviem importiem kā pāvs ar asti.

—   Vai tu, Veldze, visu izteici? Nu, tad runāšu es. Mans vārds Ints Kramēns. Mēs ar Ralfu sēžam vienā solā, un es to nekad neesmu nožēlojis. Nevar cilvēku vērtēt tikai pēc atzīmēm — tad jau teicamnieki būtu paši labākie, bet tā tas nav. Viņi reizēm ir uzpūtīgi, iedomīgi, lepni. Un riebīgi garlaicīgi. Ar viņiem kopā pat mušas sprāgst. Tu esi memļa, bet Ralfs ir firmas vecis. Es te nedomāju apģērbu. Nav knauzeris. Vienmēr aizdos, ja pašam turēsies. Ar tādu kopā kaut vai uz pasaules malu. Pēdējā laikā viņš bija sašļucis. Teica, ka viss esot apriebies, tiklīdz dabūšot naudu, aizbraukšot kaut kur tālu taigā, kur viņu neviens nesadzīšot rokā. Man ļoti žēl, ka viņam tas neizdevās.

—   Es teiktu tā — visumā Ralfs normāls vecītis. Neizlec, nepielaizās skolotājiem, nav iedomīgs. Kā sportists gan nekam nederīgs. Kas tas par čali, kurš nevar iemest bumbu grozā vai uzrāpties pa virvi līdz zāles griestiem.

—   Tas ir Ēriks Zcizums, basketbolists, —• skolotāja pačukstēja.

—   Mans vārds ir Juris Roze. No astotās «A». Es vadu skolas folkloras ansambli, kurā īsu bridi spēlēja ari Ralfs. Kolosāli muzikāls. Zēl, ka vecāki viņu nesūtīja mūzikas skolā. Nedisciplinēts, nesavācies. Man visu laiku šķita, ka viņu kaut kas nospiež. Kā jaunais milicijas draugs es zinu, ka katrs noziegums jāsoda. Labi, ka Ralfs pēdējā brīdī atjēdzās un pats atzinās.

—   Es gan nemaz nebrīnos, ka no Ralfa iznācis noziedznieks. Puisis kā briedis, apģērbts kā ārzemju modes'žurnālā, bet pajautājiet, vai viņš pats no tā kaut kabatas lakatiņu vai zeķu pāri savām rokām nopelnījis? Sēd mātei un tēvam uz kakla.

—   Runāt jau viegli. Bet ko tu pati, Ingrīd, esi nopelnījusi?

—   Tev par zināšanu pērnvasar strādāju dārzniecībā, un viss, kas man mugurā, ir pašas gādāts.

—   Nav ko velti muti dzesināt! — Ēriks piebikstīja Intam.

—   Ja tev, Ingrīda, būtu iespēja dabūt importa velvctenes vai jaku, vai tu nevilktu mugurā? Atbildi!

—   Nezinu. Droši vien vilktu.

—   Nu, lūk, bet Ralfam tu pārmet. Man gan Ralfs patīk. Vienmēr glīti ģērbies, neaiztiek meitenes, neķerstās kā dažs labs no mūsējiem, to taču jūs nenoliegsiet?

—   Pareizi, Maruta, mēs arī tā domājam, — vairākas meitenes viņai piebalsoja.

—   Es nekad neticēšu, ka šitam mīkstpēdiņam un švītam būtu tik daudz drosmes, lai ielauztos svešos dzīvok|os. Neesam vairs nekādi sīkie, visi zinām, ar ko tas var beigties, — vājš, tievs zēns ar lielām brillēm uz acīm noteica.

—   Tev, Tibiņ-Cibiņ, bikses, protams, būtu pilnas pirmajā piegājienā, — Ints zobojās. Aizmugurē atskanēja smiekli.

—   Ralfs nav nekāds noziedznieks. Es viņu pazīstu labāk nekā jūs visi kopā, — Magdalēna no septītās «B» klusi teica.

—   Nu, nu, bērniņ, kur tad tu ar viņu tik cieši iepazinies?

—   Nav tava daļa.

—   Aizveries, Int! Lai meitene runā! — Maruta apsauca.

—   Jūs visi it kā viena klase, it kā viens kolektīvs, bet patiesībā nekas tamlīdzīgs katrs par sevi, pa sīkām grupiņām. Vai jūs zināt, kādu traģēdiju Ralfs šoruden pārdzīvoja? Ģimeni pameta tēvs.

—   Mūsu klasē pusei nav tēvu, bet neviens tādēļ nav kļuvis par zagli. Veldze pat ir teicamniece.

—   Nenovirzieties no temata!

—   Viņiem trūka naudas, ar ko nopirkt ēdamo, — Magdalēna neatlaidās.

—   Nu gan tu lej!

—   Nemaz ne. Ralfs pat gribēja pamest skolu un sākt strādāt, bet mamma neļāva.

—   Sitas slaists un dīkdienis strādāt! Jāsmejas. Rudenī, kad vajadzēja braukt talkā uz kolhozu, viņš atnesa ārsta zīmi, — Veldze nicinoši noteica.

—   Tieši darbu meklējot, viņš sapinās ar tiem zagļiem.

—   Tādēļ ka cerēja bez liekām pūlēm iegūt skanošo.

Pārējie nosodoši paskatījās uz Valteru. īstu draugu, tādu, kas viņa dēļ ietu ugunī un ūdenī, Ralfam klasē nebija. Bet Valters bija viens no tiem, kas ar viņu visvairāk draudzējās, klasesbiedri zīnaja <± rī kādēļ.

—   Tu, Valter, labāk aizveries! — Ēriks nicinoši uzsauca, — Ralfs ••tev vienmēr ir bijis kā tāda slaucama govs. Un tagad, kad viņš dimbā, tu viņam vēl uzspļauj.

Klasē uz brīdi iestājās klusums.

—   Vai vēl kāds grib ko teikt? — Klases audzinātāja paskatījās uz advokātu Vilni Ozolu. Tas klusēdams pakratīja galvu. — Tad varat iet.

—   Uz redzēšanos! Cau! — daži neskanīgi nosauca. Citi tāpat klusēdami paņēma skolas somas un izgāja no klases. Alma Veisa domīgi noskatījās viņiem pakaļ.

—   Akcelerāti. Pēc izskata gandrīz jau pieauguši. Bet dzīves pieredzes un tikumiskā ziņā — kā bērni. Tik vien zina, kā prasīt: dod, dod, citiem ir, man arī vajag. Nerēķinās ar pārējo ģimenes locekļu, sabiedrības interesēm. Protams, ne jau visi, bet krietna daļa gan. Tieši tā jau skolas solos izaug nevis devēji, bet ņēmēji, patērētāji, kā šis pats Ralfs Circenis. Mums, skolotājiem, kā tādiem nabagiem jāstaigā šiem sliņķiem pakaļ un jālūdzas, lai izlabo atzīmes, lai neapkauno skolu.

—   Pats jaunākais nāk pēc tam. Pieraduši saņemt divnieku vietā nepelnītu trijnieku, tādi arī darbavietās neturas, vieglas dzīves un lielā rubļa tīkodami, klaiņo no viena uzņēmuma uz otru, līdz nokļūst uz slidena ceļa. Nu bet Ralfs, kā jūs viņu raksturosiet? Es te nedomāju oficiālu raksturojumu, kas iešūts lietā. Saprotu, skolas prestižs, mātes asaras un tā joprojām …

Klases audzinātāja piesarka. Pirms pāris nedēļām šajā pašā vēstures kabinetā uz tā paša krēsla, kur tagad advokāts Vilnis Ozols, sēdēja Ralfa māte Medija Circene. No labi koptās valdonīgās dāmas nebija ne vēsts. Acis saraudātas, lūpu kaktiņi noslīdējuši uz leju, mati nefrizēti. «Cik briesmīgi bēdas spēj pārvērst cilvēku,» viņa nodomāja.

—  Neliedzieties uzrakstīt par Ralfu kādu labu vārdu, varbūt tieši tas mazinās viņa vainu.

Alma Veisa saknieba lūpas, viņa nespēja aizmirst puiša augstprātīgo izturēšanos vēstures stundās, zobgalīgo dziesmiņu, ko Ralfs sacerēja par skolotājiem un kuru paklusām dziedāja visās malās.

—  Jums ari aug divi dēli, — Medija Circene mēģināja viņu iežēlināt. — Dzīvē viss var gadīties.

—   Es par saviem zēniem vienmēr zinu visu: ar ko viņi satiekas, kur iet un kad būs mājās, — klases audzinātāja strupi noteica.

—   Pie šīs nelaimes vainīgs mans vīrs. Ralfs smagi pārdzīvoja tēva aiziešanu.

Almai Veisai k|uva žēl nabaga sievietes.

—   Pēdējā laikā Ralfs saņēmās, izlaboja atzīmes, piedalījās sabiedriskajā darbā, — viņa teica. — To es varu uzrakstīt mierīgu sirdi.

Raksturojums, ko saņēma izmeklētājs, nebija cildinošs, bet arī ne pārāk slikts — standarta vārdi par viduvēju skolēnu.

—   Es, protams, varu kļūdīties, — klases audzinātāja paskatījās uz advokātu, — bet man šķiet, ka Ralfa vecāki vairāk interesējās par deficīta mantām un katrs par savu personisko dzīvi nekā par dēlu. Paēdis, apģērbies, vesels, ar skolu nekādu īpašu konfliktu nav, ko vēl? Bet pusaudžu gados ar to nepietiek. Jāatzīstas, ka es viņam ari īpašu vērību nepievērsu, diezgan ko noņemties ar nesekmīgajiem. Vienīgi novembrī, kad Ralfam parādījās vairāki divnieki, aizgāju uz mājām. Ja, tādos tik ideālos apstākļos dzīvodams, skolēns negrib mācīties …

—   Mums, juristiem, nav noslēpums, ka mazgadīgie noziedznieki nāk galvenokārt no dzērāju vai arī no labi pārtikušām ģimenēm, kurās bērns ir mazāk nozīmīgs nekā panākumi sabiedrībā. Paldies. Sī tikšanās ar jums un Ralfa klasesbiedriem man daudz ko noskaidroja, — advokāts piecēlās. — Šķiet, gluži pagrimis viņš nav, vienīgi apmaldījies neceļos.

—   Es arī tāpat domāju.

Andrejs Circenis, zodu rokā atspiedis, sēdēja pie papīriem apkrauta rakstāmgalda. Domas viņam nebija pie darba. Sāpēja galva. Andrejs atvēra logu. Piepīpētajā istabā ieplūda svaigs gaiss. Smaržoja pēc kaut kā rūgtena. Nīkulīgais ievu krūms aiz viņa garāžas bija nobērts baltām ziedu vālītēm. Pa kuru laiku? Zēni pagalmā spēlēja futbolu un klaigāja pilnā balsi. Kā par brīnumu, neviens viņus nerāja, kaut gan daudzi logi bija atvērti un vakars jau vēls. No Ralfa istabas uz āru vēlās juceklīgs skaņu virpulis. Laikam jau viņam patīk, ja spēj tādu troksni paciest. Andrejs aizvēra logu. Domas aizvien no jauna vērpās ap notikušo. Bija ģimene un nav. Medija par sevi, Ralfs savā istabā, viņš savā. Durvis ciet, mutes ciet — kā ar atslēgām aizslēgtas. Dienu pa dienai, mēnesi pa mēnesim, gadu pa gadam viņi atsvešinājās viens no otra, pat nemanīja, kā tas notika. Tad viņš satika Lieni. Viņa bija tik saprotoša, pieglaudīga, interesējās par viņa darbu, teicās mīlam vairāk par visu pasaulē. Zagtie tuvības mirkļi, izbraukumi ar mašīnu, nakšņošana teltī mežmalās pie ūdeņiem. Tagad tās ir tikai atmiņas. Medija nojauta, atsala. Droši vien dēla dēļ izlikās, ka viss kārtībā. Bet dēls arī zināja, nav vairs nekāds maziņais.

Ralfa istabas durvis bija ciet.

—   Atver!

Noskrapsteja atslēga. Negro ierūcās, bet, pazinis saimnieku, saka priecīgi kulstīt asti.

—   Nogriez klusāk!

—   Kādēļ? — Ralfs par tēva vizīti nepriecājās.

—   Jāaprunājas. Par tādām lietām nevar kliegt pilnā balsī.

—   Lūdzu. Esmu tavā rīcībā. Sēdies, jūties kā mājās.

—   Kādē| tu pēkšņi sapinies ar to zagļu bandu? Bet tikai godīgi kā vīrs vīram. Kā tev trūka?

To pašu viņam tika jautājis izmeklētājs, vēlāk advokāts. Un, protams, arī Magdalēna.

—   Tas nenotika pēkšņi, ja gribi zināt patiesību. Citi tēvi ar saviem •dēliem kopā sporto, Ēriks, piemēram. Valters ar savu senci būvē kartin- gus un piedalās sacīkstēs, bet tu — kā tik brīvs brīdis — pie savas mīļākās.

—   Ralf!

—   Ko, Ralf! Domā es nezinu? Man Dita visu izstāstīja.

—   Tu pazīsti Ditu! — tēvs satrūkās.

—   Viņa pati mani sameklēja. Skuķis uz goda, nekādas vainas.

Tēvs brīdi klusēja. Puisim tātad zināma viņa neveiksme un kauna pilnā padzīšana. Pie visa vainīga tā izlutinātā skuķe, kas savu māti uzskata par privātīpašumu līdzīgi rīta kurpēm vai cimdu pārim.

—   Man te pie jums nebija ko darīt, un tad es pirms diviem gadiem sameklēju Dūža kompāniju. Starp viņiem bija daudz interesantāk.

—   Ceru, ka tu neesi aizmirsis, ar ko tas beidzās!

—   šoruden es nejauši satiku divus čaļus no Dūža ļaudīm. Un iepazinos ar Lipu Tuliānu. Tieši tajā laikā, kad tu aizvācies pie savas mīļākās un mēs palikām bez līdzekļiem. Lips piesolīja haltūras. Es, naivais, sākumā neapjēdzu, kas par lietu, bet pēc tam bija par vēlu.

—  Tad iznāk, ka pie visa es esmu vainīgs? — Andrejs Circenis drīzāk sev nekā dēlam jautāja.

—   To es neesmu teicis.

—   Kādēļ tu man toreiz visu neizstāstīji?

—  Tu žēlojies, ka jāgādā jaunas mēbeles, dzīvoklis… Un tad es nolēmu pats tikt galā.

—  Go-o-ols! — puikas aiz loga pagalmā kliedza. «Vēl pērngad es arī biju viņu vidū,» Ralfs prātoja, «bet nu cietumnieks.»

—   Es zinu, ko esmu izdarījis. Jums manis dēļ tagad būs nepatikšanas. Tuliāns solīja daudz naudas. Es gribēju aizbēgt uz Sibīriju vai Ziemeļiem un sākt jaunu dzīvi.

«Ak dievs! Izaudzis vīra augumā, bet vēl bērna prātā!» tēvs pie sevis nodomāja. «Kas no viņa iznāks, ja nokļūs labošanas darbu kolonijā starp rūdītiem noziedzniekiem?» — Tu vēl esi mīksts, nepazīsti dzīvi. Vispirms tev jābeidz skola, jāapgūst profesija.

—   Pie tevis par gruščiku?

—   Ja negribi mācīties vidusskolā, ej uz profesionāli tehnisko. Sibīrijas jaunceltnēs vajadzīgi šoferi, mehāniķi, elektriķi, virpotāji, betonētāji, nevis izlutināti memmesdēliņi. Ar tādiem kā tu tur neviens neauklēsies..

Ralfs neatbildēja.

Tumsa itin kā izdzēsa skaņas. Zēni pagalmā vairs neklaigāja, televizors blakus istabā klusēja. Tēvs un dēls domāja katrs savu domu, abi' par vienu un to pašu — kā nākotnē pavērsies viņu dzīve.

Ralfs: «Advokāts teica: labākajā gadījumā pāris gadu nāksies pavadīt kolonijā. Saļapins reiz stāstīja, ka kolonijā īstenie čaļi jaunatnācējus visādi izkalpinot, pavēlot darīt visnetīrākos darbus, ja neklausa, pa purnu. Audzinātāji katram klāt nevar izstāvēt. Vienu stukaču tā piesituši, ka nācies ievietot reanimācijā, bet vainīgos neatraduši.»

Tēvs: «Ja vienā svaru kausā ieliktu viņa vēlīno mīlestību, bet otrā — dēla nākotni^.- kurš izrādītos smagāks? Medija samierināsies. Viņa ir gudra. Pašreiz galvenais — dēls.»

—   Ikviens baidās no vientulības, tiecas pēc draudzības, sapratnes, mīlestības. Ne tikai tu, arī es jutos vientuļš, nesaprasts, sagādnieks — vairāk nekas, — tēvs ierunājās. — Un tad es saliku Lieni. Neslēpšu, man bija labi kopā ar viņu, vismaz sākumā. Viņa interesējās par manu darbu, priecājās par panākumiem, juta līdzi, ja gadījās nepatikšanas. Aktieri nav tikai teātrī. Visa dzīve ir viena liela skatuve. Gandrīz visi mēs cenšamies parādīties labāki, nekā patiesībā esam. Bet mūžīgi cilvēks nevar izlikties, kādreiz tomēr atsedzas īstā seja. Tā notika ar Lieni.

Ralfs sajuta, cik grūta tēvam šī atzīšanās.

—   Nevajag, — viņš pārtrauca.

—   Vienreiz mums jāizrunājas kā vīrietim ar vīrieti. No kļūdām neviens nav pasargāts, arī pusmūža gados ne. Esmu vainīgs Lienes, mātes, bet visvairāk tavā priekšā. Nevajadzēja man rudenī pārsteigties, tad nelaime būtu gājusi secen. Ja vari, piedod man.

Mīkstajā atzveltnes krēslā, rokām aizsedzis seju, sēdēja dziļi nelaimīgs cilvēks.

—  Nevaino sevi velti, tēt. Neviens mani nedzina sapīties ar to zagļu, bandu. Es pats.

Iezvanījās telefons. Priecīgs, ka pārtrūkst šī tēvam un viņam tik mokošā saruna, Ralfs izmetās no istabas.

—  Ralf, tu? Piedod, ka tik vēlu. Nupat pārbraucām. Dārzā stādījām! dālijas, asteres, lauvmutītes. Kādēļ nenāci talkā?

—   Negribējās, neērti.

—   Vai mammas dēļ?

—  Jā. Domās vēl, ka es pielienu.

—   Es saprotu. Rīt sazvanīsimies. Atā.

—   Magdalēn!

—   Ko?

—   Es nezinu, ko iesāktu bez tevis.

—   Neraizējies, gan jau viss būs labi.

—   Cau!

—   Vai man pašam izvest Negro? — tēvs apjautājās.

—   Nē, ejam, suņa dvēsele!

Negro, izdzirdis vārdu «ejam», no priekiem sāka riet.

Tēvs pa logu vēroja, kā dēls un suns viens otru trenkā pa pagalmu.. Ievas krūms, laternas apgaismots, dega itin kā baltām ugunīm. Jau> desmit gadus viņš dzīvoja šajā mājā, bet nekad nebija to ievērojis. Savās ikdienas rūpītēs un jūtiņās iegrimuši, esam kļuvuši neredzīgi. Daba pat pilsētā mums sniedz pretim rokas, bet mēs to nemanām, aizvietojam ar televizora ekrānu. Un pilsētas bērni uzaug tādi paši kā vecāki — akli un kurli pret dabas skaistumu un putnu dziesmām. Viņi ar Mediju nav bijuši ne par mata tiesu labāki, par sevi vien domājuši. Rezultāts nu redzams. Andrejs Circenis nopūtās un izgāja no dēla istabas.

* * *

—   Magdalēn, man tev tas jāpasaka. Kam gan citam, draugu man nav, senči nesapratīs. Viņi nekad nav mani sapratuši. Es viņiem vienmēr esmu bijis kā tāda piedeva importa garnitūrai. Bērnībā viesībās samta kostīmiņā ietērpts puisītis gariem, sprogainiem matiem pieklājīgi pievelk kāju, paklanās, noskaita «Reiz mežā dzima eglīte», kāds burvīgs bērns, izlieta mātes kopija. Mamma vai kusa no svētlaimes. Vēlāk viņa mani spieda iet līdzi uz teātriem un koncertiem. Un atkal jāklausās liekulīgas runas: — Vai tas, Medij, jūsu brālis? Taisni neticami, tik jauniem vecākiem tāds liels dēls. — Senči, īpaši marnma, jutās glaimoti. Ko es domāju, tas viņus neinteresēja. Arī paziņas un draugus viņi izvēlējās pēc lietderības principa — es tev šito, tu man to.

—   Kādēļ tu nenāci pie mums — Jaunajiem milicijas draugiem? — Magdalēna apjautājās. — Vai nezināji?

—  Zināju, bet nevilka. Cāļi uzskatīja, ka jūs esat galvenie vainīgie pie Dūža apcietināšanas.

Abi sēdēja skvēriņā netālu no Magdalēnas mājas. Negro nepacietīgi bakstīja ar purnu Magdalēnas roku, mēmi lūdzās, lai noņem uzpurni.

—   Nevar, sunīt, tantiņas baidās, ka tu neiekod.

—   Nu saki, kādēļ es esmu tāds neveiksminieks? Vai tur nelāgi gēni vainīgi? Nekas man nepadodas — ne mācības, ne sports. Preču izkraušana un stiepšana man ir līdz kaklam. Katru dienu viens un tas pats.

—   Pacieties, tiesa gaidāma rudens pusē.

—   Un pēc tam kolonija. Zini, kas mani visvairāk baida? Ka es gadiem ilgi neredzēšu tevi.

—   Es braukšu ciemos.

—   Apsoli?

—   Protams. Un Una, Atis un Juris arī.

—   Labāk tu viena pati.

Magdalēna bužināja Negro galvu un klusēja. Kas viņu vilktin vilka pie šī puiša? Draudzība? Līdzjūtība? Mīlestība? Ralfs nav ne īpaši gudrs, ne skaists un^fispār ne ar ko neizceļas. Ja nu vienīgi ar ģitāras spēli. Una apgalvo, ka viņš ir gļēvs, nenosvērts. Droši vien tā ir un tomēr… Agrāk viņa Unu nesaprata, bija pat greizsirdīga, ka māsa stundām ilgi nozuda kopā ar Ati. Droši vien Unai ar Ati ir tikpat labi kā viņai ar Ralfu — var parunāties par šo un par to, vai vienkārši pasēdēt blakus un paklusēt.

—   Zini, man bail no tiesas, — Ralfs atzinās. — Tur būs Tuliāns un Saļapins.

—   Viņus apsargās miliči.

—   Ne jau tādēļ. Es esmu brīvībā, bet viņi sēž. Skaidrs, kurš ir nodevējs. Tuliāns var būt baismīgs, ja noskaišas.

—   Mamma teica, bez desmit gadiem viņam brīvībā netikt.

* * *

Kādā novakarē Ralfs, Magdalēnai cieši līdzās nosēdies, apmācīja viņu ģitāras spēlē.

—   Nē, man nemūžam neizdosies. Kamēr es darbojos ar vienu roku, otra iet galīgi šķērsām!

—   Tu gribi uzreiz. Pasaulslavenie ģitāristi mācījušies gadu desmitiem ilgi. Pamēģināsim vēlreiz.

Negro pēkšņi dusmīgi ierējās. Atvērtajās durvis stāvēja Dita.

—   Tu? Ko tev vajag?

No Ralfa puses tas neskanēja visai draudzīgi, drīzāk jau otrādi. Dita to juta un tūliņ izmantoja situāciju.

—   Es laikam jūs iztraucēju? — viņa zobgalīgi apjautājās.

—   Jā, — Ralfs nemaz nedomāja to slēpt.

—   Atceries, mēs norunājām, ka tu man pozēsi. Nu, šodien man iekrita brīvs brīdis. Pie viena jāaprunājas.

—   Nekas nesanāks. Mums mēģinājums.

Magdalēna izbrīnījusies skatījās uz svešo meiteni.

—   Varbūt tu mūs iepazīstināsi?

—   Lūdzu. Magdalēna. Mūsu ansambļa soliste. Dila, mana, bmr eksmāsa.

—   Nemuldi, kas es tev par māsu. Dita Virziņa. Mācos rozentāliešos.

Dita Ralfa istabā jutās kā savās mājās. Neievērodama samulsušo

Magdalēnu, viņa atvēra mapi, izņēma zīmēšanas bloknotu.

—   Tu nosēdies te tuvāk pie loga! — viņa izrīkoja Ralfu. — Saķemmē matus un neviebies tik briesmīgi.

—   Klausies, Dita, ko tas nozīmē? — Ralfs neizturēja. — Es teicu,, mums ir mēģinājums.

—   Un šito strinkšķināšanu tu dēvē par mēģinājumu? Es aiz durvīm krietnu brīdi klausījos.

—   Nav tava da|a!

—   Es atnākšu citvakar, — Magdalēna jutās neērti.

—   Paliec, es tevi ļoti lūdzu …

—    Lai iet vien. Man tev kaut kas svarīgs pastāstāms zem četrām -acīm.

—  Es palīdzēšu Emīlijas tantei, — Magdalēna veikli izmetās pa durvīm. Negro viņai sekoja.

—  Kur tu tādu baigo retrobērniņu izrāvi? Ar bizēm un baltu krādziņu, kā no pagājušā gadsimta fotoalbuma!

—   Saki, kas tev sakāms, un tinies veiklāk prom!

Kopš pēdējās telefona sarunas viņš bija nozvērējies ar Ditu vairs nesatikties.

Dita nelikās to manām, ērti atsēdās klubkrēslā, pašūpojās, nopētīja istabu: — Iekārtojies esi ar ērtībām. Man par tādiem apartamentiem -vien sapņot.

—   Nevajadzēja padzīt manu tēvu, gan viņš ar laiku sagādātu.

—   Nevajadzēja, — Dita negaidot piekrita. — Mamma arī tā saka. "Vai tavs tēvs tagad dzīvo šeit?

—  Jā.

—   Ralf, mīļais, izdari tā, ka viņš nāk atpakaļ pie mums.

Dita mēģināja savaldīt asaras, bet tās pret pašas gribu ripoja pār vaigiem. No kareivīgās meitenes tas bija tik negaidīti, ka Ralfs apstulba. Tikai ne asaras — tās viņu atmiekšķēja.

—   Nu, ko tu! Nevajag! Nomierinies. Dzirdi! Gan viss būs labi.

—  Nebūs, es zinu. Mamma slimnīcā — ar sirdi. Ārsti saka, no uztraukumiem un pārdzīvojumiem. Ja ar mammu, kas notiks, es būšu vainīga. Tu jau zini, kā es pūlējos viņus sanaidot. Mamma saka, viņas dzīve nu

-esot izpostīta. Bez Circeņa viņa nekad nebūšot laimīga. Ko man tagad darīt?

—  Nezinu, — Ralfs godīgi atzinās. — Parunā pali ar manu tēvu. Drīz viņam jābūt mājās.

Ralfs aizstās uz virtuvi.

—  Atvaino, Magdalēn, ka tā iznāca. Mēs savus mēģinājumus turpināsim šeit. Dita gaidīs pārnākam tēvu, viņai darīšanas.

—   Bet kā tad zīmēšanas seanss? — Magdalēna apjautājās.

—  Pārlikts uz citu reizi. Es tev atklāšu noslēpumu. Tante atceras milzums senu dziesmu, kādas tagad nekur nedzied. Tu palūdz, lai viņa mums iemāca.

—   Kas tad jums par svētkiem? — tēvs, no darba pārnācis, apjautājās.

—  Ansambļa mēģinājums. Tev manā istabā pārsteigums. Tikai iepriekš iedzer validolu! — Ralfs nobrīdināja.

Neviens tā ari neuzzināja, ko Dita ar tēvu runāja. Pie Lienes viņš atpakaļ neatgriezās, un Dita Ralfam ari vairs nezvanīja.

Septītā nodaļa TIESA

Jaunā advokāte Vivita Krauze sēdēja nelielajā iepriekšējās izmeklēšanas izolatora istabiņā un gaidīja savu aizstāvamo. Caur aizrestoto logu varēja redzēt pelēkus brāzmaina vēja dzītus rudens mākoņus.

Krauze novērsa skatienu np loga un sāka šķirstīt vākus. Kāds būs šis viņas otrais aizstāvamais? Pēc dokumentiem un izmeklētāja Jāņa Lapsas vārdiem spriežot — ciets rieksts. Pirmajam ' izdevās panākt soda nosacītu atlikšanu uz diviem gadiem. Dažas vecākas sievietes tiesas zālē viņas aizstāvības runas laikā slepus pat slaucīja asaras.

Trusis ienāca, kā tas pēc instrukcijas pienākas, aiz muguras sakrustotām rokām un nostājās līdzās galdam. Sargs atstāja viņus vienus.

—   Sēstieties.

«Iesmērējuši man tādu jaunu un nepieredzējušu. Ralfa senči droši vien būs sarunājuši pašu labāko advokātu, kāds vien dabūjams. Tā jau tas vienmēr bijis, kam nauda, tam teikšana.»

—   Iepazīsimies. Mani sauc Vivita Krauze, — aizstāve pasmaidīja. Acis cauri lielajiem briļļu stikliem raudzījās draudzīgi. — Lai varētu jūs pa īstam aizstāvēt, man jāzina par jums viss. Bet tikai patiesību, ar meliem mēs nekur tālu netiksim.

—   Es jau izmeklētājam atzinos.

—   Ar to man nepietiek. Sāksim ar bērnību.

—  Gribat līst man dvēselē? Nekas neiznāks. — Par tēvu, māti, mazo māšeli viņš neteiks ne vārda.

Brīdi abi sēdēja klusēdami. Trusis, acis nolaidis, pētīja sagraizītā un sašvīkātā galda virsmu.

—   Kādēļ jūs sākāt zagt? Kas jūs uz to pamudināja?

—   Vieglākas dzīves sagribējās, dienvidu kūrortu, lepnu restorānu, nekā nedarīt un baudīt dzīvi… — Trusis atkārtoja Tuliāna daudzkārt izteikto «īstās» dzīves kredo.

—  Tagad dienvidu kūrortu vietā būs kolonija par veikala grupveida apzagšanu, 86. pants — septiņi gadi; par privātmājas apzagšanu Kalmju ielā 139. pants — līdz pieciem gadiem; par dzīvokļa apzagšanu Suvorova ielā un par mēģinājumu nogalināt tā īpašnieku Krūmu — vismaz astoņi gadi…

—  Tur es neesmu vainīgs, neesmu, neesmu, neesmu … — Trusis vairs nevaldīja pār sevi.

—   Nomierinieties.

Aizstāve pavēra durvis un palūdza, lai atnes glāzi ūdens.

Trusim tik ļoti trīcēja roka, ka viņš aplaistīja galdu. Tuliāns viņam grib iegrūst «slapjo lietu», kaut gan to nostrādāja divatā ar Šaļapinu. Ko tagad lai dara? Noliegt? Atzīties?

—   Tā arī sēdēsim un klusēsim?

Trusis paraustīja plecus.

— Zēl gan, es ļoti daudz varētu jūsu labā darīt, bet tikai tad, ja man pilnīgi uzticēsieties. Padomājat par to. Līdz rītam. Varat iet.

Aizstāve domīgi noskatījās viņam pakaļ. Cilvēks par zagli nepiedzimst. Kas viņu uz to pamudināja? Vecāki? Draugi? Kopmītnē dzīvojis nelikumīgi, katru mēnesi piemaksājot komandantei. Pase uz Ivara Zirnīša vārda ir vai nu zagta, vai citādā ceļā iegūta. Fotogrāfija veikli pārlīmēta. Ivars Zirnītis apgalvo, ka pasi kopā ar naudas maku nejauši pazaudējis. Izmeklētājam izdevās noskaidrot, ka Truša īstais vārds ir Niklāvs Osis. Dzīvojis Ventspils rajona Lāčmigas ciema padomes Ķērpjos un pazudis bez vēsts pirms diviem gadiem. Niklāvs Osis to nopratināšanā nenoliedz, bet atsakās sniegt paskaidrojumu, kādēļ bēdzis no mājām. Kaut kādu skaidrību deva Oša mātes liecība: «Labāka dēla nemaz nevar būt. No mazotnes palīdzēja mājās apkopt lopiņus, dārzu, pieskatīt mazo māsu. Paaudzies gāja tēvam līdzi darbā, strādāja meža darbos. 27. jūnijā, es biju darbā, Niklāvs sastrīdējās ar tēvu un aizbēga no mājām. No tā laika mums ar vīru nav par viņu nekādu ziņu. Izmeklējām mežu, ziņojām milicijai, bet nu jau vairāk nekā divus gadus nekādas vēsts. Būtu zinājusi, kur viņš, ar kājām aizskrietu. Tēvs arī pārdzīvo, gluži sirms kļuvis.»

Arī Niklāva Oša klases audzinātāja un latviešu valodas skolotāja Edīte Pīrāga savu bijušo audzēkni raksturo pozitīvi. Septīto klasi beidzis apmierinoši, ar prieku strādājis skolas izmēģinājumu lauciņā un rudens darbos kolhozā. Pa vasarām piepelnījies mežu darbos. Pēc astotās klases beigšanas gatavojies iestāties meža tehnikumā un iet tēva pēdās. Raksturs gan nenosvērts. Spēj iedegties neapvaldītās dusmās, piemēram, redzot, ka bērni moca dzīvniekus.

«Kā šāds godīgs lauku zēns kļuvis par noziedznieku?» Krauze jau kuro reizi pati sev jautāja. «Kādēļ viņš bēga no mājām? Kaut kas nav noskaidrots līdz galam.»

Kamerā Trusis, tagad jau viņš jādēvē īstajā vārdā par Niklāvu, nonāca gluži apjucis. Viņam pievērsās divdesmit acu pāru.

—   Runā! — Papuass pavēlēja.

—   Grib piesiet «slapjo lietu» Tuliāna vietā.

—   Vai šim dziesma ciet?

—   Nē, palika dzīvs.

—   Tad nav tik ļauni.

—   Es tur pat klāt nebiju. Stāvēju trepjtelpā, vaktēju. Visu nodarīja …

Pupuass deva zīmi klusēt. — Sai akadēmijai ir ausis un acis, — viņš brīdinoši čukstēja. — Pievaldies!

* * 1 *

Vecais, jau sen pensijas gadus sasniegušais advokāts Jānis Rūmnieks un Vivita Krauze advokātu istabā malkoja kafiju.

—   Uzklausiet piedzīvojuša un pieredzējuša kolēģa padomu — nelieniet katra deklasēta elementa dēļ no ādas ārā. Ticiet man, viņi nav tā vērti. Ņemsim kaut vai manu aizstāvamo Igoru Laškovu. Puisim nupat palika deviņpadsmit. Skolu sen pametis. Mainījis piecas darbavietas. Divās atlaists par dzeršanu un darba kavēšanu. Pašreiz strādā par krāvēju alus un vīna ražošanas apvienībā. Vairākkārt brīdināts par dzeramā zagšanu. Vecāki tirgū spekulē un dzer. Viņu trīs jaunākie bērni — debi- liķi atrodas speciālā bērnunamā. Kad es aizgāju parunāties ar Igora vecākiem, māte gulēja gultā piedzērusies, tēvs, kā par brīnumu, bija puslīdz skaidrā.

«Baigās pohas,» šis man sūdzas, «galvu plēš pušu. Vai tev nav trīnītis? Jāiet salāpīties!»

Par dēlu Igoru nekā jēdzīga nespēja pateikt. Kad puika bijis mazs, viņš iekāvis par slinkošanu, par bēguļošanu no mājām. Paaudzies, puika devis pretī. Tagad beidzot iekļuvis labā robā. Sad tad paķer līdzi pa traukam, lai mājās iepriecinātu večus. Visi tā dara, vai viņš rižijs, vai.

—   Kā tādu lai aizstāv? Protams, var mēģināt iežēlināt tiesnešus ar zēna grūto bērnību, ar to, ka viņš pie sava drūmā likteņa nav vainīgs.

Es to, protams, darīšu, bet likums paliek likums. Neticu, ka viņš labosies. Tad jau labāk lai saņem nopelnītos gadus, lai pastrādā, vismaz būs no viņa kāds labums.

—   Niklāvs savā būtībā nav samaitāts, es par viņu esmu cieši pārliecināta. Vecāki krietni darba darītāji, no skolas arī labas atsauksmes. Puika stūrgalvīgi klusē par tiem diviem gadiem, kurus pavadījis šeit, pilsētā. Man tas jāzina. Tādēļ pati braukšu pie viņa vecākiem.

Pagāja diena pēc dienas. Neviens par Niklāvu nelikās ne zinis. Vivita Krauze atnāca pēc nedēļas. — Tev, Niklāv, sveiciens no mātes un … tēva.

Niklāvs nobālēja.

—   Vai tad es viņu toreiz … vai viņš ir dzīvs?

—   Jā, toreiz viņš palika dzīvs.

—   Bet tad jau es drīkstu atkal atgriezties mājās pie mātes un mazās māšeles.

—   Laikam gan ne tik drīz, — aizstāve nopūtās.

—   Tagad gan izstāsti visu no paša sākuma.

Niklāvs brīdi pārlika — ja viņa bijusi pie senčiem, tad zina par tēvu un melot nav nekādas jēgas. — Vai jūs bijāt mūsmājās?

—  Jā.

—   Nu, lūk, tur es arī uzaugu. Tēvs strādāja par mežsargu, māte meža darbos. Mūs ar māšeli pieskatīja vecāmāte. Visapkārt meži vien. Tuvākā māja — pusstundu ko iet. Mani mīļākie draugi bija dzīvnieki. Tēvs reiz ziemā atnesa badā pamirušu stirnas bērnu. Es to kopu un baroju. Stirniņa man visur tecēja nopakaļ kā sunītis. Arī liela izaugusi, mežā nāca klāt un ēda no rokas. Pagalmā uz trim kājām lēkāja garausis Ansītis. Tēvs viņam mazam, sienu pļaujot, nejauši bija nogriezis ar izkapti kājas pēdu. Ansītis draudzējās ar trušiem. Un vēl mums bija krauklis, ļoti vecs un ļoti gudrs. Tiklīdz pagalmā pamanīja kādu sveš- nieku, tūlīt uzmetās tam uz pleca un knāba ausīs, visu laiku skaļi saukdams «krā-krā!». Vecāmamma apgalvoja, ka krauklītis esot modrāks mājas sargs par Kranci.

Ļaunā grima'se no Niklāva sejas bija pazudusi. Acis raudzījās pretējā sienā, itin kā tur redzētu viņam vien saskatāmas mīļās bērnu dienu ainas.

—  Mūsu mežā mita pat lācis, milzīgi liels, goda vārds … No cilvēkiem viņš nebaidījās, apgāza un izdzēra ceļa malā noliktās kolhoznieku piena kannas, tramdīja ogotājus un sēņotājus. Reiz puteņa laikā sitas lācis kopā ar citiem braucējiem iekāpis autobusā un notupies ejā starp soliem. Tēvs apgalvoja, ka lācis izaudzis pie cilvēkiem, un viņam bija taisnība. Izrādījās, ka pekainis mūsu mežos atklīdis no kāda leišmales kolhoza. Viņam atbrauca paka| un aizveda. Mežs ir visjaukākais pasaulē. Mēs ar mazo māsu gājām vieni paši sēņot un ogot. Reiz mēs redzējām, kā pie alas rotaļājās mazie lapsēni. Bijām pavisam klusi, un lapsēni nemaz nebaidījās no mums. Bet tad pieskrēja lapsas māte, kaut ko no- ņerkstēja savā valodā — un bērni sabēga alā.

—  Un tev nemaz nebija bail staigāt vienam tik mazam pa mežu? — aizstāve brīnījās.

—   Nē, nemaz ar! Tēvs apgalvoja, no meža neesot ko baidīties, no ļauniem cilvēkiem gan. Kad paaugos, mani nodeva skolā uz visu nedēļu, — Niklāvs nopūtās. — Sākumā es katru vakaru raudāju, man bija tik žēl mājās atstātos — stirniņas, zaķīša Ansīša un meža. Citi bērni mani izsmēja. Vecākās klasēs gan neviens mani neaiztika, baidījās — es pratu labi kauties. Kad es biju mazs, tēvs tikai paretam pārnāca mājās piedzēries, bet vēlākos gados aizvien biežāk un biežāk. Pilnā būdams, sita māti, mani un mazo māšeli. Un tad es sāku tēvu nīst. Man bija viena vienīga vēlēšanās — ātrāk izaugt lielam un kļūt tik stipram, lai varētu tēvam stāties pretī, kad viņš uzbrūk mātei. Māte redzēja, ka es vairos no tēva. «Tas ir brandavīns, kas viņu tādu pārvērtis, lai nolādēta tā velna dzira. Cik daudz ģimeņu tā padarījusi nelaimīgu, cik kroplu un debilu bērnu laidusi pasaulē.» Skaidrā prātā tēvs kaunējās savas vājības, zvērēja mātei, ka nekad vairs neņems mutē ne lāsītes. Dažreiz noturējās mēnesi, citreiz mazāk, tad plostošana atsākās no jauna. Reiz, tas bija tūlīt pēc Jāņiem, mātes nebija mājās. Tēvs piedzēries viņu visur izmeklējās.

«Kur māte?» viņš, māšeli aiz rokas satvēris, sauca.

«Neteikšu! Tu viņu sitīsi. Man žēl mammas.» Māsa iekoda tēvam rokā un izrāvās. Tēvs viņu saķēra, norāva kleitu un sāka sist ar siksnu pa kailo muguru, bet siksnai galā asa sprādze. Kā velk, tā pašķīst asinis. Māšele sākumā kliedza, vēlāk tikai kunkstēja, beidzot apklusa pavisam. Baidījos, ka tēvs viņu nenosit. Paķēru no skapja augšas gludekli un gāzu tēvam pa galvu. Viņš pakrita. Māšele ievaidējās. Es viņu noguldīju gultā uz vēdera un apsedzu ar palagu, lai mušas netiek klāt. Tēvs nekustējās. Es briesmīgi nobijos. Zināju, ka par slepkavību draud liels sods. Nolēmu bēgt kaut kur tālu, kur mani neviens nepazīst. Paķēru no pieliekamā maizi un gabalu žāvēta šķiņķa. Mežā man bija savi slepeni stūrīši, kurus neviens nezina. Pēc dažām dienām, kad izbeidzās ēdamais, ar gadījuma mašīnu ierados Rīgā. Pārgulēju māju bēniņos, maizi paņēmu veikalos, tāpat ari pa konservu bundžai. Un tad es satiku … — Niklāvs apklusa. Nē, par Kāravu Dūzi viņš aizstāvei neteiks ne vārda.

—   Un tad tu satiki Vilni Zāģeri, ar iesauku Kāravu Dūzis.

—   Kā jūs to zināt?

—   Es biju aizbraukusi pie viņa uz labošanas darbu koloniju.

—   Kā viņam tur klājas? — Niklāvs saķēra advokātes roku.

—  Pavasarī beidza vidusskolu. Krietni strādā un labi uzvedas. Vada kolonistu estrādes orķestri. Lūdza nodot tev sveicienus.

—   Vai jūs viņam par mani?

—   So to pateicu. Vilnis piekodināja, lai tu nedarot tādas muļķības kā viņš. Kādēļ jūs nesaucat viens otru īstajos vārdos? — advokāte apjautājās.

—   Dūzis tā gribēja, esot drošāk. «Likumīgajiem» zagļiem arī esot kličkas. Mēs jau nekādi zagļi nebijām, vienkārši tāpat dēvējām cits citu par «Mūsaino» tādēļ, ka vasaras raibumi uz ģīmja, par Naivo, par Saļa- pinu skaļās rīkles dēļ… «Mūķīzeris» bija augsta klase, no «likumīgajiem», divas reizes izgājis «taigas akadēmiju». Ne tikai mēs, pat Dūzis no viņa raustījās.

—   Un no Lipa Tuliāna tev nebija bail?

Niklāvs sarāvās kā sitienu sejā saņēmis, dziļi ievilka elpu un tad nomurmināja.

—   Tāda es nezinu …

—    Velti tu otru saudzē un uzņemies vainu sev. Ralfs Circenis un Igors Laškovs izmeklētājam visu izstāstīja. Neaizmirsti, ka ar vaļsirdīgu atzīšanos vari samazināt sodu.

—   Nav tiesa, jūs melojat! — Niklāvs iesaucās. — Viņi nekā neteica.

—   Netici? Varu parādīt, — advokāte Krauze atšķīra aktu vākus. Niklāvs tūlīt pazina Saļapina rokrakstu — burti kā iereibuši gāzās cits citam virsū. Ralfs bija pierakstījis trīs lapaspuses. Tekstā pavīdēja viņa un Saļapina vārdi. Patiešām visu izlikuši uz papīra, murmuļi tādi. Bet varbūt viņi darīja pareizi? Vairāk par visu pasaulē Niklāvs baidījās no Lipa Tuliāna»»«Par nodevību — nāve!» Lips vairākkārt bija atkārtojis saviem padotajiem. «Lai kur jūs slēpsieties, es jūs atradīšu. Un tad…» — Lips izteiksmīgi novilka ar roku gar rīkli.

Advokāte saprata, ka viņas aizstāvamā bailes no atriebības cīnās ar vēlēšanos visu izstāstīt.

—   Lips Tuliāns jums pavēlēja klusēt, pretējā gadījumā draudēja izrēķināties?

Niklāvs pamāja ar galvu.

— Kā tu nesaproti: nodot var draugus, nevis neliešus. Lips Tuliāns, īstā vārdā Ivo Deičs, ir slīpēts un bīstams recidīvists. Vairākkārtēji sodi viņu nav izlabojuši. Lai iedzīvotos mantā, viņš pats parasti neriskēja, bet sūtīja citus. Ar jums viņš arī tā izdarījās, izmantoja kā pēdējos muļķus.

Aizstāvei Vivitai Krauzci izdevās tas, ko nebija spējis izmeklētājs Jānis Kļava. Niklāvs Osis atzinās, ka kopā ar Saļapinu un Lipu Tuliānu piedalījies vēl piecu dzīvokļu apzagšanā. Ar Lipa sagādāta speciāli izgatavota mūķīzera palīdzību atslēguši durvis un pievākuši visu vērtīgāko. Norunātā vietā gaidījis šefs ar mašīnu. Viņš vienmēr iepriekš ievācis informāciju par dzīvokļu īpašniekiem un viņu dzīvesveidu, tādēļ nekad viņi nav tikuši pārsteigti, un viss noritējis gludi. Pēdējā laikā, kā nelaimi nojauzdams, bijis nervozs. Teicis, ka komisijas veikals — pēdējais. Posies uz dienvidiem pie kāda paziņas. Tuvāk nekā neesot paskaidrojis.

Ikviens apcietinātais gaida tiesu ar cerībām un bailēm. Izmeklēšanas laikā dažs labs cenšas izgrozīties, izmānīties, uzvelt savu vainu pārējiem, iežēlināt izmeklētājus ar īpašiem apstākļiem — sliktiem draugiem, vecākiem, kuri viņus noveduši pie noziegumiem.

Arī Ivo Deičs, vēl nesen sevi par neuzvaramu un nenotveramu kā leģendārais laupītājs Lips Tuliāns uzskatīdams, nesēdēja rokas klēpī salicis, bet drudžaini domāja. Izlikties par psihiski slimu nebija izdevies — ārsti pēc rūpīgas pārbaudes atzina viņu par veselu. Kriminālkodeksa panti, kurus tiesa piesies, zināmi no galvas, labākajā gadījumā sanāks gadi desmit. īstenie krimiķi «taigas akadēmijā» bija vairākkārt brīdinājuši — jāvadās pēc intuīcijas. Ja jūti ko nelāgu, atliec pasākumu. Viņš labu laiku pirms apcietināšanas jutās satraukts, šķita, kāds slepeni kā ēna velkas aizmugurē. Kādēļ viņš laikā nenoziedēja? Naudas un mantu pietiktu daudziem gadiem. Kā būtu, ja komisijas veikalu uzgrūstu Saļapinam? Piesolīs bagātīgu atlīdzību — visu, kas glabājas viņiem abiem vien zināmajā slēptuvē.

Igors savā kamerā izcieta elles mokas. Viņam bija tikai viena vienīga kvēla vēlēšanās — kaut kur sadabūt dzeramo, vienalga ko. Pa naktīm sapņos viņš redzēja pilnus plauktus ar degvīnu, konjaku, lēto vīnu pudelēm, bet, tiklīdz pastiepa pēc tiem roku, viss izgaisa. Lipa Tuliāna zīmīti viņam saujā iespieda kāds vecāks vīrietis pastaigas laikā. Igors ilgi prātoja. Slēptuvē atradās mantas par vairākiem tūkstošiem. Kādēļ čomam neizlīdzēt? Apliecinās, ka Lips gādājis mašīnu, pārējo veikuši viņi ar Trusi. Patiesībā tā arī notika, tikai iniciators un objektu atradējs vienmēr •bija Tuliāns.

Igors tikmēr dauzīja ar kājām pa durvīm, kamēr parādījās sargs.

—   Paziņo izmeklētājam, es gribu mainīt liecību.

Ralfs pa to laiku bez pretīrunāšanas, bet arī bez īpaša prieka darīja savu palīgstrādnieka darbu, vakaros gāja uz skolu, bet visu veica automātiski, vienaldzīgi, novājēja, kļuva nervozs un sevī noslēgts.

—   Aizies zēns pavisam postā, — Emīlija žēlojās. — Ne kārtīgi paēd, ne izguļas. Uguns istabā deg līdz rīta gaismai. Pasācis smēķēt.

—   Pārdzīvo. Nekas, lai padomā, būs mācība visam mūžam, — Andrejs Circenis vienīgais nezaudēja galvu.

Ralfs gan baidījās, gan ilgojās tiesas dienas. No vienas puses beidzot, būs skaidrība. Neziņu ilgāk nav iespējams izturēt. No otras puses māca kauna sajūta. Viņam nāksies sēdēt uz apsūdzēto sola. Visi uz viņu skatīsies — klasesbiedri, tas čalis no Kalmju ielas, kura mājas apzagšanā viņš bija piedalījies, starp pārējiem droši vien arī Tuliāna ļaudis. Tie nu tad uzzinās, ka tieši viņš nodevis bandas vadoni.

* * *

Tiesas dienas rītā Magdalēna sagaidīja Ralfu lejā pie ārdurvīm, tik vien pateica, ka turēšot kreiso īkšķi, pacēlās pirkstgalos, noskūpstīja uz vaiga un piesarkusi aizskrēja.

—   Kāda skaidra, tīra meitene, vēl bērns, — māte nopriecājās. — Tu pamēģini tikai viņai nodarīt pāri! — Ralfs neatrada par vajadzīgu atbildēt. Medija Circene, pārvarējusi savu lepnumu, kopā ar dēlu gāja uz tiesu un nosēdēja tur visu nedēļu.

—   Pēc taisnības mums abiem, Andrej, būtu jāatrodas dēlam blakus uz apsūdzēto sola, — viņa tiesas dienas priekšvakarā teica vīram. Andrejs Circenis viņai klusībā piekrita, bet uz tiesu tā arī ne reizes neaizgāja, viņam bija kauns. Tiesas ēka atradās kādreizējā bagātnieku rajonā. Namu fasādes te rotāja akmenī kalti fantastiski dzīvnieki, mitoloģiski tēli, ziedu un augļu vijas. Aiz mākslinieciski veidotajiem čuguna žogiem ziedēja rudens puķes. Liepu lapas, noputējušas un no karstuma sačervelē- jušās, kā mazi planieri lidoja zemē.

—   Pēc nedēļas mani no pasaules šķirs dzeloņstieplēm apvīts žogs un sargkareivis ar šauteni, — Ralfs, iedams dažus soļus mātei aiz muguras, prātoja.

Publika nelielo telpu bija pārpildījusi līdz pēdējai iespējai. Cieši cits pie cita piespiedušies, uz soliem sēdēja Ralfa bijušie klasesbiedri — Veldze, Maruta, Ingrīda, Ēriks, Valters un citi. Ints, pamanījis Ralfu, pamāja ar roku. Audzinātāja Alma Veisa uzskatīja, ka šis tiesas process skolēniem dos vairāk nekā garlaicīgās tiesiskās audzināšanas pārrunas.

Miliču pavadīti, īpašā nodalījumā nosēdās apsūdzētie. Zāle sakustējās. Cietušie saērcināti skatījās uz zagļiem un sačukstējās. Ralfam ierādīja vietu uz sola blakus miličiem. Puisi kratīja nervozi drebuļi. Dažus centimetrus tālāk sēdēja viņa kādreizējie biedri. Iznesīgais un pašpārliecinātais bandas vadonis Lips Tuliāns bez cirtainās matu rotas un švītīgās bārdiņas izskatījās sašļucis un nelaimīgs. Saļapins truli raudzījās grīdā. Trusis no uztraukuma skaļi žagojās, tiesas zālē viņš bija pamanījis savus vecākus.

Pie īpaša galda apsēdās advokāti, prokurors un tiesas sekretārs. Beidzot durvīs parādījās tiesnese, labsirdīga izskata pusmūža sieviete, viņai sekoja abi piesēdētāji, vīrietis sirmiem matiem un jauna meitene. Visi piecēlās kājās.

«Gluži kā skolā,» Ralfs iedomājās. Tiesneši ieņēma savas vietas kokgriezumiem rotātos krēslos uz paaugstinājuma.

Barga izskata prokurors formā gandrīz stundu lasīja apsūdzības rakstu, nosaukdams visus Deiča — Lipa Tuliāna bandas apzagtos dzīvokļus, sīki uzskaitīdams katru nozagto priekšmetu un tā vērtību. Sākās liecinieku nopratināšana.

No Igora, dēvēta ari par Saļapinu, mātes liecības:

—   Sākumā viss bija labi. Apprecējāmies ar Igora tēvu Koju, nu, Nikolaju Laškovu. Piešķīra dzīvokli. Vīrs strādāja par instrumentatslēdznieku, labi nopelnīja. Kad piedzima Igors, es aizgāju uz bērnudārzu par auklīti. Turpat bija arī bērns. Tad vīrs sāka dzert, vispirms algas dienās, tad aizvien biežāk. Spieda arī mani, ja nedzēru, sita. Vajadzēja aiziet no bērnudārza. Sāku strādāt par apkopēju restorānā, vismaz bērniem ko paēst kaut kas atkrita.

Advokāts Jānis Rūmnieks:

—   Cik jums bērnu?

Laškova: — Bez Igora vēl trīs jaunāki.

Rūmnieks: — Par ko jums atņēma vecāku tiesības?

Laškova: — Nu par to pašu, par dzeršanu. Un labi vien ir, vismaz miers mājās. Viņi bija tādi neriktīgi. Ārsti saka — de … de…

Rūmnieks: — Debili.

Laškova: — Vot, votl Tagad vismaz pie vietas, apkopti. Igors riktīgs, tad vecais vēl neplostoja. Astoņgadīgo beidza bez divniekiem. Tālāk

nelaidām, lai pats pelna sev maizi. Diezgan liels un stiprs, tēvam pāri galvai. Un viņš jau ari pats negribēja mācīties.

Prokurors: — Vai jūs, māte būdama, neredzējāt, ka dēls nes mājās svešas mantas.

Laškova: — Ko es varu zināt, visādi ļaudis nāca un gāja. Pats liels, lai pats arī atbild. Reizēm uzlika uz galda pudeli, dzer, māt, man nav žēl. Es gādāju zakusku, restorānā vienmēr paliek pāri, neies jau mantu sviest ārā.

Prokurors: — Vai dēls atradās nepilngadīgo inspekcijas uzskaitē?

Laškova: — Reiz, puika būdams, bija paņēmis veikalā paciņu skābo konfekšu par rublīti. Tad nu mani par to visādi tirdīja un zākāja, jāsmejas. Citi pievāc tūkstošiem — un nekas.

Prokurors: — Nu, bet kā tad bija ar kaimiņu dzīvokļa apzagšanu?

Laškova: — Tā viņai, muļķei, vajadzēja. Lai netur atslēgas zem kāj- slauķa. Piekliedza visu māju, mans Igors zaglis un slepkava un diezin kas vēl. Atdevām viņai tās mantas, skrandas vien jau bija — ne tādas mugurā vilkt, ne pārdot.

Kāda vecenīte no Suvorova ielas nama bija ievērojusi Ralfu un Niklāvu stāvam koridorā pie loga un uz kaut ko skatāmies ar binokli. Pēc tam pie bēniņu durvīm tika atrasts miris cilvēks. Juris Roze apliecināja, ka redzējis pie Ralfa viņa biedram piederošo stereomagnetofonu. Kāds vīrietis ievērojis jaunu puisi stiepjam smagu sienas tepiķi uz automašīnu, kas atradusies krietni patālu mājas otrā pusē. Viņam licies dīvaini, ka mašīna nav piebraukta durvju priekšā. Viņš iegaumējis tās . numuru. Uzzinājis, ka namā notikusi zādzība, paziņojis par to milicijai. Lips Tuliāns, to dzirdot, savieba seju kā zobu sāpēs — tik muļķīgi iekrist.

Igora Laškova — Saļapina mēģinājumu glābt bandas vadoni un vainu uzņemties uz sevi tiesa neņēma vērā.

Pret Ivo Deiču vērsās pārāk daudz pierādījumu. Vienīgā, kas kaut cik mēģināja Ivo aizstāvēt, bija par liecinieci uzaicinātā Otīlija Zēberga. Paklausīdama Ivo lūgumam, viņa arī sarunāja vēlamo advokātu. Bet ko gan spēj iesākt pat visdaiļrunīgākais aizstāvis pret neapgāžamiem faktiem? Ivo Deičs, jau divreiz par zagšanu sodīts, nebija labojies. Advokāts gan mēģināja iežēlināt klātesošos, īpaši tiesnesi un piesēdētājus, ar to, ka zēns audzis bez tēva, mātes akli mīlēts un lutināts, ka visas nelaimes sakne esot nepareizā audzināšana, bet vajadzīgo iespaidu nepanāca.

No Niklāva tēva Jēkaba Oša liecības: — Teikšu visu kā bija, neko nenoslēpjot. Niklāvs man bija labs dēls, labāka nemaz nevar vēlēties —

līdzjūtīgs, čakls, mīlēja un aizsargāja visu dzīvo radību, labi mācījās. Ja viņš par šiem diviem gadiem nokļuvis neceļos, tad tā ir mana vaina un man būtu jāsēž uz apsūdzēto sola viņa vietā. Biju palaidies dzeršanā. 27. jūniju atcerēšos visu mūžu. Ar šo dienu sākās mana atveseļošanās un Niklāva grimšana. Nebūtu viņš toreiz man iesitis, kas zina, dusmās sakropļotu pats savu meitiņu. Slimnīcā visu pārdomāju un kopš tās dienas neesmu ņēmis mutē to velna dziru ne piliena. Niklāvu izmeklējāmies malu malās. Izstaigājām mežu, baidījāmies, ka nav izmisumā pats sev roku pielicis. Ziņojām milicijai. Māte gan teica, viņas sirds jūtot, ka dēls dzīvs. Tā diena, kad pie mums ieradās advokāte, mums bija prieka pilna. Lai kāds dēls kļuvis, ka tik dzīvs. No visas sirds lūdzu tiesu: nesodiet mūsu Niklāvu pārāk bargi.

Niklāva Oša pēdējais vārds:

— Es no tevis vairs nebaidos, Lip Tuliān! Toreiz, kad paņēma Kārava Dūzi, es biju strupceļā. Nebija kur dzīvot, no kā pārtikt. Pie mātes atgriezties nedrīkstēju. Darbā neviens neņēma. Sākumā es apbrīnoju Tuliāna drosmi, asprātību, izdarību. Viņš izgādāja man pasi, tikai vēlāk apjautu, kā tā iegūta.

Kādu vakaru Lips uzlika galdā konjaka pudeli. «Par velti neviens nekā nedod,» viņš teica. «Tev man jāpalīdz iekļūt vienā mājā, jāielien pa tualetes lodziņu un jāattaisa logs, vairāk nekas.» Es nebiju ar mieru. «Muļķis tu esi, Trusi. Tā māja pieder lepna restorāna viesmīlim. Vai tu domā, ka viņš par savu niecīgo aldziņu to uzcēlis? Nav ko uztraukties, mēs pievāksim tikai to, kas nav godīgi nopelnīts. Man uzskaitē ir vienīgi ienesīgāko profesiju ļaudis — dažādi spekulanti, gaļas izcirtēji, deficītu preču tirgotāji, kukuļņēmēji un tamlīdzīgi darboņi. Tiem dzīvokļi piekrauti ar dārgām mantām, kristāliem, dārglietām. Ar ko tāds spekulants labāks par mums? Tāpat apzog lētticīgos, iesmērēdams par lielu naudu lētu preci.» Es tomēr atteicos. Lips Tuliāns zināja, ka esmu nositis savu tēvu. «Ak tā,» viņš skaitās. «Slepkavot tu vari, bet ielīst mājā ne. Atradies svētulis. Jau rīt pat paziņošu milicijai par tevi!» Ko es varēju iesāki? Es nezagu aiz mantkārības. Lips man atmeta sīkumus. Sad tad pa simtniekam, importa jaku ar siltu oderi, fotoaparātu, kuru baidījos nēsāt, jo zināju, ka tas zagts. Es zagu aiz bailēm no Tuliāna. Mēģināju aizbēgt, bet Lips noķēra un nežēlīgi piekāva. Katru reizi apņēmos — tā gan pēdējā reize. Man žēl, ka es nepaklausīju Naivajam, tas ir Ralfam, un nepieteicos pirms komisijas veikala milicijā. Pietrūka drosmes. Esmu gatavs saņemt sodu. Saviem vecākiem un visiem zvēru — nekad vairs nepīties ar zagļiem. Pabeigšu skolu, strādāšu tāpat kā tēvs par meža" tehniķi. Cilvēki ir ļauni, mežs ir labs.

«Sajā cilvēkā gājis bojā lielisks aktieris,» prātoja tiesnese vērodama, kā Ivo Deičs slauka neesošas asaras, kā cenšas iežēlināt tiesnesi un piesēdētājus, attēlodams savu grūto bāreņa jaunību, kad ne skolā, ne mājās nav bijis neviena, gluži nevienas līdzjūtīgas sirds (asaras), kas viņu pamācītu godīgi dzīvot un strādāt (asaras).

Ralfs, mātei par izbrīnu, atteicās no pēdējā vārda. Advokāts bija velti pūlējies, visi skaistie vārdi, kurus viņam nācās teikt tagad, pirms sprieduma, bija iztecējuši no atmiņas kā ūdens no caura spaiņa. Ralfs jutās iztukšots un vienaldzīgs.

Tiesnese ar abiem piesēdētājiem aizgāja apspriesties.

—  Mums divas stundas laika. Varbūt kaut kur paēdīsim pusdienas? — Medija Circene jautājoši paskatījās uz aizstāvi un Ralfu.

—   Ejam uz «Ainavu,» — advokāts ierosināja.

«Pēdējās pusdienas brīvībā,» Ralfs, negribīgi ar dakšiņu ceptos kartupeļus bakstīdams, prātoja. «Pēc tiesas sprieduma sagaidīs sargi un mašīna ar aizrestotu lodziņu. Cāļi, kas atgriezušies no kolonijas, apgalvo, ka pats briesmīgākais esot sirēna. Tā visiem atgādina, ka esi ieslodzījumā. Sešos no rīta ar savu griezīgo gaudošanu iztraucē no vissaldākajiem sapņiem. Uz mācībām, uz darbu, pusdienās, vakariņās, šķiet, ka nevis audzinātāji, meistari un uzraugi, bet sirēna valda pār nometni.

Iedomājoties, ka jau pēc dažām dienām viņam nāksies gulēt vienā telpā ar visādiem krimiķiem, Ralfam kļuva nelabi.

Aizstāvis, lai izklaidētu māti, stāstīja dažādus atgadījumus no savas prakses. Atklātā terase, uz kuras viņi pusdienoja, atradās kanāla malā. Ralfs paņēma maizi un, piegājis pie terases malas, sāka drupināt to ūdenī. No kanālmalā augošā vītola ēnas izpeldēja vairāki gulbji. Viņiem sekoja meža pīļu bariņš. Griezīgi klaigādamas, atlidoja kaijas. Maizes gabaliņi nepaguva nokrist ūdenī, kaijas tos noķēra gaisā. Kaklus izstiepuši, gulbji, dusmīgi šņākdami, mēģināja laupītājus padzīt, bet neveiksmīgi.

Divus galdiņus tālāk Vivita Krauze ar Igora aizstāvi pārrunāja prāvas norisi. Vivita Niklāva aizstāvēšanai bija gatavojusies vairāk neka savulaik diplomdarbam. Ja viņai būtu teikšana, viņa puisim piespriestu sprieduma atlikšanu uz vairākiem gadiem, lai pabeidz skolu. Kā juriste viņa zināja, ka Niklāva izdarīto noziegumu skaits ir pārāk liels, lai uz to cerētu.

—   Es baidos par Niklāvu. Pārlieku mīksts un pakļāvīgs ir viņa raksturs. Nonāks atkal kāda rūdīta blēža rokās, iztaisīs no zēna noziedznieku.

—   Jūs, kolēģe, pašreiz visu redzat melnās krāsās. Ne jau visi audzināšanas darbu kolonijās kļūst par noziedzniekiem. Vairums labojas un atsāk godīgu dzīvi.

Pa restorāna atvērto logu skanēja klusināta mūzika. Aiz parka otrpus kanālam dārdēdams aizbrauca tramvajs. Tepat netālu skaļi draiskuļojās bērni. Pieaugušie strādāja. Skolēni mācījās skolās. Dzīve ritēja savu gaitu. Tikai viņam, Ralfam, pēc pusstundas tā apstāsies, lai no jauna atsāktos pēc soda izciešanas. Vēl var aizbēgt. Iesēsties pirmajā vilcienā — un pēc tam tālāk un tālāk. Nē, tā būtu gļēvulība Magdalēnas un paša acīs.

* * *

Pa to laiku tiesneses istabā aiz slēgtām durvīm pie galda sēdēja trīs, kuriem nācās izlemt Ralfa, Niklāva, Igora un Ivo Deiča likteni. Porcelāna tasēs kūpēja kafija, vāzē smaržoja rozes. Uz palodzes atradās spurainu, žuburainu, ķeburainu kaktusu kolekcija. Virs parastajiem apbružātajiem dienesta skapjiem ar dokumentu mapēm vijās kupla raiblapaina efeja. Tiesnese pati, nagus aplauzdama, bija izrakuši no klinšainās zemes mazu stādiņu. Tas atsauca atmiņā laimīgu vasaru tālajā dienvidu zemē. Dienu dienā viņai nācās sastapties ar zagļiem, spekulantiem, blēžiem, apmānītājiem. Rūpes par augiem viņai palīdzēja uz brīdi atslēgties no skarbās ikdienas.

—   Ar ko sāksim? — Tiesnese pabīdīja sānis pusizdzerto kafijas tasi. — Es domāju ar pašu galveno — Ivo Deiču, — ilggadējais piesēdētājs, ģeogrāfijas skolotājs Ozoliņš, ierosināja.

Par bandas vadoni nekādu domstarpību nebija, viņam jāsaņem stingrākais soda mērs.

—   Ir jānotiek brīnumam, lai tādi kā Ivo Deičs un Igors Laškovs kādreiz kļūtu par krietniem cilvēkiem. Līdz šim viņi to nav pat mēģinājuši, — piesēdētājs teica.

—   Sodu piemēro ne vien lai sodītu par izdarīto noziegumu, bet tā mērķis ir arī labot notiesātos un tos pāraudzināt, lai tie godīgi izturētos pret darbu, precīzi pildītu likumus, cienītu sociālistiskās sadzīves noteikumus, — tiesnese citēja kriminālkodeksa 20. pantu. — Tādi brīnumi ir

notikuši — un neviens vien. Ari manā praksē. Gadās, cilvēks nosēd pa cietumiem pusmūžu un tikai tad atjēdzas, ka dzīvojis nepareizi. Bet Igors un Ivo vēl jauni.

Ralfam palīdzēja viņa brīvprātīgā, vaļsirdīgā atzīšanās, labas pēdējās darbavietas atsauksmes. Visdzīvākās debates izraisījās par Niklāvu Osi. Abus piesēdētājus bija aizkustinājusi aizstāves Vivitas Krauzes emocionālā runa un paša pēdējais vārds.

—   Tas zēns ir nelaimīgu apstākļu upuris, par zagli kļuvis aiz bailēm, gļēvulības. Tādu būtu jānodod kārtīgu cilvēku rokās, lai mācās kaut vai par meža tehniķi, ja tik ļoti mīl mežu. Es — par sprieduma izpildes atlikšanu līdz skolas pabeigšanai, — skolotājs Ozoliņš teica.

—   Es arī, — otra piesēdētāja piekrita.

—   Neaizmirstiet, ka Niklāvs piedalījies vairākās zādzībās, tai skaitā vienā sabiedriskā īpašuma izlaupīšanā, — tiesnese atgādināja.

—   Ir atbildību mīkstinoši apstākļi — noziegumus Niklāvs izdarījis, būdams nepilngadīgs un piespiešanas ietekmē, — jaunā piesēdētāja, Juridiskās fakultātes neklātienes nodaļas studente, piemetināja.

—   Ja man skolā vajadzētu izvēlēties starp Niklāvu vai tādu bezsir- dīgu egoistu, kurš gan nav pārkāpis likumu, bet terorizē visu klasi, es izvēlētos pirmo, — skolotājs Ozoliņš neatlaidās. — Niklāvs ir tikai paklupis, viņam jāpasniedz palīdzīga roka.

—   Niklāvs pēc savas pārliecības droši vien nav noziedznieks un, pie vecākiem dzīvodams, par tādu arī nekad nekļūtu. Vismazākais sods, kāds viņam pēc likuma pienāktos, ir divi gadi labošanas darbu kolonijā. Riskēsim ar sprieduma atlikšanu? — tiesnese paskatījās savos piesēdētājos.

—   Riskēsim! — abi vienā balsī piekrita.

—   Esmu ar mieru pasekot puiša gaitām, — jaunā piesēdētāja solījās.

Tiesas spriedumu visi noklausījās, kājās stāvot. Tiesnese vēlreiz sīki uzskaitīja katra tiesājamā izdarītos noziegumus, pieminēja liecinieku liecības un vainu mīkstinošos apstākļus. Beidzot atskanēja liktenīgie vārdi: «Atzīt Ivo Deiču, dzimušu 1960. gada 2. aprīlī, par vainīgu un sodīt pēc LPSR kriminālkodeksa 85. panta par sabiedriskās mantas grupveida izlaupīšanu ar brīvības atņemšanu uz desmit gadiem, pēc 139. panta par pilsoņu personiskās mantas slepenu vairākkārtēju nolaupīšanu ar brīvības atņemšanu uz desmit gadiem, pēc 105. panta par smagu miesas bojājumu nodarīšanu ar brīvības atņemšanu uz astoņiem gadiem, galīgo sodu nosakot brīvības atņemšanu uz desmit gadiem sevišķa režīma kolonijā.»

Zālē atskanēja piekrītoši saucieni un aplausi.

No kādreizējā pašpārliecinātā, iedomīgā, lepnā Lipa Tuliāna nebija vairs ne vēsts.

Saļapina — Igora Laškova seja, noklausoties, ka viņam piespriesti pieci gadi pastiprināta režīma audzināšanas darba kolonijā, pauda trulu vienaldzību. «Gan jau kaut kā iztikšu,» viņš aizstāvim tika teicis. «Saraušu, moška atbrīvos ātrāk.»

Par sabiedriskās un pilsoņu personiskās mantas izlaupīšanu Niklāvam piesprieda divus gadus audzināšanas darba kolonijā. Niklāvs sa- guma un tālāk vairs neklausījās. Divi gadi, gari kā mūžība.

—   Ņemot vērā Oša vaļsirdīgo atzīšanos, kā arī to, ka noziegumi izdarīti piespiedu kārtā, izmantojot Oša bezpalīdzīgo stāvokli, tiesa atrod par iespējamu soda izpildīšanu atlikt, dodot iespēju Niklāvam Osim pabeigt skolu.

Niklāvs neticīgi paskatījās uz aizstāvi. Vivita Krauze staroja kā saulīte. Varbūt tā jūtas ķirurgi pēc veiksmīgas operācijas vai mākslinieks, skatoties uz pabeigtu gleznu? Māte teica, nestudē tieslietas, starp netīriem arī pati sāksi justies netīra. Nē, nav tiesa.

—  Atzīt par vainīgu Ralfu Circeni Andreja dēlu, dzimušu 1969. gada 23. decembrī, pēc kriminālkodeksa 139. panta sodīt ar brīvības atņemšanu uz vienu gadu. Sprieduma izpildīšanu atlikt, uzliekot viņam par pienākumu mācīties un sekmīgi pabeigt skolu.

No zāles aizmugures atskanēja daudzbalsīgs «urrā!».

—  Ja es vēl dzirdēšu kaut pīkstienu, jūs izraidīs no tiesas zāles! — tiesnese piedraudēja. Bet pašai smaids gulēja lūpu kaktiņos.

Sargi izveda notiesātos no zāles.

Māte šņukstēdama glāstīja Niklāva plecu.

—   Nemaz nezinu, kā lai jums pateicas, — meža tehniķis Osis turēja savās sastrādātajās plaukstās advokātes Krauzes šauro roku. — Sie divi gadi, kopš Niklāvs pazuda, man bija kā murgs. Staigāju ar vainas apziņu kā smagu nastu. Jūs atdevāt dzīvei gan mani, gan dēlu. Brauciet ciemos! Jūs jau tagad esat mūsējā. Sēnes pie mums aug riņķiem vien. Stirnas agri rītos nāk ganīties turpat pie mājām, Niklāvam ēd no rokas. Un ziemā — viss kā apburtā pasaku valstībā.

—  Es nekad neesmu braukusi ar kamanām pa piesnigušu mežu, — Vivita atzinās.

—   Gaidīsim uz Jauno gadu. Atsūtiet tik ziņu, aizbrauksim pretim.

—   Kādēļ gan ne, es jau arī tagad esmu atbildīga par Niklāvu.

—  Tev, vecīt, kolosāli paveicās! — Ints iedunkāja Ralfam sānos. Arī pārējie no devītās «C» sanāca apkārt. — Veči, tagad gan derētu viena pamatīga disene! Ralfam ir «Thomson Twins» kasete, pa pirmo, es …

—   Ko vēl neizdomāsiet! — Alma Veisa viņu pārtrauca. — Ejiet mājās un visu labi pārdomājiet. Sī lai būtu mācība ne vien Ralfam, bet arī pārējiem.

Ralfs stāvēja kā apstulbis. Vai patiešām viņš ir brīvs? Un varēs iet, kur vēlēsies, un darīt, ko gribēs? Stop! Visu nedrīkst, to viņš nu ir sapratis.

—  Mamm, atvaino, man steidzīgi jāsatiek viens cilvēks.

Medija Circene noskatījās, kā dēls neatskatīdamies aizjoņo pa ielu.

No skolas pārnākusi, Magdalēna nespēja mācīties, stāvēja pie loga, skatījās lejup uz ielu un nervozēja. «Kā Ralfam? Kādē| neviens nezvana? Una apsolīja …» Beidzot no autobusa izkāpa māsa un viņas pavadonis Atis, mierīgi sarunādamies, pagāja garām mājai un pazuda parka virzienā. Uz ilgu laiku, to viņa zināja no pieredzes.

Iekaucās automašīnas bremzes. Kāds neprātis skrēja starp mašīnām pie sarkanās gaismas. Ralfs!

— Magdalēn, mīļā, viss kārtībā. Aizbraucam kaut kur pie jūras vai uz mežu.

Magdalēna, nekā nejautādama, uzmeta plecos sporta jaku.

♦ *

Spēcīgs vējš pluinīja priežu galotnes. Kāpu aizvēnī paslēpušies, abi vēroja, kā bangas traucas uz krastmalu, aizmēzdamas atpūtnieku nomestās drazas.

Ralfs saņēma meitenes vēsos pirkstus un uzpūta siltu dvašu.

—  Tev"auksti?

—   Nē.

—   Bez tevis es šobrīd te neatrastos.

—   Nav tiesa. Tu pats saprati, ka ar zagļiem tev nav pa ceļam. Ralfs neatbildēja. Bija tik labi sēdēt blakus Magdalēnai un skatīties

uz vētras sabangoto jūru.

TĀPAT VIEN

krimināllietas Nr K 781340 vēsture

Pirmā nodaļa TĀPAT VIEN

Lauris pamodās ar sāpošu galvu un pirmajā brīdī neapjēdza, kur atrodas. Istaba piepīpēta, uz aplietā galda pusizēsti šķīvji, tukšas dzērienu pudeles. Virs rasola bļodas laidelējās mušu mākonis. Ak, viņam līdz kaklam bija apriebušies mātes mūžīgie aizrādījumi, un vakar viņš pārvācās pie tēva. Tēva draugaļai Dzidrai svinēja vārda dienu, līdz rīta gaismai dzēra, bļaustījās, vienbrīd pat sakāvās. Tic visi bija «vajadzīgi» ļaudis: santehniķis, automehāniķis, pārdevēja, šuvēja. Pati Dzidra strādāja tuvējā restorāna bufetē un nekad nežēlojās par savu darbu.

— Turies, dēls, kopā ar mums un tu dzīvosi, cepuri kuldams, — tēvs stīvu mēli vāvuļoja. — Krāniņš tek? Jaunu blīvīti jāieliek, madāmiņ, bet veikalā tādas nav, jāpērk pa dārgo. Saimnieces parasti protas, iespiež saujā piecīti un — kārtībnieks. Neviens negribēs, lai viņu applūdina. Man atliek tikai apstaigāt dzīvokļus un ievākt ražu.

Viņš, Lauris, pats nav no «dumjajām» mājām. Iepērk vairumā deficīta magnetofona lentes, importa jakas, biļetes uz ejošām kinofilmām, pārdod ar uzviju bez liekām pūlēm un riska. Savs kapeiķis kabatā vienmēr turas, ar ko meiteni uz kafejnīcu aizvest, cigaretes nopirkt. Ir arī neaizskaramais fonds — biznesam. Mātei par tādām lietām nedrīkst ne iepīkstēties. Nesen skolotāja pieķēra, aizstiepa pie direktores, bet tā no ideālistēm. Izsauca abus senčus, uzrīkoja liesu. Vecais neko, smīn ūsās, klusē, bet mamma no šausmām bezmaz paģība: dēliņš — spekulants! Pali skaita kapeikas, lai izvilktu no algas līdz algai. Viņš mēnesī nopelna bez liekām pūlēm tikpat daudz, cik māte savā kantorītī par ekonomisti strādājot. Pēc šī gadījuma māte sāka kontrolēt katru soli, uz kurieni iet, kādēļ, kad būs mājās. Vai ik pārdienas zvanīja uz skolu, rājās par sliktām atzīmēm, pat kabatas nekautrējās izrevidēt. Viņš beidzot neizturēja, atbēga pie tēva. Tc, protams, arī nekāda paradīze nav — mūžīgās iedzeršanas, lamas, kautiņi. Tā viņš, kopš vecāki izšķīrušies, staigā no viena Daugavas krasta uz otru. Kad apnīk pie tēva, pārceļas pie mātes. Klases audzinātāja saka — pec atzīmēm un kavējumiem varot precīzi pateikt, vai Lauris dzīvo pie tēva vai mātes.

Dzīvoklis bija tukšs, Dzidra darbā, tēvs droši vien kaut kur halturē vai lāpa paģiras. Lauris pakošļāja pāris sakaltušas desas ripiņas, paskalināja pustukšu alus pudeli, ievilka malku un tūliņ atkal izspļāva — ieskābs un remdens. Atvēris logu, Lauris ar patiku ieelpoja svaigo gaisu. Pagalmā ziedēja ceriņi, krūmi kā piebērti violetām, smaržīgām ziedu vālēm. Vīri ēnā zem koka spēlēja dambreti. Sīkie ķildojās ap trīsriteni.

— Ješka, kurls esi, vai? — kaimiņiene, līdz pusei ārā pa logu izkā- rusies, kliedza. — Vai neredzi, ka mūsējo apbižo!

Parasta svētdienas pēcpusdiena. Garlaicīgi. Varbūt piezvanīt kādam skuķim un aizlaist uz Jūrmalu! Nav vērts, tur būs tik biezs, ka ne apgriezties. Tad jau prātīgāk aizkāpt pie Ata, varbūt tas aizķēries mājās.

Atis dzīvoja tajā pašā ielā dažas mājas tālāk. Pirms daudziem gadiem, kad Lauris, mazs zēns būdams, iepazinās ar Ati, māja, kurā draugs dzīvoja, šķita īsta pils. Platas akmens trepes ar lielām vāzēm augšā veda uz ieeju. Pa vasaru vāzēs ziedēja puķes. Durvis izrotātas ar kokgriezumiem un krāsainiem stikliem. Istabās spīdīgas meduskrāsas parketa grīdas. Gleznas gar sienām. Viesistabā krēsli izlocītām kājām, pārvilkti puķainām zīda drānām. Tādu greznību Lauris bija redzējis tikai kinofilmās. Lai nenotraipītu spožās grīdas, Lauris toreiz priekšnamā novilka dubļainos zābakus un centās izgrozīties tā, lai Ata smalkā māte nemanītu viņa caurās zeķes. Abi bija sakāvušies, un Atis veda Lauri, lai vectēvs viņam sadakterētu pārsisto lūpu. Ata vectēvu Lauris pazina. Māte viņu paaicināja tajās retajās reizēs, kad dēls nopietni saslima. Tas bija garš, kaulains vecis sirmiem matiem un laipnu smaidu. Piespiedis steto- skopu slimajam pie krūtīm, viņš ilgi klausījās. Sirds neganti sita, un krūtis čīkstēja. Tad dakteris apvēla viņu uz vēdera, uzlika vēsu roku uz muguras un ar otras saliekto rādāmpirkstu sāka klauvēt kā pa durvīm. Laurim nāca smiekli, bet to nedrīkstēja darīt, lai neuznāktu klepus, tas iekšas rāva čokurā.

Dakteris izmazgāja pušumu, uzlēja jodu. Koda briesmīgi. Lauris visiem spSktem valdīja asaras, neies jau izrādīt šim pienapuikam Atim, ka viņam sāp. Tā sākās viņu draudzība, kas ilgst jau desmit gadus.

Pie Ata mājas vārtiņiem Lauris uzsvilpa. Vecais sanbernārs Džo pacēla galvu un pāris reižu dobji ierējās. Pazinis nācēju, neatrada par vajadzīgu pat piecelties. No ceriņkrūmos ieslēpušās lapenes plūda džeza mūzika. Atis, bloknotu pret galdu atslējis, kaut ko zīmēja.

—   Cau! Labi, ka piekāpi. Vladiks arī drīz būs. Uzrausim novusu.

—   Ko tu zīmē?

—   Tēvam. Sadomājis rīkot izstādi un nu pin visādus groziņus, galdiņus, taburetes. Gribas, lai viņam būtu kas oriģinālāks, ne tā kā citiem.

Atim, tāpat kā tēvam, bija veiklas rokas un mākslinieka talants, bet slinkums mācīties. Izkritis «lietišķajos» viņš tagad mācījās mēbeļniekos.

—   Karsts. Derētu auksts aliņš.

—   Stūra veikalā pieveda.

—   Pašreiz esmu tukšā.

—   Pāris kastēm varu ziedot, — Lauris zīmīgi uzsita pa velveteņu kabatu. — «Palladiumā» iet baigais jeņķu bojeviks. Pūlis lauž durvis. Pazīstama kasiere piespēlēja divdesmit piecas biļetes. Divi kvarli pa pusstundu, ka nemetas.

—   Tad braucam, neies jau stiepties, — Atis izstūrēja no garāžas mātes žiguli. Pēc brīža abi izkrāva kastes ceriņkrūmu ēnā. Daļu pudeļu Atis ienesa virtuvē, ledusskapī.

Puišiem par prieku Ata mātes, Briču ģimenes valdnieces, galvenās noteicējas un izrīkotājas, nebija mājās. Viņi varēja justies brīvi. Tēvs šajā ģimenē bija zemāks par zāli. Reiz, Atis tad mācījās septītajā klasē, tēvs viņu par to, ka pārradās mājās manāmi iereibis, pamatīgi noslānīja. Sieva sāka kliegt, lai nejaucoties audzināšanas darbā, kur viņam neesot nekādas saprašanas. Tēvs pēc tam veselu gadu nerunāja ar dēlu ne vārda. Pēdējā laikā, kad Atim pusaudža dullums sāk pārskriet, viņi saprotas tīri labi. Danuta Brice katrā izdevīgā brīdī lika saprast, ka viņa, skolas direktore, un vīrs, nožēlojams bibliotekāriņš, sociālā ziņā atrodas uz dažādiem pakāpieniem. Agrāk vīru tas kaitināja, bet tagad ir vienalga. Darbā jauniņās bibliotekāres savu priekšnieku cienīja un bijās, zināja, ka par katru paviršību, nevietā noliktu grāmatu sekos garas pamācības. Zinātnieki pie Ata tēva kā pie gudra un daudz lasījuša nāca pēc padoma. Mājās tēvs bija tikai palīgstrādnieks, kas apkopa dārzu, kurināja centrālapkures katlu, slaucīja ielu. Izlutinātais dēls pie tādiem darbiem nebija radināts. Brīvos brīžus Dāvids Bricis pavadīja savā darbnīcā. Te radās viņa gaumīgie pinumi, par kuriem priecājās daudzi lietišķās mākslas izstāžu apmeklētāji. Pieprasījumi pēc viņa darinātajiem veļas groziem, lampu abažūriem, paplātēm nāca no visām pusēm. «Tu varētu kļūt stāvus bagāts,» sieva viņam pārmeta. Tautas daiļamata meistars Dāvids Bricis bija mākslinieks pēc dabas un nevis naudas rausējs. Nu viņš gatavojās sava mūža lielākajam notikumam — personālizstādei, tādēļ cēlās un gūlās savā darbnīcā. Pārējais viņu neinteresēja.

Atnāca Vladiks, kā vienmēr apkrāvies ar diviem fotoaparātiem un somu ar objektīviem.

—   Ko tad tos stiepi līdzi tik karstā laikā?

—   Nekad nevar zināt, kad uzrodas īstais moments.

Vladiks bija kaislīgs fotogrāfs. — Tas viņam no tēva gēnos ielikts, — draugi labsirdīgi pazobojās.

—   Uzcienājieties, — Vladiks izvilka no somas taukainā papīrā ietītu zivi. — Tālo Austrumu lasītis. Kāds tēva draugs piespēlēja.

—   Pa pirmo, būs zakuska, — Atis nopriecājās un aizmetās uz virtuvi pēc aukstā alus.

—   Kādos medību apgabalos tavs tētiņš tagad uzdarbojas? — Lauris, zivi skrubinādams, apjautājās.

—    Pa Kamčatku un Kuri]iem. Aicina arī mani. Saņēmis pasūtījumu — izgatavot fotoalbumu sēriju par Savienības skaistākajām vietām. Krāsaini attēli, uzraksti četrās valodās — krievu, angļu, franču un vācu. Darbs diviem gadiem.

—   Kolosāli! Es tavā vietā neatkāptos no tēva ne soli, kamēr viss darbs gatavs.

—   Bet skola?

—   Kas skola, pabeigsi neklātienē. Padomā pats — apceļot visu Padomju Savienību! Baigā cūcene, — Atis izteica savas domas.

—   Ja man būtu tāds sencis, es gan neprātotu ne mirkli, bet kur nu manējais, — Lauris atmeta ar roku.

—   Māte nebūs ar mieru. Viņa man sarunājusi pa vasaru darbu slimnīcā par sanitāru.

—   Vai tu galvu esi durvīs saspiedis! Tīrīt citu mēslus par kapeikām! — Lauris neizpratnē paskatījās uz Vladiku.

—   Tā gluži nav, pasēdi pa nakti pie smagi slimā, cēneris kabatā. Mamma par varītēm grib no manis iztaisīt dakteri, bet man nevelk. No slimnīcas smakas vien nāk vēmiens.

—   Tie laiki, vecīt, kad senči diktēja, ko strādāt un kuru precēt, sen jau aizgājuši. Padomā tik — Kuriļi! Vulkāni, karstie avoti. Geizeri. Galva griežas, iedomājoties vien. Un tu vēl prāto?

—   Geizeri, teiksim, ir Kamčatkā.

—   Viens pīpis, turpat blakus. Es redzēju «Ceļotāju klubā». Varens skats.

—   Mamma būs sarūgtināta. Mēs ar viņu draudzīgi sadzīvojam.

—   Ne jau uz mūžu brauc, uz pāris gadiem.

Aukstais alus tīkami saldēja zobus un atvēsināja.

—  Tev, Vladik, rādās normāli vecāki, kādēļ viņi nedzīvo kopā? — Atis painteresējās.

—   Nezinu. Māte teica, raksturi nesaderīgi. Vai tad tavējie nenormālie, vai?

—   Piesargies no mātēm — skolotājām! Viņas pat mājās normāli runāt neprot, vien pavēles izteiksmē ar izsaucēju galā: «Rokas nomazgā! Paēd! Atnes! Padod! Atkal divnieks!»

—   Laid gar ausīm.

—   Es tā daru. Tad jau tēvs man ir tuvāks. Bet arī tas nespēj iztikt bez pamācībām. «Tu iznieko savu talantu,» šorīt saka. «Pēcāk, kad atjēgsies, būs jau par vēlu.» Droši vien viņš, to teikdams, domāja arī par sevi.

«Vladiks aizraujas ar fotografēšanu. Atis ar savām intarsijām pat Maskavas izstādē nokļuvis, bet es, ko es?» Lauris prātoja. «Salabot gludekli, pievīlēt atslēgu, ieskrūvēt drošinātāju? To mūsdienās prot katrs puika, kam nav slinkums. Vēl .gads — un būs jāizšķiras, ko darīt tālāk, bet liecībā vieni vienīgi trijnieki. Cik ilgi pelnīsies ar biļetēm un importu? Dzīvot kā tēvs — arī nav jēgas.»

Puiši uzcēla uz galda novusa dēli. Spēli sāka Atis un Vladiks. Lauris skatījās un sūca alu.

—   Brīvdienas, veči, vai jūs varat aptvert! Rīt varēs pampt, cik uziet.

—   Vai tu, Lauri, uz pāķiem nebrauksi? — Vladiks painteresējās.

—  Nav iekšā. Vecais mani solījās iekārtot savā remontbrigādē par mācekli.

—   Rentējas? — Atis apjautājās.

—   Kāda runa! Vecais sola cēneri pa dienu, — Lauris palielījās.

—   Normāli. Man gan vāks. Mēbeļu fabriķī, kur mums prakse, salasījušies baigie veči. Paši gurķojas pa kaktiem, bet mūs iztrenkā uz velna paraušanu. Apceļ par muļķiem.

—   Vismaz nauda būs pa pilnam.

—   Smejies! Tik, cik kaķim uz astes. Puiši pēc pirmās izmaksas sadumpojās, gāja uz grāmatvedību sūdzēties. Tur sēd tāda safrizēta madonna ar pusmetru garām liekajām skropstām, novaikstās, pa to mēnesi neviens badā nenomiršot. Tādas tās lietiņas.

—   Vēl tikai viens gads — un sāksies lielā dzīve, veči, vai jūs varat to aptvert. Paši būsim kungi un noteicēji par sevi. Neviens nevarēs tev ierīvēt degunā, ka esi šāds un tāds, nemācies, -basto no stundām un tamlīdzīgi. Mamma borē, lai ejot uz tehnisko skolu, bet vecais saka — šis man iemācīšot arodu labāk par visām tehniskajām skolām kopā.

—  Nesapņo. Pēc gada mēs visi: šagom marš! celties! gulties! — Vladiks atgādināja.

—  Man plakanā pēda un kaut kādi seni saaugumi plaušās, — Vladiks nopriecājās. — Droši vien iedos balto biļeti, ārsti kaut ko tādu teica.

—   Man gan nekādu cerību.

—   Kur nu tev, klases sportistam, šauj kā jaunais dievs, — Lauris ar redzamu skaudību noteica. — Gan ietiksi kādā izlasē. Runā, tur dienests vieglāks, tik traki nedresē un baro pa pirmo.

—   Treneris arī tā domā. Gan jau kaut kā tos pāris gadiņus nolauzīsim.

♦ * »

Danuta Brice no izbraukuma atgriezās labā garastāvoklī. Senatnīgās kā Brīvdabas muzejā lauku mājas salmu jumtiem, skābputra, kuru viņa dzēra pirmo reizi mūžā, taisni brīnums, ka Latvijā vēl saglabājušies tik burvīgi, civilizācijas neskarti dabas stūrīši. Pat elektrības viņiem nav un televizora. Meži ar kuplām eglēm un priedēm, samtaina sūna, nekur nemētājas sasistu pudeļu lauskas, tukšas konservu kārbas. Un kur tad vēl milzīgais nesen atrastais rūnu akmens ar noslēpumainiem rakstiem! Uz šo Ziemeļkurzemes nostūri viņa noteikti aizvedīs savus skolēnus, lai redz, kā ļaudis agrāk dzīvojuši, lai salīdzina.

Jau krietnu gabalu no mājām viņa izdzirda skaļu aurošanu, svilpšanu, bungu dārdoņu. Danuta paskatījās pulkstenī — bez desmit minūtēm vienpadsmit — un sāka iet ātrāk. Abas tukšās alus kastes un izdzerto pudeļu grēda runāja skaidru valodu.

—   Kas te notiek? — tā nejautāja māte, bet līdz baltkvēlei sakaitināta direktore.

—   Ko tu bļausties, mēs tikai aliņu …

—   Tinamies veiklāk prom, — Lauris pačukstēja Vladikam.

—   Mēs nu iesim. Uz redzēšanos! — puiši pieklājīgi atvadījās.

—   Pagaidiet, es ar jums. Es tikai paķeršu jaku.

—   Nekur tu tāds, piedzēries, neiesi! Marš gultā!

—  Piebremzē, muterīt! Te nav tava skola, un es vairs neesmu ābeč- nieks, — Atis pēdējā laikā bija pasācis runāt pretī, iet un nākt, kad pašam gribējās. Puiši stāvēja pie tramvaja pieturas, kad Atis viņus panāca.

Danutu Brici pārņēma nemiers. Darbnīcā spīdēja gaisma. Vīrs, kā vienmēr, pēdējā laikā locīja savas klūdziņas. Nevajadzēja Ati laist kopā ar tiem. Tik daudz alus izdzerts, ka nenotiek nelaime, iereibuši pusaudži gatavi uz visu. Pavērusi vārtiņus, viņa paskatījās apkārt. Iela bija tukša. Sākumā lēnām, tad aizvien ātrāk, beidzot skriešus māte metās uz tramvaja pieturu. Par vēlu. Tālumā paspīdēja pakaļējā vagona sarkanās ugunis, tad pazuda ielas līkumā. Gaišā, priecīgā noskaņa, kas viņu pavadīja visu šo dienu, bija izgaisusi. Gan viss būs labi, viņa pati sevi mierināja. Ne šī pirmā reize, ne pēdējā. Pastaigāsies un pārnāks mājās. Bet ja nu nepietiek ar izdzerto? Ja sagribas vēl? Cik piedzērušo nav sabraukti, cik piekauti un aplaupīti? Pie mājas vārtiņiem māte brīdi pastāvēja. Televīzijas raidījumi bija beigušies, kokos ieslēpušos māju logi — tumši. Klusumā varēja dzirdēt, ka no centra puses tuvojas tramvajs, apstājas pieturā un dārdēdams aizbrauc tālāk. Cieši saķērušies, garām pagāja kāds pārītis. No iepriekšējā izlaiduma, direktore abus pazina. Bļaustīdamies aizklunkuroja dzērājs, Ata drauga Laura tēvs. Un atkal viss klusu. Danuta Brice no iekšpuses aizkrampēja vārtiņus un devās pie miera. Bet miera nebija.

* * *

Pie Stacijas laukuma Lauris, Atis un Vladiks izkāpa. Turpat netālu starp kokiem mirgoja kafejnīcas ugunis.

—   Prasās pēc kaut kā stiprāka, — Lauris ieminējās. Atis izteiksmīgi izvērsa uz āru tukšās kabatas, Vladiks klusēdams paraustīja plecus.

—   Es turu banku! — Lauris teica un apņēmīgi piegāja pie kafejnīcas durvīm. Tās izrādījās slēgtas. Pa atvērtajiem otrā stāva logiem plūda mūzikas skaņas. Lauris sadusmots sāka dauzīt ar kājām pa durvīm. Parādījās būdīgs šveicars. — Ja jūs tūlīt nepazudīsiet, izsaukšu miliciju, — viņš basā nodārdināja.

—  Es tev parādīšu milici! Sito purnu es pazīstu. Par piecīti gatavs ielaist pašu velna māti! — Lauris draudēja.

—   Ejam! — Draugi ar varu paņēma Lauri katrs savā pusē zem rokas. Kirova dārzā visi trīs apsēdās uz brīva sola. Netālu čubinājās kāds iemīlējies pārītis. Smaržoja ceriņi. Prožektoru apgaismotās koku lapotnes mirdzēja pasakaini zaļos toņos.

—  Vēls. Jākāpj uz mājām. Mamma droši vien pārgaidījusies, — Vladiks ieteicās. Laurim un Atim vēl negribējās šķirties.

—   Cau, Lauri! Ko tad tu te dirni? — Tas bija viens no Dzidras blat- ņiku kompānijas.

—   Cau, Bonij! Tu nezini, kur izraut pusstopu vai vismaz «ādamu»?

—   Cēneris ir? Parādi?

Lauris iespieda atvērtajā plaukstā desmitnieku.

—   Okei, nāc līdzi.

—   Jūs pagaidiet, nenoziediet, es tūliņ, — Lauris ar svešo pazuda tumsā. Blakus restorānam «Dzirnavnieks» stāvēja divi vīrieši. Bonijs vienam kaut ko pačukstēja, tas iegāja pagalmā un atgriezās ar degvīna pudeli.

—   Redz, kā tās lietas kārto, — Bonijs plātījās.

Vladikam pēc pirmā malka palika nelabi. Lauris turpretim juta neparastu enerģijas uzplūdumu. Vajadzēja ko uzsākt, veikt ko sevišķu. — Tinies veiklāk prom! — viņš uzkliedza Bonijarn.

—   Veči, pudele vēl tikai pusē, — Bonijs žēli šļupstēja.

—   Nav tava daļa! — Lauris viņu pagrūda. Bonijs šļaugani iekrita puķu dobē un ilgi kārpījās, līdz uzslējās kājās.

—   Par ko? — viņš nesaprata.

Tukšā pudele ielidoja smilšu kastē. Pulkstenis rādīja 11.45. Puiši šķērsoja Stučkas ielu. Luksofors kā drudzī raustījās dzeltenā gaismā. Neredzēja neviena gājēja. Pagalmiņā uz kinoteātra «Rīga» kāpnēm snauduļoja kāds vecāks vīrietis. Puiši piegāja viņam klāt.

—   Davai, izjokosim! — Lauris teica.

—   Nav vērts nagus smērēt, — Vladiks atrunāja.

Ļeņina pieminekļa aizmugurē līdzās apzāģētai liepai stāvēja milicis.

Pa Ļeņina ielu uz centra pusi nāca trīs puiši.

* * *

Tās pašas maija svētdienas rītā, kad Lauris pēc iepriekšējās nakts uzdzīves gulēja murgainā miegā, bet Atis zīmēja skices tēva pinumiem, pie Zariņu dzīvokļa durvīm atskanēja skaļš zvans.

—   Labrīt, Didzi. Vai Ilze un Alvis jau piecēlušies? — Jānis, Ilzes kursabiedrs, apjautājās.

—   Vēl pampst.

—   Ceļam augšā!

Ilze ar pūlēm atvēra acis. Jānis rāva viņas brālim Alvim nost segu. Tante, Ilzes tēva māsa, stāvēja durvis un smējās.

—   Tāds laiciņš, bet viņi sūt pa pēļiem! Tūliņ es tevi atmodināšu! — Jānis paķēra ūdens karafi un metās pie Ilzes.

—   Nenāc klāt! — Ilze uzvilka segu līdz zodam. — Ej ārā, ļauj saģērbties!

No visiem Filoloģijas fakultātes kursabiedriem Jānis Ilzei patika vislabāk. Jau pārkāpdams augstskolas slieksni, viņš zināja, ka pēc pieciem gadiem būs skolotājs, tāpat kā viņa vecvecāki un vecāki. Lēnās dabas un laucinieciskās stūrainības dēļ kursa meitenes viņu klusībā dēvēja par Poruka «bālo zēnu». Jānis par to tikai smējās. Pa naktīm preču stacijā piepelnoties, viņš iegādājās tādas pašas firmas velvetenes kā pārējiem, pamazām apbružājās, iemācījās atsviest pretī vislielākajiem zobgaļiem. Studentu saiešanās viņš vienīgais no puišiem neņēma mutē ne pilītes alkohola, lai kā viņu par to izsmēja un izzoboja.

Abi ar Ilzi viņi jūsmoja par seno mūziku, gāja uz <rHortus musicus», «-Cantabile» un citu ansambļu koncertiem, iegādājās skaņuplates, kasetes. Kad Jānis ieradās ar jaunu ierakstu un puķi rokās, abiem bija svētki. Ilze iededza pašas lieto sveci, klusināti skanēja klavesīns, bija labi. Ne viens, ne otrs neapzinājās, ka gaisā līdz ar mūzikas skaņām lidinājās vārdos neizteiktā mīlestība.

Ilzei bija kauns, ka Jānis redz viņas nekārtīgo istabu. Pašreiz tā atgādināja lauku veikala noliktavu. Uz krēsla atzveltnēm un galda stāvēja Alvja vakar pirktais izlaiduma un reizē arī kāzu uzvalks, baltais krekls, zeķes, kaklasaites, laķenes, visam pāri izklāts plāns mežģīņu līgavas plīvurs un gari, balti cimdiņi. Rūpīgā tante vakar vēlu pēc Alvja mātes dotā saraksta bija pārbaudījusi, vai viss sagādāts.

—  Ejam, zēni, uz virtuvi, palīdziet sasmērēt sviestmaizes, — tante aicināja.

Iepriekšējā naktī Ilze un Alvis aizpļāpājās līdz pat rītausmai. Viņi bija ne tikai brālis un māsa, kuriem kopīga bērnība, bet arī labi draugi. Ilze par Alvi zināja vairāk nekā māte. Viņa vēl pat nenojauta, kad brālis māsai jau tika uzticējis pašu slepenāko — savu pirmo mīlestību pret Līgu.

—   Taisni neticami, cik daudz šķēršļu vecāki liek savu bērnu laimes ceļā, tik jauniem neesot ko precēties, lai beidzot studijas, lai pieņemoties prātā, sarūpējot mājas vietu, mēbeles. Un kas tos bērniņus auklēšot, paši vēl bērna prātā un tā tālāk bez gala — gan mamma, gan Rīgas vecāki dzied vienu un to pašu dziesmu, — Alvim sirds bija pilna, vajadzēja to kādam izkratīt, un kam gan citam, ja ne Ilzei, kura viņu saprata no pusvārda. Pēc kāzām abi studēs Lauksaimniecības akadēmijā. Alvis ies uz mehanizaloriem, Līga — uz veterināriem. Lopiņi viņai vienmēr bijuši mīļi. — Mammai gan drošinātāji izskrūvēsies to uzzinot, viņa visu mūžu Ligu noskaņojusi uz medicīnu, — Alvis smējās. Jelgavā abi noīrēs kādu istabiņu, galvenais, ka abi kopā un nebūs jāslapstās kā līdz šim. Viņu mazajā pilsētiņā ārstes meita un pasta priekšnieces dēls atradās visu pļāptantiņu acīs un uz mēlēm. Nepagūst viņi pārnākt no pastaigas, kad mammas jau zina, ka abi pie līkās priedes skūpstījušies. Skolotājas slepeni pētot Līgas augumu, vai neesot jau kas manāms. Tādēļ viņi atklāti visiem paziņojuši, ka tūlīt pēc izlaiduma būs kāzas.

—   Sviestmaizes gatavas. Kur volejbumba?

—   Priekšnamā aiz koferiem.

Alvis vēl tā kā svārstījās, esot mammai apsolījies būt atpakaļ.

—  Nekas, mamma nekur neaizbēgs. Aizbrauksi pirmdienas rītā, — Ilze pierunāja.

Svaiga gaisa izslāpuši, rīdzinieki svētdienā traucās ārā no pilsētas uz apkārtnes mežiem, pie ūdeņiem, bet visvairāk uz jūrmalu. Vilcieni bija pārpildīti.

—   Paejam tālāk uz Kalngales pusi. Te nav kur izvērsties. Uzmīs vēl nejauši kādai tantei uz varžacīm, būs jāklausās lekcija par šausmīgajiem mūsdienu jauniešiem, — Jānis ierosināja.

—  Tā bija skaista diena, — Ilze vēlāk, bridi pa brīdim visu atcerēdamās, teica kriminālmeklēšanas inspektoram. — Mēs aizgājām krietni tālu. Puiši izģērbās un metās jūrā. Es tāpat pabradāju, ūdens izlikās pārāk auksts. Spēlējām bumbu. Sauļojāmies. Sakūrām ugunskuru, cepām līdzpaņemtās desiņas. Dažreiz ir tā, ka jāsmejas par katru sīkumu. Jānis, pēc bumbas lecot, ar visām drēbēm iekrita ūdenī. Nācās viņu žāvēt.

—   Un kā ar grādīgajiem dzērieniem? — inspektors pajautāja.

—  Tikai stipru melnu tēju un minerālūdeni. Mēs ar Jāni vispār ne pilītes alkohola, Alvis sporto, Didzis skolā iestājies atturībniekos.

—  Ja jūs, draugi, zinātu, cik es esmu laimīgs, — Alvis teica. — Pēc mēneša kāzas! Medusmēnesi pavadīsim uz laukiem pie tēvmāmiņas, sagādāsim viņas gotiņai sienu, gatavosimies eksāmeniem un būsim visvisvis- laimīgākie-e+tvēki pasaulē.

—   Nelielies, es zinu vēl dažus laimīgos, — Didzis smējās.

—   Ko tu, zaļknābi, saproti no tādām lietām. Tev vēl mātes piens aiz lūpām. (Didzis ir gadu jaunāks par Alvi.)

—  Es mācos no labiem paraugiem, kuri nav tālu jāmeklē, — kā viņi staigā rociņās saķērušies, kā saldsērīgi nopūšas un slepeni skūpstās,

domādami, ka neviens to neredz. Es jau neko, es tikai vēroju, gan nākotnē noderēs, — Didzis zobojās.

Smiltīs gulēdami, vērojām, kā pa debesīm traucas mākoņi, un katrs tajos saskatījām savu — Didzis milzi ar atvērtu muti, kas taisās aprīt mazās, pūkainās mākoņu aitiņas, Alvis — milzīgu burukuģi, kurā abi ar Līgu traucās pretī nākotnei.

—   Tu aizmirsi kuģa puiku manā personā, — Didzis atkal nenoturējās. Kurš cits jums gatavos ēst un uzvilks buras?

—   Kur divi laimīgie, tur trešais lieks, to nu gan tavā vecumā vajadzētu zināt!

Alvis ar Didzi sāka spēlēt bumbu. Mēs ar Jāni basām kājām soļojām gar ūdens malu.

—   Tev patīk dzīvot uz laukiem? — Jānis pajautāja.

—   Jā. Nekur nav tik skaisti kā pie mūsu tēvmāmiņas.

—   Tad jau būs jāuzprasās ciemos.

—   Atbrauc Līgo vakarā.

—   Tad gan ne. Mūsmājās visi vīrieši Jāņi — vectēvs, tētis, es. Līgotāji — radi, draugi, skolēni — sanāk no malu malām.

Pirmo reizi Jānis man stāstīja par savu bērnību: — Iedomājies pamatīgu simtgadīgu celtni bieziem mūriem, klases telpām, guļamistabām, zāli un visu pārējo, kas vajadzīgs skolai. Savulaik tā pēc barona pils bijusi lielākā celtne visā pagastā. Barons, gnīda tāds, atteicies dot naudu skolas celtniecībai. Prastiem bauriem izglītība nākot vienīgi par ļaunu, sākšoties visādas musināšanas pret kungiem, neklausīšanas un dumpošanās. Skolu pagasta ļaudis cēluši pašu rokām un no savāktajiem līdzekļiem. Kaila kalna galā tā bijusi redzama iztālēm. Iedibināta tradīcija, ka katrs izlaidums stāda savus kokus. Paši pirmie, arī mana vectēva tēvs Jānis Ozols, stādījuši ozolus, nākošie liepas, pēc tam kļavas un citus kokus. Mūsu izlaiduma kastaņas šopavasar krāšņi uzziedēja. Parks tā sakuplojis, ka skolas ēka vairs nav redzama. Mana vectēva tēvam bijusi gaiša galva. Viņš pašmācības ceļā ieguvis skolotāja tiesības. Vectēvs par skolotāju nostrādāja piecdesmit gadu, nu jau sen kā pensijā, bet vēl možs. Taga«L tajā skolā māca mani vecīši: māte — latviešu valodu, tēvs — matemātiku. Drīz pienāks mana kārta. Ciematā pašreiz ceļ jaunu vidusskolu. Būs liela sporta zāle, slēgts peldbaseins, šautuve, pat moto- trase. Sovhoza direktors noslēdzis līgumu ar studentu celtnieku vienību. Es arī strādāšu. Direktors jaunajiem skolotājiem sola dzīvokļus. Bet tu jau, tāpat kā visi mūsējie, gribēsi palikt pilsētā?

—   Nezinu, tik tālu vēl neesmu aizdomājusies, — atbildēju.

—   Ieraudzījusi mūsmājas, tu gan būsi mēma no pārsteiguma. īsts Brīvdabas muzejs. Nekas tur nav nojaukts kopš vectēva tēva laikiem. Klētiņas, kūts, vāgūzis, lielā rija kalniņā, dzīvojamā māja — viss saglabāts kā pagājušā gadsimtā. Pēc nāves tēvs mājas novēlējis padomju saimniecībai, lai rīko muzeju. Vāgūzis piekrauts ar dažādām vecām lietām un darbarīkiem. Skolēni sanesuši no malu malām ķocīšus, vīzes, pastalas, vecas centrifūgas, sviesta kuļamos traukus, vērpjamo ratiņu, pat kuļmašīnu. Ilz, nu atbrauc pie manis. Es saviem vecīšiem tik daudz par tevi esmu sastāstījis, — Jānis lūdzās.

—  Lai notiek. Noliksim eksāmenus, nosvinēsim Alvim kāzas — un tad.

—   Mēdz apgalvot, ka nelaimi varot nojaust. Mēs bijām kā apskurbuši no saules, aizmirsuši par tuvajiem eksāmeniem, par sīkajām rūpēm un raizēm. Didzis un Alvis draiskojās kā brīvē palaisti kumeļi, staigāja uz rokām, sacentās, kurš aizlēks tālāk. Mēs ar Jāni sēdējām un klusējām. Es jutu viņa elpu sev uz pakauša.

—  Zēl, te bija tik labi, varētu vēl pasēdēt, bet man šovakar draudzības sacīkstes ar sporta kluba puišiem, — Jānis paskatījās pulkstenī un piecēlās. Alvis un Didzis pieteicās iet līdzi par uzmundrinātājiem. Aicināja arī mani, negribējās. Visi trīs atgriezās ap desmitiem ļoti apmierināti, esot uzvarējuši.

Kriminālmeklēšanas inspektors saprata, ka Ilzei, tik sīki svešam cilvēkam stāstot par liktenīgo 28. maija dienu, kļūst vieglāk, un viņš pacietīgi klausījās.

—   Pēc tam visi kopā dzērām tēju un skatījāmies pa televizoru ārzemju estrādes koncertu. Jānis posās uz mājām. Alvis un Didzis pieteicās gabaliņu pavadīt. Man nāca miegs. Iedevu brālim tantes dzīvokļa atslēgu.

—   Pašreiz ir pusdivpadsmit, vēlākais pēc pusstundas būsim mājās — tie bija pēdējie vārdi, kurus es no brāļa dzirdēju. Man nevajadzēja viņu laist, vai ne? — Ilze izmisušām acīm paskatījās inspektorā. — Tad brālis būtu dzīvs. Nevaru piedot, ka pierunāju Alvi palikt tosvētdien Rīgā. Nu mani visu mūžu vajās vainas apziņa.

Elektroniskais pulkstenis virs nama Kirova un Veidenbauma ielu stūrī naksnīgajās debesīs rakstīja minūtes — 23.45, 23.46. Lauris, Atis un Vladiks pa Ļeņina ielu devās uz Vecrīgas pusi. Jānis, Didzis un Alvis nāca viņiem pretī. Pie Zinību nama viņi satikās aci pret aci.

—  Ar šito čali man jānokārto rēķini! — Vladiks iesaucās un, saķēris Didzi aiz rokas, rāva pa celiņu uz avīžu kioska pusi. — Pārējos neaiztieciet, tie nav vainīgi!

—  Vai tu, vecīt, galvu esi saspiedis! — Didzis brīnījās, kad abi elsdami stāvēja aiz avīžu kioska.

—  Aizmirsi? Tūliņ atcerēsies! — Vladiks ar kāju iespēra Didzim pa pavēderi. Didzis nokrita četrrāpus, bet, tiklīdz asās sāpes pārgāja, uzlēca kājās. Viņš gan bija jaunāks, bet krietni druknāks par pretinieku. Satvēris Vladiku aiz pleciem, viņš to krietni sapurināja. — Nemēģini vēlreiz, smagi norausies! Kas par lietu?

—   Atdod cēneri!

Nu Didzis atcerējās: reiz kādā kompānijā viņš šim čalim bija paspēlējis desmitnieku, bet pēc tam totāli aizmirsis.

—  Tādēļ jau nav jāpalaiž nagi, — viņš miermīlīgi noteica. — Pašreiz man nav klāt. Satiksimies rīt, teiksim, tepat ap sešiem, un tu saņemsi savus rubļus.

—   Skaties tu man! — Vladiks piedraudēja. — Ja piemānīsi, pats būsi vainīgs.

Kamēr Didzis ar Vladiku kārtoja naudas rēķinus, notikumi ar pārējiem risinājās zibens ātrumā. Jānis un Alvis gribēja paiet Laurim un Atim garām. Tie neļāva. Atis Alvja jakas krūšu kabatā pamanīja importa saulesbrilles. Viņš stāvēja svešajam puisim tik tuvu, ka skaidri saskatīja firmas zīmi «Paris» apaļā stikla labajā stūrī. Atis izstiepa roku un izvilka brilles. Alvis uz brīdi apstulba: kā tad tā — viņa brilles, par kurām spekulantam samaksāti veseli divdesmit pieci rubļi, kādu Silainē nav nevienam pašam, tagad grib atņemt!

—   Atdod! — Alvis uzsauca un izstiepa roku.

Lauris kādu laiku bija trenējies karatē. Nesavaldīgā rakstura un nedisciplinētības dēļ treneris viņu bija padzinis no pulciņa. Alvja izstiepto- roku viņš uztvēra kā signālu kautiņam. Savilcis pirkstus dūrē, viņš trieca to pa svešā puiša zodu. Tāpat vien, bez īpaša iemesla.

Atis, to redzēdams, metās virsū Jānim. No negaidītā trieciena Jānis augšpēdus nokrita uz asfaltētā trotuāra un palika guļam. No Laura sitiena Alvis sabruka zemē, tad lēnām piecēlās un sāka tā dīvaini streipuļot uz ielas brauktuves pusi, nokrita uz vēdera, kā peldot izpleta rokas un vairs nekustējās. Pulkstenis Kirova un Veidenbauma ielu stūrī rādīja 23.53.

—    Ka neuzbrauc kāda mašīna, — Atis ieteicās. Abi piegāja Alvim

klāt. — Ei, tu, rausies augšā! — Lauris uzkliedza un piebikstīja guļošajam pie sāniem. Alvis nekustējās.

—   Iztēlojas, maita! — Atim kājās bija ar metālu apkaltas ādas kurpes. Viņš vairākas reizes no visa spēka iespēra Alvim pa pieri. No uzplēstās rētas sāka tecēt asinis.

—   Veči, laižamies! — piesteidzās Vladiks. — Miliči brauc! — Puiši ieskrēja Komunāru parkā. — Te pārāk klajš, — Lauris čukstēja, — mūs pamanīs.

Milicijas mašīna, zilas gaismas dzirksteles mirkšķinādama, aizdrāzās pa Kirova ielu. Bija pagājušas trīs minūtes. Didzis palīdzēja Jānim piecelties. Kreisā acs viņam sāka piepampt, uz vaiga rēgojās asiņains no- brāzums. Alvis joprojām nekustīgi gulēja ielas vidū. Didzis paņēma viņu aiz kājām, Jānis zem padusēm — un uzmanīgi noguldīja uz sola. Alvis dīvaini nogārdzās un apklusa. Plaši ieplestās acis stingi raudzījās zvaigžņotajās debesīs. Rokas ļengani nokarājās abpus solam.

—   Tu paliec, es izsaukšu «ātros», — Jānis uzsauca un metās uz Kirova ielas pusi. Didzis pirmo reizi savā mūžā skatījās nāvei sejā un nespēja apjēgt notikušo. Vēl pirms stundas viņi bija aizgūtnēm smējušies un jokojušies. Nē, nevar būt, ka Alvis beigts.

Pamazām pie sola salasījās ziņkārīgo bariņš. Sirēnai skaļi gaudojot, piebrauca «ātrās palīdzības» mašīna. Ārsts pataustīja Alvja pulsu, pārbaudīja sirdsdarbību un aizspieda acis.

—   Es tos maitas sadzīšu rokā, kaut no elles izraušu! — Didzis čukstēdams zvērēja. — Dzīvību pret dzīvību!

—   Pareizi! Slaistās apkārt, prātu nodzēruši, bariem vien, godīgiem cilvēkiem tumsā pa ielu bail iet. Tepat pie pieminekļa stāv milicis, kur tas bija, ka neredzēja! — vēlīnie garāmgājēji cits caur citu sauca. Ārsts, blakus šoferim sēdēdams, rakstīja ziņojumu, pieminēdams visus redzamos sasitumus, kas varētu būt nāves cēlonis. — Ļoti žēl, vairāk mēs nekā nevaram palīdzēt, — viņš atvadoties paspieda Didža roku. — Pa rāciju izsauksim milicijas patruļu.

Pēc dažām minūtēm piebrauca milicijas mašīna. Operatīvā grupa lietišķi ķērās pie darba, iztaujāja lieciniekus, rakstīja protokolu, zīmēja norises shēmu. Operatīvās grupas ārsts vēlreiz izmeklēja cietušo, cenšoties pamanīt kaut mazāko dzīvības dzirkstelīti. Pēc viņa norādījuma fotogrāfs zibsnīja aparātu, uzņemdams ievainojumus'tuvplānā.

—   Varbūt tie čaļi ir tepat tuvumā? — Jānis ieminējās.

—    Maz ticams, — kriminālmeklēšanas inspektoram šai ziņā bija liela pieredze, — bet var jau pameģinat. Didzis un viens no miličiem iesēdās mašīnā un apbraukāja tuvējos kvartālus.

—  Noslēpušies, mērgļi, zina, ko izdarījuši. To vienu, Vladiku, es pazīstu. Gan sadzīšu pēdas arī pārējiem.

—  Ar to nodarbosies mūsu operatīvā grupa, skaidrs? — milicis stingri noteica. — Pašiem uz savu roku nekā neuzsākt! Pasaki, kur tas Vladiks dzīvo?

—   Aiz VEF Kultūras pils, adresi nezinu, varu parādīt.

Ielas bija tukšas. Pilsēta gulēja. Mašīna traucās ātri. — Lūk, tā māja, trešais stāvs. Vladimirs Cumiks.

Kad viņi atgriezās, operatīvā grupa savu darbu jau bija beigusi. Inspektors atdeva Didzim Alvja mantas — celofānā ietītu pasi, komjaunatnes biedra karti, atslēgas, maciņu ar trim rubļiem.

—   Uz morgu!

Milicijas mašīna aizbrauca. Ziņkārīgie izklīda. Ielas vidū melnēja asins peļķe. Uz trotuāra gulēja samīlas saulesbrilles. Didzis tās pacēla. Viens stikls bija vesels. Pulkstenis rādīja 1.46. Smagiem soļiem Jānis un Didzis devās atpakaļ pie Ilzes. Kāda dzīve bija pārtrūkusi ceļa sākumā. Vienai mātei vairs nebija dēla, māsai — brāļa, līgavai — iemīļotā.

Pirmajā nomidzī ieslīgusī Ilze kā pa sapņiem dzirdēja troksni koridorā, bet nekādi nespēja atmosties. Tikai tad, kad tante pilnā balsī ieraudājās, viņa uztrūkās un tāpat naktskreklā metās pie durvīm.

—   Alvīti nosituši, nelieši! — tante šņukstēja.

—   Kādēļ? — Ilze iesaucās un apklusa, pamanījusi Jāņa savainoto seju. Jānis aplika roku ap Ilzes pleciem un juta, ka viņa dreb kā drudzī. Sajā brīdī viņš nožēloja, ka nav Aivja vietā. Viņa dēļ Ilze droši vien tā nebēdātos.

—   Kā lai es to pasaku mātei? Viņa dzīvo vienīgi Alvim.

—   Gribi, es braukšu tev līdzi? — Jānis piesolījās.

Ilze klusēdama pakratīja galvu. Lēnām, rūpīgi viņa lika koferī brāļa kāzu uzvalku, ar kuru nu būs jādodas pēdējā gaitā, ar pirkstiem izgludināja katru krunciņu baltajā kreklā. Paņēmusi rokās līgavas plīvuru, no jauna skaļi ieraudājās. Jānis nezināja, kā lai viņu mierina, un vai vispār šādā bēdu brīdī drīkst mierināt?

Ceļā uz Silaini pazīstams katrs ceļa līkums, birztala, apdzīvota vieta. Tūliņ aiz meža kļūs redzams pilsētiņas baznīcas tornis. Ilzi sagrāba bailes: kā māte to pārdzīvos?

Autoostā viņa satika kādreizējās klasesbiedrenes. Viņas priecīgi čaloja. Ilze sakoda zobus, par notikušo te vēl neviens nezināja.

Klusi pavērusi mātes kabineta durvis, viņa palūkojās iekšā. Te nekas nebija mainījies. Tie paši ziedošie ģerāniju podi uz palodzes, apbružātie skapji gar sienām. Māte, kā vienmēr tērpusies tumšā kostīmā, sniegbaltā blūzītē, sēdēja pie vecmodīgā apjomīgā rakstāmgalda un, lūpas kustinādama, lasīja kādu dokumentu. Nesen iegādātās brilles vērta viņas seju svešāku. Pa translāciju skanēja jautra mūzika. Ilze stāvēja pie durvīm kā sastingusi un pat nemanīja, ka pa vaigiem rit asaras.

—   Ilze, tu? — māte pacfcla galvu. — Kur Alvis? Es viņu izgaidījos ar vakara autobusu. Biju aizstaigājusi pretim. Domāju, varbūt smagi nesamie, palīdzēšu.

Ieskatījusies asarainajā sejā, māte pieskrēja pie meitas un sāka viņu kratīt aiz pleciem.

—   Runā taču, kas noticis ar Alvi?

—   Alvis miris.

—   Nav tiesa. Tu mānies! Tas nevar, nedrīkst notikt.

Priekā eju pie jums,

Priekā jādzīvo mums,

Jūtu es, prieks vienmēr man būs… —

pa translāciju skanēja Vanzoviča zēniskā balss. Māte lēnām piegāja pie reproduktora un izrāva kontakta dakšiņu, tad atsēdās savā krēslā un aizsedza seju rokām. Vējš kustināja plānos neilona aizkarus. Smaržoja pēc ceriņiem.

—  Gribēju pati braukt līdzi. Sirds nojauta nelaimi. Bet Alvis — nē un nē, neesot vairs mazais. Pēc mēneša kāzas. Runā!

Ilze, brīžiem balsij aizlūstot, izstastīja visu.

—   Kādēļ tu viņu palaidi naktī?

—   Kā es varēju zināt? Lieli puiši taču un vēl trijatā.

—   Es tos neliešus pati savām rokām, — māte nesavaldīgi iekliedzās un sāka raudāt pilnā balsī. Vecā pilsētas pastniece, Lizbetes tante, pavēra kabineta durvis, brītiņu neziņā pamīņājās, tad klusām atkal aizvēra.

Otra nodaļa BĒGŠANA

Pēterbaznīcas tornī nosita divpadsmit reižu.

Lauris ar Ati brīdi klaiņoja pa Bastejkalnu. Neredzēja neviena cilvēka.

—   Man visu laiku tāda sajūta, ka rokas asiņainas, — Atis teica.

—   No kā tad? Tu taču viņu ar kājām.

Atis nokāpa pie ūdens un ilgi mazgāja rokas un kurpes.

—   Bet ja nu mēs to čali patiešām pataisījām aukstu?

—  Negvelz muļķības. Es viņam iebelzu vienu vienīgu reizi. No tā nemirst. Tu gan spārdīji kā aptaurēts.

—   Sanāca trakas dusmas. Ko tēlojas, neceļas augšā.

Abi klusēdami pagāja garām Pulvertornim un iegriezās Filharmonijas skvēriņā. Vladika nebija.

—   Notrusījās, maitai — Lauris nospļāvās.

—  Ja kas, sitas jau mēli aiz zobiem neturēs, izliks visu kā uz delnas.

—   Derētu iedzert, lai aizmirstas.

—  Vladiku nav ko gaidīt. Ejam uz «Zaļo vārnu», tur manai eks- mammai Dzidrai pazīstams obers.

«Zaļā vārna» bija ciet. Kādā Šķūņu ielas ēdnīcā svinēja kāzas. Visi korī skandēja: «Rūgts, rūgts!» Logi bija aizklāti, redzēt nekā nevarēja.

—   Ejam iekšā. Sajā barā mūs nepamanīs. Visi krietni burās, — Lauris vedināja.

Ēdnīcas durvis bija aizslēgtas. Laura klauvējienus neviens nedzirdēja. Atskaņotājs rēca pilnā skaļumā. Lauris pacēla kāju un izsita durvju stiklu. Izņemt no iekšpuses atslēgu un atslēgt durvis bija sekunžu darbs. Priekštelpā abi sastapās ar kāzu viesiem.

—   Veči! Re, kur zagļi! — kāds iesaucās.

—   Laižamies! — Atis saņēma Lauri aiz rokas un izrāva ārā. Viņi plecu pie gļeca skrēja pa šaurajām Vecrīgas ieliņām, un vesels bars iereibušu puišu mina viņiem uz papēžiem. Beidzot vajātāji atpalika. Atis ievilka Lauri kādā pagalmiņā. Abi ieslēpās šaurajā spraugā starp atkritumu tvertnēm un sarkanu žiguli. Brīdi klusēja un smagi elpoja. Pa atkritumiem pīkstēdamas ņēmās žurkas. Atis riebumā sarāvās, kad krietna kaķēna lieluma dzīvnieks pārrāpās viņam pār kāju. Smirdēja pēc pūstošiem produktiem un urīna.

Lauris izvilka no džinsenēm savu unikālo kabatas nazi ar skrūvgriezi un visādiem citādiem instrumentiem un sāka taustīties gar mašīnu.

—   Viss kārtībā, — viņš pēc krietna brīža čukstēja. — Tas stulbenis nav pat pieslēdzis signalizāciju. Izstumsim mašīnu — un laižam prom. Rīt mēs būsim jau gabalā.

—   Uz kurieni tad?

—   Sākumā kaut vai pie mana vectēva. Viņš ir mežsargs pie pašas Igaunijas robežas. Tur neviens mums pēdas nesadzīs. Pāris dienas nogaidīsim, līdz viss apklust, un tad jau manīs. Ja mēs to čali pataisījām aukstu, tad jālaižas kur tālāk. Atsēdēt daudzus gadus stingra režīma kolonijā nerentējas.

—  Tieši tādām stiklainām acīm skatījās viens no mūsu skolas, kad viņu sabrauca automašīna, — Atis teica.

—   Neprāto, ķeries klāt! — Lauris izrīkoja.

Pa abiem viņi ar pūlēm izstūma mašīnu uz ielas. Lauris iedarbināja motoru. Atis sēdās pie stūres.

—   Dragā uz maksimālo! — Lauris teica. — Es likšos aizmugurē pagulēt, pēc tam tevi nomainīšu.

—  Ja nu družiņiki aptur?

—  Teiksim, ka gribējām pavizināties, ka pēc tam mašīnu atvestu atpakaļ. Simtnieku, kas par to draud, gan senči sableķos.

Mežā aiz Smiltenes pietrūka benzīna.

—   Kas ir? — Lauris uztrūkās no miega. Bagāžniekā, par laimi, atrada rezerves kannu.

—  Motors pārkarsis, jādabū ūdens, — Atis pacēla kapotu. Izplūda zilgans dūmu mākonis.

—  Dulls tu esi! — Lauris nolamājās. — Tepat aiz ceļa līkuma ir dīķītis.

Ar vecu spaini, kuru kāds bija pametis pie laipas, viņi pielēja radiatoru.

—  Jānosmērē numurs, katram gadījumam, — Lauris teica un paņēma no dīķa malas dūņu sauju. — Miliči kļuvuši varen naski. Par katru aizdzīto mašīnu nekavējoties ziņo galvenajiem VAI posteņiem. Liecies slīpil Nav vairs tālu un pa mežiem vien, es kruķīšu baranku.

Atis ar pūlēm atvēra acis un pirmajā brīdī neattapās, kur atrodas. Pa notirpušajām kājām tekalēja skudriņas. Sāpēja galva. Viņi atradās uz meža ceļa līdzās kaut kādām malkas grēdām. Visapkārt šalca priedes, kaut kur netālu kala dzenis. Pa zaļajām sūnām lēkāja saules zaķīši.

—   Svempies ārā! Iestumsim vāģi starp malkas strēķiem un nomaskēsim. Vēlāk izķidāsim un deta|as uzsitīsim gaisā! — Lauris izrīkoja. Abi norāvās krietnu stundu, bet tad arī darbs bija godam veikts. No ārpuses neviens nespēja pateikt, ka zem šķilām paslēpta mašīna.

Tālumā atskanēja mopēda tarkšķēšana. Abi aizslēpās aiz malkas. Garām pabrauca vecs vīrs sirmu bārdu un mežsarga formas cepuri galvā.

—   Vectēvs, — Lauris teica. — Aizjoza uz centru. Tik ātri mājās nebūs. Ejam!

—   Baigi gribas rīt, — Atis atzinās.

Mežs atkāpās, atsegdams nelielu klajumu. Vecās mājas grima ceriņ- ziedu kupenās. Suns saņēma nācējus ar niknu riešanu, bet, pazinis Lauri, no prieka slējās stāvus un centās nolaizīt seju.

Te bija dzimusi un uzaugusi Laura māte, te viņš bija pavadījis savas bērnības vasaras.

Kamēr Atis snauduļoja mauriņā ceriņkrūmu ēnā, Lauris vistu pērkļos sameklēja olas, nogrieza pagrabā krietnu žāvētas ga|as šķēli. Neaizmirsa arī pāris pudeles ar bērzsulām. Cūkgrāpī, kā vienmēr, stāvēja ar visu mizu vārīti kartupeli. Drīz vien uz pannas čurkstēja ga|a, piepildīdama virtuvi ar tīkamu smaržu.

—   Vectēvam acīs labāk nerādīties, — Lauris ēzdams skaidroja. — Tas ir krama vecis, no godīgajiem, saproti. Apmetīsimies kūtsaugšā. Tur vēl saglabājies pērnais siens. Paņemsim pa segai un palagam, vecais jau pa skapjiem nerakņāsies. Badā nenomirsim — piens, olas, gaļa, kartupeli, ko vēl. Vecais no agra rīta līdz vēlai pēcpusdienai pa mežu. Tik vien pārnāk, kā pusdienlaikā izslaukt govi un nosnausties. Ko baidīties nav, bet labāk piesargāties.

—   Vecais te dzīvo viens?

—   Jā. Vecāmāte pērnruden nomira. Večuks pavisam sakrities. Māte aicina uz Rīgu, bet viņš bez meža nevar, jocīgi, vai ne? Man gan te vienam būtu garlaicīgi, sevišķi rudeņos un ziemā. Ēdiena pārpalikumu uznesusi kūtsaugšā vakariņu tiesai, piekopuši virtuvi, abi puiši devās paklaiņot pa^apkārtni. Velna dzirnavas, kas Laurim bērnībā iedvesa baismas ar slepkavnieku stāstiem, tagad stāvēja vientuļas un nopostītas. Lielais rats negriezās, skaistie senlaiku jumta dakstiņi noplēsti un aizvesti, sijas satrūdējušas, iekārta izvazāta.

—   Vectēvs stāstīja, drīz pēc kara bandīti dzirnavnieku nosituši, bet viņa skaisto sievu, igaunieti, aizveduši uz mežu visai bandai par piegu- lētāju. Pēc vairākiem mēnešiem nabadzīti atraduši beigtu piesietu pie dzirnavu rata. Bandīti izsekoti un saņemti ciet. Viņu bunkurs vēl tagad atrodas meža vidū, varu parādīt.

—   Apklusti! — Atis izsaucās. — Jau tā draņķīgi ap dūšu — un tu vēl ar saviem šausmu stāstiem!

—   Dāmiņa atradusies ar papīra nerviem! — Lauris apskaitās.

Pievakarē, mopēda tarkšķi izdzirduši, abi uzlīda kūtsaugšā un pa

lūkas spraugu vēroja, kā suns, priecīgi ņcrkstēdams, sveic saimnieku, kā vectēvs nāk uz kūti ar cūkēdienu spaini un abi suķi sāk kviekt, bet pēc tam šņakstināt un apmierināti rukšķēt. Saimnieku saukdama, upmalā iemavās govs. — Eju jau, eju! — vectēvs pa veca cilvēka paradumam skaļi noteica. Vēl pēc kāda laiciņa slaucenē sāka čurkstēt piens. Nepacietīgi ieņaudējās kaķis. — Pagaidi, ko trinies gar kājām!

Lauris pasmaidīja, iedomādamies, kā vecais medīgais runcis Iloks nepacietīgi baksta ar purnu slauceni. Savu piena lāsi viņš godam nopelnījis. Mājās nemanīja nevienu peli.

—   Vai tu gribētu visu mūžu nodzīvot šeit kā tavs vectēvs?

—   Miljons reižu labāk nekā stingrā režīma kolonijā.

Atim bija šķitis, ka te uz laukiem Lauris notikušo jau aizmirsis. Viņš kļūdījās.

—  Nez kā tagad mājās? — Atis, vaļējām acīm tumsā raudzīdamies, prātoja. Māte droši vien apzvanījusi milicijas iecirkņus.

—   Es ar savējo salēcos, vēl vienmēr uzskata mani par sīko, kuru var izkomandēt, kā pašai patīk. Vecais par mani neliksies ne zinis.

Līdz rītausmai bezmiegā ar drūmām domām nokaudamās, Danuta Brice beidzot iedzēra nembutālu un iekrita murgainā miegā. Viņu pamodināja suņa niknā riešana un uzstājīga zvanīšana pie ārdurvīm. Danuta paskatījās pulkstenī — 7.52, uzmeta plecos rīta kleitu un tāpat plastmasas rullīšiem matos steidzās lejā pie durvīm. Atis tas nevar būt, viņu suns nerietu.

—   Atveriet, milicija!

—   Ko jums vajag?

—   Ati Brici.

—   Tūliņ, es iesprostošu suni.

Viņa satvēra Džo aiz siksnas un iegrūda vannas istabā. Ar katru straujo sirds pukstienu deniņos atbalsojās sāpe: «Atim dzērumā kaut kas noticis, varbūt kāds piekāvis vai pat…»

Kriminālmeklēšanas inspektors parādīja dokumentus. — Pasauciet AUT

—   Es nezinu… — Danuta pārlaida acis priekšnama garderobei, sporta jakas nebija, kurpju arī ne. — Droši vien savā istabā guļ.

Pa trepēm otrajā stāvā kāpdama, Danuta vēl cerēja, ka dēls būs pārnācis, viņai nemanot. Istaba bija tukša.

—   Varbūt aizgājis uz darbu? Viņam prakse mēbeļu fabrikā. Vai kas noticis?

—  Jūsu dēls nositis cilvēku.

—   Nav tiesa! — Danuta iekliedzās. — Viņš pat sliekai nespēj nodarīt pāri. Atis ne. Tie drauģeļi Vladiks un Lauris! Atvilkās vakar un piedzirdīja. Un aizgāja visi trīs kopā.

—   Kas te notiek?

—   Lūk, arī tēvs. Viņi muld, ka mūsu zēns nositis cilvēku!

Inspektors pavirši izstaigāja telpas, nolicēja, ka Ata nav, tāpat kā

nebija arī Laura.

—   Nekur viņi neaizbēgs, atradīsim. Vainīgā paša labā ieteicu pieteikties brīvprātīgi. Te būs adrese un telefona numurs, — inspektors pasniedza Dāvidam Bricim vizītkarti. Miliči aizbrauca.

—  Tev acu pierē nebija! Vai vakar neredzēji, ka zēns dzer vienā laidā?

—  Goda vārds, nemanīju. Priekšpusdienā viņš lapenē cītīgi zīmēja. Vēlāk abi kopā paēdām pusdienas. Tad es aizgāju uz darbnīcu un vairs viņu netiku redzējis.

—   Un tas esot tēvs! Draņķa pinumi viņam svarīgāki par paša dēlu! — Danuta izmisumā un dusmās kliedza uz vīru. — Te nu ir tavas audzināšanas rezultāts! Dēls uzspļauj tādam tēvam! Citi dēli bīstas no saviem tēviem, paklausa, bet tu, kas tu esi Atim? Tukšs gaiss, vairāk nekas. Visu mūžu man nācies vienai vilkt smago ģimenes vezumu.

Dāvids Bricis nekā neatbildēja, zināja, ka tas ir veltīgi. Paņēmis no medicīnas skapīša baldriāna pilienus, viņš uzpilināja uz cukurgrauda un pasniedza sievai. Tad uzvārīja stipru kafiju.

Danuta pamazām nomierinājās. — Vispirms jāuzzina, kas īsti noticis. Milicijā mums neviens neko neteiks. Jāsameklē kāds pazīstams jurists. To es uzņemos. Tu varētu sameklēt Laura un Vladika vecākus. Abi mācās vienā skolā, tur arī dabūsi adreses. Pēcpusdienā sazvanīšos. — Savā istabā Danuta paskatījās spogulī, šausmas, acis saraudātas, aizpampušas, deguns sarkans. Vakar viņa bija jutusies tik priecīga un atraisīta. Visi apgalvoja, ka viņa izskatoties par desmit gadiem jaunāka. Vēsturnieks, tas zvērinātais vecpuisis, viņai līdzās vien staigāja un teica neveiklus komplimentus. Kādē) dzīve ir kā šūpoles — pēc līksmas augšupejas vienmēr seko kritiens lejup? Vismī|āk viņa tagad ieraktos spilvenos un izraudātos, bet nācās savaldīties. Skolā ritēja eksāmeni, izlaidums durvju priekšā.

Dāvids Bricis sēdēja mazajā kambarītī grāmatu krātuves aizmugurē, kura nosaukums «direktora kabinets» skanēja kā izsmiekls. Tik vien te bija vietas kā senlaicīgam rakstāmgaldam, paša rokām pītam atpūtas krēslam un grāmatu skapjiem gar aizmugurējo sienu.

Dāvida domas nebija pie darba.

«Skolas uzdevums ir mācīt, ģimenes — audzināt,» — tāds ir Danutas iemīļotais izteiciens. Nu iznāk, ka mēs esam izaudzinājuši slepkavu. Puse vainas man jāuzņemas. Ko es, tēvs, esmu darījis, lai vienīgais dēls kļūtu par krietnu, sabiedrībai derīgu cilvēku? Kad puikiņš bija mazs — mācīju zīmēt, ieklausīties putnu dziesmās, mīlēt dabu. Nu jau vairākus gadus viņš dzīvo savā pasaulē, uz kurieni vecākiem ceļš slēgts. Tā ir netīkama, slikta ar iedzeršanām, vieglprātīgiem skuķiem… Viņa acu priekšā veidojās patērētājs, prasītājs, kundziņš. Mīļā miera labā nestrīdējās ar sievu, cerēja, ka armija iemācīs disciplīnu, dzīve aplauzīs ragus, puisis nāks pie prāta. Tāds talants kā viņam, retam piešķirts. Darbnīcā uz plaukta stāv mapes ar bērnu dienu zīmējumiem. Kādreiz Dāvids bija pārliecināts, ka dēls īstenos viņa nepiepildītos sapņus. Viņam, tēvam, vajadzēja par to cīnīties, ar pārliecināšanu, jā, pat ar bardzību. Kā lai izpērk savu vainu dēla priekšā?

Tam nosistajam arī ir vecāki, kuri, tāpat kā viņš, sapņoja par sava dēla laimīgu nākotni, par mierīgām vecuma dienām mazbērnu vidū. Ko tagad viņi pārdzīvo?

Nav ko iepriekš spriedelēt. Sievai taisnība, jāsameklē Ata drauģeļi, jāaprunājas ar viņu vecākiem. Varbūt tas nosistais bija pēdējais draņķis, pats uzbruka, un puiši tikai aizstāvējās? Kaut nu tā būtu!

Laura tēvu Dāvids pazina jau gadiem ilgi. Viņš izlīdzēja, ja Bričiem kas saķērās centrālapkures sistēmā vai ūdensvadā. Šoreiz atslēdznieks bija skaidrā. Puiku neesot redzējis kopš vakardienas, kad viņš priekšpusdienā vēl gulējis. — Droši vien aizvilcies pie mātes. Pavisam izlaidies pēdējā laikā — runā pretim, rāda zobus kā nikns suns, — viņš vēl noteica. — Būs jānoslānī, lai sajūt bijību.

—   Vai kas noticis? Dzidra muldēja, milicis esot taujājis pēc puikas?

—  Nē, — Bricis izvairījās teikt patiesību. — Mans Atis naktī nebija mājās. Sieva uztraucas. Domājām, varbūt jūsu dēls kaut ko zina? «Var būt, ka viss noskaidrojas, un viņi uztraucas par velti.» Dāvids Bricis, pie Laura mātes braukdams, pats sevi mierinaja.

—   Vēl nebiju aizgājusi uz darbu, kad miliči klāt, jautā, kur dēls? — Laura māte uztraukumā knakšķināja pirkstus. — Saku — pie šķirtā vīra. Sie — tur neesot. Drīz pēc tam atskrēja Vladika māte. Vienās asarās, dēls saņemts ciet. Svētdien teicies nākt pie manējā un tad — pie Ata, tas ir jūsējā. Šorīt, pārnākusi no nakts dežūras, atradu uz galda zīmīti: «Esam iejaukti kautiņā. Aizbraucu ar miličiem noskaidrot apstākļus,» — un vairāk nekas. Abas aizgājām uz milicijas bērnistabu, tur man pazīstama inspektore, Laurim reiz iznāca saķeršanās ar likumu. Nekā neuzzinājām. Par ko, par ko man tāds sods! — Laura māte šņukstēja. — Sākumā dzērājs vīrs uz kakla, tagad dēls palaidnis, visu savu mūžu esmu godīgi strādājusi. Nav mana vaina, ka ekonomistiem tik mazas algas. Laurim tēva plātīgā daba, viņam par varītēm vajag tikai ārzemniecisko. Par ko lai es to sagādāju? Ar maniem simt desmit rubļiem labi ja pietiek skopam ēdienam un īrei. Tad nu pasācis spekulēt. Un nu vēl šitā nelaime …

—   Kādēļ jūs viņu laidāt pie tā dzērāja?

—   Kā lai notur? Tur brīvība, dari, ko gribi, ej, kur vēlies, neviens par viņu neliekas ne zinis. Pie manis stingrība: «Vai stundas sagatavoji, kur ej, kad būsi mājās?» Tas jau nepatīk, tādēļ mūk pie tēva. Pēdējo reizi aizgāja, man ne vārda nesakot. Nu kožu sev pirkstos, kādēļ neskrēju pakaļ, ar varu nevedu atpakaļ!

—   Vēl jau nekas noteikts nav zināms, — Bricis viņu mierināja. — Puišeļi bija sadzērušies, un tad prātiņš vējā. Jāsadzen viņi rokā, ātrāk nekā to izdarīs milicija. Jums nav kādi radi vai tuvi draugi uz laukiem, kur viņi varētu paslēpties?

—   Kā ne, tēvs — mežsargs, dzīvo liela meža vidū.

Divas dieftas Atis un Lauris noslaistījās pa vectēva mājām, izgulējās līdz riebumam.

—  Varbūt tas čalis jau vesels, un mēs te velti nīkstam? — Atis trešajā dienā nenocietās.

—   Kā uzzināt?

—   Piezvanīšu Vladikam.

—  Jākāto uz centru. Bet mani tur katrs suns pazīst.

—   Tu nelien acīs. Es zvanīšu.

Atis pieteica uzreiz divas sarunas — ar Vladiku un savām mājām.

—   Vladika nav, — viņa māte atbildēja.

—   Kad būs?

—   Nezinu. Kas zvana?

Atis nolika klausuli.

—   Tu dzīvs? Paldies dievam! — mātes balsī skanēja prieks. — Kur tu esi? Mēs izmeklējāmies malu malās.

—   Vladiks nebija?

—  Tavs Vladiks apcietināts! Par slepkavību. Milicija meklē tevi un Lauri. Nāc ātrāk mājās un saki, ka tas ir pārpratums.

—   Neuztraucies par mani, gan viss noskaidrosies.

—   Kur tu esi? Hallo, hallo! Vai tu mani dzirdi? Centrāle mūs atvienoja! — māte sauca.

—   Vai jūs beidzāt? — vietējā telefoniste apjautājās.

—   Jā.

—   Nu esam mēslos līdz ausīm. Te mūs drīz vien noķers kā peles slazdā. — Līdz šim brīdim arī Lauris bija cieši pārliecināts, ka varbūt viss beigsies labi.

—   Brauksim atpakaļ uz Rīgu un pieteiksimies brīvprātīgi. Iestāstīsim, ka viņi pirmie uzbruka. Ka mēs tikai aizstāvējāmies. Par to nesoda.

—   Tā jau nu mums ticēs. Neaizmirsti, ka mēs bijām krietnās burās, bet viņi skaidri kā stikliņi. Piesies mums desmit gadus stingrā režīmā. Vai tu maz apjēdz, ko tas nozīmē? Starp visādiem krimiķiem. Man cits plāns. Apmainīsim mašīnai numuru un laidīsim uz Kolas pussalu. Gan Murmanskā vai kur citur darbu atradīsim.

—   Tev pase ir līdzi?

—   Nav.

—  Man arī ne.

—   Samuldēsim kaut ko. Teiksim, braucām pa upi ar gumijas pūsli, tas krācēs apgāzās, viss nogrima pa tīro, mēs paši tikko dzīvi palikām.

—  Tie tur nav no dumjām mājām. Piezvanīs uz Rīgu milicijai un gatavs — ar konvoju atpakaļ uz dzimteni.

—   Kā gribi. Es riskēšu. Jātiek pāri pie norvēģiem, tad esam glābti.

—   Nefantazē. Robežu apsargā no abām pusēm.

—   Gan jau kāds kontrabandists atradīsies, kas parādīs ceļu.

—   Par skaistām acīm?

—   Par zeltu.

—   Kur tu zeltu rausi?

—   Tā būs mana darīšana. — Azartisko, neapdomīgo Lauri paša plāns iejūsmināja.

—   Paskatīsimies, kā dzīvo norvēģi, ja nepatiks, laidīsim uz Ameriku. Vilis Lācis, par melno uz kuģa strādādams, puspasaules apbraukāja. Un Džeks Londons! Vai mums spēka trūkst? Pats galvenais — nokļūt līdz robežai. Aizej uz grāmatveikalu, nopērc pamatīgu Padomju Savienības karti un autoceļu atlasu. Un pārtikas bodē kaut ko ēdamu: maizi, konservus, aliņu.

Atis negribīgi pa karsto sauli soļoja atpakaļ uz centru. Visas šīs trīs dienas viņš bija klusībā cerējis, ka tiks sveikā cauri, kā vienmēr, kad sadūrās ar likumu, mamma izpestīs, pielūgsies to puisi, kuram iespēra. Nu nekā. Nāksies atsēdēt ne vienu vien gadiņu. Dripes «Kolonijas audzinātāja piezīmes», Blaumaņa «Neredzamie vaibsti» un vēl citas tamlīdzīgas grāmatas bija lasījis, zināja, kas viņu sagaida. Varbūt Laurim taisnība, jālaižas uz ātrāko prom?

Grāmatveikala pārdevēja, sieviete pensijas gados, nopētījusi ienācēju, atbildēja, ka autoceļu atlass viņu veikalā esot deficīta prece. Pārējās kartes guļot tajā plauktā, lai pats paskatoties, kādu gribot. Atim paveicās, atrada Padomju Savienības ziemeļrietumu daļas karti, lielu kā palagu.

Apmetušies puķēm apaugušā upmalas pļaviņā, abi ņēmās to pētīt.

—   Somi ar roku sasniedzami, bet tur pirmais viņējo robežsargu postenis mūs atgādās atpakaļ, — Lauris sprieda. — Kādus pāris mēnešus, kamēr gaišas naktis, nāksies padzīvot Karēlijas mežos. Uzcelsim skuju būdu, makšķerēsim zivis, vārīsim zupu. Kartupeļus nopirksim no vietējiem. Dzīvosim kā partizāni kara laikā.

—   Līdz rudenim, kad sāksies sals, nekāda vaina, — Atis piekrita. — Tikai odu tur esot milzums.

—   Nopirksim «Taigu».

—   Zēl, ka nav medību bises.

—   Neuztraucies. Bise būs ar visām skrotīm un patronām. Jānovīlē garais stobrs, iznāks pamatīgs blicējamais.

* * *

Kolhoznieku Rudzīti valsts autoinspekcijas postenis aizturēja pusceļā starp Smilteni un Cēsīm.

—   Jūsu autovadītāja apliecība?

Rudzītis mierīgu sirdi pasniedza prasīto.

Tehnisko apskati mašīna bija «izgājusi», ātrums netika pārsniegts, bremzes un viss pārējais kārtībā.

—  Automašīnas numurs nesaskan ar apliecībā ieraksfīto. Braucam atpakaļ uz iecirkni!

—   Es protestēju! Man steidzīgi jābūt Rīgā.

Autoinspektors neklausījās, atvēra mašīnas durvis, iesēdās blakus vadītājam. — Braucam!

Iecirknī miliči apskatīja mašīnu, viss saskanēja ar ziņojumu no Rīgas — gan krāsa, gan numurs.

—   Kad jūs aizdzināt mašīnu?

—   Nudien, dulli un traki palikuši. Mans žigulis visu sējas laiku nostāvēja šķūnī. Kaimiņš var apliecināt. — Rudzītis aizgāja uz aizmuguri. — Numurs nav manējais. Kāds to pārmainījis.

—   Tehnisko pasi!

Milicis kopā ar autoinspektoru rūpīgi salīdzināja motora un virsbūves numurus.

Numurs bija mainīts steigā, skrūvītes nekārtīgi pievilktas. Skrāpējuma vietas svaigas, vēl nepaguvušas aprūsēt, tātad noticis tas pavisam nesen.

—   Vai jums nav aizdomas, kas to varētu izdarīt?

—  Ne mazākās. Meža ielokā esam tikai divas ģimenes, vecais mežsargs Trencis un mēs. Sveši te reti kad ieklīst. Līdz centram desmit kilometru, ceļš slikts.

* * *

Laura vectēvu no pusdienas snaudas uzcēla suņa niknā riešana. Pagalmā stāvēja dubļiem notašķīta milicijas mašīna.

—   Saņem nu viesus! — vietējais milicis, pašu cilvēks, uzsauca.

—  Tādus labāk redzu ejam nekā nākam! — vecais pie sevis noburkšķēja. — Kas tad vajadzīgs?

—  Vai kaut kur mežā nav manīts sarkans žigulis, — kriminālmeklēšanas inspektors apjautājās.

—   Kaimiņam Rudzītim ir sarkans žigulis. Bet viņš jau to pa mežiem netriec.

—   Paklau, Trenci, vai tavs mazdēls Lauris nav pēdējās dienās rādījies?

—   Nav gan. Kopš Jaungada neesmu saticis.

—   Un neviens cits ari nav bijis? Paskaties labi, vai mājās kaut kas nav paņemts?

Abi ar milici izstaigāja istabas.

—   Bises nekur nav, — mežsargs satraucās, tad pacēla gultas segu un no pagultes izvilka kasti. — Re, un patronu arī nav.

Atklājās, ka no pagraba pazudis žāvētais šķiņķis, pods ar taukiem, no klēts iznesta vecā brezenta telts.

—   Kas to būtu varējis izdarīt? — vecais minēja. — Pagaidiet brīdi.— Viņš uzkāpa istabaugšā. Tur atradās visādas grabažas. Pataustījis vecajā lādē, viņš izvilka senlaicīgu ādas kabatas maku. Tas bija tukšs. Pazuduši bija no tēva mantotie, visu mūžu glabātie cara zelta desmitnieki, sievas sudraba sakta, vairāki tūkstoši rubļu. Ilgus gadus večuks loloja sapni uzdāvināt vienīgajam mazdēlam uz pilngadību automašīnu. Nu viss vējā. Par slēptuvi zināja vienīgi meita un Lauris. Varbūt meitai kas darbā lēcies? Nē, tad viņa būtu teikusi, nevis slepus ņēmusi. Tātad Lauris.

—   Vai kas pazudis? — milicis apjautājās, kad vecais pa redeļu kāpnēm norāpās lejā.

—   Nē, — mežsargs atbildēja un saknieba lūpas.

Inspektora vērīgās acis jau šurpbraucot bija pamanījušas ceļa mitrākajās vietās automašīnas riepu nospiedumus. Pagriezienā uz mežsarg- māju tos vairs nemanīja. Sekojot pa pēdām, viņi nonāca pie malkas krautuves.

—   Kas te ārdījies! — mežsargs, redzot izsvaidīto malku, noskaitās. — Zvērs tas nevar būt.

—   Kas par zvēru! Te paslēpta mašīna, lūk, tā braukusi atpakaļgaitā, tur buksējusi dubļos. — Uz malkas strēķa sēdēdami, vīrieši uzpīpēja un aprunājās. Inspektors apjautājās par Lauri.

—   Puika kā puika. Uz mācīšanos paslinks, bet pie darba no mazotnes rautin rāvās. Meita žēlojās, ka pēdējā gadā izlaidies, neklausot. Sieviešu audzināšana, tādam zeperim vajadzīga stingra roka, bet tēvs — ko nu tas, pudele sievas vietā, ar to ceļas, ar to guļas. Pagalam cilvēks, bet bija gaiša galva un veiklas rokas.

—   Vai jūs domājat, ka Lauris paņēmis bisi un visu pārējo?

—   Nezinu, redzējis netiku, — vecais atņurdēja. — Kā lai nosūdz pats savu vienīgo mazdēlu?

—   Tiklīdz mazdēls parādās pie jums, paziņojiet, — kriminālmeklēšanas inspektors piekodināja, nekā neteikdams par Laura izdarīto noziegumu. Viņš bija apmierināts ar braucienu, jo tika ieguvis divus zaķus ar vienu šāvienu — abi vainīgie atstājuši pietiekami daudz pēdu — kūtsaugšā, kaimiņu šķūnī (mežsarga skrūvgriezis un kalts), grāmatveikalā, bet visdrošāko — sakaru nodaļā. Telefoniste pēc fotogrāfijas pazina

Ati un pateica vajadzīgos telefona numurus.

* * *

Rūpes par Alvja apbedīšanu ierāva Ilzi un māti steidzīgā karuselī. Nācās domāt par zārku, transportu, sabiedrisko izvadītāju, mūziku, dziedātājiem, pasūtīt restorānā bēru mielastu. Vakaros māte pārguruši atlaidās gultā un klusēja, neatbildēja uz Ilzes jautājumiem. Viņa meitu vainoja dēla nāvē.

Beidzot grūtā diena bija galā, bēru viesi izklīduši, Alvis uz visiem laikiem palicis savā mūžg mājā zem ziedošu puķu kalna. Aiz fuksijām, ģerānijām un mirtēm nokrautajiem logiem lēnām dzisa gaisma. Alvja istabā vēl juta viņa klātbūtni. Uz rakstāmgalda stāvēja mācību grāmatas, blakus uz ķeblīša — nepabeigts radioaparāts, kuru Alvis meistaroja savai nākošajai dzīvei. Pie sienas, apvīts ar melnu lentu, karājās viņa pēdējais fotouzņēmums. Tik laimīgs un smaidošs viņš tur izskatījās! Tāds jauns viņš nu saglabāsies tuvinieku un draugu atmiņā. Triju paaudžu sievietes — tēvmāmiņa, māte un Ilze — sēdēja klusēdamas un domāja katra savu domu.

—   Vīrs noslīka, dēlu nosita, nu es esmu palikusi viena, — māte klusu teica.

—   Negrēko, tev ir meita.

—   Meita izstudēs, apprecēsies, aizies savā dzīvē. Dēls visu laiku bija tepat man līdzās. No rīta es viņu izvadīju uz skolu, vakarā sagaidīju pārnākam, naktīs klausījos viņa elpu. Nu vairs nekā …

«Alvis ir… bija mātes mīļākais bērns», Ilze bez sarūgtinājuma domāja. «Varbūt tādēļ, ka jaunāks? Arī pēc izskata un rakstura atsities mātē — jautrs, izdarīgs, labs dziedātājs un dejotājs. Māte visu mūžu nav spējusi piedot tēvam to, ka viņš iedzēris, pa taisno mājup steidzoties, pakļuva ar visu traktoru upē zem ledus un noslīka Es pēc izskata un dabas esmu tēva meita, vienmēr kā spogulis, kā atgādinājums mātei.»

Tēvmāmiņa bērnību un jaunību bija nodzīvojusi kopā ar reliģiskiem vecākiem. Tagad, padomju laikā, visur skandināja, ka dieva nav, bet ej nu sazini? Viena pati plašajā veclaicīgajā mājā dzīvodama, viņa ar neredzamo dievu sarunājās kā ar labu draugu, paslavēja, ja paveicās (vai nu bez dieva ziņas), pēla, ja kaut kas nepadevās. «To nu gan tu, dievs tēvs, slikti izdarīji,» viņa domās rājās. «Paņemt jaunu dzīvību, kurai viss vēl priekšā … Varēji noguldīt kapā mani. Kam es vairs deru, pirksti līki savilkti no govju slaukšanas, mugura stīva. Bērni nedrīkst nomirt pirms vecākiem, kur nu vēl mazbērni. Alvītis tik labi bija izdomājis, nāks abi ar Līgu dzīvot pie manis, kolhozs apsolīja stipendiju. Atskrietu bērniņi, es pieskatītu, mājās atkal būtu dzīvība.»

Iečīkstējās durvis. — Vai Līga pie jums? — kāda balss apjautājās.

—   Nē, Līgas mamm.

—   Nekur nav. Izskrējos pie vienas draudzenes, pie otras, neviena nav manījusi. Vīrs saka, varbūt pie jums? Meitēns tāds kā jucis — ne runā, ne ēd, ka tik nenodara sev ko ļaunu?

—   Kapsētā bijāt?

—   Ko tur tumsā meklēt?

—   Es aizskriešu, — Ilze piedāvājās.

Tēvmāmiņa ievaidēdamās piecēlās. — Ko nu tu viena naktī. Iesim abas. Tu, Milda, paliec tepat.

Jau pa gabalu gājējas pamanīja tumsā mirgojam sveču liesmiņas. Alvja un Līgas klasesbiedri katrs bija nolicis pa degošai svecei. Dienā spirgtajā vējā tās drīz vien apdzisa. Nu Līga tās bija atkal aizdedzinājusi. Rāmajā vakarā uguntiņas pat neietrīcējās.

—  Mirušie Alvi uzņēmuši savā pulkā, — Līga čukstēja. — Es uzklāju uz kapa savu līgavas plīvuru, lai viņam būtu siltāk. Man jau vairs to nevajadzēs. .

Ilzei par muguru pārskrēja aukstas tirpas.

—   Nāc, bērniņ, — tēvmāmiņa mīļi teica un piecēla uz ceļiem nometušos meiteni. — Iesim mājās. Mirušajiem sava vieta, dzīvajiem sava. Paņēmusi nelaimīgo zem rokas, viņa lēnām izgāja no kapsētas.

Ilze un Līgas māte klusēdamas sekoja.

* *

Pāris dienu laikā Atis un Lauris, neviena neaizturēti, izripoja cauri Igaunijai, a"pl)rauca Ļeņingradu un nonāca Petrozavodskā.

—   Jāsapērkas visu, kas dzīvei mežā nepieciešams, — gumijas piepūšamo laivu, brezenta jakas, gumijniekus, mugursomas, ēdamo.

Atis bez ierunām paklausīja Laurim, stiepa pirkumus, krāva tos mašīnas bagāžniekā un aizmugures sēdeklī, pat nepainteresējās, kur draugs ņēmis tik daudz naudas, lai visu to iegādātos.

Soda neizbēgamības apziņa nejāva priecāties par īpatnējo ziemeļu dabu, par garām slīdošajiem ezeriem un krāčainajām upēm, par varenajiem mežiem. Lauris turpretim nedomāja par priekšdienām, jūsmoja par neparasto dēku, kas atgādināja viņa tik iemīļotos piedzīvojumu romānus ar zagšanām, pakaļdzīšanos, slēpšanos. Nu tā bija īstenība.

Atis nebija tik naivs, saprata, ka par robežas pāriešanu nav ko sapņot, ka viņus notvers jau pierobežas zonā. Bija viena vienīga vēlēšanās — pēc iespējas ilgāk pabūt brīvībā: mēnesi, nedēļu, kaut vai dažas dienas.

Nelielā Nema bija kokstrādnieku un zvejnieku pilsēta. Nomalēs, grēdu grēdām sakrauti, žuva vērtīgie Karēlijas priežu dēļi, par kuriem ārzemēs maksāja ar zeltu. Smaržoja pēc terpentīna un jūras aļģēm. Baltā jūra gaišajā ziemeļu naktī izskatījās kā ar pienu pārlieta. Pie apvāršņa kā sarkana futbola bumba mirdzēja saule.

Pilsētiņa dusēja. Izpētījuši Petrozavodskā iegādāto Karēlijas karti, puiši nolēma negaidīt rītu, bet braukt pa ceļu, kas cauri mežiem un purviem izvijās uz rietumiem, uz Somijas pusi. Nelielajos ciematiņos viņus nikni aprēja pinkaini suņi. Neredzēja neviena cilvēka.

—   Tas labi, iztiksim bez lieciniekiem, — Atis nodomāja.

Dažas stundas nokratījušies pa nelīdzeno, bedru bedrēm izdangāto- ceļu, viņi nogriezās pa kokvedēju mašīnām iebrauktu stigu mežā. Pa baļķiem izliktu ceļu pārbrauca pāri purvam. Ar pūlēm uzstūrēja stāvā pakalnā. Lejā starp priedēm saulē mirdzēja ezers.

—   Tepat arī kādu laiku padzīvosim, — abi nolēma.

Mašīnu iestūma biezā krūmājā, lai nejaušam gājējam vai mežsargam nekristu acīs.

Kuplas, līdz zemei ar zariem noaugušas egles spoguļojās ūdenī. Zem vienas no tām viņi uzcēla savu telti, apakšā paklājot biezu zaru un sūnu kārtu.

—  Pa pirmo! — Lauris iemēģināja gulēšanu. — Labāk nekā mājās uz vecā matrača, kur atsperes dūrās sānos. Tu — kā gribi, bet es liekos slīpi.

Atis nokāpa pie ūdens, izģērbās un atsēdās uz saules sasildītā akmens. No ezera brīdi pa brīdim izlēca kāda zivs, pazibsnīja sudrabainos sānus un atkrita atpakaļ. Apļveidīgi vilnīši saviļņoja mierīgo ūdens virsmu, egļu atspulgi sakustējās kā vējā. Melna skudra stiepa sausu priežu skuju. Sastapusi pazīstamajā ceļā negaidītu šķērsli — Ata kāju —, viņa nolika nesamo un uztraukti cilāja antenas. Atis pavirzījās sānis, un skudra turpināja savas gaitas. Otrpus ezeram no meža iznāca alnis,

brīdi ostīja gaisu, tad iebrida ūdenī un ilgi dzēra. Visa radība, sākot no sīkās skudriņas un beidzot ar vareno alni, dzīvo pēc dabas noteiktajiem likumiem. Tikai viņi ar Lauri — ārpus tiem, vajāti, notverami un sodāmi. Nav taču viņš nekāds slepkava, neizjūta pret to svešo puisi īpaša naida. Iespēra tikai tādēļ, lai piespiestu viņu celties augšā. Galvenais vainīgais bija Lauris. Viņš ne vienu reizi vien tika čaļiem demonstrējis paņēmienus, kā ar vienu sitienu aizraidīt viņsaulē. Puiši neņēma galvā, smējās. Nu tas bija noticis. Labāk nedomāt! Nopeldēsies un liksies slīpi. Ūdens bija ledaini auksts, ilgāk par dažām minūtēm nevarēja izturēt.

Laiks pieturējās silts un saulains. Abi bēgļi braukāja pa ezeru, ķēra zivis, vārīja zupu, peldējās, sauļojās, kāvās ar odiem. Iedega brūni, apauga ar bārdas pūkām. Neviens viņus netraucēja. Tikai reizi, kad viņi sēdēja pie ugunskura un gaidīja, kamēr uz oglēm izcepsies pašu noķertās foreles, neganti rūkdams, parādījās helikopters un labu brīdi riņķoja virs viņu galvām.

Drošs paliek drošs — abi sakrāva savu mantību laivā un pa upīti, kas iztecēja no ezera, pabrauca kādus desmit kilometrus uz ziemeļiem. Telti nomaskēja ar egļu zariem tā, ka to nespēja redzēt ne no augšas, ne arī nejaušs garāmgājējs.

Atim mežā klājās grūti. Viņš bija pieradis pie komforta: karstas dušas, pie mīkstas guļvietas, no kuras rokas stiepiena attālumā satverama telefona klausule, ieslēdzams televizors, magnetofons.

—   Dzīvojam kā akmens laikmetā, — viņš šķendējās, — ne grāmatu, ne televizora, pat ne radio!

—  Nekādas vainas, — Lauris atbildēja, — nervi atpūšas. Pacietīsimies vēl pāris mēnešu, līdz sāksies tumšās naktis, tad …

Lauris varēja stundām ilgi sēdēt upes vai ezera krastā ar makšķeri rokās vai ari, uz muguras apgūlies, raudzīties debesīs.

—  Nez, vai viņš, tāpat kā es, mokās ar pārmetumiem? — Atis, biedru vērodams, prātoja.

—  Mammas žēl, — Lauris reiz ieteicās. — Viņa paliks viena. Sūrojās, ka sirdī durot, reiboņi mokot, bet es neņēmu galvā. Ja nu kas …

—   ManČjTi droši vien no kauna zemē lien, baidās par savu posteni.

—   Viņa jau nav vainīga, mēs paši.

Atim sametās kauns. Cik ilgi vien viņš spēj atcerēties, māte vienmēr bija viņam līdzās, uztraucās, kad viņš saslima, rājās, kad saņēma divniekus. Pēdējā laikā viss sagāja šķērsām. Uzradās draugi, kas mīlēja iedzert. Māte naktīs negulēja, viņu mājās gaidīdama, raudādama lūdzās

nākt pie prāta. Skrēja uz miliciju, kad viņš tika saņemts ciet par kaušanos uz ielas, zvērēja, ka tas vairs neatkārtosies, lai piedod. Arī tajā svētdienas vakarā negribēja laist. Būtu klausījis, tagad te nesēdētu. Bet viņš kā apsēsts. Kādēļ visi labie padomi un pamācības, ar kuriem tik devīgi vecāki un skolotāji, slīd gar ausīm nesaklausīti? Un tikai tad» kad notikusi nelaime un mēs to izjūtam uz paša ādas, nākam pie apjēgšanas?

Arī Lauris mocījās ar līdzīgām domām: — Kopš izkāpu no īsajām bikšelēm, mēs patiesībā dzīvojām katrs savu dzīvi — senči par sevi, es — kā man patīk.

Atis klusēdams pamāja. — Man pēdējos gados vecāki bijuši tikai tādas slaucamas govis, kad ievajagas naudu.

—  Tev palaimējies. No mana fātera var izslaukt tikai degvīnu, — Lauris ironiski iesmējās.

—   Bet vienmēr taču tā nebija?

Lauris paraustīja plecus. — Reiz nejauši pašķirstīju ģimenes albumu. Skalos — tēvs, māte un es, tā ap četriem gadiem, ietērpts matroža uz- valciņā. «Toreiz vēl bija pēc cilvēka, rūpnīcā cienīja, deva goda rakstus,» māte teica. «Kā sāka dzīties pēc vieglas peļņas namu pārvaldē, tā beigas. Cilvēki, ar šņabi cienādami un rubļus kabatā bāzdami, pazudināja.» Tikmēr ārdījās pa māju, kāvās, kamēr māte neizturēja un aizgāja.

—  Tēvs reiz ieminējās — tavs vecais esot bijis talantīgs inženieris, piedāvāts mācīties aspirantūrā.

—   Pirmā dzirdēšana, — Lauris brīnījās.

—   Mans tēvs ne dzer, ne lamājas, īsts paraugpaps, vai ne? Bet viņiem ar māti kaut kas neklapē. Mamma nespēj saprast, kā vīrietis var būt bibliotekārs. Bet tēvs bez grāmatām nespēj iztikt. Televizoru viņš neskatās — vai nu lasa, vai pin. Visu svarīgāko izraksta uz kartītēm. Viņam to kaudzēm glīti sakārtotas īpašās kastītēs. Slaveni zinātnieki nāk pie viņa pēc padoma. Un kāda viņam bibliotēka, īpaši mākslas grāmatas! Bet laimīgs viņš nav. Nesen izmeta, ka gribējis iet uz Mākslas akadēmiju, bet^apprecējies, un tā viss pajucis. 2ēl vecā, diez kas nav, pusmūžā atjēgties, ka dzīvē nogājis šķērsām. Droši vien tādēļ, lai apmierinātu savas mākslinieciskās tieksmes, viņš arī noņemas ar pinumiem. Mēs ar tēvu varējām būt labi draugi, bet man nekad nebija laika: skola, sports, kompānijas.

Atis līdz sāpīgumam izjuta nokavēto un vairs neatgūstamo — tos nedaudzos brīžus kopā ar tēvu viņa darbnīcā, kad viņi abi itin kā ska- rnēja uz vienas stīgas. Rūgti, sīvi smaržoja klūdziņas. Uz plauktiem rindojās gatavie darbi.

«Bet ja mēs darītu tā,» viņš savu ideju uzzīmēja uz papīra.

«Klūdziņa nav drāts, tai ir sava varēšana un iespēšana. Bet vispār tev taisnība. Pinumi lieliski saderas ar koku. To izmantoja mūsu senie lauku amatnieki. Mēs varētu sastrādāties — tu koka darbus, es pinumus.»

—   Laikam jau tēvam taisnība, es izniekoju savu dzīvi. Vajadzēja pirms gada saņemties, gan iekļūtu «lietišķajos». Nu jau par vēlu. Kad tiksim ārā no apcietinājuma, būs ap trīsdesmit, pusmūžs pagalam, ko tad vairs.

—   Klāra bilde, tu būsi galdnieks vai atslēdznieks.

—   Bet ja nu es negribu?

—   Tev neviens neprasīs, muti ciet un strādā!

—   Ir taču starpība starp īstajiem bandītiem un mums? Vai tu gribēji to puisi nosist?

—   Tā ir tava vaina. Ko- ķerstījies ap svešām brillēm?

—  Nezinu. Rādījās baigi foršās. Būtu aplūkojis un atdevis atpakaļ. Bet tu tūliņ lien kauties.

—   Es atkal domāju, ka tas čalis tevi… Negribēju tik stipri, tikai mazliet. Laikam biju par daudz ieķēris, bremzes nedarbojās. Nekur nav zvanīts, ka tieši es viņu … Tu pēc tam spārdīji ar savām apkaltajām importenēm, pieri pārsiti. Vai tu ievēroji, kā viņš uz mums skatījās, kad mēs piegājām uz ielas klāt? Man tās acis naktīs rādās. Tajās bija …

—   Aizveries! — Atis iekliedzās un aizspieda ausis.

Abi skaitās, apvainoja viens otru, salīga mieru un, kā burvju lokā ieslēgti, sāka atkal visu no jauna.

—   Bet ja nu tas čalis, kuru mēs… Ja nu viņš nemaz negribēja kauties, bet tikai pastiepa roku, lai paņemtu savas saulesbrilles?

—   To tu paprasi viņam pašam, — Lauris atbildēja un turpināja vīlēt vectēva bises stobru. Tāds garš blicējamais bija neparocīgs, īso varēja vieglāk paslēpt zem jakas, tāds nedursies acīs.

—   Kas būtu, ja tā čaļa vietā atrastos tu vai es? Varēja taču tā gadīties?

—   Šizofrēniskais inteliģents! Aptaurētais debiliķis! — Lauris rupji nolamājās, iebēra džinsu kabatā sauju patronu un pazuda mežā.

«Nekad neredzēt, kā jūrā nogrimst saule, nekratīties diskotēkā tā, ka kauli kļūst mīksti, neklausīties iemīļotos ansambļus,» Atim tas šķita neaptverami. «Ar viņu tā nekad nenoliks, viņš nodzīvos ilgu mūžu, apprecēs skaistu un labu sievu, viņiem būs vesels bars bērnu. Meistars Col- štoks teica, intarsisti un kokgriezēji Mākslas kombinātā krietni nopelnot. Un ja nu vēl izdotos iekļūt Mākslas akadēmijā …»

Mežā atskanēja šāviens. Pēc krietna brīža pārnāca Lauris un nosvieda Ata priekšā pīli.

— Noplūc! Izcepsim vakariņās.

Atis ar riebumu paskatījās putnā, kuram uz krūtīm lāsmoja asinis.

* *

No Līgas dienasgrāmatas:

«Visiem Tu esi miris, bet man — dzīvs. Sī dienasgrāmata būs manas sarunas ar Tevi.

Māte saka — man nervi neesot kārtībā, un spiež dzert visādas tabletes, vitamīnus un sazin ko vēl. Es tos aizmetu atejā. Kaut varētu raudāt, varbūt kļūtu vieglāk. Bet man nav asaru, ir tikai mežonīgs naids pret tiem diviem, kas tevi nosita.»

«Joprojām strādāju slimnīcā par laboranti. Pēdējās dienās man kļūst nelabi. Agrāk tā nebija. Vai tik man nebūs… Atceries to burvīgo pavasara svētdienu pie tavas tēvmāmiņas, kad pļavā ziedēja tūkstošiem pieneņu …»

«Alvi, kādēļ tu toreiz brauci uz Rīgu? Būtu ņēmis mani līdzi. Tagad mēs jau būtu vīrs un sieva un to trešo, kas manī, mēs gaidītu ar prieku. Kad es par to iedomājos, gribas kliegt.

Draudzenes saka, lai neesot muļķe un taisot cauri, bet man žēl. Tu taču to nevēlētos, vai ne?»

«Mammu man neizdevās ilgi apmānīt. Nācās visu izstāstīt. Tā īsti viņa tevi par znotu nekad nav gribējusi. Mehanizatora profesija viņai vienmēr TTlusies pārāk netīra un prasta. Un piedevām vēl jādzīvo uz laukiem.

Viņa katru dienu runā un runā, lai ļaujot iztaisīt abortu. Neviens nekā neuzzināšot. Ko es tik jauna iesākšot ar bērnu, visa dzīve būšot samaitāta.

Man vairs nav spēka pretoties. Piedod man.»

«Man tev tik daudz kas stāstāms. Kad es pirms dažām dienām ieraudzīju istabā uz galda uzklātos baltos palagus un sterilizatorā burbuļojam instrumentus, sapratu, kam tūliņ jānotiek un šausmās aizbēgu no mājām. Tagad dzīvoju pie tavas tēvmāmiņas. Viņa ir laba kā zeme, veltīgi neiztaujā, dēvē mani par savu mīļo meitiņu. Te ir pasakains miers. Rītausmu pirmais iedzied raibais gailis, atceries, viņu sauc par Miķeli. Tad iemaujas gotiņa, ieblējās aitas. Krancis ar priecīgu riešanu sveic savu veco saimnieci. Guļu tava vectēva platajā koka gultā, kurā tavs tēvs esot nācis pasaulē, gaidu tēvmāmiņu. Viņa pienes man pie gultas krūzīti tikko slaukta piena un katru rītu saka vienu un to pašu: — Tev tagad, meit, jādzer un jāēd par diviem.

Ak, Alvi, vai man pietiks spēka un padoma izaudzināt mūsu bērnu par krietnu cilvēku?»

* * *

«Esmu kļuvusi par īstu laucinieci. Iemācījos slaukt govi un izcept, īstu lauku rupjmaizi ar ķimenēm. Abas ar tēvmāmiņu ravējam dārzu, barojam lopus. Ja tu būtu līdzās, vairāk nekā nevēlētos. Tēvmāmiņa man neļauj bēdāties, tas varot kaitēt mazulim!»

«Atbrauca mamma, gribēja mani vest atpakaļ uz pilsētu. Es atteicos. Iešu bērnudārzu audzinātāju kursos un strādāšu kolhoza bērnudārzā. No mammas nekā negribu ņemt, viņa uz mani dusmīga. Vēlāk, kad mazulis paaugsies, studēšu neklātienē Pedagoģiskajā institūtā. Nelabumi mani

vairs nemoka, jūtos stipra un vesela.»

«Biju aizbraukusi uz Silaini pie ārsta. Viss kārtībā. Mācīja mani, kā izturēties, ko ēst, ko dzert. Vēlēja daudz kustēties, negulšņāt pa gultu. Kapsētā satiku tavu mammu. Pavisam nosirmojusi. Aicināja, lai nākot dzīvot tavā istabā. Man nekur nav tik labi kā pie tēvmāmiņas.

Tavs kaps vienos ziedos. Bet tas, kas tur apakšā, vairs neesi tu. Kaut kur lasīju, ka cilvēks dzīvojot tik ilgi, cik ilgi viņa darbi un atmiņas par viņu. Skolā mēs mācījāmies par senajiem grieķu māksliniekiem un rakstniekiem. Viņu darbi mūs sajūsmina vēl pēc divtūkstoš gadiem. Redzi nu, tava auša un vieglprāte sākusi prātot par mūžības jautājumiem.»

* * *

—  Tu zini, kas šodien par datumu?

Lauris, uz muguras atlaidies baltajās sūnās, skatījās, kā pār debesīm peld rožaini mākonīši. Saule jau krietnu brīdi bija aizslēpusies aiz koku galotnēm, bet krēsla kavējās. Karēlijā valdīja baltās naktis.

—   23. jūnijs, Līgo vakars. Pērngad mēs no skolas aizbraucām uz Kazdangu. Sanāca milzums līgotāju — skolēni, studenti, aktieri — dziedājām, dejojām. Viņiem ir tāda tradīcija — sakurt uz nelieliem plosti- ņiem ugunskurus un palaist ezerā. Uguntiņas atspīd tumšajā ūdenī, kolosāls skats. Tu dzirdi?

Lauris neatbildēja. Cik vien spēja atcerēties, Jāņus viņi vienmēr pavadījuši pie vectēva. Uz tīri izberzētajām grīdām vecāmāte sakapāja kalmes. Viņi ar vectēvu no meža pārnesa meijas. Pie kūtsdurvīm pielika pīlādzi, lai govij vairāk piena. Uz balti apklāta galda jāņusiers, pīrāgu bļoda un miestiņa krūze. Pēc pirts, paēduši vakariņas, visi gāja pie Rudzīš- onkuļa, kuram Jānis vārdā. Tur tad arī sākās īstie Jāņu prieki — darvas mucas aizdedzināšana, lēkšana pāri ugunskuram, saullēkta sveikšana.

Vecāsmātes vairs nav. Vectēvs droši vien sēž divatā ar mammu. Nu jau zina, ka viņš nositis cilvēku, apzadzis pats savu vectēvu, kurš Laurim darījis tikai labu: mācījis sienu pļaut, kokus gāzt, zarus apdarināt, mīlēt mežu un visu dzīvo radību tajā. Ziemā dziļā sniegā stirnas nāca uz viņa māju pēc siena un droši ēda no rokas. Nezin, vai kādreiz vectēvu un māti vairs redzēs?

Reiz abi bēgļi satika mežsargu. Tas sīki izjautāja, kas viņi, no kurienes. Tādiem gadījumiem pie rokas bija sadomāts stāsts: «Esam Lietuvas skolēni, apceļojam dzimto zemi. Katru vasaru savu republiku.» Tūristu Karēlijā bija, ka biezs, tādēļ mežsargs neko nebrīnījās, tikai piekodināja būt uzmanīgiem ar uguni.

Pirmo reizi abi izjuta, ko nozīmē būt vajātiem, baidīties no ikviena sveša cilvēka. Pilsētas burzmā vēl nekas, tur cits citu nepazīst un vienaldzīgi iet garām. Bet mazā karēļu ciematiņā vai vientuļā vietā — ej nu sazini, vai tevi izjautā tāpat aiz ziņkārības vai arī ar noteiktu uzdevumu.

Jūnija beigās sākās lietavas. Vecā brezenta telts piemirka, laida cauri ūdeni. Drēbes kļuva mitras. Atis šķaudījās. Viņam bija temperatūra.

«Sapinos ar tādu mīkstmiesi, iekulšos vēl ķezā,» Lauris pie sevis šķendējās, tomēr devās uz tuvāko apdzīvoto vietu pēc zālēm. Vecs aptiekārs sīki izprašņāja, cik augsta temperatūra, vai klepus arī moka, vai krūtis čerkst, un tikai tad iedeva vairākas paciņas ar tabletēm. Ciemata veikalā Lauris nopirka desu, maizi, lēju, iebiezināto kafiju un pat sauso spirtu ar visu pavardiņu.

Mugursoma novilka plecus. Pārguris Lauris pārnāca nometnē. Uzvārīja stipru tēju, iedeva slimajam zāles. No rīta Atim jau bija krietni labāk.

—  Jāvācas prom no šejienes, — Lauris teica. — Veikalā izlikts paziņojums, ka no stingrā režīma jiometnes izbēguši divi puiši, pēc apraksta līdzīgi mums. Droši vien ķemmēs arī mežus.

Atis ilgi pētīja shematisko Karēlijas karti.

—    Re, cik labi iznāk. Pa mūsu upīti laivā dosimies līdz Topezeram. Tajā ir milzums lielu un mazu saliņu, tur kādu laiku paslēpsimies. Top- ezers ar kanālu savienots ar Paņgemu, no tā savukārt iztek Paņgemas upe, pa to var laisties uz leju līdz pat Baltajai jūrai.

—   Pa pirmo! Lai viņi tik pamēģina mūs notvert!

Kārtīgi salikuši ēdamo un drēbes plastmasas maisos un mugursomās, bēgļi uzsāka braucienu pa upi uz leju. Straume rāva mazo piepūšamo laiviņu no krāces uz krāci. Abiem tik vien bija pieredzes airēšanā kā ar īrēto laivu pa mierīgo Ķīšezeru. Atis ar tējkannu drudžaini smēla ūdeni no laivas. Lauris mēģināja ar airi ievadīt laivu mierīgākos ūdeņos. Vietām tā iesprūda starp milzīgajiem akmens bluķiem, tad nācās kāpt aukstajā ūdenī līdz jostasvietai un atbrīvot savu kuģojamo. Akmeņi bija glumi, kājas slīdēja. Abi bija slapji līdz pēdējai vīlītei.

Kad priekšā paspīdēja mierīgais, kā ar sudrabu pārlietais ezera spogulis, puiši atviegloti nopūtās. Klusā meža apņemtā līcī viņi izvilka laivu krastmalā. Sausa kurināmā netrūka. Drīz vien ezermalā sprēgāja varens ugunskurs. Lauris pasmēla ūdeni un uzlika vārīties'tēju.

—   Met visu nost un izliec žāvēties pie uguns. Saslimsi vēlreiz, būs jāliekas slimnīcā, sāks taujāt, kas un no kurienes… Segas, par laimi, sausas, še, tinies iekšā, neklabini zobus.

—   Dritvaikociņ! Ēdamais samircis! Velns, kas tās par mugursomām! Reklamē kā ūdensdrošas, bet šīs kā siets. Maize putrā, makaroni arī.

Konserviem nekāda vaina, desu tūliņ uzcepsim uz iesma. Sāls un cukura kārbas, par laimi, veselas. Nekas. Nokniebsim kādu stirnēnu vai zaķēnu, badā nenosprāgsim. Būtu vēl maize vai kartupeļi…

Atis sēdēja nerunīgs un vienaldzīgs. Galva plīsa vai pušu no sāpēm. Pār muguru skrēja auksti drebuļi, nelīdzēja pat karstā tēja. Lauris viņu piespieda norīt aptiekāra dotās tabletes, sasedza ar abām vecāsmātes austajām segām un pieteica, gulēt. Pats devās izlūkot apkārtni, līdz paņēmis vectēva bises stumbeni un rupjās skrotis, kas zina, varbūt laimējas uzskriet virsū medījumam. Ezera krasti bija izroboti lielākiem un mazākiem līčiem. Vietām nācās brist pāri strautiem, kas ietecēja ezerā. Lielākas un mazākas saliņas, apaugušas lapu kokiem un krūmiem, gan solīja drošāku patvērumu nekā krasts, bet līdz ar to miljoniem odu.

Pēc pāris stundu gājiena Lauris nonāca pie prāvākas upes. Gabaliņu tālāk tās krastā atradās ciemats. «Zēl, ka nav līdzi nauda, varētu kaut maizi nopirkt. Labāk tomēr kādas dienas paciesties, nerādīties ļaudīs, ka nenotur viņus par izbēgušajiem kolonistiem.»

Atceļā kādā nelielā līcītī Lauris pamanīja meža zosu baru. Baltie putni mierīgi barojās seklajā ūdenī. Pelēku pūku klātie mazuļi paklausīgi peldēja aiz vecākiem un bāza knābīšus ūdenī. Lauris uzmanīgi notēmēja un izšāva. Putni klaigādami pacēlās spārnos un aizlidoja. Divas zosis palika guļam ūdenī, viena izmisīgi gāgināja un kustināja sašautos spārnus.

Skaļais šāviens vairākkārtīgi atbalsojās mežā. Lauris brīdi nogaidīja, ' lad ar visām kedām brida pēc medījuma, jau iepriekš juzdams mutē ceptas gaļas garšu.

Atis gulēja sasarkušiem vaigiem un pa miegam kaut ko murmināja. Smiltīs līdzās ugunskuram manīja svešu zābaku nospiedumus — padziļinātu pakavveida papēdi un apaļas kā trīskapeikas pēdu bedrītes. Tādus atstāja importa šņorzābaki; kādam pie vectēva atbraukušam medniekam bija uz mata tādi paši.

Laurim kļuva neomulīgi. Ja nu nācējs ir spiegs no tās puses? Varbūt viņš tepat netālu krūmos tup un visu novēro? Lauris uzmanīgi paskatījās apkārt. Nekas no mantām nebija paņemts. Naudas maku viņš bija noslēpis sūnās zem egles.

Mežā atskanēja ķērcoši smiekli, Lauris satrūkās. «Muļķis gatavais!» viņš pats sevi skaļi izbāra: tas taču ir ūpis — naktsputns. Virs ezera cēlās migla. Lauris savāca vienkopus izžuvušos drēbju gabalus, ar pūlēm uzcēla telti, nostiprinājis to starp diviem pusaugu bērziņiem.

Ugunskurā ogles vēl kvēloja. Ezermalā smiltīs gulēja izskaloti baļ- ķēni. Lauris tos atvēla un krusteniski salika ugunskurā — būs siltums visai naktij. Un arī drošība, šajos mežos klaiņo ne tikai zaķi un stirnas, bet arī lāči un vilki.

Vairākkārt Lauris bija vērojis, kā vectēvs tīra medījumu. Nu tas bija jāveic pašam. Atkritumus viņš ieraka zemē, daļu gaļas apsālīja un, plēves maisiņā rūpīgu ietītu, ieguldīja ezerā. Šašliki uz oglēm cepās čurkstēdami, izplatīdami kārdinošu smaržu.

—   Dzert! — Atis lūdzās. Sakaltušās lūpas un karstā piere liecināja par augstu temperatūru. — Paklau, vai te bija kāds svešs? — Lauris taujāja. Slimais pakratīja galvu un atslīga zemē. «Nu gan esam pamatīgā tintē. Ja nu Atis arī aiziet pie senčiem, ko tad? Piesies man vēl vienu lietu. Nav ko iepriekš gausties, gan rīt viss būs pa pirmo.» Ievilcis slimnieku teltī, Lauris to rūpīgi sasedza un pats nolikās līdzās. Nakts pagāja nemierīgi. Slimais aizvilkdamies kāsēja, prasīja dzert, mētājās no vieniem sāniem uz otriem, tJz rīta pusi Lauri pamodināja šņākuļošana aiz telts audekla tieši viņam pie galvas. Telts salīgojās. Iešķindējās katliņš. Paņēmis šauteni, Lauris paskatījās ārā. Nometnē saimniekoja milzīgs brūns lācis. Lauris izšāva gaisā. Ķepainis paskatījās viņā mazām, ļaunām ačtelēm, tad pagriezās un lēnām aizčāpoja uz mežu.

—   Kas šāva? — Atis, no miega satrūcies, prasīja.

—   Guli, viss kārtībā. Se, iedzer vēl zāles.

Lāceņu ciema milicijai par slimo puisi Balto smilšu līcī pastāstīja vietējais mežsargs. Kaut ko murgojot nesaprotamā valodā. Pēc lietām spriežot, nometnē esot divi. Mežā dzirdējis šāvienus.

—   Varbūt tie paši, no kolonijas izbēgušie?

Pēc tādiem gan neizskatoties, mežsargs apšaubīja. Slimo ezermalā bez ārsta palīdzības nevarot atstāt. Nolēma otrā rītā ar motorlaivu aiz- biaukt paskatīties, kas tie ir par ļaudīm.

Ati un Lauri no dziļa miega pamodināja skarbs uzsauciens krievu valodā: «Podjom! Nu, tūristi, vihoģi pa odnomu!»

Bēgt nebija nekādas nozīmes. Mežsargam plecā karājas bise, arī abi miliči bija diži noauguši tēvaiņi.

Laura žēlabainajai pasaciņai par noslīkušajiem dokumentiem miliči diezin kā neticēja. Mežsarga medību suns izkārpīja apraktās meža zosu paliekas.

—   Savāciet veiklāk savu mantību laivā, braucam uz ciematu, tur noskaidros, kas jūs par putniem! — Pavēle skanēja bargi un nepārprotami.

—   Kur tu? — viens no miličiem uzsauca, pamanījis, ka Lauris virzās uz meža pusi.

—  Man vajag… — Milicis pagājās līdzi. Lauris notupās zem egles un aizslidināja maku ar naudu un zeltu aiz sporta krekliņa.

Iecirknī viens no miličiem krietnu brīdi šķirstīja kaut kādus papīrus, laiku pa laikam cieši pavērdamies aizturētajos.

—   Jūs gribējāt izbēgt no soda, neizdevās. Nāksies vien atbildēt, Ati Brici un Lauri Dzeni, gan par slepkavību, gan par mašīnas aizdzīšanu un malu medniecību. Ieteicu brīvprātīgi pastāstīt, kur noslēpāt mašīnu. Liegties nav nozīmes, tāpat atradīsim.

Lauris uz kartes parādīja nelielo mežezeru. Atis, acis aizvēris, klusēja.

Trešā nodaļa SPRIEDUMS

Vasarā Vladika, Laura un Ata klasesbiedri strādāja «Lotosa» vienībās, sauļojās, peldējās, sportoja. Vladikam, Atim un Laurim iepriekšējās izmeklēšanas izolatorā dienas ritēja vienmuļas, vienādas kā skrūves no konveijera. Vladiks ar pārējiem kameras puišiem nespēja un arī negribēja sadraudzēties. Labi, ka viņu savā aizbildniecībā ņēma sabiedriskais audzinātājs, par spekulāciju apsūdzēts sportists. Ar saviem bicepsiem viņš bija iedzinis bijību kameras «dūžiem». Atkal un atkal Vladiks pārmeta sev, ka tajā nelaimīgajā svētdienā aizgāja pie tiem diviem. Nekādi tuvie draugi viņi nebija. Lauris mācījās paralēlklasē. Reizēm abi, garlaicības dzīli, aizkāpa pie Ata, kuram piederēja augstākās klases magnetofons un kasetes. Nevajadzēja toreiz sapīties, tagad viņš ar tēvu kāpaļātu pa Kamčatkas vulkāniem.

Tēva vēstules Vladiks zināja no galvas: «Pašreiz uzturos Kūriju ziemeļu salā Paramušīrā. Klimats te bargs. Sniegs vietām nenokūst pat vasarās. Koki neaug. Krūmāji tik biezi, ka nav iespējams izlauzties cauri. Vakar beefnaz aizgāju bojā. Kopā ar pavadoni rāpāmies sēra vulkānā Ebeko. Temperatūra ap nulli. Apģērbs apledojis. Migla tik bieza, ka dažus soļus tālāk neko nevar saskatīt. Pavadonis lādas pilnā balsī par aptaurētiem žurnālistiem, kas meklē sev tīšu galu. Tuvojamies vulkāna virsotnei. Mākoņi pinas pa kājām. Pa spraugām gaudodami un svilpodami izplūst dažādas krāsas sēra tvaiki. Galva sāk sāpēt, kļūst nelabi. Laipojam starp vulkāniskām bumbām, no kurām dažas ģimenes mājas lielumā. Un tad beidzot esam pašā augšā. Pa kreisi dziji lejā kā milzu katlā burbuļo verdošs sērs. Pa labi — izdzisušā krāterī — ezers koši zilā krāsā. Stāvam uz šauras kraujas. Lietus mākoņi uz brīdi pašķiras. Dziļi lejā kļūst redzama bangojoša jūra. Paspīd saule, kā uz pasūtījuma. Uz tumšo mākoņu fona parādās spilgta dubultā varavīksne. Es knipsēju un knipsēju, tādus kadrus var noķert tikai reizi mūžā.»

Vladikam aprakstītais atainojās acu priekšā tik skaidri, itin kā viņš ■stāvētu tēvam līdzās Ebeko virsotnē. Un varēja taču viņš tur būt. Māte un aizstāvis Vladiku mierināja, teica, ka viņu izglābis kāršu parāds. Didzis pret viņu sūdzību neceļot, tādēļ nekāds lielais sods nedraudot. Vladiks visu vairākkārt pārdomāja un cieši izlēma — tiklīdz nokļūs brīvībā, nekavējoties brauks pie tēva. Skolu var pabeigt arī neklātienē. Iemācīsies labi fotografēt, beigs Žurnālistikas fakultāti, būs fotokores- pondents, tāpat kā tēvs. No viņa nekāds ārsts neiznāks, lai mamma saka, ko grib.

Atis pēc aizturēšanas ilgāku laiku nogulēja slimnīcā, ārstēja abpusējo plaušu karsoni. Nepilngadīgie zaglēni, automašīnu aizdzinēji, huligāni un spekulanti, kuri izolatorā uzturējās īslaicīgi, līdz beigsies izmeklēšana un būs jāiet uz tiesu, jaunpienākušos mēdza visādi āzēt. Lauris jau pirmajā dienā pārējiem iedvesa respektu, nodemonstrēdams pāris izteiksmīgus uzbrukuma paņēmienus. Kameras atamani viņu uzskatīja par «savu puiku». Nosist cilvēku kurš katrs vis neuzdrošināsies.

Kriminālās meklēšanas inspektors izrādījās nopietns. Viņam vajadzēja sīki zināt, kurā vietā katrs liktenīgajā naktī stāvējis, ko teicis, kā viss noticis. Laurim, Atim un Vladikam atkal un atkal nācās visu pārdzīvot 110 jauna. Vainīgie neliedzās, visi tajā naktī bijuši pamatīgā žvingulī.

Advokāti savukārt rakņājās dvēselē, meklēja cēloņus puišu egoismam, nežēlībai, visatļautībai, kādēļ godīgiem, strādīgiem vecākiem izauguši tādi bērni?

Pienāca rudens. Vientulīgajam bērziņam, kurš auga asfaltētā pagalma •stūrī, vējš notrauca pēdējās dzeltenās lapiņas.

— Kaut ātrāk būtu tiesa, — Atis satikšanās reizē teica mātei. — Reizēm man šķiet, ka sākšu jukt prātā.

Beidzot izmeklētājs ar savu darbu bija galā. Savāktie dokumenti, liecinieku liecības, dažādu ekspertīžu slēdzieni aizņēma divus biezus sējumus.

Tiesām, tāpat kā kapsētām, ir sava īpaša publika — sensāciju meklētāji, pensionāri, dažādi dīkdieņi. Vēlāk tiesu sēdēs dzirdētais tiek iznēsāts pa pilsētu, pārveidots, papildināts, izpušķots. Ne jau katru dienu pilsētas centrā nosit cilvēku.

—  Zvēri tādi! Sadzeras un staigā slepkavodami! Tādus tik pie karātavām! — padzīvojusi sieviete pilnā balsī mēļoja.

—   Pie mums nekar, — kāds zinīgs vīrietis viņai paskaidroja. — Un nepilngadīgos vispār nesoda ar nāvi. Viņi vēl nespēj atbildēt par nodarīto.

—   Kas viņi par nepilngadīgiem! Drīz būs astoņpadsmit.

—   Sodīt vajadzētu vecākus, kas puišus par tādiem izaudzināja. Zinām tos labi situētos! Atvasēm netrūkst ne importa drēbju, ne pašiem sava braucamā — viss jau bērna gados izbaudīts!

Laura māte novājējusi, saraudātām acīm pagrieza runātājiem muguru. Danuta Brice nosarka kā nopliķēta.

Nelielajā Augstākās tiesas zālītē visiem ziņkārīgajiem, paziņām un radiem nepietika vietas. Labi, ka Vladika māte aizņēmusi vielu arī Danutai.

Sargi ieveda apsūdzētos. «Ak dievs, kā viņš novājējis,» Danutai Bri- cei sirds sažņaudzās aiz žēluma. Atis pavērās mātē. Apaļā kā ola galva, ar nesen nodzītajiem matiem, ausis, garais, vājais kakls pārklājās ar spēju sārtumu. Lauris, acis nolaidis, pēiīja savas kedas. Durvīs parādījās tiesnese un abi piesēdētāji. Visi piecēlās.

Prokurors, pēc izskata spriežot bargs vīrs, abiem galvenajiem apsūdzētajiem pieprasīja maksimālo soda mēru, kāds iespējams nepilngadīgajiem — desmit gadus, Vladikam, kas slepkavības brīdī nebija klāt — divus gadus.

—  Neuztraucieties, tas vēl nav galīgais spriedums, — advokāts starpbrīdī mierināja satriekto Ata māti.

Izsauca lieciniekus. Ata skolas vecais meistars, kuru kopš neatminamiem laikiem dēvēja par «Colštoku», liesas priekšā nostādīts, samulsa. — Par savu audzēkni, par Ati Brici, varu teikt tikai labu. Praktiskos darbus veic kārtīgi. Darba disciplīnas pārkāpsmu nav. Izcili apdāvināts zīmēšanā. Prot izgatavot skaistas inlarsijas. Ar pārējiem kursabiedriem draudzīgs, "palīdzīgs. Kā meistars varu apgalvot, no viņa iznāktu labs mākslinieks kokgriezējs, šis puisis izjūt koka dvēseli. Bet nu jau nekā, — meistars noplātīja rokas un pārmetoši paskatījās uz Ati.

—   Atceros, atnāca uz skolu tāds mazs puisītis sprogainiem matiņiem, bikls, kluss, paklausīgs. Pirmajās klasēs labi mācījās, — Laura klases audzinātāja stāstīja. — Uz ļauno pusi viss mainījās, kad vecāki izšķīrās. Dzīvojot pie tēva, sāka slikti mācīties un uzvesties. Atrodoties mātes

uzraudzībā, divniekus gan izlaboja. Tas liecina, ka Lauris ir garīgi attīstīts, bet nav pieradis pie sistemātiska darba. Raksturs nelīdzsvarots. Pret skolotājiem un klasesbiedriem reizēm neiecietīgs. Pēdējā gadā vairākkārt sarīkojumu laikā ieradās manāmi iereibis. Fiziski ļoti attīstīts, veikls un stiprs. Lepojas ar savu spēku un mīl darbu. Iepriekšējā vasarā kolhozā «Lotosa» vienībā strādāja labi. Uzliktos sabiedriskos pienākumus veica pavirši un negribīgi. Vairākkārt lika pieķerts pārdodot importa mantas par paaugstinātu cenu.

Apsūdzētajiem, īpaši Laurim no saviem audzinātājiem, klasesbiedriem un kaimiņiem nācās dzirdēt daudz rūgtu vārdu.

Pēc tiesas sēdes Lauris kamerā visu vakaru sēdēja domīgs un nerunīgs. Viņš pats sevi līdz šim uzskatīja par normālu jaunieti, kādu ir tūkstošiem, pat miljoniem. Kurš savā reizē dzērumā nav palaidis roku? Tas ar Alvi bija totāla neraža. Viņš to puisi nepavisam negribēja nosist, tāpat vien iegāza pa galvu, un viss. Bijušais treneris un «klasene» par viņu sliktu vien teica. Ati, to gan slavēja. Ar ko viņš labāks? Ar to, ka senčiem biezāks maks? Kaut tik neuzgrūstu visu vainu viņam vienam!

Izraksts no advokātes M. Kaijas runas tiesājamā Ata Briča aizstāvēšanai:

«Tiesājamā Ata Briča nodarījumi kvalificēti pēc kriminālkodeksa 99. panta 2. punkta par tīšu slepkavību vainas pastiprinošos apstākļos un pēc 140. panta 1. punkta par pilsoņa personiskā īpašuma atklātu zādzību. Mans aizstāvamais jau tiesā paskaidroja, ka nav gribējis Alvi Āķi nogalināt, ka viņš guļošajam Āķim iespēris pa roku un pēc tam pa galvu, nedomājot, ka no tā var iestāties cietušā nāve. Tādēļ uzskatu, ka mans aizstāvamais Atis Bricis sodāms pēc kriminālkodeksa 105. panta 2. punkta par tīšu smaga miesas bojājuma nodarīšanu Alvim Āķim.

Nosakot sodu tiesājamam Atim Bricim, lūdzu tiesu ņemt vērā, ka viņš noziegumu izdarījis, būdams nepilngadīgs, savu vainu atzinis, izdarīto no sirds nožēlo. Tāpat lūdzu tiesu ņemt vērā Ata Briča absolūti nevainojamo reputāciju un atrast par iespējamu mīkstināt tiesājamam sodu.»

Laura Dzeņa aizstāvis uzskatīja, ka apsūdzība celta nepareizi. Ar vienu sitienu-tik smagu, dzīvībai bīstamu miesas bojājumu nevarot nodarīt. Līdz ar to viņš lūdza tiesājamā Laura Dzeņa darbības pārkvalifi- cēt no kriminālkodeksa 99. panta uz 204. panta 2. punktu — «Noziegumi pret sabiedrisko drošību, sabiedrisko kārtību un iedzīvotāju veselību» un šī panta robežās arī noteikt viņam sodu.

Uz tiesneses pieprasījumu tiesas sekretāre nolasīja izrakstu no medicīniskā ekspertīzes slēdziena:

«Alvja Āķa nāve ir vardarbīga. Jau no pirmā sitiena ar dūri pa zodu zem žok|a Āķim tika nodarīti smagi miesas bojājumi trulas galvas smadzeņu traumas veidā ar sākušos subarahnoidālu asinsizplūdumu, bīstamu dzīvībai.

Sitienu rezultātā ar kāju pa galvu jau guļošajam Āķim tika nodarīti smagi miesas bojājumi, kas vēl vairāk paasināja ar pirmo sitienu nodarīto miesas bojājumu raksturu.»

Mediķu slēdziens ir īsvārdīgs, konkrēts un nepārprotams. Cik gan trausla ir cilvēka dzīvība, ja to spēj izdzēst viens vienīgs rokas sitiens! Un dažkārt pat tas nav nepieciešams, pietiek ar ļaunu vārdu, lai jūtīgāka sirds apstātos pukstēt. Vai Atis un Lauris to sapratuši? Laurim nesavaldība ir viena no spilgtākajām rakstura īpašībām. Atim savukārt — apziņa, ka viņš drīkst atļauties vairāk nekā citi.

Aizstāvji bija apsūdzētos pamācījuši, ko teikt savā pēdējā vārdā, lai iežēlinātu kaut vai piesēdētājas. Atis nolēma runāt tikai to, ko pats atzinis par pareizu.

— No tās nelaimīgās maija nakts pagājis gandrīz pusgads. Man bija pietiekami daudz laika, lai izdomātu, kādēļ tas viss noticis. Dažiem vecāki dzer, spekulē, no agra rīta līdz vakaram rauš naudu un par bērniem neliekas ne zinis. Manējie ir normāli. Māte jau no mazām dienām mācīja: paņemt svešu mantu ir negodīgi, kauties ir slikti, skolā labi jāmācās, jābūt pieklājīgam un tamlīdzīgi. Sākumā patiešām biju īsts paraugpui- sītis. Vēlāk, kad paaugos, mammas pamācības vairs neņēmu galvā, vienkārši laidu gar ausīm. Ar puikām spēlēt futbolu šķita daudz interesantāk nekā mācīties. Skolotāji uz trijniekiem vienmēr izvilka, priekšniecības atvase, neies jau lēkt acīs. Nekad neesmu mammai pajautājis, vai viņa to nezināja, vai arī izlikās nemanām. Pēdējā laikā dzīvoju tā, kā man gribējās, darīju, kas patika, nerēķinājos ne ar vienu. Man nekā netrūka — bija stereomagnetofons, deficīta kasetes. Pēc astotās klases beigšanas māte uzdāvināja moci. Es nevainoju vecākus. Pats pie visa notikuša esmu vainīgs. Esmu sagādājis lielas bēdas ne tikai Alvja mātei un citiem viņa tuviniekiem, bet arī saviem vecākiem un trenerim. Ļoti nožēloju, ka tā ir iznācis. Esmu gatavs saņemt pelnīto sodu.

Vēl joprojām nespēju noticēt, ka manam neapdomīgajam sitienam bijušas tik smagas sekas. Nepavisam negribēju Alvi nogalināt. Skaidrā prātā neviens no mums trim kauliņu neuzsāktu, to varu droši apgalvot,— I atiris runāja stostīdamies, īstos vārdus meklēdams. — Saprotu, ka neviena māte nespēj piedot sava dēla slepkavam, tomēr lūdzu nenosodiet mani pārāk bargi. Mana māmuļa mācīja tikai labu, centās vest pie prāta, bet es, muļķis, alkal un atkal bēgu pie dzērāja tēva. Piedod, māt, ja vari. Savā turpmākajā dzīvē centīšos izpirkt nodarīto ar godīgu darbu un apsolu, ka uz apsūdzēto sola nekad vairs nenonākšu. — Lauris paskatījās uz raudošo māti, aizsedza plaukstām seju un apsēdās.

Vladiks no pēdējā vārda atteicās. Pēc pārtraukuma visi, kājās stāvēdami, noklausījās spriedumu:

atzīt par vainīgu Ati Brici Kārļa dēlu, dzimušu 1967. gadā, un sodīt ar brīvības atņemšanu uz astoņiem gadiem pastiprināta režīma audzināšanas darba kolonijā;

atzīt par vainīgu Lauri Dzeni Vija dēlu, dzimušu 1968. gadā, un sodīt ar brīvības atņemšanu uz astoņiem gadiem pastiprināta režīma audzināšanas darba kolonijā;

atzīt par vainīgu Vladimiru Cumiku Igora dēlu, dzimušu 1968. gadā, un sodīt ar brīvības atņemšanu uz diviem gadiem. Saskaņā ar LPSR kriminālkodeksa 431. panta noteikumiem Cumikam sprieduma izpildi atlikt uz diviem gadiem, uzliekot viņam par pienākumu mācīties un pabeigt skolu.

Spriedums ir galīgs un kasācijas kārtībā nav pārsūdzams un protestējams.

Atis stāvēja zemu noliektu galvu. Astoņi gari gadi apcietinājumā! Kāto izturēs? Lauris raudzījās kaut kur tālumā, itin kā spriedums uz viņu neattiektos. Pienāca sargs un uzlika abiem roku dzelžus. Laura māte metās pie dēla.

—   Turies, dēliņ, klausi audzinātājus. Ja labi uzvedīsies, varbūt apžēlojas, palaiž ātrāk ārā. Es braukšu pie tevis, cik bieži vien atļaus.

Ati un Lauri izveda no zāles. Vladiks, kā tas pēdējā laikā pieņemts, sakrampēja rokas aiz muguras un gribēja viņiem sekot.

—   Kur tu? — sargs pabīdīja viņu atpakaļ. — Tu taču esi brīvs.

Ļaudis izklīda. Danuta Brice stāvēja kā sastingusi. Viņas puisēnam

astoņi gadi ieslodzījumā! Advokāts apgalvoja: četrus, augstākais — piecus. Atis taču nebija ķildas sācējs. Bet varbūt bija?

Ilze skatījās uz abām mātēm un domāja par savējo. Tām divām ir cerības sa^idīt dēlus mājās, bet Alvi neviens vairs neatdzīvinās.

SATURS

LIPS TULIANS ZAUDĒ MACU

Pirmā nodala. Ralis satiek Lipu Tuliānu……………………………………………. 7

Otrā n o d a 1 a. Magdalēna………………………. 19

Trešā nodala. Tēvs pamet ģimeni . . 28

Ceturtā nodaļa. Pagrabs …. 48

Piektā noda]a. Nodot var tikai draugu 60

Sestā noda]a. Kārtis vēsta nelaimi . . 81

Septītā noda)a. Tiesa…………………………. 97

TAPAT VIEN

Pirmā nodaļa. Tāpat vien . . . . 117

Otrā nodaļa. Bēgšana…………………………. 134

Trešā nodala. Spriedums …. 158

Зeнта Эргле ЛИП ТУЛИАН ПРОИГРЫВАЕТ МАТЧ ПРОСТО ТАК Рассказы Рига «Л неси а» 1986 На латышском языке Художник Эдгаре Озолнньш

HB 4757 Vidējā skolas vecuma bērniem

Zenta Ergle LIPS TULIANS ZAUDĒ MACU TĀPAT VIEN Stāsti

Redaktors 11. Auseklis Mākslinieciskais redaktors V. Selkovs Tehniskais redaktors A. Zandbergs Korektore Z. Vectīrele Nodota salikšanai 12.11.85. Parakstīta iespiešanai 02.04.86. .IT 11076. Formāts 70x90/16. Tipogrāfijas papīrs ,Vs 1. Literatūras garnitūra. Augstspiedums. 12,28 uzsk. iespiedi.; 12.86 ussk. krāsu nov.; 10,94 izdevn. I. Metiens 45 000 eks. Pasut. JVi 1451-1. Cena 55 kap. Izdevniecība «Liesma». 226047 Riga, Padomju bulv. 24. Izdevn. No 76,'32323/B-907. Iespiesta Latvijas PSR Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfija «Cīņa», 226011 Rīgā,

Blaumaņa ielā 38/40. Vāks iespiests ofsetspiedumā Rīgas Paraugtipogrāfijā. 226004 Rīgā, Vienības gatvē 11.

Ērgle Z.

340 Lips Tuliāns zaudē maču. Tāpat vien: Stāsti. Maksi. E. Ozoliņš. — R.: Liesma, 1986. — 165 lpp., il.

Content

Ērgle Zenta Lips Tuliāns zaudē maču. Tāpat vien

LIPS TULIĀNS ZAUDĒ MAČU

Pirmā nodaļa RALFS SATIEK LIPU TLILIĀNU

Otrā nodaļa MAGDALĒNA

Trešā nodaļa TĒVS PAMET ĢIMENI

Ceturtā nodaļa PAGRABS

Piektā nodala NODOT VAR TIKAI draugu…

Sesta nodaļa KĀRTIS VĒSTA NELAIMI

Septītā nodaļa TIESA

TĀPAT VIEN

Pirmā nodaļa TĀPAT VIEN

Otra nodaļa BĒGŠANA

Trešā nodaļa SPRIEDUMS

SATURS