Ērgle Zenta

Mūsu sētas bērni

ZENTA ĒRGLE

MŪSU SĒTAS BĒRNI

Tagad un toreiz. Daži vārdi musdienu tīņiem

(priekšvārds 1972. gada izdevumam)

Jauna, nelasīta grāmata ir kā noslēpums. Kāda tā būs, vai interesanta vai tik garlaicīga, ka snaudiens māksies virsū, to lasot? Un par ko tā būs?

Jūs apskatāt krāsaino vāku, izlasāt grāmatas nosaukumu — «Par mūsu sētas bērniem, indiāņiem un melno kaķi». It kā būtu skaidrs, bet patiesībā nekas nav skaidrs. Bet, lai jums patiešām būtu viss skaidrs, es pašā sākumā pastāstīšu, par ko būs runa šajā grāmatā.

Mūsu sētas bērni — tie ir bērni, kuri kādreiz dzīvoja mūsu pagalmā. Kādēļ tad — kādreiz? Tādēļ, ka stāsts uzrakstīts pirms piecpadsmit gadiem. Bērni, kuru nerātnības (mana kaimiņiene Sulce apgalvoja, ka uz labiem darbiem viņi nemaz neesot spējīgi) stāstā aprakstītas, tagad izauguši lieli, Guntim ir divi dēli — Artis un Jānītis, dvīņiem Tedim un Tonim katram pa dēlam, Larai — meita. Par citiem man nav precīzu ziņu.

Kas vēl pa šo laiku noticis? Dauclz kas Juglas apkārtnē, kur kādreiz mani varoņi brauca spēlēt futbolu un peldēties, paceļas jauni daudzstāvu nami. Bērnu klubi, kino, skaisti dārzi namu pagalmos nav vairs nekāds jaunums, bet parasta lieta. Vien bērni, kas rotaļājas šajos pagalmos, ir tādi paši kā pirms piecpadsmit gadiem. Vēl vakar manā istabā pa atvērtu logu ielidoja futbola bumba. Tā sasita manu visdārgāko smaržu pudelīti «Smaragds», un mana istaba vēl šodien smaržo tā kā pēc anīsa pilieniem, tā kā pēc vīstošām lefkojām (man pat šķiet, ka smaržo ari tas, ko es pašreiz rakstu).

Katram stāstam ir sava vēsture. Dažreiz tā ir krietni vien garāka nekā pats stāsts. Manas rakstnieces gaitas sākās ar nejaušību. Biju jau nodzīvojusi pusi mūža, man bija divi pusaudžu vecuma bērni — Guntis un Māra, bija iemīļota profesija — arhitektūra. Tad pēkšņi saslimu. Dažreiz slimot ir pat patīkami — vari gulēt cik ilgi gribi, tevi žēlo, lutina, nebar, nes visādas gardas lietas. Sākumā biju svētlaimē. Bet pēc tam man apnika. Garlaicības mākta sāku rakstīt par mūsu sētas bērniem. Guntis un Māra katru dienu pieprasīja jaunus turpinājumus. Kad piecēlos no slimības gultas, mans pirmais stāsts bija gatavs.

Kad šis stāsts bija nodrukāts grāmatā, saņēmu daudz vēstuļu. Kāda Maskavas skolniece vēlējās iepazīties ar Alfonu, citi atkal ar Aļku un Mai- goni. Bet gandrīz visi jautāja: kas notiks tālāk? Un man gribot negribot bija jāraksta stāsta turpinājums — «Tā tik bija vasara!».

Jūs domājat, ka ar to vēstuļu plūdi beidzās? Bērni tikpat neatlaidīgi gribēja zināt mūsu sētas bērnu turpmākos piedzīvojumus.

Bet es biju cieta kā klints, ņēmu un uzrakstīju citu stāstu par neveiksminieku Pēteri un melno kaķi. Tas bija pirms desmit gadiem. Varbūt jums būs interesanti uzzināt, ka Pēteris pašreiz studē filoloģijas fakultātē un paslepus raksta dzejoļus. Ledenes viņš vairs neēd, audzē švītīgas ūsiņas un valkā kreklu ar puķītēm un kruzuļotu apkakli par spīti savai māsai Elzai, kura mīl staigāt biksēs.

Ar to tad arī beigšu šo mazo informāciju. Visu labu.

Zenta Ērgle

Tagad un toreiz II

(priekšvārds 2005. gada izdevumam)

Ir pagājuši vēl trīsdesmit gadi, un pa šo laiku Mārai piedzimusi meita Agnese, kas nu jau pati izaugusi liela, Tedim un daudziem citiem varoņiem jau ir mazbērni.

Tu esi paņēmis rokās grāmatu, kas pirmo reizi iznāca pirms piecdesmit gadiem. Tad to lasīja Tavi vecvecāki un vecāki, kas tolaik bija Tavā vecumā. Grāmata stāsta par tā laika pusaudžu dzīvi, priekiem un bēdām, darbiem un blēņām. Tie bija laiki, kad tik tikko Latvijā sāka raidīt televīzija, un internets mums kļūs pazīstams tikai pēc četrdesmit gadiem.

Šo gadu laikā daudz kas mainījies un daudz kas ari izzudis no dzīves un ikdienas. Tāpēc ne viss grāmatā minētais var būt saprotams. Piemēram, kādreiz atzīmes Latvijā lika pēc piecu ballu sistēmas. Teicami bija 5, nevis 10, bet tagadējais 5 toreiz bija trijnieks. Ja lasot kaut ko nesaproti, ieskaties grāmatas beigās publicētajā vārdnīcā vai arī droši jautā tētim vai mammai, vectēvam vai vecmāmiņai. Lai viņi atceras bērnību, savas bērnu dienu spēles un valodu. Vai arī meklē neskaidro citās grāmatās un internetā.

Lasot Tu pats vari izvērtēt, kas un cik ļoti ir mainījies. Taču šķiet, ka viens ir palicis nemainīgs — Tavs un Tavu draugu piedzīvojuma gars. Un par to tad arī ir šis stāsts.

Artis Ērglis, Gunta dēls

.

Stāsts vēl nesākas

Kādā Rīgas iela atradās liels nams — patiesībā veseli trīs cieši kopā sabūvēti nami. Tie izveidoja divus nelielus pagalmiņus, bet aiz trešā nama atradās liels smilšains laukums. Tajā lielie žāva veļu, bet bērni skrēja sunīšus, spēlēja slēpšanos un dažreiz, kad sētniece neredzēja, arī futbolu. Zem namiem atradās pagrabi, kas savā starpā bija savienoti ar ejām. Arī tajos bērni mēdza ielavīties, kaut gan sētniece un vecāki bija to aizlieguši.

Visā namā bija astoņdesmit dzīvokļu, un tajos dzīvoja daudz bērnu — gan zēni, gan meitenes. Protams, ne jau nu visos, bet daudzos.

Pats ievērojamākais, pats cienījamākais cilvēks visā mājā bija aviācijas pulkvedis Vorobjovs. Par to nevienam zēnam nebija nekādu šaubu, kaut gan pulkvedis te dzīvot apmeties bija tikai nesen. Kad pulkvedis svētku dienās piekāra savus ordeņus un medaļas, tad tās sniedzās pāri visām krūtīm. Parasti gan viņš nēsāja tikai trijās rindās saliktas ordeņu lentītes un Padomju Savienības Varoņa Zelta Zvaigzni. Pulkveža dēls — mazais Vovka stāstīja, ka tēvs Lielajā Tēvijas karā notriecis vairāk nekā piecpadsmit fašistu lidmašīnu. Kad pulkvedis parādījās pagalmā, zēni uzreiz pieņēma miera stāju un

Iepazīstieties — tas ir tēvocis Krišus ar savu motociklu.

sveicināja viņu.

Seit viss skaidrs — tāda slota un liekškere visā māja ir tikai sētniecei Siliņtantei.

Tik lielā namā varēja atrast dažādus cilvēkus.

Bija te tādi kā septītajā dzīvoklī Sulci, kas bērnus nevarēja ieredzēt ne acu galā (pašiem viņiem tādu nebija) un saukāja tos par mežoņiem.

— Kad mēs augām, tad tādu palaidņu gan nebija. Zem galda mums vajadzēja tupēt, zem gultas, kamēr tēvs atpūtās. Žagaru bunte vienmēr pie sienas karājās, — mīlēja stāstīt pati Sulciene.

Bija arī citādi īrnieki — tādi kā, piemēram, tēvocis Krišus, kas dzīvoja stāvu virs Sulciem. Viņš vairs nebija gados jaunais, bet tomēr šad tad kopā ar puikām paspēlēja futbolu. Tēvocis Krišus bija elektrotehniķis. Ja mājā kādam sabojājās elektrība, tad visi lūdza viņu palīgā. Krišus tad kaut ko pagrozīja, kaut ko paskrūvēja, un viss atkal bija kārtībā. Viņa bikšu kabatās vienmēr atradās visādi vadu gali un citas pievilcīgas lietas.

Bet, pats galvenais, Krišum bija motocikls, nevis kaut kāds, bet ar blakusvāģi. Dažreiz viņš ar to pavizināja bērnus.

Sulci melsa, ka Krišus esot jucis, jo citādi jau neņemtos ar tiem palaidņiem, bet viņš pats tikai smaidīja. Kas viņam tādi Sulci!

Svarīga persona mājā bija sētniece Siliņ- tante. Liela, resna, skaļa, viņa augu dienu staigāja ar slotu un liekšķeri, uzslaucīja papīriņus un visādus netīrumus. Viņas balss skanēja driz še, driz tur. Siliņtante bija mājas sētniece jau no neatminamiem laikiem. Tēvocis Krišus, kas te bija uzaudzis, atcerējās, ka viņa agrāk esot bijusi uz mata tāda pati.

Dažreiz Siliņtantei radās konflikti ar puikām. Tad viņa bārās. Bet pavisam mazos viņa vienmēr aizstāvēja, un tie viņai visur staigāja līdz.

Septiņdesmitajā dzīvoklī dzīvoja Alka. Viņa pilnais vārds bija Aleksejs Tomilins, un viņam bija divpadsmit gadu. Aļkas tēvs bija kritis karā, bet māte strādāja par vilciena pavadoni. Tādēļ viņš bieži palika dzīvoklī viens pats. Tas nozīmēja, ka puikas pie viņa tad varēja justies kā mājās.

Aļkam piemita vairākas ievērojamas īpašības. Pirmkārt, viņš prata meistariski svilpt — iebāza mutē divus pirkstus, un tad atskanēja svilpiens, no kura, kā Siliņtante teica, šermuļi skrēja pa muguru un mati cēlās stāvus. Tā svilpt neviens cits no puikām nemācēja. Maigonis gan mēģināja, kļuva gluži sarkans no piepūles, bet viņam tikai šņāciens vien iznāca, un siekalas šķīda uz visām pusēm.

Jūsu priekšā viens no stāsta galvenajiem varoņiem — Alka, kas uzzīmēts brīdi, kad atskan viņa slavenais svilpiens. Ieskatieties labi! Alkām galvā ir īsta sarkanarmieša laiviņa un pie sāniem kortiks, ari īsts, nevis kaut kāds koka…

Otrkārt, Alkam vienīgajam visā sētā piederēja tērauda dunčelis, ko viņš lepni dēvēja par kortiku.

Treškārt un galvenokārt, Aļkam galvā bija īsta sarkanarmiešu laiviņa, īsta, saprotiet. Vienā vietā tai bija caurums. Aļka lielījās, ka to esot izurbusi lode, bet puikas bija pārliecināti, ka viņš pats to ar naglu izdūris, lai izskatītos cienīgāk. No laiviņas Aļka nekad nešķīrās.

Bez visa tā Aļka prata varen bezbailīgi kauties un vēl daudz ko. Tādēļ visi sētas puikas viņu atzina par savu atamanu.

Dzīvoja šeit arī tādi savādnieki kā Bērziņa jaunkundze no septiņdesmit pirmā dzīvokļa. Jā, tieši tā viņa sevi dēvēja — «jaunkundze», un tā arī visi viņu sauca. Bērziņa jaunkundze par visu vari gribēja izskatīties jauna, tādēļ viņa krāsoja matus un ģērbās nepiemēroti savam vecumam. Apģērbi viņai bija pavisam ērmoti. Vieni svārki, piemēram, bija ar kaut kādiem neredzētiem rāpuļiem.

—   Tie rāpuļi droši vien ražoti ārzemēs, — smējās puikas, nemaz nenojauzdami, cik tuvu viņi patiesībai. — Un nez ko tie tēvoči tajos smagajos koferos tik bieži viņai stiepj? — sprieda puikas.

Bērziņa jaunkundzei bija pavisam maziņš sunītis ar lielu rožainu lentu. Sunīti sauca par Emanuelīti. Ar Bērziņa jaunkundzi un viņas Ema- nuelīti sētas puikas atradās nebeidzamā kara stāvoklī. Tāpēc viņa savu sunīti sētā pastaigāties veda vienmēr pati, lai puikas tam ko nenodarītu.

liela loma mājas dzīvē bija pārvaldniecei, kas gan dzīvoja citur. Pārvaldniece uz puikām bija ļoti dusmīga, pa daļai tīri personīgu iemeslu dēļ.

*

Vakarā pirms mūsu stāsta sākuma notika divas ļoti svarīgas apspriedes: viena pagalmā, bet otra pie namu pārvaldnieces. Abas bija ļoti trokšņainas.

—   Tā jau nav dzīve! — sauca Maigonis un nospļāvās. — Pat bumbu spēlēt vairs nedrīkst! Kas tad ir svarīgāks, es jums prasu, kaut kādas tur Sulcienes veļa vai īsts sports?

—   Bet bija gan tas tev spēriens! Kā gāzi, tā palagam tieši pa vidu, un gatavs! — Janka nopriecājās.

—   Klausieties, zēni, rit vajadzētu kaut kur izbraukt, parīt sāksies skola, un tad jau vairs tā nevarēs.

—   Skaidrs! Pēdējā brīvdienā jau neiesim mājās tupēt.

—   Bet kur īsti?

—   Es zinu! Uz zvērudārzu pie lauvām! — sauca mazais Vovka.

—    Ej tu ar savām lauvām! Brauksim uz jūrmalu. Ar elektrisko.

—   Tur nu gan ne! Tur tik daudz cilvēku, ka soli nevar paspert. Pamēģini tad ar bumbu, būs vēl trakāk nekā šodien sētā!

—   Tad jau labāk uz Smerli, — Aļka ierosināja. — Ar tramvaju. Ūdens ari ir, varēs nopeldēties.

—    Bet mani jau mamma nelaidīs, — Janka gari novilka.

—   Samelo kaut ko, nu, ka ej uz kino vai pie drauga ciemos. Puikas sāka pārrunāt visu sīkāk: kas ņems līdzi bumbu, kur sapulcēties, cikos.

Bet tas jau vairs nav interesanti. Tādēļ atstāsim pagalmu un paraudzīsimies, kas notiek divas mājas tālāk, namu pārvaldes kantori.

—   Es prasu to mežoņu bandu uz visstingrāko sodīt! Nodot tik milicijai, lai tad tiesā! — īrniece Sulce uzsita dūri uz galda tā, ka tintnīca un zīmulis palēcās vien. — Šodien pat, es izžauju savu veļu pagalmā, bet puikas, ko domājat, ar netīru bumbu taisni manam palagam pa vidu. Te tev nu bija mazgāšana un skalošana!

—    Biedrenei Šulcei taisnība, — ierunājās arī pārvaldniece.

—   Tā tas tiešām ilgāk nevar vairs turpināties. Padomājiet tikai, namu pārvalde izdod naudu un tajā lielajā pagalmā iestāda ceriņus, bet tie palaidņi noloba kociņiem visu mizu. Un ko gan visu viņi tur nav sadarījuši — malku izsvaidījuši, mazās meitenes slodzījuši pagrabā, dzīvniekus spīdzinājuši! Paskatieties, cik daudz te sūdzību! — pārvaldniece uzmeta uz galda veselu gubu aprakstītu papīru. — Tādēļ jau arī es jūs saaicināju, lai apspriestos, ko tālāk darīt.

īrnieku komitejas locekļi pamāja ar galvām.

Ierunājās pulkvedis Vorobjovs, kas visu laiku bija sēdējis gluži klusu:

—   Vai tad nu tiešām tik traki, ka milicija būs jāsauc palīgā? Es gan te dzīvoju tikai neilgu laiku, bet neticu, ka puikas nu nemaz nebūtu spējīgi atšķirt melnu no balta. Defektīvi taču viņi nav?

—    Melnu no balta! — Siliņtante iemetās starpā. — Nekā viņi neatšķir. Bumbu dzenāt no rīta līdz vakaram, kliegt, brēkt, logus dauzīt. To tik viņi zina. Un tas jūsējais Vovka ari, pie tiem lielajiem vien, pie tiem vien.

—   Bumbu sist jau nu pats par sevi gan nav nekāds ļaunums, — pulkvedis mēģināja iebilst, — bet logus sist, protams, nevar. Vajadzētu paskatīties, parunāt ar viņiem.

—   Vai nu maz ir runāts. Mums ar pārvaldnieci jau līdz kaklam apnicis ar viņiem plēsties, — bezcerīgi noteica Siliņtante.

—   Tiem dauzoņām runā kaut no rīta līdz vakaram, — piebalsoja Šulce, — nekādas bijāšanas. Vai nu, kad mēs augām, bērni tā drīkstēja!

—    Kad jūs augāt, bija citi laiki. Mūsu bērniem vairs zem galda nav jālien. Mēs vairs bērnus neuzskatām par zvērēniem, kas jāvalda tikai ar žagaru. Bērniem jāzina, ka viņiem tāpat ir savas tiesības, bet arī savi pienākumi, kuri, protams, jāpilda, tikai ne aiz bailēm, bet apzinīgi.

—   Ieskaidrosiet jūs viņiem! Un kam tad arī tas laiks! Katrs, pats ar savējiem netiek galā, — prātoja pārvaldniece. — Kas tad par prieku vēl ņemties ar šo pirātu bandu!

Pulkvedis, bridi padomājis, teica: — Nu tad vajadzēs man pamēģināt ar tiem pirātiem.

—   Nekas jau nu jums tur neiznāks, — pārvaldnieces balsī nebija ne vismazāko cerību. — Bet pamēģināt varat.

Lai viss būtu pavisam oficiāli, pārvaldniece vēl ierakstīja biezajā protokolu grāmatā: — Namu pārvaldes īrnieku komiteja pēc paša lūguma uzdod pulkvedim Vorobjovam nodarboties ar 46. nama bērnu audzināšanu.

Ar to šis jautājums pagaidām skaitījās nokārtots.

Bet pulkveža istabā tajā vakarā vēl ilgi nenodzisa gaisma. Un, ja mēs būtu varējuši ielūkoties pa logu, tad būtu redzējuši, ka pulkvedis ar sievu kaut ko loti nopietni pārrunā.

1. nodaļa Alka domā par dzīvi

Jā, pēdējā svētdiena pirms skolas sākšanās jāpavada gods godam — tā puikas bija cieši apņēmušies.

Un nu tā bija klāt, zaigojoša, skaista, saulaina. Alkām kā akmens novēlās no sirds — neviena mākonīša pie debesīm. Viņš acumirklī paklausīja mātei un svilpodams nesa lejā atkritumu spaini. Te pie atkritumu tvertnes viņu noķēra Siliņtante.

—   Aļka, — viņa sacīja, — tu šodien savāc visu to savu, nu — kā viņu tur sauc — pirātu bandu, un tieši pulksten četros tā kā visi, lai būtu šeit, sētā. Pārvaldniece lika.

—   Bet, Siliņtant, — Aļka mēģināja lūgties, — tieši šodien…

—    Nekādu, bet — strupi nosacīja sētniece. — Glābiņa no jums vairs nav, cilvēkiem miera nedodat, logus dauzāt ārā! Nemaz nemēģiniet izlocīties, ar jums runās pats pulkvedis Vorobjovs! — viņa aiziedama vēl nosauca un pakratīja ar slotas kātu.

Tas nu bija ultimāts. Aļkam šķita, ka saule satumst un zeme paveras zem kājām.

—   Velns parāvis! Tieši šodien, kad viss tik labi izdomāts! — Aļka lēnām nolika spaini un uzrāpās uz garāžas jumta.

Un tā nu Aļka tur sēdēja, dauzīja ar papēdi pa sienu un domāja. Laiviņa viņam bija nošļukusi pavisam pakausī, melnie mati mežonīgās cirtās izspūruši, bet pierē ievilkušās divas vertikālas grumbas. Lieta pavisam nopietna. Ko nu nopietna — traģiska! Draud izjukt labi izdomāts un izplānots pasākums. Būtu vēl pārvaldniece vai kāda no mammām, tad varētu neiet nemaz vai šā tā izmeloties, bet pulkvedim Vorobjovam nevar. Vovka teica, lai nemaz nemēģinot melot. Un Vovka to labi zina, jo pulkvedis ir viņa tēvs.

Alka domāja, domāja, bet nekā nevarēja izdomāt.

—   Būs jāapspriežas ar zēniem, — nosacīja Aļka un nošļūca no garāžas jumta.

Drīz vien abos pagalmos atskanēja Aļkas svilpiens, tas, no kura sētniecei mati cēlās stāvus. Un, ja ēkas būtu no stikla, tad jūs redzētu, kā tas iedarbojās uz puikām.

Dvīņi Tonis un Tedis momentā no brokastu galda uzlēca kājās un metās ārā.

Mazais Vovka, kas pašreiz izcīnīja aizraujošu cīņu ar tēvu un gandrīz, gandrīz jau uzvarēja, steidzīgi norausās tēvam no krūtīm un devās uz durvīm.

—   Kur tad tu tik pēkšņi? — apvaicājās tēvs.

—   Darīšanas, — attrauca Vovka jau aiz durvīm.

Janku, kas svētdienās mīlēja ilgāk pagulēt, svilpiens pārsteidza gultā. Vienā naktskreklā viņš pieskrēja pie loga.

Gan gaišmatainas, gan tumšmatainas galvas izkārās pa logiem un acumirklī saprata tikai viņām vien zināmās zīmes.

Pēc īsa brīža uz garāžas jumta sēdēja kādi divpadsmit puikas un kliedza cits par citu skaļāk.

—   Tas viss tās nejaukās pārvaldnieces darbs! — izgrūda Maigonis un draudēja ar dūri kaut kam debesīs.

—   Klusu, zēni! — sauca Aļka. — Vajag visu labi pārdomāt. Par ko mums varētu mazgāt galvas?

—   Par Zariņietes malku, tas būs kā likts! — ieminējās Janka. Alka domīgs nolieca vienu pirkstu.

Ar to malku bija tā. Vecajai invalīdei Zariņu mātei, kas dzīvo sešdesmit otrajā dzīvoklī, atveda plītij malku — dažādus atgriezumus no finieru fabrikas. Visu to kārtīgi nokrāva lielajā pagalmā. Tur bija gan kvadrātveida dēlīši, gan garas nūjiņas, gan dažādi klucīši. Puikas acumirklī piesteidzās klāt un izvēlējās sev piemērotus zobenus, vairogus un šautenes. Sākās niknas cīņas. Kad Zariņu māte pārnāca mājās, viss pagalms bija piesvaidīts ar malku, bet kaudzei pa virsu vēl rosījās meitenes un mazie puikas, izraudzīdamies sev noderīgākos lietaskokus. Zariņu māteTTenākdama pagalmā, rokas vien sasita un, protams, tūlīt pie pārvaldnieces sūdzēties.

—    Par tām meitenēm, — piemetināja Maigonis, — tas būtu divi. Es jau jums toreiz teicu, neaiztieciet tās pinkšķēs!

Notikums ar meitenēm atgadījās pavisam nejauši. Puikas sadomāja spēlēt karu, bet neviens negribēja būt par fašistu. Tad Aļkam ienāca prātā aplenkt meitenes, kas tupēja smilšu kastē un vīstīja savas lelles. Pēc nelielas pretošanās meitenes tika saņemtas gūstā un ieslodzītas pagrabā. Bet pēc tam tūlīt uzbrukumā nāca kaimiņu Pētera puikas, un meitenes pagrabā kaut kā pavisam aizmirsās. Kad Siliņtante viņas atbrīvoja, sākās tracis pa visu māju. Meitenes bija pavisam noraudājušās.

—   Nu, Šulciene jau ari būs aizskrējusi sūdzēties, — sacīja Tonis. — Viņa teica mūsu mammai, ka tā to lietu neatstāšot.

—   Patiesībā tur mēs nemaz neesam vainīgi. Ko viņa žauj savus kreklus un bikses tur, kur mums jāspēlē futbols?

—   Bet kā viņa spiedza! — atcerējās Andris. — Balss kā taure! Vai nu to pāris traipu dēļ vajadzēja visu māju piekliegt? Būtu iedevusi mums, mēs paši būtu izmazgājuši — un gatavs.

—   Vistrakākais gan laikam būs par tiem ceriņiem, tad jūs redzēsiet, — apgalvoja Aļka, — un par to kaķi.

Jā, atmiņas par šiem notikumiem nebija patīkamas. Pārvaldniece pavasarī atveda palielus ceriņu krūmus un iestādīja tos lielajā pagalmā, lai zied un smaržo īrniekiem par prieku. Puikas nolēma ar Aļkas kortiku iegriezt ceriņos savus vārdus, bet kociņi bija par tieviem, un tur nekas prātīgs neiznāca. Tad viņi noplēsa ceriņiem mizu, jo balti tie izskatījās glītāk. Ceriņi, protams, nokalta, bet pārvaldniece briesmīgi apskaitās. Vecākus izsauca uz namu pārvaldi, un tie pēc tam vainīgos ņēma priekšā pa īstam. Un skaidri saprotams, ka daža māte ar bārienu vien neapmierinājās.

Puikas to tā nevarēja atstāt. Pārvaldniecei bija angoras sugas kaķis, ko viņa ļoti mīlēja. Reiz kaķis bija ieklīdis sētā, puikas to noķēra un iespieda asti peļu slazdā. Kaķis no sāpēm un izbailēm bija vienā stiepie- nā ielai pāri un pretējā nama pagalmā iekšā. Tur to pienācīgi saņēma kaimiņu puikas. Pavisam nomocītu to kaimiņu sētniece beidzot atdeva atpakaļ pārvaldniecei.

Ar to arī sākās naids starp pārvaldnieci un puikām.

—   Vajadzēja ar mums toreiz to jandāliņu iesākt, — pukojās Aļka, bet nu jau bija par vēlu.

—    Ko tagad darīt?

—   Jūs nu varat spriest, kā gribat, bet es braukšu uz mežu. Liela vajadzība klausīties sen apnikušus sprediķus. Nedomājiet, ka pulkvedis teiks: cik jūs labi darījāt, ka ieslodzījāt tās meitenes pagrabā, ka izsvaidījāt malku. Vai nu nav dzirdēts, kā tādi pulkveži komandē! Paldies!

Man tas viss jau tik tālu, — Maigonis novilka ar pirkstu gar kaklu. — Māte katru dienu baras, gan jau rit skolotāja ari sāks, un nu vēl pulkvedis! Sirsnīgi pateicos!

—    Mans tētis nemaz tā nebļauj, — Vovka apvainojās.

—   Vienalga. Zēni, kas brauks man līdz? Gandrīz visi sakustējās uz iešanu.

—    Kā jums nav kauna! — Aļka iesaucās. — Pats pulkvedis mūs aicina. Vesels pulks lidotāju, saprotiet, klausa katram viņa mājienam, bet ko jūs? Es kā atamans pavēlu: atlikt izbraucienu un turpināt apspriedi!

Puikas kļuva domīgi un sāka šaubīties.

—   Zēni, es eju pēc bumbas — un braucam, — Maigonis sabāza rokas bikšu kabatās, savilka bikses uz augšu un devās prom. Viņam sekoja Andris un vēl pāris puiku.

—   Gļēvuļi, — nosauca viņiem pakaļ Aļka, bet Maigonis tam parādīja mēli.

—   1.ai jau skrien. Mēs aizbrauksim citu reizi, — Guntis samierinājās ar likteni. Janka pārlaida ar delnas virspusi gar acīm. Viņš jau neraudāja, ko nu! Tas tik tāpat, tā kā gruzis…

Un viss tik labi bija izdomāts! Būtu vēl kaut lietus lijis, bet nē — viss lielais pagalms kā par spīti saules pieliets, un pie debesīm peld balti, pūkaini mākonīši. Tāda diena, tāda dieniņa! Kā radīta izbraukumam! Lielas, patiesas bēdas atspoguļojās puiku sejās un acīs.

Jā, ko tagad darīt?

—    Neatzīties! — ierosināja Janka. — Neatzīties — un cauri!

—   Neder, — nopūtās Aļka. — Vovkas tēvs droši vien tāpat visu zina. Pārvaldniece noteikti būs visu izstāstījusi un vēl klāt pielikusi. Kāds jods toreiz lika triekt to viņas kaķi!

—    Būs vien jāatzīstas, — nopūtās Tonis, un Tedis arī nopūtās.

—   Ir ienācis priekšlikums, — Guntis no divdesmitā dzīvokļa vienmēr runāja gudri, — ir ienācis priekšlikums sūtīt Vovku pie tēva, lai noskaidro, ko īsti pārvaldniece viņam teikusi.

—   Jā, varbūt pulkvedim visas palaidnības nemaz nav zināmas, — puikas atdztvojas, un tāds, kā cerību stariņš pamirdzēja viena otra acīs.

Bet kā lai to noskaidro? Nevar taču Vovka iet pie tēva un teikt: zēni mani sūtīja, lai tu pasakot, par ko pārvaldniece sūdzējusies. Tas neiet. Tētis nekā neteiks.

—   Vajag pielietot diplomātiju, — pamācīja Guntis. — Tu nekaitini mammu, ēd visu, ko tev dod (visiem zināms, cik Vovkam slikta ēstgriba). Tad saki tētim: mums ļoti jauka pārvaldniece vai ko tamlīdzīgu. Un vēl par kaķi paprasi. Gan jau tad kaut ko pateiks. Un tūlīt paziņo mums.

—   Tā, brālīt, tagad no tevis daudz kas atkarīgs, — Alka uzsita Vov- kam uz pleca, un mazais pavisam piepūtās no lepnuma.

—   Cik pašreiz pulkstenis? — Alka jautāja Guntim, un Guntis lepni pacēla roku.

—   Divpadsmit nulle pieci, — viņš pašapzinīgi atbildēja. Viņam vienīgajam no visiem zēniem bija īsts rokas pulkstenis.

—    Sapulcēšanās piecpadsmitos nulle nulle. Līdz tam laikam visiem kaut ko izdomāt. Ierasties pilnās formās un ar kaklautiem. Ar pulkvedi jau nevar šā tā. Un, — Aļka vēl piebilda, paskatījies uz saviem pirkstiem, — ar nomazgātām rokām.

Puikas savieba sejas un izklīda. Arī Aļka paņēma atkritumu spaini un lēnām devās uz savu dzīvokli.

* * *

Vorobjovu dzīvoklī visi sēdēja pie pusdienu galda. Ar savu zupas šķīvi Vovka laimīgi bija ticis galā. Bet sēnes viņam tik briesmīgi negaršoja. Viņš tomēr centās, ar piespiešanos rija kumosu pēc kumosa.

Tad Vovka nolēma sākt sarunas. Nedomājiet, ka tas viegli. Vovkam tikai seši gadi, drīz gan būs septiņi, bet skolā viņš vēl neiet.

—   Tēt, — viņš drosmīgi iesāka, norijis pēdējo kumosu, — kā tev patīk mūsu pārvaldniece?

—   Ļoti patīkams cilvēks, — tēvs vēl nekā nenojauta. «Patīkams! īsta ragana,» nodomāja Vovka un jautāja tālāk.

—   Vai kaķis arī tur bija?

—   Kur kaķis? Kāds kaķis? — nesaprata tēvs.

—    Nu tur, pie pārvaldnieces kabinetā, tāds mīļš, pelēks.

Pulkvedis pasmaidīja.

—   Vai tas, kuram jūs asti peļu slazdā iespiedāt? Vovka nodūra acis. Ak, tad izstāstījusi gan.

—   Tēt, vai jums tur tā apspriede ilgi bija? — viņš turpināja jautāšanu.

Pulkvedis kļuva uzmanīgs. Tāda iztaujāšana nemaz neizskatījās pēc

Vovkas.

—    Bija nopietnas pārrunas, — viņš izvairīgi ātbildēja.

—   Vai par Aļku, tas ir, par puikām, nu, par mums, arī runāja?

—   Runāja.

—   Vai pārvaldniece bija loti dusmīga uz zēniem?

—   Paklau, Vovka, ko tu īsti te taujā? — tēvs stingri noprasīja. — Tu tak gribi būt lidotājs?

—   Gribu, — Vovka pamāja ar galvu.

—   Nu redzi, kas tas būs par lidotāju, kas lidmašīnu stūrēs ar līkumu? Slikts, vai ne? Vienmēr jāstūrē taisni. Bet tu man te taujā aplinkus vien. Nu ko tad puikas tev lika uzzināt?

Vovka juta, tētis redz viņam cauri kā stiklam. Viņš nosarka līdz ausu galiem un ar lielām mokām pateica:

—   Zēni lika uzzināt, ko pārvaldniece par viņiem sūdzējusies.

—   Tieši to es tagad neteikšu. Pēcpusdienā mums sētā sapulce, tur tad arī visu uzzināsiet, — un par zīmi, ka saruna izbeigta, pulkvedis paņēma avīzi.

Vovka zināja: kad tēvs lasa avīzi, viņš negrib, ka traucē. Uz pirkstu galiem viņš izgāja no istabas un devās pagalmā. Labais nodoms bija cietis pilnīgu neveiksmi.

Septiņdesmitajā dzīvoklī pie galda sēdēja Alka un domāja, tik briesmīgi domāja, ka galva pat sāka sāpēt.

Tiesa, visai rātni viņi nav uzvedušies. Un pārvaldniece neko nebūs slēpusi, tas ari skaidrs. Būs atcerējusies visus nedarbus no tēvutēvu laikiem un visu izklāstījusi pulkvedim. Un ja nu pulkvedis noprasa: «Kāpēc slodzījāt meitenes pagrabā?» Nevar taču atbildēt, ka tās nebija meitenes, bet sagūstītie hitlerieši.

Un pulkvedis droši vien pratinās tālāk: «Kāpēc nomizojāt ceriņus?» Bet, goda vārds, zēniem tai brīdī ne prātā neienāca, ka ceriņi nokaltīs. «Būs vien jāatzīstas,» Alka bēdīgs nodomāja, «un jāapsolās laboties.»

Aļkas domas atkal aizvirzījās pavisam tālu sāņus.

Nezin kāpēc vecāki grib, lai visi bērni būtu tādi memmīši? Piemēram, Aļkas mamma pat — vienmēr bāž degunā to Alfonu no septiņdesmit otrā dzīvokļa. «Kā tad Alfons nelamājas, kā tad Alfons nekaujas, kā tad Alfons nesmērē drēbes …» Aļkas mamma tā var turpināt bez gala. Taisnība, Alfons vienmēr ir tik briesmīgi pieklājīgs, visus sveicina, staigā kā pāvs un iedomājas sevi par diezin kādu mākslinieku. Aļka tādu Alfonu ar vienu roku var nolikt gar zemi. Bet šis — bailīgs kā trusis. Iet zēniem ar līkumu. Spēlēs nepiedalās.

Beidzot Aļkas domas atkal atgriežas pie šīsdienas notikumiem.

Maigonis ar zēniem tagad droši vien sit bumbu Smerlī vai varbūt

peldas. Aļkam tik ļoti patīk nirt zem ūdens. Bet tagad viņam te jāsēž pie galda un jāsvīst. Un viņš jau diezin kuro reizi smagi nopūtās…

Dvīņi Tonis un Tedis mazgāja rokas.

—   Velns, kas par tinti, — pukojās Tonis. — Kā uzpil uz pirkstiem, tā arī pielīp. Plēs kaut vai ādu nost.

—   Kad būsim lieli, tad izgudrosim tādu tinti, kas nelīp pie pirkstiem, — sacīja Tedis.

—   Un kuru var izdzēst ar parasto gumiju, — piebilda Tonis. — Nezin kā Vovkam veicas?

Pusdienu ēdot, dvīņi bija pavisam domīgi. — Vai tad uz mežu nebrauksiet? — apvaicājās māte.

Dvīņi papurināja galvas.

Pamazām lielaja pagalmā bija sapulcējušies visi puikas. Mazo Vovku saņēma ar jautājumu:

—    Nu kā?

Vovka izstāstīja visu pēc kārtas — kā viņš ēdis negaršīgās sēnes, kā jautājis un ko tēvs atbildējis.

—   Nu, vai es ko nepareizi izdarīju? — viņš gandrīz vai raudāja par savu neveiksmi.

—   Nekas, Vovka, tu esi turējies kā vīrs! — mierināja Aļka un uzsita mazajam uz pleca tā, ka tas notupās.

—    Ko teikt pulkvedim?

—   Atzīties un apsolīt laboties, — nosprieda puikas. — Citas izejas nav.

Sanāksmei jānotiek netraucēti, tas bija pilnīgi skaidrs. Bet, ja meitenes dabūs zināt, kas te apspriests, tad noteikti izklačos, un rīt jau runās visa māja. Tādēļ meitenes jāaizdabū prom. Un Guntis devās pie smilšu kastes. Tur viņa māsa Māra, mazā Taņa, Ilze un Lara bija ierīkojušas savu leļļu pasauli. Lelles satītas gulēja ratiņos, bet pašas «mātes» runāja garu garo runājamo.

—    Klausieties, cienījamās biedrenes! — iesāka Guntis. — Vai jūs nebūtu tik laipnas un neatbrīvotu mums šo telpu?

—    Mēs nekur neiesim. Ko tu gan iedomājies! — viņam atcirta Māra, visu sētas meiteņu barvede, un pārējās meitenes apstiprināja:

—   Zināt ko? Es jums parādīšu savu jauno grāmatu. Ar bildēm, — Guntis mēģināja pierunāt meitenes.

—   Phe! Liela lieta mums tā tava grāmata. Neiesim.

Bet tad Ilze kaut ko sadomāja, brīdi sačukstējās ar pārējām un pēc tam teica:

—   Dodiet mums naudu konfektēm, tad iesim.

Guntis apspriedās ar zēniem, un visi kopā pa kapeikām vien salasīja divus rubļus. Māra pārskaitīja un pamāja ar galvu:

—   Labs ir.

Meitenes savāca savas lelles un lēnām aizgāja uz pirmo pagalmu.

No otrā pagalma atskanēja svilpiens. Tā bija zīme, ka pulkvedis iznācis no dzīvokļa un dodas šurp. Pa kaklu pa galvu atskrēja Tedis un ziņoja: ' — Nāk.

—    Rindā stāties! — nokomandēja Aļka, un pats nostājās visiem soli priekšā. ,

Pagalmā ienāca Padomju Savienības Varonis aviācijas pulkvedis Vorobjovs.

Guntis pavērās pulkstenī un noteica:

—   Precīzi.

—   Mierā! — nokliedza Aļka.

Desmit zēni vecumā no sešiem līdz trīspadsmit gadiem sastinga. Visi bija pilnās formās. Tas nozīmē — visiem bija galvā no papīra izlocītas laiviņas ar uzzīmētu sarkanu zvaigzni, ap vidu josta, aiz kuras aizbāzts koka zobens, un pionieriem turklāt vēl sarkanie kaklauti. Pašam Aļkam, protams, īstā-laiviņa un dunčelis.

Aļka pagājās pulkvedim soli pretim un ziņoja:

—    Ierindā desmit zēnu, iztrūkst pieci. Aizbrauca uz Smerli. Mums vakar tā bija norunāts, — viņš it kā aizbildinādamies paskaidroja.

Zīmējumā parādīts ļoti svarīgs brīdis (Guntis teiktu: "vēsturisks moments"). Dviņi (ar rūtainiem krekliem) paziņojuši, ka pulkvedis tuvojas, Alka dod pēdējo komandu.

—    Sveiki, zēni! — sacīja pulkvedis un pielika roku pie cepures. Viņš bija pati nopietnība.

—    Es jau gan jūs visus esmu redzējis, bet nezinu, kā katru sauc. Vajadzēs iepazīties.

—   Aleksejs Tomiļins, atamans, — stādījās priekšā Aļka, un pulkvedis viņam paspieda roku.

—   Jānis Kalniņš, — Aļka tālāk norādīja uz visresnāko zēnu ierindā. No apaļās sejas uz pulkvedi raudzījās tikpat apaļas, tagad mazliet izbijušās acis.

—    Guntis Vanags, — turpinājās iepazīstināšana. Guntis pasniedza roku tā, lai pulkvedis katrā ziņā redzētu viņa pulksteni.

—   Tonijs Ancāns, Tedijs Ancāns. — Abi dvīņi spēcīgi paspieda pulkveža roku. Viņi bija tik līdzīgi, k? nevarēja atšķirt. Tikai viņu vecāki to vari

Pats pēdējais rindā — mazais Vc

—    Mēs laikam jau esam pazīstai noteica pulkvedis un tad noprasīja:

—    Bet kāpēc jums, Vladimir ausis? Vovka kļuva sarkans kā tomā

—   Jā, Aļka lika nomazgāt tikai rokas, — viņš stomījās. — Par ausīm nekā neteica.

—   Tā, zēni, tagad parunāsimies! — Pulkvedis apsēdās uz soliņa.

—    Brīvi! — nokliedza Aļka, un puikas satupās gan uz smilšu kastes malas, gan uz akmeņiem vai vienkārši tāpat smiltīs.

—   Jūs jau droši vien zināt, vakar pie pārvaldnieces bija īrnieku komitejas sēde, — pulkvedis iesāka. — Tur izskatīja veselu kaudzi sūdzību par jums. Saprotiet, veselu kaudzi rakstisku sūdzību! Bet cik vēl esot bijis mutisku…

Viņš paskatījās uz puikam un turpināja:

Un te nu beidzot jūs redzat pašu pulkvedi pilnā formā. Tieši tāds viņš ir ari dzīvē. Pulkvedis pašlaik saka Vovkam: — Mēs laikam jau esam pazīstami.

—    Kad es tā skatos uz jums, nemaz negribas ticēt tam, ko

vakar dzirdēju. Liekas, tādi kārtīgi zēni, pat sarkanas zvaigznes pie laiviņām! Vai tad tādi tiešām spēj izsvaidīt vecās Zariņu mātes malku pa visu pagalmu un tad aizbēgt, lai sirmgalve pati lokās, kamēr visu atkal savāc kopā?

Puikas pēkšņi visu interesi bija pievērsuši zemei. Viņi cītīgi pētīja un apskatīja katru smilšu graudiņu. Aļka jutās pavisam neērti un vēlējās, kaut šajā mirklī zeme atvērtos un viņu aprītu.

Stāvokli par laimi izglāba Bērziņa jaunkundze, izvezdama sēta pastaigāties savu sunīti. Bet Emanuelītim visiemīļotākā vieta bija smilšu kaste.

—   Paskat, paskat, Bērziņa jaunkundzei šodien sarkanīgi mati, bet vakar vēl bija koši dzelteni! — Janka piebikstīja Guntim. Puikas kļuva uzmanīgi. Vovka iesmējās.

Bērziņa jaunkundze soļoja tieši uz smilšu kasti. Viņa, protams, arī bija dzirdējusi par vakardienas apspriedi pie pārvaldnieces, jo tādas lietas jau izplatās apbrīnojami ātri.

Katram skaidrs, ka ši persona ir Bērziņa «jaunkundze». Ievērojiet, kādi viņai svārki un kādas kurpes! Bet sunītis ir Enianuehtis.

—   Redziet, augsti godātais biedri pulkvedi, — viņa savilka lūpas savā vismīlīgākajā smaidā, — šie puikas vienkārši ir huligāni. Manam Emanuelītim no viņiem nemaz nav miera. Tikko sunītis sāk kašāties pa smiltiņām, tā viņi ar akmeņiem. Un kā viņi kliedz, un… — Bērziņa jaunkundze nenobeidza un metās glābt savu mīlulīti, ko puikas pašlaik ar labi mērķētām smilšu bumbām padzina no kastes. Emanuelītim visas spalvas bija sacēlušās gaisā, un rožainā lente drebēja vien.

—    Receklis! — smējās Tonis, un Tedis viņam piebalsoja:

—    Karikatūra, ne suns!

Emanuelītis pa to laiku bija nokļuvis drošībā Bērziņa jaunkundzes azotē un rādīja puikām baltus zobus.

—   Nu redziet, nu redziet, augsti godātais biedri pulkvedi! — kliedza Bērziņa jaunkundze. — Mežoņi, ne bērni! — Balss viņai bija asa, griezīga.

Pulkvedis arī šo to bija dzirdējis par «jaunkundzi».

—    Pilsone, — viņš teica un pagriezās pret Bērziņa jaunkundzi, — ja jums ir kāda sūdzība, tad iesniedziet to namu pārvaldē — rakstiski, protams. Bet pašlaik mums ir apspriede, tādēļ es palūgšu…

Bērziņa jaunkundze uzmeta pulkvedim tik niknu skatienu, ka tam vajadzēja viņu uz vietas pienaglot pie sētas, tad pagriezās un aizgāja.

—   Jūs redzat, biedri pulkvedi, — pavisam sašutis teica Aļka, — te smiltiņās spēlējas mūsu mazie zēni un meitenes, bet viņa te ar to savu suni, un tas … tas piemēslo smiltis!

—   Tas nemaz nav higiēniski, — gudri piebilda Guntis.

—   Tas ir pat antisanitāri, un tāpēc mēs vienmēr to suni triecam prom.

—   Šajā lietā jums taisnība, — apstiprināja pulkvedis un tad atgriezās pie sāktā temata.

—   Redziet, zēni! Es tagad jums būšu tāds kā šefs. Es stingri esmu pārliecināts, ka jūs varat nodoties arī interesantākām lietām nekā tās, par kurām runāja sapulcē. Kā jūs paši domājat?

Viņam pievērsās desmit acu pāri, izbrīnījušies, pārsteigti, iepriecināti. Pulkvedis skaidri redzēja, ka tās nav mežoņu vai huligānu, bet skaidras draiskulīgu zēnu acis.

—   Varam, biedri pulkvedi, — Aļka sparīgi, bez domāšanas atbildēja, arī pārējie puikas pamāja ar galvām.

—    Patīkami dzirdēt, — teica pulkvedis. — Ceru, ka mani nepievilsiet. Tādā gadījumā tad nu mums iznāks šad un tad kopīgas darīšanas, — turpināja pulkvedis. — Bet tagad es gribu zināt, kādas spēles patlaban ir modē. Redziet, pagājis jau ilgs laiks, kopš pats biju tāds kā jūs. Tagad droši vien ir pavisam citādas rotaļas?

Puikas atviegloti uzelpoja. Briesmas, liekas, garām. Par spēlēm, tā jau pavisam cita runāšana.

—   Manā laikā zēni spēlēja slēpšanos, — turpināja pulkvedis.

—   Mēs arī, mēs arī! — kori atsaucās puikas.

—   Vislabprātāk pagrabos?

—   Jā. Tur var pamatīgi noslēpties, neviens neatradīs. Un viss tik tumšs, tā baigi, — atzinās Vovka.

—   Hm! Un uz naudu arī spēlējat?

—   Nē, — nosacīja Aļka. — Agrāk gan spēlējām, bet tagad vairs ne. Milicis aizliedza.

—   Bet Maigonis ar kaimiņu Serjožku vakar mazajā sētiņā spēlēja, — paziņoja Vovka.

—   Uz naudu nedrīkst. Tas nekur neder, — sacīja pulkvedis. — Bet vai futbolu spēlējat?

—   Jā, jā! — kliedza visi puikas reizē.

—   Tikai mums neatjauj spēlēt, — skumji novilka viens no dvīņiem.

—   Jā, notraipot veļu, izdauzot logus, — piebilda Aļka. — Bet mēs jau tikpat spēlējam, kad sētnieces nav mājās.

—    Kārtīga futbola laukuma arī mums nav, — puikas nosūrojās.

—    Kur nu mums par tādām lietām sapņot! — atteica Aļka.

—   Pārvaldniece gan apsolīja ierakt stabus volejam, bet tad saskaitās par to kaķi.

—   Un par ceriņiem, — piebilda pulkvedis.

Puikas atkal pētīja smiltis sev zem kājām.

—   Slikti, pavisam slikti, — pulkvedis paraudzījās uz puikām. — Bet futbola laukums derētu un volejlaukums ari.

—    Pavasarī visu īrnieku sapulcē pārvaldniece bija solījusi ierīkot sētā volejlaukumu, šūpuļsolu mazajiem, milžu soļus… — puikas atcerējās.

—    Milžu soļi? Kas tie tadi? — pulkvedis apvaicajas.

—   Nu, ir tāds stabs, tam galā ritenis, bet pie riteņa piesietas virves. Pie tām pieķeras bērni un tad tik lido stabam apkārt. Ļoti jautri, — skaidroja puikas.

—   Hm, — sacīja pulkvedis. — Redzams, pie jums nav īstas kārtības. Par to būs jāpadomā. Bet vai «Timuru un viņa komandu» esat lasījuši?

—    Esam! Neesam! — puikas cits par citu kliedza.

—   Lūdzu, pa vienam, — pulkvedis centās nodibināt kārtību.

—   Mēs to redzējām kino, — abi dvīņi vienā balsī paziņoja.

—   Bet es izlasīju un redzēju kino, — palielījās Guntis. Aļka pats tā kā būtu lasījis, kā nebūtu. Grūti atcerēties.

—    Es gan vēl neesmu lasījis, — svarīgi noteica Vovka, un visiem bija jāsmejas, jo Vovka nemaz neprata lasīt.

—    Mūsu posms pagājušajā gadā rīkoja pārrunas par Timuru, — atcerējās Janka. — Pionieru vadītāja vēl teica, ka mēs arī varot kaut ko līdzīgu kā Timurs. Bet kaut kā nav iznācis laika, Un viss jau piemirsies.

—   Timura zēniem bija sava organizācija, savi noteikumi, savi mērķi, kurus viņi centās sasniegt. Te pie jums arī kaut kas tā, kā būtu; formas ir, priekšnieks ir, pat bungas ir, — pulkvedis paskatījās uz veco trumuli Vovkas rokās, — bet trūkst kārtības. Tāpēc arī tā iznāk, ka meitenes slogāt pagrabā un apstādījumus izpostāt. Vai tad skolā jūs arī tā darāt?

Puikām ausis atkal pavisam sarkanas un jāskatās zemē. Visu līdz pēdējam tā pārvaldniece izstāstījusi.

—   Skolā jau nedrīkst. Skolotājs tūlīt sados! —Janka nomurmināja.

—   Bet pagalmā un mājās drīkst visu, vai ne! Te nav neviena, kas «sadod»?

—    Ieteicu jums visiem vēlreiz izlasīt Timuru un kopīgi pārrunāt. Autoru zināt?

—   Arkādijs Gaidars, — lepni paskaidroja Guntis, kas bija visvairāk lasījis.

—    Pieraksti, — pavēlēja Aļka.

Guntis izvilka no kabatas piezīmju bloku, pildspalvu un piezīmēja:

1)  izlasīt Timuru,

2)   apspriest.

—    Pēc tam katrs padomājiet par savas sētas kolektīvu. Ja jums ir pašiem savs kolektīvs, tad jāzina, kāpēc tas pastāv un kādi tam mērķi. Skaidrs? — turpināja pulkvedis.

—   Skaidrs! — atbildēja puikas daudzbalsīgā kori.

—    Pēc nedēļas atkal sapulcēsimies. Dienu un stundu paziņošu vēlāk. Tad pārrunāsim jūsu kolektīva mērķus un citus jautājumus, — nobeidza pulkvedis un piecēlās.

—   Stā - ties! — uzsauca Alka.

Puikas pielēca kājās.

—    Mie - rā!

Puikas sastinga.

Guntis ir sētas korespondents, viņš atzīmē visus svarīgākos notikumus. Puikas apgalvo, ka Guntis pat naktis guļot ar pildspalvu rokā un pierakstot sapņus. Tas, protams, nav tiesa.

—   Sveiki, zēni! — pulkvedis braši pielika roku pie cepures.

—   Esiet sveiks! — nokliedza puikas un nepakustējās, kamēr pulkvedis nebija izgājis no lielā pagalma.

—    Pavisam cits cilvēks! — svarīgā, cieņas pilnā balsī noteica Aļka.

—   Cilvēks? Varonis… Piecpadsmit ienaidnieka lidmašīnas notriecis. Bet cik vienkārši ar mums runāja… Un kā sadeva tai jaunkundzei… — puikas sprieda visi reizē.

—   Bet par to kolektīvu un par tiem mērķiem man gan nav skaidrs, — atzinās Janka.

Aļka pakasīja pakausi.

—   Piķis viņu zina, ko pulkvedis ar to domāja. I>abāk pieraksti, Gunti, drošs paliek drošs.

Guntis atkal atvēra piezīmju bloku, atskrūvēja pildspalvu un pierakstīja:

3)   kolektīvs un mērķi,

4)   padomāt par nerātnībām.

Sāka jau tumst.

—   Rīt iesim uz bibliotēku, — vēl nosacīja Aļka, un puikas izklīda pa saviem dzīvokļiem.

*

Aļkas istabā vēl ilgi bija gaisma. Galvu rokās atspiedis, Aļka sēdēja pie galda. Priekšā viņam balta papīra lapa un zīmulis. Domas Aļkas galvā ceļas un klūp, cita citu ķer.

Ko tagad darīt? Ja pienāktu pulkvedis un liktu lēkt zemē no ceturtā stāva, Aļka lēktu, tūlīt uz vietas…

Slikti, ka toreiz tās meitenes ieslodzīja pagrabā… Bet kā viņas spiedza! Aļka pasmaidīja un uzrakstīja: neaiztikt mazās meitenes.

Pienāca māte.

—    Kas tev šovakar ir? — viņa norūpējusies jautāja un pataustīja Aļkam pieri. — Slims būsi, vai?

—    Netraucē mani, māt! — atbildēja Aļka. — Es domāju.

—    Par ko tad tu tā domā? Par rītdienas skolu, vai?

—   Es domāju vispār par dzīvi, — Aļka nopietni atbildēja.

2. nodala Kas būs tālāk?

Pirmdienas pēcpusdienā jaunā bibliotekāre acis vien ieplēta, kad bibliotēkā ieradās desmit zēnu un visi kā vienā balsī pieprasīja tieši Gai- dara stāstu «Timurs un viņa komanda».

—   Ko tad jūs darīsiet ar tik daudziem «Timuriem»? Jaunu komandu gribat nodibināt, vai? — viņa smējās.

—   Nevajag zoboties, biedrene bibliotekāre. Mums uzdeva izlasīt, — ļoti nopietni paskaidroja Guntis.

—   Visiem uzreiz? — bibliotekāre neticēja. — Bet man jau tik daudz «Timuru» nemaz nav. Bez tam — vai jums lasītāju kartes ir?

Puikas vīlušies saskatījās. Par to viņi nemaz nebija padomājuši.

—   Iai kļūtu par lasītāju, — paskaidroja bibliotekāre, — nepieciešama, pirmkārt, vecāku pase un, otrkārt, jāizpilda aptaujas lapa, kas, treškārt, jāapzīmogo pie pārvaldnieka.

—   Vienmēr tās ceremonijas un papīru smērēšana, — dvīņi neapmierināti norūca.

—   Bet man, lūdzu, ir lasītāja karte, — Guntis lepni pasniedza savu kartīti bibliotekārei. Izrādījās, ka lasītāju kartes ir vēl diviem. Tie un Guntis tad arī dabūja katrs pa «Timuram». Dārgais ieguvums tika rūpīgi ietīts avīžu papīrā, un puikas skriešus devās mājās.

Grāmatas nolika lielajā pagalmā uz sola. I>ai saziņotu arī mājās palikušos, Aļka iebāza divus pirkstus mutē un trīs reizes iesvilpās.

Puiku bija daudz, bet grāmatu tikai trīs. Visi, protams, gribēja lasīt paši pirmie.

—    Es ņemšu vienu, — teica Aļka.

—    Kas tad tu tāds esi, ka tev vajag pirmajam?

—    Es esmu atamans, un man jāatbild par jums visiem.

—    Nu lai! Bet mēs lozēsim!

Tā ari nolēma. Grāmatas laimēja Tonis, Andris un mazais Vovka. Bet, tā kā Vovka vēl neprata lasīt, tad Aļka piesolījās lasīt viņam priekšā. Pārējie dabūs pēc tam.

—      Nav nemaz vajadzīgs. Man papus pašam nopirks, — lielījās Janka.

—   Nu jā, tavam tēvam jau daudz naudas.

Jankas tēvs bija arteļa priekšsēdētājs, un viņam pašam piederēja savs «Moskvičs», tas, kas stāvēja garāžā.

—     Bet es dabūšu no skolas bibliotēkas vai palūgšu kādam draugam,— prātoja Guntis. — Briesmīgi interesanta grāmata, zēni. Der pārlasīt arī otru reizi.

—     Līdz ceturtdienai visiem jāizlasa, bet ceturtdienas vakarā sanāksim visi kopā, — puikas norunāja un izšķīrās.

Viņu dzīvei bija radies noteikts mērķis.

* * *

Dvīņi, pārnākuši mājās, nekavējoties ķērās pie grāmatas lasīšanas. Istabā valdīja pilnīgs klusums.

—      Ko tad jūs tur darāt? — jautāja māte, pabāzusi galvu no virtuves. Tāds klusums viņai likās aizdomīgs.

—    Lasām.

—               Bet vai skolas uzdevumi izpildīti?

Tonis un Tedis saskatījās. Pavisam bija aizmirsies. Ir gan tā mamma, iejaucās pašā interesantākajā vietā, kur Žeņa šauj ar revolveri. Bet mammai bija jāklausa.

Istabā valda klusums. (Žēl, ka to nevar uzzīmēt!) Tedis un Tonis kaut ko cītīgi lasa. Jūs domājat, viņi mācās? Vismaz māte nav pārliecināta par to…

—                Klau, Toni, — ierunājās brālis, — kā būtu, jātu izrēķinātu aritmētiku un iemācītos krievu valodu, bet esvēsturi un latviešu valodu? Skolotāja mūs tā kā tā nevar atšķirt. Ja izsauks, piemēram, tevi vēsturē, es iešu atbildēt,

bet, ja mani krievu valodā, tad ej tu. Tā mēs varam divreiz ātrāk tikt galā ar mācībām.

—    Kur tu to izrāvi? — brīnījās Tonis un no prieka sāka lēkāt pa istabu.

Driz vien stundas bija sagatavotas, un lasīšana varēja turpināties.

Desmitos vakarā māte viņus iedzina gultā un nodzēsa uguni. Bet neizlasītas bija palikušas tikai dažas lappuses. Tās nu uz ritu nevarēja atstāt. Tādēļ Tonis paņēma kabatas bateriju, un lasīšana turpinājās slepenībā zem segas. Māte virtuvē mazgāja veļu un nekā nemanīja.

Otrā dienā dvīņi no skolas mājās nāca katrs pa savu ielas pusi. Pie vārtiem stāvēja tēvocis Krišus.

—   Kas tad jums lēcies? — viņš jautāja, notverdams Toni aiz apkakles. — Saķildojāties, vai?

No ielas otras puses negribīgi šurp pārnāca Tedis, un Krišus arī viņu satvēra aiz rokas. Tas gan ķepurojās un mēģināja izrauties, bet kur nu — Krišum pirksti kā no dzelzs.

—  Tikai Teda dēļ es šodien dabūju divnieku, — Tonis gandrīz vai raudāja no dusmām un visu izstāstīja Krišum.

Skolotāja izsaukusi Toni vēsturē, bet Tonis tai, protams, nebija paskatījies ne virsū. Tādēļ viņa vietā atbildējis Tedis un nopelnījis Tonim apaļu piecnieku. Nākamajā stundā krievu valodā izsaukts Tedis, kas pēc norunas dzejolīti nebija iemācījies. Tāpēc viņš iegrūdis Tonim dunku sānos, un tas cēlies atbildēt. Uzdoto viņš zinājis tīri labi un nopelnījis Tedim četrinieku. Tik tālu viss gājis kā pa taukiem. Bet tad skolotāja izsaukusi arī Toni, un ar to viss labi izdomātais plāns sabrucis. Toņa vietā tagad bijis jāatbild Tedim, bet tas dabūjis kārtīgu divnieku, kas ierakstīts Toņa uzdevumu burtnīcā.

—   Pag, pag, nekā nesaprotu. Toni izsauca, Tedis atbildēja. Tedi izsauca, Tonis atbildēja? Kāpēc tāda mānīšanās?

—   Nu kā jūs nesaprotat! Mums vakar nebija laika mācīties. Un tad norunājām sadalīt mācības uz pusēm. Skolotāja jau mūs tā vai tā neatšķir. Vajadzēja ar man klausīt tam Tedim! — Tonis pukojās.

—   Ha, ha, ha! Ak, tad izgāzās gan jūsu grandiozā ideja! — tēvocis Krišus smējās tā, ka visa sēta skanēja. Sulce pavēra logu un tūlīt atkal aizcirta. Viņa nezin kāpēc Krišu neieredzēja.

Pa logu paskatījās ari dvīņu māte un ieraudzīja, ka Krišus tuvina viņas dēlu galvas vienu pie otras un sauc:

—    Nu, sabučojieties, sabučojieties! Abi vainīgi!

Bet viņas mīļie puikas kā eži ķepurojās katrs uz savu pusi.

*

Ceturtdienas sanāksme bija ļoti svarīga, tādēļ tā bija jānotur stingrā slepenībā, bet lielajā pagalmā viss kā uz delnas. Puikas ieraudzīja, ka sētniece ar mājas grāmatu padusē aiziet uz milicijas nodaļas pusi. Tagad sanāksmi droši varēja noturēt mazajā sētiņā. Tur stāvēja Siliņtantes slotas, liekšķeres un citi sētnieka darba rīki, tādēļ mazā sētiņa vienmēr bija aizslēgta. Bet atmūķēt atslēgu puikām bija mirkļa darbs. Aļka iebāza naža asmeni slēdzenē, un tā viegli atvērās. Nekādu bojājumu!

Gan šādā, gan tādā ceļā sadabūtās grāmatas bija izlasītas. Tādēļ visiem bija skaidrs, kas tas par Timuru un ko dara viņa komanda. Tūlīt sākās dzīvas pārrunas.

—    Es vairs par atamanu nesaukšos! — paziņoja Aļka.

—    Pareizi, Aļka. Mūsu vēstures skolotāja arī teica, ka atamani bijuši galvenokārt visādiem laupītājiem un baltgvardiem, kas cīnījušies pret padomju varu. Nu, tādi kā Deņikins, — Guntis piebilda.

—    Kā tas mums agrāk neienāca prātā!

Vel viens vēsturisks moments. Atamans Alka paziņo, ka viņš vairs nebūšot atamans. Bet, kas viņš turpmāk būs, tas tagad jānoskaidro.

—   Tas Kvakins pat — kaušļu atamans. Bet es taču esmu kārtīgs pionieris. — Aļka neparko vairs negribēja palikt par atamanu.

Sevišķi kārtīgs viņš gan pašreiz neizskatījās — vienam zābakam aukla atrisusi, laiviņa uz vienas auss, bet pierei pāri sarkana švīka. Tam gan neviens nepievērsa uzmanību.

—   Ko jūs te visi «timurojat»? — Maigonis nesaprata. — Izlasījuši sazina kādu tur stāstu un nu — Timurs šā un Timurs tā. «Fantomass», lūk, tā tik ir grāmata. Bet jūs te ar savu Timuru.

—   Tu izlasi un tad runā, atkritējs tāds! —Janka nenocietās.

—   Kā tu teici? — Maigonis jau sabraucīja piedurknes, bet Janka manījās prom, jo ar Maigoni kautiņā ielaisties riskanti, to viņš zināja no vairākkārtīgiem piedzīvojumiem.

—  Janka pareizi teica, — Guntis iejaucās. —Jūs tiešām esat atkritēji. Kāpēc skrējāt uz to mežu? Ko tad tur nu tādu saķērāt?

Maigonis atrada par pareizāku uz to neatbildēt, jo viņš pats mazliet nožēloja, ka svētdien aizbraucis. Zēni vēlāk pastāstīja, ka pulkvedis nemaz neesot ne bļāvis, ne lamājies, bet bijis ļoti laipns.

Puikas runāja visi reizē.

—    Klusu! — sauca Aļka. — Vovka, uzsit bungas!

Vovka paņēma akmeni un sāka dauzīt pa veco trumuli.

—    Runāt pa vienam! Mums taču svarīga sapulce.

—    Es visu protokolēšu, — Guntis pieteicās.

—    Kam mums tādi protokoli vajadzīgi? — Aļka nesaprata.

—   Kā — kam vajadzīgi? Bet, kad pulkvedis prasīs, ko jūs tur runājāt, ko nolēmāt, tu būsi visu aizmirsis. Bet, ja ir protokols, tad viss pierakstīts, paraksti apakšā, viss pilnīgi oficiāli.

—    Nu labi, ja jau tev tā patīk, tad raksti ari, — Aļka piekrita.

—   Tagad paceļas jautājums, kā nosaukt to mūsu, nu, kā pulkvedis teica, kolektīvu, — sacīja Guntis.

—    Bet kāpēc mums tāds kolektīvs vajadzīgs? — Vovka nesaprata.

—   Nu, kolektīvs, tie esam mēs visi kopā. Futbolu tak viens nespēlēsi, vajag kolektīva. Uzbruks kaimiņu Pētera puikas — ko tu viens iesāksi, — Alka paskaidroja.

—   Jā, slēpšanos un sunīšus ari viens nevar spēlēt, — Vovkam nu bija skaidrs.

—   Timuram bija kolektīvs, skolā pionieru pulciņš arī ir kolektīvs. Tikai — kā mūsējo nosaukt?

—    Par komandu!

—    Ne, tas neder. Komanda bija Timuram. Iznāks, ka mes nošpiko- jām. Vajag ko citu.

—    Pulks!

—    Neder. Pulki ir tikai armijā!

—    Kas tad mēs par armiju!

—    Kompānija.

—   Tikai dzērāji un kapitālisti meklē kompānijas, — Guntis svarīgi skaidroja. — Amerikā — tur viss tikai no kompānijām vien sastāv. Avīzē bija rakstīts, ka viena tāda kompānija iebrukuši Gvatemalā un nejaujot lur ļaudīm dzīvot.

—   Nē, «kompānija» neder. Tas skaidrs. Bet ko tad?

—    Divīzija. Bet vadītājs — divkoms!

—    Hm! — Aļka kļuva domīgs. Viss, kas saistās ar armiju, viņam ļoti patika.

—    Brigāde! Manam tētim fabrikā arī ir brigāde! — iesaucās Andris.

—    Par brigādi var padomāt. Varētu tā: Aļkas vadītā zēnu brigāde, — ieminējās Guntis.

—    Kāpēc tad Aļkas vārdā? Tad jau labāk pulkveža Vorobjova vārdā nosauktā brigāde. Mums skolā, piemēram, ir Imanta Sudmaja vārdā nosauktā pionieru vienība, — ierosināja Janka.

—   Jā, jā!

—   Vairāk priekšlikumu nav? — jautāja Aļka. — Nu tad balsosim. Kas par «brigādi»? Janka, skaiti balsis!

—   Viens, divi, trīs… —Janka saskaitīja pavisam deviņas balsis.

—   Kas atturas? Kas pret? Nav. Kas par nosaukumu «divīzija»?

—   Četri, — Janka paziņoja.

—   Tātad nolemts, — balsošanu noslēdza Aļka. — Mēs turpmāk sauksimies «Pulkveža Vorobjova vārdā nosauktā brigāde», bet es būšu brigādes komandieris.

—    Kāpēc brigādei komandieris? Brigādēm ir brigadieri, — teica Andris.

—   Nē, nē, man patīk labāk brigādes komandieris, — izlēma Aļka.

—    Nākošais punkts — par kolektīvu un mērķiem, — Aļka nolasīja no Gunta piezīmju grāmatiņas. — Kas grib runāt?

—   Varētu tāpat kā Timurs — palīdzēt sarkanarmiešu ģimenēm, — prātoja Janka. — Sanest ūdeni, sakraut malku…

—     Tas neder. Kur tad tu nesīsi ūdeni, kad tas ir katrā dzīvoklī,

pagriez tik krānu. Un centrālā apkurināšana ari, cik tad plītij malkas vajadzīgs, — Aļka noraidīja. — Mums jāizdomā kaut kas jauns.

Guntis pacēla roku:

—    Pulkvedis droši vien domāja kaut ko līdzīgu skolas noteikumiem.

—   Tas laikam nozīmētu mūžīgi apnikušo — nekauties, nelamāties, negrūstīties un tā tālāk, — zobojās Maigonis. — Kāpēc mums tas vajadzīgs? Vai tad nu nepietiek, ka skolā tev, cilvēkam, uz katra soļa vienu un to pašu: Maigoni Vēsmiņ, nelamājies, Maigoni, negrūsties, un tā līdz apnikumam. Sēta ir vienīgā vieta, kur cilvēks var justies brīvi, un te nu arī vēl sāks to pašu skandināt. Varbūt sadomās milici arī vēl nolikt? Es protestēju!

Andris, dvīņi un vēl daži puikas viņam pilnīgi piekrita.

—   Nu kā jūs nesaprotat! Visur taču ir savi noteikumi: skolā — savi, rūpnīcā — savi, armijā — savi, pionieros — savi. Pulkvedis skaidri pateica, ka mums nevajag to pašu, bet kaut ko tādu, — Guntis paskaidroja. Viņam doma par noteikumiem bija pa prātam.

—   Jūs jau nu varat rakstīt, ko gribat. Šā vai tā neviens tos nepildīs, — Maigonis mērķēja spļāvienu tieši uz sētas malā augošo bērziņu. — Varbūt vienīgi tāds jēriņš kā Alfons.

—   Es te uzrakstīju tādu plānu, — Aļka izvilka papīra lapu no kabatas.

Guntis apslapināja mutē zīmuli un sagatavojās rakstīšanai. Lūpas un viens vaigs viņam jau bija pavisam zili, ar ķīmisko zīmuli noziesti.

—   Pirmais punkts: pēc iespējas nekauties.

—    Bet ja nu Pētera puikas uzbrūk? — Maigonis atkal iemeta starpā. — Tad taču jāaizsargājas?

Tā arī nolēma — nekauties, bet, ja ļaunprātīgi uzbrūk, tad atļauts aizstāvēties.

—   Otrs punkts: sētā uzvesties pieklājīgi un kulturāli.

Jūrnieka krekls un josta arsprādzi •ir tikai vienam zēnam visā pagalmā — Maigonim, jo viņš būs jūrnieks un tikai jūrnieks.

—   Un citur? — iejautājās Andris.

—   Nu, citur jau pieklājīgi jāuzvedas pēc skolas kārtības noteikumiem, bet par pagalmu tur nekas nav teikts.

—   Bet ko nozīmē — pieklājīgi un kulturāli? — Jankam vēl nebija skaidrs.

Alka sastomījās, brīdi padomāja un tad teica:

—   Es domāju tā: nesplaudīties, neaizskart citus cilvēkus, nemest ar akmeņiem pa logiem.

—  Trešais punkts: neaiztikt meitenes un vispār mazos bērnus. Par to mums pulkvedis sadeva, atceraties? Vairāk man nekas nav uzrakstīts, — atzinās Alka. — Bet kāds varbūt vēl kaut ko ir sadomājis?

—   Vai nevajadzētu vēl kaut ko par mācībām? Piemēram, lai vienmēr tiktu laikā sagatavotas stundas, — ierosināja Guntis.

—   Tā tikai vēl trūka!

—   To nu gan ne! — cits caur citu sauca puikas.

—  Tev jau labi, tev visi piecnieki, tāpēc tu tādas muļķības sadomā! — daudzas balsis nevarēja rimties.

—   Mācības un vispār skolu labāk neaiztiksim, — stingri noteica Aļka.

—   Bet noteikumus parakstīsim ar asinīm, Toms Soijers arī tā darīja, — ierosināja Tonis.

—   Protams, tikai ar asinīm, — Maigonim šis ierosinājums ļoti patika. Bet pārējie nesaprašanā paraustīja plecus:

—       Kādēļ tāda ķēmošanās? Vai mums tintes trūkst? Var, piemēram, • ar sarkanu tinti.

—   Jums laikam bail, ka būs jāiegriež pirkstā! — Maigonis zobojās.

Gandrīz gandrīz jau izcēlās ķilda. Lietu glāba Gunta paziņojums:

—   Tumšs. Nevar vairs redzēt rakstīt.

Tonis viņam paspīdināja savu kabatas lampiņu, un Guntis ieprotokolēja: — Nolemts noteikumus parakstīt ar sarkanu tinti.

—   Eh, ja varētu izgudrot kaut ko varenu! Mēs te noņemamies ar niekiem — nespļaudīties, neaiztikt mazuļus! Kara laikā, tad gan bija interesanti. Zēni varēja iet par izlūkiem! Bet tagad? Skola, māja, skola, māja! Apnicisf— Maigonis neapmierināts sacīja. Viņš, alka izdarīt kādu neredzētu varoņdarbu, tādu, lai visi par viņu runātu.

—   Izlabo vispirms savus divniekus, citādi tu visu klasi grūd kaunā! — Guntis pazobojās.

—   Bet ir gan tas Timurs varens! Un kāda viņam signalizācija! Mums arī tādu vajadzētu, — ierunājās Tedis, un no balss vien jau varēja skaidri

manīt, ka viņš apskauž Timuru. — Bet mums nav pat kur sapulcēties. Visur mūs lamā, dzen ārā. Būtu mums kāds šķūnis, gan mēs zinātu, kā iekārtoties.

—   Tas jau nu gan būtu ko vērts, — puikas jūsmoja.

—   Varētu sapulcēties, palasīt, visi kopā parunāties. Bet tagad: «Ko tu velc tos puikas pie sevis, pielāčo tik istabas!» — mammas vienmēr baras.

—   Un telefonu tur varētu ievilkt. Universālveikalā var tādu dabūt — bērniem. Maksā ap trīsdesmit rubļu.

—   Divdesmit septiņus un sešdesmit kapeikas, — Aļka cenu zināja pateikt precīzi, jo viņš jau sen sapņoja par tādu telefonu un slepenībā krāja naudu.

—    Solus un galdus varētu pagatavot no vecām kastēm.

—    Pētera sētā to vesela kaudze, pa tumsu varētu pievākt, — ieminējās Maigonis, kas visām lietām mīlēja pieiet no praktiskās puses.

—   Biedri, lūdzu, ievērojiet dienas kārtību, — puiku sapņus pārtrauca Aļka un uzsita pa trumuli. — Pulkvedis mums teica… paskaties, Gunti, ko viņš īsti teica?

Guntis pašķirstīja savu piezīmju bloku un nolasīja:

—   Pirmais. Izlasīt Timuru. Otrais. Apspriest. Trešais. Kolektīvs un mērķi. Ceturtais. Padomāt par nerātnībām.

—   Trešo punktu mēs būtu tā kā apsprieduši, — noteica Aļka. — Tagad par pirmo. Timuru visi izlasījuši? Tātad gatavs. Par otro. Nu, ko? Patika?

—   Jā, jā! Patika!

—    Un kā to Figūru ieslēdza baznīcā! — nopriecājās Vovka.

—    Nevis baznīcā, bet kapličā, — izlaboja Tedis.

—   Nu vienalga, bet ieslēdza. Tā vajadzētu kaimiņu Pēteri un Serjožu!

—   Nu tad iedodiet man ar to slaveno Timuru! — pieprasīja Maigonis. Guntis apsolīja.

—    Kā tad īsti rakstīsim? — vaicāja Aļka.

—   Grāmata visiem ļoti patika, es jau tā ierakstīju, — Guntis noteica.

—    Kas tad mums vēl palika? laikam par tām nerātnībām? — novilka Alka un paskatījās uz debesīm. — Ir jau tumšs. Nu, zēni, vai apspriedīsim šo jautājumu tuvāk?

—   Ko tur tik daudz runāt, paši jau labi zinām, ko esam izdarījuši, — Maigonis izteica visu domas.

—   Pareizi, — Aļka atsaucās. — Tu, Gunti, ieraksti… raksti tā: sīki un pamatīgi apspriedām visas izdarītās nerātnības un apņēmāmies laboties.

—   Ko tu man te diktē? Pats zinu, kas jāraksta. Parādi gaismu!

Mazais Vovka jau ilgāku laiku turēja paceltu roku. Beidzot viņš no

visa spēka iekliedzās:

—   Lūdzu, man vārdu!

—   Vovkam vārds! Uzmanību, pats Vovka runās! — sauca Aļka. Puikas apklusa.

—   Tētis teica, ja ko vajagot, lai uzejot pie viņa.

—   Tas ir labi, citādi te no tiem mērķiem un noteikumiem nekā nevar saprast. Pulkvedis droši vien domāja pavisam ko citu, varbūt pat kādu lielu varoņdarbu. Es lieku priekšā tādu punktu: katru mēnesi izdarīt kādu varoņdarbu! — Maigonis katrā ziņā gribēja būt neikdienišķs.

—   Jā, bet ko tad mēs tādu varētu izdarīt?

—   Nu, piemēram, ja varētu aizbraukt uz džungļiem vai tuksnešiem un izdarit kādu atklājumu! Uzrakt kādu senu pilsētu ar visām mājām un pilīm. To es saprotu! —jūsmoja Maigonis.

—   Tuksnešiem! Džungļiem! Kā tad tu tur tiksi? — sašuta Guntis.

—   Par to tad pajautāsim pulkvedim, — stingri noteica Aļka.

—   Bet kā tad mēs visi iesim? Vovkas mamma varbūt dusmosies, ka piebradājam istabas, — ieteicās Andris.

—   Ievēlēsim delegāciju, — ieteica Guntis. — Nosauciet kandidātus!

—   Aļka, Guntis, Andris, Maigonis un Vovka!

—   Vovka jau pats par sevi! Viņam nemaz nav jāiet, — smējās puikas.

Pēc visiem vēlēšanu likumiem par delegātiem ievēlēja Aļku un Gunti. Aļku tāpēc, ka viņš bija brigādes komandieris, bet Gunti tāpēc, ka tas prata ļoti gudri runāt.

—   Cikos tavs tēvs nāk mājās? — apjautājās Aļka.

—   Sešos. Bet tad viņš ēd vakariņas un pēc tam lasa avīzi.

—   Nu tad, Vovka, pajautā, cikos rīt mēs drīkstēsim ierasties, un šodien pat paziņo man!

Vovka pamāja ar galvu. Skaidrs.

Puikām vēl būtu šis tas pārrunājams, bet atvērās mazās sētiņas vārtiņi, un kā nielns negaisa mākonis pa tiem iepeldēja sētniece. Rokā viņai bija slota.

—   Kas jums te atļāva līst? — viņa noskaitusies kliedza un pacēla slotu.

Puikas pajuka uz visām pusēm.

*

Pie pulkveža nevarēja iet šā tā. Tūlīt visu pamanīs, kā toreiz Vovkam tās ausis. Tāpēc Aļka un Guntis rūpīgi nospodrināja zābakus. Guntis pat gribēja savam skolas uzvalkam piešūt baltu apkaklīti, bet nekur to nevarēja sameklēt.

— Ko tu tur ņemies? — bārās māte. — Tūliņ prom no skapja!

—    Man vajag balto apkaklīti.

— Kam tev tagad apkaklīte? Uz balli taisies, vai? Tā pati vēl ir tīra…

— Es tevi ļoti lūdzu, mammuc, iedod! Pats piešūšu.

—     Sadomā ar visādus niekus, — māte nopukojās, bet apkaklīti tomēr iedeva. Guntis vēl salēja matbs eļļu, saglauda savu nepaklausīgo cekulu un tad bija pilnīgā kārtībā. Atnāca Aļka. Abi zēni vēl visu pārrunāja. Protokolu Guntis jau bija kārtīgi pārrakstījis, bet visus noskaidrojamos jautājumus ierakstījis savā piezīmju blokā. Viņš mīlēja kārtību — kas tiesa, tas tiesa. Ne jau veltīgi viņa pārziņā bija pionieru pulciņa dienasgrāmata. Klase viņu bija iesaukusi par korespondentu, un Guntis to nemaz neņēma ļaunā. Viņam patika visu pierakstīt.

Beidzot bija pienācis laiks doties pie pulkveža.

—     Vēl divas minūtes, — Guntis paraudzījās pulkstenī un pačukstēja Aļkam, kad viņi stāvēja pie 36. dzīvokļa durvīm.

—     Jāpagaida, — Alka tāpat čukstus atteica. — Pulkvedis mīl precizitāti.

Unām sekunžu rādītājs apgāja divus pilnus apļus. Tad Aļka piespieda zvana pogu. Tai pašā brīdī atvērās durvis.

Māte (nopūzdamās): — labāk gan audzināt desmit meitenes nekā vienu puiku!

. Guntis: — Tādi jau mēs, vīrieši, esam. Tētis ari vienmēr meklē apkakles podziņu un nevar atrast.

—     Es pa atslēgas caurumu redzēju, kā jūs tur čukstējāties, — Vovka klusām sacīja zēniem, bet tad skaļi: — Tēt, Aļka un Guntis atnākuši!

Pulkvedis kreklā sēdēja pie galda un izskatījās pavisam omulīgs.

—   Nu, delegācija, atsēdieties, — viņš parādīja uz mīksto dīvānu. Puikas kautrīgi nosēdās uz pašas maliņas.

—   Vovka man jau stāstīja par jūsu slaveno sanāksmi.

Guntis iedeva pārrakstīto protokolu. «Pulkveža Vorobjova vārdā nosauktās zēnu brigādes protokols Nr. 1» — lieliem burtiem bija uzrakstīts pašā vidū.

Pulkvedim ap acīm savilkās simt sīku grumbiņu.

—   Manā vārdā nevajag, — viņš teica. — Var nosaukt tā: «46. nama bērnu brigāde». Meitenes taču arī būs tajā jūsu brigādē, vai ne?

—   Pagaidām gan ne. Vēlāk, tad redzēs! — Alka principā bija pret meitenēm.

—   Un kas tad jums ir neskaidrs?

—   Zēni negrib nekādus noteikumus. Viņi grib veikt lielus varoņdarbus, un jūs lai palīdzot, — Aļka iesāka.

Pulkvedis, brīdi padomājis, sacīja:

—   Draugi mīļie, par tiem varoņdarbiem mums derētu parunāt. Droši vien jūs būsiet dzirdējuši, piemēram, par Aleksandru Matrosovu?

—   Esam, — iesaucās Aļka. — Viņš ar savām krūtīm aizsedzis ienaidnieka dzota ambrazūru.

—   Pareizi, bet kā jūs domājat, vai tad viņš savu jauno, dārgo dzīvību atdeva tikai tādēļ, lai būtu izdarīts kāds varoņdarbs?

Iestājās dziļš klusums. Mūsu sētas zēniem nekad nebija iznācis laika par tik sarežģītiem jautājumiem domāt.

—   lai saka Guntis, viņš vairāk lasa, — klusumu pārtrauca Aļka.

—   Viņš to darīja tādēļ, lai biedri uzvarētu, — diezgan nedroši sacīja Guntis.

—   Tas, draugi, pareizi, tikai nepilnīgi, jo biedri savukārt kopā ar pašu Matrosovu taču cīnījās par Dzimteni. Tā, redziet, īsti varoņi nemeklē pašus varoņdarbus, bet varonīgi cīnās kādas lielas idejas, zinātnes, tautas laimes vārdā.

—   Bet kur tad mēs cīnīsimies! Tagad jau nav kara, — neapmierināts iebilda Alka-»

—   Mūsu zemē par tautas laimi ļaudis cīnās arī darba frontē, — teica pulkvedis, — bet jūsu galvenais darbs ir labi mācīties. Viss atkarīgs no tā, kā jūs šo savu galveno uzdevumu veicat — vai kā varoņi vai gļēvuļi.

Guntis paslepus piebikstīja Aļkam un iečukstēja ausī: — Vai es neteicu!

Pulkvedis izlasīja visu protokolu un tad turpināja:

—   Es jūsu vietā rakstītu tā. Pirmais punkts. Brigādes locekļiem nedrīkst būt nesekmīgu atzīmju. Ja kāds dabū divnieku, tad zināmā mērā atbildīgi visi. Kas nesekmīgs — nedrīkst spēlēt futbolu, ne ari piedalīties citos pasākumos. Varat varbūt iekārtot pagalmā paši savu sienas avīzi un tur pieminēt tos, kam divnieki. Tad visi īrnieki zinās, kuri ir tie sliņķi.

—   Jā, bet tad jau mums puse avīzes ar divniekiem vien būs pilna. — Aļka pavisam sašļuka.

—   Vai tad jūs tik slikti iesākāt jauno mācību gadu?

Aļka nodūra galvu. Ko lai atbild, ja viņam pašam ari divnieks latviešu valodā?

Pulkvedis paskatījās uz Aļku, pasmaidīja un teica:

—   Tātad brigādes pirmais varoņdarbs varētu būt — pārvarēt slinkumu, kad tas čukst ausī: ko tu mācies, ārā zēni sit bumbu! Gan jau izmācīsies vēlāk! Draugi, te jums der atcerēties lielo krievu karavadoni Suvorovu, kas saviem kareivjiem arvien mēdza atgādināt: «Grūti mācībās, viegli kaujā.» Bet jums, es redzu, laikam apstākļi sarežģījušies tā, ka vajadzēs kādu nedēļu laika divnieku izlabošanai?

—   Jā, vajadzētu gan, — Aļka ieteicās un atviegloti nopūtās.

—   Jūs taču tur esat no dažādām klasēm, vai ne?

—   Tieši tā, — atbildēja Guntis. Viņu šī saruna neuztrauca, jo viņš bija teicamnieks.

—   Nu, lūk! Tad jau vecāko klašu skolnieki var paskaidrot jaunākajiem un tā divniekus ātri vien izlabot!

—    Pieraksti, Gunti, — sacīja Aļka.

Guntis izņēma no kabatas pildspalvu, uzlika piezīmju bloku uz ceļa un sāka rakstīt.

—   Nāc pie galda, te būs ērtāk, — aicināja pulkvedis, bet Guntis atteicās.

—   Viņš jau vienmēr tā raksta, tagad ir pieradis, — Alka apgalvoja.

—   Par mācībām mēs tātad būtu skaidribā, — pulkvedis atgriezās pie aizsāktās sarunas. —Jūs abi būsiet personīgi atbildīgi par to, lai divnieki tiktu izlaboti. Par rezultātiem ziņojiet man.

—   Tieši tā, ziņot jums! — Aļka piecēlās kājās un izstiepās kā svece. Bet ja nu kāds mums neklausa? — šaubījās Guntis.

—   Nu, tad atsūtiet viņu pie manis, es pats tad ar to stūrgalvi parunāšu, — pulkvedis apsolīja.

—   Bet man nav neviena divnieka! — Vovka priecājās un lēkāja uz vienas kājas ap galdu. Tēvs paskatījās uz viņu:

—   Vladimiram divu mēnešu laikā iemācīties lasīt! Citādi laukā no brigādes! Pierakstiet to.

Guntis pierakstīja, bet Vovka kļuva pavisam domīgs.

—   Turpināsim, zēni. Vēl varētu ievest tādu punktu — palīdzēt vecākiem cilvēkiem. Timurs taču ari palīdzēja, vai ne?

Puikas piekrītoši pamāja.

—   Piemēram, jūs varat uznest no pagraba malku vecās Zariņu mātes plītij. Ir taču mūsu mājā arī vēl citi veci cilvēki, kuriem nav neviena, kas palīdz? Nu, lūk! Pakalpojiet jūs viņiem.

—   Bet viņi jau neticēs, ka mēs to nopietni, — šaubījās Aļka.

—   Jūsu uzdevums panākt, lai tic. Un vai nederētu ari tāds punkts: aizliegt trokšņot pagalmos, kāpņu telpās un arī dzīvokļos, kad citi īrnieki guļ. Starp citu, kas tas jums par briesmīgu svilpēju?

Aļka nosarka.

—   Bez tam noteikti jāieved noteikums — nelietot nelabus vārdus ne savā starpā, ne arī ar pieaugušajiem. Pārvaldniece man šinī sakarībā šo to pastāstīja.

Abi puikas cītīgi aplūkoja savu nospodrināto zābaku purnus.

—   Nu, es domāju, ka tagad jūs jau paši zināsiet, kas jādara. Galvenais — uzvedieties un rīkojieties tā, lai jūs būtu cienīgi nest padomju skolnieka un pioniera nosaukumu. Mēs taču būsim draugi, vai ne?

Puikas sajūsmināti paskatījās uz pulkvedi. Kādas gan tur vēl varētu būt šaubas?

—   Un vai jums patiktu, ja par jūsu draugiem citi teiktu — tie jau tādi nekrietneļi vien ir!

Vovkas māte uzlika uz galda četras tases kakao un veselu šķīvi cepumu.

—    Un tagad pietiks. Lūdzu, pie galda, — pulkvedis aicināja. Zēniem bija ļoti neērti, kad viņi tā kopā ar pulkvedi sēdēja pie galda. Bet pulkvedis sāka stāstīt, ko viņš darījis, kad bijis tik vecs kā Aļka un Guntis. Tur tik bija ko dzirdēt, jo tas viss bija noticis pirms daudziem gadiem — pilsoņu kara laikā.

—   Biedri pulkvedi, — lūdza Aļka, kad katrs bija izdzēris pa trim tasēm kakao un cepumu šķīvis bija jau gandrīz tukšs, — vai jūs nevarētu visu to pastāstīt arī pārējiem zēniem? Tas ir tik briesmīgi interesanti!

Pulkvedis apsolījās. Tad puikas atvadījās.

—    Zēni, — otrā dienā Aļka sajūsmināts stāstīja, — kas tas pulkvedis par cilvēku! Mēs dzērām kakao, un viņš mums stāstīja savus piedzīvojumus no pilsoņu kara laikiem. Kaut jūs būtu dzirdējuši! Viņam mūsu vecumā pat pašam sava šautene bijusi. īsta, armijas!

Pārējo puiku sejās skaidri redzama skaudība. Par to kakao nekas, kas viņiem kakao! Bet par tiem stāstiem…

—   Nekas, — Aļka viņus mierināja, — pulkvedis apsolīja visiem pastāstīt

—   Aizmirsīs… — neticēja puikas.

—    Neaizmirsīs. Viņš taču tagad mums šefs.

Guntis pastāstīja, ko pulkvedis teicis par mācīšanos. Tas nu bija pavisam bīstams punkts. Puiku sejas izstiepās garas jo garas. Visdraudošākais stāvoklis bija Maigonim, kas ceturtajā klasē sēdēja jau otro gadu, bet tomēr nesa mājās divnieku pēc divnieka.

—   Vai tad tev tiešām tik stulbs pauris, ka nevari iemācīties? — puikas taujāja.

Maigonis pakasīja pakausi un nospļāvās. Tik tālu un tik precīzi spļaut prata tikai viņš vienīgais. Tas tādēļ, ka viņam starp priekšzobiem bija liela sprauga.

—   Varēt jau varu, bet, redziet, neiznāk laika. Diena par īsu, saprotiet. Te sētā darīšanas, te uz ielas.

—    Gribi, es tev palīdzēšu, — piedāvājās Guntis.

To tik ne! Maigonis jau nav nekāds mazais. Un bez tam — kāpēc vajag jaukt sētu ar mācībām?

—    Pulkvedis teica, ka labi mācīties, tā esot mūsu vislielākā varonība. Tādēļ divnieku nedrīkst būt, — stingri nosacīja Aļka. — Mēs ar Gunti par to atbildam ar savām galvām.

—    Bet tev jau pašam ir divnieks! — Maigonis neatlaidās.

—   Taisnība, ir. Bet es to izlabošu. Un, kas neizlabo, to no brigādes ārā! Un vēl tam būs jāiet pie pulkveža izskaidroties!

—   Tu te nemaz neizlec! Domā, man briesmīgi vajag to tavu brigādi? Bērnu spēlīte! — Maigonis bija pavisam noskaities.

—   Muļķi! — kliedza Guntis. — Kur tu bez izglītības iesi? Tu domā tikai mērķī spļaut un kauties vien! Redzi, tevi pat pionieros neuzņem!

Tā nu Maigonim bija vārīgā vieta. Gandrīz visi zēni bija pionieri, tikai viņš ne. Kamēr būšot divnieki un slikta uzvešanās, neuzņemšot,

Futbols — mežonīga dauzīšanās, kas sacel neiedomājamus putekļus, notraipa izžauto veļu un traucē īrnieku mieru. Kādēļ gan bērniem kaut ko tādu atļaut? Nost ar futbolu!

(īrniece Sulce un domu biedri.)

pionieru vadītāja teikusi. Maigonim patiesībā ļoti gribējās iestāties pulciņā, bet ko lai dara, ka viņš tāds nelaimes putns. Skolotāja viņu tīšām izsauc tieši tad, kad nav sagatavota stunda, un ar ļaunu prieku ieliek divnieku. Bet, kad viņš zina, tad neskatās ne virsū!

—    Domā, liela lieta! Nu, mācīšos par jūrnieku. Kam jūrniekam tās jūsu vēstures? Ledus kauja notika tūkstoš trīs simti četrdesmit otrajā gadā. Kāpēc man tas jāzina?

—   Nevis tūkstoš trīs simti četrdesmit otrajā, bet gan tūkstoš divi simti četrdesmit otrajā gadā, un to vadīja Aleksandrs Ņevskis, — Guntis paspīdēja ar savām zināšanām.

—   Viss viens. Un, ja jūs tādi antiņi, tad es nemaz nespēlēju, — Mai- gonis vēlreiz caur priekšzobiem nospļāvās un gāja prom.

—   Skrej, skrej pie sava Serjožkas uz naudu spēlēt, — Janka vēl nosauca pakaļ.

—   Un tev žēl! — Maigonis jau aiz stūra parādīja garu mēli.

—   Lai skrien. Mums nemaz viņš nav vajadzīgs. Gan vēlāk pats lūgsies. Pagaidām izslēgt no brigādes, — puikas nolēma.

Bet jautājums par divniekiem ar to vēl nebija galā. Guntis izstāstīja visu, ko pulkvedis bija teicis par varoņdarbiem.

—   Sazini nu! Skolotāja baras, pionieru vadītāja kaunina, māte neapmierināta, un nu vēl pulkvedis arī… —Tonis pakasīja aiz auss.

—   Vecāki, par tiem nekas, ar tiem jau aprasts, bet no pulkveža gan būtu kauns. Varētu jau vienkārši samelot, ka divnieku nav, bet ja nu viņš uzreiz .paprasa uzdevumu burtnīcas? Un tur man divnieks vēsturē. Aļkam latviešu kontroldarbā, Andrim kārtībā un Maigonim… Tad būtu briesmīgs kauns, vai ne, zēni? — Tedis turpināja Toņa uzsākto domu.

Un puikas norunāja pamēģināt izlabot divniekus, bet, ja kas neskaidrs, tad griezties pēc palīdzības pie citiem zēniem. — Vīrs un vārds? — Aļka noprasīja.

—   Vīrs un vārds! — puikas nozvērējās.

Tālākās sarunas izjuka, jo pagalmā parādījās Andris ar futbola bumbu.

—   Vai aizgāja? — apprasījās puikas.

—    Aizgāja, — atbildēja Andris, — pie pārvaldnieces pēc algas un uz veikaliem. Tik drīz mājās nebūs.

Andris bija sētnieces Siliņtantes dēladēls, bet sētniece puikām bija stingri aizliegusi bumbu sist.

Nekavējoties sākās sīva cīņa. Smiltis vien kūpēja, un tālu aizskanēja aizvien dedzīgāki saucieni:

—    Janka, kur tu lien? Ek, nomažīja gan garām! Es taču tev teicu, padod man! Uz priekšu, zēni! Urā!

Pēdējās mājas īrnieki piesardzīgi aizvēra logus.

Maigonis stāvēja malā, sabāzis rokas savu plato bikšu kabatās, un skatījās. Kā tas var būt, ka puikas viņu nemaz neievēro, viņu — komandas kapteini un galveno uzbrucēju?

Kad nav, lai nav! Viņš jau nu neies uzbāzties.

Futbols — aizraujošākais sporta veids, kas vispusīgi attīsta muskuļus un acumirkli liek aizmirst visas nepatikšanas, to skaitā ari divniekus. Imi dzīvo futbols! (Alka, Maigonis un pārējie zēni.)

Vakarā Aļka nosēdās pie latviešu valodas ar stingru apņemšanos tikt pašam ar to galā. Bet nekas neiznāca. Viņš nevarēja izprast, kā tas ir, ka nominatīvā skaidri un gaiši rakstīts «balodis», bet ģenitīvā «baloža» un datīvā atkal «balodim». Kāpēc «baloža», bet ne «baloda»? Tā tak būtu pareizāk.

—                 Jāaiziet pie Gunta, — viņš beidzot nolēma. Bet Guntis bija aizgājis uz teātri.

—    Atradis ar laiku skraidīt apkārt! — Aļka pukojās. — Tieši tad, kad viņu vajag. Ko nu lai dara? Laikam gan atkal būs skolā jānoraksta?

Bet te kāpnēs viņš uzskrēja virsū Alfonam, tam brīnumbērnam. Liktenis!

' — Paklau, Alfon! Cik tev ir latviešu valodā?

—   Teicami. Un tad?

—   Vai tu man nevarētu palīdzēt uzrakstīt vienu uzdevumu? — Aļka šoreiz bija pavisam pieklājīgs.

Alfons bija ar mieru. Viņš izskaidroja Alkām visu par locījumiem, un tad Aļka uzdotajā stāstiņā pats pierakstīja pareizās galotnes.

—  Tagad man pavisam skaidrs, — viņš pateicās Alfonam par palīdzību.

Pie Alfona, izrādījās, bija ļoti interesanti. Uz galda atradās vijole un akordeons. Aļka pat drīkstēja nospiest dažus akordeona taustiņus.

—   Tev gan laikam briesmīgi daudz jāmācās?

Alfons pamāja ar galvu.

—   Vai tu tos abus, proti, spēlēt?

—   Jā, man ļoti patīk spēlēt.

—   Nu jā, tad jau tev ari neiznāk laika nākt pagalmā. Mēs sētā nodibinājām brigādi. Pats pulkvedis Vorobjovs, zini, no 36. dzīvokļa, ir mūsu šefs.

-Jā?

—   Jā! Nac tu ari mūsu brigādē, — aicināja Aļka.

—   Tēvs nelaidīs. Viņš saka, ka barā tikai kautiņi vien iznākot, — Alfons skumīgi sacīja.

—   Tagad mēs pulkvedim apsolījām kautiņus vairs nerīkot.

—   Bet vai futbolu vēl spēlēsiet? — Alfons ieinteresēts jautāja.

—   Noteikti, — Aļka apgalvoja. — Parīt mums saspēle. Paprasi tēvam un nāc spēlēt!

—   Bet es futbolu vēl neprotu. Hokeju gan. Skolas komandā mani izvēlēja par kapteini, — Alfons palielījās.

Pie durvīm kāds zvanīja. Aļka steidzās atvadīties, jo ar Alfona tēvu viņam kaut kā negribējās satikties.

3. nodala Lielais pārgājiens

Kad pulkvedis paziņoja, ka nolēmis kopā ar zēniem rīkot pārgājienu, sacēlās liels troksnis. Puikas sajūsmā gāza cits citu smiltīs, bet mazais Vovka pat apmeta kūleni. Tūlīt sāka birt jautājumi.

—    Kad?

—   Uz kurieni?

—    Nākamo svētdien, protams, ja vien nelīs lietus. Uz kurieni, to es jums neteikšu. Sagatavojieties rūpīgi, būs jāiet kājām. Bet jūs jau esat pionieri un droši vien zināt, kā jāgatavojas un kas jāņem līdz. Tas būs brauciens pēc apslēptas mantas. Vēlams paņemt līdzi dažas lāpstiņas. Sapulcēšanās svētdien pulksten astoņos no rīta pirmajā pagalmā.

Vienā mirklī šī ziņa aplidoja visu māju. Tāds pārgājiens sētas dzīvē bija kaut kas nepiedzīvots. Un paša pulkveža vadībā! Un vēl pēc apslēptas mantas!

—    Nez kas tā būs par mantu? Droši vien kāda lāde ar senlaiku naudu, —Janka minēja.

—    Ko nu nauda! Varbūt veclaicīgi ieroči! Bruņinieku zobeni un pīķi! Un bruņas tādas kā vēstures muzejā, viss no dzelzs, — minēja dvīņi.

—   Jūs tik ar savām bruņām! Nav jau nekādi viduslaiki. Ielien tādos dzelžos — ne pakustēties var, ne degunu noslaucīt! Šauteni, ložmetēju, to es saprotu, — jūsmoja Aļka. — Nebūtu par sliktu atrast arī kādu tanku!

—   Varbūt mēs atraksim kādu slepenu pazemes alu un tur atradīsim senus traukus un apģērbus, — sprieda meitenes.

Pat prātīgi cilvēki dažkārt no liela prieka uzvedas gluži neprātīgi. Tā, lūk, gadījies ari Vovkam, kas tikko uzzinājis par lielo pārgājienu.

Visu uzmanības centrā bija mazais Vovka. Viņu sīki izprašņāja, vai viņa papus kaut ko tuvāk neesot

izteicies. Un Vovka jau nez kuro reizi pacietīgi stāstīja par lidotājiem, kas pagājušā nedēļā bijuši pie tēta un rādījuši kādas tur kartes un zīmējumus. Viņiem kaut kur uz laukiem esot nometne, un viņi kaut ko esot atrakuši.

—    Tā jau laikam būs tā manta. Un ko viņi vēl teica? — puikas nepacietīgi izjautāja Vovku.

—    Tētis teica: tas būs kaut kas priekš maniem zēniem. Aizrociet ciet un izlieciet zīmes!

—    Bet tev vajadzēja palūrēt, ko viņi tur zīmē.

—    Es jau gribēju, bet mamma mani aizsūtīja pēc maizes.

—    Un vairāk tu neko nenoklausījies?

—    Nē, — Vovka papurināja galvu. — Kad es atnācu atpakaļ, lidotāji bija jau prom.

Tā bija nemierīga nedēļa.

Meitenes pieprasīja, lai arī viņas ņemot līdzi. Jo kur tad šiem būšot sa- nitāres? Tādā ceļojumā viss varot gadīties, varot saskrambāt kāju, pārdurt roku vai citādi sevi savainot. Un kas tad viņiem ēst vārīšot?

Vanagu Mārīte prata tik pārliecinoši runāt, ka Aļka gandrīz jau piekāpās. Labi, ka vēl laikā apķērās un aizgāja paprasīt pulkvedim.

—   Bez sanitārēm jau neiztiksim, — noteica pulkvedis.

Puikas nolēma ņemt līdzi Vanagu Māru, Andra māsu Ilzi un Iaru. Tās visas bija pārbaudītas meitenes. Vanagu Māra varēja noskriet dažu labu puiku, bet Iara spēlēja futbolu ne sliktāk par zēniem. Viņa pat bija nodibinājusi savu meiteņu komandu, bet puikas to galīgi sakāva.

—    Pārējās meitenes gan neņemsim. Tās jau par katru nieku raud un skrien sūdzēties. Un viņām jau arī mammas tik un tā neatļaus, — Aļka noteica.

Ziņa par paredzēto ekskursiju bija sasniegusi pat kaimiņmājas puikas. Trešdienas vakarā, kad mūsējie sita bumbu, pār sētu pārlīda Pēteris ar savu adjutantu Seijožku un pasniedza Aļkam uz koka zobena uzdurtu papīru. Tas bija lūgums ņemt arī viņus līdzi pārgājienā. Viņi apsoloties vairs nekauties.

Vanagu Mārīte: — Pie mums sievietēm ir tādas pašas tiesības ka vīriešiem. Pamēģiniet tikai neņemt mūs līdz pārgājienā!

—    Ko jūs vēl negribēsiet! Mūsu pulkvedim nu būs laika ar jums tādiem krāmēties! — Aļka vienkārši pagrieza Pēterim muguru.

*

Janka staigāja drūmāks par rudens dienu. Puikām bija aizdomas, ka viņš pat raud.

—   Es jau nu neiešu laist savu bērnu svešiem cilvēkiem nezin kur līdzi — Jankas mamma bija teikusi Gunta mammai. — Lai sēž vien mājās!

Janka palicis pavisam bez elpas.

—   Kā tu, mamm, tā vari teikt? Vai tu ar zini, kas viņš ir? Aviācijas pulkvedis, saproti, un Padomju Savienības Varonis!

—    Man viena alga, lai viņš būtu vai nezin kas! Nelaidīšu — un cauri! — mamma Jankam bija strupi atteikusi.

Janka zināja: ja mamma ko sadomājusi, tad runāt veltīgi. Viņš nolēma iet uzbrukumā tēvam.

Tēvs kā par brīnumu tovakar atnāca agrāk mājās un bija ļoti labā omā. Painteresējās pat par Jankas atzīmēm. Janka šonedēļ sevišķi centās, tādēļ ar mācībām viss bija kārtībā.

Viņš izstāstīja tēvam par paredzamo pārgājienu.

—   Manis dēļ vari braukt, protams, ja vien mamma atļauj, — diplomātiski noteica tēvs. Jankam nolaidās rokas.

Māte bija nepielūdzama.

—   Neparko!

Un Janka sāka raudāt. Jā, viņš nemaz nekaunējās, lai gan viņam jau desmit gadu un viņš mācījās trešajā klasē.

Tēvam kļuva puikas žēl.

—    Nu nekauc, nekauc! Izbrauksim svētdien paši kaut kur ar «Moskviču».

—    Es negribu izbraukt ar «Moskviču»! Man garlaicīgi ar jums. Es gribu pie puikām! Viņi dosies meklēt apslēptu mantu. Bet jūs — ar «Moskviču»!

«Traģiska» aina Jankas dzīvokli. Saka gan, ka asaras virieša cilvēkam godu nedarot, bet Janka jau sen ir pārliecinājies, ka tas ir visdrošākais līdzeklis, lai mīkstinātu vecāku sirdis.

Janka jutās tik briesmīgi apvainots, ka viņam gribējās pat nomirt. Aizmigt un vairs neatmosties. Tad gan mamma redzētu, ko viņa izdarījusi — pati savu dēlu kapā iedzinusi. Tad gan viņa raudātu, bet būtu jau par vēlu.

Šādas pārdomas un pārrunas sestajā dzīvoklī turpinājās visu nedēju. Beidzot tēvs vairs neizturēja:

—   Nu, aizej un aprunājies ar to pulkvedi, uzzini, kas tas īsti ir par pārgājienu, — viņš teica sievai.

Arī pulkvedim tā bija nemierīga nedēļa. Vakaros, kad pārnāca no darba, pie viņa nāca gan puikas apjautāties, ko ņemt līdzi, gan arī mātes, kas bija uztraukušās par saviem mīluļiem. Ar puikām, ar tiem nekas, bet ar mātēm tik viegli viss galā tikt nevarēja.

—   Bet vai mans dēls nesaaukstēsies? Uz kurieni jūs brauksiet? Ko jūs tur darīsiet? Mans dēls teica, ka jūs meklēšot apslēptu mantu. Kur jūs, lūdzu, meklēsiet? Un vai tas nav bīstami? — jautājumi bira kā no pilnības raga.

Pulkvedim jau bija gatava atbilde:

—   Neuztraucieties, biedrene. Jūsu dēlam nekas nenotiks. Es pats uzraudzīšu, lai viss būtu kārtībā. Jūs taču man ticat? — To pulkvedis prata tik pārliecinoši pateikt un piedevām vēl tik jauki uzsmaidīt, ka mammas aizgāja gandrīz pilnīgi nomierinājušās.

Pat Jankas māte beidzot bija ar mieru. Tomēr — drošs paliek drošs — viņa vīram teica: — Viņi brauks ar smago mašīnu. Bet tu ar «Moskviču» aizbrauc līdzi un pats paskaties, kas tur notiek.

Papum bija jāapsolās.

Visvairāk satraukti, protams, bija paši puikas. Tāds pārgājiens nav vis nekāda nieka lieta! Aļka pat uzprasīja skolas pionieru vadītājai, kas tādā pārgājienā jāņem līdzi.

—   Vai tad tu pavasarī klases pārgājienā uz Koknesi nepiedalījies? — pionieru vadītāja pajautāja.

—   Piedalījos, kā tad ne!

—   Nu tad taču tu zini, kas jāņem līdz.

Aļka uzskaitīja: mugursoma, krūzīte, karote, nazis, servjete, blašķe, piezīmju grāmatiņa, zīmulis.

—   Pareizi. Tomēr nebūtu par sliktu vēl paņemt adatu, diegu, rezerves zeķu pāri, mazu aptieciņu, kompasu, karti un sērkociņus.

—   Betielts? — apvaicājās Aļka.

—   Vienai dienai telti nevajag.

Sētniecei noslēpumainā kārtā no mazās sētas nozuda abas lāpstas — lielā un mazā. Ja jāmeklē apslēpta manta, tad lāpsta katrā ziņā nepieciešama.

Puikas salūkoja mugursomas vai vienkārši kulītes un jau divas dienas iepriekš salika tur visu iekšā.

—   Aptieku mēs pašas sagādāsim, — apsolījās Ilze, kas jau bija iecelta par vecāko sanitāri.

Jankam tēvs iedeva kompasu, tādu, ko ar siksniņu varēja piestiprināt pie rokas līdzīgi pulkstenim. Janka ar to ļoti lepojās un visiem uzmācās ar savām debess pusēm.

—   Bet ko darīt ar karti? Pionieru vadītāja teica, ka pārgājienā bez kartes nevarot, — bēdājās Aļka. — Jāiet atkal pie pulkveža.

—   Nekas, — pulkvedis mierināja, — man karte būs.

Ar drebošām sirdīm visi sekoja gaidāmā laika ziņojumiem pa radio. Kaut tik nu nelītu!

Svētdienas rītā jau agri visā mājā valdīja dzīva rosība. Mātes gatavoja veselus sviestmaižu kalnus, puikas jau nez kuro reizi pārbaudīja, vai somās ir viss vajadzīgais.

Pusastoņos visi stāvēja pagalmā pilnā kaujas gatavībā un skatījās debesīs. Septembra saule bagātīgi lēja savus starus uz zemi. Viss debesu jums bija koši zils, tikai kaut kur pamalē aizpeldēja pāris baltu mākonīšu, bet tie jau nebija bīstami.

—   Redziet, mēs pasūtījām skaistu laiku, un ir ari, — visi priecājās.

Vienīgi Maigonis skumīgi klaiņoja apkārt. Aļka viņam bija stingri

pateicis:

—    Nekas nelīdz. Brigādes noteikumu neizpildīji — divnieku neizlaboji, sēdi nu vien mājās.

—   Vai tad es vainīgs, saproti, ka man tāda dulla galva, ka nekas neturas iekšā, — Maigonis taisnojās.

—    Galva tev tāda pati kā visiem, tikai slinks esi. Ko tad mēs teiksim pulkvedim? Visas brigādes vārdā esam solījuši. Visi varēja izpildīt, tikai tu ne. Negods visai brigādei, — Aļka bija nepiekāpīgs, un Maigonim bija jāpaliek mājās.

—    Vovka, ko tu ar to manu lāpstu darīsi? — Siliņtante saķēra mazo aiz apkakles. — Es meklēju, meklēju, kur tā palikusi, bet redz, kas pie- vācis! — Vovka nosarka kā biete. Puikas sāka smieties. Lāpsta bija gandrīz tikpat gara kā pats racējs.

Bet mazo lāpstu sētniece atrada tikai pēc pārgājiena.

'Ileši astoņos pie mājas vārtiem piebrauca armijas smagā automašīna.

—    Iekāpt! — nokomandēja pulkvedis. Bērni vienā acumirklī sakāpa un sasēdās solos. Pulkvedis vēl kaut ko pasacīja Jankas tēvam, kas stāvēja pie sava «Moskviča», tad arī viņš uzkāpa pie bērniem, kas to saņēma ar gavilēm.

Šoferis signalizēja, bērni atvadīdamies pamāja ar rokām, un mašīna aizripoja! Pie vārtiem palikamazlietuztrauk- tās un nobažījušās mātes un Maigonis.

Maigonim bija tik bēdīgi, ka pat raudāt varētu. Tā viņu atrada tēvocis Krišus.

— Kas tad tev? Neņēma līdzi?

Maigonis notrausa nodevīgu asaru un izstāstīja visu.

—    Un ko tu pats domā par tiem divniekiem?

—    Es izlabošu, goda vārds. Rītdienas stundas jau vakar sagatavoju.

—     Nu labi, — padomājis noteica tēvocis Krišus. — Ja tu vari būt vīrs ar vārdu, tad pasaki savai mātei — un braucam!

—    Tēvocīt, jūs esat no zelta! — Maigonis palēcās vien, aizskrēja un zibenīgi bija atkal atpakaļ — viņam jau vakar viss bija sagatavots.

—    Bet vai jūs zināt, uz kurieni jābrauc? Pulkvedis mums neteica.

Krišus pasmaidīja un pamāja ar galvu:

—     Gan jau zināšu. Tikai mēs brauksim pa citu ceļu. Motocikls ierūcās, izgrūda zilganu dūmu mākoni, un viņi aizdrāzās.

Braucieni nezināma virzienā vienmēr ir ļoti interesanti. Visu ceļu vari minēt, kur gan tu brauc. Mašīna jau bija tikusi garām Baložiem un nogriezušies pa kreisi.

—     Es zinu, kur mēs braucam. Uz Baltezeru! — pārliecināti noteica Andris. — Mēs tur ar tēvu bijām makšķerēt!

Tomēr mašīna pie Baltezera neapstājās. Garām skrēja tīrumi, pļavas un noras ar ganāmpulkiem, meži. Bērni pilnā kaklā dziedāja jautras dziesmas.

Beidzot parādījās ēkas, dzelzceļš un kāda stacija. Mašīna apstājās.

—    Izkāpt! — sauca pulkvedis. — Esam atbraukuši.

Auto aizbrauca atpakaļ, aizraudams līdzi baltu dūmu asti.

—    Tālāk mēs iesim kājām, — paskaidroja pulkvedis Jankas tēvam. — Vai jūs arī nāksiet līdzi?

—    Hm! Cikos jūs domājat būt atpakaļ?

Cik viņiem mašīnās jautri! Jus ari droši vien gribētu tur atrasties!

—   Divdesmit vienos nulle divi Rīgas stacijā.

—   labi, tad es jūs tur sagaidīšu. Man, zināt, te tuvumā dzīvo bērnības draugs. Tā kā tu uzvedies kārtīgi! — viņš vēl piekodināja Jankam un aizbrauca. Janka atviegloti nopūtās.

—   Kas zina, kur mēs esam? — jautāja pulkvedis.

—  Jūrmalciemā, — lepni paskaidroja Guntis, kas jau bija paspējis aizskriet līdz stacijai.

—   Bet kur tad tā apslēptā manta? — puikas nevarēja nociesties.

—   Pagaidiet, neviena apslēpta manta tik viegli rokā nedodas. Bet tagad jāuzvedas pieklājīgi. Mēs iesim cauri apdzīvotai vietai, un visi uz mums skatīsies.

Bērni sastājās kolonnā pa divi. Pirmajā pārī Alka un Guntis. Pēc tam pārējie. Beigās meitenes. Ilzei uz rokas bija sarkans krusts, bet pār plecu sanitārā soma. Katram bija skaidrs, kas viņa ir.

—   Brigāde, soļos marš! — nokomandēja pulkvedis, un visi stingrā solī aizsoļoja garām veikaliem, garām Kultūras namam. Pēdējās mājas palika aiz muguras.

Pēkšņi priekšā paspīdēja ūdens.

—   Upe, upe! — iekliedzās bērni un metās pa krastu lejā. Bet krasts te bija ļoti stāvs.

—   Vai, mans piezīmju bloks! — Guntis tikai paspēja iesaukties, kad jau atradās līdz ceļiem ūdenī.

—   Peldēšanās šodien nav paredzēta, ūdens par aukstu, — pulkvedis stingri noteica un tūlīt lika Guntim pāraut kājas.

—   Tagad jāizšķiras, kur iesim — vai pa ceļu vai pa taciņu gar upes krastu? — pulkvedis ieminējās, paskatījies kartē.

—   Gar upi! Protams, gar upi! — cits caur citu sauca bērni.

—   Bet ja nu tur tālāk ir slikts ceļš?

—   Kas par to, vai tad mēs esam kādi lellīši?

Komandēšanu pārņēma Aļka:

—   Ceļā viss var gadīties. Tādēļ diviem no mums jāiet pa priekšu un viss labi jāapskata. Un jāziņo, ja draud briesmas. Zēni, kas piesakās brīvprātīgi?

Piesacījās, protams, visi. Bet visi nevarēja iet. Aļka norīkoja Tedi un Andri. Mārai viņš uzdeva pārzināt visu gājiena saimniecību. Pārgājiens nebija vis kaut kāds, bet gan pēc visiem noteikumiem. Tādēļ Aļka paskatījās piezīmju grāmatiņā:

—   Mums vēl vajag virējas, korespondenta un ugunskura kūrēja. Ugunskurs taču būs, biedri pulkvedi?

—   Pats par sevi saprotams, — atbildēja pulkvedis.

Par virēju pieteicās Lara, bet par korespondentu, protams, Guntis. Tonis un Vovka uzņēmās rūpēties par ugunskuru. Visi amati bija sadalīti. Nu varēja doties ceļā.

Tedis un Andris devās ceļā pirmie. Viņi gāja pēc visiem noteikumiem — kā jau tas īstiem izlūkiem pieklājas: klusu, pieliecot zarus un uzmanīgi skatoties apkārt.

Drīz viņiem sekoja arī pārējie. Taciņa vijās gar pašu upmalu. Krastmalā sēdēja zaļumnieku grupa, un visi viņi laipni uzsmaidīja līksmajiem bērniem un pulkvedim.

Upes krasts kļuva dūksnains. Taciņa ielocījās alkšņu, ievāju un citu krūmu biezoknī. Katrs nogrieza sev krietnu lazdas spieķi, jo, kas zina, vēlāk noderēs. Mazais Vovka sev bija izvēlējies tik resnu lazdu, ka nemaz nevarēja to noliekt pie zemes, lai arī kā nopūlējās.

—    Ko tad tu tur griez? Baļķi vai nūju? — pasmējās Aļka par sakarsušo puišeli un pasniedza viņam glītu, tievu nūjiņu.

—   Es… es domāju, varbūt te ir vilki vai lāči, — taisnojās Vovka.

Taciņa kļuva arvien šaurāka. Koki un krūmi bija saauguši tik biezi,

ka bērniem likās, it kā viņi ietu caur zaļu tuneli. Gluži kā džungļos! Arvien biežāk parādījās peļķes.

Pēkšņi priekšā bija dzirdams aizdomīgs troksnis. Aļka kļuva uzmanīgs un pacēla roku. Tas nozīmēja — visiem apstāties un gaidīt.

Jā, ja … Ko nevar celt, to nevar nest. Vovkam gan dūša liela, bet spēciņš mazs.

—    Vilks! — čukstēja Vovka un ciešāk satvēra savu nūju. Pats Aļka klusām līda uz priekšu. Taciņas pagriezienā viņš saskrējās ar Andri. Tas izskatījās pavisam apmulsis.

—     Mēs esam maisā — uz pussalas. Pa labi upe, pa kreisi kaut kāda atteka. Aiz attekas pļavas un vēl tālāk viens tornis, — Andris ziņoja.

—    Nu, brigāde! Ceļā radies nopietns šķērslis. Ir divas iespējas—vai nu griezties atpakaļ un meklēt citu ceļu, vai ari mēģināt pārkļūt attekai pāri. Kā jūs domājat? — pulkvedis jautāja.

—   Atpakaļ? To nu gan ne!

Andris un Tedis pagriezās pa kreisi, un pēc brīža viņu svilpieni vēstīja, ka pārejas vieta atrasta.

Bērnu priekšā atradās ne visai plata ūdens josla, aizaugusi meldriem un ūdenszālēm. Kā tikt tai pāri?

—   Noaut kājas un pārbrist!

—   Neder, es jau mēģināju. Dziļš un dūņains, — noraidīja Tedis.

—   Pārlēkt ar kārti!

—   Neizdosies. Par platu, — lietišķi noteica Aļka.

—    Es zinu. Uzbūvēsim plostu. Es nekad vēl neesmu braucis ar plostu, — pēkšņi bija izdomājis mazais Vovka.

—   Tas prasīs daudz laika.

—    Būs jātaisa laipas, — beidzot nolēma bērni, kad visas citas iespējas bija apspriestas un noraidītas. Viņi nolauza zarus un pārmeta tos pāri attekai. Pats Aļka gāja pāri pirmais un pārvilka arī virvi, lai meitenēm un Vovkam ejot būtu kur pieturēties.

—    Uz priekšu, drosmīgie! —Aļka drīz vien sauca no otra krasta. Visi pārgāja pāri laimīgi.

Zem pulkveža gan laipas ieliecās un kājas mirka ūdenī, bet par to nekas, pulkvedim kājās bija gari ūdens necaurlaidīgi zābaki.

Vēl brīdi visi līda pa krastmalas krūmāju. Tad skatienam pavērās saules pielietās pļavas. Tajās ganījās liels ganāmpulks.

—   Visas brūnas! — brinījās Vovka.

—   Kādas tad tu domā? Zaļas? — smējās bērni.

—    Bet raibas? Kāpēc nav raibas? — Vovka neatlaidās.

—    Bet es esmu redzējis zirgu ceriņu krāsā! — lielījās Tonis.

—   Melo!

—   Nemaz. Vai balti ceriņi ir?

—   Ir.

—   Un balti zirgi?

Visi sāka smieties.

Tepat netālu bija mājas ar sarkaniem jumtiem, bet aiz pļavas — kāpas un skatu tornis.

—   Virziens uz skatu torni! — komandēja pulkvedis.

—    Uz priekšu, urā! — puikas nokliedza un ar joni sāka skriet. Bet kāpās, kā jūs domājat, ko viņi tur atrada? Maigoni! Rokas lepni bikšu kabatās sabāzis, tas stāvēja un smaidīja. Viņam blakus smiltīs gulēja tēvocis Krišus.

Kā tad tie te gadījušies?

—   Tēvoci Krišu, — Guntis iesāka, — Maigonim nebija tiesību braukt. Viņš neizpildīja brigādes noteikumu un neizlaboja divniekus. Tagad viņam būs jāsaņem jauns sods par atkārtotu brigādes noteikumu neizpildīšanu, — Guntis nobeidza savu bargo ziņojumu un pievērsās brigādei.

—   Zēni, ko ar Maigoni iesāksim?

—   Nekavējoties sūtīt mājās. Sods paliek sods. Pats solīja un nepildīja, — A]ka stingri pieprasīja.

—   Kas tad ies viņam līdzi? Pats jau viņš nebrauks, — Andris jautāja.

Nevienam nepatika braukt ar Maigoni uz mājām.

—   Es zinu. Piesiesim viņu pie koka kā indiāņi! — Tedis ierosināja.

—   Jā, jā! Pareizi! — puikas cits caur citu kliedza. — lai gaida, kamēr brauksim mājās. — Aļka jau mugursomā meklēja virvi. Bet tēvocis Krišus un pulkvedis aizliedza tādu soda veidu.

—   Cik tad ilgi lai mēs ar viņu ķēpāja- mies? Es ierosinu tā, — teica Guntis, — lai Maigonis visu zēnu priekšā apsolās vairs nelamāties, nespļaut un nokārtot visus skolas parādus.

—   Cik reizes tad man būs jāsolās! Es jau no rīta tēvocim Krišum vienreiz apsolīju!

—   Tas nekas, par ļaunu jau nebūs, tagad apsoli brigādei.

<d visā godibā (ar jūrnieka kreklu un sprādzi) stāv Mai- is. tas «divnieku karalis». <as viņam te atļāva nākt? — bērni ir dziļi sašutuši.

pat mazais Vovka.

—   Nu labi. Es svinīgi zvēru, ka mēģināšu saņemties, — Maigonis izgrūda caur zobiem. Vismīļāk viņš visus puikas kārtīgi piekautu — šitā viņu kaunināt un vēl paša pulkveža un Krišus priekšā! Viņš izskatījās tik jocīgs, ka ne tikai bērni, bet arī pulkvedis

un tēvocis Krišus sāka jautri smieties. Ari Maigonim bija jāpievienojas, jo ilgi dusmoties nebija viņa dabā. Tā draudzība bija atjaunota.

—    Bet bija gan mums brauciens! — viņš tūlīt sāka lielīties. — Kā mēs drāzām! Pa kalniem un lejām, pa mazām taciņām un peļķēm — un klāt gan pirmie! Tēvocis Krišus teica, ka es labi sēžot un ka ņemšot mani sacīkstēs par līdzbraucēju!

—    Ir gan tam laime! Tādu ceļa gabalu ar motociklu!

—   Biedri pulkvedi! Pasakiet, lūdzu, tagad, kur tad tā apslēptā manta! Mēs gribam ķerties pie darba, — dvīņi atcerējās.

—   Tepat netālu tai mantai jābūt. Vajadzēs pameklēt. Bet man šķiet, ka tagad būs jāierīko nometne, mazliet jāatpūšas un jāpaēd. Kas pārzina gājiena saimniecību un ēdienus?

—    Es! Es! — atsaucās Māra un Lara.

—    Parūpēties par kartupeļiem!

—    Bet kur tad tos lai ņem?

—    Būs jāaiziet uz kolhozu un jānopērk.

Meitenes paņēma mugursomu un aizsoļoja uz tuvējām mājām.

Puikas vispirms uzrāpās tornī. Tas tik bija skats!

Tepat netālu kāda upe ietecēja jūrā, izveidodama nelielu pussalu. No augšas bija labi redzams, ka upes labais krasts ir augsts un smilšains, bet kreisais zems un purvains.

—   Zēni, tā taču ir tā pati mūsu upe! — Aļka sauca. — Redziet, tur vēl atteka, kurai mēs gājām pāri.

—    Bet jūra, cik tā liela! Redziet, tas tur droši vien ir Zviedrijas krasts vai vismaz Roņu sala, — Maigonis rādīja.

—    Ko nu pļāpā! Vai tad tik tālu nu no šejienes var redzēt! — Guntis apšaubīja.

—   Tu varbūt nevari, tev acīm brilles priekšā, bet man ir īsts jūrnieka skatiens, — Maigonis palika pie sava.

—    Lūk, kur Māra un Iara, — Vovka izstiepa pirkstu uz kolhoza centra pusi. — Vai, cik maziņas!

—    Bet kur tad Rīga?

Jānis paskatījās savā kompasā un pagriezās uz dienvidvakariem. Bet kas tad tur? Šaubu nebija, tieši virs tās vietas, kur vajadzēja atrasties Rīgai, auga liels, melns mākonis.

—   Aizies garām!

—    Nekur neaizies, paskat, vējš ari no tās puses, — Aļka apslapināja pirkstu un paturēja gaisā.

—   Tēti, tēti, — Vovka gandriz gavilēdams paziņoja, steigšus norāpies no skatu torņa. — Lietus nāk!

—   Vai manu! Ko tad nu mēs iesāksim! — pulkvedis tēloja izmisumu. — Sālīsim, izkusīsim!

Bērni smējās pilnā kaklā.

—    Bet tagad aši pie darba! Uzcelsim skuju būdas, un lietus mums nekā nevarēs padarīt.

Bērni metās mežā un atnesa veselus skuju klēpjus. Pulkvedis un Krišus viņiem parādīja, kā uz ātru roku uzsliet zaru teltis. Līdz ar pirmajām lāsēm visi jau atradās drošībā. Bija ļoti jautri.

—   Vai, man tek aiz kakla! — iekliedzās Lara.

—    Glābiet, glābiet, mūsu Lara izkusīs, — puikas metās viņai palīgā. Telts sagāzās, un viss bars nu sēdēja lietū. Kamēr būdu saremontēja, lietus jau bija pārgājis.

No melnā mākoņa malas izlīda saule, un tūlīt smilgās, kāpu miežu galos, katra skujiņā, visur, visur iemirdzējās neskaitāmi dārgakmeņi. Gaiss likās kā izmazgāts.

—    Man gribas ēst, — Krišus skali pavēstīja. Uzreiz arī pārējie juta, ka briesmīgi gribas ēst. Bet tavu nelaimi! Ko nu darīt ar ugunskuru?

—    Izsludinu sacensību. Kas pirmais iekurs ugunskuru, dabūs pirmo desiņu, — solīja pulkvedis,.

Bērni metās savākt slapjo malku. Bet, kamēr viņi vēl tikai domāja, Krišum jau kurējās gaiša liesmiņa.

. — Kā jūs to tik ātri paguvāt? — visi uzstāja tēvocim.

—    Iekuri mitrā laikā jāpameklē zem kokiem. Tad jāizgatavo īpaši «iekuru kociņi». Lūk, tādi, — Krišus parādīja. — Tikai tad, kad tie iedegušies, pieliekama pārējā malka.

Ne ar ko pasaulē nevar salīdzināt ugunskurā ceptas desiņas un kartupeļus. Kas tos reiz ēdis, neaizmirsīs visu mūžu, par to bērni un pulkvedis ar tēvoci Krišu bija vienis prātis.

Mielasts bija pilnā spēkā, kad pie ugunskura piekliboja Tedis.

—    Kur tad tu? Kas kājai vainas? — Ilze stingri noprasīja un tūlīt ķērās pie sanitafās somas.

—    Nabadziņš! Kājiņa sadurta. Pagaidi, pagaidi, es tūlīt, — viņa tēloja žēlsirdīgo māsu. — Māra, Lara, pieturiet viņu, es izvilkšu skabargu. Neuztraucieties, biedri Tedi, nemaz nesāpēs, mēs tikai iztaisīsim nelielu operāciju un novietosim jūs lazaretē. — Ai, ai, tik jauniņš, un jau tāda nelaime! — meitenes līdzjūtīgi nopūtās.

—    Nespārdies, bezkauņa! — Ilze uzlēja Tedim uz papēža puspudelīti joda un aptina milzīgu marles kalnu. Tad viņš beidzot tika pie vārda.

—   Es meklēju sausus žagarus, te pēkšņi redzu — no kociņiem salikta bulta. Eju tālāk atkal bulta. «Zīmes,» es nodomāju. Kā tad. Tālāk kokā iegrieztas tris svītras. Vēl tālāk — atkal bulta. Tad es sadūru kāju un nācu atpakaļ, — Tedis nobeidza.

—   Apslēptā manta! — puikām acumirklī bija skaidrs. Ko nu vairāk domāt par desiņām un kartupeļiem! Alka un Janka paķēra lāpstas, un visi metās Tedim līdzi uz mežu.

Pa atstātajām zīmēm viņi izgāja mežiņam cauri. Sākās atkal smilšu kāpas. Zīmju nav. Ko nu darīt?

—   Redz, kādi jocīgi gliemežvāki! — Vovka priecājās. — Salikti rindiņā kā zaldātiņi.

—   Tās jau būs tās zīmes. Asumi rāda, uz kuru pusi jāiet. Gluži tādas pašas mums mācīja pionieru pulciņā, — Aļka paskaidroja. — Šī te, lūk, nozīmē, ka četrus soļus tālāk vēstule.

Un patiesi — zem akmeņa viņi atrada vēstuli ar šādu tekstu: «Tālākais virziens uz dienvidrietumiem, uz nokaltušo bērzu.»

Nu bija reize likt lietā Jankas kompasu. Jā, tieši dienvidrietumu virzienā smiltīs bija ieputināts nokaltis bērzs. Visi skriešus devās turp. Maigonis pašā priekšgalā. Vovkam kaut kur aizķērās kāja, un viņš visā augumā izstiepās smiltīs.

—   Re, kāds jocīgs, — Vovka nomurmināja, — tāds kā zirga galva! — Viņš gribēja koku, kas viņu bija nogāzis zemē, izvilkt no smiltīm, bet nevarēja. Pulkvedis skatījās uz dēlu un smaidīdams teica Krišum: — Ak atrada gan. Mani lidotāji tomēr labi bija noslēpuši.

—   Palaid mani pie teikšanas! — teica Maigonis, redzēdams, ka mazais Vovka nopūlas velti, un atlocīja piedurknes. Bet nekā!

—   Nekas, mazliet paraksim. Kur te tāds ērms nācis? — Maigonis norūca, un abi ar Vovku ņēmās rakt. Pārējie pa to laiku skraidīja apkārt un meklēja apslēpto mantu.

Nelaimīgs tas cilvēks, kas nokļuvis šo divu «medicīnisko māsu» rokās. Vārdos viņas gan tēlo līdzjūtību, bet paskatieties uz viņu sejām!

—   Hm! Tāds kā laivas priekšgals? — Maigonis murmināja, kad viņi kādu laiku bija rakuši. —Tēvoci Krišu, kājās domājat?

Tas pasmaidīja un atbildēja, ka noteikti nevarot pateikt, bet iespējams esot, ka tā laiva.

—   Zēni, mēs atradām apbērtu laivu! — Vovka, nevarēdams vairs nociesties, skaļi sauca. Visi saskrēja skatīties.

—   Var būt, ka tā pati būs tā apslēptā manta? — Aļka minēja. — Vai pareizi, biedri pulkvedi?

—   Tā pati jau būs, — pulkvedis apstiprināja.

Ko tad vairs gaidīt! Viss bars ķērās pie darba. Nedomājiet, ka tas gāja tik ātri. Puikas dabūja krietni vien pasvīst, kamēr laiva bija atrakta visā garumā.

Tā tiešam bija neredzēta laiva — šaura, slaida, ar augstu, izrakstītu priekšgalu. Diemžēl, tai bija ielauzti sāni un dibens, bet citādi tā bija pavisam laba laiva.

Bet kā tā te smiltīs gadījusies?

—   Šeit agrāk bija ceļojošās kāpas, — paskaidroja tēvocis Krišus.

—   Vai tad kāpas ari ceļo? — Vovka nesaprata.

—    Redziet, kādi te lieli smilšu kalni. Tagad tie apauguši ar kokiem un krūmiem. Bet agrāk te bija kailas smiltis, un vējš tās pūta arvien tālāk un tālāk. To sauc par kāpu ceļošanu. Gadījās ceļā laiva — apbēra, gadījās mājas vai koki — arī tos apbēra. Tādas ceļojošās kāpas nodarīja lielu postu, — Krišus stāstīja.

—   Man gadījās kara laikā pabūt tā saucamajās Kuršu kāpās. Tās ir desmitstāvu nama augstumā, un vietām tur cilvēks iegrimst smiltīs kā ūdenī, — pulkvedis atcerējās.

—  Tad jau šo laivu varbūt arī ir aprakusi tāda kāpa? — Aļka minēja. — Un var būt, ka te ir apraktas ari mājas?

—   Iespējams tā ir, — Krišus piekrita.

—   Tā noteikti ir aizvēsturiska laiva. — Guntis par to bija pilnīgi pārliecināts. — Zēni, mēs būsim izdarījuši vēsturisku atklājumu — atraduši mušu senču apmetnes. Droši vien te kaut kur smiltīs ir viņu mājas un aizvēsturiski ieroči! Biedri pulkvedi, vai mēs nevarētu nofotografēt šo laivu un paziņot muzejam?

—   Ko tu ar <fЈvu muzeju! Žēl tikai, ka tā salauzta, — Maigonis uz lietām skatījās no praktiskās puses. —Tad mēs visi varētu sakāpt iekšā un — aidā! — uz Rīgu!

—    No krekliem iztaisītu buras, iznāktu īsts kuteris, — puikas jūsmoja.

—     Mums noteikti jāpaziņo zvejniekiem. Tā laiva droši vien viņiem

noderēs, — Andris ieminējās un paskatījās uz pulkvedi un tēvoci Krišu. — Salabosim un uzdāvināsim zvejniekiem!

Tēvocis Krišus paskatījās uz pulkvedi: — Redziet, kāda mums aug jaunā maiņa. Vispirms domā par citiem! Nē, bērni, — viņš tad skali teica, — man šķiet, tā nav nekāda aizvēsturiska laiva. Augstākais, no pagājušā gadu simteņa. Un zvejniekiem arī tā droši vien nederēs. Tagad jau vairs ar šādām laivām nezvejo.

—   Bet, tēvocīt! Tad jau… tad jau mēs varam paši to laivu… — Alka iesaucās un no prieka nogāza Vovku smiltīs.

—   Mazais, tu būsi mums atradis īstu «apslēpto mantu»!

Kad bērni tā īsti aptvēra, kas noticis, sākās veselas ovācijas. Ko domājat, nav jau nekāda joka lieta pašiem no zemes izrakt laivu!

—   Var redzēt, ka to būvējis labs meistars. Tādas laivas ar izrotājumiem gan vietējie netaisa, tas droši vien būs bijis kāds kursis vai igaunis, — sprieda Krišus, lietišķi visu apskatīdams.

—   Diez kas jau nu nav. Apšuve gandrīz pilnīgi satrunējusi. Tik vien palicis kā brangas un tad tas lepnais priekšgals, — pulkvedis neticīgi pagrozīja galvu. — Saremontēt jau varbūt arī var, tikai jums tas nebūs pa spēkam.

—    Būs! Būs! Mēs palūgsim talkā rokdarbu skolotāju.

—   Ar to vien nepietiks, — sacīja pulkvedis. — Te jāpieaicina vispirms speciālists, lai pasaka, vai tur vispār var ko salabot.

Turpat uz vietas norunāja, ka brīvākā brīdī Krišus aizgādās laivu līdz zvejnieku ciematam un tur kādā nojumē atstās līdz pavasarim. Un pavasari, tad visi ķersies pie darba, lai laivu savestu braukšanas kārtībā.

Pagaidām to rūpīgi nosedza ar skujām un vēl nedaudz apbēra ar smiltīm, lai lietus nelītu virsū. Bez tam, ko var zināt, kāds var vēl atrast un pievākt!

—   Tā. Apslēpto mantu esam atraduši, un nu laikam būs jādomā par mājās braukšanu! — pulkvedis ieteicās, paskatīdamies pulkstenī.

Viena lieta ir izmakšķerēt kaut kādu tur mazu zivteli, bet pavisam cita — īstu minu! — Tas jau ir gandrīz kā dēku romānā, — apgalvo Alka.

—   Vēl ne! Vēl ne! — sauca bērni. Viņu fantāzijai bija

pieauguši spārni. Visi sapņoja par to, kā nosauks laivu, kā ierīkos buras un kā vasarā brauks pa upi.

Iešana pa pludmali bija patīkama, somas arī tukšākas. Tēvocis Krišus visus pēc kārtas izvizināja ar motociklu. Arī atceļā šis tas atgadījās.

—    Uzmanību! Ūdenī redzama peldoša mīna! — Tedis ar Andri ziņoja. Un patiesi, vētra bija pludmalē izskalojusi lielu metāla bumbu.

—    Boja, — pulkvedis pačukstēja Krišum.

Puikas pavisam uzmanīgi (ko var zināt, ka nesprāgst!) uzmeta bumbai virvi, izvilka to krastā un pamatīgi apskatīja. Visiem bija žēl, ka to nevar paņemt līdzi uz Rīgu. Bet četras mazākas stikla bumbas, kuras arī atrada izskalotas krastā, paņēma līdzi piemiņai.

—   Tās no stāvvadiem, — paskaidroja Krišus. — Tie ir tādi lieli tīkli, ar kuriem var noķert daudz zivju. Stikla bumbas notur virs ūdens tīkla virsējo malu, bet apakšējā sniedzas dziļumā. Agrāk, kad zvejnieki strādāja katrs par sevi, par tādiem stāvvadiem nebija ko sapņot. Mocījās ar saviem pussapuvušajiem tīkliem un airu laivelēm. Bet tagad zvejnieku kolhoziem ir viss, gan stāvvadi, gan moderni zvejas kuteri, — Krišus parādīja uz jūru, kur pie apvāršņa tik tikko varēja saskatīt daudzus sīkus punktiņus.

Pulkvedis bērniem iedeva savu binokli. Un tas nu ceļoja no rokas rokā. Bērni vēroja un pārsprieda, kā zvejnieki ielaiž jūrā tīklus.

Pie nelielas upītes ietekas jūrā visi apstājās mazliet atpūsties. Pulkvedis izņēma karti un apskatīja tālāko ceļu.

Tedis un Andris jau bija paguvuši izpētīt apkārtni un nu ziņoja: • — Tālāk pār upīti ir tiltiņš. Tad sākas dēļu laipas un stāvs kalns. No turienes redzams dzelzceļš.

Viņi bija stāstījuši patiesību. Aiz tiltiņa tiešām taciņa bija izlikta koka laipām, bet pats upītes krasts pavisam stāvs. Tā vien skaties, ka nenokrīti lejā. Augstais kalns pats prasījās, lai bērni tajā uzrāptos augšā.

—   Uh, — augšā gluži aizelsies noteica Vovka, — te jau gandrīz kā no lidmašīnas. Re, re, pat Rīgu var redzēt!

Maigonim ar to vien nepietika. Viņš sāka rāpties augstajā bērzā.

—   Tu jau laikam gribi redzēt pašu Maskavu, — puikas sauca un taisījās viņam sekot. Pulkvedis aizliedza.

—  Tūlīt kāp zemē! — Krišus pavēlēja Maigonim, bet tas izlikās nedzirdam, kamēr nebija sasniedzis pašu galotni. Tur nu viņš jutās kā liels varonis.

Tēvocis Krišus bija tā noskaities, ka vēlāk ar Maigoni nemaz nerunāja, lai gan vainīgais dievojās, ka neesot dzirdējis Krišus saucienu.

—   Ja nu tu būtu nolauzis kaklu, kas tad atbildētu? — ari pulkvedis bija neapmierināts.

—    Viens slinks un nekārtīgs skolnieks būtu mazāk, — noteica Aļka. Maigonis viņam parādīja mēli.

Ja Teda fantāzija varētu pieņemt redzamu veidu, tad tā kūpētu no viņa pakauša kā zili dūmi. Kas gan viss tanī pārgājienā nebija noticis! Pat vilki krūmos spidinājuši savas zaļās acis, bet pēc tam nobijušies no Teda un aizbēguši.

Pārējie ģimenes locekli tam laga negrib ticēt.

Tālumā jau pūta vilciens. Bija jāpasteidzas.

*

—   Tas tik bija pārgājiens! — dvīņi sajūsmināti stāstīja vecākiem.

—   Tur bija tādi džungļi! Iegājām un gandrīz apmaldījāmies. Pulkvedis teica, lai nogriežot katrs pa krietnai nūjai, drošs paliek drošs, —Tonis ēzdams stāstīja.

—    Es eju pa priekšu. Mani ievēlēja par ceļvedi. Es eju un uzreiz redzu — krūmos spīd zaļas acis. Vilks, es saku Andrim. Tad mēs devāmies uzbrukumā, un tam vilkam aste vien pazibēja. Aizmuka, — Tedis lielījās. Tonis pacēla galvu un sāka aizdomīgi klepot, bet tēvs noteica: — Kur tad tie vilki nāca! Tev jau viss pakausis kūp.

—    Izstāstīsiet citu reizi. Tagad, marš, gulēt, — māte pārtrauca iekarsušos runātājus. Un drīz vien no blakusistabas atskanēja divbalsīga šņākšana.

—   Guntis kā skrēja no krasta, tā upē iekšā gan. Tikai kliedz: «Glābiet manu bloknotu,» — Māra stāstīja mātei.

—   Vai tu paliksi mierā, — Guntim nemaz nepatika to atcerēties.

—   Es pārzināju gājiena saimniecību. Kolhozā mums iedeva kartupeļus, un mēs tos ugunskurā izcepām. Cik gardi! Bet Tedis sadūra kāju.

Kamēr viņa stāstīja, Guntis pierakstīja pēdējos iespaidus. Savus

korespondenta pienākumus viņš izpildīja nevainojami.

*

—    Lieliska ekskursija, — Aļka dalījās iespaidos ar māti.

—   Žēl tikai, ka tu nevarēji tikt līdzi. Lieliski izstaigājāmies un atradām vēl vecu laivu. Tēvocis Krišus teica, ka varbūt varēšot to salabot. Ja katru svētdienu varētu kaut kur tā izbraukt! Bet pulkvedim jau nav tik daudz laika.

*

—      Es tev palīdzēšu nokopt vakariņu galdu, māt, — Maigonis piedāvājās. Viņš bija laimīgs par to, ka Krišus viņu bija paņēmis līdz pārgājienā, ka bija dabūjis braukt ar motociklu, ka šī bija tik skaista svētdiena. Un kur tad vēl laiva! Kaut tik viņu ieceltu par komandas kapteini! ' Viņam vienīgajam taču ir strīpains jūrnieku krekls.

—    Zini, māt, — Maigonis cītīgi apskatīja noslaucīto šķīvi, — Es mēģināšu saņemties. Krišus un pulkvedis arī saka, ka ar divniekiem jūrskolā neuzņemot.

*

Pats pēdējais, jau labi krietni pēc pusnakts, mājās pārbrauca Jankas tēvs.

—    Brīnišķīgs brauciens. Tikai man atceļā saplīsa riepa, tādēļ iznāca aizkavēties, — viņš otrā dienā teica sievai un pamirkšķināja ar vienu aci Jankam.

Lielais pārgājiens bija beidzies.

4. nodaļa Paši savās telpās

Jūs domājat, ka lieta ar to «apslēpto mantu» tā ari palika? Nu, atrada laivu, papriecājās un aizmirsa. Nekā tamlīdzīga.

Guntis bija ieņēmis galvā, ka laiva katrā ziņā esot aizvēsturiska. Tādēļ viņš palūdza no pulkveža tās fotogrāfiju un parādīja savam vēstures skolotājam. Skolotājs visu sīki izprašņāja un pats aizbrauca pārbaudīt. Izrādījās, ka bērni bija atrakuši pagājušā gadsimta zvejnieku laivu, ko ceļojošās kāpas aizbērušas. Taču nekā aizvēsturiska tur nebija.

— Mums tomēr nelaimējās. Te nu vienreiz bija izdevība kaut ko pasaulslavenu atklāt, bet nekā! — Guntis bija dziļi nelaimīgs.

Par ekskursiju vēl ilgi un plaši tika runāts un spriests, it īpaši par to, kā viņi nākamgad kuģos un makšķerēs. Maigonis, kam bija pazīšanās ar burātājiem, apsolījās apprasīties, vai tādai laivai nevar pierīkot buru un cik lielu to vajag. — Bet tikai tad, ja mani ieceļ par laivas kapteini, — viņš piemetināja. Tur nekā nevarēja darīt, Maigonis nu vienreiz bija kā traks uz ūdeņiem.

Tad nāca notikums, kas lika aizmirst visu pārējo. Bet jāsāk stāstīt pēc kārtas.

Tajos senajos laikos, kad pasaulē vēl nebija ne Aļkas, ne Gunta, kapitālists — mūsu mājas īpašnieks — lielajā pagalmā bija ierīkojis augļu dārzu. Viņš tur bija pat uzcēlis atsevišķu sarga mājiņu. Sargs tad nu sargājis un pie viena arī kopis dārzu. Lielais pagalms tad bijis apjozts ar žogu, un tur pastaigājies tikai pats saimnieks ar savu ģimeni. Tēvocis Krišus atcerējās, kā viņi līduši pāri sētai pēc ogām, bet sargs ar rungu triecis viņus prom. (Kas to būtu domājis no Krišus!) Kad Padomju Armija tuvojās Rīgai, kapitālists nocirta visus augļu kokus, teikdams: —Ja nav man, lai nav arī tiem tur. — Tad viņš kopā ar fašistiem aizmuka uz ārzemēm. Žogu nojauca, bet «sarga māja», kā to visi sauca, stāvēja vēl joprojām.

Siliņtantei tur glabājās veca gulta, salūzuši krēsli un vēl šādas tādas grabažas. Uz šo māju mūsu brigāde jau sen bija metusi kārus skatienus.

—  Ek, atdotu to mums, —Janka prātoja, — mēs gan prastu tur iekārtoties.

—  Lietainā laikā tad būtu kur piemesties. Nevajadzētu tā kā šodien riču-raču spēlēt uz kāpnēm, kur visi kāpj virsū un vēl paši rājas.

—   Klausieties, zēni, — ieminējās Aļka. — Kā būtu, ja mēs aprunātos ar pulkvedi?

Vesela delegācija todien sagaidīja pulkvedi pārnākam no darba un tūlīt aizveda viņu lielajā pagalmā pie «sarga mājas».

—   Paskatieties paši, pa lodziņu var redzēt, tur nekā cita nav kā tikai visādi veci Siliņtantes krāmi. Bet mums nav kur palikt, — bērni cits caur citu sauca.

—   Aizejiet pie pārvaldnieces un parunājiet, — pulkvedis pamācīja.

—  Nē, nē, nav vērts! Viņa mums neparko nedos! Jūs nemaz nezināt, kāda viņa ir, — visi bērni reizē sāka kliegt.

—    Iiidzu, biedri pulkvedi, parunājiet jūs ar viņu, — Guntis ierunājās.

Pulkvedis nolēma palīdzēt bērniem. Bērni, protams, nezināja, kādas

pūles pulkvedim bija jāpieliek, lai izkaulētu no pārvaldnieces «sarga māju», jo kara stāvoklis starp bērniem un pārvaldnieci vēl joprojām pastāvēja.

iro diplomātisko sarunu rezultāti ir acim redzami! Ne tras sētas bērniem ir tāda laime — iegūt lietošanā pašiem savas telpas.

—   Bet, dārgā biedrene, — pulkvedis bija teicis un uzsmaidījis, — es jau neprasu puikām, bet sev. Kaut kur taču man tās nodarbības ir jāiz-

ved. Padomājiet pati. Arā auksts, dubļi. Kur lai mēs visi paliekam? Pie sevis arī vienmēr nevaru vest. Bet tur pagalmā stāv neizmantota telpa, piebāzta ar visādām grabažām. Bērnu organizēšanu jūs pati man savā laikā uzdevāt. Turklāt zināmi panākumi man ir, vai ne?

— Nu, vēl nemaz nevar zināt, kurš kuru pāraudzinās, — jūs puikas vai puikas jūs! — pārvaldniece

»

ari kaut ko bija dzirdējusi par pārgājienu, kurā pulkvedis skraidījis kopā ar bērniem pa jūrmalu, rakņājies pa smiltīm.

—   Brīnišķīgi bērni! — apgalvojis pulkvedis.

—   Huligāni! — pārvaldniece atcirtusi, bet atļauju beidzot tomēr devusi.

—    Bet tikai pagaidām, — viņa piebildusi. Jā, tā bija sieviete ar rakstu-

ru.

Šķēršļi radās pavisam no citas puses. Siliņtante neparko negribēja aizvākties no mājiņas. Viņai tur stāvot mēbeles un saimniecības piederumi. Kur tad tos likšot? Tikai pēc lielām un garām sarunām ar pārvaldnieci un pulkvedi viņa atslēdza «sarga mājas» durvis.

Iekšā valdīja īsta postaža. Vecas, salūzušas mēbeles sakrautas cita uz citas; visur izmētāti papīri, dēļu gali, griesti un kakti pilni zirnekļu tīkliem.

—   Briesmīgi netīrs! — nopurinājās Janka.

—   Būs jāsaved kārtībā! — Tedis bija uz visu gatavs. — Padod tik šurp, mēs ar Toni parādīsim, kā strādā īsti puikas. Toni, aizskrej un palūdz mammai kādu spaini un slotu, nu un paprasi, kas vēl te nepieciešams.

—   Vispirms iznesiet manas mēbeles un tad manis pēc dariet, ko gribat! — Siliņtante pavēlēja. — Tikai uzmanīgi, ka nesalūst!

Puikām tas nebija divreiz jāsaka.

—   Gunti, palūdz tu, varbūt viņa mums kaut ko atstāj! — Maigonis pačukstēja. — Piemēram, to veco šūpuļkrēslu vai to zaļo plīša dīvānu bez kājām. Gan mums noderēs. Mēbeles taču vajag.

—   Siliņtant mīļā! Mēs palīdzēsim aplaistīt ielu un ziemā novākt sniegu, — Guntis lūdzoši iesāka.

—    Palīgi kādi gadījušies! Nu ko tad vēl vajag?

—   Atstājiet mums pagaidu lietošanā šo brīnišķīgo šūpuļkrēslu un to dīvānu, un to krēslu ar trim kājām. Mēs paši salabosim.

—   Ko vēl negribēsiet! Drīz vien pavēlēsiet man no istabas iznest gultu un trimo! — sētniece pukojās, bet bērni redzēja, ka tas tikai tā, pa paradumam. Siliņtantes balss noskaņas viņi bija sīki izpētījuši.

Beidzot visa sētnieces mantība stāvēja sakrauta pagalmā. Bija jāķeras pie īstiem vīriešu cilvēkiem nepatīkamā darba — tīrīšanas.

—   Jāiesāk, protams, ar griestiem, — Tedis uzslēja slotu augšā un sāka slaucīt. Zirnekļi izmisumā metās uz visām pusēm un paši puikas ari, jo sacēlās tādi putekļi, ka visiem bija jāšķauda.

Pa durvīm iemetās Alka: — Trakais, ko tu dari? Vispirms taču jāizslauka grīda!

—    Prātiņ, nāc mājās, bet netīrumi no griestiem šā vai tā sabirs zemē.

—   Bet putekji no grīdas atkal celsies augšā. Tev taču ir zināms likums, ka putekļi ceļas uz augšu, jā?

Draudēja izcelties nopietns konflikts, ar ko sākt — ar grīdu vai griestiem? Vieni piekrita Aļkam, citi — Tedim. Stāvokli izglāba Guntis:v

—   Šīs tīri sievišķīgās būšanas mums atrisināt nav pa spēkam. Tādēļ pilnīgi nepieciešams aicināt palīgā meitenes.

Tā arī izdarīja.

—   Kas mums par to būs? — viņas noprasīja.

—   Jūs arī varēsiet piedalīties mūsu spēlēs.

—   Vai visas meitenes?

—   Visas jau, visas, — Aļka bija ar mieru diezin ko apsolīt, lai tikai meitenes uzņemtos tīrišanu.

Ilze, Māra un Lara uzmeta «sarga mājai» lietpratēja aci un tūlīt sāka rīkoties. Vispirms viņas no avīžu papīra izlocīja cepures — lai nepieput mati. Tas izskatījās tīri glīti. Puikas arī sev uztaisīja tādas pašas. Tad meitenes izslaucīja lielos netīrumus. Pēc tam nāca kārta griestiem, sienām un atkal grīdai.

Beidzot tīrība gan bija ievesta, tomēr telpa ar savām nekrāsotajām koka sienām un lielajām šķirbām izskatījās ļoti nemājīga.

—  Jūs jau te ziemā nosalsiet kā zvirbuļi, — tēvocis Krišus kritiski apskatījās apkārt.

—   Nenosalsim! Paskatieties, kur plīts!

—   Ar to vien nebūs līdzēts. Jāaizbāž ar lupatām vai vati visas šķirbas un tad jāuzlīmē kaut vai avīzes.

nātniskais strīds. — Skolā mums icija.ka gaisa plūsma pacel putekļus augšu. Tādēļ tīrīšana jāsāk no grīdas. (Alka.)

Krišus parādīja, kā to paveikt. Darba bija atliku likām. Kamēr visas spraugas aizdrīvēja vien, pagāja turpat nedēļa. Tad sienas nozieda ar klīsteri un aplipināja ar avīzēm. Bet avīze paliek avīze. Vienā vietā cilvēks pat izrādījās uzlipināts ar kājām gaisā. Ne pēc kā neizskatījās.

—    Es zinu, savāksim naudu un nopirksim tapetes, — ierosināja Tedis.

—    Pareizi, tad gan būs skaisti, kā īstā istabā, — nopriecājās bērni.

Otrā dienā Tedis savākto naudu sabēra kabatā un kopā ar Māru aizgāja

uz veikalu. Tur bija tāda tapešu izvēle, ka bērni tīri vai apjuka.

—    Lūdzu, dodiet mums tās rožainās ar puķītēm, — paprasīja Māra.

—   Ko tu, trakā! — Tedis sašutumā gandrīz vai kliedza. — Rožainas! Tā jau nav nekāda meiteņu leļļu istaba. Tā, saproti, būs oficiāla telpa! Tikai melnas vai vismaz tumši brūnas. Žēl tikai, ka nav tādas ar tankiem vai lielgabaliem.

Pārdevēja, kas smaidot bija noklausījusies šo strīdu, parādīja bērniem skaistas smilšu krāsas tapetes un teica:

—   Es domāju, šīs jūsu oficiālajai telpai būs īsti piemērotas. Lūdzu, samaksājiet kasē, — viņa iedeva čeku Tedim.

Kasierei bija liela skaitīšanā, kamēr visu sīko naudu saskaitīja. Tedim aiz muguras pat radās rinda.

—    Ko tas puika tur tik ilgi ķēpājas? — kāda pilsone neapmierināti rūca, bet kasiere smaidīja vien. Beidzot viss bija kārtībā. Tedis un Māra ar ruļļiem padusēs devās mājās.

Tapetes patika visiem.

Maigonis, Andris un abi dvīņi katru vakaru gāja pie namu pārvaldes galdnieka. Tur viņi cirta, tēsa un ēvelēja tik ilgi, kamēr no Siliņtantes dāvātajām «mēbelēm», dēļu galiem un vecām kastēm izveidojās itin pieņemamas mēbeles: galds, soli, šūpuļkrēsls un dīvāns.

Daža laba bilde, ko puikas paši ar lielu mīlestību bija ierāmējuši un pakāruši savos kaktos, tagad atceļoja šurp. Meitenes pašuva logiem glītus marles aizkariņus. Telpā radās mājība. Slikti bija vienīgi tas, ka te nebija elektrības.

—   Būs jāiztiek ar svecītēm, — Janka pieticīgi ieteicās.

— Nekā. Smaguma spēks liek putekļiem krist uz leju. Tādēļ jāsāk, protams, ar griestiem. — (Viens no dviņiem.) So svarigo jautājumu sekmīgi atrisināja meitenes.

—   Ko tu! Tagad pat uz laukiem gandrīz visur elektrība, bet tu ar svecītēm. Būs jāparunā ar tēvoci Krišu, — Aļka izlēma.

—   Ar to elektrību nav tik vienkārši, kā jūs domājat, — tēvocis Krišus paberzēja pieri. — Vajag skaitītāju, vajag vadus. Kādreiz šī jūsu «pils» gan bijusi pievienota tīklam, bet tagad atvienota.

—   Tēvocīt labo, palīdzi nu šoreiz, — visi lūdzās tik ilgi, kamēr Krišum bija jāapsolās. Savu vārdu viņš turēja, ievilka elektrību, bet kāds biedrs no Iatvenergo pielika skaitītāju. Pulkvedis savukārt apsolīja samaksāt par pirmo mēnesi.

—   Tikai nededziniet to gaismu par daudz, citādi iedzīsiet mani vēl parādos, — viņš piemetināja.

Andris, kas darbojas Pionieru pils jauno tehniķu pulciņā, apņēmās uzbūvēt radioaparātu.

—    Bet tik driz gan vēl ne, jo tādu uztaisīt nav vis nekāda nieka lieta.

Pie durvīm Guntis pielika pašpagatavotu glītu uzrakstu «Brigādes

štābs». Lielo piekaramo atslēgu puikas noņēma un tās vietā pielika sarežģītu patentatslēgu, kuru varēja atslēgt, uzgriežot tikai vienu noteiktu

vārdu. Bet, kas tas par vārdu, to puikas turēja stingrā slepenībā.

Glīti pārrakstīti jau bija arī brigādes noteikumi, bet Guntis nekādi nevarēja atrast tiem piemērotu ietvaru. Nevarēja taču tik svarīgu dokumentu uzlīmēt uz vienkārša papīra.

Jankam mājās pie sienas karājās kāda bilde zeltītā ietvarā. Bilde pati nekam nederēja — kaut kādi tur gulbji un mēnesnīca — bet toties ietvars bija ļoti glīts. Janka neuzdrošinājās mēģināt to izlūgties priekš puikām.

—    Mamma tik un tā nedos, izbārs tikai.

—    Bet tu mammai nemaz neprasi. Pagaidi, kad papus viens pats mājās, un tad paprasi, — Guntis viņu pamācīja.

Janka tā arī izdarīja. Un papus, varbūt atcerēdamies patīkamo pārgājienu, pats savām rokām noņēma no sienas bildi un kāroto ietvaru atdeva dēlam, vēl piebilzdams:

—    Bija jau ar pēdējais laiks to novākt. Un tā nu noteikumi zeltītajā ietvarā karājās

Nav jau viduslaiki. Tādēļ elektrība štābā pilnīgi nepieciešama. Un te palīdzēt var tikai tēvocis Krišus.

štābā pie sienas. Vārdu pa vārdam tie skanēja šādi:

«46. nama bērnu brigādes noteikumi.

Visiem brigādes locekļiem uz visstingrāko jāievēro sekojošais:

1.     Mācīties tikai uz «labi» un «teicami». Izņēmumu gadījumos var būt ari trijnieki. Bet, ja kāds dabū divnieku, tad tas tūliņ jāizlabo. Ja to nedara, tad vainīgais nedrīkst uz laiku piedalīties brigādes nodarbībās.

2.     Ievērot sekojošus noteikumus:

a)     nebļaustīties un netrokšņot pagalmos un kāpnēs, kad citi guļ;

b)    nemest zeme papīrus, sauleņu sēklas un citus atkritumus, lai Siliņtantei nav tik daudz jāslauka;

c)     bez vajadzības neaiztikt un nekaitināt mazos;

d)    vispār uzvesties kulturāli.

3.     Stingri aizliegts spēlēt uz naudu.

4.     Aizliegts kauties. Bet, ja kāds uzbrūk, tad vajag aizstāvēties.

5.     Nedrīkst nepieklājīgi izrunāties un spļaudīties.

Bez tam visiem brigādes locekļiem bez ierunām jāizpilda sekojošie

sevišķie uzdevumi:

1.    Palīdzēt veciem cilvēkiem un sievietēm:

a)     no pagraba uznest plītsmalku;

b)    izdarīt dažādus citādus pakalpojumus (aiziet uz veikalu u. c.).

2.     Palīdzēt Siliņtantei notīrīt ielu un pagalmus. Vasarā aplaistīt ielu. Ziemā aizvest sniegu no ielas uz sētu.

3.     Spēlēt futbolu tikai tad, kad sētā nav izžauta veļa. Par noteikumu neievērošanu vainīgos sodīs:

a)     par nepieklājīgu izrunāšanos un spļaušanu jānoskaita šie noteikumi visu priekšā no galvas;

b)    par citiem nodarījumiem brigādes sapulce lemj katrā gadījumā atsevišķi.»

Zem noteikumiem ar sarkanu tinti bija parakstījušies visi brigādes locekļi. Mazais Vovka paraksta vietā bija uzzīmējis lidmašīnu, jo rakstīt viņš vēl neprata.

Uz oficiālo telpu durvīm vienmēr ir uzraksti, lai katrs zinātu, kas tur iekša.

— Nu, parakstīties var, bet vajadzības pēc tādiem parakstiem nekādas nav, — Maigonis piebilda, uzšvīkādams ari savu vārdu — M. Vēsmiņš — un apakšā garu svītru, —ja nu pats pulkvedis tik briesmīgi vēlas…

*

Beidzot viss bija saposts.

—   Zināt ko, zēni, — Aļka ierosināja. — Atklāsim štābu ar lielām svinībām un koncertu. Lielie tā vienmēr dara.

—    Bet pulkvedim un tēvocim Krišum par to iepriekš neteiksim ne vārda, jā? — izdomāja Tedis. — Un tu, Vovka, turi mēli aiz zobiem!

—    Pats par sevi saprotams, — Vovka pamāja ar galvu. Vai tad nu viņš vairs kāds maziņais!

Ja jau svinības, tad svinības, — teica Guntis. — Tad mums jāsagatavo viss, kā pienākas. Pirmkārt, jāsagatavo runa, otrkārt, nepieciešams svētku koncerts un, treškārt, saviesīga sadzīve ar ēšanu un rotaļām.

—   Guntis saka skaidru patiesību. Tā vajag, un tā pienākas, — visi piekrita.

Norunāja, ka pulkvedim un Krišum Guntis glīti uzrakstīs speciālus ielūgumus, bet papīru ar zelta malām Janka palūgs tēvam. Atklāšanas runu, protams, sacīs pats Aļka.

—   Bet ko darīt ar koncertu? Kas sastādīs programmu?

—   Dvīņi.

—    Mēs ne, mēs gan ne! — abi vienā balsī atsaucās. — Mēs, ja gribat, varam šo to nodziedāt, bet programmu sastādīt ne!

—   Ak, mēs neprašas! — iesaucās Andris. — Kam tad mums tas muzikālais ģēnijs Alfons? Vai viņš ir mūsu sētas puika vai nav?

, — Alfons nemaz tāds memmītis nav, — Aļka iekrita sarunā. — Viņš pat solījās nākt futbolu spēlēt! Tikai tēvs viņam tāds… droši vien neļaus.

—   Nu tad vienkārši jāiet pie tēva un jāparunā, — Guntis ierosināja.

—   Bet kas ies?

Neviens nepieteicās. Jo kas tad nepazīst Alfona tēvu, vienmēr viņš tāds nevaļīgs un saīdzis.

—   Guntim jāiet!

—    Man? Kāpēc tieši man? — Guntis par šādu uzdevumu nemaz nebija sajūsmināts.

—   Tāpēc, ka tu nekad vēl neesi Alfonu piekāvis.

Tas bija neapstrīdams fakts.

Guntis rūpīgi nomazgāja rokas un pie spoguļa pārbaudīja, vai ausis tīras. Alfona tēvs bija ārsts, un, kā jau tas vispār zināms, ārsti ļoti mīl tīrību.

—   Varbūt nebūs mājās? — Guntis vēl cerēja, piezvanīdams pie 72. dzīvokļa. Tomēr ārsts Auziņš bija mājās un Guntim par laimi labā garastāvoklī.

—    Godātais biedri doktor! Man, tas ir, visiem mūsu sētas bērniem, pie jums liels lūgums, — Guntis stomījās. Viņam visu laiku bija tāda sajūta, ka ārsts tūliņ, tūliņ prasīs, lai viņš parāda mēli.

—    Kas tad nu, kāds saslimis, vai?

Guntis papurināja galvu:

—   Mums tagad ir pašiem sava brigāde un savs štābs. Tur, sētā, sarga mājā. Paši ierīkojām. Un tagad mēs gribam sarīkot atklāšanas svētkus ar koncertu.

—   Ko tad es tur varu palīdzēt? Es jau ne spēlēju, ne dancoju.

—    Nejau jūs. Alfons. Atļaujiet jūsu Alfonam mums palīdzēt!

—   Bet jūs jau tur pagalmā slikti uzvedoties. Manu Alfonu vairākkārt esat piekāvuši.

—   Tagad vairs ne. Pats pulkvedis mums ir šefs. Lūdzu, atnāciet pats un paskatieties.

—   Vai pulkvedis Vorobjovs? — ārsts painteresējās.

—   Jā. Mēs kopā rīkojām pārgājienu un ātrākām vēsturisku laivu.

—   Tad jau gan, — ārsts noteica un pasauca Alfonu.

Alfons to lietu ņēma nopietni. Vispirms viņš aprunājas ar savu mūzikas skolotāju un tikai tad ķērās pie darba.

*

Aļka trīs vakarus pacietīgi sēdēja un sacerēja runu. Beidzot tā bija gatava un glīti pārrakstīta. Aļka to atkārtoja tik ilgi, kamēr gandrīz jau zināja no galvas.

Pienāca ilgi gaidītais brīdis. Bērni jau sen bija štābā, kad norunātajā laikā — tieši astoņpadsmitos trīsdesmit— pie durvīm pieklauvēja un ienāca pulkvedis. Viņš pavisam apmusa.

Bērni svinīgām un nopietnām sejām, pionieru kaklautiem koši mirdzot, bija sastājušies divās rindās. Pie glīti iztapsētajām sienām karājās bildes, bet pašā vidū zeltītais rāmis ar noteikumiem. Vienā stūrī kurējās plītiņa, un uz tās jautri sīca trumulis.

—   Lieliski. Apsveicu jūs jaunajā mītnē!

—   Esiet sveiks, biedri pulkvedi! — bērni korī atņēma apsveikumu.

Svinības varēja sākties, jo tēvocis Krišus solījās ierasties vēlāk.

Alkām bija jāsaka runa. Viņš sastomījās un slepus paskatījās papīra lapiņā, ko turēja rokā.

—   Cienījamie viesi un klātesošie! Mēs nu esam sapulcējušies šajā jaukajā telpā. Mums ir silti un labi. Bet vēl pavisam nesen mēs salām kāpnēs vai kaut kur pagalmā. Tādēļ es visu biedru vārdā pateicos mūsu šefam pulkvedim Vorobjovam par to, ka viņš mums izgādāja šo skaisto māju. Es apsolu, ka mēs attaisnosim uz mums liktās cerības, vienmēr izpildīsim brigādes noteikumus un… un…— Aļka nosarka.— Beigas es aizmirsu mājās.

Visi sāka smieties un aplaudēt, bet par visiem skaļāk pulkvedis.

Alfons pašreiz pieteica programmas pirmo numuru, kad pa durvīm ienāca viņa tēvs, pats ārsts Auziņš.

—  Jums jau te tīri kā pils! — viņš pārsteigts iesaucās un sasveicinājās ar visiem, pat mazajam Vovkam paspieda roku.

'adi cilvēki, kas pa r jebku ru lietu var runāt piecas ntlas no vietas. Alkām gan pat piecas minūtes ir par daudz.

—   Kad viņam nav tā baigā ķiteļa, tad viņš izskatās tīri lietojams,— Maigonis pačukstēja Aļkam.

Alfons bija krietni pūlējies. Programma iznāca plaša un daudzpusīga. Dvīņi nodziedāja «Skaista mūsu zeme dzimtā» un «Pionieru dziesmu». Alfons pats spēlēja gan vijoli, gan akordeonu. Vislielākos aplausus izpelnījās mazais Vovka, kas divas reizes sajauca dzejoli, bet tomēr varonīgi noturējās līdz galam.

Alfons jau spēlēja pēdējo mūzikas gabalu, kad atskanēja motocikla tarkšķi.

—   Tēvocis Krišus! — iesaucās bērni un metās ārā. Kā tad. Krišus pašlaik raisīja nost no motocikla lielu kasti.

—   Vai tā mums?

Krišus pamāja ar galvu.

Bērni kasti iestiepa štābā. Tā bija ļoti smaga. Kas gan tur varētu būt iekšā?

Izminējās, izminējās, bet nevarēja uzminēt. Un jūs arī neuzminētu, jo kastē bija veci vadi un telefona aparātu daļas.

—   Un tas viss mums?

Pulkvedis un ārsts smaidīdami noskatījās, kā sajūsminātie bērni apstāja Krišu.

—   Tas ir kaut kas vienreizējs! Tas būs vēl labāk nekā Timuram! — jūsmoja bērni, kad Krišus apsolījās palīdzēt izvilkt telefonu no štāba uz katnj dzīvokli.

Arā sāka līt lietus, bet štābā bija silti un mājīgi. Visi dzēra tēju no daždažādām burciņām, krūzītēm un glāzēm, kas gan ar mātes atjauju, gan slepus bija sanestas no dzīvokļiem, ēda maizītes un Vovkas mātes dāvāto torti.

Pēc tam visi kopā dziedāja un stāstīja dažādus nostāstus. Visvairāk, protams, pulkvedis un tēvocis Krišus. Bērni būtu ar mieru visu nakti klausīties viņu stāstos. Bet pagalmā atskanēja:

—   Janka, u—ū!

Un pēc brītiņa:

—    Gunti! Māra! Gulēt!

Pulkvedis paskatījās pulkstenī:

—    Ko? Jau deviņi! Nu gan mēs, Vovka, dabūsim!

Bērni cits pēc cita atstāja štābu. Pats pēdējais palika Aļka.

Svinības beigušās, jaukā diena galā. Bet cik tādu vēl nebūs tagad, kad pašiem savs štābs!

Aļka nogrieza elektrību, un štābs iegrima tumsā līdz nākamajai dienai.

5. nodala Gluži parastas dienas

Mātes bija jau puslīdz apradušas, ka viņu bērni krēslā pazūd no istabas. Parasti norisinājās apmēram šāda saruna:

—   Kur tu man atkal skriesi? Vai neredzi, ka ārā gāž lietus, ka plīkšķ vien?

—    Es uz štābu.

—   Nav nekāda iešana! Sēdi un mācies!

—   Bet es jau izmācījos.

Māte parasti neticēja un pati pārbaudīja. Atradusi, ka viss tiešām kārtībā, viņa noteica: — Nu labi, skrej! Bet nāc laikā mājās!

—   Mammucīt mīļo, — puika tad sataisīja vissaldāko seju un lūdzoši skatījās uz māti, — iedod man pāris pagalītes malkas. Mums aptrūcis kurināmā, un šodien mana kārta nest.

—   Ko ar tādu lai dara? — māte nopūtās un iedeva.

Bet lielā pagalma stūri no bijušās dārznieka mājiņas loga plūda silta, aicinoša gaisma. No dūmeņa vijās tieva dūmu strūkliņa. Štābs tātad bija apdzīvots. Tur jau sēdēja Maigonis, Aļka, Vovka un viens no dvīņiem, laikam Tedis. Lielākie zēni kaut ko strādāja. Viņiem apkārt mētājās vadi, kurus Vovka tina lielos kamolos. Te norisinājās sagatavošanas darbi telefona ievilkšanai.

Pie plīts šūpuļkrēslā sēdēja Māra, lēnām šūpojās šurp un turp un skaļi lasīja kādu grāmatu.

—   Kuš, netraucē! — uzsauca Maigonis nupat ienākušajam Jankam, kad tas ar troksni nometa zemē malkas klēpi.

Māra skanīgā balsī ar izteiksmi lasīja:

—   «Vai štābs? Vai tur štābs? Kas runā? Ak, Dubiņins? Vovka? Klausies, te runā Krupeņa no sektora «Volga». Pasaki štāba priekšniekam, ka ienaidnieks iesviedis šurfā mucas ar degvielām un pēc tam trīs

minas. Sprādziens, saproti… Bet no degošā maisījuma uzliesmoja šahtas apšuvums. Izcēlās ugunsgrēks. Bet te mūsu noliktava, produktu krātuve tieši līdzās. Paziņo ātrāk…»

—   Ir gan tam Dubiņinam laime. Tikpat vecs kā mēs un jau partizānu izlūks un sakarnieks. Bet mēs? Skola, māja, skola, māja — un tas ir viss, — Maigonis prātoja.

Parasti gados vecākie aizrāda jaunakajiem — nedari to un nedari tā! Te nu vienreiz Vovkam ir izdeviba atspēlēties — un pie tam vēl pašam brigādes komandierim (par ko un kā, to lasiet stāstā).

—   Nejaucies starpā! Māra, lasi tālāk! — pārējie viņu apsauca. Pa skārda jumtu rībināja rudens lietus, bet te iekšā visiem pulciņā bija tik patīkami.

*

Kādu pēcpusdienu Aļka stāvēja pie vārtiem un grauza saulenes. Garlaicīgi, pagalmā neviena nav.

—   Ko tu dari, ko tu dari? — pie viņa pieskrēja Vovka.

—   Nu ko tad? — nesaprata Alka.

—   Paskaties, paskaties, kāda zeme! Nu tev vakarā būs jāskaita! Trīs reizes jāskaita, — Vovka priecājās par paša komandiera nelaimi.

—   Labi jau, labi, skaitīšu. Bet tagad liecies mierā! — Aļka pabīdīja Vovku sānis un pats piegāja pie Zariņmātes, kas pašreiz nāca iekšā pa vārtiem, nesdama smagu kartupeļu grozu.

—   Atļaujiet, es jums palīdzēšu, — Aļka pieklājīgi teica un izņēma pārsteigtajai vecenītei grozu no rokām.

—  Tūlīt atdod! Izbārstīsi atkal pa visu sētu kā to malku! — Zariņmāte vēl vienmēr nespēja aizmirst notikumu ar malku.

—    Nekas, vecmāmiņ, es aiznesīšu.

—    Kur tad nu uzreiz tik izpalīdzīgs?

—   Vecmāmiņ, visi zēni ļoti nožēlo, ka toreiz ar to malku tā iznāca. Mēs tā vairs nedarīsim.

Viņi bija pienākuši pie Zariņmātes dzīvokļa.

—   Ja gribat, es jums uznesīšu malku no pagraba, — piesolījās Alka. — Jums jau grūti, kāpnes tur tik stāvas.

Tas tiesa. Ar Zariņmātes vecajām kājām grūti nokāpt pagrabā. Un puika izskatījās pavisam godīgs. Viņa iedeva Aļkam atslēgu un grozu.

—   Palasi tās mazākās skaidiņas. Tikai neaizmirsti atkal aizslēgt šķūnīti! Bet vai tu maz zini, kurš ir manējais?

Kā tad nu Aļka nezinās! Pagrabu viņš pazina kā savu kabatu. Driz vien grozs ar skaidiņām un klucīšiem bija uznests. Zariņmāte viņam pasniedza šokolādes konfekti. Aļka norija siekalas, bet no konfektes atteicās. Viņš jau nebija vairs nekāds maziņais!

—   Ja jums kādreiz kaut ko vajag, vai nu malku, vai maizi, vai ko citu no veikala atnest, tad pasauciet tikai kādu no mūsējiem. Mums tā norunāts, — Aļka vēl noteica pārsteigtajai vecītei un prom bija. Zariņmāte galvu vien nogrozīja.

Bet vakarā štābā bērniem bija lielu lielie smiekli. Pašam brigādes komandierim jāskaita noteikumi! Un, ja viņš kaut ko sajauca, tad Vovka kliedza:

—   Nepareizi! Nepareizi! Sāc no gala! Aha, kāpēc spļāvi zemē?

Pēc tam nāca Laras kārta. Bet, lai viss sacītais būtu skaidrāks, vispirms jārunā par Maigoni. Kā jau jūs būsiet ievērojuši, viņa vārds galīgi neatbilda dabai un raksturam — spļauj, kaujas, nemācās, skolā slikti uzvedas. Par to Maigonis dabūja dzirdēt ne vienu vien zobgalību.

—    Kāpēc tu mani tā nosauci? — viņš kādreiz jautāja mātei, — varēji tak par Aivaru vai Jāni, vai Kolu, vai manis pēc kaut par Alfonu, bet tu — «Maigonis». Puikas tik zobojas — «Maigais»!

—   Vai tad es toreiz varēju paredzēt, ka no tevis iznāks tāds delveris? Cerēju, ka man būs pieklājīgs, kluss, rātns dēls, — māte skumji atbildēja. Dēla uzvešanās viņai ne vienu vien reizi sagādāja sirdēstus.

Tādas runas Maigonim nepatika. Viņš jutās kaut kā neērti. Bet visvairāk viņu sāpināja tas, ka viņu neuzņem pionieros. Visi bērni piedalās pionieru ugunskuros, rīko ekskursijas, tikai viņš viens ne.

—   Vispirrif? parādi, ka tu proti labi uzvesties un mācīties, tad uzņemsim, — pionieru vadītāja viņam pēdējo reizi bija teikusi.

Nu, viņš parādīs ar! Toreiz lielajā pārgājienā viņš pulkvedim un Krišum ari solīja. Pēc tam viņam tikai viens vienīgs divnieks aritmētikā.

Tieši tagad gadījās, ka skolotāja viņu nozīmēja par klases sanitāru. Maigonis no lepnuma piepūtās — viņš nu drīkstēja visiem tiem Jāņiem

un Larām, un Anniņām paskatīties nagus un ausis un pierakstīt: «Annai netīras rokas. Jānim melnas ausis. Vistrakāk tomēr izgāja Larai, par ko arī es gribu te pastāstīt.

Maigonis bija pamanījis, ka viņa uz klases skapja durvīm kaut ko zīmē ar krītu, un sācis bārties. Tad atskanējis zvans uz stundu un Maigonis tik paguvis piedraudēt: «Nu pagaidi, gan mēs pēc stundām parunāsim.» Bet pēc stundām Lara aizšmaukusi. Maigonis bija līdz sirds dzijumiem noskaities. Viņam, Maigonim Vēsmiņām, bija uzdots rūpēties par tīrību, un nu šī Iarka smērē durvis!

—   Klausies, bet kas tad brigādei par daļu, kas jums tur klasē notiek — Janka nesaprata.

—   Kā nav daļas! Vai tad mums tikai mājās vien kārtīgi jāuzvedas? Un kad es skolā dabūju divniekus, tad mani no brigādes izslēdza, jā? Es pieprasu, lai tagad Laru arī izslēdz!

Maigonim bija taisnība. Tā to nevarēja atstāt. Visa brigāde nosprieda izsaukt Laru uz pārrunām.

Lara ieradās pavisam sabozusies.

—    Nu, kas ir? Man nav daudz laika, jāmācās!

—   Biedrene Larisa Putniņa, vai jūs šodien skolā smērējāt klases skapja durvis? — Maigonis oficiāli noprasīja.

—   Ko tu piesienies? Nu, smērēju, un kas tev par daļu?

—    Ir gan man daļa. Savā mājā jūs, saprotiet, varat smērēt, cik gribat, bet klase ir visu īpašums. Kā tad tur izskatīsies, ja visas sienas nošvīkās! Un vēl pati dežurante!

—   Kāpēc tad īsti tu smērēji? — Guntis noprasīja.

Man šķiet, neviena meitene negribētu atrasties Ijaras vietā. Tāpēc, ka špikošana pati par sevi ir nepatīkama lieta, bet Maigonis tiesneša lomā vēl nepatīkamāks.

—   Nu kā jūs nesaprotat! Man draudēja izsaukšana dabenē. Un es uzzīmēju sūkņa shēmu. Ja nu skolotāja pēkšņi man liek zīmēt uz tāfeles, tad man būtu kur paskatīties.

Sacēlās lieli smiekli. Kas tad sūkni nepazīst! Tūlīt var redzēt, ka skuķis. Puikas tikmēr mocīja nabaga Laru, kamēr viņa sūkņa shēmu gandrīz ar aizsietām acīm prata uzzīmēt.

Tā sīki, neredzami pavedieni stiepās no skolas uz māju, sasaistot mācības ar rotaļām un atpūtas brīžiem. Katra saistošāka pionieru posma nodarbība, ekskursija vai vienkārši kāds sevišķs atgadījums klasē tika dzīvi pārrunāti arī brigādē.

—    Zēni, mēs šodien bijām ekskursijā uz Revolūcijas muzeju, — kādu vakaru sajūsmināts stāstīja Alfons.

—    Tur bija viena tāda pagrīdes tipogrāfija. Makets, saprotiet! Tas nu gan smalki ierīkots. Vispirms jānobīda nost vanna kādā dzīvoklī, tad nāk lūka un kāpnes uz leju. Tur starp divām sienām ierīkota tipogrāfija. Bez tam rezerves eja — no pagraba līdz pat jumtam stāvas dzelzs

kāpnes. Viss uztaisīts tā kā īstenībā, pat elektrība deg.

—    Bet kāpēc tad viņiem bija jālien pagrabā? Vai tad nevarēja tāpat kādā istabā? — Vovka nesaprata.

—    Ir gan jocīgs. Tie taču bija revolucionāri! Tad jau viņus noķertu un iebāztu cietumā. Toreiz jau nebija tā kā tagad.

—    Brigāde! Ierosinu nākamo svētdien visiem aiziet uz Revolūcijas muzeju, — Aļka teica.

—   Es aiziešu jums līdzi un visu kārtīgi parādīšu, — Alfons piedāvājās.

. Tā viņi arī izdarīja.

*

Tēvocis Krišus labi atcerējās savus bērnības gadus, kad pirksti niezēt niezēja kaut ko skrūvēt, meistarot, uzbūvēt.

—    Viņu pulkā es pats jūtos tā kā jaunāks, — viņš reiz atzinās pulkvedim.

kvedis Vovkam: rdzi, kā tehnika ■se. Timuram bija vienkārša signali- , bet jums — īsts telefons.

Krišus (kā tas zīmējumā redzams) par telefonu priecājās ne mazāk kā bērni.

—    Man gluži tāpat, — pulkvedis smējās. Viņi gan vairāk par šo lietu nerunāja, bet bija skaidri manāms, ka šis pasākums ar bērniem viņiem iepaticies. Tādēļ nebija ko brīnīties, ka Krišus dažu labu vakaru pavadīja štābā, skaidrodams un pamācīdams, kā sakārtot telefonu.

Beidzot tas bija gatavs.

Štābā pie sienas bija piestiprināts dēlis, uz tā podziņa, klausule un zvans. No tā uz katru dzīvokli stiepās vadi. Bet dzīvokjos tāda pati iekārta. Ja piespieda pogu štābā, tad tūlīt visos dzīvokļos atskanēja zvans un, noņemot klausuli, varēja runāt gan ar štābu, gan paši savā starpā.

—   To sauc par selektoru, — paskaidroja Krišus. Aļka kopā ar tēvoci tūlīt izmēģināja jauno iekārtu.

Puikas sagāja pa dzīvokļiem. Tad AJka nospieda zvana pogu.

—   Hallo! — viņš kliedza klausule.

—    Hallo! — atsaucās puikas un meitenes katrs no sava dzīvokļa.

—   Vai Vovka ir pie aparāta?

—   Saprotams, ka esmu.

—    Palūdz pie telefona biedru pulkvedi, — Aļka pavēlēja. Pēc brīža bērni izdzirda pažīstamo pulkveža balsi:

—   Es klausos.

—    Biedri pulkvedi, — kliedza Aļka, — mūsu telefons tagad darbojas. Ja jums, kas paziņojams, tad, lūdzu, piezvaniet.

—     Apsveicu. labi esat strādājuši. Tikai, runājot pa telefonu, nevajag tik skaļi kliegt. Ja man svētdien būs brīvs laiks, tad noiešu pie jums un mēs uzspēlēsim riču-raču vai dambreti.

—               Es jūs izaicinu uz šaha partiju, — sarunā iemaisījās Krišus.

—    Vai tēvocis Krišus? — iesaucās Aļka.

—    Izaicinājumu pieņemu.

—               Tātad norunāts, svētdien? — Aļka vēl nojautāja.

—               Norunāts, — apsolīja pulkvedis un uzkāra klausuli.

*

Cik noderīgs tāds selektors, to bērni saprata ātri vien.

Alka neparko nevarēja pierast klausulē klusi runāt — dvīņiem gandrīz vai ausis aizkrita.

Piemēram, Janka reiz nekādi netika galā ar krievu valodu. Viņš piezvanīja un izsauca Aļku.

—   Zini, man nav skaidra krievu valoda. Tad pats nelabais viņu zina, kur jāraksta cietais un kur mīkstais «i».

—   Tu nelamājies, — Aļka atbildēja. — Paņem labāk burtnīcu un uznāc, pie manis. Paskaidrošu. — Aļkam tas tīrais nieks, viņš taču iet krievu skolā.

—    Hi, hi, hi! — selektorā spiedza Iara. — Kas to nezina, katrs zīdainis zina, kur jāraksta cietais «i», kur mīkstais! — Viņa vēl nebija aizmirsusi notikumu ar sūkni.

—   Tu nejaucies! Ar tevi neviens nerunā. — Alka savukārt sazvanīja Alfonu, lai tas viņam paskaidrotu latviešu valodu.

Sliktas atzīmes kaut kā nemanot bija kļuvusi pavisam reta parādība. Pat Maigonis bija saņēmies. Kopš viņam bija uzticēti klases sanitāra pienākumi, viņš pat ausis un kaklu kārtīgi nomazgāja katru rītu, jo kas tad tas par sanitāru, kas pats netīrs. Tagad, kad bērniem pašiem bija savas štāba telpas un dzīve kļuvusi tik interesanta, neviens vairs nevēlējās tikt izslēgts no brigādes.

* * *

Kādu dienu selektorā atskanēja Andra balss:

—   Nāciet tūliņ uz štābu! Būs pārsteigums.

Sētā jau pa gabalu puikas izdzirda jautru maršu. Andris bija turējis vārdu. Štābā uz galda stāvēja radioaparāts.

. — Divlampiņu, — viņš lepni paziņoja.

—   Un to tu pats?

—   Pats, visu pats.

—   Kas to būtu no Andra domājis! Tāds ķēriens! — brīnījās puikas.

Radioaparāts izskatījās pavisam savāds, ne tāds kā tie mājās.

Andris to bija ielicis vienkāršā finiera kastē, kurai priekšā izgriezis caurumu. Caurumu viņš bija aizlīmējis ar drēbi. Bet kastes aizmugure bija vaļā. Tur varēja redzēt lampiņas, kaut kādus tinumus un veselu mudžekli vadu.

—   Tas ir skaļrunis, bet tas — taisngriezis. Šis te transformators, bet šis — maiņkondensators. Redziet, tās spoles es pats uztinu, — Andris izmantoja iespēju palepoties ar savām zināšanām.

—   Var uztvert arī Maskavu, — viņš lepni noteica un pamācīja visus, kā rīkoties ar aparātu. Tas izrādījās tik vienkārši, ka pat Vovka drīz vien visu saprata.

—    Bet vai jūs to ari zināt, ka tāds aparāts ir jāpieteic? — pulkvedis jautāja, kad pēcpusdienā bija visu apskatījis.

—   Jā, es jau biju, bet uz mana vārda nepieraksta. Esot vēl par mazu, — Andris žēlojās.

—    Biedri pulkvedi, kādēļ tā? — Aļka sašutis vaicāja. — Vai tad lielajiem vien var būt pašiem savi aparāti? Andris taču pats uzbūvējis.

—    Nu tad atļaujiet man to nokārtot, — pulkvedis mierināja un kaut ko atzīmēja savā piezīmju grāmatiņā.

Pēc tam visi spēlēja dažādas spēles. Vovkam vislabāk patika riču-raču. Katru nosisto pretinieka kauliņu viņš pavadīja skaļām gavilēm: — Ko tu maisies padomju karavīriem pa kājām! Dabūji, ko gribēji!

Tad viņi klausījās pajauno radioaparātu mūziku.

—    Kas gan tu, Andri, būsi, kad izaugsi liels? — pulkvedis apjautājās. — Droši vien inženieris.

—    Es — inženieris? Nu nē, — Andris pārliecinoši atbildēja. — Es būšu lidotājs.

Drīz vien pulkvedis sāka skaļi smieties, jo izrādījās, ka visi zēni grib kļūt par lidotājiem. Pat Maigonis, kas visu laiku bija sapņojis par kuģiem, sāka svārstīties.

—    Un kas tad mācīsies par ārstiem, skolotājiem, virpotajiem, traktoristiem? — vaicāja pulkvedis.

—   Par tiem lai mācās meitenes, — nevērīgi noteica Guntis.

—    Kādēļ? Vai tad meitenes nevar būt lidotājas?— iesaucās Māra. — Kā tad «Stūrmaņa piezīmēs» rakstīts par sievietēm — lidotājām? Es arī mācīšos par lidotāju.

Jūs redzat reproduktoru A-l (Andris-1). Kas zina vai A-10 nebūs labāks par Riga-10!

—    Redziet, draugi, jums katram ir tikai daļa taisnības. Kas tad iznāks, ja visi zēni lidos pa gaisu, bet meitenēm būs atļauts tikai pa zemi staigāt, kā to domā Guntis? Mārai taisnība, ka arī meitenes var kļūt par lidotājām. Mūsu zemē nav ierobežojumu profesijas izvēlē. Bet vai tad tūlīt visiem jākļūst par lidotājiem? Krietna lopkope vai, teiksim, virpotājs ir tikpat augsti vērtējami kā lidotāji. Izšķirošais ir tas, cik labi katrs savu darbu veic. Par darba varoni var kļūt katrā profesijā.

—    Bet kā jūs kļuvāt par lidotāju? Pastāstiet, lūdzu, — bērni neatlaidās.

—   Tas garš stāsts, — pulkvedis iesāka un piesēdās tuvāk pie plīts.

—    Kad man bija četrpadsmit gadu, sākās pilsoņu karš. Es toreiz dzīvoju tālu aiz Maskavas — kādā sādžā, ko sauca par Akmeņsādžu. Tas tāpēc, ka apkārtējos laukos bija ļoti daudz akmeņu. Sādžai garām tecēja upīte, kas bija iesaukta par Akmeņupīti. Tā bija neliela, bet strauja un plūda pa dziļu gravu. Cīrava vietām bija tik stāva kā siena un visa apaugusi ar kokiem. Otrā pusē upītei sākās lieli meži.

Šajā gravā mums, puikām, bija sava slepena ala. Iekļūt tur varēja vai nu no augšas, nolaižoties ar virvi, vai arī no apakšas, lienot cauri bieziem krūmiem. Alā mums stāvēja makšķeres, sausu lapu kaudze gulēšanai un šādi tādi nieki.

Kādu dienu, kad mēs, tikko nopeldējušies, gulējām smiltīs, kāds no mūsu zēniem — Timka ieteicās:

—    Redzi, Miša (bet Miša, tas esmu es), kādas jocīgas pēdas. Te kāds svešs gājis. Mūsu vīriešiem tādu zābaku nav.

Bet man tik labi smiltīs gulēt, ka negribas kustēties.

—   Ko tu te pļāpā, kur tad te svešas pēdas radās?

Bet Timka neatlaidās:

—    Lūk, te un te, — viņš rādīja ar pirkstu. Un tiešām — mitrajās smiltīs bija skaidri saskatāmi apkaltu papēžu nospiedumi, kas veda taisni uz mūsu alas pusi. Mēs, protams, klusu kā kaķi pa pēdām uz priekšu. Te nolauzts zariņš, te irdenā vietā iespiests papēdis rāda mums pareizo ceļu. Beidzot pienākam pie alas, un sirds man gandrīz apstājas — alā guļ cilvēks, apaudzis ar bārdu. Bet blakus viņam patronsoma un šautene.

— Timka, — es klusām viņam čukstu. — Skrej ātrāk uz sādžu un pasauc kādu pieaugušo! Un lai drošības pēc paņem arī virvi līdzi.

>rciz, tālajos pilsoņu kara gados, puikām gan ia dzīve: izlūku gājieni, diversantu ķeršana utt. mējumā parādīts pats pulkvedis kopā ar savu draugu un ievainoto lidotāju.

Timka aizskrien, bet man sirds tā sit, tā sit. Ja nu nāk mūsējie un viņš atmostas? Un sāk šaut? Labs

cilvēks tak nelīdīs alā, bet ies uz sādžu. Lēnām, pēdu pa pēdai es pievirzos pie svešā un paķeru šauteni. Pēc tam pievācu arī patronas un noslēpju krūmos. Nu man vairs nav tik briesmīgi bail.

Timka atskrien aizelsies.

—   Nāk, — viņš čukst, — bet kur tad šautene? — Es pametu ar acīm uz krūmiem un iegrūžu Timkam dunku sānos. Tas nozīmē — mēli aiz zobiem!

Drīz vien atnāca mūsu vīri, svešo saņēma, sasēja un aizveda uz sādžu. Tas izrādījās baltgvardu izlūks, kas bija sūtīts izlūkot mūsu sādžu.

Drīz pēc tam baltie ieņēma Akmeņsādžu, bet mēs aizgājām pāri upītei lielajā mežā. Tēvs un pārējie pieaugušie vīrieši iestājās sarkanajos partizānos. Mūs ar Timku negribēja ņemt. Teica, ka ne jau nu mēs kādi karotāji, ne šāvēji.

—    Bet, ja mums būtu šautene, tad ņemtu? — es prasīju.

—   Tad jau būtu jāņem, — noteica kaimiņu Sidors, kas te bija komandieris. Mēs ar Timku atnesām baltgvarda šauteni un patronas. Sidors loti priecājās, jo viņu vienībai bija pavisam maz ieroču.

—   Nu labi, — viņš teica. — Būsiet izlūki. Tā sākās manas karavīra gaitas.

Bet par lidotāju es kļuvu tā. Reiz pie mums partizāņu nometnē atnesa ievainotu padomju lidotāju. Mums ar Timku uzdeva viņu kopt. Tai laikā lidmašīnu bija pavisam maz. Es tādu pat nemaz nebiju redzējis. Bet lidotājs tik sajūsmināti stāstīja par lidošanu, ka mēs ar Timku nolēmām, ka kļūsim lidotāji. Brīvi kā putni lidosim gaisā un sitīsim ienaidnieku.

Kad karš beidzās, komisārs man noprasīja:

—    Par ko tu gribi kļūt?

—    Par lidotāju, — es atbildēju.

—    labi. Būsi lidotājs.

Un aizsūtīja mani uz Maskavu mācīties.

—   Bet kas notika ar Timku?

—   Timka gāja izlūkot kādu ienaidnieka ieņemtu sādžu un vairs neatgriezās. Vēlāk uzzinājām, ka baltie viņu saķēruši un pakāruši. Timka nevienu mūsējo nenodevis un miris kā varonis.

6. nodaļa

«Graujošais» notikums

No debesīm krita ne īsti sniegs, ne lietus. Vārdu sakot, bija slapjdraņķis. Abi dvīņi, Maigonis, Vovka, Māra, Ilze un Andris norunāja spēlēt savu iemīļoto partizāņu spēli. Tas nozīmē: jāiet pagrabā un jāiedomājas, ka atrodies akmeņlauztuvēs, gluži kā izlasītajā grāmatā «Jaunākā dēla iela». Viss tas notiek tumsā un ir briesmīgi aizraujoši.

Bērni izlozēja, ka Maigonim un Tonim jātēlo fašisti, bet pārējiem viņi jāsagūsta. Andris iezagās istabā un iznesa pagraba atslēgu. Vispirms lejā nogāja abi «fašisti», un tikai tad, kad Tedis, cik vien ātri spēdams, bija noskaitījis līdz simtam, pārējie gāja viņus meklēt.

Mūsu «partizāni» izklīda pa visām ejām un iztaustīja vienu kaktu pēc otra. Šoreiz «fašisti» bija labi noslēpušies.

Piepeši atskanēja izbaiļu pilns kliedziens:

—    Palīgā! Palīgā!

Kaut kas bija noticis. Tādēļ visi metās uz izeju.

—    Aizslēdz durvis! Aizslēdz durvis! — sauca Māra un pati nostājās durvīm priekšā. Andris paskatījās, vai visi iznākuši, un aizslēdza durvis.

—    Kas noticis? Ko tu te klaigā?

raujoša- notikuma visdramatiskā- s moments. Ikviens no puikām lab- it atrastos Māras vietā. Tad gan ņi tiem spekulantiem parādītu…

—   Jā, es aizlīdu pašā viņējā kaktā pie vidusmājas ejas. Domāju, tur būs nolīdis Maigonis vai Tonis. Uzreiz redzu, spīd gaisma Bērziņa jaunkundzes šķūnītī. Lienu tuvāk.

Domāju — varbūt zagļi. Bet tur Bērziņa jaunkundzes kavalieri, tas ar tām šaurajām ūsiņām un vēl viens, klusi sarunājas. Un kravā koferos kaut kādas drēbes. Man bija jāšķauda. Tad viņi mani pamanīja. — Ko tu te lien? — tas ar tām Ūsiņam saķer mani aiz pleca. Es iekodu tam rokā un izrāvos. Pēc tam sāku kliegt un metos bēgt.

—   Vai tikai tu neizdomā?

—   Pioniera goda vārds! — Māra, vēl gluži bāla no bailēm, teica. — Redziet, kā viņš man saspieda roku, vēl tagad sarkana.

Patiešām, uz Māras dilba bija redzami sarkani pirkstu nospiedumi.

Lieta kļuva nopietna.

—   Vovka, skrej ātri un pasauc tēvu! Bet tu, Tedi, saziņo puikas. Mēs paliksim sardzē! — norīkoja Maigonis. — Divi lai stāv pie vidus- mājas pagraba durvīm, lai tie neiedomātos pa šauro eju izlīst tur.

Vovka atskrēja gluži aizelsies: — Tēta nav mājās!

—   Tad uzskrej pie tēvoča Krišus, bet aši!

Tēvocis atnāca, noklausījās bērnu stāstu, apskatīja Māras roku un tad aizgāja piezvanīt milicijai. Maigonis pa to laiku norīkoja sardzi pie visiem pagraba logiem. Tie gan bija aizbērti ar smiltīm, lai ziemu nesasaltu kartupeļi, bet drošs paliek drošs.

Atnāca divi miliči, bērni viņiem visu izstāstīja un parādīja Māras roku.

Viens milicis palika pie ieejas, bet otrs iededzināja kabatas lukturīti un devās pagrabā. Maigonis pats gāja līdzi un rādīja ceļu. Bērziņa jaunkundzes šķūnītī viņi atrada abus Māras pieminētos cilvēkus mierīgi zāģējam malku.

—   Mēs atnācām palīdzēt savai paziņai, — viņi paskaidroja. — Sievie- ša cilvēkam jau grūti ar malku. Vai jūs ko vēlējāties? — tas ar ūsiņām griezās pie miliča. —Varbūt dokumentiņus gribēsiet paskatīties? Lūdzu, te būs!

Milicis pārbaudīja dokumentus. Tā kā būtu kārtībā. Viņš bija pagalam apmulsis. Bet tad iejaucās Māra.

Izšķirošos brižos vissvarīgākais ir ātra rīcība. To saprot pat Vovka.

—   Kur tad jums tie koferi palika?

—     Kādi koferi? Ko tas skuķis te muld? — Bērziņa jaunkundzes paziņas izlikās izbrīnījušies.

—    Nemuld vis. Paskatieties, biedri milici, kur viens koferis zem malkas, — Maigonis jau bija paguvis ielīst šķūnītī.

Pēkšņi tas ar Ūsiņam metās bēgt. Maigonis pakaļ.

—    Uz vidusmāju! — viņš vēl nosauca. Kamēr viens milicis un daļa bērnu sargāja

vienu aizturēto, otrs milicis metās pakaļ Maigonim. Tas ar Ūsiņam bija gribējis izbēgt pa otru izeju, bet tur jau puikas bija priekšā un visiem spēkiem turēja durvis ciet.

Abi Bērziņa jaunkundzes paziņas bija briesmīgi noskaitušies. Mēs to tā neatstāsim! Kādas jums tiesības mūs apcietināt? Cilvēki malku vairs nedrīkstēs zāģēt! Jūs mums par visu atbildēsiet, par visu līdz pēdējam! — viņi lamājās.

—   Aizslēdziet pagrabu un nelaidiet nevienu iekšā. Mēs drīz atnāksim, — milicis teica Maigonim. Tas gluži piepūtās no lepnuma. Beidzot kaut kas bija noticis! Kaut kas neikdienišķs!

Bērziņa jaunkundzes šķūnītī atrada veselu noliktavu, kas bija izbūvēta zem malkas. Tur atradās viss, sākot ar pipariem un beidzot ar dīvainu audumu baķiem.

—   Tad, lūk, no kurienes Bērziņa jaunkundzei tie ērmotie svārki, — puikas iesvilpās. — Tad, lūk, kādi viņai tie kavalieri ar koferiem!

Miliči visu sīki apskatīja, tad izvadīja bērnus no pagraba, aizslēdza to un aizzīmogoja.

—  Tā kā neviens lai pagaidām neiet pagrabā, — viņi piekodināja. — Paziņojiet to visiem mājas iedzīvotājiem!

Pēc tam viņi aizgāja pie Bērziņa jaunkundzes un paņēma viņu sev līdzi. Bērziņa jaunkundze izskatījās pavisam nobijusies.

Ziņa par šo'notikumu zibenīgi aplidoja visu māju. To pārrunāja gan lielie, gan mazie.

—   Vai es tev neteicu, nekad nelien tajos pagrabos! — bārās Jankas māte.

Universālveikals» Bērziņa jaukundzes šķūnīti.

—   Bet es jau tur nemaz nebiju, — atbildēja Janka un ļoti nožēloja, ka nav bijis.

Māras mamma bija pavisam uztraukusies:

—   Viņš varēja tevi pat nožņaugt! No tādiem jau var visu sagaidīt. Tā kā tā būtu pēdējā reize, kad tu ej pagrabā! Saproti!

—    Redz, kas tai preilenei aiz ādas! — sprieda īrnieki. — Bet to jau varēja domāt. No kurienes tad šai tā nauda nāca! Nekur nestrādā un tik lepni ģērbjas!

*

Vakarā štābā goda vietā sēdēja Māra. Viņa bija šīsdienas varone.

—    Es saku: Maigoni, nāc laukā! — viņa stāstīja, un bērni aizturēja elpu. — Te es redzu, divi šķūnītī kaut ko krāmē. Es lienu klāt. Zagļi! Man šermuļi pārskrien pār kauliem. Bet nedomājiet, ka es nobijos. Nē. Nemaz! «Ko jūs te darāt?» es prasu. Viņi nobīstas. Viens mani saķer aiz rīkles un sāk žņaugt.

—    Nu gan tu melo. Pirmīt tu teici, ka aiz rokas, — nenocietās Ilze.

—   Tu nejaucies starpā, — pārējie viņu apsauca.

—    Bet es pieliecos un — šņākt! — iecērtu zobus tam bandītam rokā. Tas sāpēs sāk kliegt. Tad es izraujos un — prom!

—    Un tad tu sāki kliegt, vai ne?

Māra pamāja ar galvu.

Tad visi atkal apskatīja viņas roku, uz kuras vēl tikko manāmi bija redzami pirkstu nospiedumi. Mārai bija žēl, ka rīt tie būs jau pavisam izzuduši un nebūs ko parādīt skolā. Tādēļ viņa nolēma pati sev mazliet ieskrāpēt.

—   Žēl, ka es nebiju tavā vietā, — vēl vienmēr nevarēja nomierināties Maigonis, — es viņam kā vilktu …

—    Mēs stāvam pie vidusmājas pagraba durvīm, — dvīņi stāstīja. — Uzreiz dzirdam, viens iekšā pieskrien, parausta durvis un sāk slēgt. Mēs satveram durvju kliņķi. — Taisiet vaļā, velns lai parauj, — šis kliedz. — Es šaušu! — Mums sametas bail. Bet mēs tomēr abi turam no visa spēka. Tūlīt tūlīt viņš atspiedīs durvis vaļā.

—   Tad pieskrējām mēs ar milici un saņēmām to ar ūsiņām ciet, — Maigonis paskaidroja.

—   Redziet nu, cik labi, ka es norīkoju sargus pie visām durvīm. Citādi tas viens būtu aizmucis, — Maigonis vēl palielījās.

—    Bet ko lai es iesāku ar Emanuelīti? Bērziņa jaunkundze to iegrūdusi manai mātei rokās un tik paspējusi izteikt: barojiet ar mannas putriņu un kotletēm, un projām bijusi. — Alka bija dziļi nelaimīgs.

—   Skaidrs, ka man tagad ar to… to suņa karikatūru būs jāķēpājas. Mātei jau nav laika.

—   Tikai neaizmirsti pavāru grāmatu, kad gatavo viņam ēst, — puikas zobojās.

—    Un baltu priekšautu aizliec, visām auklēm ir priekšauti.

Bet Aļkam joki šoreiz nemaz nebija prātā. Būtu vēl kārtīgs suns, tāds vilku sugas, tad vēl… Bet šis… tāds kaķa lielumā.

—    Par Emanuelīti gan viņu nesauc. Tas nav nekāds suņa vārds. Tad jau labāk par Cēzaru.

—   Es to nosaukšu par Marsu. Ir viens tāds stāsts, kur rakstīts par suni Marsu, — teica Aļka.

—   Aha! Tu laikam domā «Robežsargi, divi puikas un suns»? — Guntis atkal paspīdēja ar savām zināšanām.

Aļka grūtsirdīgi nopūtās. Viņš vēl nespēja samierināties ar likteni, kas viņu šodien divas reizes tik smagi bija piemeklējis. Pirmkārt, viņš negadījās mājās, kad noķēra spekulantus, un tad vēl šis Emanuelītis.

Par šo notikumu uzzināja arī kaimiņu Pētera puikas un skolā. Visi apbrīnoja un apskauda brigādi, un paši tās locekļi jutās kā varoņi. Un kā nu ne! Ne jau katru dienu izdodas pagrabā noķert šādus spekulantus!

Bet ar to viss vēl nebeidzās. Kādu pēcpusdienu pie Aļkas ieradās biedrs no Milicijas pārvaldes un palūdza sapulcināt visus bērnus. Viņš lika palūgt vecākiem, lai ļauj tiem uz vienu stundu aizbraukt, un tad sasēdināja visus divās mašīnās. Bet kas tās bija par mašīnām! «Zirni», saprotiet, īsti «Zirni»! Iekšā viss uz atsperēm, un radio, un silts!

Bērnus aizveda pie lielas mājas. Tad viņi devās augšā pa kāpnēm un gāja pa daudziem gaiteņiem. Viņus ieveda lielā kabinetā. Te viss bija apvilkts ar ādu, dīvāns ar ādu un pat durvis apsistas ar ādu. Bet uz grīdas milzīgs paklājs. Pie rakstāmgalda sēdēja kāds milicijas majors.

—                 Lūdzu, sēdieties, — viņš teica bērniem un pasmaidīja.

Bērni atsēdās uz dīvāna un uz krēsliem. Klubkrēsls bija tik liels, ka tajā pietika vietas abiem dvīņiem un vēl Vovkam.

Tad milicijas majors lika visu sīki izstāstīt, kā viņi spēlējušies un kā tos spekulantus noķēruši. Mārai viņš teica:

Vovka:—Ja mēskatrudienu noķertu pa spekulantam, tad gan ar «Zimiem» vien, ar «Zimiem» vien… Nemaz nevajadzētu kājām iet.

—   Tu esi braša pioniere!

Šai brīdī Māras deguns lepni saslējās vai līdz griestiem.

—         Redziet, bērni, jūs mūs uzvedāt uz pēdām veselai spekulantu bandai. Ar to jūs esat izdarījuši mums lielu pakalpojumu. Esiet modri arī turpmāk, jo mūsu zemē vēl ir daudz sīku kaitnieku. Arī spekulanti pieder pie tādiem kaitniekiem. Viņi ar visādām mahinācijām traucē kārtīgu padomju tirdzniecību.

Pēc šiem vārdiem majors piespieda uz galda kādu podziņu. Ienāca milicis un iznesa no blakus istabas garenu kasti.

—               Es dzirdēju, ka jums esot pašiem sava brigāde, — teica majors.

Aļka piecēlās, izstiepās kā stīga un noskandināja: — Tieši tā, biedri major!

—     Nu, tad es jums uzdāvinu šo šauteni. Mācieties šaut mērķī, lai dienās kļūtu par krietniem Padomju Armijas karavīriem un savas zemes sargiem.

Puikām aizrāvās elpa. Pašiem sava šautene! Tas nu bija kas necerēts! Aļka paņēma dārgo balvu un pateicās.

Vēlreiz paldies jums, bērni, — milicijas majors teica un piecēlās.

—     Tūlīt likšu, lai piebrauc mašīnas. Varbūt jums vēl kāda vēlēšanās?

—     Lūdzu, vai nevarētu mūs mājās vest pa tālāko ceļu? — pajautāja mazais Vovka. — Briesmīgi jauki tā braukt.

Majors sāka smieties un piezvanīja kaut kur pa telefonu.

Bērni atvadījās.

Tad šoferi viņus veselu pusstundu vadāja pa Rīgu, brauca pa Ļeņina ielu no viena gala līdz otram un tad uz mājām.

Štābā bērni apskatīja dāvanu. Tā bija gaisa šautene, kas šāva ar nelielām svina lodītēm.

Tonis (domās): —Neticami, bet tomēr

sasēdāmies gan. Vovka (klusi): — Cik gan resnam jābūt cilvēkam, kuram taisīts tik milzīgs krēsls? Tedis (pie sevis): — Ļoti mīksta sēdēšana, Tāds noteikti jāiegādājas arī mūsu štābam.

tāda gaisa šautene ir tiešām ko vērts. Galvenais, ka nebūs jāiet uz Dzirnavu ielas šautuvi un jāizdod nauda.

Tāds, lūk, bija tas «graujošais» notikums.

7. nodaļa Tā pagāja ziema…

Viena kaislība tagad bija pārņēmusi bērnus — šaušana mērķī. Un ne tikai bērnus, bet arī pieaugušos. Tēvocis Krišus un pulkvedis mācīja bērniem, kā pareizi tēmēt. Pat ārsts Auziņš, kuram Alfons bija sastāstījis pilnu galvu, nenocietās un kādu vakaru nonāca «izmēģināt roku».

Par vienu no vislabākajiem šāvējiem visiem par lielu brīnumu izrādījās Iara.

—   Tas man būs iedzimts, — viņa lepni paskaidroja. — No tēva. Mans tēvs bijis pulkā labākais snaiperis.

Ar visām tām šaušanām aizņemti, bērni nemaz nemanīja, ka pienākusi ziema. Visu laiku bija slapjdraņķis, bet tagad pagalms pārklāts ar mīkstu, baltu sniega segu. Un vēl arvien sniga un sniga. Siliņtante kratīja dūri pret debesīm un kaut ko rūca.

. — Nekādā galā vairs tikt, — viņa gaudās.

Bērni nolēma iet viņai palīgā. Tas bija ļoti jautri. No pagraba sētniece uznesa vecu skārda vannu, to pašu, kurā kādreiz esot mazgāts Andris un Ilze, kad viņi vēl bijuši pavisam maziņi. Puikas uzlika vannu uz ragaviņām. Daži iekāpa iekšā, Aļka uzsauca:

—    Uz priekšu, kavalērija! — un puikas aulekšiem drāzās uz ielu. Tur gar trotuāra malu saslaucītas stāvēja lielas sniega kaudzes. Puikas ātri piesvieda vannu pilnu, uzsēdināja Vovku pašā virsū un, cits vilkdams, cits stumdams, aizveda uz lielo pagalmu. Tas jau bija piegāzts ar lieliem^niega kalniem.

—    Uztaisīsim slidkalniņu, — nolēma bērni un arī uztaisīja. Nomīdīja celiņus, aplēja ar ūdeni. Nu varēja skriet ar slidām vai braukt ar kamaniņām.

Pēc visiem nocietinājumu būves likumiem tika uzcelti divi cietokšņi, katrs savā pagalma pusē. No tiem uz visām pusēm stiepās sarežģītas

ejas, tik dziļas, ka Vovkam ārā bija redzams tikai pats cepures galiņš. Pie cietokšņiem vai katru dienu norisa grandiozas sniega kaujas. Brigāde sadalījās «dienvidniekos» un «ziemeļniekos». Sagatavoja lielus munīcijas krājumus, izpētīja pretinieka spēku izvietojumu, un kauja varēja sākties. Uzvarētāji bija tie, kas otriem atņēma karogu.

Meitenes savēla milzīgu sniega vīru. Vovka uzlika tam galvā vecu spaini, iesprauda burkānu deguna vietā, bet pulkvedis ielika tam mutē pats savu cigāru. Sniega vīru aplēja ar ūdeni, lai sasalst. Visu ziemu tas nostāvēja blakus štābam.

* * *

Kādu dienu Janka pārnāca no skolas pavisam apskaities un tūliņ sazvanīja puikas. Bija noticis kaut kas nedzirdēts. Viss brigādes gods bija apdraudēts.

Gaišā dienas laikā Jankaiii uzbrukuši kaimiņu Pētera puikas, norāvuši cepuri un uzmetuši uz šķūnīša jumta.

—    Un tu, muļķi, ļāvi, lai tevi aplaupa? — skaitās Aļka.

—   Jā, ko tad es varēju iesākt? —Janka taisnojās un no dusmām bija gatavs vai raudāt. — Tur bija Serjoža un Aivars, un Sura.

—  Tā to lietu nevar atstāt, — stingri noteica Aļka. — Kaut kas jāizdomā!

—    Es zinu. Darīsim kā «Timurā», — ieminējās Tedis. — Noķersim Pēteri un tos citus un ieslodzīsim pagrabā, lai tad sniedz paskaidrojumus.

Pie sētas norīkoja dežurantu — tiklīdz mana kādu, lai svilpj.

Pirmais parādījās Pēteris. Brigādes puikas pārlīda pāri sētai un piegrūda pārsteigtajam Pēterim dūres pie deguna. Bet uz sētas ar šauteni rokās tupēja Maigonis. Pēteris nobijās un padevās bez pretošanās. Puikas viņu ieveda štābā.

—   Par ko? — viņš prasīja.

—   Kāpēc norāvāt Jankam cepuri? — Aļka tincināja.

—    Kas par cepuri? Es nekā nezinu!

—    Mums vienalga, zini vai nezini. Tā tava banda. labāk pasaki, kur Aivars un Serjoža!

—   Neteikšu.

Kad puikas Pēteri mazliet sabukņīja, viņš caūr zobiem izgrūda:

—   Aizgāja uz kino.

Pie kino tika sagūstīti un atvesti šurp ari Aivars un Serjoža. Serjožam ari pielika sargu, bet Aivaram pateica:

—   Skrej ātri un atnes cepuri! Citādi tos abus vaļā nelaidīsim, lai mirst kaut nost.

—    Memmesdēliņi tādi! Uzbrūk četri vienam un tad domā, ka diez kādi varoņi!

Serjoža bija briesmīgi noskaities: — Bet gan es jums parādīšu! Miltos samalšu! Zemē iedzīšu! Un viņš nospļāvās tieši uz grīdas.

—    Beidz, Serjožka, — Pēteris ierunājās. — Pie viņiem tā nav pieņemts.

—   Jā, tev labi runāt, bet man tēvs pieteica, lai sešos būtu mājās. Un cik tagad? Pēriens kā likts!

—   Tā tev arī vajag! — priecājās brigādnieki.

Aivars kā nenāca, tā nenāca. Sāka nervozēt arī Pēteris.

—   Ja neatnesīs, vaļā nelaidīsim — kaut visu nakti, — stingri noteica Aļka.

Beidzot gaidītais bija klāt.

—   Te būs! — viņš nometa uz galda Jankas cepuri. — Visu jumtu dabūju pārmeklēt.

—    Un tā kā otrreiz tādus jokus vairs netaisīt! — Aļka piedraudēja, atlaižot Serjožu un Pēteri.

Vēl viņiem bija jāzvēr, ka ar goda vārdu apsolās nekad vairs citiem neraut cepures no galvas.

. Serjoža jau vēra durvis, kad Māra vēl stingri pieprasīja:

—   Vispirms uzslauki to spļāvienu no grīdas!

Tas nu bija par traku! Viņam, Serjožam, kaut kāds tur skuķis liek grīdu slaucīt! Un Pēteris, viņa labākais draugs un cīņas biedrs, tikai noskatās vien un nemaz nedomā viņu, Serjožu, aizstāvēt! Viņš bija tā apvainots, ka pat parunāt vairs nespēja un, kad uzslaucījis skrēja ārā, tā aizcirta durvis, ka tās gandrīz vai no eņģēm izlēca. «To tā nevarēja atstāt, nekādā gadījumā to tā nevarēja atstāt!» viņš stingri apņēmās.

Bet Pēteris lūdza atļauju vēl brītiņu palikt.

—    es ļoti atvāīnojos, ka tā iznāca, — viņš bija pati pieklājība.

—   Vai to jūsu šauteni nevarētu apskatīt un vienreiz pamēģināt…

Ar šaušanu Pēterim tomēr nemaz neveicās — lodes kā apburtas skrēja visur, tikai ne mērķī.

Tad šāva brigādnieki, un Pēteris muti vien atplēta. Pat meitenes visas lodes satrieca gandrīz pašā centrā. Redz, ko nozīmē treniņš!

*

Otrā diena bērni atrada savu slidkalniņu nokaisītu ar smiltīm un cietokšņus sagrautus. Štāba logam bija izsists stikls, bet uz durvīm šķībiem burtiem uzšvīkāts:

«Mūžiks naic AJkas brigādei.»

—   Tas būs Serjoža, — teica Ilze. — Es vakar vēlu nonesu atkritumu spaini un redzēju — viens tāds kā Serjoža lūrēja pār sētu.

—   Skaidrs. To jau pierāda arī atstātie uzraksti, — piekrita Guntis.

Aļka uzrāpās uz sētas, lai sasvilptu Pēteri.

Bet Pētera sētā notika kaut kas savāds. Puikas ar lāpstām tīrīja sniegu, bet pats Pēteris ar šļūteni lēja uz notīrītā laukuma ūdeni.

—   Slidotava, — Aļkam tas acumirklī bija skaidrs.

Pēteris iedeva šļūteni kādam zēnam un pats uzrāpās pie Aļkas.

—   Kas par lietu?

Aļka visu parādīja.

—   Serjožas darbs! Viņš nevar aizmirst, ka jūs to vakar saķērāt un piespiedāt atdot cepuri. Nu, es pats ar viņu parunāšu, — Pēteris nosolījās.

—   Ar runāšanu te nekā nepanāksi. Gan mēs paši izdarīsimies! Bet paklau, Pēter, ko jūs te īsti taisāt? — Aļka nevarēja nociesties nepa- prasījis.

—   Vai tad tu neredzi? Slidotavu ierīkojam. Divpadsmit reiz divdesmit metru. Varēs spēlēt pat hokeju, — lepni paskaidroja Pēteris.

—   Bet mums viss pagalms piedzīts ar sniegu. Vienkārši nav vairs

vietas, — Aļka dziļi nelaimīgs nošļūca no sētas… Viņš ari gribēja slidotavu!

*

Serjožu sagūstīja ceļā no skolas. Nelīdzēja nekāda pretošanās, viņu ievilka štābā. Tedis ar Toni turēja ciet rokas, bet Guntis ar Janku kājas, Aļka viņam aizsēja muti ar savu biezo šalli, lai nekliegtu.

Serjoža nu vienreiz bija galīgi pārbijies. Aļkas puikas izskatījās noskaitušies pa īstam.

—   Piekaut! Kārtīgi piekaut! Palaiž mani! Ka gāzīšu, — otrreiz vairs negribēs! — Maigonis tuvojās Serjožam un jau atlocīja piedurknes.

—   Ar tādu nav vērts rokas smērēt. Jāizgudro kas cits, — Aļka pastūma Maigoni prom.

—     Izgriezt visas pogas! Lai tad šuj klāt un pārdomā! Es reiz tā lasīju vienā grāmatā, — Guntis ieminējās.

—     Es zinu. Uzrakstīsim viņam uz pieres «huligāns», lai visi redz, kas tas par putnu! — izdomāja Tonis.

Bērni bija uzreiz kā spārnos. Bet ar ko lai raksta? Ar tinti? To viņš nomazgās. Ar darvu?

—   Ar darvu, ar melno darvu! — priecājās Vovka. Bet kur tagad lai darvu ķer?

—     Mans tēvs vakar atnesa kaut kādas pudelītes ar sarkanu krāsu. Virsū rakstīts «ūdensdrošs», — Janka paziņoja.

—     Ko tad vairāk gudrot! Nes tik šurp! —Janka atnesa veselas divas. Puikas apskatīja uzrakstu: «Nagu laka. Garantēti ūdensizturīga. Arteļa «Pirmrindnieks» ražojums.» Tā būs tā īstā.

Serjoža tikai šņāca vien un no dusmām bija tuvu raudām. Parunāt un pakustēties viņš nevarēja.

Pats Aļka iemērca kociņu koši sarkanajā lakā un uzvilka uz Serjožas pieres «huli». Vairāk burtu neiznāca.

—               Velc uz vaigiem! Uz viena «gā» un uz otra «ns».

—                Nekas. Izskatās tīri koši. Salasīt ari var, — puikas priecājās.

—               Tagad kādu nedēļiņu pastaigā, lai visi tevi labi apskata. Tad citu reizi neiebruksi mūsu teritorijā un neaizskarsi mūsu pilsoņus, — Aļka vēl pamācīja un lika palaist Seijožu vaļā.

—               Nākošo reizi tik viegli vaļā netiksi! Tad notetovēsim tevi raibu kā indiāni.

Seijožam pār vaigiem ritēja lielas asaras, atstādamas sarkanas sliedes.

Visi sāka smieties. Te tev nu bija garantēti ūdensizturīgā laka! Brāķis, galīgs brāķis!

Aļka: — Ko jūs tur ārdāties pa to sniegu? Pēteris: — Tu domā, mēs ar pliku roku Ņemami? Mums, saproti, būs pašiem savs hokejlaukums!

—                Bet tur jau nav teikts, ka «asaru izturīga», — Janka taisnojās. Viņam bija kauns par tēva arteli.

*

Pētera hokeja laukums mūsu puikām bija kā dadzis acis. Kas šiem nekait, kā no istabas laukā, tā tūliņ uz ledus. Bet mums līdz slidotavai jāiet tāds gaisa gabals! Pēkšņi apnikuši bija cietokšņi, slidkalniņš, sniega pilnā sēta.

Kā zibens spēriens no skaidrām debesīm nāca Pētera uzaicinājums sarīkot hokeja sacīksti starp abām komandām, lai noskaidrotu labāko. Uzaicinājums bija uzsprausts uz koka un ielikts sniega vīram rokā.

Ar lielu rūpību brigādnieki izraudzījās spēlētājus, protams, pašus labākos. Pārējiem bija jāstāv malā un spēlētāji jāuzmudina. — Jāatbalsta morāliski, — teica Guntis, — jo nedrīkst aizmirst, ka cīņa notiks svešā teritorijā.

Lai kā pūlējās brigādnieki, lai kā viņus mudināja entuziasma pārņemtie līdzjutēji, hokejā tomēr viņus sakāva un pie tam vēl pamatīgi — desmit pret nulli.

Vakarā, kad puikas štābā pārsprieda sava zaudējuma iemeslus, pie durvīm pieklauvēja un ienāca Pēteris. Viņš pilnīgi staroja no prieka par uzvaru.

—   Labvakar! — Viņš bija pati pieklājība. Pat kājas noslaucīja pie durvīm.

—    Mums, tas ir, man un maniem zēniem, ir viens priekšlikums, — Pēteris griezās pie Alkas. — Nāciet uz mūsu slidotavu trenēties hokejā, bet par to atļaujiet mums mācīties šaut.

—    Mēs padomāsim, — atbildēja Aļka. — Atbildi atradīsiet rīt pie sētas.

Atbilde, kuru Guntis kārtīgi uzrakstīja uz lielas papīra lapas un piesprauda pie sētas Pētera pusē, skanēja tā:

«Priekšlikumu pieņemam.

Lūdzu, paziņojiet laiku, kad varam trenēties. Citādi var rasties pārpratumi no jūsu puses.

Šautene būs jūsu rīcībā katru vakaru no pīkst. 18 nulle nulle līdz 19 nulle nulle, izņemot svētdienas. Šaut drīkst tikai štābā, pagalmā šauteni iznest aizliegts.

Atrodoties mūsu telpās un pagalmā, jums jāpakļaujas mūsu noteikumiem, no kuriem vienu eksemplāru pieliekam zināšanai.

Svētdien pīkst. 14 nulle nulle uzaicinām jūsu komandu uz šaušanas sacīkstēm.

Brigādes komandieris A. Tomiļins Sekretārs G. Vanags

P. S. labākai satiksmei starp abām sētām ierosinām atplēst trīs žoga dēļus, bet, lai sētniece nekā nemanītu, atlikt tos vienmēr vecajā vietā atpakaļ.»

Kā jau jūs nojaušat, šaušanas sacīkstēs uzvarēja mūsu brigāde — četri simti piecdesmit septiņi punkti pret simt divpadsmit punktiem.

Skaidrs, paši visu laiku trenējušies — un nu lielās! — Serjožka nospļāvās, tad apdomājās un ar kāju izrīvēja spļāvienu.

—   Noskaiti, tūliņ noskaiti noteikumus! — nekavējoties viņam uzsauca Vovka.

—   Bet es tos jūsu muļķīgos noteikumus nemaz nezinu, — Serjoža bija diezgan stipri noskaities, bet sanaidoties tomēr negribēja, jo šaut viņam bija ļoti iepaticies.

—    Nu, dodiet ar, es tāpat nolasīšu!

Visiem bija skaļi jāsmejas, kad Serjoža ar pūlēm burtoja teikumus, jo skolā viņam latviešu valodā bija divnieks.

—   Tev nu gan, Serjožka, vajadzēja kaunēties. Tik ilgi dzīvo Rīgā un nevari iemācīties pareizi latviski lasīt, — sašuta Guntis, kuram valodās

. nekad nebija nekādas aizmešanās.

— Kā tad mūsu pulkvedis iemācījies — vēl mums pašiem aizrāda, ja pasprūk kāds

brīvāks vārds. *

Deguns cilvēkam ir kā barometrs: ja veicas labi, tad tas slienas uz augšu, ja gadas nelaime, slid uz leju. Seit skaidrs, ka mačs zaudēts, bie tam bamatiei.

Tā pagāja janvāris, februāris. Saule kāpa arvien augstāk un augstāk. Sniega vīrs piesau- lītē jau raudāja lielas asaras.

—   Viņam žēl šķirties no šīs pasaules. Zina, ka ilga palikšana vairs nebūs! — bērni smējās.

Bija pats pēdējais laiks sarīkot izšķirošo hokeja sacīksti.

—   Es parunāšu ar savu fizkultūras skolotāju, lai viņš mūs pamāca, — Alka ieteicās.

—   Jums gan labi, ka tāds skolotājs. Mūsējais tik to vien zina: rokas augšā, rokas lejā! Ieelpot! Izelpot! Nekādu sacensību, nekā… — Maigonis apskauda A]ku.

—   Ko nu par mūsējo. Tas zelta vērts. Viens no republikas labākajiem vieglatlētiem,—Aļkasava fizkultūras skolotāja dēļ bija gatavs iet ugunī un ūdenī.

Skolotājs parādīja dažādus uzbrukšanas un aizstāvēšanās paņēmienus, un puikas sāka cītīgi trenēties Aļkas skolas pagalmā. Viss tas, protams, tika izdarīts stingrā slepenībā, «lai tie no otra pagalma nekā nesaostu».

Dienu pirms pašam sacīkstēm notika kaut kas briesmīgs. Maigonis, pats labākais centra uzbrucējs, dabūja latviešu valodā divnieku. Pats Maigonis šo faktu būtu noklusējis, bet Lara, kā jau skuķis, tūlīt piekliedza visu sētu:

—   Bērni, Maigajam atkal divnieks. Nu tas nevarēs piedalīties sacīkstēs.

—   Bez Maigoņa nevar. Viss brigādes gods uz spēles! — Alka stingri noteica.

—   Jā, bet brigādes noteikumi? — Guntis iejautājās.

—   Es jau tūlīt teicu, ka tie nekam neder. Nu, kā tagad pat! — Maigonis izteiksmīgi paskatījās uz zeltīto ietvaru, tad piegāja un apgrieza to uz otru pusi.

—   Kā tu iedrošinies! — Guntis metās viņam klāt. — Tūlīt atgriez atpakaļ

—   Iedrošinies, iedrošinies! — Maigoņa sašutums pieauga. — Tu gribi, lai mēs zaudējam, jā?

—   Ko tad jūs te tā kliedzat, ka viss pagalms skan? — tēvocis Krišus pavēra durvis.

Uzvara, uzvara, uzvara

—   Nekā darīt! Nāksies pameklēt citu spēlētāju, — strīdu izšķīra Krišus, — Noteikumi paliek noteikumi!

—    Es varu spēlēt Maigoņa vietā, — visus pilnīgi pārsteidza Alfons.

—  Tu? Vai tad tu maz proti uz slidām noturēties! — Maigonis nicinoši nošņāca.

—   Un tu domā, ne? Es savā skolā esmu komandas kapteinis, un pagājušo nedēļu mēs kaimiņu skolai ielikām 10 : 3. — Nu ari Aļka atcerējās, ka Alfons viņam tika stāstījis par hokeju.

—   Lai iet! — viņš izšķīrās. — Bet Maigonis lai paliek rezervē. Katram gadījumam.

*

Bet kas tad būs tiesnesis?

Guntis, viņš pats nespēlē, bet noteikumus zina uz pieci! Tā arī nolēma.

—   Tikai svilpi gan neaizmirsti, — puikas viņam atgādināja.

—    Gribi, es tev aizdošu savējo, — Maigonis piedāvāja.

Izšķirošajā sacīkstē Alka, Andris, Alfons un abi dvīņi nevis skrēja,

bet taisni lidoja pa laukumu. Janka stāvēja kā mūris vārtos, kas bija sakrauti no vecām kastēm.

—   Aļka, nesnaud, re, kur Pēteris! — Māra un Lara kliedza pilnā balsī.

—   Alfon, uz vārtiem! Urā! 1:0 mums par labu! — Vovka sajūsmā spiedza. — Malacis, Alfon!

Cīņa turpinājās. Pēkšņi visi sakrita vienā čupā. Guntis svilpa, cik . jaudas. Mūsējie un Pētera sētas bērni viņam palīdzēja.

—   Jūsu kreisais aizsargs aizlika kāju priekšā mūsu labajam uzbrucējam, — Guntis paziņoja.

—    Melo! — kaimiņu puikas kliedza. — Jūs tikai krāpjaties!

—    Mums arī vajag savu tiesnesi! — Serjožka pieprasīja.

—   Vienalga, tā vai tā mēs jums saliksim, — Aļka bija ar mieru. Cīņa turpinājās.

—   Janka, eh, nogulēja! Ko tādu liek vārtos! — pār vārtu sargu sāka birt pārmetumi, kad rezultāts izlīdzinājās 1: 1.

—   Nu ko jūs piesienaties! — Janka ar dūri berzēja degunu, bet tad pēkšņi metās uz vēdera zemē.

—    Noķēra gan! Malacis, Janka! Še nu jums piga! — mūsējie no prieka kliedza, cik spēka.

Kaimiņi bija vairāk trenējušies, bet mūsējiem savukārt bija labāka tehnika. Tādēļ spēki izrādījās vienādi. Spēle beidzās neizšķirti — pieci pret pieci. Trīs vārtus no tiem guva Alfons. Meitenes viņu uzskatīja par varoni.

—   Mēs noteikti būtu uzvarējuši, bet tas jau nav nekāds ledus! — apgalvoja Aļka.

—    Paskatieties, pat ūdens virsū!

—   Tā jau putra, ne ledus, — Pēteris teica saviem zēniem. — Būtu pie sala, tad gan mēs tiem tur parādītu.

Kaut kā pavisam nemanot lielais naids starp abu sētu puikām bija izbeidzies. Pētera puikas, protams, apskauda Aļkas brigādes štābu, šauteni un par visu vairāk pulkvedi. Bet savas priekšrocības bija arī Pēterim. Viņam bija lielāks pagalms, hokeja laukums un ļoti lādzīga sētniece.

Tā kā štābā asi izsmēja visus, kas lamājās, kāvās, spļaudījās, tad Pētera puikas centās uzvesties pieklājīgi. Tie tur Aļkas brigādē nejokoja.

Reiz pat Pēterim un Serjožkam uz veselu nedēļu aizliedza nākt šurp.

*

Pavasarim tuvojoties, arvien biežāk sarunas atgriezās pie atrastās laivas.

—    Maigoni, tu solījies aprunāties par to buru, — pārējie atgādināja.

—   Tagad tāds vaļīgāks laiks, mēs varētu sašūt, — meitenes piesolījās.

Izšķirošā sacīkste. Janka kā mūris stāv vārtos.. Puikas spriež tā: ka uzbrucējs Janka nekam neder, bet vārtsargs viņš lielisks — ar savu resnumu vien aizpilda pusi vārtu!

—  Tas gan tad būs jauki, pacel tik buru un — aidā! Nemaz pašiem nevajadzēs airēt. Jāpiezvana tēvocim Krišum, vai nav aizmirsis, ka apsolīja mums palīdzēt laivu sakārtot. Viņam jau daudz visādu darīšanu.

—   Hallo, hallo, tēvoci Krišu, — Maigonis kliedza klausulē. — Mēs gribam uzšūt tai laivai buras, bet nezinām, cik lielas un kā jāšuj.

—   Vēl jau jums nemaz pašas laivas nav, ko tad par burām runāt, — tēvocis Krišus atbildēja.

—   Bet jūs taču pats solījāties palīdzēt salabot.

—   Es arī tagad neatsakos, bet vēl jau ziema. Nekādi pie laivas nevaram aizbraukt. Jums tagad jāmācās, bet man jāstrādā. Pienāks pavasaris, beigsies skolā mācības, tad varēsim braukt un labot laivu. Gan jau paspēsim i laivu, i buras, — Krišus mierināja.

—   Paspēsim ta, paspēsim. Bet vai tad vasarā darbu trūks? Maigonis nevarēja un nevarēja norimt.

*

Marts atnāca ar jautriem strautiņiem pagalmos un uz ielām. Mazie bērni laida salmu un papīra kuģīšus, varonīgi izvadīdami tos cauri visām krācēm.

Zēni palīdzēja sētniecei nokalt no ielas biezo ledus kārtu, kas tur pa ziemu bija sakrājusies.

Sniegs kļuva melns un čaugans, līdz pavisam izkusa. Tikai pašos pagalma kaktos tas vēl gulēja pelēkās strēlēs. Saule pieveica arī sniega vīru. Vispirms tas pazaudēja cigāru, tad degunu un cepuri, un beidzot noripoja arī galva. Atlikušo bērni paši apgāza — cik ilgi lai pacieš tādu neglīteni pie sava štāba!

Bija atnācis līksmais pavasaris.

8. nodala

Sapņi piepildās jeb Pašiem savs futbola laukums

Vēl tagad nav noskaidrots, kur tā doma īsti radās — vai Aļkas brigādē vai pie kaimiņu Pētera puikām. Bet radusies tā bija, tika dedzīgi apspriesta, un abu māju bērni nolēma pielikt visus spēkus, lai to realizētu.

—   Vispirms, protams, nojaukt žogu. Mūsu pagalmā varētu iekārtot futbola laukumu, — prātoja Pēteris.

—   Kāpēc tad jūsējā?

—   Tāpēc, ka mums lielāks pagalms un mazāk logu, un sētniece arī tā nebaras.

—   Bet mūsējā iestādīsim ceriņus un puķes. Bērziņš te jau aug, jāņogas un ābeles arī, — jūsmoja meitenes.

—   Mazajā sētiņā tad varētu žaut veļu, lai tā mūžīgi nebūtu cilvēkiem pa kājām. — Puikām bija dziļš naids pret pagalmā izžauto veļu, jo tieši šo palagu, kreklu un bikšu dēļ viņiem cēlās tik daudz nepatikšanu.

—   Vienā stūrītī mēs ieraksim speciālu štābu Aļkas Emanuelītim. Kur citādi viņš to lai ved pastaigāties? — iesmējās Maigonis.

—   Tu te neņirgājies! Marss tev nav nekāds Emanuelītis! Suns gan mazs, bet dūšīgs. Lai nemaz nemēģina kāds svešs ienākt, tūliņ visu dzīvokli pieskandina. Es domāju, ka viņš driz iemācīsies pat rēķināt, tāpat kā Lobziks «Vitjā Maļejevā». Varēs vēl tev palīdzēt uzdevumus atrisināt, — Aļka no visas sirds aizstāvēja savu audzēkni.

—   Tad nu gan mums būs liela brigāde, ja jūsu sētas bērni arī nāks klāt, — Guntis sprieda. — Tev, Aļka, vajadzēs palīga.

—   Būs jāņem Pēteris, — Aļka prātoja.

—   Es? Ko nu, es jau tā neprotu, — Pēteris atkratījās, bet varēja redzēt, ka Aļkas priekšlikums viņam patīk.

—    Protams, ka Pēteri! — sauca otras sētas bērni.

—    Tomēr tā nevar, vispirms jāaprunājas ar pulkvedi, — Aļka noteica.

—    Par tām brigādēm jums taisnība, to jau sen vajadzēja, — pulkvedis tūlīt piekrita. — Bet par dārza ierīkošanu jāpadomā. Vispār, man šķiet, tas ir iespējams, jo abām mājām viena pārvalde. Nē, doma nav slikta, tikai tev pašam par to jāparunā ar pārvaldnieci.

—    Man? Kāpēc tad man?

—    Tu taču esi brigādes komandieris.

—    Pārvaldniece ar mani nerunās. Izdzīs vienkārši ārā. — Aļka par to bija pilnīgi pārliecināts.

—    Bet tu saki, ka oficiālās dalīšanās. Tad jārunā, — Guntis pamācīja.

Plāns bija tik vilinošs, ka Aļka nolēma riskēt. Padomājiet tikai — pašiem savs futbola laukums, spēlē, kad gribi! Galvu jau pārvaldniece viņam nenoraus.

Abu māju puikas pavadīja viņu līdz namu pārvaldes kantorim. Aļka brītiņu pamīņājās, tad saņēma dūšu un atvēra durvis.

. — Labdien, — viņš pieklājīgi sacīja.

Pārvaldniece kaut ko rakstīja.

—    Labdien, — viņa atņēma un pacēla galvu. — Ak tu tas esi? Ko tad tu gribi?

—    Es darīšanās.

—    Kādās darīšanās?

—   Oficiālās.

—   Aha. Nu tad, lūdzu, sēdies!

—    Mēs, bērni, izdomājām, ka to žogu starp mūsu māju un kaimiņu māju vajag nojaukt. Tā kā tā mēs tam lienam cauri, kad vien gribam. Iznāks liels pagalms. Mēs tur nospriedām iestādīt puķes un ierīkot dārzu. Bet pašā vidū milzīgu strūklaku, tādu līdz jumtam. — Par futbola laukumu Aļka drošības pēc nemaz neieminējās.

3 «oficiālās darīšanās» pie pārvaldnieces, ji vispārības labā viņš bija ar mieru riskēt, r dusmīgām personām sarunāties nemaz nav tik patīkami.

—    Puķes! — pārvaldniece nikni pazibsnīja caur briļļu stikliem. — Pagājušo gadu jau iestādīju, bet kas tur iznāca?

—   Tagad mēs tā vairs nedarīsim. Paši iestādīsim un paši ari kopsim. Bērnu mums daudz, un visi strādās, — Aļka drosmīgi skatījās pārvaldniecei tieši acīs, kas caur brillēm izskatījās milzīgi lielas.

Pārvaldniece kļuva domīga. Ideja nebija slikta. Iznāktu tiešām liels pagalms ar krāšņu dārzu. Jāpadomā.

—   Es tā uzreiz nevaru tev atbildēt. Pienāc rit no rīta, — pārvaldniece teica Aļkam.

—    No rīta es nevaru. Jābūt skolā.

—    Nu tad parit pēc pusdienas.

—   Labi. Pienākšu. Uz redzēšanos, — Aļka atviegloti uzelpoja un devās uz durvīm.

—   Nu kā? — puikas ārā viņu raustīja uz visām pusēm. — Nelamājās? Neizdzina?

—   Tā kā piekrita. Teicās padomāt.

Namu pārvaldē pa to laiku norisinājās šādas sarunas:

—    Ko tie puikas gan neizdomā? — brīnījās grāmatvede.

—   To jau droši vien pulkvedis Vorobjovs. Bet slikta tā doma nav, vai ne? Mūsu rajonā tāds dārzs vēl nekur nav ierīkots. Mēs ar vienu rāvienu kļūtu slaveni, — pārvaldniece prātoja.

—   Tikai nez kā ar līdzekļiem?

Grāmatvede pašķirstīja savus papīrus, kaut ko parēķināja un atbildēja:

—   Līdzekļi kulturāliem pasākumiem mums vēl tā kā būtu. Bet cik gan tie puikas viltīgi! Puķītes, koki! Futbola laukums, volejbola laukums, lūk, kas viņus interesē! Bet par tiem ne vārda.

—   Vorobjovs jau sen runā par to laukumu, — atcerējās pārvaldniece. — Ej nu sazini! Viņš tik daudz te stāsta par tiem puikām — esot labi, paklausīgi… Varbūt taisnība vien ir? Šis pats viņu barvedis izskatījās pavisam pieklājīgs.

Tad viņa piezvanīja rajona izpildkomitejai un Apstādījumu un dārzu trestam. Viņa bija cilvēks, kas ilgi neprāto.

—   Lieta nav tik vienkārša, kā jums, bērniem, liekas, pārvaldniece paskaidroja Aļkam, kad tas atkal bija ieradies, izpildkomitejā atsakās piešķirt līdzekļus. Dārgi izmaksāšot, un tā kā tā nekas neiznākšot.

Tā tas dzīvē dažkārt gadās. Izdomā cilvēks kaut ko jaunu, nāk klajā ar neparastu, bet labu ideju. Viss būtu kārtībā, bet te uzreiz rodas vesela rinda šķēršļu: noteikumi to neparedz, nav līdzekļu tādām vajadzībām utt. Vesela rinda birokrātu jūs sūta no viena pie otra, un, ja jums aptrūkst enerģijas cīnīties, labā ideja tā i paliek un aizmirstas.

Aļkas brigāde bija pārliecināta par savu nodomu lietderīgumu un no cīņas nebaidījās.

—   Nu lai nepiešķir tos līdzekļus. Mēs paši ierīkosim! — Aļka iedegās.

—   Ko jūs paši! Tur vajag melnzemi, mašīnas, kokus, stādus, arhitektu, kas sastāda plānu. Nekas tur neiznāks, — pārvaldniece bija ar mieru atmest visam ar roku.

Aļka devās apspriesties ar pārējiem.

—   Zināt ko? Aiziesim paši pie tās izpildkomitejas un visu izstāstīsim — Māra ierosināja.

Un ko domājat? Viņi patiešām aizgāja. Taisni pie paša izpildkomitejas priekšsēdētāja.

—   Mēs visu tik labi izdomājām, un nu viens tēvocis te pie jums neatļauj. Neesot naudas, un tāpat nekas neiznākšot.

—   Vai tad mums nevajag dārza? Vai tad mēs negribam spēlēt bumbu? Kāpēc jaunajās mājās ir dārzi un viss kas? Vai mēs sliktāki?— bērni cits citu pārtraukdami, stāstīja.

Priekšsēdētājam bija jāsmejas.

—   Nu labi. Piezvanīsim tam «skopajam tēvocim».

Puikas uzreiz sakustējās. Ienāca maza auguma cilvēks ar brillēm uz deguna.

—    Biedri Skaliņ! Kā tad jūs tā? Te, lūk, biedri atnākuši, dārzu grib pagalmā ierīkot. Jauni pasākumi taču jāatbalsta.

Skaliņš uzmeta padevīgu kūkumu:

—   Bet, biedri priekšsēdētāj, tas nekur nav paredzēts. Vēl neviens nav tādu dārzu ierīkojis.

tadi cilvēki, kas labu pasākumu ātri aptver un mista, bet citi atkal to nevar un negrib saprast. Pats ildkomitejas priekšsēdētājs par laimi pieder pie pirmajiem. Jaunais dārzs būs!

—    Nu tad viņi pirmie ierīkos.

—   Biedri priekšsēdētāj, tas viss veltīgi. Vai tad nav zināms, tikpat visu salauzīs un izpostīs!

Tas nu vienreiz bija apvainojums visai brigādei. Bērni bija pagalam noskaitušies.

—   Jūs nemaz mūs nepazīstat un tikai runājat. Mēs esam paša pulkveža Vorobjova šefības brigāde, — Aļka paziņoja, lepni izslējies.

Pulkveža Vorobjova vārds ari izpildkomitejas priekšsēdētājam nebija

svešs.

—   Nu labi, — viņš teica bērniem. — Mēs padomāsim. Esmu pārliecināts, ka līdzekļi droši vien atradīsies.

Skaliņš padevīgi paklanījās un virzījās uz durvīm, iepriekš vēl uzmetis bērniem neapmierinātības pilnu skatienu.

Ar to šis jautājums bija izšķirts.

Arhitekts arī atradās.

—    Kam tad mums garais Jānis?

—    Kāds garais Jānis? — nesaprata pārvaldniece.

—   Nu Kalniņu Jānis, mans brālēns no 13. dzīvokļa, — Guntis paskaidroja. — Tas taču studē arhitektūru, šogad beigs. Jānis mums iztaisīs tādu plānu, kādu vajag.

Bet tad radās jauns šķērslis. Pārvaldniece pateica, ka nevarot dabūt mašīnas, ar ko atvest melnzemi.

Lielā satraukumā bērni to ziņoja pulkvedim.

—    Šīs rūpes tad uzticiet man, — pulkvedis sacīja.

Tas nu būtu nokārtots, bet tūlīt atkal radās jauna bēda: neesot koku. Krūmu un puķu Apstādījumu trestam, cik vajag, bet koku neesot. Un kas gan tas par dārzu bez kokiem!

—   Nu kas tur liels? Salūkosim paši. Aizbrauksim uz Šmerli un pārvedīsim, — viņi nosprieda un aizbrauca.

Šmerlī tikai priedes vien, priedes vien. Un visas lielas. Kā tādas aizvedīs!

—    Eh, būtu mums kāds tanks! Aizvilktu kā nieku!

—   Ko nu tanks, kas mums tādu dos? Traktors ar piekabi, lūk, tas tagad vajadzīgs!

—   Bet kā tas izskatīsies — sētā priedes, — meitenes bija neapmierinātas. — Ozolus, liepas, bērzus — tos vajag. Bet te nav. Škaties, kur gribi, nav.

Noskumuši viņi brauca atpakaļ.

Vai tiešām viss izjuks?

Šoreiz palīdzība nāca pavisam no citas puses. Jankas tēvam, kā izrādījās, bija pazīšanās Apstādījumu un dārzu trestā. Viņš kaut kam tur piezvanīja, un kokus uzreiz apsolīja. Pat vēl vairāk. Solīja atsūtīt arī mācītu dārznieku.

—   Redz, ko nozīmē pazīšanās! —Janka lielījās. — Piezvani tik — un gatavs!

Bērni ilgi strīdējās, kā nojaukt žogu. Tad sakāpa visi virsū un sāka šūpot. Šūpoja, šūpoja, līdz visi reizē ar žogu novēlās zemē.

Jaunajam arhitektam bērni izskaidroja:

—   Mums te viss jau izdomāts. Tur tajā kaktā, kur tas lielais mūris, vajag futbola un volejbola laukumus. Tur nav logu un var droši spēlēt. Bet aiz tās garāžas var paredzēt vietu veļai. Smilšu kaste mums pie bērziņiem jau ir, bet mazajiem vēl noteikti vajag šūpoles un milžu soļus. Citur tad varētu būt puķes un koki. Bet pašā vidū gan, lūdzu, uzzīmējiet strūklaku, tādu milzīgu!

—   Un to jūs visu paši izdomājāt?

—    Protams. Bet vai tā varēs?

Ļoti vēsturisks moments. Krit pēdējais šķērslis starp abām kaimiņu tautām. Sāksies jauna ēra — mūžīgā draudziba.

—   Varēs! — noteica students. — Bet kas tad jums visu to ierīkos?

—   Mēs paši. Jūs domājat, mēs nevaram?

—   Hm. Varbūt arī mēs, «lielākie bērni», varētu iet talkā? No visa nama kādi pāris desmit jauniešu sanāktu.

—   Es domāju, iebildumu nebūs. Vai ne? — Alka pajautāja savai brigādei.

Bērni piekrītoši pamāja ar galvām.

—  Jūs taču pēc tam mums ari atļausiet futbolu un volejbolu paspēlēt?

—   Pats par sevi saprotams.

9. nodaļa

Nepatīkams starpgadījums jeb Viss gandrīz izjūk

Iemesls, kā jau daudziem notikumiem, te bija pavisam niecīgs.

Maigonis bija briesmīgi sliktā garastāvoklī. Atkal divnieks un tieši pirms Maija svētkiem. Visu laiku viņš bija puslīdz kārtīgi noturējies, bet vajadzēja ar tieši šodien izsaukt! Viņš meta ar akmeņiem pa pagalmā ierakto stabu — ja trāpīs, tad izdosies izlabot divnieku, ja ne, — neizdosies.

Te, kur gadījies, kur ne, sētā ieskrēja Marss.

Maigonis nemaz negribēja, akmens pats no sevis trāpīja sunītim pa sāniem. Cik tad tādam niekam vajag! Marss iekaucās un palika guļot.

—   Ko tu izdarīji! Kā tev nav kauna! — Aļka lielās dusmās metās Maigonim virsū. Maigonis jau nav no tiem, kas padodas. Sākās cīņa. Janka gribēja kaušļus izšķirt, bet Maigonis viņam tā iegāza, ka Janka nolēma atspēlēties.

—  Trakie! Vai jūs beigsiet! — kliedza Guntis, bet tad ari pats nenocietās. — Vovka, paturi piezīmju grāmatu un pildspalvu. Es viņiem parādīšu kaušanos!

Cits pēc cita kaujā iesaistījās arī pārējie puikas, un pēc brīža jau smiltis vien pa gaisu juka. Paši puikas bija sajukuši vienā lielā kamolā, no kura šad tad izšāvās pa rokai vai kājai. Marss, atžirdzis pēc sitiena, stāvēja malā un nikni rēja.

—    Re, kā paipuisīši kaujas, — Serjoža smējās pilnā kaklā.

Pa visiem logiem raudzījās uztrauktie īrnieki. Tāds jandāliņš ilgi nebija piedzīvots.

Vovka izmisis zvanīja tēvam:

—   Nāc ātrāk, puikas kaujas!

Ilze, to dzirdējusi, atskrēja ar sanitāro somu.

Pulkvedis ieradās, kad cīņa bija pašā karstumā. Viņš stāvēja un nesa

cīja ne vārda. Pirmais pulkvedi pamanīja Guntis, kas kautiņā bija pazaudējis brilles un nu meklēja tās rokā. Brīdi viņš kā neticēdams blenza pulkvedī, bet tad nokaunējies atgāja sānis.

Pēc tam pulkvedi ieraudzīja Tonis un paraustīja Tedi aiz kājas. — Pulkvedis!

Cits pēc cita puikas pārstāja kauties.

Pulkvedis, ne vārda neteicis, pagriezās un aizgāja.

—   Tagad visam beigas! Futbolam un štābam, un dārzam! Pulkvedis to nemūžam nepiedos… Nekad! —Aļka bija taisni izmisis. — Un viss tas tevis dēļ! — viņš nikni pagriezās pret Maigoni. — Atradis, kur svaidīties ar akmeņiem!

Maigonis spaidīja pārsisto vaigu, no kura sūcās asinis, un gandrīz vai raudāja.

—   Kur tad tu tā sasities? — ārsts Auziņš apjautājās, kad Alfons Maigoni bija uzstiepis pie tēva.

—   Ieskrēju stabā un sasitu, — Maigonis meloja un nosarka. Viņam tagad tāpat kā visiem bija liels kauns.

Mēdz teikt: kas tie par puikam, kas nekaujas! Bet pulkvedi šis skats acīm redzot neiepriecina.

—   Te jums nu bija kolektīvs, te nu bija labie puikas, — pārvaldniece teica pulkvedim. — labiņi, labiņi, bet te uzreiz izstrādā tādu joku, ka mēmam jāpaliek.

—    Kas nu tie par puikām, kas nekaujas, — pulkvedis aizstāvējās, bet skaidri bija redzams, ka viņam tas ļoti nepatika.

* * *

Ir dažas lietas, par kurām nav patīkami runāt. Piemēram, ja skolā saņemts divnieks, tad mājās dažkārt par to mīl gari un plaši pārspriest. Skaidrs, ka tas nav patīkami.

Arī notikusī kaušanās bija tāda nepatīkama lieta, ko vecāki nu ņēmās pārrunāt no visām pusēm, sevišķi tajos dzīvokļos, kur bija smagi cietušie, kā Maigonis un Janka.

—   Mēs tomēr pierādīsim pulkvedim un visiem, ka esam kārtīga brigāde, — Aļka kādu dienu izteica visu domas. — Un dārzu tomēr ierīkosim un futbola laukumu arī.

10. nodaļa

Tomēr pašiem savs futbola laukums

Tās bija rūpju pilnas, bet jautras dienas. Pārnākuši no skolas, bērni izmācījās un tad līdz vakaram strādāja dārzā.

—   Kas to būtu domājis, ka tas prasīs tik daudz darba? — Janka, atspiedies uz lāpstas kāta, prātoja.

—   Vai tu jau gribi padoties? — Tedis zobojās.

—   Nē. Ko tu! — Janka steidzīgi iespļāva plaukstās (to viņš bija noskatījies no Krišus) un turpināja rakt.

—   Ak, šausmas! Kādi tavi nagi! — Jankas māte kādu vakaru iesaucās, paskatījusies uz dēla rokām. Treknā melnzeme tur bija atstājusi pārāk redzamas pēdas. Tās bija izdzēšamas tikai ar rūpīgu mazgāšanu. Bet vai gan tagad bija laiks domāt par kādu mazgāšanos!

—   Jā. Gandrīz aizmirsu. Rīt pēcpusdienā jābrauc pēc kokiem un krūmiem. Zvanīja no Apstādījumu un dārzu tresta, — Jankas tēvs pavēstīja. — Mašīna būšot ap trijiem. Līdz jābraucot kādiem pieciem stiprākiem puišiem.

Janka nekavējoties metās pie telefona un paziņoja to visai brigādei.

—   Es braukšu!

—    Es!

—   Nekā, man lielāki muskuļi, — otrā dienā puikas kliedza cits caur citu.

—   Mierā! Braukt var tikai pieci. Maigoni, Pēter, Tedi, Toni, sataisieties! Es būšu piektais, — Alka norīkoja. — Bet pārējiem, steidzīgi savākt lāpstas un izrakt bedres kokiem! Gunti! Tu uzņemies vadību un raugies, lai rok tieši tur, kur plānā paredzēts. Citādi Kalniņu Jānis mums sados.

Pieci laimīgie aizbrauca, bet pārējie ķērās pie darba.

—   Vai tad te būšot tas jaunais parks? — bērnus iztraucēja mazs, sīks večuks ar baltu bārdiņu.

—   Nevis parks, bet gan dārzs, — Guntis izlaboja.

—   Un tās bedres domātas kokiem?

—   Pareizi, tēvocīt.

—   Tā kā par lielām būtu. Kādus milzeņus tad jūs domājat stādīt?

—    Ko tas te atnācis un piesienas? — Serjoža rūca. Bet večuks novilka svārkus, rūpīgi tos salocīja un nolika uz akmens.

—   Nu tad būs vien jāiet jums palīgā. Mani jau te atsūtīja.

—   Tad jūs tas mācītais dārzkopis? — Guntis noprasīja.

—   Vai nu mācīts vai ne, bet dārzkopis gan.

Večuks izņēma no somas turziņu un izbēra uz delnas sīkas sēkliņas.

—   Kur tad jums tas bumbu placis?

Bērni parādīja.

—   Tad meitenes lai rūpīgi nogrābj zemi un labi salaista. Uzsēsim, lūk, šīs sēkliņas, izaugs zaļa zālīte. To tad vienmēr kārtīgi aplejiet un nopļaujiet, tad varēsiet dancot pa virsu, kā patīk.

Skaļi taurēdamas, pagalmā iebrauca divas automašīnas ar kokiem.

—   Tādi maziņi! Tie jau izskatās pēc žagariem! — Vovka vīlies novilka.

—    Ko tad tu gribi, lielus kokus ar visām lapām? Gan izaugs un salapos, — dārznieks smējās.

—   Jā, bet kā tad Komunāru laukumā? Tur bija sastādīti pavisam lieli koki. Tētis teica, ka tie atvesti un ar visām saknēm ielikti lielās bedrēs, — Vovka neatlaidās.

Redzot bērnu rosmi, talkā nāca arī īrnieki.

Krišus iespļāva delnās, paņēma lāpstu un kā rotaļādamies izraka vienu bedri pēc otras. Vovka stāvēja viņam blakus, muti atplētis, un skatījās, kā kustas Krišus vingrie muskuļi.

Aļkas māte, Siliņtante, Gunta māte palīdzēja stādīt kokus, krūmus, puķes. Meitenes nesa ūdeni. Vecā Zariņmāte ar savu mazo lejkannu aplēja. Atnāca pat Jankas elegantā māte un atnesa veselu kurvi ar neļķu stādiem.

—   Neļķes, ziniet, ir manas vismīļākās puķes, — viņa paskaidroja.

—    Labi, labi, paldies! Iestādiet tās, lūk, tajā dobē, — Siliņtante parādīja.

—    Es patitt — Jankas māte pārprasīja un paskatījās uz savām labi koptajām rokām. Tad viņa vairāk nekā neteica, gāja un iestādīja arī. Pēc tam viņa vēl palīdzēja aplaistīt stādus.

Kad daudz darba, laiks skrien kā vēja spārniem.

—    Diena vienkārši par īsu, saprotiet, — Maigonis žēlojās, — te skola, te mācības, te atkal jākrāso soli jaunajam dārzam. Skaties, vakars klāt.

Tomēr bērni bija cieši noņēmušies līdz Maija svētkiem tikt ar visu galā. Arvien tuvāk nāca arī pārbaudījumi skolā, kas daudziem, kā Aļkam, Guntim, dvīņiem, būs pirmie viņu mūžā. Bez tam bērniem bija savi, kā Guntis teica, «sabiedriski» pienākumi.

Nereti pavērās viena vai otra dzīvokļa logs, un kāda māte uzsauca Maigonim, Aļkam vai kādam citam bērnam:

—   Esi nu tik labs, atnes man divus kukulīšus baltmaizes, to par diviem rubļiem, ar rozīnēm, — un uzlika uz galda naudu.

Uzrunātais tad nopurināja smiltis un kā zibens aizšāvās uz veikalu.

Šādi pakalpojumi bērniem bija goda lieta. Sen jau bija pagājis tas laiks, kad viņus saukāja par palaidņiem un huligāniem.

Vecajai Zariņmātei nekad vairs pašai nevajadzēja iet uz pagrabu. Bērni atnesa viņai arī maizi, pienu un citus produktus. Bet, kad viņa ziemā reiz saslima, meitenes gatavoja viņai ēst un uzkopa istabu. Zariņmāti sevišķi bija iemīlējuši mazākie bērni, jo viņa prata stāstīt brīnišķīgas pasakas.

Kādu dienu, kad viss jau bija sastādīts, futbola laukums ierīkots un atlika vairs tikai šādi tādi sīkumi, Siliņtante gluži uztraukta ieskrēja pie Aļkas:

—   Beigas ir dārzam un jūsu bumbu placim.

—    Kā — beigas? — Aļka nesaprata.

—   Nu tā. Viens no izpildkomitejas tur atļāvis celt garāžas, kādas piecas gabalas. Jaunais Timofejevs jau ved materiālus.

—   Tas nevar būt! — Aļka vienā stiepienā bija pa kāpnēm lejā. Kā tad!

Tieši pašā futbola laukuma vidū stāvēja smagā automašīna, un no tās pašreiz krāva laukā dēļus. Zaļā, tikko sadīgusī zālīte bija pavisam nomīdīta, pats laukums sabraukts dobju dobēs.

—   Un mēs tā līdzinājām un kopām, un laistījām, — 1.ara gandrīz vai raudāja.

Aļka metās pie selektora.

—    Mūsu dārzu jauc ārā, — viņš uztraukumā kliedza pilnā balsī.

—   Ko nu mānies! Kas jauc ārā? Runā skaidrāk, — no visām pusēm atsaucās.

—   Tūlīt visiem ierasties lielajā pagalmā! — Aļka nokliedza un nometa klausuli.

Pēc īsa brīža pie dēļu grēdas bija sapulcējušies gandrīz visi bērni, Aļkas māte, Jankas māte, tēvocis Krišus un vēl citi pieaugušie.

Pašreiz pagalmā, skaļi taurēdama, smagi piekrauta ar ķieģeļiem, iebrauca otra automašīna un taisījās piegriezt tieši tur, kur auga Jankas mātes iestādītās neļķes.

—   Kur jūs braucat? Vai tad jūs neredzat, ka tur puķes un krūmi! — viņa iesaucās.

—   Kas par puķēm un krūmiem! Kā likts, tā darām. Mums norādīts celt garāžu. — Jaunais Timofejevs no Pētera mājas izkāpa no mašīnas.

—   Bet kā tad tā? — Aļkas māte vairs nekā nesaprata. — Bērni tā pūlējās, mēs visi palīdzējām, un nu pēkšņi — garāžas! Tā taču nevar!

—   Nekā nevar darīt. Laikam jau zina, ko dara. Parādīšu jums atļauju — Timofejevs lepni izvilka no kabatas kādu papīru. — Lūdzu, apskatiet!

Tēvocis Krišus paņēma papīru un skaļi lasīja:

—   «Ar šo atļauju pilsoņiem Timofejevam A.L., Kārkliņam M.K., Bor- manim S.R. un Finkelšteinam F.M. celt garāžas nama Nr. 44 pagalmā.» Parakstījis komunālās daļas vadītājs, paraksts gan nav salasāms, bet zīmogs klāt piespiests.

—    Bet tie trīs jau nemaz nedzīvo mūsu mājās, — Pēteris sauca.

—   Nu, tā tomēr ir trīskārtīga cūcība! — Maigonis nevarēja noturēties nelamājies. — Paši atļauj un pēc tam savāra tādas ziepes.

—   Klusu, bērni! Ar kliegšanu un lamāšanos te nekā nepanāksim. Aprunāsimies ar pārvaldnieci un pulkvedi, tad jau redzēsim, ko tālāk darīt, — tēvocis Krišus mierināja satrauktos bērnus. — Bet jums, pilsoņi, dodu padomu ar tās garāžas celšanu pagaidām nesteigties. Un pasakiet to arī tiem pārējiem.

—  Tas būs Skaliņa darbs, viņš vienmēr tā, uz savu galvu, nemaz neparunājot ar mums, — arī pārvaldniece bija noskaitusies. Un kā nu ne — namu pārvalde dārza ierīkošanā bija ieguldījusi prāvus līdzekļus.

—   Jārunā ar pašu izpildkomitejas priekšsēdētāju. Es iešu tūlīt pat, kamēr nav par vēlu.

Visa brigāde pavadīja pārvaldnieci līdz izpildkomitejai, bet viņai līdzi iekšā iegāja tikai Aļka un Guntis.

—< Priekšsēdētājs atvaļinājumā. Pieņem viņa vietnieks, — paskaidroja sekretāre.

—    labi, runāsim ar vietnieku.

—   Jūs, lūdzu, kādā lietā? — krūtis lepni izgāzis, lūpas tikko kustinādams, jautāja priekšsēdētāja vietnieks.

Aļkam notirpa kājas — tas nebija neviens cits kā Skaliņš, tas pats, kas negribēja dot līdzekļus dārza ierīkošanai.

—    Kādēļ jūs atļāvāt mūsu pagalmā būvēt garāžas? Namu pārvalde tur jau ierīkojusi dārzu, — teica pārvaldniece.

—   Es jau toreiz jūs brīdināju nedarīt muļķības. Dārzu ierīkot! Kam tas vajadzīgs! Cilvēkiem nav kur satiksmes līdzekļus novietot. Es jums nekā nevaru līdzēt. Pati neapdomīgi naudiņu esat izšķiedusi. Kodiet nu pirkstos!

—   Bet mums pats priekšsēdētājs atļāva, — nenocietās Aļka.

—   Vai tad jums ir rakstiska atļauja?

Nē, rakstiskas atļaujas viņiem nebija.

—    Nu tad mums nav ko runāt. Es par tādu dārzu nekā nezinu, bet garāžas cilvēkiem ir vajadzīgas. Skaidrs? — Skaliņš piecēlās, likdams saprast, ka saruna izbeigta.

—   Bet tie trīs nemaz nedzīvo mūsu pārvaldē, — pārvaldniece vēl nerimās.

—   Tas nav svarīgi, mūsu rajonā viņi tomēr dzīvo, — Skaliņš pašapzinīgi noteica un uzsauca: — Sekretarīt, lūdzu, nākošo!

Vakarā pagalmā sapulcējās visi dārza ierīkotāji.

—   Citādi neies, būs vien jāmeklē rokā pats priekšsēdētājs, — puikas sprieda.

—   Es jau pajautāju, viņš aizbraucis uz Ķemeriem ārstēties, — Aļka skumji noteica.

—   Nu tad nekā, — Janka nelaimīgs nokāra galvu. — Un mēs tā cerējām, ka uz Maija svētkiem viss būs gatavs.

—   Ķemeri, tas jau nekas. Uz turieni taču iet elektriskais. Labi, ka nav aizbraucis uz Sočiem, tad gan būtu ķezā! — Pēteris nezaudēja dūšu. — Svētdien, viens divi, aizbrauksim un parunāsim ar viņu.

—   Tas ir prātīgs vārds, Pēter, — Alka uzsita viņam uz pleca.

—   Es pati aizbraukšu jums līdz. Ko gan tas birokrāts Skaliņš tur iedomājas? — pārvaldniece nolēma.

* * *

Izpildkomitejas priekšsēdētājs tikko bija atgriezies no dūņu vannām, kad māsiņa viņam teica:

—   Jums viesi.

—    Lūdzu, aiciniet iekšā!

—   Bet tur vesela klase, skolotāja ari līdz.

—   Nevar būt. Es pats iziešu paskatīties.

Izpildkomitejas priekšsēdētājs uzreiz pazina Aļku un abus dvīņus.

—   Hallo, varoņi, kas tad nu noticis?

Visi reizē sāka tā kliegt, ka priekšsēdētājam tie bija jāapklusina:

—    Klusāk, te taču ir sanatorija, nevar tā kliegt. Iziesim ārā, tur visu izstāstīsiet. Bet runājiet tikai pa vienam.

Viņi atsēdās uz soliem skaistajā Ķemeru parkā, un pārvaldniece visu izstāstīļa sīki jo sīki.

—    Žēl, grūti man pašreiz jums palīdzēt, — priekšsēdētājs paplēta rokas. — Paši redzat — ārstēju savu slimo kāju. Parunājiet vien vēlreiz ar manu vietnieku.

—   Ar viņu nav nozīmes runāt. Vienreiz jau mums pigu parādīja, — zēni atmeta ar roku.

—    Nekā darīt. Viņam pašreiz tā teikšana. — Priekšsēdētāja acīs iezibējās viltīgas dzirkstis.

—    Bet, biedri priekšsēdētāj, mums ir jūsu paraksts uz projekta un zīmogs ari, — Guntim iešāvās prātā.

—   Ja jau nu paraksts un zīmogs, tad tas ir oficiāls dokuments. Nu ko lai ar jums dara? Būs vien jāpalīdz.

—   Lūdzu, lūdzu, mēs tā gribam futbola laukumu, — puikas sauca.

—   Un puķes un kokus, — piebalsoja meitenes.

—    Nu labi, brauciet vien mierīgi mājās, es biedram Skaliņam piezvanīšu pa telefonu.

—    Biedri priekšsēdētāj, bet tad viņš atkal teiks, ka nav rakstiski, — un Guntis pasniedza izpildkomitejas priekšsēdētājam pildspalvu un bloknotu.

Priekšsēdētājs pasmaidīja, paņēma bloknotu un uzrakstīja: «Biedram Skaliņam. Dārza iekārtošana namu Nr. 44 un 46 pagalmos, kā jums tas bija zināms, notika ar manu piekrišanu, un par to bija speciāls izpildkomitejas lēmums. Lūdzu to respektēt. īrniekam Timofejevam garāžas vieta ierādāma citur, bet pārējiem trim — viņu namu pārvalžu teritorijās.»

Tad salocīja papīru un iedeva pārvaldniecei:

—  Nododiet to biedram Skaliņam!

—    Bet jūs pats, drošs paliek drošs, piezvaniet viņam pa tālruni, — pārvaldniece vēl palūdza.

Tad viņi atvadījās un devās uz staciju.

*

—   Nu, kādu ģīmi tad šis radīja? — tēvocis Krišus otrā dienā jautāja pārvaldniecei, kad tā bija atgriezusies no izpildkomitejas.

—   Rūca vien un teica, lai nepriecājoties par agru. Pēdējais vienmēr smejoties visgardāk.

Drīz vien no atvaļinājuma atgriezās pats priekšsēdētājs. Nu vairs no Skaliņa nebija jābaidās. Vietu Timofejeva garāžai atrada blakus Jankas tēva garāžai.

—    Stiep nu visus dēļus un ķieģeļus pāri visam pagalmam, —Timofe- jevs pukojās. — Nevarēja uzreiz vietu te ierādīt.

—    Nekas, tēvoci, mēs palīdzēsim, — bērni apsolīja un tā ari izdarīja.

Dārza ierīkošanas darbi varēja turpināties. *

Bērni plēsās vai pušu. Vakaros, kad satumsa un dārzā vairs nevarēja redzēt strādāt, viņi pazuda štābā, kur kaut ko noslēpumaini gatavoja. Pat pulkvedim un tēvocim Krišum nekā neteica.

Beidzot viss bija kārtībā. Koki sastādīti savās vietās, tāpat krūmi un puķes. Bērziņiem pašlaik raisījās maziņas, maziņas zaļas lapiņas. Soli bija salikti tieši tur, kur arhitekts tos bija paredzējis. Strūklaku gan pārvaldniece nosvītroja — neesot tik daudz naudas. Nu, pagaidām var jau arī iztikt bez tās.

Futbola laukums bija iezīmēts ar baltām smiltīm. Abos galos atradās īsti vārti. Turpat blakus atradās arī volejbola laukums ar ieraktiem stabiem tīklam.

Bet mazajiem bija šūpoles un jau sen apsolītie milžu soļi.

Irniece Šulce (vidū): — Kā tad, kā tad, riktīgu dārzu ierīkojuši. Es gan, ziniet, domāju, nekas viņiem tur neiznāks. Tādi palaidņi bija.

30. aprīlī pie visu māju durvīm parādījās lieli plakāti ar sekojošu tekstu:

!!! Uzmanību!!! Visi īrnieki tiek laipni ielūgti uz

DĀRZA ATKLĀŠANU š. g. Pirmajā Maijā pīkst. 17.00 Programmā:

1) Oficiālā daja,

2)  Pašdarbības koncerts

(piedalās mūzikas skolas teicamnieks Alfons Auziņš un citi). Pēc koncerta dejas un rotaļas.

Ieeja brīva.

—   Paskat, ko sadomājuši. Kur tad šiem tas dārzs tāds ir? — daži īrnieki brīnījās.

—   Vai tad jūs vēl nezināt? Lielajā pagalmā. Turpat veselu mēnesi ņēmās, kokus stādīja, rotaļu laukumu mazajiem ierīkoja, — citi īrnieki atkal skaidroja un rādīja.

Pirmā maija pēcpusdienā pagalms bija īrnieku pilns.

—   Ir gan dūšīgi bērni! Manā laikā, tad tik zināja kā skriet un apkārt dauzīties. Tēvam ar žagariem bija mūžīgi jāstāv klāt. Bet šie, paskatieties, Ko izdarījuši, — visiem stāstīja dusmīgā Šulce, tā pati, kas sākumā bērnus nevarēja ieredzēt.

—   ManaTaņa tagad tepat pa dārzu vien, pa dārzu vien. Šūpojas šūpolēs, rāpjas pa redelītēm. Uz ielas nemaz vairs neskrien, — Taņas māte priecājās.

Tieši pulksten septiņpadsmitos parādījās Vovka. Viņš bija savā labākajā matrožu uzvalkā. Spīdoša taure viņam karājās plecā, iesieta sarkanā lentā (to viņam Ilze pati iznesa un apsēja).

Vovka pacēla tauri un trīs reizes skaļi nopūta. Tad atskanēja maršs, un jaunajā parkā iesoļoja mūsu zēni un meitenes. Daudziem bija pionieru' baltie krekli un sārtie kaklauti, bet citi tāpat saposušies svētku drānās. Pašās beigās tipināja vismazākie, cenšoties ieturēt tādu pašu soli kā lielie. Galvā visiem bija laiviņas — īstas, nevis no papīra.

—   Tās pulkvedis uzdāvināja, — tēvocis Krišus pačukstēja ārstam Auziņam.

Aļka pacēla roku pionieru sveicienam. Tad viņš lūdza namu pārvaldnieci atklāt jauno dārzu.

—   Vēl pagājušo rudeni, — iesāka pārvaldniece, — es gribēju šos pašus bērnus nodot milicijai. Namu pārvaldē ienāca sūdzība pēc sūdzības. Jūs jau paši atminēsieties, kā tas bija. Bet nu ir laiks aizmirst pagājušo.

Savas kļūdas viņi ir izlabojuši. Šis dārzs ir bērnu iecerēts un, var teikt, pašu rokām izveidots. Bērni izaugs un izklīdīs, bet dārzs paliks. Salapos koki. Vakaros te atnāks īrnieki, atpūtīsies, parunāsies. Visiem būs labi. Šis mūsu pilsētā ir viens no pirmajiem pagalmu dārziem. Jau sen bija laiks nojaukt žogus un vecos šķūnīšus, kas atdalīja māju no mājas un velti aizņēma pagalmu. Mūsu bērni izdomāja un izveda dzīvē labu pasākumu, kuram, cerams, netrūks sekotāju. Namu pārvaldes vārdā pateicos jums, bērni! — pārvaldniece paspieda pārsteigtajam Aļkam roku un pasniedza jaunu volejbumbu. Visi aplaudēja. Aļka briesmīgi nokaunējās.

Tūlīt pēc pārvaldnieces vārdu lūdza topošais arhitekts Jānis Kalniņš, kas tagad sevi lepni dēvēja par «jauniešu brigādes brigadieri».

—   Nez kas viņam padusē tajā pakā? — Maigonis piegrūda Guntim. Bet tas neko nezināja.

—   Mums, jauniešiem, ļoti patika bērnu izdoma. Un ne tikai patika. No ierīkotā dārza arī mums būs savs labums, sevišķi no sporta laukumiem. Bet, lai iekārta būtu pilnīga, uzdāvinu jums šo. — Jānis pasniedza Aļkam un Pēterim lielo paku.

—   Volejtīkls! — zēniem vai elpa aizrāvās no pārsteiguma.

—   Bez tam izaicinām jūsu volejkomandu jau šodien uz pirmajām sacīkstēm, — nobeidza Kalniņš.

—   Pieņemts! — Maigonis teica, un visi sāka briesmīgi skaļi aplaudēt, tā ka nevarēja vien rimties.

Pēc tam Vovka atkal nopūta trīs reizes, un Māra pilnā balsī, lai visi varētu sadzirdēt, sauca:

Visi jau nevar spēlēt futbolu. Kādam jāspēlē art akordeons. Un Alfonam tas ir tirais nieks.

—   Sāksies pašdarbības koncerts. Kā pirmais uzstāsies mūzikas skolas audzēknis Alfons Auziņš. Viņš spēlēs Dārziņa «Melanholisko valsi».

Alfons iznāca priekšā un paklanījās gluži kā mākslinieks, tad uz- skaņoja vijoli un iesāka. Visi klausījās kā sastinguši. Tikai Māra nenocietās un sajūsmā piebikstīja Larai. Toties, kad viņš nobeidza, atskanēja tādi «bravo» un «bis» saucieni, ka Māra tos nevarēja nemaz apklusināt.

Tad viņa ziņoja tālāk: — Brigādes maršs, veltīts mūsu sētas zēnu brigādei. Komponists A. Auziņš.

Jāpiezīmē, ka šo pārsteigumu Alfons bija gatavojis pavisam slepeni. Tādēļ arī tas sacēla tādu ovāciju vētru, ka Alfons nemaz nevarēja, tā sakot, tikt pie vārda.

Pēc tam visi bērni kopā nodziedāja «Pionieru sporta dziesmu». Klātesošos galīgi pārsteidza Serjoža un Maigonis, kuri nodejoja «Jabločko». Dejai sekoja tādi aplausi, ka vajadzēja atkārtot.

—    Kur tad viņi to izrāvuši? — Aļka nesaprašanā raustīja plecus.

Sagatavotais koncerts bija ļoti plašs. Bērni uzstājās gan pa vienam,

gan kopā. Pats pēdējais deklamēja Vovka.

—   Sajauks, saderam, ka sajauks. Tāpat kā toreiz, — Janka pačukstēja Tedim. Bet Vovka savu dzejoli ne reizes nesajauca.

—   Uzmanību, uzmanību! — Māra sauca. — Programma beigusies. Desmit minūtes starpbrīdis. Lūdzu tālu neizklīst, jo tūliņ sāksies rotaļas un dejas.

īrnieki apskatīja dārzu.

—   Šīs neļķes es pati savām rokām iestādīju, —Jankas māte mazliet palepojās.

Pie lielākas grupas, kuras centrā bija pulkvedis un Krišus, piegāja pārvaldniece:

—  Jūs, biedri Vorobjov, esat uzvarējis. Atcerieties mūsu sarunu rudenī namu pārvaldē! No «pirātiem» tiešām iznācis darbīgs un labi organizēts bērnu kolektīvs. Jūs ar tēvoci Krišu man parādījāt, kas jādara arī citos manas pārvaldes namos.

Pie štāba durvīm bija sapulcējušies mūsu galvenie varoņi.

—   Šodien gan jauka diena, vai ne? — Pēteris izteica visu domas.

—   Bet dārzu un futbola laukumu mēs tomēr ierīkojām. Un mans tēti^vēl teica, ka nekas tur neiznākšot, — Tedis lielījās.

—   Ierīkot jau ierīkojām, bet vēl te daudz kā trūkst, — Guntis nebija apmierināts ar sasniegto. — Man te šis tas jau pierakstīts, — Guntis izvilka neiztrūkstošo bloknotu un nolasīja:

—   Jāierīko: 1) vingrošanas stienis,

2) līdztekas.

—    Un virvi, pa kuru rāpties uz augšu! — Maigonis papildināja.

—    Un tāllēkšanas vietu, un latiņu augstlēkšanai!

—    Tagad mums vajadzētu arī kārtīga futbola trenera, — ieminējās Janka.

—   Tas jau nu tiešām nekaitētu, lai iemāca taisnāk trāpīt un lai bumba neskrien, nu kā to jūsu valodā saka — autā vai, — smējās pārvaldniece.

—   Jāparunā ar fizkultūras skolotāju, — Aļka svarīgi noteica.

—   Alfon, kur tu paliec? Mēs gribam dejot! — Māra pasniedza Alfonam akordeonu.

—   Aļka, pašūpo mūs, — Taņa un citi mazuļi lūdzās.

Bērni uzsāka līksmas rotaļas un dejas.

Bija jauks Pirmā Maija vakars. Pār pilsētu plīvoja svētku karogi.

Visi bija priecīgi, un nevienam negribējās iet atpakaļ dzīvoklī.

Ikviens kārtīgs sarīkojums nobeidzas ar dejām un rotaļām. Mākslinieks uzzīmēja visus bērnus, bet iznāca loti gara rinda. To vienā lappusē nevarēja ievietot. Tādēļ tipogrāfijā zīmējumam

galu vienkārši nogrieza nost.

Pēcvārds

Štābā sanāca bērni no abām mājām. Pat Serjoža bija ieradies. Es nolasīju viņiem šo stāstu priekšā no viena gala līdz otram. Tad Guntis teica:

—   Tā nevar nobeigt. Vajag pēcvārdu. Tas vienmēr tā labi izskatās.

Citi viņam piekrita.

—   Bet kā tad tas stāsts īsti sauksies? — jautāja Alka.

—   Nekādi nevaru sadomāt.

—   Es zinu — Aļkas brigāde priekos un bēdās! — ierosināja Guntis.

—   Neder. Tas jau kā pasakā mazuļiem «Mazās Dacītes prieki un bēdas». Vajag kaut ko tādu, nu tādu… Piemēram, «46 B», — prātoja Maigonis.

—   Tad jau labāk skaidri un gaiši — «46. brigāde», — Pēteris izdomāja.

Bet Vovka pienāca man klāt un paraustīja aiz svārkiem.

—    Krustmāt, nosauksim to stāstu vienkārši «Mūsu sētas bērni».

Pie tā tad arī nolēmām palikt.

—   Vai bildes tur ari būs?

—   Nē, — es teicu, — es galīgi neprotu zīmēt. Man skolā zīmēšanā bija trijnieks.

—   Tas nekas, — ieminējās Alfons. — Es parunāšu ar savu krusttēvu. Tas gan māk zīmēt! Viņam pilna istaba ar gleznām.

—   Varētu vēl uzrakstīt, kā mēs vasarā dzīvosim, — ierosināja Guntis. — Drīz sāksies brīvlaiks. Cits aizbrauks uz pionieru nometni, cits uz laukiem. Bet daļa paliks tepat. Un kur tad mūsu laiva! Visjaukākā dsīve tagad tikai sāksies.

—   Tas jau būs cits stāsts, — es teicu. — Jūs nopērciet biezu burtnīcu un visu labi pierakstiet — kā jūs būvēsiet laivu, makšķerēsiet un atpūtīsieties.

—   Tas tad būs jādara Guntim.

Guntis izņēma savu bloknotu un pierakstīja:

1.  Nopirkt burtnīcu.

2.  Rakstīt dienasgrāmatu.

—   Bet par to spļaušanu nu gan nevajadzēja rakstīt, — Maigonis vēl nevarēja rimties.

—   Bet tu taču spļāvi?

—    Nu lai! Bet tagad es vairs nespļauju.

—    Un par to raudāšanu arī vajadzētu noteikti izsvītrot, — lūdzās Janka. — Nodomās vēl, ka es kāds pinkšķis.

—   Man šķiet, nekā nevajag svītrot, ja tā ir patiesība. Bez tam visi jau zina, ka tu esi kārtīgs zēns, — Guntis noteica.

—   Bet par to pārvaldnieces runci jūs gan esat izdomājusi! Viņai taču ir takšelis un kaķa nemaz nav.

—   Kas par to? — es teicu. — Bērziņa jaunkundzei arī bija sunītis, un tad stāstā būtu divi suņi, bet neviena kaķa. Un man ļoti patīk kaķi.

—   Bet par to pārgājienu un štābu viss mats matā.

—   Un pagalmu arī mēs iekārtojām un dārzu iestādījām. Ja kāds netic, lai atnāk un paskatās. Arī ar šauteni ļausim mērķī pašaut, šūpolēs pašūpoties un futbolu paspēlēt, — nobeidza Aļka.

Paskaidrojumi

Adjutants Tāds, kas palīdz; armijā virsnieks, kas palīdz komandierim.

Aleksandrs Matrosovs Deviņpadsmit gadus vecs padomju karavīrs, kas

Otrā pasaules kara laikā, cīnoties ar nacistiem un ziedojot savu dzīvību, apturēja ienaidnieka uguni no nocietinājuma šaujamlūkas, lai viņa karaspēka vienība varētu turpināt uzbrukumu.

Aritmētika Matemātikas sastāvdaļa.

Artelis Kolektīvs ražošanas uzņēmums Padomju Savienī

bā, kas piederēja tā darbiniekiem un kurā galvenos jautājumus lēma darbinieku kopsapulce.

Atamans Iecelts vai ievēlēts priekšnieks kazaku karaspēkā,

arī barvedis, galvenais.

•Baltgvardi, baltie Karaspēka daļas, kas Pilsoņu kara laikā (1917—

1922) karoja ar Padomju varu un Sarkano armiju.

Biedrene, biedrs Uzrunas forma, ko kungs un kundze vietā oficiāli

lietoja Padomju Savienībā.

Brigāde Kolektīvs, kas veic kādu kopīgu darbu vai uzdevumu.

Cietais un mīkstais «i» Krievu alfabēta burti: «mīkstais i» — «h», «cietais

i» - «bl».

Dabene Dabas mācība vai bioloģija.

Deņikins Antons Deņikins, cariskās Krievijas armijas ģenerā

lis, slavens baltgvardu komandieris.

Diversants Tāds, kas dara kādu kaitniecisku darbību.

Divkoms Divīzijas komandieris.

Divnieks Līdz 1992./93. mācību gadam skolās atzīmes

lika pēc 5 ballu sistēmas: 5 — teicami, 4 — labi, 3 — apmierinoši, 2 — neapmierinoši. Divnieks bija visizplatītākā nesekmīgā atzīme, izretis ļoti vāju zināšanu gadījumos skolotāji lika arī vieninieku.

Dubiņins Tēls baltkrievu rakstnieku Ļeva Kasija un Makša

Poļanovska romānā «Jaunākā dēla iela». Skat. «Jaunākā dēla iela».

Dzots, ambrazūra Zemē ierakts nocietinājums, no kura pa ambra-

zūrām (šaujamlūkām) apšauda pretinieku.

Fantomass Noziedzīgs tēls franču rakstnieku Pjēra Suves-

tra un Marsela Alēna darbos. Laikā no 1911. līdz 1913. gadam par Fantomasa gaitām tika uzrakstīti 32 romāni. Vēlāk, uzņemti filmās, tie un kļuva loti populāri" visā pasaulē.

Fašists Hitleriskās Vācijas karavīra apzīmējums Otrā pa

saules kara laikā, ari hitlerietis vai nacists.

Figūra Tēls Arkādija Gaidara grāmatā «Timurs un viņa

komanda». Skat. «Timurs un viņa komanda».

Gaidars, Arkādijs Krievu rakstnieks, kas 1940. gadā uzrakstīja

savulaik loti populāru grāmatu «Timurs un viņa komanda». Skat. «Timurs un viņa komanda».

Hitlerietis Hitleriskās Vācijas karavīra apzīmējums Otrā pa

saules kara laikā, arī fašists, nacists.

īrnieku komiteja Vēlēta valde, ko mājas pārvaldīšanas vajadzībām

ievēlēja apkārtnes (mājas, vairāku māju vai kvartāla) iedzīvotāji.

Jabločko Populāra, grūta krievu jūrnieku deja, ko dejo tikai

vīrieši.

«Jaunākā dēla iela» Baltkrievu rakstnieku Ļeva Kasiļa un Makša Poļanovska romāns, kura darbība risinās Otrā pasaules kara laikā. Cīnoties pret hitlerisko Vāciju, Volod- ja Dubiņins ir partizānu vienības izlūks un iet bojā atmīnēšanas operācijā. Romāns uzrakstīts pēc patiesiem notikumiem.

Kapeika Mazaka naudas mērvienība Padomju Savienība —

līdzīgi kā tagad Latvijā santīms.

Kapitālisti naudas uzkrājumu īpašnieks; cilvēks, kuram pieder

savs bizness. Šo vārdu padomju laikā lietoja negatīvā un nievājošā nozīmē. Kapitālisti bija Padomju tautas ienaidnieki.

Komisārs Viens no armijas daļas komandieriem.

Komunāru laukums Tagadējā Esplanāde, kur atrodas Raiņa piemineklis. Padomju laikos to sauca par Komunāru laukumu par godu 1919. gada cīņās kritušajiem 27 komu- nāriem.

Kortiks Duncis — aukstais ierocis ar 25—40 cm garu

abpusgriezīgu asmeni makstī. Parasti stiprinās pie siksnas. Padomju armijā tā bija militāra dāvana, ar kuru apliecināja īpašu godu.

Krupeņa Tēls baltkrievu rakstnieku Ļeva Kasiļa un Makša

Poļanovska romānā «Jaunākā dēla iela». Skat. «Jaunākā dēla iela».

Kvakins Tēls Arkādija Gaidara grāmatā «Timurs un viņa

komanda», kas vadīja Timura komandai pretstāvo- šu bērnu grupu. Skat. «Timurs un viņa komanda».

Ķemeri Kādreiz populāra sanatorija un atpūtas vieta Jūrmalā.

Ķīmiskais zīmulis Atšķirībā no parastā zīmuļa, ķīmiskā zīmuļa serdenis bija izgatavots no dažādām ķīmiskām vielām. Saslapinot ar siekalām vai kādu citu šķīdumu, tas smērēja un ar to uzvilktās līnijas izplūda.

Lazarete Kara slimnīca.

Lielais Tēvijas karš Otrā pasaules kara daļa no 1941. līdz 1945. gadam,

kurā pret hitlerisko Vāciju karoja un uzvarēja Padomju Savienība.

Lobziks Galvenā varoņa Vitjas suņa vārds krievu rakstnieka

Nikolaja Nosova grāmatā «Vitja Maļejevs skolā un mājās».

Ļeņina iela Tagadējā Brīvības iela.

Maija svētki Padomju Savienībā 1. un 2. maijs bija brīvdienas un

tajās tika svinēta Darbaļaužu Starptautiskās solidaritātes diena.

Mājas grāmata Klade, kurā namu pārvaldē tika ierakstīti visi mājas

iedzīvotāji.

Matu eļja Speciāla eļļa, ar kuru sakārtoja frizūras, līdzīgi kā

to šodien dara ar želeju un laku.

Majors Dienesta pakāpe armijā un milicijā.

Milicija Policija Padomju Savienībā.

Miša Saīsinājums no zēna vārda Mihails. Tā pulkvedi

Vorobjovu sauca bērnībā.

Moskvičs Padomju Savienībā ražotas mašīnas marka.

Ordeņu lentītes Cilvēki, kuriem bija piešķirti ordeņi un medaļas,

ikdienā tos nenēsāja. To vietā pie krūtīm viņi piesprauda ordeņa lentītes — mazus, krāsainus taisnstūrus — katrs no tiem apzīmēja savu apbalvojumu.

Padomju Armija Visu armijas daļu kopīgs nosaukums Padomju

Savienībā.

Padomju tirdzniecība Tā kā Padomju Savienībā visa tirdzniecība bija

valsts rokās un nebija privātu veikalu, visu tirdzniecību sauca par padomju tirdzniecību.

Padomju vara Tika uzskatīts, ka Padomju Savienībā viss pieder

valstij, tas ir, pašai tautai un privātīpašums nepastāv. Par galveno varu tika uzskatītas pilsoņu ievēlētās padomes, tāpēc valsts varu sauca par padomju varu.

Padomju Savienības Augstākais apbalvojums Padomju Savienībā. Cilvē-

Varoņa Zelta zvaigzne kus, kuriem tā piešķirta, sauca par Padomju

Savienības Varoņiem.

Piecnieks Teicami — labākā atzīme piecu ballu sistēmā,

atbilst mūsdienu 9 un 10. Skat. arī divnieks.

Pilsoņu karš Karš, kas noritēja Krievijas teritorijā no 1917. līdz

1922. gadam. Tā laikā Sarkanā armija cīnījās pret baltgvardiem. Kara beigās gandrīz visā bijušās cariskās Krievijas teritorijā tika nodibināta padomju vara.

Pionieris, Bērnu un pusaudžu organizācija Padomju Savienībā,

pionieru organizācija kurā uzņēma skolēnus vecumā no 10 līdz 15 gadiem. Ne visus bērnus uzņēma pionieros, un pārliecības dēļ ne visi bērni tajos stājās. Pionieriem bija sava forma, sarkans trijstūrains kaklauts, sveiciens un dziesmas. Katrā klasē bija savs pionieru pulciņš, ko veidoja posmi. Visi skolas pionieru pulciņi apvienojās pionieru vienībā, kuru vadīja skolotāja — pionieru vadītāja. Vasaras nometnes bieži sauca par pionieru nometnēm.

Pionieru pils Tagadējā Valsts Prezidenta pils. Padomju laikos

tajā darbojās dažādi bērnu pulciņi, deju kolektīvi, kori u.tml.

Pirmrindnieks Tolaik — labākais savā darbā, tāds, kurš ir pirmais.

Reproduktors Novecojis skaļruņa nosaukums, kas pildīja arī

radio funkciju. Vienkāršs radioaparāts.

Revolūcijas muzejs Tagadējais Kara muzejs. Padomju varas gados muzejs bija veltīts 1917. gada oktobra revolūcijai un padomju revolucionāriem notikumiem Latvijā.

«Robežsargi, Latviešu rakstnieka Arvīda Griguļa stāsts

divi puikas un suns» bērniem.

Rublis Naudas vienība Padomju Savienībā. Atbilst tagadē

jam latam.

Sādža Ciems, ciemats.

Sanitāre Ārsta un medmāsas palīdze.

Sarkanarmietis, Padomu armijas oficiālais nosaukums no 1918. līdz

Sarkanā Јrmija 1946. gadam. Par Sarkano to sauca tāpēc, ka tās

simbols bija sarkana zvaigzne un sarkanie karogi.

Sarkanā zvaigzne Padomju varas un armijas simbols.

Sarkanie partizāni Padomju Savienības partizāni.

Servjete Novecojis auduma salvetes nosaukums.

Skolas uzvalks Padomju skolā nedrīkstēja ierasties jebkādā apģēr

bā, bet bija jāvalkā īpaša skolēna forma — uzvalks zēniem; blūze, svārki un priekšauts meitenēm.

Spekulants Tāds, kas cenšas iedzīvoties uz citu rēķina, šeit lie

tots arī zagļa nozīmē.

«Stūrmaņa piezīmes» Slavenas krievu lidotājas un kara varones Marinas

Raskovas romāns par saviem lidojumiem Otrā pasaules kara laikā.

Suvorovs, Aleksandrs Slavens 18. gadsimta krievu karavadonis.

Šahta, šurfs Apakšzemes eju tīkls derīgo izrakteņu ieguvei.

«Timurs un Grāmata «Timurs un viņa komanda», ko Arkādijs

viņa komanda» Gaidars uzrakstīja 1940. gadā, stāsta par bērnu

un pusaudžu komandas izveidošanos kādā Krievijas pilsētiņā, tās ikdienu, darbiem un nedarbiem. Grāmatā tēlotie notikumi un vēlme līdzināties tās varoņiem radīja plašu timuriešu kustību tā laika Padomju Savienībā.

Tintes spalvas Pirms bija izgudrotas lodīšu pildspalvas, rakstīja ar

speciālām spalvām, kuras mērcēja tintē. Dažreiz tinte nopilēja un veidojās tintes traipi.

Trijnieks Apmierinoša atzīme piecu ballu sistēmā, atbilst

mūsdienu 5 un 6. Skat. arī divnieks.

Trimo Skapītis ar lielu spoguli virs tā, kurā cilvēks var

redzēt sevi pilnā augumā.

Uzdevumu burtnīca Dienasgrāmata.

Virēja Pavāre.

Volejs Volejbols.

Zims Padomju Savienībā ražotas mašīnas marka, ar kuru

parasti brauca priekšnieki.

Žeņa tēls Arkādija Gaidara grāmatā «Timurs un viņa

komanda». Skat. «Timurs un viņa komanda».

Saturs

Tagad un toreiz. Daži vardi mūsdienu tīņiem

(priekšvārds 1972. gada izdevumam)……………………………………….

Tagad un toreiz II (priekšvārds 2005. gada izdevumam)-

Stāsts vēl nesākas………………………………………………………………………

1. nodala. alka domā par dzīvi………………………………………………..

2.  nodafa. kas būs tālāk?…………………………………………………………

3.  nodaļa. lielais pārgājiens……………………………………………………..

4.  nodala. paši savās telpās………………………………………………………

5.  nodala. gluži parastas dienas……………………………………………….

6.  nodala. «graujošais» notikums…………………………………………….

7. nodala. tā pagāja ziema………………………………………………………

8.  nodala. sapņi piepildās jeb Pašiem savs futbola laukums.

9.  nodala. nepatīkams starpgadījums jeb Viss gandrīz izjūk

10.  nodala. tomēr pašiem savs futbola laukums…………………….

Pēcvārds…………………………………………………………………………………….

Paskaidrojumi……………………………………………………………………………

Zenta Ergle „Mūsu sētas bērni"

SIA .Apgāds Zelta grauds". Reģistrācijas apliecība Nr. 000331201 Biķernieku ielā 18, Rīga LV 1039. erglis@parks.lv

Izgatavots aģentūrā «Munks», SIA «Repro Nova», AS «McĀbols» un AS «Preses nams» Tirāža 1500 eks.

Content

Ērgle Zenta Mūsu sētas bērni

Stāsts vēl nesākas

1. nodaļa Alka domā par dzīvi

2. nodala Kas būs tālāk?

3. nodala Lielais pārgājiens

4. nodaļa Paši savās telpās

5. nodala Gluži parastas dienas

6. nodaļa «Graujošais» notikums

7. nodaļa Tā pagāja ziema…

8. nodala Sapņi piepildās jeb Pašiem savs futbola laukums

9. nodaļa Nepatīkams starpgadījums jeb Viss gandrīz izjūk

10. nodaļa Tomēr pašiem savs futbola laukums

Pēcvārds

Paskaidrojumi

Saturs