Ērgle Zenta

No Plutona līdz Neptūnam

ZENTA ĒRGLE

NO PLUTONA LĪDZ NEPTŪNAM

Ceļojuma piezīmes

.

.

PAR PARĪZI UN INDIJAS OKEĀNA PIRĀTIEM

Zviedru rakstnieks Olle Strandbergs Āfrikas ceļotājus sadala četrās grupās.

Grupa A — tie ir slepkavas vai sportisti miesnieki, kas ir pietiekami bagāti, lai nopirktu visdārgāko medību atļauju lauvu, ziloņu, degunradžu vai citu sīkāku dzīvnieku nošaušanai. Šādus «supermeņus» aplenc vesela gvarde algotu mednieku — miesassargu, kas atrod medījumu, piedzen to pa šāvienam un glābj savu kungu kritiskā situācijā.

Tipu B rakstnieks nosauc par «savannas snobiem». Tie ir vai nu amerikāņu «pleiboji», kuri Āfrikā pēc Hemingveja receptes grib nostiprināt savu vīrieša prestižu, vai angļu lordi, kuri ar džina glāzes un «Big game» (lielās spēles) palīdzību vēlas aizmirst šķiršanos no pēdējās sievas. Tiem var pieskaitīt ari labi situētas kritiska vecuma dāmas, kuras, salasījušās Hemingveju, tic, ka ikviens «baltais mednieks», cerēdams uz papildu honorāru, ved sev līdz saliekamu divguļamu gultu.

C tipa pārstāvju — «ragmiļu» vienīgais mērķis ir nomedīt zvēru ar vislielākiem ragiem, visgarākiem ilkņiem, lai ierakstītu savu vārdu medību kluba trofeju reģistrā.

Un beidzot pēdējā — vislielākā grupa: sportisti entuziasti, kas ieroča vietā dod priekšroku fotoaparātam. Daudzās tūristu firmas dara visu, lai radītu viņiem attiecīgu fonu. Nairobi pat esot speciāla stikla kabīne, kur varot nofotog-afēties kopā ar behemotu.

Tā kā nevienam no mūsu padomju tūristu grupas nav ieroču, bet visiem ir fotoaparāti vai kinoaparāti, mēs ar pilnām tiesībām pieskaitām sevi pie pēdējās grupas.

Ar pirmo triju grupu pārstāvjiem mēs ieoazināmies lepnākajā Daressalamas viesnīcā «Kilimandžāro».

Sportisti miesnieki, tērpušies pēc pēdēiās modes šūtos medību tērpos, pulcējās medību licenču pārdošanas punktā, apmainījās fotogrāfijām un stāstīja mednieku stāstus.

Savannas snobi par labāku atzina eksotisko bāru «Zebra» vai kādu no restorāniem. Te varēja redzēt patiešām spilgtus tipus no visas pasaules — gan nenosakāma vecuma un dzimuma radījumus, gan dārgakmeņiem apkrāvušās dāmas ar parūkām visās varavīksnes krāsās.

Bet es? Kādēļ es braucu uz Āfriku?

Tālajā bērnībā blakus manai gultai karājās sienas sega. Tajā bija attēloti džungļi. No palmām vijās liānas un ar krāsainiem zīda diegiem izšūtas orhidejas. Pašā vidū stāvēja Sarkangalvīte ar rūdītas koķetes seju un groziņu uz rokas. Groziņā bija šokolādes tāfele un ogu maize. Starp kokiem blenza vilks, tik liels kā zilonis. Vilkam bija balti zīda zobi un zaļas stikla acis, kas tumsā mirdzēja. No tām man bija bail.

Vakaros aizmigdama es prātoju: kad izaugšu liela, aizbraukšu uz Āfriku un pastaigāšos pa īstiem džungļiem. Sī vēlēšanās uzliesmoja no Jauna ikreiz, kad manās rokās nonāca grāmatas par Āfrikas pētniekiem,

par orhideju un ziloņkaula medniekiem, par dienvidjūras salām, kur ziediem izrotājušās meitenes dejo pie Havajas ģitāru skaņām.

Bērnu dienu piedzīvojumu literatūru nomainīja nopietnākas grāmatas — Gržimeka, Hantera un citu autoru stāsti par Āfriku. Ilgas pēc dienvidu eksotikas nespēja apslāpēt pat divkārša darba slodze un ģimenes rūpes.

Un tādēj es sēdos lidmašīnā «IL-62» un lidoju uz Parīzi.

«Iliņš» mūs izsēdina Leburžē aerodromā. Tālāk lidosim no Orlī pievakarē. Starp abām lidostām ir Parīze un puse dienas brīva laika. Bet ko gan tādai milzu pilsētai dod dažas stundas. Firmas pārstāvis mūs iesēdrna divstāvīgos autobusos, un franču tūrisma mašīna sāk da;boties. Pie katra sēdekļa austiņas un astoņi taustiņi. Franču, angļu, vācu, krievu, spāņu, zviedru, arābu un ķīniešu valodās no magnetofona lentes skan stāstījums par vietām, kurām mēs braucam garām.

Brauciena ātrums un maršruts saskaņots uz sekundi. Bet pietiek elegantajam franču policistam nevietā pacelt balto cimdoto roku, lai palaistu garām neieplānotu procesiju, kad viss sajūk. Šoferis tādos gadījumos bez žēlastības pavelk magnetofona lenti uz priekšu, noraujot vienam stāstījumam beigas, otram sākumu. Tas izklausās apmēram šādi: …vietā Marijai Antuanetei nocir . . . trah, trah . . . Garmatainie bezdzimuma radījumi, kurus jūs redzat Eifeļa torņa pakājē, nav… (pauze) … toreadora kupleja no Bizē «Karmenas» (braucam garām Lielajai operai).

Kā krāsainā kinolentē pazib Luvra, Eifeļa tornis,

Parīzes Dievmātes katedrāle, tik dīvaini pazīstamas

celtnes..

Pilsētas augstākajā vietā Monmartrā mums atjauj izkāpt. Lejā, izgaisdama apvāršņa dūrņakā, plešas milzu pilsēta. Tepat blakus slavenais Tertra laukums, pilns tūristu un atzītu un neatzītu mākslinieku. Vasara ir lielais biznesa laiks, tādēļ katrs ierauj, ko var. Dažs specializējies tūristu siluetu izgriešanā, cits zīmē portretus vai apkārtējo ieliņu ainavas. Nenosakāma dzimuma modernists piedāvā tikpat nenosakāma satura bildes.

Klišī bulvāri uz brīdi pazib slavenā varietē teātra «Sarkanās dzirnavas» spārni, taču nepielūdzamā mašīna jau manevrē tālāk pa šaurajām vecpilsētas ieliņām, kur veikaliņš pie veikaliņa, preces logos un virs logiem, preces uz šaurajiem trotuāriem — lūdzu, pērciet! Te pārdod visu — sākot ar papīra puķēm līdz zilonim, no Luija XIV stila mēbelēm līdz cilvēka miesai. Bet pircēju pamaz.

Ko tūrists var ieraudzīt Parīzē dažu stundu laikā? Nožēlojām, ka mums ir tikai viens acu pāris. Atstājot Parīzi, sapratām, kā jūtas izbadējies cilvēks, ja tam no bagātīgi klāta galda atļauj nogaršot vienu vienīgu kumosu.

Esam aizkavējušies. Pēdējie iekāpjam «Boeing 707». Priekšā 12 000 kilometru tāls lidojums pāri Vidusjūrai, Ēģiptei, Somālijai, Madagaskarai uz dienvidu puslodi.

Šis ir viens no tālākajiem maršrutiem, ko organizē PSRS un ārzemju draudzības un kultūras sakaru biedrība. Esam deviņi «laimīgie». Bez vadītāja un PSRS un Āfrikas kultūras sakaru biedrības pārstāvja tūristu grupā vēl ir divas Maskavas pasniedzējas, ģeoloģijas zinātņu doktors, radiožurnālists un kinooperators; No Rīgas esam divas — māksliniece M. Stāraste un es.

Nakts vidū mūs pamodina. Esam nolaidušies Džibutī. Samiegojušies tuntuļojamies ārā no siltajām segām.

Laukā mūs sagaida īsta pekle — šķiet, kāds ugunsputējs dvestu uz mums savu kvēlo elpu. Patvērumu nedod arī lidostas uzgaidāmā telpa, kaut pie griestiem ar pilnu jaudu griežas lieli ventilatori. Uz soliem, baltajos burnusos satinušies, guļ novēlojušies pasažieri. Bārā uz augstajiem sēdekļiem sēž haki krāsas šortos tērpušies franči un sūc viskiju. Mums uz aviosabiedrības rēķina atļauts izdzert glāzi kokakolas, oranžādes vai rūgtās tonikas. Apskatām kiosku vitrīnās izliktos eksotiskos suvenīrus un to tikpat eksotiskās cenas.

Degviela uzņemta, pasažieru salons iztīrīts un izdezinficēts (pret malāriju, pret dzelteno drudzi un citām tropu slimībām), mūs aicina turpināt ceļu.

Kad pamostamies, saule jau uzlēkusi. Virs mums — zila bezgalība, zem mums — tikpat zils okeāns. Laipnās franču stjuartes pacienā ar brokastīm un pavēsta, ka drīz nolaidīsimies Tananarives aerodromā. .

Madagaskaras sala guļ Indijas okeānā kā milzu haizivs, purnu pret ziemeļiem pagriezusi. Laižoties lejā, saskatām klinšainās kalnu virsotnes, spilgti zaļās ieplakas. Pavasaros, lietus periodā, salas upes brāžas no kalniem lejup, skalodamas līdzi auglīgo sarkano augsni. Tagad, kad ūdens izsīcis, no augšas šķiet, ka pa visu salu līkumotu asinskrāsas upes.

Lidmašīna apmet plašu loku virs Malagasijas Republikas galvaspilsētas Antananarives. Labi redzams blīvāk apbūvētais pilsētas centrs ar dažām augstceltnēm, nomalēs zaļumos grimstošas ģimenes mājiņas. Antananarive izvietojusies uz vairāk nekā vienu kilometru augsta kalna plato, tādēļ klimats te samērā mērens.

Padomju cilvēki Madagaskarā ir reti viesi. Aerodroma kalpotāji mūs aplūko ar vāji slēptu interesi. Mēs darām to pašu.

Malagasieši ir afrikāņu un Āzijas dienvidaustrumu salu ieceļotāju pēcteči. Ar savu īpatnējo nacionālo kultūru — arhitektūru, mākslu (īpaši kokgriezumiem) — un reliģiju tā ir viena no interesantākajām pasaules tautām.

Malagasieši, piemēram, tic, ka cilvēka miesa uz laiku nomirst, bet gars turpina dzīvot turpat ģimenes vidū. Tas vaiemiesoties, piemēram, koka skulptūrā. Te neviens nebrīnās, ja vīrs kopā ar mirušās sievas miniattēlu noskatās kinofilmu vai dodas ceļojumā. Senču dvēseles pēc malagasiešu ticējuma iemitot arī lemuros — apaļacainos, simpātiskos puspērtiķos. Kādreiz pašu salu dēvēja par Lemuriju.

Atkarībā no dzīves vietas un nodarbošanās malagasieši dalās vairākās etniskās grupās. Talani (tie, kas dzīvo mežā) ir slaveni mednieki un kokgriezēji, becimisaraki (nešķiramo sabiedrība) audzē kafiju un vaniļu, sakalavi (tie, kas no zemienēm) ir lopkopji (viņu skaistās, slaidās sievietes kādreiz bija karota prece harēmiem), mahafali (tie, kas glabā daudz aizliegta) kopš paaudžu paaudzēm ir nomadi.

Jaunā Malagasijas Republika tikai 1960. gadā nokratīja franču koloniālisma jūgu. Vēl šodien liela dā]a lauksaimniecībā izmantojamās zemes un arī dabas bagātību pieder ārzemju, īpaši franču monopoliem. Salas progresīvie spēki prasa nacionalizēt lielākos ārzemju uzņēmumus un likvidēt kara bāzes. Notiek nemieri, kas prasījuši arī cilvēku upurus. To dē] mums nācās mainīt ceļojuma maršrutu, un Madagaskarā esam tikai ca urb raucot.

Līdz mūsu ceļamērķim — Reinjonas salai — jālido 680 kilometru virs Indijas okeāna.

Krietnu brīdi zem mums redzams tikai ūdens klajš. Tad pamanām no ziemeļiem uz dienvidiem izstieptu

Inmšu punktiņu virkni — Maskarena arhipelāgu. Nol.iižoties zemāk, redzam trīs lielākās salas — ReinJonu, Maurīciju un Rodrigesu — un bez tām vēl vairākus simtus sīku saliņu. To kopējā platība ir 4500 kvadrātkilometru, iedzīvotāju — ap 1300 000 (1972). No eiropiešiem pirmais te 1507. gada ieradies portugāļu jūrasbraucējs Pedro Maskarens.

Pēc politiskās piederības Reinjona ir Francijas aizjūras departaments, bet Kargadosas-Karahosas arhipelāgs, Maurīcijas, Rodrigesas, Agalēnas salas, kā arī Zārku, Burvību, Slepkavu, Sirēnu un citas vairāk nekā 200 sīkas saliņas veido Maurīcijas valsti, kas ietilpst Britu nāciju savienībā.

Pagājušos gadu simteņos ne viens vien burinieks lika sadragāts uz šo salu koraļļu rifiem. Tie, kam palaimējās izglābties, dzīvoja kā robinsoni, pārtikdami no kokosriekstiem, ziv7 m un bruņurupučiem, līdz viņus pamanīja kādjs garāmbraucošs kuģis. Bet reizēm gadījās arī, ka nepamanīja.

Neapdzīvotās saliņas bija iecienījuši Indijas okeāna pirāti. Viņi uzbruka kuģiem, kas veda no Indijas uz Eiropu pasakainas bagātības. Vēl tagad Maurīcijā un Reinjonā var dzirdēt nostāstus par apslēptiem dārgumiem.

1730. gada 17. jūlijā Sendenī (Reinjonā) pakāra par Negausi iesaukto pirātu Olivjē de Basēru. Pēdējā brīdī pirms nāves viņš ļaužu pūlī iesvieda karti. «Atrodiet, ja varat!» — tie bija viņa pēdējie vārdi. Karte ir saglabājusies, bet līdz pat mūsu dienām nevienam nav laimējies to atšifrēt un atrast Negauša apslēptās mantas.

Vienā no Seišelu salām — Maē — apglabāts pirāts Guduls. Uz viņa kapa akmenī iekalts: «Seit guļ Dans

Fransuā Guduls, bijušais korsāru kapteinis. Dzimis 1765. gada 15. jūnijā. Miris 1835. gada 10. janvārī.» Vietējie vēl tagad apgalvo, ka korsārs visu bagātību apracis savā kapa vietā. Neviens tomēr neuzdrošinoties traucēt vecā pirāta mieru.

Stīvensona «Bagātību salas» romantika ir dzīva vēl mūsdienās. Salu iedzīvotāji piekrastes smiltīs un okeāna izskalotajās klinšu alās atrod gan zelta monētas, gan pasakaini skaistas senlaiku rotas lietas. Taču ar saviem atradumiem viņi skaļi nelielās, bet ar uzticamu jūrnieku vai arābu tirgotāju palīdzību tos izdevīgi pārdod bagātiem tūristiem.

Daudz bīstamāki par pagātnes laupītājiem ir mūsdienu pirāti, kuru rīcībā ir vismodernākie kaujas ieroči. Maskarēna salas kopā ar britu teritorijām Indijas okeānā — Seišelu un Cagosas salu arhipelāgiem — veido it kā tiltu, kas savieno ar naftu, alvu, kaučuku un citām izejvielām bagātās Āfrikas, Persijas līča un Dienvidaustrumu Āzijas valstis. Anglija un ASV uz šīm mazajām saliņām izveido militāro bāzu sistēmu. Nelielajā klinšu atolā pašā Indijas okeāna centrā 10 km platajā un 25 km garajā Diego Garsijas salā ceļ modernu ASV jūras un gaisa karaspēka bāzi.Tā varēs uzņemt gan reaktīvās lidmašīnas, gan ar «Polaris» tipa raķetēm bruņotus lidmašīnu bāzes kuģus un atom-i zemūdenes. Bāzes būvdarbus, kas izmaksās apmēram 30 miljonus dolāru, cer pabeigt 1976. gadā.

Sis fakts radījis pamatotu sašutumu visās Indijas okeāna baseina valstīs, jo 1971. gada decembrī ar ANO Ģenerālās Asamblejas rezolūciju Indijas okeānu < pasludināja par miera zonu. Indijas, Šrilankas, Malagasijas Republikas, Malaizijas, Indonēzijas un citu ' zemju valdības izteikušas protestu pret šādu ASV un Anglijas pretlikumīgu militāro darbību.

Indijas okeāns te bagāts ar vērtīgiem minerāliem un zivīm. Šīs piekrastes valstīm pagaidām trūkst tehnisku iespēju visas bagātības apgūt. Tās dibināti baidās, ka Anglijas un ASV militārajai ekspansijai sekos saimnieciskā ekspansija un sāksies gan zemes dzīļu, gan zivju resursu izlaupīšana.

NO PLUTONA LĪDZ NEPTŪNAM

Reinjonieši ir pārliecināti, ka dievs, pirms viņš radīja pasauli, izveidojis nelielu maketu — viņu 2500 kvadrātkilometru lielo saliņu. Virs 3000 metriem augsti, stāvi kalni, ūdenskritumi, kas sākas kilometru augstumā, vulkāns, kura krāterī kā milzu katlā vārās tūkstošgadīga magma, īsti džungļi, dzidri zilas lagūnas — visi šie salas brīnumi redzami spilgtās krāsās iespiestajos tūrisma prospektos. «Apmeklējiet Reinjonu, Indijas okeāna pērli!» Mūsu gidi, šarmantā Lizete un viņas vīrs Zans Pjērs, ir gatavi pierādīt, ka tie nav tikai tukši vārdi.

Lizete pēc profesijas ir mākslas vēsturniece, viņas vīrs — ķirurgs. Abi parīzieši. Zanam Pjēram pēc augstskolas beigšanas bija jāizvēlas — vai nu dienēt armijā, vai nostrādāt divus gadus kādā no Francijas aizjūras departamentiem.

— Celties, gulties, paldies, tas nav manā gaumē! — Zans Pjērs smejas. Tad jau labāk Reinjonā. Tagad viņi abi kļuvuši par īstiem s«las patriotiem un pieliek visas pūles, lai tā patiktu arī mums. Un viņiem tas pilnā mērā izdodas.

Reinjonu šķērso divdesmit pirmā dienvidu paralēle. Sala atrodas 680 kilometrus uz austrumiem no Madagaskaras. Reinjonā mēs ieradāmies jūlijā — pašā aukstākajāziemas mēnesī. Dienās temperatūra sasniedza 30 °C virs nulles, bet vakaros nācās pameklēt siltāku apģērba gabalu. Bija sausuma periods. Upes atklāja izsusējušas, akmeņainas gultnes. Viskarstākajā mēnesī — janvārī — diennakts vidējā temperatūra ir plus 26 °C. No novembra līdz aprīlim ilgst lietus periods. Upes tad putodamas un klinšu bluķus līdzi raudamas brāžas no kalniem ielejās.

Vulkāniskas izcelsmes sala sastāv no diviem augstiem kalnu masīviem, kurus savieno plato un apjož 10 līdz 12 kilometrus plats piekrastes līdzenums. Augsne — sarkanā zeme — te ļoti auglīga. Klimats atļauj ievākt vairākas ražas gadā. Piekrastes līdzenumus un lēzenākās kalnu nogāzes aizņem cukurniedru plantācijas. Augstāk kalnos plešas plaši tējas krūmu un ēterisko eļļu augu (ģerāniju, vetiveriju u. c.) stādījumi, kas galvenokārt apgādā smaržu rūpniecību. Salazas aizā audzē hinīna kokus.

Portugāli, kas 16. gadsimta sākumā pirmie izkāpa salā, te neapmetās uz dzīvi.

Reinjonas vēsture sākās 1665. gadā, kad Madagaskaras gubernators izsūtīja vairākus kuģus ar franču nemierniekiem, politiskajiem ieslodzītajiem un vieglas uzvedības sievietēm uz neapdzīvoto Burboņu salu (tā toreiz sauca Reinjonu). Auglīgā zeme un dāsnais klimats ļāva cauru gadu bez pūlēm izaudzēt dienvidu augjus. Salā bija pārpilnam jūras bruņurupuču un drontu — labsirdīgu putnu, kas neprata ne lidot, ne knābt.

Grūtas dienas sākās, kad šie dzīvnieki bija apēsti. Tropiskais klimats eiropiešus nerosināja uz darbu. Franču gubernators Leburdēns jautājumu atrisināja pavisam vienkārši — viņš no tuvējās Madagaskaras un Āfrikas ieveda vergus. Tie strādāja savu kungu

plantācijās, bet bijušie Luija XIV pavalstnieki apmetās augstāk kalnos, kur klimats mērenāks. Viņu pēcnācējus, kas saglabājuši Luija XIV laika valodu un parašas, salā var 'sastapt vēl tagad. Kreoli — eiropiešu un āfrikāņu pēcteči — tos dēvē par «mazajiem baltajiem».

Pēc verdzības atcelšanas strādniekus vervēja no Ķīļ nas un Indijas. Ienācēji pamazām zaudēja savu nacionālo valodu un parašas, tādēļ reinjonieši ir nevis īpaša nācija, bet dažādu tautību sajaukums.

Napoleona karu laikā Maskarēna salas, arī Burboņu salu, okupēja Anglija. Pēc Vīnes līguma sala atkal .; kļuva par Francijas īpašumu. Kopš šī laika saglabājies tās nosaukums «Rēunion», kas franču valodā nozīmē «atkalapvienošana».

1738. gadā par salas galvaspilsētu izbūvēja Sendenī. ; Sevišķi strauji pilsēta izauga pagājušā gadsimtā Na-J poleona III valdīšanas laikā, kad veidojās vietējā buržuāzija.

Sendenī ir tīra, zaļumos slīgstoša divstāvu pilsētiņa ! salas ziemeļos, okeāna krastā. Apmaldīties te nav j iespējams — ielas vai nu kāpj kalnā, vai stiepjas ; paralēli okeānam. Lejā, piekrastē, dzīvo strādnieki. J Mazie vienstāva namiņi cieši piespiedušies cits pie ; cita. Gaiss mitrs, sasmacis, jo vējam nav kur ieskriej ties. Augstāk pakalnos pakāpušās ierēdņu un tirgotāju vienstāva un divstāvu mājas ar puķu dārziņiem priekšā. Vēl augstāk, kur pūš spirdzinošais okeāna vējš, palmu, banānu, oranžo, rožaino un sarkano bugenviliju krūmu biezokņos ieslēpušās lepnās bagātnieku villas.

Mēs esam pirmā padomju tūristu grupa salā. Varbūt tādēļ mums parāda lielu godu — novieto pašā kalna galā visaristokrātiskākajā rajonā, tik aristokrā

tiskā, ka mēs pa visu uzturēšanās laiku savus kaimiņus pat neredzējām, izņemot kādu vācu aitas sugas suni, kas pret Margaritu Stārasti un mani juta neslēptas simpātijas un pavadīja mūs pastaigās pa kalniem.

Salā nav dabisku ostu. Pordegalē osta, kas atrodas 10 km no Sendenī, ir mākslīgi veidota. Te regulāri iegriežas kuģi, kas dodas no Āfrikas uz Āziju vai Austrāliju. Pordegalē ir viens no lielākajiem Reinjonas proletariāta centriem.

— Reinjonā ir Indijas okeāna Atēnas, — saka Lizete, kad mēs stāvam pie Zaķa Delīla pieminekļa. Dzejnieks te dzimis 1738. gadā, mācījies Parīzē, daudz tulkojis no senajām valodām, strādājis par pasniedzēju Francijas koledžā. Viņa pirmais lielākais oriģinālda bs «Dā:zi» (1782. g.) savā laikā ieguvis lielu popularitāti. Savus uzskatus par literatūru un mākslu dzejnieks izteicis poēmā «Iztēle».

Reinjonā bērnību pavadījis arī franču sīkburžuāzijas rakstnieks Zoržs Diamēls (1884. g.). Pēc profesijas viņš ir ārsts. Pirmajā pasaules karā pārdzīvotais ierosina viņu rakstīt vairākus prozas darbus. Stāsts «Civilizācija» 1918. gadā iegūst Gonkūru prēmiju. Starp abiem kariem rakstnieks strādā pie diviem plašiem romānu cikliem — «Salavēna dzīve un piedzīvojumi» un «Paskjē ģimenes hronika» —, kur parāda kapitālistiskās sabiedrības kultūras krīzi, bet nezina, kā no tās izkļūt. Pēc otrā pasaules kara Diamēls sarakstījis vairākus romānus, eseju krājumus, memuārus, ceļojuma piezīmes.

No greznās, palmām apstādītās promenādes okeāna krastā sākas Sendenī galvenā — Viktorijas iela. Te atrodas Ģenerālais sekretariāts, prefektūra, pilsētas valde un citas administratīvās ēkas.

Maršala Leklēra iela ir tirdzniecības maģistrāle. Cik bagātnieku rajoni ir klusi un vientulīgi, tik te ir trokšņaini. Spilgtu krāsu drēbēs tērpušies tumšsejainie dienvidnieki skaļi tirgojas, automašīnas, cauri ļaužu pūlim spraukdamās, signalizē. Uz šaurajiem trotuāriem izliktās preces pašas it kā dodas pretim pircējam. Cenas? Lūdzu: televizors — 65 000 Reinjonas franku, kur-" pes (lētākās) — 2000 franku, plāna grāmatiņa —-j 650 franku, kokvilnas drāna — 400 franku metrā. (5 Reinjonas franki = 1 Francijas frankam.) Strādnieks mēnesī nopelna no 25 līdz 30 tūkstošiem franku.

Rūpniecības preces ieved no metropoles, tāpēc tās ļ vismaz divas reizes dārgākas nekā Francijā. Viena tūrista uztur s un viesnīca, piemēram, izmaksā 1000 ; Reinjonas franku diennaktī.

Visas tūristu firmas parasti cenšas parādīt savas zemes skaistākās vietas, stāstīt tikai par pozitīvām j parādībām. Gide Lizete šai ziņā nav izņēmums. Mums izsniedz rūpīgi pa stundām izplānotu dienas sadalījumu un, gods godam, to arī izpilda.

Ar ko lepojas reinjonieši? Pirmām kārtām ar saviem slavenajiem tautiešiem un skaistajiem salas ūdenskritumiem. Tie uzņemti k-āsainās fotokartītēs, tūrisma prospektos; ikviena filatēlista sapnis ir iegūt i pastmarku sēriju ar Reinjonas ūdenskritumu attēliem.

Ceļi te labā stāvoklī. Simts kilometru ātrums stundā i skaitās normāls. Lizete pati sēž pie mašīnas stūres. Sākumā nesaprotam, kā viņa spēj ar tādu ātrumu līkumot pa kalnu ceļiem un vēl runāt ar mums. Asākos , pagriezienos kļūst pat baigi, bet Lizete tikai smejas. Strauji nobremzējusi pie stāvas klinšu sienas, viņa j aicina mūs izkāpt.

Esam kalnu valstībā. No visām pusēm mūs apņem smailas kalnu virsotnes, kas kā pīķi duras spilgti zilajās bezmākoņu debesīs. Tālumā virsotnes kļūst aizvien gaisīgākas, līdz pazūd apvāršņa zilgmē. Pie kājām milzīga, kilometru dziļa piltuve — izdzisuša vulkāna krāteris. Tā stāvās sienas apaugušas ar sulīgi zaļu Iropu mežu — palmām, milzīgām papardēm, brīvdabas vīnogulājiem, liānām, kas savijušās necaurejamā biezoknī. Vietām atsedzas vertikālas, kailas klintis. Pa tām, brīžiem pazuzdami skatienam, brīžiem atkal parādīdamies, baltas putas šļākdami, lejup traucas neskaitāmi ūdenskritumi. Tie atgādina midzošus pavedienus. Pašreiz, sausuma periodā, ūdens masas nav tik varenas kā janvārī — lietus laikā. -

Ar trošu dzelzceļu un liftu nobraucam 716 metrus dziļi krāterī. Te nesen pabeigta lielākā Reinjonas spēkstacija, kas apgādā ar enerģiju pusi salas (maksimālā jauda 18 000 kilovatu). Stacija iekalta klintīs, un ūdeni tai pievada pa caurulēm no citā krāterī izbūvētas ūdenskrātuves. Reinjonieši ļoti lepojas ar šo moderno spēkstaciju, ko kopīgi projektējuši un cēluši franču, itāļu un rietumvācu speciālisti.

Nākamajā rītā esam augšā līdz ar saules lēktu. Šodien redzēsim pašu lielāko salas «atrakciju» — vulkānu Lafurnēzu.

Lizete steidzina — ap pusdienas laiku vulkāns mēdzot ietīties mākoņos.

Katrovas plakankalne, aktīvu vulkānu rajons, atrodas salas dienvidos un aizņem ap 500 kvadrātkilometru lielu platību.

Neskaitāmus serpentīnus mezdams, cels ved kalnos. Lejā paliek cukurniedru un hinīna koku plantācijas, ģerāniju audzētavas. Pie mums iecienīto istabas puķi ar īpatnējo aromātu te audzē veseliem laukiem. No auga lapām iegūst visā pasaulē pazīstamo ģerāniju eļļu. Kalnu nogāzēs mūžzaļie tropu augi. Sevišķi skais

tas ir kokveida papardes — relikti augi, kas saglabājušies no paleozoja ēras tikai nedaudzās zemeslodes vietās. To slaidie stumbri paceļas vairāku metru augstumā virs krūmu un staipekņu biezokņa. Gaiši zaļie plūksnotie lapu vainagi kā smalki mežģīņu vēdekli dreb, it kā tos vēdinātu neredzamas rokas.

Pirms 300 miljoniem gadu mit-ajās zemienēs tropiskajā tveicē līdz pat mūsu zemeslodes ziemeļiem un dienvidpola apkārtnē auga milzīgo kokveida paparžu, meži. Blakus tiem slējās 30 metrus garas kosas un staipekņu koki, kam bija kolonnām līdzīgi stumbri bez zariem. Mūsu ziemeļu meža papardes un sīkie staipekņi ir šo gigantu pēcteči.

Ceļmalās savvaļas piparu krūmi spīdina spilgti sarkanus ogu ķekarus.

Līdz ar reljefu mainās augu valsts. Līdz 1400 metru augstumam lapu koki mijas ar mūžzaļajiem kokiem, augstāk kāpj tikai tamarinda koki, virs 2000 metriem tos nomaina dienvidus puslodes skuju koki — priede ar mīkstām, garām skujām kā ciedrai un kriptomērijas. Virsotnēs sīkstiem sakņu pirkstiem akmeņainajā zemē turas viršu krūmi, sūnas un ķērpji. ,

Ejam pāri izdzisušam krāterim. Tā malā vējā lokās apdegušu koku zari. Sastingusī lava saulē atmirdz violetos, zilos, brūnganos un sārtos toņos.

2366 metru augstajā Lafurnēza krāterī kā milzu katlā burbuļo izkausēta magmas masa. No dažiem zemākajiem krāteriem šad tad izplūst lava un pa stāvo nogāzi slīd lejā, izdedzinot visu dzīvo un aizsprostojot galveno ceļu, kas ved apkārt salai.

Sāk pūst dzestrs vējš, dzīdams pa priekšu pelēkus mākoņu vālus. Krāteris piepildās ar miglu kā zupas katls ar kūpošiem tvaikiem.

.. Pie Plutona esam paciemojušies, tagad dosimies

|r|;i pie Neptūna! — Lizete smejas.

I'a ceļam jāapskata Rampartas ieleja. Galva reibst, knd skatāmies 1000 metru dziļumā, kur tikko sared/ama plūst šaurā, līkumotā Rampartas upe.

Mākoņi kā dzinējsuņi seko mums pa pēdām — sāk «Ijai sīks lietutiņš. Cilpu cilpas metot, braucam lejā.

Pēc stundas jau esam okeāna piekrastē. Zila debess, /.lls ūdens, siltā dienvidu saule, palmas. Neptūns mūs Haņem labvēlīgi.

Vietējie iedzīvotāji ar izbrīnu noraugās uz savādniekiem, kas peldas ziemā. Bet mēs jūtamies kā siltā vannā — ūdens temperatūra 26 grādi. Ūdens tik sāļš, ka var nekustīgi gulēt viļņos uz muguras un šūpoties lui šūpolēs. Baltajās piekrastes smiltīs vētra izskalojusi apbrīnojami daudzveidīgus koraļļus, jūras ežus un zvaigznēs. Suvenīri par velti. Skaistākos un lielākos gliemežvākus vietējie zēni jau salasījuši un nu piedāvā mums par krietnu naudu. Sākas kaulēšanās, kas te pieder pie labā toņa. Nokaulējuši par puscenu, esam lepni; tikai vēlāk uzzinām, ka esam divtik pārmaksājuši.

Reinjonai ir arī sava kūrvieta Silao ar minerālūdeņiem, kas ārstējot visas kaites, pat sirdssāpes nelaimīgas mīlestības dēļ. Mūsējie kautrējas teikt, ka ir nelaimīgi iemīlējušies, tāpēc šo brīnumspēku praksē nepārbauda.

Ceļš uz kūrvietu ved pa ļoti skaistu apkārtni. Nolaidenie, kokiem apaugušie kalni vietām atgādina Krimu, stāvās klinšu nogāzes, pa kurām putodami un šalkdami gāžas lejup ūdenskritumi, — Kaukāzu, bet vietām ar savu skarbumu un varenību — Tjanšanu.

Kur reljefs mazliet līdzenāks, zemnieki iestādījuši banānus, kukurūzu, manioku, tabaku. Pie nabadzīgajām būdiņām aug mango koki tāpat kā mūsu lauku sētās liepas vai vītoli. Pa mango koka zariem uz augšu vijas vaniļa. Augsne te ļoti auglīga, tāpēc izmantota katra zemes pēda.

Mūsu kinooperators uzfilmē kādu lauku ciematiņu. Tūlīt mūs apstāj melnacaini bērni un piedāvā no sizala pītas cepurītes. Trūcīgajām daudzbērnu ģimenēm grūti savilkt galus kopā, tādēļ mazuļi jau no agras bērnības zina naudas vērtību. Kad mēģinām šos mazos tirgotājus nofotografēt, viņi pajūk uz visām pusēm un aizklāj sejas — bailes no fotoaparāta ir lielākas nekā vēlēšanās ko nopelnīt.

Silao kūrvieta paslēpusies ielejā starp augstiem kalniem kā siltā azotē. Karstajā vasaras periodā te sabrauc salas bagātnieki, jo 2000 metru augstumā gaiss ir patīkami vēss. Pašreiz ir ziema, tāpēc lepnais restorāns, kur pusdienojām, pustukšs.

Kūrvieta izbūvēta pēdējos gados. Ultramodernas villas te slīgst skaistos dārzos, bet ir arī nožēlojamas būdiņas. Apstādījumos zied «mūsu» puķes — rozes, neļķes, narcises, lefkojas, pat pieticīgās asteres, kliņģerītes un margrietiņas.

Virs kūrvietas kā milzīgs sargtornis paceļas salas varenākā virsotne — 3069 metrus augstais Pitondenēžs (Sniega cepure). Klinšu smaile aptinusi gaisīgi baltu mākoņu lakatiņu, kas vējā plivinās un maina apveidu. Sniegs, kas dažas dienas gadā klājot kalna virsotni, ātri izkustot, un reinjoniešiem pat grūti iedomāties, kā tas var būt, kad visu zemi, kokus un ēkas klāj bieza sniega kārta.

— Jūs nu gan esat ļoti laimīgi, — kāds pusaudzis prāto. — Tik daudz saldējuma par velti.

Gide Lizete cenšas no visas sirds. Viņa aptur mašīnu, lai mūsu kinooperators varētu filmēt, bet pārējie — fotografēt skaistākos dabas skatus. Viņa min mums skaitļus par ierēdņu un plantatoru izpeļņu, rāda to greznās mājas. Paviršākam tūristam šķistu, ka Reinjonā ir gandrīz vai paradīze zemes virsū.

Pavisam citādu ainu mums parāda Reinjonas Komunistiskās partijas laikraksta «Temoignage» («Apliecinājums») korespondenti. Viņu apciemojums, kaut gan tas Lizetes darba plānā nav paredzēts, mūs ļoti iepriecina.

Reinjonai juridiski it kā būtu līdzīgas tiesības ar metropoli, bet īstenībā Francija pret savu aizjūras departamentu izturas kā pret nabaga radinieku. Salas ekonomika ir pilnīgi atkarīga no jēlcukura iepirkuma cenām, kuras nosaka lielie monopoli. Jau pagājušajā gadsimtā Reinjonu sāka pārvērst par vienkultūras — cukurniedru — zemi. Sīkie un vidējie zemnieki nespēja izturēt lielo zemes īpašnieku konkurenci un bankrotēja. Sevišķi daudz franču un angļu kapitāla cukurniedru plantāciju modernizēšanā ieguldīts pēdējos gados, tā vēl vairāk palielinot salas ekonomisko atkarību no ārzemju monopoliem. Francijas varas iestādes gandrīz par trešo daļu pazeminājušas Reinjonas jēlcukura iepirkšanas cenas. No tā cieš galvenokārt sīkie zemnieki un strādnieki.

Komunistu un citu salas progresīvo spēku centieni attīstīt industrializāciju un citas lauksaimniecības nozares atduras pret metropoles un pašmāju lielo plantatoru pretestību.

Agrāk no trim salas deputātiem Francijas parlamentā divi bija komunisti un Reinjonu dēvēja par «sarkano salu». Tas nepatika valdošajai kliķei. Sākot ar 1956. gadu, vēlēšanas falsificē un komunisti vienu deputātu zaudējuši.

Žurnālists Lorāns Veržē man raksta:

«Vēl pirms 125 gadiem te pastāvēja verdzība, un pat pēc tās atcelšanas verdzības gars ir saglabājies. Strādnieks joprojām ir sava saimnieka vergs. Beztiesība sevišķi smagi izpaužas cukurniedru plantācijās. Varētu uzrakstīt veselu romānu par nabago ļaužu dzīvi Reinjonā.

Pat vispārīgās vēlēšanu tiesības, kas piešķirtas darbaļaudīm, viņi nevar brīvi izmantot. Ikvienas vēlēšanas ir krāpšana ar administrācijas atbalstu. Saimnieku uzpirkti bandīti uzbrūk ļaudīm. Uzpērk visnabadzīgāko balsis, vilto vēlētāju sarakstus utt. Strādnieki pat savās arodbiedrībās nevar ievēlēt par priekšsēdētājiem tos, kurus viņi gribētu. Tomēr cīņa visu laiku pastiprinās. Reinjonas Komunistiskajai partijai ir ļoti liela ietekme arodbiedrībās. Ar savu cīņu komunisti 1971. gada vēlēšanās uzvarēja trijās municipalitātēs un arī pārējās ieguva daudz balsu.»

Municipalitātēs, kuru priekšgalā ir komunisti, notiek pirmie mēģinājumi lauksaimniecības kooperācijā. Mēs iegriezāmies vidēji lielā kooperatīvā, kurā ir 560 biedru. Galvenā lauksaimniecības kultūra — cukurniedres. Kooperatīvam pieder arī vaniļas rūpnīca.

Kādreiz mazajai Reinjonas salai vaniļas ražošanā piederēja pirmā vieta pasaulē.

Vaniļa ir liānveida augs, kas pieder pie orhideju dzimtas. Tās apstrāde prasa daudz darba. Sākumā vaniļas standziņas, kas atgādina mūsu zaļo pupiņu pākstis, nesmaržo. Tās uz brīdi jāiemērc karstā ūdenī, jākarsē krāsnī, pēc tam katru dienu uz vilnas segām noteiktu laiku jātur saulē un ēnā. Un tā veselu mēnesi. Tikai pēc tam vaniļa iegūst tai raksturīgo tumšo krāsu un smaržu. Tagad mums saprotams, kāpēc tā ir tik dārga.

Nelielā šķūnī, ko lepni dēvē par rūpnīcu, desmit strādnieces noskaita noteiktu skaitu vaniļas standziņu un rūpīgi iesaiņo tās celofānā.

Pazīstamu parfimērijas firmu vajadzībām salā audzēja ģerānijas, vetiverijas, ilangilangu, kuru aromātiskās eļļas izmantoja smaržām. Tagad dabiskās smaržvielas aizstāj ar sintētiskām vielām. Sīkie zemnieki — smaržaugu audzētāji — izput un pievienojas jau tā lielajai bezdarbnieku saimei, bet viņu zeme nokļūst lielo plantatoru īpašumā.

Viena no salas eksportprecēm ir rums.

Restorāna «Kolbērs» bārā atrodas plakāts: «Vidējais mūža garums tiem, kas dzer ūdeni, — 57 gadi, tiem, kas dzer rumu, — 70 gadi».

— Vajadzētu šo dzīvības eliksīru pamēģināt, — spriež vīrieši, bet mums neveicas. Pasaules slaveno Reinjonas rumu dabūjām nogaršot tikai pāris reižu. Esam ieradušies mazliet par agru. Pēc cukurniedru novākšanas visā salā paslepus gatavojot pašdarināto rumu. Joko, ka mazāk izturīgiem to pat nevajagot dzert, pietiekot saelpoties «dzīvības ūdens» tvaikiem pilno gaisu, lai skanētu ģitāras un temperamentīgie kreoli virpuļotu dejā.

Salā no 400 000 iedzīvotājiem 35 000 ir bezdarbnieki. Lai izkļūtu no ekonomiskajām grūtībām, ir tikai viens vienīgs ceļš — autonomija. Par to tad pašreiz arī cīnās Reinjonas komunisti, un viņus atbalsta vairums iedzīvotāju. Vārds «autonomija» bija uzrakstīts uz klintīm, uz tiltu margām, uz namu sienām. Cīņa nav viegla. Komunistiskās partijas laikraksts aizliegts vairāk nekā 50 reizes. RKP CK ģenerālsekretāram b. Polam Veršēsam dažkārt bijis jāslēpjas, lai izbēgtu no cietumsoda.

Mūsu stāstījumu par Padomju Latvijas ekonomikas un kultūras uzplaukumu draudzīgajā padomju tautu saimē revinjonieši noklausās ar lielu interesi.

Kaut arī Reinjonu un mūsu zemi šķir lieli attālumi, mūs saista draudzības saites. Viens no komunistu laikraksta redaktoriem pirms dažiem gadiem bijis Latvijā un uzrakstījis par mūsu republiku plašu apskatu. 1972. gada sākumā sakarā ar PSRS 50. gadadienu avīzē «Apliecinājums» publicēta rakstu sērija par visām padomju republikām.

Lorāns Veržē raksta, ka trīs biedri 1972 gada rudenī atvaļinājuma laikā apmeklējuši Maskavu un Ļeņingradu. Viens no viņiem, mūrnieks, ilggadīgs partijas un arodbiedrības biedrs, bijis arī Krimā. Atgriezies viņš sajūsmināts stāstījis par brālīgo uzņemšanu, par to, ka pie mums nav šķiru un rasisma. Visi strādnieki, kuriem viņš to teicis, klausījušies kā apburti.

Laikā, kad uzturējāmies salā, notika Komunistiskās partijas III kongress. Diemžēl biedri nedrīkstēja mūs uz to ielūgt, jo skaidrs, ka prefekts būtu liedzis atjauju, tāpat kā viņš aizliedza reinjoniešiem apmeklēt padomju pētniecības kuģi «Vitjaz», kas īsi pirms mums bija piestājis Pordegalē ostā.

Tā, lūk, zem Reinjonas saulainajām debesīm mīt gan bagātie, gan nabagie. Braukādami krustām šķērsām pa salu un apbrīnodami tās eksotisko dabu, mēs ne vienmēr spējām ieraudzīt tās rūgto īstenību.

Rit pēdējie mūsu ciemošanās brīži Reinjonas salā. Sēžam ēnainajā dārzā Ģenerālā sekretariāta ēkas priekšā. Netālu no mums, muguru pret kokospalmu atspiedis, pusdieno kāds vietējais, lauž no apaļa plāceņa pa kumosam un piedzer ūdeni.

— Iznāktu labs uzņēmums, —• māksliniece Stāraste prāto. — Tikai mazliet par tālu.

II kā uzminējis musu domas, vīrietis pienāk mums klāt.

—       Rus? — viņš jautā. — Vive Lenin! — viņš piebilst un rāda uz savas rokas delnu. Mēs sākumā nesapratām, ko viņš vēlas. Izrādās, viņš grib, lai mēs viņam paspiežam roku.

—       Tovariš, — viņš rāda uz sevi un priecīgi pasmaida.

Šis vienkāršais strādnieks ar sarkano kreklu ir pēdējais, kas man palicis atmiņā no Reinjonas.

MAURICIJA — REINJONAS MĀSA

Abām salām ir kopēja atrašanās vieta un klimats. No Maurīcijas augstākajām virsotnēm skaidrā laikā var redzēt 230 kilometru attālās Reinjonas kalnu smailes. Bet, kā jau tas palaikam mēdz būt ar māsām, abas salas ir ļoti dažādas. Maurīcijā nav tik krāšņas dabas, tik augstu kalnu un dziļu aizu kā Reinjonā. Šķiet, ka negantās vētras, kas no janvāra līdz martam nereti pat ar 220 m/sek ātrumu brāžas pāri salai, nodeldējušas kalnu virsotnes, atstādamas tikai ļoti dekoratīvi izrobotas bazalta klintis, kuru augstums nepārsniedz 800 metrus. Arī vulkāni sen norimuši.

Toties Maurīcijā ir krietni vairāk ļoti. auglīgas lauksaimniecībā izmantojamas zemes.

Salas platība — 1865 kvadrātkilometri, iedzīvotāju skaits — 850 000 (1972. g.). Maurīciju dēvē par Apvienotām Nācijām miniatūrā — 68 procenti iedzīvotāju ir indieši, 28 procenti — kreoli un eiropieši, pārējie — ķīnieši, afrikāņi, malagasieši.

Kādreiz Maurīcija, tāpat kā Reinjonā, bija nevienam nezināma sala Indijas okeānā, kur bezrūpīgi valdīja labdabīgais putns dronts jeb mīlināmā vārdā — dodo. Pēc izskata tas atgādina retām spalvām klātu zoss lieluma balodi, kas neprata ne lidot, ne knābt, ne citādi sevi aizstāvēt. Holandiešiem, kuri pēc portugāļiem sagrāba salu, sīkstā putna gaļa sākumā diez kā negaršoja, turpretim izbadējušies pirāti, kas laiku pa laikam patvērās Maurīcijas līčos, nebija tik izlutināti. Kolonizatori ieveda cūkas, kaķus un suņus, no kuģiem salā nokļuva arī žurkas. Šie dzīvnieki izēda drontu olas, iznīcināja mazuļus. Pēdējos dzīvos drontus nepieejamos salas džungļos vēl manīja 17. gadu simteņa beigās.

Tā cilvēku alkatības un neapdomības dēļ tika iznīcināts vēl viens putnu sugas pārstāvis, tāpat kā tas notika ar leģendārajiem Madagaskaras epiornisiem — vislielākajiem putniem, kādi jebkad dzīvojuši zemes virsū — vai arī ar Jaunzēlandes strausveidīgajiem moa.

Tagad dronts pieder pie Maurīcijas eksotikas. Tā attēls redzams valsts ģerbonī. Portluī muzejā rāda putna skeletu. Pasaulē vienīgo dronta olu kā milzīgu retumu glabā Dienvidāfrikas Republikas iedzīvotāja mis Ratimera (ja vien viņa to nav par krietnu summu pārdevusi). Putna vārdā nosaukti salas cukurniedru plantatoru un bagāto rantjē klubi, kur vienkāršam mirstīgam ieeja aizliegta. Tūristiem pārdod no ziloņkaula, koka, gliemežvākiem izgrieztus dodo.

Vairāk par jebkuru dodo holandiešu kolonizatorus interesēja Maurīcijas vērtīgie cēlkoki, īpaši melnkoks. Tos izcirta bez žēlastības un par dārgu naudu pārdeva Eiropā.

No 16. līdz 18. gadsimtam Maurīcija sala bija pieturas vieta kuģiem, kas kursēja starp Eiropu un Indiju. Franču Austrumindijas sabiedrība ieguva koncesiju uz šo salu, izbūvēja Portluī ostu, kā arī dažādus nocietinājumus piekrastes mazāk aizsargātajās vietās. Sevišķi iespaidīgs ir Adelaidas forts, kurš paceļas stāva kalna galā un no kura paveras plašs skats uz Portluī, zilo Indijas okeānu un smaragdzaļo salas augu valsti.

Franči pirmie salā sāka audzēt cukurniedres. Par strādniekiem, tāpat kā Reinjonā, izmantoja Mozambikā un Madagaskarā nopirktos vergus, bet pēc verdzības atcelšanas — Indijā un Ķīnā savervētos strādniekus.

1810. gadā pie Maurīcijas krastiem notika jūras kauja, kurā uzvarēja Napoleona flote. Pēc Napoleona krišanas 1814. gadā saskaņā ar Parīzes līgumu sala kļuva par Anglijas koloniju.

Kopš 1968. gada 12. marta Maurīcija ir patstāvīga valsts, kas ietilpst Britu nāciju sadraudzībā. Valsts galva ir Anglijas karaliene, uz salas to pārstāv ģenerālgubernators. Augstākais likumdošanas orgāns ir vienpalātas asambleja ar 70 deputātiem. Izpildvara pieder ministru padomei.

Valstī ir vairākas politiskās partijas. Katra no tām aizstāv kāda grupējuma intereses. Pēdējā laikā ļoti populāra kļuvusi «Maurīcijas cīnītāju kustība», kas pieprasa lielo uzņēmumu nacionalizāciju, rūpniecības attīstīšanu un citus progresīvus pārkārtojumus.

Oficiālā valsts valoda Maurīcijā ir angļu valoda, bet labais tonis diktē runāt franciski. Trešā galvenā valoda — kreolu valoda — patiesībā ir vietējais franču dialekts, kas papildināts ar indiešu, ķīniešu, angļu un citu valodu vārdiem.

Maurīcijā mēs jutāmies «kā mājās». Aiz loga ierasti pakšķina lietutiņš (par laimi, galvenokārt naktīs). Visapkārt jutām draudzību un viesmīlību.

Aerodromā mūs ar ziediem sagaidīja mūsu sūtniecības darbinieki un Maurīcijas — PSRS draudzības biedrības pārstāvji. Viņu pulkā draudzības biedrības telpās pavadījām patīkamu vakaru.

— Visi, kas šeit sapulcējušies, ir kādreizējo vergu dēli un meitas, — iepazīstoties sacīja biedrības priekšsēdētājs Bakrī kungs, kas ir ari Maurīcijas arodbiedrību prezidents.

Vairāki biedri ir studējuši Maskavā, Odesā un Ļeņingradā un prot krievu valodu, bet lielais vairums padomju cilvēkus redz pirmoreiz.

Draudzības biedrības priekšgalā atrodas izpildkomiteja ar 17 locekļiem. Nelielajā biedrības namiņā ik dienas apgrozās daudz ļaužu — gan aktīvisti, gan arī visi tie, kas interesējas par Padomju Savienību. Viņu rīcībā ir paprāva bibliotēka un lasītava. Vairākas reizes mēnesī rāda mūsu filmas, kas Maurīcijā ir ļoti populāras.

Biedrības sekretārs ārsts Divenraiks beidzis medicīnas fakultāti Maskavā un strādā par terapeitu. Viņa dzīvesbiedre Nora, kādreizējā maskaviete, visiem, kas vēlas, biedrības telpās māca krievu valodu.

Biedrība ir izstrādājusi plašu programmu, kā salas iedzīvotājus iepazīstināt ar sociālismu, ar Padomju Savienību. Paredzēts atvērt četras Maurīcijas — PSRS draudzības biedrības filiāles provincē, lai arī lauku ļaudis iepazīstinātu ar mūsu valsts sasniegumiem.

— Ceļš uz draudzību ir garš, tam ir daudz pagriezienu, un grūti palīdzēt vietējiem atrast pareizo virzienu, — saka Bakrī kungs.

No Maurīcijas biedriem mēs uzzinājām daudz tāda, par ko vēlāk mūsu franču gide neminēja ne vārda.

Kaut gan Maurīcija skaitās patstāvīga valsts, faktiski tā ir atkarīga no bagātajām kapitālistiskajām valstīm, galvenokārt no Anglijas, uz kurieni eksportē 90 procentus jēlcukura. Angli salu izmanto arī par svarīgāko stratēģisko bāzi Indijas okeānā. Amerikāņi te ierīkojuši kosmiskās pētniecības centru. Japāņi izmanto salas galvaspilsētu Portluī savai zivju rūpniecībai — zvejo ārpus Maurīcijas teritoriālajiem ūdeņiem, bet lomus pārstrādā pilsētā. Maurīcijai pašreiz nav ne pieredzes, ne līdzekļu, lai izveidotu savu zivju rūpniecību.

Angļu un franču -kapitālistiem un akciju sabiedrībām pieder 60 procenti zemes, kā arī visas cukura pirmapstrādes rūpnīcas.

Cukurniedres ir salas iedzīvotāju svētība un reizē arī posts. Jēlcukurs sastāda 95 procentus eksporta. Ja orkāni izposta sējumus vai arī ja jēlcukura cenas pasaules ti gū krītas, valstī sākas trūkums.

Sala ir pārapdzīvota (460 cilvēku uz kvadrātkilometra), tāpēc arī darbaspēks lēts. Vīrieši caurmērā saņem 240 Maurīcijas rupiju mēnesī, sievietes — 180 rupiju mēnesī. Maurīcijas rūpija atbilst vienam angļu šiliņam, tātad 15 kapeikām mūsu naudā.

14 procenti jeb 50 000 darba spējīgo cilvēku ir bez darba.

Lai izkļūtu no monokultūras žņaugiem, valstī pēdējos gados sāk audzēt arī tēju, tabaku, banānus, manioku. Atvērtas arī vairākas nelielas fabrikas, kas ražo vīriešu virskreklus, parūkas, cigaretes, metāla logus un durvis. Sievietes Šveices pulksteņu rūpniecībai slīpē mākslīgos rubīnus.

Pats galvenais, pēc kā maurīciešiem jācenšas, ir izglītība. Tiesa, valstī ir bezmaksas pamatskolas no 5 līdz 12 gadu veciem bērniem, bet nabadzības dēļ visi tās nevar apmeklēt. Turklāt trūkst ari skolotāju. Mēs redzējām pavisam mazus bērnus strādājam tīrumos. Doktors Bakrī gan savā valstī, gan no Apvienoto Nāciju Organizācijas tribīnes cīnās par to, lai visā pasaulē aizliegtu nodarbināt bērnus, kas jaunāki par 15 gadiem.

Piecgadīgo koledžu, kur jāmaksā mācību nauda, apmeklē galvenokārt turīgo vecāku bērni. Nesen izveidotajā universitātē pašreiz darbojas tikai dažas fakultātes.

Reinjona

Reinjonas ūdenskritumi

Silao kūrorts

Mākoņi tepat līdzās

Vulkāna pakājē

Mauricija

Mangrova koks

Ražena ģimene

Tanzanija

Bagamojas baobabs

Daressalama

Daressalamas kontrasti

Bagamojas piekraste

Top jauna māja

Tirgus

Ļoti trūkst ārstu, inženieru, agronomu. Visā valsti 1972. gadā bija tikai 4 zobārsti.

Gandrīz puse iedzīvotāju (44 procenti) ir analfabēti.

—   Sievietes ir mūsu dzīves rota, — mazliet jokojot atbild Bakrī kungs uz mūsu jautājumu par sieviešu stāvokli salā.

Vēlāk sarunā noskaidrojas, ka Maurīcijā sieviešu analfabētu ir daudz vai āk nekā vīriešu analfabētu. Viņas ir arī politiski nelīdztiesīgas un par savu darbu saņem daudz mazāku algu. Izglītotākās sievietes gan brauc uz laukiem, organizē tur analfabētisma likvidēšanas kursus, lasa lekcijas par sabiedriskiem un elementārākajiem sanitārijas un higiēnas jautājumiem, bet tas vēl ir daudz par maz.

No četrām mūsu grupas sievietēm divas bija profesores, viena māksliniece, viena arhitekte, visas ar augstāko izglītību. Maurīcietes nemaz neslēpa, ka viņas apskauž mūsu sievietes par to stāvokli, kādu mēs ieņemam Padomju valstī.

—   Būtu labi, ja uz Maurīciju atbrauktu ciemā vairāk padomju sieviešu — sportistes, aktrises, zinātnieces, ārstes — un pastāstītu mūsu sievietēm par savu darbu, — savus vēlējumus izteic krāšņā sari tērpta indiete ar garām, melnām bizēm un sarkanu aplīti pierē.

—   Mēs zinām, ka padomju cilvēki ir mūsu d'augi. Tādēļ mēs jūs uzņemam savā valsti kā mījus ciemiņus un novēlam patīkamu ceļojumu, — savu uzrunu nobeidz Bakrī kungs.

Mūsu delegācijas vadītājs pateicas par labajiem novēlējumiem un nodod sveicienus no PSRS — Āfrikas draudzības biedrības, kurā ir vairāk nekā 10 000 biedru. Ciema kukulim esam atveduši lielu kaudzi krāšņi ilustrētu albumu un grāmatu par mūsu zemi. Tālajā Maurīcijā tagad ir arī giāmatas par Latviju, sarīkojumos skan mūsu tautas dziesmas un Raimonda Paula estrādes mūzika. Daudzi no klātesošajiem Latvijas un Rīgas vārdu dzirdēja pirmo reizi un albumus apskatīja ar lielu interesi, īpaši sniegotās ziemas ainavas.

Lielākais Maurīcijas skaistums ir tās pasakainā jūrmala. Sudrabainas smiltis tikpat tīras kā mūsu jūrmalā. Zilgani zaļganajās lagūnās spoguļojas palmas. Brūni jaunieši ar ūdensslēpēm slidinās pa okeānu. Ērti izlocītos plastmasas atpūtas krēslos zviln tie, kam naudas maks atjauj šo komfortu. Restorāni piedāvā ēdienus angļu, franču un vietējā gaumē. Kotedžu tipa viesnīcas mājiņās, kas eksotikas dēļ apjumtas ar niedrēm vai palmu lapām, ir visas iespējamās ērtības, arī vanna un kondicionētājs gaiss. Tikai viesu pamaz.

Maurīcija, tāpat kā Reinjona, atrodas sānis no populārajiem pasaules tūrisma maršrutiem. Bet tūrisms dod valūtu, kas tik ļoti nepieciešama jaunajai Maurīcijas valstij. Tādēļ skaistākajās salas vietās asfaltē ce|us, ce] viesnīcas. Tā kā eksotika pašreiz ir modē, nav šaubu, ka arī maršruts Madagaskara — Reinjona — Maurīcija kļūs populārs. Par to jau tagad rūpējas visvarenā reklāma — daudzkrāsainie prospekti, plakāti, prese un radio.

Eksotiskā augu valsts koncentrēta Pampelmausas botāniskajā dārzā. Dīķī starp milzīgām paplātēm līdzīgām lapām zied rožainas un violetas ūdenslilijas. Spilgtas zivtiņas ar spurām kā gaisīgiem kaprona lakatiņiem piepeld pie krasta un gaida no apmeklētājiem kādu gardumu. Saulītē sildās bruņurupuču saime. Senāk salā bija loti daudz šo lielo, neveiklo rāpuļu. Diemžēl tiem bija loti garda gaļa un olas …

Cits dīķis no vienas vietas noklāts ar maigi rožainajiem lotosu ziediem. No lotosa zirņu lieluma graudiem vietējie gatavo gardu saldo ēdienu.

Dīķa malā savus 4 metrus garos lapu vēdekļus lzslē> jušas ravenālas. To iedobumos uzkrājas sula un lietus ūdens, kas labi dzesē slāpes, tāpēc šos kokus mēdz saukt arī par ceļotāju kokiem. Lapas vietējie iedzīvotāji izmanto jumtu segšanai, bet apaļos augļus ar asajiem galiem — šķidrumu uzglabāšanai.

Milzīgo mango koku biezajai lapotnei cauri nespēj izlauzties pat spilgtā dienvidu saule. Brīdi apsēžamies atpūsties uz čemurainajām saknēm, kas izpletušās uz visām pusēm kā mezglaini pirksti. Mango koki pašreiz zied ar lieliem pūkainiem ziediem.

Nekad nevarējām iedomāties, ka pasaulē ir tik daudz dažādu palmu — ar gludiem vai zvīņainiem, slaidiem vai zemiem un resniem stumbriem, kas atgādina pudeles, palmas ar lieliem vai maziem lapu vēdekļiem. Te ir arī krūmveida palmas, kāpelējošās palmas, minipalmas … Slavenā talispota palma zied tikai vienu reizi simts gados un pēc tam aiziet bojā.

Eļļas palmās pašlaik nogatavojušies tumšzili ogu ķekari.

Slaidās kokospalmas ar lapu pušķi un riekstu čemuriem pašā augšā te aug veseliem mežiem vai arī sastādītas gar ceļiem kā pie mums liepas vai oši. No kokosriekstiem iegūto eļļu izmanto margarīna ražošanā un parfimērijas rūpniecībā. Nenogatavojušos riekstos ir bālgans barojošs šķidrums, kas lieliski dzesē slāpes.

Riekstu čaulas izmanto trauku, pogu, dažādu suvenīru izgatavošanai. Ar palmu lapām jumj jumtus, kas nelaiž cauri ūdeni un pasargā no svelmes. No jaunu kokospalmu sulas raudzē palmu vīnu.

Kokospalmas ražo apmēram 60 gadus. Pēc tam tās nocērt un koksni izmanto saimniecībā.

Pampelmauses botānisko dārzu sāka izveidot gubernators Maē de Laburdonē, kas te uzcēla savu dzīvo

jamo māju. Citi gubernatori augu kolekcijas papildināja. Tagad šis botāniskais dārzs ir viens no ievē. ojamākajiem dienvidu puslodē. Mums, ziemeļniekiem, rodas iespaids, ka visa sala ir burvīga eksotisku augu izstāde.

Savāda izjūta ir mangrovju (mūžzaļu kokaugu) birzī. No visām pusēm tevi apņem gaisa saknes, kas kustas un plivinās vējā. Šķiet, ka esam nokļuvuši apburtā pasaku valstī un koki ar saviem stiprajiem sakņu pirkstiem mūs satvers un vairs nelaidīs vaļā.

Mangroves aug ar saknēm tieši sāļajā okeāna ūdenī; veselas birzis ir salas austrumu piekrastē, bet atsevišķi koki sastopami arī salas vidienā.

Eiforbijas, kuras pie mums līdzīgi kaktusiem audzē mazos podiņos, te ir augstas un kuplas. Apcirptas un blīvi saaugušas, tās veido necaurejamus dzīvžogus. Kandelabra eiforbijas savus augstos zaru žuburus kā svečturus slien pret zilajām debesīm.

Pampelmauses pilsētiņas apkārtnē dzīvo daudz indiešu, arī daba te atgādina Indiju. Ciematiem ļoti krāšņi nosaukumi — Skaistā Roze, Rožainais Oleandrs, Zeltītais Pūdeiis.

Apstājamies pie nelielas upes. Tā tek cauri palmu, banānkoku, liānu biezoknim. Indietes, ar visiem sari sabridušas ūdenī, mazgā veļu. Pliki bērneļi plunčājas un sajūsmā skaļi spiedz. Mūsu kinooperators visu šo raibo, dzīvespriecīgo ainu ar zaļo upi, spilgtu toņu audumos tērptajām sievietēm, glītajiem, melnacainajiem, saulē iedegušiem bērniem uzņem kinolentē, bet mēs pārējie — krāsainos diapozitīvos. Jaunās meitenes smejas un labprāt mums pozē, bet kādai vecākai sievietei mūsu aparāti nepatīk un viņa savā valodā ņemas rāties.

PortluT ar 140 000 iedzīvotājiem ir lielākā un vecākā salas pilsēta. Ostas krastmalā stāv tās dibinātāja franču gubernatora Laburdonē bronzas statuja. Kļuvis par visu apkārtējo salu pārvaldnieku, Laburdonē 1735. gadā apmetās Maurīcijas ziemeļos, kur bija labi aizsargāta dabiska osta. Jaundibināto pilsētu viņš nosauca sava valdnieka Francijas karaļa Luija XIV vārdā. No šejienes franču fregates brauca uz Indiju, lai uzb.uktu angļu īpašumiem. Te piekrāva kuģus, kas devās uz Franciju ar kokvilnu, cukuru, kafiju un indigo. No indigo lapām ieguva zilu krāsvielu, kas neizbalēja pat svelmainajā dienvidu saulē.

Portluī ir dīvains vecās un jaunās arhitektūras sajaukums. Iepretim krāšņai 18. gadsimta franču baroka stila katoļu baznīcai paceļas modernais Domes nams. Virs baltās, klasiskām kolonnām rotātās valdības mītnes, bijušās gubernatora pils, tagad plīvo neatkarīgās Maurīcijas sarkani zili dzelteni zaļais karogs. Tomēr gide neaizmirsa piebilst, ka šajā mājā kādreiz apmetušies Viņa Augstība Anglijas karalis Džordžs V un karaliene Mērija, 1927. gadā — Jorkas hercogs ar dzīvesbiedri (vēlāk Džordžs VI un Elizabete), bet 1956. gadā — Viņas Augstība princese Margareta.

Senlaicīgā Adelaides forta pakājē paceļas moderns daudzstāvu namu kvartāls ar skaistiem apstādījumiem, sporta laukumiem, bērnu rotaļu vietām. Dažu minūšu gājiena attālumā atrodas ķīniešu kvartāls ar blīvi cits pie cita sabūvētiem namiņiem, kur gandrīz katrā ir veikaliņš vai darbnīca.

Ieejam kādā bodītē. Nošķind durvju zvaniņš. Puskrēsla. Smaržo tā kā pēc vīraka, tā kā pēc santalkoka. No aizmugures iznāk ķīnietis un, daudzkārt klanīdamies, lauzītā franču valodā jautā, ar ko var pakalpot. Nekāda gara runāšana mums neiznāk — tirgotājs neprot angļu valodu, mēs — franču. Apskatāmfes. Už viena plaukta sarindoti ķīniešu gardumi — zemē pūdētas olas, haizivs spuras, kaut kāds izkaltis jūras briesmonis ar lielu, asiem zobiem pilnu muti, ka bail paskatīties, kur nu vēl ēst. Ziloņkaula Buda ar apaļu vēderu draudzīgi sēž blakus kaut kādiem mūslaiku plastmasas dzīvniekiem. Te ir Honkongā pītas rokassomas (arī no plastmasas, neilona kreklu kaudze (karstā klimata dēļ tā te ir neejoša prece), skaisti izšūtas, maziņas mājas tupelītes, porcelāna trauki.

Pamanām no dabiskiem perlamutra gabaliņiem savērtas krelles un rokassprādzi. Mums tās iepatīkas, un sākas kaulēšanās. Ķīnietis ar pirkstiem rāda 20 rūpijas, mēs piecas. Kaulējamies sīksti, par katru rūpiju. Pārdevējam ir stiprāki nervi, vienojamies par 15 rūpijām.

Ielūkojamies nelielā ķīniešu restorāniņā. Telpa maziņa, tikai nedaudz galdiņu. Pie griestiem bambuka būrītī sisina circeņi. Mums piedāvā bezdelīgu ligzdu zupu, rāda uz_ būrīšos iesprostotiem putniem, atnes toveri ar dzīvām čūskām, to visu pavārs mūsu acu priekšā ir ar mieru izcept, izsutināt, izvārīt. Klusi ieslīd kāds pavisam izkaltis ķīnietis, zemu paklanās un pazūd aiz aizkara, kas veidots no bambuka gabaliņiem ar apaļām krāsainām bumbiņām. Tur, izrādās, atrodas nelegāla opija smēķētava. Restorāna īpašnieks steidz mūs ātrāk izvadīt pa durvīm ārā.

Pirms daudziem gadiem no Ķīnas ievestie strādnieki sāka precēties ar vietējām sievietēm. Kad tas kļuvis zināms viņu dzimtenē, tika izdota stingra pavēle aizliegt šādas laulības No Ķīnas atveda veselu kuģi ar jaunām meitenēm. Tagad ķīniešu kvartālā dzivo tikai ķīnieši.

Iegriežamies nākamajā ielā un, šķiet, atrodamies Indijā. Veikalos mūs sagaida krāšņos sari tērptas indietes ar sarkaniem apļiem uz pierēm. Vitrīnās ļoti skaisti sudraba izstrādājumi — paplātes, krūzes, medaljoni, rokas sprādzes. Lai cik liela būtu mūsu kaulēšanās prasme, tos mums nenopirkt. Bet papriecāties var, tas neko nemaksā.

Indijas sudraba gredzenu ar sīkiem zvārgulīšiem un ziloņkaula kakla rotu tomēr nopērkam.

— Lai tas jums nes laimi! — pārdevēja atvadoties novēl.

Salīdzinājumā ar Reinjonu Maurīcijā cenas gan pārtikas produktiem, gan sevišķi rūpniecības precēm ir krietni zemākās, bet arī trūkums te lielāks un pirktspēja zemāka.

Kādā veikaliņā mums par negaidīti augstu cenu piedāvā vecu, nodzeltējušu aploksni ar pastmarku, uz kuras attēlota Anglijas karalienes Viktorijas galva. Pārdevējam neveicas, starp mums nav neviena filatēlista.

Vēlāk gide mums paskaidro, ka Maurīcija lepojas ar vienu no visdārgākajām pastmarkām pasaulē. Tas bijis tā.

1847. gadā gubernators rīkojis viesības. Viņa sieva gribējusi palepoties, piesūtot viesiem ielūgumus pa pastu. Bet tobrīd Maurīcijā vēl nav bijis pastmarku. Tad pulksteņmeistars Bernards, kas bijis labs zīmētājs un gravieris, pēc angļu marku parauga izgatavojis viena pennija un divpenniju markas ar uzrakstu «Maurīcijas pasts».

Patvaļīgā rīcība drīz vien atklāta, un pastmarkas izņemtas no apg-ozības. Līdz mūsu dienām saglabājies ne vairāk kā ducis šādu marku. Kaislīgie filatēlisti par vienu marku maksājot pat 10000 angļu mā'dņu. Tā ir krietna summa. Pastmarku viltotāji Portluī un citas pilsētās protot diezgan veiksmīgi izgatavot gan aploksnes no nodzeltējuša papīra, gan pašas_ pastmarkas. Gadoties, ka tūristi vai lētticīgi kolekcionāri uzķeroties.

Rūdītie kolekcionāri gan vispirms ar ūdeni pārbaudot krāsu izturību.

Maurīcijas sala ir biezi apdzīvota. 20 kilometrus garajā ceļā no Portl'uī līdz Kjūrpaipei, kur atrodas mūsu viesnīca, jāizbrauc cauri piecām nelielām pilsētām. Reizēm grūti pateikt, kur viena sākas, kur otra beidzas. Katrai pilsētiņai savs raksturs. Tā Katrbornē ir medicīnas centrs, Bobasenā — skolas, Roshilā — izpriecu vietas. .

Dažviet šaurā, asfaltētā šoseja kā upe izvijas cauri nebeidzamiem cukurniedru laukiem. Pūkainie pušķi niedru galos lokās vējā. Iebrienam kādā cukurniedru biezoknī un neatrodam ceļu atpakaļ. Niedres, cita pret citu bezdamās, noslēpumaini čab. Šķiet, ka ejam pa aizaugušu ezeru.

Pie stāvas kalnu nogāzes gide liek apturēt autobusu. Sudrabainas šļakatas šķiezdams, pa šauru aizu uz jūru brāžas Tamarinas ūdenskritums.

Ceļš sāk vīties augšup pa stāvu izdzisuša vulkāna nogāzi. Vulkāns sen norimis. Tā 100 metru dziļais un apmēram 70 metru platais krāteris pieaudzis necaurejamiem brikšņiem. Pašā dibenā kā zaļa acs spīd neliels ezeriņš. No virsotnes redzama vai puse salas. Lejā viļņojas cukurniedru lauki. Pret debesīm savas asās, robotās smailes slien Rempartas kalni.

Vulkāna dienvidus sānam pieglaudušies jauka pilsētiņa ar komisku vārdu — Kjūrpaipe (Cure Pipe — tīri pīpi). Stāsta, ka angļu karavīri, salu pārstaigādami, te atpūtušies un tīrījuši savas pīpes. No tā tad arī pilsēta dabūjusi savu ērmoto vā: du.

Gide apgalvo, ka skaidrā laikā no vulkāna virsotnes varot saskatīt pat Reinjonas kalnu smailes. Mums neveicas. No dienvidiem, zibeņus šaudīdams un nikni rūkdams, šurp brāžas melns negaisa mākonis. Kamēr nobraucam lejā un sasniedzam savu «Park Hotel», pār mums nolīst īsta tropiska lietus gāze. Bet nepagūstam ne paēst pusdienas, kad tā jau pārgājusi. Viesnīcas plašais dārzs vizuļot vizuļo saules staros. Zeme kūp. Nepaiet ne pusstunda, kad viss ir atkal sauss.

Slinkākiem tūristiem nemaz nav jāpūlas b aukāt pa salu — dienvidus džungļu romantika ir tepat uz vietas. Dārzu šķērso miniupīte ar vairākiem miniūdenskritumiem. Tās krastos izplešas īsti minidžungļi ar palmām, kokveida papardēm, banānu krūmiem, magnolijām, oleandriem. Kokos ķērc papagaiļi un makaki (īpaši pērtiķi), pāri celiņam manīgi pārskrien mangusts (cibetkaķu dzimtas pā stāvis). Maurīcijā čūsku tikpat kā nav, tāpēc mangusti mainījuši savu ēdienu karti. Gadās, ka parkā ieklīstot arī kāds no 60 000 Maurīcijas briežu. Tos te, ļoti saudzē, un medību atļaujas maksā milzu naudu.

Entomologam Maurīcija ir īsta paradīze — salā dzīvo ap 2000 kukaiņu sugu. Krāsaini tauriņi lido no zieda uz ziedu — sešas sugas atrodamas tikai šajā salā. Gar istabu sienām klusi čabinās geko (labdabīgas ķirzaciņas). Ar savu garo, lipīgo mēli tās izķer malārijas odus un citus slimību iznēsātājus insektus.

Kjūrpaipe ir vienstāva pilsēta. Dienvidnieciskās savrupmājas aizslēpušās aiz kupliem, necaurejamiem bambuka un eiforbiju dzīvžogiem. Krietnu daļu no 52 000 iedzīvotājiem var redzēt galvenokārt pilsētas centrā — tirdzniecības kvartālos, iestādēs. No Karaliskās koledžas izsKrien zili baltās formās tērpti skolēni. Lainrgi, ka tikuši brīvībā, viņi izklīst pa pilsētas ielām. AngļU ierēdņus un biznesmeņus var pazīt pa gabalu pēc viņu korektā apģērba, īpatnējā portfeļa un obligātā lietussarga uz elkoņa.

Jemperamentīgajiem kreoliem Iela ir tikpat kā māja — te viņi cits citam izkrata sirdi, smejas, dzied, trinkšķina ģitāru.

Kjūrpaipe ir krietni mazāka nekā Portluī, tāpēc te nav stingri nošķirtu kvartālu katrai tautībai. Indiešu un ķīniešu, kreolu un afrikāņu veikaliņi, darbnīcas, restorāni, kas reizē ir arī viņu mājokļi, draudzīgi mijas cits ar citu.

Gandrīz vai par astoto pasaules brīnumu tūrisma prospektos izreklamēta Šamarelas krāsainā zeme. Mūsu ģeoloģijas zinātņu doktors un kinooperators, to uzzinājuši, iedegas trakā ziņkārē un tikmēr neliekas mierā, kamēr Maurīcijas — PSRS draudzības biedrības sekretārs apsola savu mašīnu un šoferi.

Un tā nu mēs trijatā pēdējā rītā pa lielu lietu braucam uz salas dienvidiem. Pie galamērķa ceļam priekšā šķērskoks, un sargs pieprasa rūpijas.

—   No money, — kinooperators saka, parādīdams uz saviem aparātiem, — cinema, progresive, — un, izkāpis no automašīnas, pats paceļ šķērskoku.

—  All right, — sargs pasmejas.

Kā krāsaini kukuļi cits citam blakus kalna nogāzē guļ violeti, zilgani, sarkani, brūngani, iedzelteni, zaļgani zemes pauguri. Toņi gan nav tik spilgti kā reklāmu prospektā, tomēr skats ir neparasts. Paņemam sauju sarkano smilšu, uzmetam uz zaļganajām smiltīm. Sarkanā krāsa kā hameleonam mūsu acu priekšā izzūd un kļūst zaļa.

Ģeologs paberž zemi pirkstos, uzliek uz mēles un paziņo: — Parastā māla augsne ar dažādu minerālu piejaukumu. No ģeoloģijas viedokļa — nekas sevišķs.

Bet to, kāpēc katrs paugurs savā krāsā, arī zinātnieks nevar izskaidrot.

Atceļā kāda kalna virsotnē apstājamies, neparasta skata saviļņoti. Plašā ielejā zem mums ir neskarti džungļi. Savus platos lapu vēdekļus pleš ravenālas. Brīvdabas vīnogulāji un orhidejas vijas augšup pa koku stumbriem, apakšā saauguši kaut kādi dzelkšņaini krūmi. Atbalstījusies uz pretējo kalnu virsotnēm, pari ielejai krāsainu tiltu pārmetuši varavīksne. Man šis skats saglabāsies diapozitīvā, bet mūsu kinooperatora filma to parādīs daudziem tūkstošiem skatītāju.

—  Tāda bija visa mūsu sala pirms dažiem gadsimtiem, kad kolonizatori to vēl nebija paspējuši izlaupīt, — mūsu šoferis paskaidro. — Tagad te ir rezervāts.

Nofilmējam arī cukurniedru novācējus. Raža padevusies varena — divu vīru augstumā. Ar zibenīgu mečetes vēzienu vīri cērt niedri pēc niedres un nogulda zemē. Piebrauc smagā mašīna un ražu aizved uz tuvāko cukura pirmapstrādes rūpnīcu.

Uzcienājam strādniekus ar padomju cigaretēm. Vīri sanāk bariņā, ievelk dūmu, slavē. Viņi pirmo reizi smēķē mūsu cigaretes un pirmo reizi runā ar padumju cilvēkiem.

Šoferis, kas prot krievu un kreolu valodas, tulko.

—   Vai var labi nopelnīt? — mēs jautājam.

—   Bada grašus, 9 rūpijas (1,35 rubļu) dienā, ja strādā no saules līdz saulei. Bet tas ir sezonas darbs.

—   Un pēc tam?

—   Reizēm gadās pastrādāt pie ceļu būves vai akmeņu novākšanas no laukiem.

Mājās visiem lielas ģimenes — 8 līdz 10 bērnu. Jā, zem zilajām dienvidu debesīm nav nekāda vieglā dzīve.

Zemes Maurīcijā maz, bet iedzīvotāju daudz. Okeāna piekrastē mēs redzējām nelielus apūdeņotu lauku kvadrātiņus. Te vietējie atsālo augsni, lai varētu izveidot trumus. Turpretim kalnu piekājēs lauki ļoti akmeņaini.

Akmeņus novāc visprimitīvākajā veidā — ar rokām — un kārtīgi sakrauj milzīgās piramīdveida kaudzēs. Mēs garāmbraukdami sākumā domājām, ka tie ir īpatnēji kapu pieminekļi.

Sēžam Austrumāfrikas aviācijas sabiedrības lidmašīnā. Vēl īedzami Maurīcijas robotie krasti un ko aļļu rifi, pie kuriem baltās putu vērpetēs šķīst okeāna viļņi. Tad paveras zils ūdens klajums, tikpat bezgalīgs kā debesis virs mums.

Laipni smaidīdama, salonā ienāk melnādaina stjuarte dzeltenā minikleitiņā ar mazu leopardādas cepurīti cirtotajos matos. Viņa mūs apmāca, kā avārijas gadījumā lietot glābšanas vestes un skābekļa aparātu. Indijas okeāns ir pilns ar haizivīm, kuras to vien gaida, lai vakariņās uzkostu kādu pasažieri, kas lido uz Tanzāniju. Sīs cerības būs veltas, ja mēs sevi aplaistīsim ar īpašu šķidrumu, kas atrodas, lūk, tajā vestes kabatiņā pa kreisi. Ja nav iznācis paēst (tas gan nez vai maz iespējams, jo mums tūliņ pasniegs vakariņas), šajās tūbiņās ir kalorijām un vitamīniem bagāts ēdiens. Ja kāds to visu līdz galam nebūtu sapratis, vestes labajā kabatā var atrast ūdensdroši iesaiņotu papildu instrukciju franču un angļu valodās, bez tam vēl lampiņu.

Pēc sātīgām vakariņām ikvienam normālam cilvēkam uznāk snaudiens.

… Gāžos tieši uz galvas okeānā un ar šausmām atceros, ka stjuarte aizmirsusi pateikt pašu galveno — kā glābšanas vesti piepūst.

— Nolaižamies Daressalamas aerodromā, — man virs galvas no skaļruņa atskan stjuartes balss. — Novēlam interesantu ceļojumu un laimīgu atgriešanos mājās!

MAZS SAFARI PA TANZĀNIJU

|MIERA OSTA — DARESSALAMA

Braucam uz Tanzānijas galvaspilsētu Daressalamu. Abās ceļa pusēs tumsā mirgo uguntiņas. Spirgtajā vējā tās uzliesmo un noplok, uz mirkli skatam atklādamas iedzimto būdas, pār pavardu noliekušos sievieti, aplī satupušu vīru bariņu.

Cik skaisti! Cik romantiski! Cik eksotiski!

Ar galvaspilsētu iepazīstamies vēlu vakarā. Vakariņojam desmitstāvīgās viesnīcas «Kilimandžāro» jumta restorānā. Lejā, līdz pat apvārsnim, mirdz daudzkrāsainās namu ugunis. Tieši mums pie kājām kā melns samts klājas ostas ūdeņi. No ostas pilsēta dabūjusi savu nosaukumu. Arābu valodā Dar-es-Salaam nozīmē «miera osta».

Ostas akvatorijas vidū stāv spoži apgaismots kuģis. Vēlāk uzzinām, ka tas ir tas pats padomju pētniecības kuģis «Vitjaz», kas īsi pirms mums bija apmeklējis Reinjonu.

Daressalama ir kontrastu pilsēta — centrā plašas maģistrāles, modernas augstceltnes, skaisti pieminekļi, bet nomalēs šauras, nebruģētas ieliņas, kas lietus periodā pārvēršas par dubļu upēm, pēc tēvu tēvu paņēmieniem no māla kleķa celtas būdiņas. Vakaros te, tāpat kā lauku ciematos, iedegas ugunskuri un tamtami aicina uz deju. Tirgotāji par dažiem centiem piedāvā pieticīgas vakariņas — bļodiņu rīsa ar mazu gabaliņu gaļas vai ceptas zivs. Vīrieši iedzer no banāniem, sāres un miežiem gatavoto dzērienu pambu, apspriežas par dzīvi, par darbu.

Dzīves apstākļi Tanzānijā kļūst labāki ar katru gadu. Ceļ skolas, slimnīcas, jaunas rūpnīcas. Vietās,-kur melnais afrikānis senāk nedrīkstēja ne kāju spert, tagad viņš ierodas kā saimnieks.

Līdzās lepnajiem tirdzniecības namiem atrodas šaurie indiešu, ķīniešu un arābu veikaliņi un darbnīciņas. Tieši uz trotuāra afrikāņu kokgriezēji izlikuši maskas, nelielas melnkoka figūriņas, mazītiņus tamtamus, masaju šķēpus un no pērlītēm darinātas rotas lietas. Cena atkarīga no pircēja kaulēšanās spējām. Veikals diezin kā nezeļ. Vietējie iet vienaldzīgi garām. Bagātie ārzemju tūristi savukārt iepērkas lielajos mākslas salonos, kur viņi par dā gu naudu var dabūt īstus mākslas darbus. Uz ielas izliktie priekšmeti ir masu produkcija, kas domāta tūristiem, kuriem naudas pamazāk, bet kaut kas no Tanzānijas piemiņai jāaizved. Puscenas nokaulējuši, mēs esam ļoti apmierināti.

Tomēr ar kokgriešanu nodarbojas daudzi. Ceļā uz tūristu iemīļotajām vietām redzam veselas kokgriezēju grupas, kas sēž zem nojumes, griež savas iemī'otās standartfigūriņas (populā s motīvs — opija smēķētājs un maska ar atvērtu muti, kurā viens zobs) un gaida pircējus. Turpat uz prīmusa viņi uzvāra ēdienu, paēduši nosnaužas un griež atkal.

Spilgts kolorīts ir Daressalamas tirgum. Veseli kokosriekstu, banānu, apelsīnu, kāpostu, tomātu, kartupeļu un burkānu kalni sakrauti tieši uz putekļainās zemes. Brūni kā šokolāde bērneļi plikiem vēde.iņiem, klaigas, kaulēšanās, kas te, dienvidos, pieder pie labā toņa.

Blakus tirgum paceļas dzīvojamo ēku jaunceltņu rajons, gandrīz tāds pats kā pie mums Āgenskalnā, tikai priežu vietā kokospalmas.

Tanzānijas valdība atvēl ievērojamus līdzekļus dzīvojamo ēku celtniecībai. Netīros graustus, kur valda liela saspiestība, pamazām nomaina mūsdienīgi mājokļi. Novecojušo koloniālisma laikmeta ēku vietā stājas modernas jaunceltnes, kas reprezentē jauno Tanzāniju.

Abpus Lumumbas šosejai, kur senāk atradās nabadzīgais, netīrais afrikāņu kvartāls, tagad veidojas vismodernākā pilsētas daļa. Pāri zemajām, vēl nenojauktajām būdām paceļas TANU (Tanganjikas Afrikāņu Nacionālās Ūnijas) ēka un netālu no tās Tanzānijas jaunatnes organizācijas mītne. Arodbiedrībām bija liela loma Tanzānijas neatkarības izcīnīšanā, tāpēc laukumā modernās Arodbiedrību savienības celtnes priekšā uzcelts liels obelisks ar brīvības lāpu.

Tūlīt aiz jaunās Nacionālās bankas augstceltnes sākas valdības iestāžu un bagātnieku villu rajons. Savrupmājas te izvietotas labi koptu dārzu vidū, pasargātas no trokšņiem un putekļiem. Te atrodas arī Tanzānijas Valdības nams. Tam apkārt plešas liels dārzs, kur brīvā dabā pastaigājas strausi, skraida antilopes un zebras. Dzīvnieki ir tik droši, ka nebaidās cilvēku un ņem barību no rokas. Prezidents Njerere te uzturas tikai darba laikā. Dzīvo viņš ārpus pilsētas mazā ģimenes mājā Msasani līča krastā.

49

Tanzānijas Apvienotās Republikas prezidents un valdības priekšsēdētājs Džulijs Kambarage Njerere neapšaubāmi ir pats populārākais cilvēks valstī. Viņš dzimis Butiamas ciematā pie Viktorijas ezera un ir sanaki cilts virsaiša dēls. Taboras pilsētā apdāvinātais skolnieks gatavojās augstskolai, pēc tam Ugandā Makereres uni-

4 — 3477

Versitatē studēja pedagoģiju. Atgriezies Taborā, viņš tur no 1945. līdz 1949. gadarn strādāja par skolotāju.

Skolotājs viņš palika arī, kad 1952. gadā atg iezās Austrumāfrikā pēc vēstures un tautsaimniecības studijām Edinburgā. Tanzānieši savu prezidentu vēl tagad; sauc par «mvalimu» — skolotāju.

Jau agri Njerere pievienojās atbrīvošanās kustībai un 1953. gadā kļuva par TAA (Tanganjikas Afrikāņu Asociācijas) prezidentu. Sīs asociācijas spēku stipri ierobežoja angļu ietekme un tas, ka par tās biedriem varēja būt tikai afrikāņi. Tādēļ Njerere jau gadu vēlāk, 1954. gada 7. jūlijā, nodibināja Tanganjikas afrikāņu nacionālo ūniju. Tagad arī eiropiešu un aziātu mazākums varēja kopā ar afrikāņiem cīnīties par zemes atbrīvošanu un demokrātisku jauncelsmi.

Suahili valodā septiņi ir «saba», 7. jūlijs — «Saba saba». Un tā katru gadu jūlija sākumā Tanzānijā notiek Saba saba svētki par godu TANU nodibināšanai. Savu kulmināciju svētki sasniedz tieši 7. jūlijā.

Saba saba festivāla laikā notiek politiskas sanāksmes, demonstrācijas, izstādes, masu sarīkojumi, kur daudz dzied un bungo, bet visvairāk dejo. Uz raibā sieviešu apģērba redz lieliem burtiem uzrakstītus vārdus «Saba saba», «TANU», «Uhuru» (atbrīvošana).

1961. gadā Njereres vadībā angļu mandāta apgabals Tanganjika izcīnīja neatkarību un kļuva par republiku.

1964. gada 12. janvāri Zanzibāras salā Abeida Ka umes vadībā gāza sultānu un proklamēja Pembas un Zanzibāras republiku. Trīs mēnešus vēlāk, 1964. gada aprīlī, salu valsts Zanzibāra un sauszemes valsts Tanganjika apvienojās vienā valstī, kas ieguva nosaukumu — Tanzānijas Apvienotā Republika.

TANU ir strādnieku un zemnieku partija. Ar saviem 1,9 miljoniem biedru tā kopā ar arodbiedrībām, jaunat

nes savienību un sieviešu organizāciju veido valsts politisko pamatu.

Ievērojams notikums Tanzānijas dzīvē bija TANU nacionālās izpildkomitejas sesija, kas notika 1967. gadā no 26. līdz 29. janvārim Ziemeļtanzānijas rūpniecības centra Arušas Kongresu pilī. Šajā sesijā Njereres vadībā apsprieda valsts tālāko likteni un pieņēma vēsturisko Arušas deklarāciju — p ogrammu republikas nekapitālistiskai attīstībai. Šī garā, ļoti sarežģītā ceļa gala mērķis ir sociālistiskā sabiedrība. Cīņa pret nabadzību, slimībām, analfabētismu un korupciju, pret koloniālismu un imperiālismu ir Arušas deklarācijas svarīgākās pamattēzes.

Kolonizatori jaunajai valstij atstāja bēdīgu mantojumu. 85 procentiem iedzīvotāju nebija nekādas izglītības. Lauksaimniecība bija primitīva, nolaista, rūpniecība neattīstīta.

Nu jau desmit gadus 14 miljonu Tanzānijas iedzīvotāju pašu rokām veido savu dzīvi. Zeme pasludināta par valsts īpašumu. Nacionalizētas bankas, eksporta un importa firmas, rūpniecības apvienības un apdrošināšanas sabiedrības. Sākot ar 1967. gadu, pakāpeniski tiek nacionalizēti plaša patē iņa preču ražošanas uzņēmumi, kas līdz tam galvenokārt piederēja indiešu un pakistāniešu mazākumam; dažkārt tiek izveidotas jauktas sabiedrības ar valsts un sīkā privātkapitāla līdzdalību.

Galvenā Tanzānijas ekonomikas nozare ir lauksaimniecība.

Gan lopkopība, gan zemkopība ir ekstensīva. Apmēram 60 procentus Tanzānijas teritorijas apdraud cece mušas. Šajos rajonos nevar turēt mājlopus. Tos galvenokārt audzē centrālajos apgabalos un dienvidu plakankalnēs.

Kaut gan zeme Tanzānijā ir ļoti auglīga un klimats atļauj ievākt vairākas ražas gadā, valstī trūkst pārtikas produktu. Atsevišķos rajonos, sevišķi dienvidos un Songejas apgabalā, 4 līdz 5 mēnešus gadā ļaužu vienīgā barība ir banāni un manioka.

Galvenās pārtikas kultūras ir sāre, sorgo, kukurūza un manioka.

Sizala ražošanā Tanzānijai pieder pirmā vieta pasaulē. Balto, ļoti izturīgo šķiedru, kas mitrumā ne saraujas, ne izstiepjas, pagaidām nav spējusi aizstāt nekāda sintētika. Sizala plantācijas aizņem ap 300 000 hektāru. Tās galvenokārt atrodas Indijas okeāna piekrastē. Dažviet no tumšzaļajām lapu rozetēm izplaukuši ap četrus metrus gari neizskatīgi ziedi. Tādi stādi vairs neder šķiedrai, un to vietā jāizaudzē jauni. Visas sizala plantācijas tagad ir nacionalizētas. Izveidotas arī jaunas, labākas šķirnes.

Cukurniedru plantācijas un pirmapstrādes rūpnīcas pagaidām lielāko tiesu atrodas ārzemju uzņēmēju rokās, bet viņu rīcību stingri kontrolē valsts. Tanzāniešiem palicis atmiņā 1964. gads, kad cukurs bija jāieved no kaimiņzemes Kenijas, kamēr ārzemnieki, kam piederēja pašmāju cukura pirmapstrādes rūpnīcas, pēc lielas peļņas dzīdamies, produkciju pārdeva citām zemēm. Tagad šāds stāvoklis vairs nevar atkārtoties — cukura pirmapstrādes rūpnīcas strādā vispirms savas zemes vajadzībām, un Tanzānijai cukura pietiek.

Vēl divas lauksaimniecības kultūras ieņem svarīgu vietu Tanzānijas ekonomikā — kafija un kokvilna. Kā kafijas, tā kokvilnas audzētāji apvienojušies lielos kooperatīvos, kas nodarbojas ar produkcijas apstrādi un realizāciju.

Tanzānijā audzē divas pazīstamas kafijas šķirnes — arabiku KilimandŽāro un Meru kalnu nogāzēs un robustu pie Viktorijas ezera un Rungvas apgabalā.

Aizvien lielāku popularitāti Tanzānijas laukos iegūst kooperatīvi. Zemnieki apvieno savus nelielos lauciņus un kopīgi tos apstrādā.

Pirms dažiem gadiem 200 kilometrus uz dienvidiem no Daressalamas sāka celt pirmo darba kooperatīva ciematu Ikviriri. Tā projektu izstrādāja afrikāņu būvinženieri, kas mācījušies Daressalamas un Maskavas augstskolās. Kooperatīva biedri ar lielu sajūsmu ķērās pie sava «udžamaa» (suahili valodā tas nozīmē — brālība, solidaritāte, sociālisms) ciemata celtniecības. Paši viņi gatavoja ķieģeļus, vispirms uzcēla 30 metrus augstu ūdenstorni (jo ūdens Āfrikā ir dzīvība), pēc tam pārvaldes ēku, skolu, ambulanci, ērtas dzīvojamās mājas. Jaunais ciemats atrodas 8 kilometru attālumā no Rufidži upes, un plūdi to vairs nevar apdraudēt.

Kooperatīvu galvenais mērķis ir pāriet no ekstensīvās naturālās saimniecības uz augstražīgu lielsaimniecību un pamazām izkonkurēt kapitālistiskos elementus kokvilnas, kafijas un citu lauksaimniecības produktu ražošanā.

Bagātie zemes īpašnieki saprot, ka jaunā kustība apdraud viņu privileģēto stāvokli. Vietām viņu pretošanās jaunajam valdības kursam ieguvusi terora un diversiju raksturu, tāpēc ciematos izveidotas bruņotas pašaizsardzības vienības.

Nacionālais ienākums — 22 sterliņu mārciņas uz vienu ied_zīvotāju — 1961. gadā bija gandrīz vai viszemākais Āfrikā. Līdz 1970. gadam tas bija pieaudzis pusotras reizes. Saskaņā ar otro piecgades plānu (1969.—1974. g.) Tanzānijā uzcelts ap 300 nozīmīgu objektu.

Koloniālisma laikā tikai 40 procenti skolas vecuma bērnu apmeklēja pamatskolas. Tagad visā valsti notiek analfabētisma likvidēšanas kampaņa. Ceļ skolas, sagatavo skolotājus, rīko kursus pieaugušajiem. Paredzēts, ka vienas paaudzes laikā visas ciltis iemācīsies runāt un rakstīt oficiālajā suahili valodā.

Vispirms bērni un pieaugušie apgūst visnepieciešamākās prasmes — lasīt, rakstīt, rēķināt, pazīt pulksteni, kaitīgos insektus, īpaši cece mušu.

Tanzānijā vēl joprojām jūtams speciālistu trūkums. Kolonizatori, atsaukdami savus ierēdņus un speciālistus no iestādēm, rūpnīcām, raktuvēm, cerēja, ka jaunās republikas saimnieciskā dzīve ar to apstāsies. Bet viņi rūgti pievīlās. Palīdzīgu roku sniedza PSRS un citas sociālistiskās valstis, gan bez maksas mācīdamas savās augstskolās afrikāņu studentus, gan sūtīdamas uz Tanzāniju savus speciālistus.

1964. gadā durvis vēra viens no modernākajiem universitātes kompleksiem Āfrikā — Daressalamas universitāte, kas uzcelta galvaspilsētas tuvumā. Pēc visjaunākajām prasībām iekārtotie mācību korpusi un laboratorijas savienotas ar pārejām. Visa ansambļa centrā atrodas sanāksmju zāle — liela apaļa celtne ar stiegrotā dzelzsbetona jumtu paraboloīda formā. Blakus mācību korpusiem augstceltnēs atrodas studentu kopmītnes. Mācību spēki dzīvo skaistā parkā vienstāva vai divstāvu ēkās.

Uzzinājis, ka esam no Padomju Savienības, kāds rietumvācu dārzu arhitekts, kas te iekārtojis apstādījumus, uzaicina mūs uz glāzi tējas kafejnīcā.

Pagalmiņā zem palmām novietoti pīti krēsli un galdiņi. Kafejnīcā pašapkalpošanās. Te var dabūt vieglus uzkožamos, tēju, kafiju, bezalkoholiskos dzērienus.

Dārzu arhitekts pastāsta, ka strādājot uz līguma pamata un nopelnot 600 dolāru mēnesī. Daļu algas viņš saņemot vietējā valūtā, daļu pārsūtot uz dzimteni ģimenei. Vēl pāris gadus pastrādāšot, tad kādu laiku gulēšot uz lauriem.

Stāstītājam par godu jāatzīst, ka apstādījumi universitātes ansamblī izveidoti ļoti gaumīgi — pamatā labi kopts zāliens, kurā kā skaisti akcenti izvietotas eksotisko puķu grupas, kaktusi, agaves, akmeņi.

Daressalamas universitātē pašlaik mācās 11 500 studentu, galvenokārt afrikāņu. Te ir fizikas, ķīmijas, valodniecības un teātra zinību fakultātes. Tikpat daudz studentu kā universitātē ir arī Daressalamas tehnikumā, inženieru skolās un citās tehniskās mācību iestādēs.

Pārvarēt laika posmu pāri vairākām paaudzēm Tanzānijā tagad nav nekas sevišķs. Daudzu studentu vecāki bieži vien dzīvo cilts kopienā kaut kādā tālā milzīgās zemes nostūrī un neprot ne lasīt, ne rakstīt. Meitene, kuras māte pazina tikai kukurūzu, tagad nodarbojas ar moderno' uztura zinātni un rēķina kalorijas, lai palīdzētu zemē novērst badu. Jauni vīrieši, kuru tēvi labākajā gadījumā pazina tikai kokā iegrieztu kalendāru, tagad, strādādami ar modernām elektroniskām skaitļošanas mašīnām, sastāda valsts attīstības plānus līdz 2000. gadam.

Tanzānija nav pirmā zeme pasaulē, kas iet šādu nekapitālistiskas attīstības ceļu. Njerere un viņa līdzgaitnieki var balstīties uz PSRS un sociālistisko valstu pieredzi.

VAI ADAMS BIJA AFRIKĀNIS?

Daressalamas nacionālajā muzejā glabājas 1 750 000 gadu vecs cilvēka galvaskauss. Tam blakus — rupji aptēsti, primitīvi darba rīki, kurus neapšaubāmi darinājusi domājoša būtne.

Netālu no Serengeti plato starp Nātrona un Ejasi ezeriem atrodas Oldovajas aiza. Šī aiza radusies pirms 100 000 gadiem lielas zemestrīces rezultātā un ir daļa no lielās Āfrikas ieplakas, kas stiepjas no Zambijas līdz Sarkanajai jūrai. Aizas sienas atgādina kārtainu torti, un šajās kārtās var izlasīt miljonu gadu vēsturi.

1911. gadā Berlīnes profesors Katvinkels te atrada aizvēsturisko laiku dzīvnieku paliekas. Izrakumos bija nīlzirgi ar acīm kā tālu izvērstiem teleskopiem, ziloņi ar lejup pavērstiem ilkņiem, žirafes ar platiem ragiem. Jau toreiz radās doma, ka te varbūt meklējamas arī pirmatnējo cilvēku atliekas.

1931. gadā pie darba ķērās Kenijas paleontologs profesors Luiss Likijs kopā ar savu sievu Mēriju. 28 gadus viņi, vēlāk arī divi viņu dēli, pašaizliedzīgi panesa gan dedzinošo ekvatora sauli, gan tropiskās lietus gāzes, atteicās no visām civilizētās pasaules ērtībām. Pārvietodamies lielāko tiesu četrrāpus, viņi centimetru pa centimetram izpētīja visu kilometriem garo aizu.

Beidzot 1959. gada 17. jūlijā Mērija Likija blakus kādam zemes noslīdenim pamanīja divas cilvēka zobu saknes un daudz sīku galvaskausa gabaliņu; 19 dienas abi zinātnieki pārsijāja tonnām zemes, vāca kaulu drumstalas un tikai pēc tam no 400 atsevišķiem fragmentiem rekonstruēja galvaskausu.

Tā Likiji atklāja jaunu pirmcilvēka dzimtu — sindžantropu (Austrumāfrikas cilvēku). Pēc Luisa Likija teorijas, cilvēks cēlies nevis no primitīvā australopitēka, bet gan no citas sugas, ko zinātnieks nosauca par homo habilis. Šis radījums pratis izgatavot darba rīkus. Aus* tralopitēks, pēc Likija domām, ir kāds sānu atzarojums, kura ģints beigusies pirms 700 000 gadiem. Šai teorijai trūka pierādījumu, tāpēc zinātnieki to uzņēma skeptiski, īpaši rasisti, kuriem šķita neiespējami, ka pirmais cilvēks būtu bijis nēģeris. Tomēr Luiss Likijs nodzīvoja tik ilgi, lai paša acīm redzētu savas teorijas pierādījumu. Nedēļu pirms Luisa nāves viņa dēls Ričards Likijs parādīja tēvam cilvēka galvaskausu, kas ir vēl par miljonu gadu vecāks nekā sindžantrops. Ričards to bija atradis Kenijā pie Rūdolfa ezera. Atrastais galvaskauss nepieder pie homo habilis, bet tas arī neatbilst nevienai no pazīstamajām sugām.

Galvaskausa īpašnieks dzīvojis apmēram vienā laikā ar australopitēku, tātad pirms vairāk nekā divarpus miljoniem gadu. Galvaskauss pēc formas līdzinās mūsdienu cilvēka galvaskausam, tam nav arī pērtiķiem raksturīgo uzacu loku. Tas ir pierādījums Luisa Likija izvirzītajai hipotēzei.

Kopā ar pašu vecāko cilvēka galvaskausu ekspedīcija atrada arī gūžas kaulu un apakšstilba daļas. Arī tie ļoti atgādina mūsdienu cilvēku kaulus. Ričards Likijs izteicis hipotēzi, ka cilvēks sācis staigāt divām kājām daudz agrāk, nekā to domāja līdz šim.

Afrikāņi smejas, ka Vecā derība būšot jālabo — Ādams dzīvojis Āfrikā un piederējis pie melnās rases.

Daressalamas muzeja priekšā ir «dzīves koks». Afrikāņu mākslinieks Patuma Alale divžuburainā melnkokā iegriezis simtiem figūru, kas attēlo paaudžu secību. Cik gan augsts būtu šis koks, ja tas sāktos no sindžantropa?

Ar katru gadu tūkstoti cilvēks aizvien drošāk nostājās uz kājām, viņa ķermenis iztaisnojās, rokas kļuva veiklākas. Salīdzinājumā ar šo aizvēsturisko laikmetu cilvēces vēstures periods ir ļoti īss.

«Tu paziņo savā vēstulē, ka esi atvedis daudz skaistu un brīnišķīgu dāvanu — 300 ar smaržvielām, melnkoku, ziedēm, panteru ādām, ziloņkaulu un visdažādākajām lieliskām lietām apkrautu ēzeļu… Tu arī teici savā vēstulē, ka esi atvedis punduri no Garu zemes …» — tā 25 gadsimtus pirms mūsu ēras rakstīts Ēģiptes valdnieka drauga priestera Huefhora biogrāfijā. Šis teksts ir viena no pirmajām rakstiskajām liecībām par ēģiptiešu tirdzniecības un laupīšanas braucieniem uz dienvidu zemēm.

Valdnieces Hatšepsutes (15. gs. pirms mūsu ēras) klinšu templī, kas ir viens no skaistākajiem senās Ēģiptes arhitektūras pieminekļiem, attēlots ēģiptiešu brauciens uz Puntu — Dievu zemi (Sornālijas piekrastē). Ciļņos parādīts, kā ēģiptiešu kuģi pietauvojas krastā, kā Puntas valdnieks ar svītu sagaida svešiniekus, kā notiek preču apmaiņa. Beidzot nesēji piekrauj kuģus ar Puntas zemes bagātībām: ziloņkaulu, zeltu, vīraku, melnkoku, smaržojošiem kokiem, leopardu ādām, pērtiķiem, vergiem. Herodots stāsta, ka faraons Neho 6. gadsimtā pirms mūsu ēras sūtījis feniķiešu jūras braucējus apkārt Lībijai (tā toreiz sauca Āfriku). Jūrnieki šķērsojuši Sarkano jūru, devušies tālāk pa Indijas okeānu un trešajā gadā, izbaukuši cauri Herakla stabiem (Gibraltāram), atgriezušies dzimtenē, tā pierādot, ka Āfriku no visām pusēm apskalo ūdeņi.

Romieši jau labi pazina Austrumāfriku. No mūsu ēras pirmā gadsimta ir saglabājies ceļvedis, kur sīki aprakstītas ostas, līči un tirdzniecības pilsētas līdz pat Zanzibārai.

Mūsu ēras 7.—8. gadsimtā, kad arābi iekaroja milzu teritorijas no Indijas līdz Spānijai, viņi bieži apmeklēja ari Āfrikas austrumu piekrasti un Madagaskaru. Viņiem līdzi brauca zinātnieki.

Arābu valodā uzrakstītajā Kilvas hronikā, kas aptver 500 gadus ilgu posmu no 1060. gada līdz portugāļu iebrukumam, pastāstīts, ka pirmie neafrikāņu izcelsmes iedzīvotāji 975. gadā apmetušies Kilvas saliņā Tanzānijas dievidos. Tie bijuši persiešu tepiķu audēji no Širas pilsētas. Ap 14. gs. Kilvas pilsēta kļuva par svarīgāko sava laika ostu Austrumāfrikā. Te beidzās 2000 kilometru garais karavānu ceļš no kontinenta iekšienes, no lielajiem ezeriem. Mēnešiem ilgi nesēji soļoja ar ziloņkaula, zelta, cēlkoku un zvērādu nastām uz galvas, lai tās apmainītu pret ikdienai vajadzīgām lietām, arābu garšvielām, indiešu zīdu, ieročiem.

50 kilometrus uz ziemeļiem no Daressalamas Indijas okeāna krastā atradās cita tirdzniecības pilsēta — Kaole. 13.—15. gs. te valdīja arābu sultāni. Visas ēkas šajā pilsētā celtas no koraļļu bluķiem bez saistvielām. Saglabājušās mošejas drupas — to priekšā ir baseins, kur muhamedāņi pirms dievlūgšanas mazgājuši kājas. Turpat blakus dzīvojamām mājām atradušās sultānu, viņu sievu, bērnu un galminieku kapu vietas. Uz kāda sultāna kapa, ko rotā vertikāls stabs, saulē sildās rūsgana čūska. Mūs pamanījusi, tā ļauni nošņācās un pazūd kādā spraugā.

Arābu tirgotājus interesēja galvenokārt melnais, baltais un dzeltenais zelts. Apbruņotas vergu tirgotāju bandas devās zemes iekšienē, sagūstīja afrikāņus un pārdeva tos gan kalifu un sultānu galmos, gan Indijā un pat Ķīnā. Arābu tirgotāji iesāka afrikāņu aizvešanu verdzībā, nākamajos gadu simteņos to nesalīdzināmi plašākos apmēros turpināja eiropieši — portugāļi, angļi, franči.

Dodamies uzBagamoju pāršķirt vienu no drūmākajām lappusēm Āfrikas vēsturē.

Ir jauka, saulaina.diena. Ceļš vijas pa apbrīnojami skaistu novadu, vietām pietuvodamies okeānam, vietām šķērsodams kokospalmu birzis un mango koku audzes.

Apstājamies, lai nofilmētu kādu afrikāņu ciematu. Mūs tūlīt apstāj bērnu bars un prasa šiliņus. Uzdāvinām viņiem atlikušos suvenīrus. Bet, tiklīdz bērni pamana uz sevi vērstos fotoobjektīvus, tā pajūk kur kurais.

Bagamoja ir tipiska neliela arābu ostas pilsēta. Tās centrā atrodas laukums, kura vidū ir tirgus nojume, bet vienā malā baznīca. No šī laukuma uz visām pusēm sadalās šauras ieliņas ar applukušiem mūra namiņiem. Tajos ir veikaliņi un darbnīcas. Pie aizvēsturiskas «Singera» šujmašīnas aizsnaudies vecs afrikānis. Kurpnieks piesit atplīsušu pazoli un jautri tērzē ar savu klientu, kas turpat stāv ar vienu basu kāju. Ātri, lēti un labi, nekādas gaidīšanas, nekādas kvīts rakstīšanas.

Bagamojo suahili valodā nozīmē — «Seit es atstāju savu sirdi».

No 16. līdz 19. gadsimtam Bagamoja un Zanzibāras sala bija lielākās Austrumāfrikas vergu tirdzniecības vietas. Vēsturnieks Edvarts A. Alp_ers, kas strādā Daressalamas universitātē, izpētījis Āfrikas vergu tirdzniecības vēsturi. Triju gadsimtu laikā kontinents zaudējis ap 200 miljonu savu labāko dēlu un meitu.

No pazīstamā ceļotāja un afrikāņu drauga Dāvīda Livingstona piezīmēm mēs uzzinām, kā Austrumāf ikā ķēra vergus. Vergu tirgotāji no Kilvas vai Bagamojas devās uz kādu no iezemiešu ciematiem zemes iekšienē. Ar spožām stikla krellītēm, spogulīšiem, rumu un ieročiem viņi uzpirka virsaiti, pēc tam kopā ar to rīkoja uzbrukumus kaimiņu ciemiem. Nolaupītos cilvēkus kā lopus iesprostoja ar mietiem apžogotos aplokos, un tirgotāji atlasīja sev noderīgākos. Livingstons izglāba kādu zēnu un viņa māti, par abiem samaksājot ar 4,5 metriem nebalināta katūna. Pēc šādiem vergu mednieku gājieniem parasti sekoja bads, un tirgotāji zēnus un meitenes dažreiz nopirka par nedaudzām saujām kukurūzas. Visbeidzot cilšu virsaiši pārdeva paši savas cilts piederīgos. Tā veseli apvidi palika bez cilvēkiem. Savās piezīmēs Livingstons raksta:

«Mēs gājām garām kādai sievietei, kuras kakls bija piesiets pie koka un kura bija mirusi. Šī apvidus iedzīvotāji mums stāstīja, ka viņa neesot tikusi līdzi pārējiem vergiem un viņas kungs nav gribējis, lai tā kļūtu par īpašumu kādam citam. Mēs redzējām citus, kas tāpat bija piesieti, un kādu nelaimīgo, kas gulēja nodurts asiņu peļķē. Mēs uzzinājām, ka dažkārt nespēcīgajiem vergiem pāršķeļ galvaskausu un atstāj tos uz ceļa. Šim barbarismam ir savs mērķis: bailes, kuras pārņem dzīvi palikušos, piespiež viņus paciest gājiena grūtības. Bez tam tirgotāji slepkavodami dod vaļu savām dusmām par to, ka vergs nespēj turpināt ceļu un tā laupa viņiem peļņu. Šādi nejauki skati bija redzami viscaur gar Ravumas upi un tāpat arī vergu ceļā no Taboras uz Bagamoju. Šo ceļu kopā saķēdētiem vai arī ar jūgu ap kaklu sasaistītiem nelaimīgajiem vajadzēja veikt divu mēnešu laikā, nesot savu mocītāju mantas …»

Kādreizējā Bagamojas franču misijā ir muzejs, kur izstādīti daudzi priekšmeti, kas atgādina šo visdrūmāko Āfrikas vēstures periodu. Te redzami dzelzs kakla riņķi, važas, jūgi, ar kuriem kopā sasaistīja divus vergus, dokumenti, zīmējumi.

Bagamojā nelaimīgos vai nu ieslodzīja cietokšņa pagrabā, vai arī ar ķēdēm piesēja pie milzu baobaba.

Šis baobabs te atrodas vel tagad. Resnā ķēde ieaugusi tā stumbrā, tikai vietumis redzami daži tās posmi.

Naktī vergus sadzina kuģos. 20 metrus garā un 7,5 metrus platā burinieka salādēja no 300 līdz 500 cilvēku. Sākās trīs mēnešu garais ceļš uz Jauno kontinentu. No bada, slāpēm un sliktā gaisa lielākā daļa gāja bojā. Pa naktīm, lai novērstu dumpi, vergus ieslēdza ķēdēs un novietoja 70 centimetrus augstā cietumā, kur tie tupēja cieši piespiesti cits pie cita. Ēdināšanas reizēs uz klāja pie lielgabaliem stāvēja sargi, gatavi katru brīdi šaut uz nelaimīgajiem. Afrikāņi bija pārliecināti, ka baltie viņus apēdīs. Daudzi labāk metās ūdenī vai arī atteicās no barības un nomira badā. Zinātnieks Alpers noskaidrojis, ka tikai katrs desmitais sasniedzis Amerikas krastus.

Trīssimt gadu ilgā vergu tirdzniecība bija labs ienākumu avots — peļņa sasniedza 800 procentus. Rietumeiropas valstis ar vergu tirdzniecību sarausa milzīgas bagātības.

Dienvidamerikas un it īpaši Ziemeļamerikas civilizācija ir uzcelta uz vismaz 30 miljonu afrikāņu kauliem un asinīm. Viņu pēctečus te vēl tagad uzskata par pārijiem.

Tanganjikā vergu tirdzniecību aizliedza tikai 1922. gadā, kaut arī oficiāli tā bija pārtraukta jau no 1860. gada, kad vergus «atbrīvoja», jo «algas verdzība» daudzos gadījumos deva lielāku peļņu.

Līdz 1891. gadam Bagamojā atradās «Vācu Austrumāfrikas» gube natora rezidence, pēc tam to pārcēla uz Daressalamu. Vārds «Bagamoja» paturēja savu drūmo skaņu no vergu mednieku laikiem un kļuva par ķeizariskās Vācijas koloniālās verdzības sinonīmu.

Kilimandžāro pakājes zemju pakļaušana verdzībā sākās 1885. gadā. Ikvienu nemiera izpausmi nežēlīgi apspieda. Tikai triju gadu laikā — no 1894. līdz 1897. gadam — te notika 170 lielākas soda ekspedīcijas un neskaitāms daudzums mazāku pret afrikāņiem vērstu represiju.

Tagad pagalmā, kur senāk sadzina savaņģotos, sēž «rakstu pratējs» un par nelielu atlīdzību uzraksta vēstuli vai sastāda kādu dokumentu. Ve-gu tirgus vietā pirms simts gadiem uzceltā kātoju misija tagad ir tukša un pamesta. Vienā no ēkām ierīkota pamatskola. Tūristiem parāda nelielu kapelu, kurā pirms aizvešanas uz Londonu gulējis mirušais Dāvids Livingstons.

Afrikāņi līdz pat šai dienai glabā Livingstona piemiņu. Visur, kur bijis lielais pētnieks — Taborā un Malavijā, Livingstonā un pie Viktorijas ūdenskrituma, ko viņš pirmais aprakstījis —, ierīkoti viņa piemiņas muzeji. No nelielā Citombo ciemata, kur 1873. gada 1. maijā Livingstons mira, viņa uzticamie pavadoņi afrikāņi uz rokām nesa iebalzamēto līķi cauri visai Tanganjikai un nolika zem lielā Bagamojas baobaba (pērtiķu maizes koka). Te sapulcējās vairāk nekā septiņi simti atsvabināto vergu, lai atvadītos no sava drauga un labvēļa.

Bagamoja dzīvo jaunu dzīvi. Tās 2200 iedzīvotāji nodarbojas ar zveju un kopras iegūšanu. Pilsētā uzcelta jauna slimnīca, vidusskola ar internātu, dzīvojamās mājas, rūpnīcas. Sāls, ko iegūst pilsētas apkaimē, pietiek ne tikai pašu zemes vajadzībām, bet arī eksportam.

KO VĒSTA TAMTAMI?

Daressalamas nomalē, netālu no universitātes, atro• das Tanzānijas Brīvdabas muzejs. Ne eksponātu skaita, ne plašuma ziņā tas nevar līdzināties mūsu Brīvdabas

muzejam. Nelielā teritorijā uzcelti dažādu cilšu mājokļi, kas atšķiras gan būvmateriāla, gan ārējā izskata un iekārtojuma ziņā.

Niamvezi cilts virsaiša māja ir ar palmu lapām apjumta apaļa kleķa celtne. Pašā jumta smailē atrodas varas simbols — stikla bumba. Aplī zem bumbas sarindotie gliemežvāki norāda, ka virsaitis nav nekāds tukšinieks, ka viņam ir gana naudas un lopu.

Changu cilts māja atgādina labi nokrautu āboliņa kaudzi, bet gogo cilts savas mājas ceļ četrstūrainas un jumtu noklāj ar zemi. Jumts apaug ar zāli, tā vējā kustas, un māja izskatās kā dzīva. Virs jumta pacelts totēms — koka vieplis, kura uzdevums ir aizdzīt ļaunos garus.

Masaju kleķa māju lietus izskalojis, un tās vietā rēgojas bezveidīga mālu kaudze. Saglabājusies masaju jauniešu būda, kurā ielīst var tikai ļoti tievs cilvēks un arī tad tikai pietupjoties.

Staigājot pa tukšo, vientulīgo muzeju, mēs prātojām, cik skaisti būtu, ja katrā mājā mitinātos daži attiecīgās cilts pārstāvji, tērpušies savos krāšņajos nacionālajos tērpos, austu, pītu, izgatavotu kokg iezumus. Svētdienās, kad apmeklētāju pieplūdums lielāks, te varētu pieaicināt dejotājus. Skanētu tamtami, afrikāņu ritmiskās dziesmas, dejā virpuļotu melnie ķermeņi.

Tūristu laiks un līdzekļi ir ierobežoti. Nokļūt pie malaviem Njasa ezera krastos un pie bahu nēģeriem, kas dzīvo pie Tanganjikas ezera, gandrīz vai nav iespējams slikto ceļu dēļ.

Tanzānijas plašumos mīt vairāk nekā trīsdesmit dažādu cilšu, kas cita no citas atšķiras ar savām paražām, dejām, mūziku, tērpiem. Šīs īpatnības pagaidām palīdz saglabāt afrikāņu noslēgtais dzīves veids — ceļu nav, kājām tālu neaiziesi. Tāda pati saule pašu ciemā,

tāda kaimiņos. Piepūle un steiga pie afrikāņiem nav cieņā. Mūsu skolēni katru gadu dodas ekskursijās pa savu dzimto zemi. Vairumam afrikāņu viņu apvārsnis nepārsniedz dažus desmitus kilometru. Pagaidām.

Pa jaunierīkotajiem ceļiem uz vietējo iedzīvotāju ciematiem jau steidz civilizācijas labumi un ļaunumi — velosipēdi, tranzistori, degvīns, narkotiskas vielas, venēriskās slimības.

Nav ko noliegt, ārzemju tūristi aplūko eksotiski tērptos iezemiešus ar tādu pašu interesi kā savvaļas dzīvniekus. Bet, lai ieraudzītu kā vienus, tā otrus, jādodas diezgan tālu zemes iekšienē. Pilsētās afrikāņi no eiropiešiem atšķiras tikai ar ādas krāsu.

Vislielāko popularitāti, paši to nemaz nevēlēdamies, ieguvuši masaji. Vārds «masai» tulkojumā nozīmē «govs».

Kādreiz sensenos laikos viņu labais dievs Enkai sadalījis pasauli. Bantu nēģeriem viņš piešķīris zemi, bet saviem mīļajiem bērniem masajiem — lopus. Kopš tiem laikiem masaji ar saviem ganāmpulkiem klīst apkārt pa Kenijas un Tanzānijas savannām, nebaidīdamies pievākt arī svešus lopus, jo pats Enkai, kas sūta lietu un aizdzen sērgas, to atļāvis. Un bargie likumi tur nekā nevar darīt.

Atraduši labas ganības, masaji ierīko apmetni. Tai ir apļa veids. Lai pasargātos no plēsīgajiem zvēriem, apkārt apmetnei no dzelkšņainiem krūmiem izveido žogu. No lopu mēsliem un māliem uzkleķē zemas būdas bez logiem, katrai sievai savu. Pagalma vidū pa nakti sadzen lopus, turpat pa dienu kurina uguni, vāra ēdienu.

Masaji ir hamiti, kas ieceļojuši no Āfrikas ziemeļiem, bet, sajaucoties ar nēģe u ciltīm, zaudējuši savu gaišo ādas krāsu. Ar savu slaido augumu, aristokrātisko stāju, pār vienu plecu pārmesto sarkano togu un šķēpu rokās viņi stipri atšķiras no pārējiem afrikāņiem. Sevišķi krāšņi ir morani — masaju karavīri. Kad zēni sasniedz dzimumgatavību, viņus apgraiza un svinīgi ievada pieaugušo kārtā: Masajiem tie ir lieli svētki, tos rīko pa trim gadiem reizi. Sava vīrišķība zēniem jāpierāda, ar šķēpu nogalinot lauvu. Gan Kenijas, gan Tanzānijas valdības šo parašu tagad aizliegušas, ieteicot apmainīt lauvu ar vērsi.

Pēc šīs svinīgās ceremonijas jaunajiem moraniem sākas septiņus gadus ilgs karadienests — jaukākais laiks viņu dzīvē. Jaunie karavīri dzīvo atsevišķās apmetnēs «manjanos», mācās rīkoties ar šķēpu un zobenu, izkrāsot ķermeni un seju, safrizēt matus. Morana frizūra ir vesels mākslas darbs. Vispirms matus ieziež ar vērša taukiem, tad sapin mazās, ar pērlītēm izrotātās bizītēs, kas uz pieres noslēdzas ar metāla sprādzi, bet uz muguras ar koka nūjiņu, kas aptīta augu šķiedrām. Tad matus iepūderē ar sarkanās zemes putekļiem — un frizūra gatava.

Iemīļotie maranu sporta veidi ir šķēpa mešana, augstlēkšana, skriešana, kurā viņi, ja vien gribētu, varētu bez sevišķām pūlēm kļūt par pasaules rekordistiem un olimpiskajiem čempioniem.

Pēc septiņiem dienesta gadiem masaju jaunieši svinīgi nogriež savas bizītes, apņem pirmo sievu un sāk dzīvot apmetnē pie pārējiem, lai vairotu lopu, sievu un bērnu skaitu.

Ar masaju jaunavu tikāmies Morogoro tirgū. Mūs brīdināja, lai iedzimtos atklāti nefotografē, jo viņi ticot, ka tas nes nelaimi. Masaju skaistule ar gludi skūtu galvu, milzīgām pērlīšu spirālēm ausīs un ap kaklu, sarkanā togā, kas vienu viņas kailo kāju atsedza līdz pat jostas vietai, amizējās ar trim pielūdzējiem. Pamanījusi mani ar fotoaparātu rokā, viņa sākumā kaut ko

l>0 dusmīgi noburkšķēja, iad apspriedās ar saviem draugiem.

— Desmit šiliņi, — viens no puišiem pienācis pieprasīja man par fotografēšanu.

Nežēlotu, bet man vairs nebija ne plika centa pie dvēseles. Nospiedu fatoaparāta slēdzi un laidos mukt. Kavalieri brīdi paskrēja man pakaļ, tad atmeta ar roku.

Masaji pārtiek no gaļas, piena un lopu asinīm. Asinis dzer sajauktas ar pienu un govs urīnu, lai dzēriens būtu sāļāks. Ar govs urīnu mazgā traukus vai izdobtus ķirbjus, kuros glabā dzērienus, tāpat arī ķermeni.

Masaji tic, ka viss, kam pieskaras dzelzs, ir nešķīsts. Par nešķīstiem viņi uzlūko pat pašu kalējus, kas darina šķēpu uzgaļus, zobenus un dunčus. Pēc sarokošanās ar balto nešķīsteni masajiem ar eļļu jānomazgā plaukstas.

Krievu žurnālists M. Dogomackis, kas vairākkārt ciemojies pie masajiem, atstāsta šādu epizodi.

«Cik govju maksā tava dzelzs zebra?» prasa cienījams masaju sirmgalvis, apskatījis viņa mašīnu.

«Visu tavu lopu nepietiek, lai par to samaksātu.»

«Man ir simts govju,» masajs lepni paziņo.

«Par simtu varētu mainīties.»

«Došu piecas govis. Kas no tādas mašīnas par labumu, pienu tā nedod, asiņu nav, tikai skrien ātri…»

Masajiem ir daudz tādu paražu, kas mums liekas nepieņemamas, piemēram, spļaudīšanās. Iespļaut viesim saujā vai uzspļaut bērnam, tā ir augstākās labvēlības parādīšana. Tirgošanos noslēdz, uzspļaujot uz preces. Bet tas ir sīkums, spļaudās jau ne tikai masaji. Cita paraža ir daudz nežēlīgāka. Ja masajs šaubās par sievas uzticību, viņš noliek jaunpiedzimušo pie ieejas bomā, — ja lopu bars to atstās neskartu, bērns ir viņa..

Vairums masaju atrodas neolīta laikmeta kultūras attīstības pakāpē. Viņiem nav savas rakstības, nav rriūzikas instrumentu. Teikas un nostāsti, ko sirmgalvji vakaros stāsta pie ugunskura, ceļo no paaudzes uz paaudzi. Daudzas no tām ir apbrīnojami līdzīgas Vecās derības nostāstiem, piemēram, par g ēku plūdiem.

Kenijas un Tanzānijas valdības tagad masaju apdzīvotajos apvidos urbj artēziskās akas, potē lopus pret sērgām, ieved sugas jaunlopus, cenšas izveidot lielas saimniecības, kur var strādāt vairākas ģimenes.

Masaju lielākajā pilsētā Norokā (Kenijā) uzcelta slimnīca, vidusskola, pat banka. Pamazām un negribīgi masaji sāk sūtīt savus bērnus arī skolā.

Lūk, cik tālu var aizdomāties, stāvot Brīvdabas muzejā pie pussagruvušās masaju būdas …

Ilgus gadsimtus vergu tirgotāji un kolonizatori savtīgos nolūkos izmantoja afrikāņu cilšu savstarpējo naidošanos. Vecā, pārbaudītā «skaldi un valdi» politika deva gan pasakainu pelņu, gan varu. Tagad šīm netaisnībām darīts gals. Tanzānijā visas ciltis ir vienlīdzīgas.

Mūsu uzturēšanās laikā uz sieviešu kongresu Daressalamā pulcējās delegātes no visa Āfrikas kontinenta. Bija patīkami vērot, cik stalta viņu gaita, cik krāšņi nacionālie tērpi.

Āfrikas sievietēm priekšā vēl grūta cīņa. Par vienādu darbu ar vīrieti viņas saņem zemāku atalgojumu, analfabētu skaits starp sievietēm ir krietni lielāks nekā stāj p vīriešiem.

Āfrikas attālākajos novados līdz pat šai dienai sievieti pērk un pārdod, maksājot gan naudā, gan ar mājlopiem. Plaši izplatīta daudzsievība. Vecākajai sievai pēc tradīcijas ir tiesības valdīt pār pārējām sievām. Visgrūtāk klājas tai sievai, ko vīrs pārstājis mīlēt, — to neviens neaizstāv, un tai liek darīt grūtākos un netīrākos darbus. Tāpēc sievietes, nespēdamas atcelt daudzsievību, cīnās par vienādām tiesībām kaut vai pašu ģimenē.

Lētāk par lētu izmaksā Tanzānijas sieviešu apģērbs. Tas sastāv no taisnstūraina katūna auduma gabala, ko suahili valodā sauc par kangu. Vienu tādu kangu aptin ap ķermeni, otru, ja vēsāks, ap galvu un pleciem, trešajā uz muguras pakar bērnu un ceturtajā iesien sainīti, ko nes uz galvas. Kangas izgatavotas loti spilgtās, saulē nebalošās krāsās, un tumšādainās afrikānietes tajās izskatās apbrīnojami košas. No iemīļotās kangas neatsakās pat Daressalamas modes dāmas, aptinot to ap modernu kleitu.

Kāda vāciete, kas ilgus gadus nodzīvojusi Austrumāfrikā, apgalvoja, ka pēc rakstura baltā rase no melnās galvenokārt atšķiroties ar to, ka baltajiem galvenais ir intelekts, turpretim melnajiem — emocijas. Šo apgalvojumu atcerējos, noskatoties improvizētajā dejā pie tamtama skaņām. Dejotāji visu dienu bija grūti strādājuši, vakarā ieturējuši pavisam trūcīgu maltīti, bet nu, visu aizmirsuši, atdevās dejai. Afrikāņu deja nav tikai dažādu kustību sakopojums, kā tas ir pie mums. Ar noteiktu roku un ķermeņa stāvokli viņi pauž zināmas emocijas. Gandrīz katru svarīgāko dzīves notikumu — sēju, ražas novākšanu, veiksmīgas medības, kāzas, bēres un citas svinības pavada dejas, bieži kopā ar dziesmām. Daudzas afrikāņu dejas pārsteidz ar savu izteiksmību un dramatisko spēku. Ritmiski spilgtā afrikāņu mūzika, kas kopā ar ve giem pārcēlusies uz Amerikas kontinentu un saliedējusies ar turienes tautu mūziku, ir radījusi jaunus mūzikas stilus — džezu, roku un bigbītu. Šo stilu ietekme jūtama arī mūsdienu nopietnās mūzikas komponistu daiļradē. Piemēram, afrikāņu ritmi skan Marģera Zariņa oratorijā «Mahagoni», kas vēsta par afrikāņu brīvības cīņām.

Afrikāņu muziķa nav iedomājama bez sitamiem instrumentiem, īpaši tamtamiem.

Sena leģenda stāsta: reiz kāda sieviete vākuši džungļos sausus kokus ugunskuram. Pamanījusi bluķi ar cauru, izpuvušu vidu, viņa to nometusi zemē. Atskanējusi dobja skaņa kā smaga nopūta. Sieviete atskatījusies — neviena nav. Tad viņa vēlreiz nometusi bluķi zemē. Atkal atskanējusi tā pati dobjā skaņa. «Šis koks runā,» sieviete brīnījusies un aiznesusi to uz ciemu. Sirmgalvji sākumā nav sapratuši, kādēļ viņa stiepusi dedzināšanai nederīgo bluķi. Tad sieviete ar nūju vairākas reizes uzsitusi pa to. «Tam tam,» atskanējušas jautras skaņas, kā aicinot uz deju. Un vakarā jau viss ciems dejojis pie bungu skaņām. Tā Āfrikā parādījies jauns mūzikas instruments.

Kāda cita leģenda vēsta, ka tamtamus afrikāņiem uzdāvinājuši mirušo gari, lai varētu parunāt ar dzīvajiem. Un tikai vēlāk šos sitamos instrumentus sākuši izmantot arī sarunām ar citiem ciemiem, dejām un dažādām ceremonijām.

Tamtami pieder visam ciemam. Sarunām ir savi instrumenti, dejām savi. Ciema burvja rīcībā ir tamtami, kas aizdzen ļaunos garus un piesauc labos.

Sākumā, lai dabūtu augstāku vai zemāku toni, dobajā bluķī iegrieza īpašas atveres — mutes. Vēlāk, kad dobo bluķi apvilka ar ādu, sarunu pārraidei bija nepieciešami divi instrumenti — tamtams vīrietis un tamtams sieviete —, jo arī visi afrikāņu dialekti izmanto divus pilnīgi noteikta augstuma toņus — augstāku un zemāku.

Ar tamtamiem pārraida nevis skaņas vai zīmes, bet veselus vārdus. Tiešās ziņojumu pārraides attālums sniedzas līdz 10 kilometriem, bet ar starppunktiem — neierobežoti tālu.

Uz tamtamiem drīkst spēlēt tikai speciāli apmācīti cilvēki, kas šo māku apgūst jau bērnībā. īsts spēlētājs ir kā saaudzis ar savu instrumentu, lūpas atkārto dziesmas vai pārraides tekstu, pirksti kā dzīvi lēkā pa bungām, ķermenis kustas deju ritma.

Cauri drūmajiem verdzības un koloniālisma gadsimtiem neskaitāmas paaudzes ir saglabājušas līdz mūsu dienām afrikāņu dziesmas un dejas, poēmas' un pasakas. Austrumāfrikā iemīļots pasaku varonis ir gudrais zaķis, kas viltībā pārspēj daudz spēcīgākus dzīvniekus.

Suahili valodā sarakstītā eposa varonis Liongo Fumo aizstāv vienkāršos ļaudis un cīnās pret varenajiem augstmaņiem. Afrikāņu folklorā valdnieki un augstmaņi parasti ir ļauni, alkatīgi, netaisnīgi un pērkami, bet vienkāršie ļaudis — drosmīgi, labi, cēli. Tā arī šajā eposā. Ļaunie augstmaņi nolemj nogalināt Liongo Fumo. Viņi uzzina, ka tautas aizstāvi varot nogalināt ar vara adatu. Uzpirkuši Fumo māsasdēlu, viņi to pierunā guļošo varoni nodurt.

Neizmērojama ir afrikāņu ornamentu bagātība. Māla trauki, kurus podnieku rokas darinājušas pirms daudziem gadsimtiem, mūsdienu cilvēku iepriecina ne tikai ar skaisto formu, bet arī ar bagātīgo gleznojumu.

Gadu tūkstošiem veci ir Kolo alu zīmējumi Austrumāfrikas ieplakā. Pi ms vairāk nekā 3000 gadiem nezināmi afrikāņu mākslinieki krāsās attēlojuši dzīvniekus un medību ainas.

Makondi cilts ir slavena ar saviem kokgriezumiem. Šo amatu cilts ļaudis nodod no paaudzes paaudzei. Daļa šīs cilts locekļu dzīvo netālu no Daressalamas, bet viņu īstā dzimtene ir Tanzānijas dienvidi, kur aug melnkoks. No 20 līdz 30 centimetru resnajam melnkoka stumbram ir ļoti tumša, gandrīz melna serde, ko aptver gaišāks gredzens. Griešanai parasti izmanto stumbra tumšo dalu.

Daressalamas Nacionālajā muzejā ir īpatnēji, no viena gabala izgriezti soliņi; kuru kājas veido stilizēti vīriešu ķermeņi. Iecienīti ir arī tā dēvētie dzīves koki — kopā saķērušies cilvēku ķermeņi, kas tiecas uz augšu.

īpašu vietu Āfrikas, arī Tanzānijas mākslā ieņem maskas. Tās izgatavo galvenokārt no koka, izkrāso vai izrotā ar inkrustācijām. Maskas ir cieši saistītas ar rituālo deju kostīmiem, katrai dejai cita maska. Ir senču maskas, dažādu profesiju maskas utt. Tāpat kā koka skulptūras, arī maskas griež pēc seniem paraugiem, kuru formu nosaka katras cilts tradīcijas. Tomēr katrs talantīgs mākslinieks cenšas savā darbā ielikt arī kaut ko jaunu, tādēļ šī māksla nav sastingusi, bet cauri gadsimtiem ir dzīva līdz pat mūsu dienām. Tanzānijā slavenas ir makondo cilts maskas, kurās attēlota sievietes seja. Tās uzliek vīrieši kāzu ceremonijas laikā.

Pavisam jaunas mākslas Tanzānijā ir glezniecība un grafika. Tās afrikāņi apguvuši Eiropā. Daressalamas nacionālajā muzejā redzējām ļoti krāsainas žanra gleznas, kur attēloti vienkārši ļaudis ikdienas darbā. Populārs Tanzānijā ir linogriezums, kura tehnika līdzīga kokgriezuma tehnikai.

Arābu kultūras ietekme manāma bagātīgi izgreznotajos alvas traukos, vara šķīvjos un krūkās.

LIELAKAIS AFRIKAS BRĪNUMS

Kā zilgana tērauda lente, pāršķeldama apvārsni, mums pa priekšu ritinās plata asfaltēta šoseja. Braucam uz Mikumi Nacionālo parku. Pa labi un pa kreisi plešas sizala lauki — tumšzili, dekoratīvās rozetēs sakārtoti lapu dunči.

Garām slīd afrikāņu ciemati ar kleķa būdiņām, palmu lapu vai niedru jumtiem. Šos mājokļus galvenokārt ceļ sievietes. Apstājamies un paskatāmies, kā to dara. Vispirms no tievām kārtīm izveido būdas skeletu, tad to apmet ar māizemes, salmu un govs mēslu maisījumu.

—  Tādā būdā pat karstā laikā ir vēsi, — mūsu šoferis Rašids pastāsta.

Pie katras būdas aug pāris papaiju, aiz zedeņu žoga rušinās vistas un cūkas. Tā arī ir visa iedzīve.

Autobusu uz ceļiem maz, tie parasti pārpildīti, tāpēc ļaudis pārvietojas kājām. Viens bērns pie rokas, otrs lakatā uz muguras, krietns sainis uz galvas — tā afrikāņu sievietes iet savās gaitās. Bērni, piesieti pie mātes muguras, stundām karājas karstajā saules tveicē, bet nekad neraud.

Zem kupla mango koka izklāts pītenis, uz tā sarindoti kokosrieksti un papaijas augļi. Drusku tālāk — maisi ar kokoglēm.

Malka savannās ir deficīta, bet ēdiens jāvāra, tāpēc no mežu apvidiem ieved kokogles. Pāris pusaudžu sēž ēnā un gaida pircējus. Bet to nav.

Pa kreisi zilgmo kalni. Tie nāk aizvien tuvāk un tuvāk un jau paceļas kā stāva siena.

—   UlugUru, — Rašids saka.

Pa debesīm klīst smagi, pelēki mākoņi. Reizēm _uzrasina smalks lietutiņš, gluži kā pie mums. Augstākā virsotne Kurhandu (2650 m) ietinusies mākoņos.

Stāvajam kalnu sānam pieglaudušies jaunu mājiņu rinda.

—  Udžamaa, — Rašids pavēsti. — Jaunais darba kooperatīva ciemats.

Tanzānijas platība — 941,6 tūkstoši kvadrātkilometru. Tās kontinentālā daļa Tanganjika atrodas nedaudz uz dienvidiem no ekvatora starp lielajiem Austrumāfrikas ezeriem un Indij'as okeānu. Reljefa ziņā tā ir milzu kontrastu zeme. Grandiozas zemes trīces, kas notikušas pirms 100 000 gadiem, kontinenta austrumu daļā radīja trīs lielas plaisas, kas kļuvušas par milzīgām ieplakām. Pa rietumu ieplaku, kurā tagad atrodas Taganjikas, Rukvas, Njasa un citu lielo ezeru virkne — stiepjas valsts robežas ar Ruandu, Burundi un Zairas Republiku.

Vidējā ieplaka iet pa Natrona ezeru, Oldovajas aizu, Ejasi un Manjara eze iem līdz pat Njasam. Austrumu ieplaka ar pārtraukumiem stiepjas gar Indijas okeānu. Līdztekus ieplakām atrodas Āfrikas augstākie kalni, aktīvi vai apklusuši vulkāni Kilimandžāro (5895 m), Meru (4567 m), Rungve (3175 m), Uluguru (2653 m). Šķiet, kads milzis rotaļadamies izgrābis milzīgas ieplakas un zemi sametis turpat līdzās, izveidodams no tās kalnu grēdas.

Starp Centrālo un Austrumu ieplaku atrodas no 1000 m līdz 1500 m augsts līdzenums. Te atrodas Masaju savanna, Serengeti Nacionālais parks.

800 kilometru garā okeāna piekraste zema, bagāta koraļļu rifiem, mangrovu audzēm; dabisku ostu te maz. Krasta tuvumā daudz salu un saliņu, lielākās no tām — Zanzibāra, Pemba, Mafija.

Necaurejami tropu meži saglabājušies tikai nedaudzās mitrākajās Tanganjikas vietās — Viktorijas ezera krastos, Kilimandžāro un Meru nogāzēs un zemes dienvidos. Lielāko teritorijas daļu aizņem dažāda veida savannas — sausuma piemeklētajos rajonos pustuksneša savannas ar asu zāli un dzelkšņainiem krūmiem, Serengeti apkārtnē mežu savanna.

Mēs pašreiz braucam pa parkveida savannu. Jūlijā te valda ziema. Zāle, kas vasaras lietus periodā sasniedz līdz triju metru augstumu, tagad ir rūsgana, saplakusi sausa kā siens. Daudzi koki bez lapām. Vareno baobabu resnie pudeļveidīgie stumbri un žuburotie zaru vainagi kā ar tušu iezīmēti pret pelēkajām debesīm. No zariem tievos diegos nokarājas šo koku gurķveidīgie augļi. Tūrists nebūtu tūrists, ja necenstos kaut vienu šādu augli pievākt piemiņai. Pavadonis mūs laikā attur — pelēkais, zamšam līdzīgais augļa apvalks dzeļ kā nātres. Tas tomēr netraucē pērtiķus un vietējos iedzīvotājus mieloties ar baobaba augļiem. No koka lapām gatavo garšīgus salātus.

Baobabiem nav spilgti izteiktu gadskārtu gredzenu, tāpēc grūti noteikt to vecumu. Min dažādus skaitļus, sākot no 1000 līdz pat 5000 gadiem. Baobabi aug nevis mežos, bet izklaidus. Lai karstajā klimatā izdzīvotu, jāpatērē daudz ūdens; tādēļ baobabi savas saknes izstiepj simtiem metru tālu.

Baobabi zied lietus periodā. Kādā siltā naktī izplaukst balti, pēc muskata smaržojoši ziedi. No visām pusēm tad salaižas sikspārņi, kuriem šo ziedu sula ir pats lielākais gardums.

Afrikāņiem baobabi dod gan pārtiku un ūdeni, gan patvērumu un zāles pret dažādām slimībām.

Koka mīksto serdi bieži iznīcina dažādas sēnītes. Radušos dobumus afrikāņi izmanto par mītnēm, noliktavām, pat kapenēm. Āfrikas pētnieks Dāvids Livingstons stāsta par kādu dobumu, kurā brīvi pārnakšņojuši 30 cilvēki. Lietus periodā šādos dobumos sakrājas daudz ūdens. No koksnes iegūst dēļus, no iekšējās šķiedrainās kārtas izgatavo stipras virves. Ir pat paruna: «Bezpalīdzīgs kā zilonis, kas sasiets ar baobaba virvi.» No auga sēklām iegūst indi, ar kuru iezemieši apziež bultu uzgaļus.

Ne tikai cilvēki, bet arī dzīvnieki zina baobaba vērtību. Tā lapas, mizu un zarus iecienījuši ziloņi. Baobabam ir desmit reižu lielāks kalcija saturs nekā citiem kokiem.

Spilgti liesmojošās rieta debesis ātri satumst. Brīdi saules atspulgu glabā pūkainie mākonīši pamalē, tad savannu ietin tumsa. Mūsu nelielā apmetne Mikumi Nacionālajā parkā ir vienīgais gaišais punkts. Sēžam uz terases un klausāmies, ko stāsta Āfrikas nakts …

Savanna neguļ, tā dzīvo mums neredzamu dzīvi. Aiz virtuves, plēzdamās pēc barības atliekām, spalgi ķērc maitu lijas. Kāds putns, gluži kā telegrāfists ar morzes aparātu, pā-raida tikai viņam vien saprotamu vēsti. Vesels cikāžu orķestris skandina savas cītaras. Iedziedas kāda nezināma putna balss, tai pievienojas citas, tad, it kā paklausīdamas neredzama diriģenta mājienam, tās pēkšņi apklust.

Negaidot dziesma atskan tieši līdzās mūsu krēslam. Sākam raudzīties pēc solista un baseina malā pamanām sīku vardīti, kas piepūtusies cītīgi skandina savu nakts serenādi.

Gaismas lokā bez trokšņa parādās milzīgi liels, melns zilonis. Sēžam pavisam klusu. Brīdi dzīvnieks nekustīgi vēro mūs ar savām mazajām acīm, tad atvadoties paceļ snuķi kā roku sveicienam un tāpat nemanot, kā atnācis, aiziet.

Lejā pie ezeriņa mierīgo nakts simfoniju pārtrauc lauvas rēciens.

Šādā naktī nenāk miegs. Atveram logu, kas aizņem visu mūsu istabas vienu sienu. No noslēpumainās pasaules mūs tagad šķir tikai smalks stiepļu siets.

Pie debesīm mirdz zvaigznāji, kuru nosaukumus mēs nezinām. Spilgti izdalās Dienvidu Krusta neregulārais četrstūris.

Atskan histēriski smiekli, kas negaidot pāriet spalgās vaimanās. Varbūt tā ir ekstravagantā lēdija ar zilo parūku, kas nesen bārā dzēra tīru viskiju bez sodas. Nē, tās ir hiēnas, pretīgi dzīvnieki ar lielu galvu un glūnī-

gām acīm, platu, asiem zobiem pilnu muti. Garajā, pinkainajā vilnā saķērušies dadži, sēkliņas, netīrumi. Šķiet, ka, hiēnu veidojot, pietrūcis materiāla, tāpēc priekšpuse iznākusi masīva, bet pakaļpuse maza, ar īsām kājām. Hiēnas ir maitu ēdājas, bet tās neatsakās «uzkost» arī tikko piedzimušos, vārgos antilopu mazuļus vai naktī uzbrukt guļošam cilvēkam.

Apklust putns telegrāfists. Savu repertuāru nodziedājušas mazās vardītes. Bāru atstājuši pēdējie viskija un kokteiļu sūcēji. Cikādes vienmuļi žūžina savu šūpļa dziesmu, un mūs vairs nespēj uzmodināt pat lauvu rēcieni.

Ziemu vai vasaru ekvatora tuvumā diena un nakts ir vienādā garumā. Tāpēc Tanzānijā pastāv īpatnēja stundu skaitīšanas sistēma, kas sākas ar saules lēktu un saules rietu. Pulksten sešos pēc mūsu laika saule noriet, tātad pirmā nakts stunda ir mūsu septītā vakara stunda, mūsu pusnakts ir septītā stunda Tanzānijā.

Jau pirms saules lēkta esam kājās. Mums priekšā brīnumains piedzīvojums — tikšanās ar dzīvniekiem brīvā dabā.

Pie ieejas Mikumi Nacionālajā pa~kā blakus ziloņa galvaskausam uzraksts angļu valodā: «Brīdinājums! Sargieties no dzīvniekiem! Palieciet automašīnā plēsīgo zvēru tuvumā!».

No tēstiem granīta bluķiem celtajā mājiņā atrodas sardzes telpas, kase un neliels, labi iekārtots muzejs.

Nacionālo parku iekārtošana un uzturēšana izmaksā diezgan dārgi, tāpēc noteikta neliela ieejas maksa — šiliņš par stundu no apmeklētāja. Par to mums dod līdzi pavadoni, kas palīdz' sameklēt «lielo piecnieku» — lauvu, ziloni, leopardu, degunradzi, bifeli.

—   Ak tu jupis, apmācies, — nolādas mūsu kinooperators un steidz ielikt kamerā jutīgāku filmu. Šajā brīdī, it kā kaitinādama mūsu operatoru, no krūmiem savu garo kaklu izbāž žirafe, tā kā nicīgi paskatās uz mašīnu un pagriež pēcpusi. Nepaspējam ne atjēgties, kad tās vairs nav.

Braucam lēnām pa tikko samanāmu taciņu. Kā milzu lietussargus savas horizontālās lapotnes izpletušas akācijas. Pavadonis pamāj ar roku sānis, un mēs ieraugām žirafu baru mielojamies ar akāciju lapām. Garos kaklus kā ceļamkrānus izstiepušas, tās viegli aizsniedz sešu metru augstumu.

Žirafu ēdienu karte ir apbrīnojami vienkārša — akāciju lapas brokastīs, pusdienās un vakariņās, un tā dienu pēc dienas, gadu pēc gada. Pārsteidzoši dažādi ir žirafu vilnas tērpi. Uz sniegbalta pamata izvietoti brūni vai sarkanbrūni neregulāri trīsstūraini, četrstūraini, zvaigžņveidīgi vai ieapaļi dažāda lieluma plankumi. Nav divu žirafu ar vienādu plankumojumu.

Saskaitām pavisam astoņas žirafes — sešas pieaugušas un divus mazuļus. Lēnām braucam tuvāk. Žirafu tēviņš pārtrauc ēšanu un uzmanīgi vēro mūs. Apstājamies. Operators filmē.

—  Nu, pakustieties taču, — viņš lūdzas. — Cik ilgi var tā ēst?

Pavadonis stāsta, ka «kāzu» laikā žirafes saķeroties kakliem un stundām ilgi stāvot nekustēdamās, tā izsakot savu mīlestību. Pats ilgākais Austrumāfrikas žirafu mūžs ir trīsdesmit gadu.

Žirafu Mikum i parkā daudz, mēs tās redzējām veseliem bariem, bet operatoram par lieliem sirdsēstiem pavisam tuvu neizdevās piebraukt. Vienmēr kāds no bara sargiem laikus brīdināja un žirafes laiskā riksī, kā peldot ga.isā, pazuda dzelkšņainajos krūmos.

Āfrikas nacionālie parki un rezervāti ir milzīgi zooloģiskie dārzi, kur brīvā dabā dzīvojošie dzīvnieki apskata mašīnās ieslodzītos cilvēkus. Lielāka daļa zvēru ir pieraduši pie'«smirdošajām dzelzs kastēm» un tām nepievērš nekādu vērību. Cilvēks mašīnā — tas nav nekas, cilvēks zālē — tas jau var būt vai nu medījums, vai mednieks. Tāpēc visur izlikti brīdinājumi angļu un suahili valodās: neizslēgt mašīnu motorus, nekāpt ārā no mašīnām, nebraukt pārāk tuvu plēsīgajiem dzīvniekiem.

Izmantodami brīdi, kad mūsu pavadonis aizbrauc ar otru mašīnu, izkāpjam nofilmēt ziloņus tuvumā. Operators ar tiem aprunājas krievu valodā.

Mazu ziloņu meitenīti ieinteresē dūcošā kinokamera, un tā pienāk tuvāk.

— Labiņa, labiņa, — operators apmierināts nosaka. — Un tagad, lūdzu, pagriezies profilā!

Ziloņa māte, kam šī uzbāzība nepatīk, pavēcina ar savām milzīgajām ausīm, paceļ snuķi uz augšu un ietaurējas. Mazulis paklausīgi metas atpakaļ pie mātes, un mēs, ko kājas nes, mūkam uz mašīnu. Vēlāk pavadonis pastāsta, ka neilgi pirms mūsu atbraukšanas kāda ārzemju tūristu grupa nokaitinājusi varenu ziloņu māti. Tā pierikšojusi pie mašīnas, un tūristi bailēs nogūlušies uz grīdas. Ziloņmāte iebāzusi snuķi pa jumta atveri mašīnā, noplēsusi kādai dāmai kleitu un, vicinādama to kā uzvaras karogu, apmierināta aizgājusi. Gadoties arī, ka ziloņi apgāžot mašīnu ar visiem tūristiem.

Samērā nelielajā Mikum i Nacionālajā parkā ir vairāk nekā 1000 ziloņu. Katram zilonim ik dienas nepieciešams 300 kilogramu barības. Bez ziloņiem te vēl dzīvo ap 2000 kaferbifelu, pāri par 5000 dažādu gazeju un antilopu, ap 500 zebru, milzīgs daudzums žirafu. Ir lielas grūtības tos visus nodrošināt ar barību.

Ziloņi ganās 16 stundas, atpūšas dažas stundas pusdienas laikā un pi ms ausmas. Lai sakošļātu dzelkšņainos krūmus, koku zarus, augu saknes, nepieciešami spēcīgi zobi. Ziloņiem tie atjaunojas trīs reizes mūžā. Kad pēdējie zobi nodiluši, vecie dzīvnieki spiesti meklēt mīkstāku barību, kas parasti atrodas ūdens tuvumā. Pamazām ziloņu organisms novājē, un tie aiziet bojā.

Slavenais spāņu zoologs Fēlikss Rodrigess de la Fuente savā grāmatā «Āfrikas paradīze» pastāsta, ka Āfrikas ziloņu bars sastāv no ziloņu mātēm un viņu bērniem. Kāzu laikā mātīte atdalās no bara un aiziet ar savu izredzēto vienatnē. Ziloņu tēvs aizkustinoši rūpējas par savu mījoto un bāž tai mutē sameklēto mīksto zāli un augļus. Abi ilgi stāv, saķērušies snuķiem, sakrustotiem ilkņiem, muti pie mutes, it kā gribētu skūpstīties.

Kāzu laikam beidzoties, ziloņu māte atgriežas savā barā. Jaunajai ziloņu mātei dzemdībās palīdz kāds no viņas dēliem un vecmāmiņa. Pārējie ziloņi stāv gabaliņu tālāk, paceltiem snuķiem un uz priekšu pavērstiem ilkņiem, it kā sardzē.

Kaut gan par jauno audzi rūpējas viss bars, tomēr tikai katrs trešais zilonēns sasniedz pilngadību — 14 gadu vecumu. Ziloņu mātei viss mūžs (60—70 gadu) paiet pašaizliedzīgās rūpēs par bērniem. Ik ceturto gadu pasaulē nāk jauns zilonēns. Divus gadus māte to zīda, sākumā nometusies uz ceļiem, lai mazulim būtu vieglāk, uzmana, neatlaiž no sevis ne soja, pamāca un pārmāca.

Pieaugušie ziloņu tēviņi dzīvo atsevišķi vai nu pa vienam, vai nelielos baros. Tie nejūt nekā no tām ģimenes rūpēm, kas saistītas ar mazuļu audzināšanu.

Nereti vecs zilonis izraugās sev jaunu ieroču nesēju un dalās ar to pieredzē. Māceklis savukārt aizkustinoši rūpējas par savu saimnieku — pienes barību, aizsargā no briesmām un nepamet līdz pēdējam brīdim. Pat pēc saimnieka nāves māceklis vēl pāris dienu pūlas kritušo pacelt, atgaiņā plēsoņas un, beidzot aiziedams, apklāj ar zālēm un lapām.

Redzot vientuļus, aizmirstus sirmgalvjus, kas daudz pieredzējuši un nodzīvojuši interesantu mūžu, man jādomā par šo ļoti humāno zilonisko paražu.

Zinātnieki izpētījuši, ka ziloņi ar ausu kustībām spēj izteikt ap piecdesmit dažādu emociju.

Neliela ezeriņa vidū redzami trīs izciļņi. Pavadonis apgalvo, ka tie esot behemoti — vīrs, sieva un mazulis. Pacietīgi nostāvam gandrīz pusstundu, bet izciļņi tā arī nepakustas. Klusībā nodomājam, ka tie droši vien ir mākslīgi, ielikti tūristu pievilināšanai.

— Vilks ar viņiem, — pirmais pacietību zaudē operators. Jā, noturēt tik ilgi rokā smago kameru nav joka lieta.

Kad esam jau sasēdušies mašīnās, viens no melnumiem sāk kustēties. Virs ūdens parādās milzīgs purns, atveras liela mute ar vareniem zobiem. Kamēr izlecam no mašīnas, kamēr atveram fotoaparātus, mūsu priekšā atkal trīs mazi punktiņi. Nofilmējam tos pašus kā pierādījumu, ka tiešām esam redzējuši dzīvus behemotus.

Turpat netālu ezera krastā guļ noglumējis zaļgans baļķēns, kuram mēs nepievēršam uzmanību. Izradās, ka tas ir krokodils, kas faunas dažādošanai ievests no Baltās Nīlas.

Mikumi parkā lauvu ir tikai pāris desmitu. Nobraucam krietnu gabalu, līdz pavadonis dod zīmi apturēt mašīnu.

Tepat blakus, pieplacis pie nelielas peļķes, zvēru karalis kāri dzer un neliekas par mums ne zinis. Tad tas pieceļas, izstaipās un sāk lēnām soļot prom.

— Ja es uzņemšu šādu kadru, tad katrs teiks, ka tas ir kādā zooloģiskā dārzā, — operators pukojas. — Rašid, pastum viņa karalisko augstību zālē!

Rašids ar mašīnas priekšgalu pieskaras lauvas sanam, un tikai tad zvērs negribīgi nogriežas no ceļa. Pagodinājis mūs ar vienu vienīgu nicīgu skatienu, zvēru karalis pagriež mums muguru.

Rūsganajā zālē tikko pamanāmi Granta un Tomsona gazeļu bari. Metru augstajām Granta gazelēm ir brūna mugura, baltas biksītes un melni līrveida ragi. Nedaudz mazākajiem «Tomijiem» ir sarkanbrūna mugura un koši melna svītra gar sāniem.

Gazelēm grūti pietuvoties nemanītam. Kamēr viena daļa ēd, otra modri sargā apkārtni. Gazeles pēc geparda ir ātrākās skrējējas savannā — tāš sasniedz 85 kilometrus stundā; lauva īsu bridi spēj skriet 80 kilometru ātrumā.

Ceļā uz ūdenskrātuvi pabraucam garām paviānu baram, kas pašreiz ietur brokastis. Veikli pāršķirstīdami zāli, tie meklē ķirzakas, putnu olas, vaboles, sīkas saknītes, gardus augus, bet ari neatsakās no zaķa vai gazeļu mazuļa. Barā stingri noteikta kārtība: priekšgalā un aizmugurē novietojas spēcīgākie tēviņi, abos sānos vadoņi, vidū nespēcīgie, mātītes un mazuļi.

Paviānu barā valda dzelzs disciplīna. Viens vadonis vai vairāki vadoņi (atkarībā no bara lieluma) rīkojas kā neaprobežoti valdnieki. Tie apēd garšīgākos kumosus, izvēlas veselīgākās mātītes, soda nepaklausīgos.

Briesmu brīžos vadoņi nedomādami metas cīņā pret ienaidnieku, netaupīdami pat savu dzīvību.

Pakāpi zemāk atrodas bara spēcīgākie tēviņi. Viņiem uzticēti novērotāju posteņi. Privileģētā stāvoklī atrodas arī mātītes, kurām mazi bērni. Pret mazuļiem paviāni izturas ar lielu mīlestību.

Paviānu bērniem, tāpat kā cilvēku bērniem, ir trīs attīstības periodi: pirmais — pilnīga atkarība no mātes, otrais — rotaļu laiks, trešais — skolas laiks. Mazuļu rotaļās un apmācībā aktīvi piedalās pats vadonis un pārējie bara locekļi.

Nokaltušajā zālē ērmoti uzvedas divi stārķa lieluma putni. Garās kājas cilādami un spārnus plivinādami, tie dejo pa apli. Uz pakauša plivinās tumšas spalvas. Šos putnus sauc par sekretāriem. Pašreiz tie nomedījuši čūsku. Zibenīgs līkā knābja cirtiens, un čūskai pārlauzts kakla skriemelis.

Uz čūskām kāri ne tikai putni sekretāri, bet arī paši afrikāņi. Dažās ciltīs tās drīkst ēst tikai ļaudis ar augstu sociālo stāvokli un cienījami sirmgalvji.

Āfrikā čūska ir gudrības simbols. Stāsta, ka senajā Ēģiptē bedrēs pie pitoniem esot novietotas skaistas verdzenes un rāpuļi mierīgi dzīvojuši ar savām «līgavām».

Kamerūnā dažas ciltis daudzus gadsimtus esot medījušas milzu čūskas, izmantojot to vājību pret sievietēm. Pietiekot sievietei čūskas priekšā izģērbties kailai, lai tās sastingtu kā hipnotizētas. Kamēr meža «donžuāni» kā apburti skatās, mednieki klusi pielavās un dod nāvējošu dūrienu.

Viesnīcas «Kilimandžāro» jumta restorānā kādas vietējās cilts pašdarbnieki demonstrēja «čūsku deju». Divi krāšņi musturoti pitoni — viens apmēram četrus metrus garš, otrs nedaudz īsāks — mierīgi ļāvās aptīt sevi kā šalli ap kaklu, saritināt ritenī. Lai pakutinātu skatī

tāju nervus, dresētāji ļāva pitoniem pielīst pie to kājām un, kad sievietes sāka spiegt, rāpuļus aiz astēm pavilka atpakaļ. Daži skatītāji prātoja, ka mežonīgās tamtamu skaņas un kliedzieni, kas pavadīja deju, čūskas apdullina, tāpēc tās esot tik miermīlīgas.

Diemžēl pārbaudīt, kā uz čūskām iedarbojas sievietes ķermenis, neizdevās, jo pūta dzestrs vējš un visas klātesošās dāmas bija satinušās jakās vai tērpušās bikšu kostīmos.

Teslēgts pilsētas šaurumā, dzīvodams troksnī, lielāko mūža daļu pavadīdams bez gaismas un svaiga gaisa, cilvēks aizvien vairāk ilgojas pēc neskartas dabas. Redzēt savvaļas dzīvniekus brīvībā, dažreiz tik tuvu, ka varētu tos aizskart ar roku, ja nebūtu bail, — tas ir liels pārdzīvojums, kas neaizmirsīsies visu mūžu.

Tanzānijā pavisam iekārtoti septiņi nacionālie parki un tikpat daudz savvaļas dzīvnieku rezervātu. Pazīstamākajos kā Serengeti, Manjarā, Arušā, Mikumi atrodas modernas viesnīcas, tūristu rīcībā ir lidmašīnas un automobiļi, izbūvēti labi ceļi. Nav šaubu, ka nākotnē šie neskartās dabas stūrīši kļūs aizvien populārāki.

Savvaļas dzīvnieki labi zina šo rezervātu robežas un cenšas tās nepāriet. Mēs ar mašīnu pa Tanzāniju nobraucām ap 1000 kilometru un ceļā neredzējām nevienu savvaļas dzīvnieku.

Dodamies uz aerodromu. Samta melnajās debesīs tieši mums priekšā kā zelta laiva starp zvaigznēm peld mēness. Pa labi un pa kreisi iedzimto būdiņās mirgo kvēpenītes. Bet tagad mums tās neizliekas ne skaistas, ne romantiskas. Mēs zinām, ka tā ir nabadzība. Būdiņu iemītnieki vēl ir pārāk trūcīgi, lai ievilktu elektrību, kaut arī gar ceļa malu iet elektrolīnija.

Pa maršrutu Rīga — Maskava — Parīze — Džibuti — Antananariva — Sendenī — Portluī — Daressalama —

Entebe — Kaira — Beiruta — Erevāna — Maskava — Rīga ar dažādu valstu lidmašīnām un automašīnām nobraukti ap 33 000 kilometru.

— Vai tev nepietiek? — piederīgie brīnās, redzēdami uz galda izklātās kartes un labi zinādami, ko tas nozīmē.

Ko lai dara, pret ceļošanas slimību, tāpat kā pret cece mušu un miega slimību, pagaidām vēl zā|u nav.

SATURS

Par Parīzi un Indijas okeāna pirātiem …. 5

No Plutona līdz Neptūnam……………………… 14

Maurīcija — Reinjonas māsa………………………. 28

Mazs safari pa Tanzāniju…………………………… 45

Miera osta — Daressalama……………………. 47

Vai Ādams bija afrikānis?……………………. 56

Ko vēsta tamtami?…………………………….. 63

Lielākais Āfrikas brīnums…………………….. 72

Зента Эрнестовна Эргле ОТ ПЛУТОНА ДО НЕПТУНА Путевые заметки

Издательство «Лиесма» Рига 1975 На латышском языке Художник А. Креслиньш

Content

Ērgle Zenta No Plutona līdz Neptūnam

PAR PARĪZI UN INDIJAS OKEĀNA PIRĀTIEM

MAURICIJA — REINJONAS MĀSA

MAZS SAFARI PA TANZĀNIJU

|MIERA OSTA — DARESSALAMA

KO VĒSTA TAMTAMI?

LIELAKAIS AFRIKAS BRĪNUMS

SATURS