Ērgle Zenta

Noslēpumainais atradums

ZENTA ĒRGLE

NOSLĒPUMAINAIS ATRADUMS

PRIEKŠVĀRDA VIETĀ

Sajā stāstā jūs tiksieties ar seniem paziņām Unu, Magdalēnu, Ati un Ivaru, kuru piedzīvojumi aprakstīti stāstā «Uno un trīs musketieri». Kopš tiem laikiem stāsta varoņi krietni pastiepušies garumā un pieņēmušies prātā.

Una (viņa jau pabeigusi sesto klasi ar apa]iem piecniekiem) pēdējā laikā pievērš sevišķu uzmanību savam izskatam un ļoti pārdzīvo, ka viņai ir rūsgani mati un vasaras raibumi. Viņas audžumāsa Magdalēna to nekādi nespēj saprast, viņai Una šķiet pati skaistākā, labākā un gudrākā meitene pasaulē. Tāpat domā arī Atis Arājs, tikai nevienam to nesaka, viņš nevienam neatzītos, ka viņam Una joti, ļoti patīk. Ivars, kādreizējais Portoss, meitenēm nepievērš uzmanību, varbūt tādēļ, ka viņam ir četras māsas, bet brāļa nav neviena.

Musketieru un koka zobenu ēra pagājusi. Kopā ar citiem viņi tagad aktīvi darbojas Jauno milicijas draugu (JMD) vienībā. Kad jaunie milicijas draugi — formas tērpos, ar «laiviņām» galvā — patrulē pa rajonu, pat vislielākie draiskuļi pieraujas malā. Joki mazi. Vissīkākā viņu meitene, piemēram, tāda kā Magdalēna, ar spēju tvērienu prot nolikt uz lāpstiņām puisi, daudz lielāku par sevi. Dabas aizsardzība, dežūras skolās un bērnu kinoteātrī «Sniegbaltīte», patrulēšana — tā ir viņu ikdiena. Bet reizēm gadās arī kas nopietnāks.

Jūs droši vien esat dzirdējuši par noslēpumaino atradumu ostas rajonā? Katrā ziņā man jums jāpastāsta par šo aizraujošo notikumu.

I. nodaļa LUIJA ČETRPADSMITĀ LAIMĪGĀ DIENA

Bija svelmaina augusta svētdienas pēcpusdiena. Visi, kas vien spēja kustēties, meklēja glābiņu no tveices ārpus pilsētas — brīvā dabā, mežos, pie ūdeņiem. Laiskie un nevarīgie, aizkarus logiem priekšā nolaiduši, snauda vai arī nīka pie televizoriem.

Una un Magdalēna, neskaitāmas reizes mērcējušās jūrā un karsējušās svelmainajā saulē, beidzot sajuta negantu ēstgribu. Jau pa gabalu saodušas ceptas gaļas smaržu, abas meitenes iegriezās vasaras ēdnīcā «Cebureki». Una izsalkusi bija ar mieru aprīt, runājot viņas pašas vārdiem, pat sutinātus ūdenszābakus. Magdalēna negribīgi skrubināja pīrāgu, atdzisušie jēra tauki lipa pie lūpām.

Meitenes garlaikojās. Unas tēvs, kuģa kapteinis, atradās kaut kur pie Kanādas krastiem. Mātei, milicijas majorei, steidzīgs izsaukums pārtrauca atvaļinājumu, un viņa aizbrauca uz Arhangeļsku.

Meitenes pat nenojauta, ka blakus pensionāres Paulīnes Purviņas vecajai mājai risinās notikumi, kuri vēlāk viņām sagādās milzumu rūpju un kuru dēļ Unas Jauno milicijas draugu vienība kļūs slavena visā pilsētā.

To nenojauta arī Ivars un Atis. Izbraukājuši ar Ata tēva motorlaivu krietnu daļu Daugavas atteku, nokaitinājuši makšķerniekus, kas tur nīka katru svētdienu cerībā noķert lielo lomu, abi zēni beidzot iestūrēja savā iemīļotajā, meldriem aizaugušajā līcītī. Ivars, paņēmis zaru būdā paslēpto makšķeri, uzsprauda uz āķa tārpu, iebrida līdz ceļiem ūdenī un sāka pacietīgi gaidīt.

— Veltīgi tu pūlies, — Atis noteica. — Zivīm pašreiz pusdienas laiks. Pievakarē — tad varbūt noķersi kaķim vakariņu tiesu.

Zāle zem kokiem bija mīksta un tīkami vēsa. Atlaidies ēnā, Atis atšķīra Zorža Simenona grāmatu «Svešinieki mājās», kuru viņš lasīja astoto reizi un zināja vai no galvas.

Arī pilsētas nomalē, ja par tādu var uzskatīt ostas rajonu, valdīja svētdienas miers un klusums. Apputējušiem piemājas dārziņu kokiem nekustējās ne lapiņa. Nemanīja pat mūžam darbīgos pensionārus rušināmies pa savām dobītēm, spēlējam domino vai aprunājam kaimiņus. Vienīgi Pliederu ielā 17, iedzīvotāju pamesto un nojaukšanai paredzēto divu koka māju pagalmā, valdīja dzīva rosība. Vecas dzelzs gultas dēļ norisinājās strīds, kas draudēja pārvērsties kautiņā.

—   Zēni, tūlīt kāpiet ārā no gultas! — pavēlēja maza meitene ar gaišām bizītēm.

—  Jā, mēs tikko ēdām kūkas ar kotletēm, — abas mazākās māsas, lelles auklēdamas, viņai piebalsoja.

—   Kotletes no smiltīm, tpū! — zobojās zēns ezītī apcirptiem matiem. — Guldiniet savas lelles, kur gribat! Sī jums nav nekāda gulta, tas ir pirātu kuģis.

—   Un mēs esam baismīgie pirāti Alfs Dzelzsķetna un Ansis Lauvas- spēks,— otrs zēns, tērpies vienīgi sporta biksītēs, nosmulētu seju un krūtīm, koka zobenu vicinādams, piedraudēja. — Vācieties prom, citādi jums klāsies slikti!

—   Kā jums nav kauna? — Jeva, vecākā no meitenēm, pacēla balsi. — Jūs no paša rīta tupat gultā. Tagad mūsu kārta.

Jau otru nedēļu vecā dzelzs gulta bija apkārtnes bērnu pati mīļākā rotaļlieta. Pensionāre Paulīne Purviņa, pārceldamās uz jauno dzīvokli, pameta to pagalmā blakus savam kādreizējam vistu aplokam.

Tukšajos dzīvokļos bērni atrada vēl citas viņiem noderīgas mantas— pāris nolietotu ķeblīšu, ķirmju saēstu, vecmodīgu kumodi, izgulētu matraci, apbružātas grāmatas un žurnālus. To visu viņi, Ievas, Aijas un Intas lielajam brālim Ivaram piepalīdzot, savāca Purviņas goda istabā. Nu mazajiem bija savs klubs, kur pieaugušie ielūkojās tikai vakaros, kad pienāca gulētiešanas brīdis.

—   Klaiņo apkārt līdz melnai tumsai! — vecāki pukojās. — Labi, ka drīz jums tie prieki beigsies. Atbrauks buldozers un nojauks tos graustus ar visām mēbelēm. Sen jau bija laiks.

Mazajiem šajā jautājumā bija pavisam pretējs viedoklis nekā viņu vecākiem — viņi cerēja, ka briesmīgais brīdis vēl tālu, tālu.

—   Nē, tas vairs nav izturams! — Inta precīzi atdarināja savas mātes balsi. — Tie zēni pavisam izlaidušies. Meitenes, izgāzīsim viņus no gultas! Mēs esam trīs, bet viņi tikai divi.

—   Pamēģiniet vien! — Abi zēni saslējās stāvus un pacēla savus zobenus. — Alfs Dzelzsķetna un Ansis Lauvasspēks jūs sakapās kā… kā kartupeļus.

—   Bet mēs no jums ne drusciņas nebaidāmies! — Meitenes atkāpās pie mājas stūra, lai apspriestu turpmāko darbības plānu.

—   Zināt ko, — vecākā māsa Ieva pēc brīža teica, — mēs jums atdodam tās spīdīgās bumbas, kas gultas galos. Ja gribat, varat ņemt pavisam. Bet par to atstājiet mums gultu.

Ansis un Alfs saskatījās. Visos četros gultas galos patiešām spīdēja niķelētas bumbas, tiesa, mazliet apsūbējušas. Kā viņi tās nebija pamanījuši? Tādas metāla bumbas ir vērtīga lieta, ar tām var spēlēt, piemēram, hokeju, var mest tālumā kā granātas, daudz ko var iesākt ar tādām bumbām.

—   Nu, labi, — Ansis piekāpās un abām rokām ieķērās vienā. Bet, lai arī kā abi pūlējās, lai arī kā piepūta vaigus un spļāva saujās, bumbas bija kā saaugušas ar metāla stieņiem.

—   Inta, pasauc Ivaru! — Alfs, gluži nomocījies, palūdza.

—   Ivars aizgāja peldēties.

—   Nu tad palūgsim kādu citu palīgā.

Abi zēni izskrēja no pagalma. Citkārt dzīvā iela bija pavisam tukša un klusa. Tikai pāris kvartālu tālāk kāds lēnām nāca uz šo pusi. Jau pa gabalu varēja manīt, ka nācējs ir sliktā omā. Ikviens viņa vietā tāds būtu. Kabatā skumji šķindēja sauja sīknaudas. «Kā lai tukšām rokām ierodas pie meitenes uz dzimšanas dienu? Privātmāju dārziņos zied gan rozes, gan citādas košas puķes, bet pamēģini pārkāpt žogam un kādu noraut — tūlīt būs klāt vai nu krancis ar asiem zobiem, vai pats īpašnieks pieklaigādams visu apkārtni. Neies jau riskēt ar savu supero klozīti! Tiesa, ārzemju jūrniekam par to nācās atdot dzintara krelles, kuras mamma aplika ap kaklu tikai lielos svētkos.» Piešķiebis galvu, nācējs ar patiku aplūkoja spilgto attēlu uz triko sporta krekla krūtīm — smaidošu sievieti ar sīksprogainu parūku un milzīgu cepuri, uz kuras kā vāzē salikts krāšņs puķu pušķis apakšā bija uzrakstīts «Mar- quise de Mont-Espaine». Mugurpusē (žēl, ka to pats neredzēja) bija uzzīmēts tikpat sīksprogains, ūsains vīrietis ar parakstu «Louis XIV». Gājējam ne sapņos nerādījās, ka šis 17. gadusimteņa franču karaļa vār,ds vēlāk viņam pielips, kā ar sintētisko līmi pielīmēts.

Luija Četrpadsmitā (iekams mēs vēl nezinām viņa īsto vārdu, sauksim tā) skatiens ar labpatiku slīdēja uz leju un apstājās pie ielāpainiem džinsiem, kurus rotāja plušķainas vilnas nošuves. Tādas klozītes nebija nevienam visā pilsētā. īsta manta, «Made in Fratice». Kāravu Dūža veči no skaudības kļūs zaļi, kad viņu ieraudzīs.

Ansis Lauvasspēks nepacietīgi paskrēja nācējam pretim, bet tad apstājās kā zemē iemiets — tāds bilžainis viņu apkārtnē nebija manīts.

Pakausī svešajam spurojas garš, ar resnu auklu sasiets matu cekuls. Bet, ja nu tas ir ārzemnieks, ko tad? Abi zēni neziņā saskatījās un vēlreiz palūkojās apkārt. Neviena cita gājēja neredzēja.

—   Paklau, — Ansis, dziļi ievilcis elpu, uzrunāja svešo. — Panāc drusku palīgā, jā?

Luijs Četrpadsmitais no gara, mutes kaktā iesprausta iemuša izpūta vairākus dūmu gredzenus.

—   Kas par lietu, bēbij? Saki ātrāk, pēc piecām minūtēm man jābūt pie vienas dāmas uz faifokloktī, — skaidrs?

Puisim bija īstas strādnieka plaukstas. Viena bumba drīz vien sakustējās. Luijs jau gatavojās to atdot zēniem, kad dobumā pamanīja savīstītu drānas gabaliņu.

Jedritvaikociņ! Zelta gredzens ar sarkanu aci! Tas tik ir ķēriens!' Ātri ieslidinājis gredzenu kabatģ, viņš krāsaino drēbes gabaliņu pasniedza meitenēm. Iebāzis pirkstu caurulē, viņš dziļāk sataustīja vēl kaut ko mīkstu.

—   Vai jums neatradīsies kāds drāts gabals? — viņš apjautājās zēniem.

Alfs atnesa veselu rulli. Saliecis stieples galu kāsītī, svešais puisis uzmanīgi izķeksēja vēl vienu lupatu vīstoklīti. Tajā atradās mirdzošs, dzidrs kā rasas lāse akmens. Vienkāršu stikliņu neviens neslēpa gultas stienī — tas Luijam Četrpadsmitajam uzreiz bija skaidrs. Johaidī! Tad jau iznāk, ka viņš uzdūries apslēptai mantai.

—   So drāniņu, lūdzu, man! — Inta diedelēja.

—   Es arī gribu, —(Aija pieprasīja.

—  Tūlīt dabūsiet. — Puisim drebēja rokas, kad viņš vēlreiz iebāza drāti caurulē. Visas trīs meitenes stāvēja blakus gultai un nenolaida, no Luija ne acu.

—   Šo punktaino man!

—   Nē man, tev jau tāda ir!

—   Nav vis, šī ir zila, bet man —sarkana.

Puisim nācās ļoti uzmanīties, lai meitenes nepamanītu, ka lupatiņās kaut kas ietīts. Pavisam viņas saņēma astoņpadsmit puķainus, punktainus un strīpainus drēbes gabaliņus, katra sešus, bet Luija Četrpadsmitā džinsu kabatās skanēja krietna sauja krāsainu dārgakmeņu, gredzenu un citu rotaslietu. Zēni dzenāja jauniegūto bumbu, meitenes dalīja krāsainās lupatiņas, Luija ieguvumu neviens, šķiet, pat nepamanīja.

Ap otru bumbu puisis dabūja pamatīgi nopūlēties. Beidzot ari to izdevās noskrūvēt. Iebāzis drāts galu otrajā caurulē, Luijs izķeksēja cieši sarullētu papīra žūksni. Tur bija kaut kas rakstīts svešā valodā. Bridi nopūlējies izburtot tekstu, viņš papīrus ar slaidu loku ielidināja pa vaļējo logu Purviņal bijušajā istabā.

Palika vēl divas caurules gultas kājgalī. Luijs brīdi atlaidās uz soliņa pie mājas. Sirds sita kā spēcīgs tvaika āmurs. Šaubu nav, šis ir pats lielākais bizness viņa mūžā. Tagad būs viss, par ko viņš pat neiedrošinājās sapņot, — lepns dzīvoklis, lakotas mēbeles, žigulis, nē, labāk volga. No mammas nevajadzēs diedelēt kapeikas kā līdz šim. Skuķi paši bariem skries paka).

Nav ko žāvāties, jāķeras pie darba! Bet, lai ka viņš pulējas, pārējās bumbas noskrūvēt neizdevās, tās bija kā saaugušas ar stieņiem. Luijs mēģināja gultas galu atlauzt, bet sīkie sacēla traci un piedraudēja pasaukt savus vecākus.

—   Ko kliedz kā ķerti?! — Luijs saskaitās. — Paši aicina palīgā un nu ārdās.

—  Ej prom! — Aija teica. — Atnāks mūsu lielais brālis Ivars, gan viņš bumbas noņems, viņš ir stiprāks par visiem.

Luijain no matu galiņiem līdz pat kāju pirkstiem pārskrēja karsts vilnis. Jedritvaikociņ! Atvilksies kāds puņķutapa un pievāks viņa mantu. Nu nē, viņš jau nav no muļķu mājām.

Abi zēni sacentās, kurš tālāk aizmetīs savu granātu. Meitenes aizrautīgi spēlējās ar lellēm. Luijam neviens vairs nepievērsa uzmanību.

Luijs iegāja tukšajā ielas mājā. Atradis telpu no kuras varēja redzēt pagalmu, viņš nolēma te uzkavēties un sagaidīt brīdi, kad sīkie aizvāksies. Tad viņš uzmetīs gultu plecos un aizstieps uz savām mājām. Gan jau kādam kaimiņam atradīsies dzelzs zāģītis.

Laiks ritēja gliemeža gaitā. Neatvairāmi nāca miegs. Luijs noslīga uz grīdas un, atstutējis galvu pret sienu, cieši aizmiga. Pēc krietna brīža, pamodies no snaudas, Luijs nolēma doties uzbrukumā.

Meitenes uz izgulētā matrača pašreiz guldināja savas lelles, abi zēni, pārvērtušies par hokejistiem, ar pašdarinātām nūjām dzenāja bumbas.

—   Es jums atnesīšu baigi lielo tūtu ar konfektēm, bet jūs man atdodiet šo veco gultu, — Luijs kārdināja.

Viņš neapjauta, ka tie laiki, kad konfekšu dēļ mazi bērni bija ar mieru atdot visu, sen pagājuši. No savas iemīļotās rotaļlietas viņi nešķirsies pat par desmit konfekšu tūtām, kaut arī tās būtu no visdārgākās šokolādes.

Atņemt ar varu? Neizdosies. Sīkie sacels tādu brēku, ka saskries viss kvartāls. Ko darīt? Sēdēt tepat līdz vakaram? Iet pie Antras uz dzimšanas dienu? Nē, nav ko trakot. Svētule, neļauj ne pirkstu piedurt. Kas tad viņa pati tāda ir? Caurkritusi aktrise. Drīz viņam tādu Antru būs pa vienai uz katra pirksta. Vispirms lai izpelnās viņa labvēlību, tad viņš vēl padomās — dāvināt gredzenu vai ne. Sāks vēl pētīt, kur ņēmis …

Labā roka brīdi pa brīdim ieslīdēja kabatā, kur atradās viņa laimer viņa bezrūpīgā nākotne. Vispirms viņš uzspļaus rūpnīcai, kur par

niecīgu mācekļa aldziņu nācās nīkt visu dienu. Jauniņais, aizskrej! Jauniņais, atnes! Jauniņais, uzslauki! Nebūs viņš vairs nevienam par izsūtāmo, basta! Mātei izgudros kādu pasaciņu un aizbāzīs muti ar pāris simtniekiem. Eh, dzīve, dzīvīte, tā tikai tagad pa īstam sāksies!

•jf * #

Kad Ivars — izpeldējies un izsauļojies — gluži slābans pārradās mājās, Kalniņu ģimene jau bija paēdusi vakariņas. Māte virtuvē mazgāja traukus, vecākā māsa Ingrīda, kā parasts, abām rokām ausis aizspiedusi, kaut ko lasīja, tēvs blakusistabā pa televizoru skatījās futbola pārraidi. Mazās māsas Ieva, Aija un Inta spēlējās ar spīdīgu akmentiņu, lika to pie acīm, grozīja pret gaismu.

No lielā brāļa viņas neko neslēpa. Mirdzošo stikliņu viņas atradušas Intas lupatiņā, svešais puisis to nebija pamanījis.

Vienkāršus stikliņus neviens neslēps gultas gala caurulē — tas pat Ivaram, kurš ar izcilu attapību lepoties nevarēja, bija skaidrs. Bet kurš normāls cilvēks pametīs dārglietas sētsvidū? Pensionāre Pur- viņa, cik viņam zināms, visu mūžu bija strādājusi par vienkāršu apkopēju. Ivaram sirds sāka pukstēt straujāk. Vispirms jānoskaidro, kas • tas par akmeni. To viņam pateiks vecais juvelieris, kas dzīvo dažus kvartālus tālāk.

— Mamm, es drīz atgriezīšos, — Ivars uzsauca mātei un izmetās ārā.

Goldbaumu dzimtā juveliera arodu vairākās paaudzēs dēli pārmantoja no saviem tēviem. Arī Haims Goldbaums visu mūžu slīpēja dārgakmeņus un pusdārgakmeņus, gatavoja zelta gredzenus, piespraudes, auskarus, rokassprādzes, kaklarotas. Viņa veiklās rokas prata salabot arī pulksteņus un citus smalkus mehānismus. Kad 1940. gadā viņa saimnieks Feigelsons aizbēga uz Jīrzemēm ar visām dārglietām, Haimu iecēla par juvelieru darbnīcas vadītāju. Karš viņu kopā ar sievu Aniju pārsteidza Ļeņingradā, uz kurieni viņi bija devušies, lai aplūkotu slavenos skitu zelta izstrādājumus.

Meita Emija, konservatorijas studente, palika Rīgā. Kad Haims ar sievu 1944. gada novembrī atgriezās dzimtajā pilsētā, nebija ne Emijas, ne kuplās radinieku saimes. Hitlerieši visus bija apšāvuši un aprakuši masu kapos pie Rumbulas un Biķerniekos.

Haims atkal sāka strādāt savu juveliera darbu. Sieva Anija no pārdzīvojumiem bija kļuvusi mazliet savāda. Vairāk nekā trīsdesmit gadu viņa katrā ēdienreizē klāja galdu arī meitai un cītīgi gaidīja to pārnākam no konservatorijas. Pamanījusi jaunieti, līdzīgu Emijai, viņa priecīgi steidzās tai klāt.

Aizgājis pensijā, Haims Goldbaums centās nelaist sievu vienu pašu uz ielas. Lādzīgo ebreju pāri pazina tuvi un tāli kaimiņi. Haims nekad neatteicās salabot pulksteni, bet Ani- jai vienmēr kabatā atradās pa konfektei, ar kuru nomierināt kādu raudošu mazuli.

Nelielā Goldbaumu savrupmāja atradās dārza vidū,

noslēpusies aiz ceriņu krūmiem. Viens vienīgs apgaismots logs meta zālienā spilgtu, četrstūrainu laukumu.

Ivars pieklauvēja. Haims — tērpies garā mājas virssvārkā, melnu mi- cīti galvā — atvēra durvis un aicināja zēnu istabā. Iztinis no mīkstās flaneļa lupatiņas Intas stikliņu, Ivars nolika to juveliera priekšā uz galda. Goldbaums pievilka tuvāk galda lampu un paņēma palielināmo stiklu.

—   Kur tu to dabūji? — juvelieris, krietnu bridi akmeni no visām pusēm aplūkojis, noprasīja.

—   Mana māšele Inta atrada, — Ivars pateica tikai puspatiesību.

—   Nemelo, puikai Tādu skaistu briljantu neviens apkārt nemētās, — Goldbaums stingri noteica. — Vai tikai tu neesi palaidis nagus?

—   Goda vārds, nēl Mazie bērni to atrada pensionāres Purviņas pamestajā istabā, — Ivars lietas labā mazliet piemeloja. — Vai tas briljants dārgs?

—   Nezinu, kā pašreiz, bet pirms gadiem pieciem, kad es vēl strādāju, par tādu deva vismaz desmit tūkstošus.

Ivaram aizrāvās elpa.

—  Varbūt tu gribi pārdot? Es zinu vienu pircēju. Komisijas veikalā dabūsi labi ja pusi.

—   Es nezinu, — Ivars sastomījās. — Man jāpajautā vecākiem.

—   Noglabā labil Un daudz nepļāpā par to, puika! — Goldbaums pamācīja. — Tāda milzu vērtība smurguļa puikas rokās! — viņš, durvis aizslēgdams, murmināja. — Tas nav uz labu. Būs pie izdevības jāparunā ar meistaru Kalniņu. Izskatās, ka viņš par briljantu nekā nezina.

Ko tagad darīt, Ivars, izgājis uz ielas, prātoja. Desmit tūkstoši! Tēvam, lai nopelnītu tādu naudu, jāstrādā četri gadi, mātei— divas reizes ilgāk.

Pēkšņi kā zibens caur smadzenēm izšāvās doma — tas briljants taču nav viņa! Tas ir atrasts. Tas kādam ir piederējis. Jāmeklē īpašnieks, bet, ja tāda nav, atradums jānodod valstij. Pagājušo ziemu par to viņiem jurists JMD klubā lasīja lekciju. Tāds ir likums, un tā neizpilditājam draud sods. Ivars cieši nolēmis kļūt par Izmeklētāju, bet par tādu drīkst būt tikai ļoti godīgs cilvēks. Briljantu viņš atdos valstij — tas nolemts. Tagad steidzīgi jādzen pēdas svešajam puisim, nedrīkst kavēties ne mirkli. Kas zina, cik daudz dārglietu viņš pievācis?

Ivars skrēja pie Ata. Vārtiņi, kā parasts, bija aizslēgti. Uz zēna svilpienu pieskrēja Dingo, bet, Ivaru pazinis, tikai brīdinoši ieņurdējās, kad zēns rāpās pār sētu. Atis ar brāli Gundaru pa krāsaino televizoru skatījās hokeju. Durvis uz terasi bija vaļā.

—   Jā-ā-ā! — tūkstošbalsīgs bļāviens.

—   Sēdies nost! — Atis nemaz nebrīnījās par drauga parādīšanos tik vēlā stundā.

—   Nav laika, — Ivars atrunājās. — Man tev jāpastāsta pārākais notikums.

—   Līdz spēles beigām piecas minūtes, — komentators paziņoja.— Redzēsim, vai rīdzinieki spēs rezultātu izlīdzināt.

Sādā brīdī nekādi esktrā jaunumi nespēja Ati atraut no televizora ekrāna.

—  Trīs — trīs! Bravo! Malači! — nu jau kliedza .visi trīs.

—   Klāj vaļā! — Atis apmierināts izslēdza televizoru.

—   Uziesim augšā pie tevis!

—   Kas tad nu, vai atkal jauna banda uzradusies? — Gundars pazobojās.

—   Mans draugs, tu neesi tālu no patiesības, — Ivars atteica.

—   Un šitā nieka stikliņa dēj tu nesies šurp tik vēlu vakarā? — Atis brīnījās.

—  Labais stikliņš, turpat volgas vērtībā!

Lai nu kam, bet juvelierim Goldbaumam Atis ticēja.

—   Būtu kauna lieta, ja mēs, nākamie izmeklētāji, netiktu ar šo lietu galā, — Atis noteica. — Ejam!

—   Uz kurieni?

—   Uz Purviņas māju, protams, kur tad citur! Pievāksim to gultu un aizstiepsim pie Unas vectēva.

Abi iedzīvotāju pamestie nami raudzījās uz zēniem tumšām, izsistām logu ailām. Pie vistu aploka vecās gultas nebija.

—   Vai tik neesi ko saputrojis? — Atis ieteicās.

—   Ko tu, es pats savām rokām izstiepu to krāmu no Purviņas istabas un novietoju tieši šeit, līdzās ceriņu krūmam.

—   Varbūt sīkie iestūmuši atpakaļ?

Purviņas istabā, kuru mazie lepni dēvēja par savu klubu, gultas nebija.

—   Kas jums pazudis? — zēnus iztraucēja parupja balss aiz žoga. Tā neapšaubāmi piederēja Unas vectēvam — kapteinim Lejam.

—   Gulta, — Ivars atbildēja. — Mēs vācam metāllūžņus.

—   Pa naktīm? — kapteinis Leja brīnījās. — Jūs esat maķenīt nokavējušies. Pirms kādas stundas te jau bija divi vācēji. Es baidījos par savām puķēm, tādēļ nācu lūkot.

—   Velns lai parauj! — Ivars iesaucās. —• Es teicu… Bet tu ar savu hokeju …

—   Kā viņi izskatījās? — Atis prašņāja.

—  Kas viņus krēslā spēja saskatīt! — Kapteinis Leja atmeta ar roku. — Un es jau arī īpašu vērību nepievērsu. Nebūtu viņi tik skaļi lādējušies, pat nepamanītu. Man šķita, ka viņi bradā pa manām puķēm.

—   Unas vecotēv, vai jūs neatceraties, ko viņi runāja? — Atis taujāja. — Tas ir ļoti, ļoti svarīgi.

—   Viens šķendējās, kādēļ neesot nākuši pa dienu, — kapteinis Leja atcerējās. — Otrs atkal atkliedza, ka vardulēni pavisam nesen esot aiz- vākušies.

—   Vardulēni — tie būs mūsu sīkie, — Ivars piebilda.

—  Viņi kaut ko lauza, varēja dzirdēt dzelzs šķindoņu. Tad apklusa, laikam aizvācās ar visu gultu.

—   Vai jūs nemanījāt uz kuru pusi viņi devās? — Atis gribēja zināt.

Kapteinis Leja papurināja galvu. *

Skurbinoši smaržoja matioJas un puķu tabaka.

—   Tik labi vakaros pasēdēt starp puķēm! — vecais vīrs domīgi ieteicās.

— Polundra! — pa atvērto logu atskanēja ķērcoša balss, kas stipri

vien atgādināja paša kapteiņa Lejas balsi. — Ciko grib ēst!

— Turi muti, velna papagaili! — kapteinis Leja rājās.

—   Kad, lūdzu, atbrauks Una un Magdalēna? — Atis apjautājās.

—   Teicās, ka ceturtdien, tad jau jums milicijas draugu štābā šaušanas apmācības. — Vectēvs izrādījās par visu labi informēts.

—   Šodien tikai svētdiena, — Atis prātoja. — Četras dienas mēs nekādi nevaram zaudēt. Rīt agri laižamies uz Mellužiem.

—   Tad es palūgšu, lai tēvs mani uzceļ sešos, un pieskriešu pie tevis, — Ivars apsolīja. — Bet varbūt pamēģināt ar Dingo?

—   Kā man pašam tas neienāca prātā? — Atis piesita sev pie pieres.

Atis aizskrēja pēc suņa. Ivars atsēdās uz soliņa pie Purviņas mājas.

Tuvojās spoku stunda. Pāri debesīm traucās melnas mākoņu strēles, brīžiem aizsegdamas mēnesi. Tad kļuva pavisam tumšs. Skaļi iečīkstējās kādas caurvēja virinātas durvis, itin kā tās kustinātu neredzama roka. Ivaram drebuļi pārskrēja pār muguru. Pa ielu, skaļi klaigādami, tuvojās vīri jautrā prātā.

—   Ei, veči, nosvilināsim šito būdu! — viens ieteicās. —< Tik un tā to nojauks.

—   Nav vērts, — cits žagodamies atrunāja. — Piesies tev lietu, ietupinās uz pāris gadiem.

— Pilsoņi, nāciet līdz, jūs traucējat ļaudīm atpūsties! — Sabiedriskie kārtības sargi. Ivaram vairs nemaz nebija bailes.

—   Gāz viņam, ko piekasās!

—  Mieru, tikai mieru! — tas bija milicijas skolas audzēkņa Nikolaja Ruško iemīļotais izteiciens.

—   Paliec rāms, Garais! Nu, iemetām drusku, nosvinējām vienam čalim dzimšanas dienu. Vai tas kas ļauns?

Balsis un soļi attālinājās.

Mūsējie nomodā. Izdienēšu armijā, iestāšos milicijas skolā — Ivars sapņoja par nākotni. Manā rīcībā būs milicijas patruļas mašīna, blakus dienesta suns, es pats viņu izdresēšu. Nakts. Visi ļaudis guļ tāpat kā tagad. Pēkšņi no kāda nama iznāk divi vīrieši, rokās smagi čemodāni. Pamanījuši milicijas mašīnu, metas bēgt. Mēs ar suni pakaļ…

Atis atskrēja gluži aizelsies.

—   Meklē! — viņš pavēlēja sunim, pievezdams to pie vietas, kur, pēc Ivara izteikumiem, bija atradusies gulta. Suns smiltīs kaut ko skaļi ošņāja, tad rikšiem metās no pagalma ārā. Zēni tikko spēja viņam sekot. Dingo, purnu zemei piedūris, paskrēja pa trotuāru uz vienu pusi, uz otru, šķērsoja ielu, iegāja pretējā nama pagalmā, atkal brīdi ošņājās, pēc tam veikli uzkāpa sētas mājas otrajā stāvā un sāka skaļi riet pie Kalniņu dzīvokļa durvīm.

Atis iesmējās.

—   Muļķis! — Ivars apskaitās. — Saki, lai viņš aizveras! Uzmodinās manējos, sacelsies ļembasts.

—  Mierā, Dingo! Blakus!

Dresētais suns paklausīgi apsēdās pie Ata labajiem sāniem.

—  Viņš droši vien saoda kādu no tavu māšeļu rotaļlietām, — Atis secināja.— Rīt pamēģināsim vēlreiz, iedosim paost atrastās lupatiņas. Cau!

—   Kur tu blandies apkārt tik vēlu? — māte, durvis atvērdama, pārmeta. — Tēvs rājās, teica, ka tu esot pavisam izlaidies.

Piekopusi virtuvi, māte devās pie miera. Ivars paņēma no aizdurves savu saliekamo gultiņu un sakārtoja guļvietu. Beidzot viņš bija viens. Paņēmis briljantu divos pirkstos, viņš pacēla to pret gaismu. Kas tajā ir tik dārgs? Dzidrs kā asara. Pagriez vienu šķautni — uzšķiļas sārtas dzirkstis, pagriez otru — zaļganas vai dzeltenas. Skaisti! Bet izdot par tādu naga lieluma nieku tik traku naudu, nē, to viņš nekādi nespēja saprast.

Sapnī Ivaram piederēja vieglā automašīna. Ivars to lepni piebrauca pie mājas un aicināja savējos: «Kāpiet visi iekšā, brauksim uz Kolas pussalu makšķerēt! Foreļu un lašu tur kā biezs.»

Pašā labākajā brīdī, kad Ivars cīnījās ar milzīgu, raibu lasi, tēvs, noraudams segu, pārtrauca viņa sapni.

2. nodaļa

KUR PALIKUSI VECĀ DZELZS GULTA?

Unu un Magdalēnu no saldā miega iztraucēja skaļa klauvēšana pie durvīm. Istabas krēslu kā zeltaini šķēpi caurdūra saules stari, kas lauzās pa aizvērto slēģu izgriezumiem.

—  Man bail! — Magdalēna iešņukstējās. — Ja nu tie ir kādi laupītāji?

—   Muļķīte! — Una smējās. — Astoņos no rīta neviens zaglis tā nedauzīsies. Droši vien tā ir mamma vai vectēvs.

Tāpat pidžamā viņa atvēra durvis.

—   Pasaulē notiek tādas lietas, bet jūs abas mierīgi guļat! — Atis pārmetoši sauca. — Ivar, parādi savu atradumu!

Ivars izņēma no kabatas sērkociņu kārbiņu, iztina no drēbes gabaliņa briljantu un nolika uz galda.

—   Cik skaistsl — Magdalēna priecājās. — Un kā zaigo! Kur jūs dabūjāt tik burvīgu stikliņu?

—   Vai jūs zināt, cik šis stikliņš maksā? Mēs jums atļaujam trīs reizes minēt.

—   Divus rubļus trīsdesmit sešas kapeikas, — Una minēja.

—   Piecus, — Magdalēna palielināja summu.

—   Desmit rubļu.

—   Tu aizmirsi piebilst vārdiņu «tūkstoš», — Ivars triumfēja.

—   Kur tu tādu izrāvi? — Una apjautājās.

—   Nav ko žāvāties! Mamma pārbrauks tikai pēc nedēļas, — Una, noklausījusies abu zēnu stāstu, sarosījās. — Līdz tam mēs droši vien visu būsim noskaidrojuši. Atstāsim mammai zīmīti, ka esam pie vectēva. Pēc divpadsmit minūtēm atiet elektriskais vilciens. Skrienam! Vilcienā apspriedīsim rīcības plānu.

Kā jau tas mēdz būt sastrēgumstundās, visas sēdvietas bija aizņemtas. Mūsu četrinieks nekādi nevarēja atrast brīvu vietu, kur piemesties un visu kārtīgi apspriest.

—  Pirmkārt, drāzīsim uz Pe-Pa-Pu pagalmu, — Una izlēma.

—   Var būt, ka dienas gaismā atklājas kādas pēdas.

—   Kas tas par Pe-Pa-Pu pagalmu? — Ivars, kas stāvēja vagona ejā gabaliņu tālāk, skaļi noprasīja.

Una pārmetoši uz viņu paskatījās.

—   Pensionāres Paulīnes Purviņas pagalms, — Magdalēna iečukstēja Ivaram aygī.

—   Skaidrs.

—   Otrkārt, par katru cenu jāatrod tas puisjs, kas nočiepis gultu, — Una nobeidza.

Ikviens no mums pazīstamā četrinieka domāja savas domas.

—   Būs karsta diena. — Magdalēna, acis piemiegusi, skatījās, kā saulē ņirb Lielupes ūdeņi. — Puķītes dārzā neaplietas — novītīs.

Kā šajā gadījumā rīkotos pasaulslavenais detektīvs Megrē? Atis domās pārskatīja izlasīto kriminālliteratūras kaudzi, pūlēdamies atrast gadījumu, kas kaut aptuveni atbilstu pašreizējai situācijai.

Ivara domas jau kuro reizi atgriezās pie dārgakmeņa. Viens sīks knis- lītis, tik liels kā pirksta nags, maksā desmit tūkstošus! Kas zina, cik daudz svešinieks iebāza savā bikšu kabatā. Tāds jau nu neies un nepieteiksies milicijā. Nemūžam! Tāds paslepus pārdos dārglietas un dzīvos za|u dzīvi. Tādu nemocīs sirdsapziņa kā viņu, Ivaru. Tomēr nemaz nebūtu par nāvi, ja Ivaram piederētu tie desmit tūkstoši.

Unas galvā domas joņoja, it kā sacenzdamās ar elektrovilciena skrējienu.

Kad visi četri teciņus vien iemetās mums jau pazīstamajā pagalmā, rīcības plāns viņai jau bija gatavs pa punktiem.

—   Kāds pievācis mūsu mī|o gultu, — mazās māsas, pamanījušas Unu, žēlojās.

—   Es zinu, kas to izdarījis, — briesmīgais pirāts Alfs teica.

—   Nu, kurš? — Una painteresējās.

—   Tas svešais ar bildēm uz krūtīm un muguras. Viņš mums par to piesolīja konfektes. Lai tik viņš parādās, mēs ar Ansi viņu sagūstīsim un piesiesim pie koka!

—  Viņam uz krekla bija uzrakstīts «Luijs Četrpadsmitais», — sacīja Ieva.

—  Mēs esam briesmīgi dusmīgi, — Ansis, koka zobenu cilādams, draudēja.

—   Pirātiem taisnība. Jūsu gultu patiešām aiznesis tas svešais,— Una apstiprināja. — Norunāsim tā: tiklīdz jūs viņu pamanāt uz ielas vai veikalā, vai kādā pagalmā, tūlīt skrieniet pie mums un ziņojiet, mēs jums palīdzēsim gultu atdabūt.

—   Gan mēs viņu sameklēsim, — bērni apsolījās.

Meitenes labprāt izrādīja Unai un Magdalēnai savu leļļu valstību.

—   Ja vienā lupatiņā bija ietīta dārglieta, tad arī pārējās būs bijis tas pats, loģiski, — Una prātoja. — Vai tas svešais kaut ko neiztina no lupatiņām? — viņa apvaicājās.

—   Iztina gan, — acīgā Inta apstiprināja. — Vienu gredzenu un tūliņ iebāza to kabatā. To mazo stikliņu, kuru paņēma Ivars, viņš laikam nepamanīja.

—   Un vairāk nekā viņš neiebāza kabatā?

—   Iebāza gan, tikai mēs neredzējām, ko.

—   Vai otrā stienī lupatiņu nebija? — Una turpināja taujāt.

—   Nē, — Ansis atbildēja. — Tikai kaut kādi rullītī satīti papīri.

—  Un kur tie palika?

—   Svešais kaut kur aizmeta, — Ieva paskaidroja.

Una, Atis un Ivars rūpīgi pārmeklēja visu pagalmu. Bijušajā Purviņas vistu aplokā starp kupli saaugušām nezālēm viņi atrada pāris saplēstu grāmatu, sarūsējušas konservu kārbas, pudeli ar nosistu kaklu un nošķiebtu sieviešu rītakurpi. Tas bija viss ieguvums.

Unai uz brīdi šķita, ka Purviņas istabas logā pavīd briļļaina vīrieša seja. Kad viņa palūkojās pa izsisto logu, istabā neviena nebija. Pagalmā bija dzirdami skrejoši soļi. Una izmetās uz ielas. Nekā aizdomīga nemanīja. No pārtikas veikala puses ar smagi piekrautām somām, skaļi sarunādamās, nāca divas sievietes. Pāri ielai pie Dzīvokļu ekspluatācijas rajona kantora stāvēja pensionētais juvelieris Goldbaums un ar lielu, rūtainu lakatu slaucīja kailo pakausi. Viņa briļļu stikli spīdēja saulē. Atis un Ivars pārlūkoja mājas aizmuguri, tie nekā nebija manījuši. Magdalēna no lupatiņām meistaroja meiteņu lellēm kleitas, arī viņa nekā nebija redzējusi. Kas tas par vīrieti?

Pagalmā nekādus papīra rullīšus neatrada.

—  Varbūt Luijs paņēma tos līdzi? — Una taujāja.

—   Nē, aizmeta, mēs visi redzējām, — bērni vienā balsī apgalvoja.

—   Droši vien vējš aizpūtis, — Ivars prātoja.

—   Zēl. Tie noteikti bija kādi svarīgi dokumenti, ja glabāti tādā vietā, — Atis konstatēja.

—   Tiklīdz pagalmā parādās kāds svešs, pasauc mani — dzirdi, Ieva? — Ivars piekodināja vecākajai no trim māsām. Tā jau prata lasīt un rudenī gatavojās iet skolā.

—  Ejam apspriesties! — Una paaicināja savus biedrus Purviņas mājā. — Es domāju tā — pirmkārt, mums jāatrod dārgakmeņu zaglis, jo ātrāk, jo labāk. "Domāju, tas nenāksies grūti, jo viņa ārējās pazīmes mums zināmas. Otrkārt, kādam jāaiziet pie pensionāres Purviņas un jāuzzina no viņas viss par veco gultu. To uzņemamies mēs ar Magdalēnu, — Una pati pieteicās. — Treškārt, rūpīgi jāapskata visu apkārtējo māju atkritumu tvertnes un mūsu rajona otrreizējo izejvielu sagādes noliktavas.

-— Es domāju, ka tas gan velti, — Ivars iebilda. — Tas zellis nav no glupjajiem un gultu sen būs aptīrījis.

—   Domāšana, dēliņ, pats zini, nav tava stiprā puse, — Atis viņu pārtrauca. — Kur gulta, tur ari garmatis ar dārgakmeņiem, skaidrs? Vecus dzelžus viņš istabā uz bufetes neturēs.

Ivars sabozies raudzījās ārā pa logu.

—   Meklēšanā iesaistīsim visu mūsu JMD, — Una izlēma.

—   Tikai pār manu līķi! — Ivars atkal protestēja.

—   Kādēļ ne? — Una brīnījās. — Viņi taču ir mūsu biedri.

Ivars klusēja.

—   Es zinu, kādēļ viņš negrib. — Atis paskatījās uz draugu. — Viņš negrib dalīties atlīdzībā. Egoists! Privātīpašnieks!

Ivars piesarka.

—   Kā tev nav kauna! Cits manā vietā to briljantu pārdotu un jums neteiktu ne vārda.

—   Nu labi, es pārsteidzos, piedod, — Atis atvainojās.

—   Tiklīdz mēs vienībā pastāstīsim par dārglietām, saderam, drīz vien baumos viss rajons. Zinām jau, cik skuķi ir pļāpīgi, — Ivars apgalvoja.

—   Meitenes tu neaiztiec! — tagad apvainojās Una. — Bet zināma taisnība tev ir. Norunāsim tā: pārējiem pagaidām pateiksim tikai pašu nepieciešamāko un nozvērināsim klusēt. Jūs abi apziņojiet vienības locekļus, bet mēs ar Magdalēnu iztaujāsim vectēvu un aiziesim pie Purviņas. Pašreiz ir desmit un septiņas minūtes. Satiksimies štābā piecpadsmitos nulle nulle.

Veco kapteini Leju abas meitenes atrada sēžam uz soliņa blakus dāliju dobēm. Rokā viņš turēja kādu vēstuli.

—     Ko tu tāds sadrūmis? Vai kas nelabs noticis? — Una satraucās.

Vectēvs pasniedza mazmeitai vēstuli.

—   «Uzaicinām steidzīgi ierasties Dzīvokļu ekspluatācijas rajonā sakarā ar jūsu mājas nojaukšanu», — Una lasīja.

—   Sētniece teica, ka līdz rudenim visu nojaukšot pa tīro, gan Purvi- ņietes mājeli, gan mūsējo. Tieši te, kur mans dārziņš, sadomājuši celt jaunu skolu.

—  Nebēdā neko, vectētiņ! — Magdalēna mīļi pieglaudās sirmgalvim. — Nākamo vasaru mēs abi Jūrmalā iekopsim tādu dārzu, ka visi kaimiņi brīnīsies.

—   Jūs, bērni, to nespējat saprast. Gandrīz piecdesmit gadu nodzīvots šajā mājā. Lai kādā pasaules malā kuģoju, sirds palika te, pie sievas, pie bērniem. Cerēju tepat arī nomirt, — vecais vīrs žēlojās.

— Nekas, vecotēv, pie mums tev nebūs laika skumt un garlaikoties,— Una pārtrauca sirmgalvi. — Mēs atbraucām pie tevis ļoti svarīgā lietā, var teikt, dienesta darīšanās. Un tev jāapzvēr, ka teiksi taisnību un tikai taisnību kā tiesā.

Kapteinis Leja samiegtām, mazliet izsmējīgām acīm paskatījās mazmeitā.

—    Kā man jāzvēr, biedri izmeklētāj, — pace|ot divus pirkstus vai arī rakstiski?

—   Nav ko zoboties, lieta ir nopietna! Ko tu darīji vakar vakarā?

—   Nu, abi ar Ciko paēdām vakariņas, tas bija ap deviņiem. Arā vēl bija gaišs. Tad es atlaidos un sāku lasīt Darela grāmatu «Pārpildītais šķirsts». Starp citu, tā ir lieliska, ieteicu arī jums abām izlasīt.

—   Pašreiz nav laika, — Una atrunājās. — Un tālāk?

—   Ciko pavisam negaidot sāka lamāties. Gāju raudzīt, prātoju, kur viņš to iemācījies. Izrādās, ka tas nebija Ciko, bet divi vīrieši kaimiņu pagalmā.

—   Stop! No šī brīža papūlies atcerēties katru vārdu! Lūdzu, lūdzu, vectētiņi — Una, ja apstākļi to prasīja, prata būt gan mīļa, gan pieglaudīga.

—   Ko tad tu, sāc kolekcionēt lamu vārdus?

—   Neesi naivs, manā vecumā tie jau zināmi.

—   Ja tevi interesē vecās Purviņietes gulta, tad par to mani jau iztincināja tavi draugi Ivars un Atis. — Kapteinis Leja nebija noskaņots uz garām pārrunām par šo jautājumu.

—   Ko viņi teica?

—   Viens lādējās, ka nevarot atlauzt, otrs teica, ka jānesot visa gulta, pirmais atkal, ka tā esot baigi smaga. Otrais viņu mierināja, ka neesot jau tālu un ka viņš labi samaksāšot. Tā viņi, dzelžiem šķindot, aizvācās.

—   Un vairāk nekas? Varbūt viņi viens otru uzrunāja vārdā?

—   Neieklausījos. Kādēļ jūs visi pēkšņi tā metušies uz Purviņietes veco gultu? Vai tur zelts apslēpts, vai? — kapteinis Leja apjautājās.

—   Vairāk nekā zelts, — Una izvairīgi atbildēja.

—   Vai tik jūs atkal nevārāt putru, kuru paši nespēsiet izstrēbt? Iznāks tāpat kā toreiz ar brāļa Jāzepa bandu. — Vecais kapteinis aizdomīgi nopētīja mazmeitu. — Mammas arī, kā par nelaimi, nav mājās.

Vectēvam melot Unai negribējās, bet patiesību teikt nedrīkstēja. Tādēļ viņa izlikās, ka apbrīno krāšņi ziedošās dālijas.

Magdalēna pa to laiku cītīgi ravēja nezāles, kas lekni auga starp ceriem. Vectēvs pēdējā laikā sūdzējās par sāpēm krustos un tikai ar grūtībām varēja pieliekties.

—   Uzdāvini mums pāris ziedu! — Una palūdza.

—   Kam tev ziedi?

—   Mēs ar Magdalēnu ejam ciemos.

—   Kādos ciemos? — kapteinis Leja aizdomīgi noprasīja.

—   Pie Paulīnes Purviņas. Vai tu, starp citu, nezini viņas jauno adresi?

—   Nezinu un negribu zināt. Kas jums pie tās sektantienes meklējams?

—   Nu, tā kā tu atsakies pārcelties pie mums uz dzīvi, tad ejam viņu sarunāt tev par saimnieci, — Una pazobojās.

—  Es tev, žagata, parādīšu saimnieci! — vectēvs apskaitās.

Purviņas adresi meitenēm pateica sētniece Elliņmāte.

Jaunceltņu rajons bija turpat netālu. Purviņa dzīvoja kādas torņa mājas pašā augšējā stāvā. Magdalēna nekad nebija braukusi ar liftu. Acis aizmiegusi un muti ar roku aizsegusi, viņa nekustējās, kamēr lifta kabīne apstājās un durvis pašas no sevis atvērās.

Purviņa saņēma abas meitenes atplestām rokām, nomutēja uz vaigiem un aicināja istabā.

—   Sīs puķes no kapteiņa Lejas un sirsnīgi sveicieni piedevām. — Una pieklājīgi pakniksēja.

Vecā pensionāre piesarka kā jauna meitene.

—   Tā, lūk, es te, pašā augšā, dzīvoju kā putns koka galotnē, pa vienu logu redzu saulīti uzlecam, pa otru — norietam. īsts kungu dzīvoklis, aukstais ūdens, siltais ūdens, vanna, mazmājiņa tepat dzīvoklī, — viņa priecīgi stāstīja. — Ar veco ūķi ne salīdzināt.

Istabā, iepletusies pa visu sienu, stāvēja Unai un Magdalēnai labi pazīstamā kokgriezumiem rotātā, senlaicīgā bufete.

—   Tūliņ pēc kara es to ieguvu par pusvelti, bet tagad, kad vecās lietas atkal modē, par tādu maksā bargu naudu. Viena dāmiņa tīri vai bez elpas palika, šito bufeti ieraudzījusi, solīja man diezin ko, lai tik atdodot, — večiņa aizgūtnēm stāstīja. — Bet kam man nauda, pensiju no valsts saņemu, vēl piepelnos, strādājot par apkopēju. Tajās atvilktnēs labi glabāt zā|u tējas; te, lūk, kumelīšu, tur piparmētru, buldurjāņu saknītes arī labas, kad nenāk miegs vai sirds sāk dauzīties…

—   Jums kādreiz piederēja veca gulta ar bumbām galos, tā nu gan bija verena, — Una nevainīgi ieminējās.

—  Ak, ko nu! — Purviņa nevērīgi atmeta ar roku. — To es atstāju vecajā mājā. Nebija vairs nekāda skata, arī atsperes izgulētas.

—   Vai jūs neatceraties, kā jūs to gultu ieguvāt? — Una taujāja.

—   Kā tad ne, atceros kā šodien. Kara pēdējās dienās uz mūsu toreizējo māju uzkrita bumba. Visa iedzīve aizgāja bojā, un tā nelaimīgā … — Purviņai aizlūza balss, un viņa priekšauta stūrī noslaucīja asaras. — Labi, ka pliko dzīvību patvertnē izglābu.

—   Nabadzīte, — Magdalēna pačukstēja Unai. — Vēl tagad pārdzīvo, pēc tik ilgiem gadiem.

—   Padomju vara man ierādīja dzīvokli citā mājā Pliederu ielā. Vācu laikā tur dzīvojis kāds hitleriešu rīkļurāvējs, geto apsardzē strādājis. Iedzīvojies no nabaga ļaužu ciešanām. Laikam jau taisnība, vai citādi viņu būtu nošāvuši kā suni un pametuši sētmalē? Drauģeļi piebraukuši ar mašīnu, aizvākuši visu vērtīgāko un pazuduši uz neatgriešanos.

Kad viņa tur ievākusies, mājā cita nekā neesot bijis kā tā pati dzelzs gulta, galds un daži krēsli. Un vēl milzīgs daudzums dažādu žurnālu un citu papīru. Tos viņa sanesusi uz bēniņiem, bet māju ar verdošu ūdeni un ziepjuzālēm no iekšpuses izplaucējusi, lai iztīrītu no fašistu baciļiem.

—   Zūdam veiklāk prom! — Una pačukstēja Magdalēnai. — Vairāk mēs nekā šeit neuzzināsim. Mums tagad jāiet, Purviņmāt. — Una pieklājīgi pakniksēja.

—   Vai nu prāts! — Purviņa satraucās. — Tādi dārgi ciemiņi, kā tad bez uzcienāšanas! Es kā zinādama sacepu pankūkas. Sēdiet tik klāt! Lūk, meža zemeņu zaptīte, odziņas pašas lasītas, pašas vārītas.

Uzaicinājums bija vilinošs, jo tuvojās jau pusdienlaiks, bet abas meitenes nebija pat brokastojušas.

Purviņa priecīgi vēroja, ar kādu ātrumu noplok pankūkas šķīvī. Pēc dabas viņa bija sabiedrisks cilvēks, tādēļ reizēm cieta no vientulības. Ieguvusi negaidītus klausītājus, viņa centās izstāstīt visu, kas uz sirds. Ar adventistiem viņai vairs neesot pa ceļam. Kas tas par dievu, kas atļauj apkrāpt lē^cīgus ļautiņus! Labi, ka laikā atvērušās acis. Pieteikusies dziedāt veco ļaužu korī. Diriģents esot uzslavējis viņas balsi, teicis, ka ar tādu varot iet uz operas skatuves.

—   Purviņmāt, —Una pārtrauca večiņas vārdu plūdus.— Vai jūs neatceraties, kā sauca to rīkļurāvēju?

—   Kādu rīkļurāvēju? — Purviņa domās vēl kavējās pie savām kora biedrenēm.

—   Nu, to hitlerieti, kas pirms jums dzīvoja Pliederu ielā.

—   Ak to nelieti? Pag, pag, laikam par Hansu, mūsu valodā par Ansi. Viņš runāja arī skaidrā latviešu valodā. Bet uzvārdu neatceros, sitiet vai nost. Pajautājiet sētniecei Elliņmātei, viņa gan zinās. Bet kam jums tas nelietis?

Mēs vācam ziņas par Lielajā Tēvijas karā kritušajiem un bez vēsts pazudušajiem, — Una pateica tikai puspatiesību. — Varbūt Hanss atstājis kādus dokumentus?

—   Kā tad, kā tad, — Purviņa piekrita. — Uzkāpiet vecās mājas bēniņos, es tos ar aukliņu pārsēju un ieliku pažobelē. Ja peles nebūs sagrauzušas, turpat vien stāvēs. Kam gan veci papīri vajadzīgi?

Tikai pustrijos abas meitenes tika vaļā no viesmīlīgās namamātes un tad arī tikai tādēļ, ka viņai drīz sākās kora mēģinājums.

—   Man šķiet, ka pankūkas ar zemeņu ievārījumu es nekad vairs mutē neņemšu, —'Magdalēna liftā atzinās. — Man tās kāpj pa muti ārā.

—   Tas tādēļ, ka mēs braucam uz leju, — Una smējās. — Bet gluži velts šis gājiens nebija. Mēs tagad zinām, kam piederējusi gulta. Un vēl, ka bēniņos glabājas kaut kādi dokumenti. Tie ar steigu jāsameklē.

JMD štābā pusducis zēnu un meiteņu, tērpušies pelēkajās formas blūzēs ar emblēmām uz piedurknēm un «laiviņām» galvās, pētīja pēdējo šaušanas sacensību rezultātus. Zēniem par lielu skaudību, šaušanā ar mazkalibra šauteni visasākā acs un visdrošākā roka izrādījās sīkajai, kautrīgajai Magdalēnai. Otrā vieta piederēja Unai.

—   Kāds tur brīnums! Jūrmalā abas droši vien to vien dara kā caurām dienām vingrinās mērķī šaušanā. — Ivars nekādi nevarēja samierināties ar to, ka meitenes atstājušas viņu trešajā vietā.

—  Tik vien jūs spējāt savākt, biedri štāba priekšniek? — Una noprasīja Atim.

—   Brīvdienas taču. — Atis taisnojās. — Visi aizbraukuši kur nu kurais — dažs uz laukiem pie radiem, cits cepinās pludmalē.

—  Ar mums kopā esam desmit, — Una samierinājās. — Iztiksim. Patiesību zinām tikai mēs četri. Kā skan musketieru zvērests?

—   Mēs klusēsim kā muhamedāņi un būsim mēmi kā katafalki, — Atis un Ivars noskaldīja.

Magdalēna, domās iegrimusi, klusēja. Pārāk labi atmiņā vēl bija notikumi, kas saistījās ar šo māju, — audžuvecāku cietsirdīgā izrīcība ar viņu, liekulība, noziegums un, beidzot, pelnītais sods. Uzskatīdami Magdalēnu par galveno vainīgo viņu atmaskošanā, Vilcāni atteicās sniegt jebkādas ziņas par viņas īstajiem vecākiem, nepateica pat to, no

kura bērnu nama paņēmuši. Pie Unas vecākiem meitenei klājās labi. Bet arvien biežāk Magdalēnai nāca prātā, ka varbūt tepat līdzās dzīvo īstā māmiņa. Kaut varētu viņu sameklēt…

—   Pārējiem uzticēsim apsekot mūsu mikrorajona atkritumu tvertnes un krāmu bodes, — Una teica.

Sajā brīdī durvīs parādījās Jānis Kļava, jauno milicijas draugu priekšnieks.

—   Sveiciens nākamajiem detektīviem! — viņš uzsauca. — Vai paredzama kāda operācija, ja esat tik kuplā skaitā?

—   Mums ir ideja. Lai lietderīgāk varētu savākt dažādas valstij nepieciešamās izejvielas, apstaigāt visus sētniekus un palūgt,

lai īrnieki atkritumu tvertnēs liktu atsevišķi papīrus, pārtikas atkritumus un metāllūžņus. Mamma teica, ka ārzemēs tā sen jau darot, — Unai iešāvās prātā doma.

—    Ideja visumā ir pareiza un valstiska, — Jānis Kļava piekrita. — Tikai kā jūs to iedomājaties realizēt?

—  Nu, pie vienas tvertnes varētu piestiprināt uzrakstu «Tikai papīriem», pie otras — «Metāllūžņi», pie trešās — «Pārtikas atkritumi».

—   Bet, ja nu pagalmā ir tikai viena vai divas tvertnes, ko tad? — Ivars jautāja.

—   Tad jāprasa, lai gādā vēl.

—   MeļāJlūžņus var tāpat nokraut zemē.

—   Papīrus nevar. Sālīs lietū, un vējš izmētās.

—   Ja jums izdosies ieviest pagalmos kārtību, būsiet veikuši labu darbu, — Jānis Kļava teica. — Pie viena jūs varētu pārbaudīt mūsu rajona sanitāro stāvokli, kādi ir bērnu rotaļlaukumi, apstādījumi, un redzēto atzīmēt apgaitas žurnālā. Tikai lai viss norisinātos, kā pienākas, ar formas tērpiem! Neapkaunojiet savu organizāciju! Kas atbildīgais?

—   Vienības štaba priekšnieks Atis Arājs. — Una nolēma sev atstat brīvas rokas.

—   Dodu divas dienas. Trešdien piecpadsmitos nulle nulle atskaitīties! — Jānis Kļava paziņoja.

—   Klausos, komjauniešu operatīvās vienības štāba priekšniek! — Atis pielika roku pie «laiviņas». — Trešdien atskaitīties.

—   Man divi personiski lūgumi, — Una, pagaidījusi, līdz Juris Kļava iziet, teica. — Lūdzu, atzīmējiet, ja kādā pagalmā pamanāt vecu dzelzs gultu.

—   Vai tev nav kur gulēt? — kāds zēns painteresējās.

—   Un vēl apjautājieties bērniem un sētniekiem, vai viņi nepazīst sešpadsmit — astoņpadsmit gadus vecu puisi bilžainā kreklā, kura priekšpusē uzzīmēta sieviete, bet mugurpusē — vīrietis ar uzrakstu «Luijs Četrpadsmitais». Apgaitas žurnālā šīs ziņas nav jāraksta, — Una piebilda.

Jauno uzdevumu milicijas draugi uzņēma bez sevišķas sajūsmas. Staigāšana pa pagalmiem lielu prieku nevienam nesagādāja, sevišķi tik jaukā laikā kā pašreiz. Bet, darbodamies milicijas draugu klubā, viņi bija iemācījušies savas personiskās intereses pakļaut sabiedriskajām.

Una iegāja blakusistabā, kur dežurēja brīvprātīgie kārtības sargi.

—   Vai jums nav ziņu par kādu puisi? — viņa apjautājās. — Tāds kolorīts tips ar plušķainiem džinsiem un apgleznotu sporta krekliņu, uz muguras uzrakstīts «Luijs Četrpadsmitais».

—   Mēs varam tev piedāvāt Kārava Dūzi, Pīķa Dāmu, Zolīti, Garo, Mūsaino, pat Kenediju, — puiši smējās, — bet Luijs Četrpadsmitais vēl nav parādījies mūsu medību apgabalos.

—   Kad uzrodas, tad paziņojiet mums.

—  Vai tas Luijs ko nogrēkojies? — Jānis Kļava painteresējās.

—   Mums ar viņu ir savi personiski rēķini, — Una izvairījās no atbildes. — Pasakiet gan, ja satiekat!

—   Tiks izdarīts! — dežurējošie kārtības sargi apsolīja.

—   Tikai nekādas pašdarbības, ja kas nopietns, ziņot personiski man! — Jānis Kļava, aizdomīgi nopētījis Unu, piekodināja.

—   Klausos, nekādas pašdarbīdas! — Una piesarkusi militāri nosveicināja un izmetās no istabas.

—   Tā vien šķiet, ka mūsu detektīviem atkal kaut kas prātā. — Jānis Kļava nogrozīja galvu. — Būs viņi jāpatur acīs.

3. nodaļa ELL11SIMĀTE NEPATEICA VISU

Una un Atis klusēdami soļoja pa Pliederu ielu.

«Unas mati saulē izskatās kā liesma,» Atis ar izbrīnu nodomāja. «Un vasaras raibumiņi izkaisīti pa visu seju kā apaļas, brūnganas ripiņas.»

Ja vēl pirms mēneša viņam kāds jautātu, kādā krāsā ir Unas acis, viņš neziņā paraustītu plecus. Bet tagad viņš zināja skaidri — tās ir ūdeņu krāsā, kad tajos atspīd zilas vasaras debesis. Atis neskaidri juta, ka pēdējā laikā ar viņu kaut kas notiek. Viņam gribējās paveikt varoņdarbu, lai Unai izbrīnā ieplestos acis, lai viņa teiktu: «To gan es no tevis negaidīju!»

Brīdi abi soļoja klusēdami.

—   Vai tu sētnieci labi pazīsti? — Atis iejautājās.

—   Galvenokārt no vectēva stāstiem. Viņas pārziņā bija vairāki Pliederu ielas nami, arī tas, kur pašreiz mīt mans vectēvs.

Uz Rīgu Elliņu ģimene pārcēlās 1940. gadā, kad ģimenes galva komunists tika nozīmēts vadošā darbā kādā šejienes rūpnīcā. Vīrs aizgājis karā un pazudis bez vēsts. Sieva palikusi viena ar trim maziem bērniem. Lai nopelnītu iztiku, viņa sākusi strādāt par sētnieci, mazgājusi veļu un piekopusi dzīvokļus. Tagad Elliņmātes, tā viņu dēvē visā apkārtnē, bērni sen pieauguši, izskolojušies un izklīduši kur kurais. Vectēvs saka, ka viņai sen laiks doties pelnītā atpūtā, bet viņa, tāpat kā agrāk, ik rītus ceļoties piecos, kārtīgi apkopjot savu ielas daļu,.ziemā nobārstot ar smiltīm, vasarā aplaistot, lai neput, tad ķeroties pie kāpņu telpām un koridoriem.

Elliņmāte personiski pazīstot visus savus īrniekus. Sievas viņai uzticot rūpes par bērniem, kas palaidušies slinkumā un palaidnībās. Sētniece tad piemērotā brīdī vainīgos nostrostējot. Vīri, jautrā prātā mājās nākdami un Elliņmāti pamanīdami, izslejoties taisnāk, visi labi pazīstot sētnieces aso mēli.

—   Kapteinis Leja ar Elliņmāti ir lielos draugos. Vecā sieva dievina riču-raču spēli. Vectēvs reižu reizēm viņu uzaicina saspēlēt. Tev vajadzētu dzirdēt, cik priecīgi viņa smejas, kad kapteinis kļūdās un neizsit kādu viņas kauliņu. Tad nu gan viņš šķiet dusmīgs un istabā skan jūrnieku «polundra». Mans vecais džentlmenis savu lomu vienmēr notēlo nevainojami. — Tas bija viss, ko Una zināja par sētnieci.

Arī pašreiz abi senie draugi bija aizrāvušies ar riču-raču. Blakus uz galdiņa stāvēja turziņa ar skābajām konfektēm, tās pienācās uzvarētājam. Zvans pie durvīm pārtrauca spēli.

—  Mēs no Jauno milicijas draugu vienības, — kapteinis Leja izdzirda savas mazmeitas balsi.

Istabā ienāca divi milicijas formas kreklos tērpušies pusaudži, nosveicināja, kā pienākas, roku pie «laiviņas» pielikdami. Pamanījusi vectēvu, Una mazliet samulsa.

—  Mūsu sarunai jābūt stingri slepenai, — viņa teica.

—   Nekas, nekas, jautājiet vien, — Eiliņmāte atbildēja, žēli paskatījusies uz pārtraukto riču-raču partiju. — Man no Kristapa, tas ir, biedra Lejas, nekas nav slēpjams.

Atis izvilka bloknotu un 'Sagatavojās uz rakstīšanu, tā parādīdams, ka sarunai ir oficiāls raksturs.

—   Piesēdiet, — kapteinis Leja aicināja, izlikdamies mazmeitu nepazīstam.— Lūdzu, te būs konfektes, uzcienājieties!

Abi pieklājīgi atteicās.

—   Mums ienākušas ziņas, ka Pliederu ielas 17. namā, kas tagad paredzēts nojaukšanai, vācu okupācijas laikā dzīvojis kāds kara noziedznieks, — Una ierunājās.

—   Vai nu tieši kara noziedznieks, to nemāku teikt, bet dzīvot dzīvoja, — Eiliņmāte apstiprināja.

—   Vai jums zināms, kā viņu sauca?

—  Zināms, par Hansu Hammelu ar diviem «m». Mūsu latviešu mēlē tas nozīmētu Ansis Auns. — Sētniece iesmējās.

—   Pastāstiet, lūdzu, par viņu sīkāk, — Una taujāja.

—   Ļaudis teica, ka viņa tēvam tepat netālu piederējusi gaļas bodīte.

—  Blakus Goldbauma mājelei, — sarunā iejaucās kapteinis Leja. — Mana sieva tur parasti iepirkās. 1939. gada beigās visa Hammelu famīlija kopā ar citiem īsteniem un kārklu vāciešiem aizbrauca uz fāter- landi, kā tajā dziesmiņā teikts:

«Iekš Dīna stāv «Steiben»,

Un rīt mēs jau brauc',

Mes nevar* šeit bleiben,

Kad fīrer' mūs sauc.»

—   Pieraksti, Ati, jānoskaidro, kas tā par dziesmu.

—   Tolaik to dziedāja visa Rīga. Pag, kā tur bija?

«No pārliecīg' ēšan'

Mēs palikuš' trak',

Priekš olām un sviest'

Mūs māg' ir par švak'.»

Vairāk neatceros, sitiet vai nost. Bet bija gara pcrša.

—   Sakiet, lūdzu, — kā Hanss atkal uzradās Rīgā?

—   Runā, ka nomests no gaisa ar tiem parašu …

—   Izpletņiem, — Atis palīdzēja atcerēties.

—   Nu jā. Ostas malā vēl šaudījās, kad šis atskrēja ar automātu rokās. Viņa vecāku māju trāpījis šāviņš, tā bija nodegusi. Sis tad izdzinis no mājiņas veco ebreju pāri un iekortēlējies tajā uz dzīvi. Netīrs cilvēks bija. Uzzinājis, ka mans vīrs aizgājis līdzi Sarkanajai Armijai, saukāja mani par komunisteni-, piespieda par brīvu mazgāt viņa veļu un apkopt dzīvokli, citādi nodošot gestapo. Ko es varēju darīt, ja trīs mazi bērni mājās? — Eiliņmāte taisnojās.

—   Vai jums zināms, ar ko nodarbojies Hanss Hammels?

—   To īsti neviens nezināja, bet ļaudis teicās redzējuši toreizējā Maskavas forštatē apsargājam tur sadzītos ebrejus. Reiz kādu meiteni… — Te Eiliņmāte sastostījās un apklusa.

—   Una, ko tas viss nozīmē? — kapteinis Leja stingri noprasīja. — Tu man netēlo diezin kādu izmeklētāju! Un neapgrūtini pieaugušos ar sen aizmirstām lietām!

—   Elliņmāt, labā, — Una pieglaudās sētniecei, — mēs pašreiz nedrīkstam atklāt, tas ir dienesta noslēpums, bet mums jaunie milicijas draugi uzdeva uzzināt visu par Hansu Hammelu. Un tikai jūs mums varat .palīdzēt.

—   Kur tas laiks, daudz ko esmu aizmirsusi, — sētniece atrunājās.

—   Vai tā ir taisnība, ka Hanss Hammels aplaupīja iedzīvotājus, īpaši ebrejus no geto?

—   Redzējiisi neesmu, bet laikam jau taisnība būs. Visas telpas viņam bija pilnas ar lepniem kažokiem, zvērādām, porcelāna un kristāla traukiem. Pēdējā kara gadā viņš palaidās dzeršanā, gandrīz katru nakti žūpoja kopā ar draugiem. No rītiem man visu to šmuci nācās uzkopt, reizēm nelabi kļuva. Bet pamēģini neklausīt, tad pats kā zvērs, draudēja ar revolveri.

—   Kas ar šo hitlerieti notika?

—   Pati savām acīm redzēju viņu beigtu guļam tepat netālu — sētmalē. Galva vienās asinīs.

—   Un kad tas notika?

—   Sestajā oktobrī, to es atceros kā šodien, tieši tajā dienā manai Annai palika septiņi gadi. Pāris dienu vēlāk piebrauca viņa draugi, visi ar dzelžiem uz krūtīm, paņēma no manis atslēgas, piekrāva pilnu mašīnu ar salaupītām mantām un aizbrauca. Vairāk es viņus netiku redzējusi.

—   Paldies, — Una teica atvadoties. — Veiksmīgu riču-raču spēli!

Pie dzīvokļa ārdurvīm Atis apstādināja Unu. .

—   Vai tu ievēroji, sētniece teica: «Reiz viņš kādu meiteni…» — un pēkšņi aprāvās?

—   Pareizi gan. Iesim atpakaļ un pajautāsim.

—   Sešnieks! — Cauri aizvērtajām durvīm viņi dzirdēja sētnieces gavilējošo balsi. — Nesaprotu, kādēļ visi pēkšņi pēc vairāk nekā trīsdesmit gadiem sākuši interesēties par to nelieti Hansu, lai viņš kapā mieru neatrastu. Vakar vecais Goldbaums, šodien tava mazmeita.

Una uz pirkstgaliem devās atpakaļ uz izeju.

—   Par to meiteni droši vien nekas svarīgs nav bijis, citādi Eiliņmāte būtu pateikusi. Bet kādēļ Goldbaums interesējas par Hansu? — Una skaļi prātoja, soļodama kopā ar Ati uz JMD štābu. — Pašu galveno tomēr esam noskaidrojuši, dārglietas vecajā gultā acīmredzot paslēpis hitlerietis Hanss Hammels.

Sabiedrisko kārtības sargu istabā sēdēja tikai dežurants. Jauno milicijas draugu štābs bija tukšs. No pagraba atskanēja šāvienu troksnis. Atis ielika mutē divus pirkstus un spalgi iesvilpās. Pēc brīža parādījās Ivars.

—   No desmit šāvieniem trīs centrā, divi devītniekā, četri astotniekā un tikai viens septītniekā, — viņš palielījās.

—   Nav slikti. Ja tā turpināsi, tev visas cerības kļūt par republikas jaunatnes čempionu.

Ivars aizdomīgi nopētīja Unu. Nekad nevarēja tikt skaidrībā, kad viņa runā nopietni, kad zobojas.

—   Lieta svarīga. Runa iet par milzu summu, ja viens vienīgs briljants maksā desmit tūkstošus. Tādēļ visu, ko mēs darīsim, atzīmēsim šajā kladē. — Una izvilka no galda atvilktnes pabiezu kladi melnos audekla vākos. — Kā mēs šo operāciju nosauksim?

—   Varbūt «Noslēpumainais atradums»? — Magdalēna, kas arī bija ienākusi štābā, ieminējās.

—   Lai iet! Tātad — kas mums ir zināms? Svētdien, četrpadsmitajā augustā, kāds tips Paulīnes Purviņas vecajā gultā atrod dārgakmeņus un rotaslietas. To skaitu un vērtību nezinām. Tajā pašā vakarā gulta pazūd, acīmredzot to pievācis tas pats tips. Viens briljants desmit tūkstošu rubļu vērtībā glabājas pie Ivara Kalniņa. Viņa māsa to nejauši atrada ietītu lupatiņā.

Pirmdien, 15. augustā. No Purviņas uzzinām, ka vecajā mājā kara laikā dzīvojis hitlerietis Hanss un gulta piederējusi viņam.

JMD patruļas otrdien un trešdien apstaigās tuvāko apkārtni un sanitārās apskates laikā meklēs arī dzelzs gultu un puisi ar bilžaino kreklu.

—   Stāvoklis otrdien, 16. augustā, ir sekojošs. — Un jaunā lappusē ierakstīja lielu skaitli «16». Vidū viņa iezīmēja dzelzs gultu, no tās -no-

vilka līniju un pierakstīja «Luijs XIV», tad novilka otru līniju, kuras galā pierakstīja Goldbauma vārdu.

—   Pamaz, — Atis konstatēja. — Var būt, ka bēniņu apskate kaut ko dos.

—   Es aizmirsu pateikt, māšeles stāstīja, ka Purviņas pagalmā šorīt ienācis vecais Goldbaums ar savu Aniju. Anijas tante cienājusi bērnus ar konfektēm un no lupatiņām šuvusi meiteņu lellēm kleitas. Viņas vīrs pa to laiku kaut ko darījis Purviņas istabā. Pēc krietna brīža viņš iznācis ārā ar papīru žūksni padusē un abi aizgājuši, — Ivars pavēstīja.

—   Purviņa apgalvoja, ka viņa bēniņos nobāzusi kaut kādus papīrus. — Una gandrīz vai raudāja. — Goldbaums tagad tos nocēlis mums no degungala. Un tur varbūt bija dārglietu noslēpuma atrisinājums. Tā ir vienīgi mana un tikai mana vaina.

—   Neuztraucies! Var būt, ka Goldbaums uz bēniņiem nemaz nekāpa, — Atis mierināja izmisušo Unu.

—   Man vajadzēja no rīta tur uzkāpt, — Una viņā pat neklausījās, — bet es gribēju vēlāk, kopā ar jums. Izmeklētājs no manis nekad neiznāks.

—   Nečīksti! Skrējām uz Pliederu ielu! — Atis pavēlēja.

Pagalms bija tukšs. Purviņas kādreizējā goda istabā valdīja briesmīga nekārtība. Sloksnēm norautās tapetes gulēja uz grīdas. Vienai sienai bija noplēstas pat zem tapetēm salīmētās kara laika avīzes un žurnāli.

—     Kas to izdarījis? Goldbaums? Bet kādēļ? — Una nekā nesaprata.

—   Es viņam iestāstīju, ka to briljantu atradu šeit, Purviņas istabas kaktā, — Ivars atzinās. — Viņš mani izprašņāja, un man nekas jēdzīgāks neiešāvās prātā.

—  Zēni, tagad viņš domā, ka te ir kāda slepena dārglietu glabātava. — Una iesmējās. — Lai domā vien! Bet kam viņam vecie papīri? Rāpjamies uz bēniņiem! Var būt, ka vēl viss nav zaudēts.

Uz bēniņiem varēja nokļūt pa koridora griestos ierīkotu lūku. Turpat pie sienas stāvēja nelielas, pieslienamas redeļu kāpnes.

—   Laid mani! — Atis pabīdīja Unu sānis. — Tev būs grūti pacelt lūku.

Uzkāpis pirmais, viņš pasniedza roku Unai un palīdzēja tai uzrāpties augšā. Uz brīdi visiem šķita, ka viņi nokļuvuši citā pasaulē — salauzts, pīts šūpuļkrēsls, veca etažere ar grāmatām, kumode, uz tās apdauzīta porcelāna skulptūra — ganiņš ar stabuli rokās un diviem jēriņiem pie kājām. Uz spārēs iedzītajām naglām sakārtās vecās drēbes caurvējā šūpojās. Unai vienu mirkli tās atgādināja pakartus cilvēkus. Viņa neviļus saķēra Ata roku, bet tad nosarkusi to tūlīt palaida vaļā.

Krietnu brīdi visi trīs stāvēja nekustēdamies un klusēdami. Arī abi zēni jutās neveikli, itin kā viņi bez atļaujas būtu ienākuši svešā dzīvoklī.

Una pirmā pamanīja pēdas uz putekļainās grīdas.

—   Re, te kāds staigājis.

Atis notupās uz ceļiem.

—   Pavisam nesen. Uz tām vēl nav pat putekļu kārtas.

—  Vīrieša pēdas, četrdesmit otrā lieluma, — Ivars, salīdzinājis ar savu kāju, konstatēja.

—   Goldbaums? Vai varbūt Luijs Četrpadsmitais? — Una minēja. — Drīzāk gan juvelieris. Varbūt Luijs viņam pārdevis dārglietas, visas vai kādu daļu, un vecajam sagribējies vēl?

Elpu aizturējuši, cenzdamies neko nesajaukt, visi trīs pārstaigāja bēniņus. Uz etažeres stāvēja nodzeltējušu žurnālu kaudzes — «Atpūta». Tās klāja bieza putekļu kārta. Vecas lādes vāks bija pavērts. Te. kāds acīmredzot vandījies. Kožu saēstajās lupatās peles bija ierīkojušas sev midzeni. Una nepatikā novērsās. Uz kumodes virsas redzēja pirkstu nospiedumus. Atvilktnes stāvēja puspievērtas. No vienas Atis izvilka vecu albumu ar fotogrāfijām.

—   Paņemsim līdzi, parādīsim vectēvam, var būt, ka viņš kādu pazīst, — Una nosprieda.

Vienā kaktā gulēja kaudze žurnālu vācu valodā. Atis tos pāršķirstīja. Kara skati, nodedzinātas krievu sādžas ar smaidošiem fašistiem priekšplānā. Katrā otrā lappusē Hitlera portrets ar sveicienam cHeil!» paceltu roku, matu šķipsna uz pieres, ūsu kušķītis zem deguna, izvalbītas acis, ārprātīgā skatiens.

Visi trīs rūpīgi pārskatīja žurnālu un grāmatu grēdu, bet nekādus dokumentu»4ā arī neatrada.

—   Ejam pie vecā kapteiņa! — Una, pasitusi padusē albumu, devās uz izeju. — Kas nokavēts, nokavēts.

Magdalēna tobrīd gatavoja pusdienas. Kārdinoša ceptas gaļas smarža piepildīja visu dzīvokli.

—   Ciko grib ēst! Ciko grib ēst! — papagailis savā būrī klaigāja.

—   Turi muti! — Leja viņu apsauca. Ka parasts, kapteinis bija iegrimis lasīšanā un tādās reizēs nemīlēja, ka viņu traucē.

—   Vectētiņ, kad tu sāki dzīvot šajā mājā?

—   Kas tad nu—vai atkal kāda pratināšana? — Vecais vīrs pašķielēja uz mazmeitu un viņas pavadoņiem.

—   Es taču tev teicu, kādēļ. Mēs vācam ziņas par kara laikā bojā gājušajiem varoņiem, — Una mazliet nepacietīgi paskaidroja un, paskatījusies uz saviem draugiem, spēji nosarka.

Kapteinis negribīgi nolika grāmatu, piecēlās no guļvietas un piegāja pie galda, uz kura Una bija nolikusi veco albumu.

—  Pamatīgs darbs! — Viņš vispirms apskatīja ādas iesējumu ar sprādzi un atslēgu. — Tagad tādus vairs netaisa.

Pirmie uzņēmumi, izdarīti š! gadusimteņa sākumā uz bieza papīra, nodzeltējuši no vecuma, viņam nekā neizteica. Vīrietis šaurās biksēs ar saskrullētām ūsiņām, sieviete garos svārkos un kruzuļainā blūzē ar augsti sasukātu frizūru, atspiedusi roku pret etažeri. Aizmugurē idilliska ainava ar viduslaiku pili, dīķi un gulbjiem. Mazi bērni — zēns un meitene.

Kaut kur ap albuma vidu kapteinis Leja ieskatījās uzmanīgāk.

—   Tie ir mūsu kādreizējie kaimiņi Veisi — Izaks un Minna. Minna tavai vecmāmiņai bija draudzene, abas viena bez otras ne dienu nespēja dzīvot. Vecmāmiņa vēlāk man stāstīja, ka viņa visas acis izraudājusi, kad uzzinājusi par viņu likteni. Tas pats Hanss, par kuru jūs tā interesējaties, viņus izdzinis no mājām un ieslodzījis geto. Tava vecmāmiņa, Una, patiešām bija drosmīga sieviete; lai apmeklētu savu draudzeni, viņa vairākas reizes zagusies uz tagadējo Maskavas rajonu, kur hitlerieši bija sadzinuši visus ebrejus. Beidzot Hanss viņai piedraudējis, ka painteresēšoties, kur palicis viņas vīrs, tas ir, es. Bet es, kā jūs to jau zināt, komandēju padomju torpēdkuģi. Tādas tās lietas.

Visu 16. augusta pēcpusdienu trijotne noklaiņoja pa savu mikrorajonu, ieskatīdamās ikvienā komunālo māju pagalmā. Visi kā viens apgalvoja, ka tāds bilžains puisis viņu mājās nedzīvojot.

Gribot negribot nācās pagaidīt līdz rītdienai, var būt, ka viņu biedriem būs labāk veicies. Ja ne, būs jāapstaigā savrupmājas.

Dūša visiem trim bija noslīdējusi krietni vien zem nulles. Divu dienu laikā viņi nebija tikuši bagātībām ne par sprīdi tuvāk.

4. n o d a ļ a ASIŅAINAIS KABATAS LAKATIŅŠ

Ivars, sēdēdams pie televizora, ar baudu dzēra karstu tēju un skatījās sporta pārraidi.

—          Ieva, Intai — māte, pa logu izliekusies, sauca. — Blandās apkārt pa tumsu! Ivar, dēliņ, aizskrej pāri ielai, droši vien viņas ir pamestajā mājā, taisni kā uzburtas uz to, itin kā pašu pagalmā vietas nebūtu, kur spēlēties. Lai tūlīt nāk mājās, citādi būs sukas!

Ivars negribīgi piecēlās. Viņam par lielu prieku, uz koka trepēm atskanēja sīku soju dipēšana.

—             Nāc ātrāk! Purviņas istabā gaisma, — Inta aizelsusies pavēstīja. — Iedegas un nodziest, iedegas un nodziest.

Ivaru kā vējš izpūta no Istabas. Inta un Ieva, neklausīdamās mātes šķendēšanos, cik ātri vien to atļāva viņu īsās kājeles, metās brālim pakaļ.

Pretējās mājas pagalmā viss bija klusu. Ivars pa izsisto logu ieskatījās Purviņas kādreizējā goda istabā. Pirmajā brīdī likās, ka tajā neviena nav. Tad viņš Izdzirda klusu rosīšanos.

—  Pamēģināsim vēlreiz, — sievietes balss čukstēja.

—          Nav vērts, man palikuši tikai daži sērkociņi, — vīrieša balss atbildēja.

—   Dod man, es pati meklēšu! — sieviete nepacietīgi iesaucās.

Sērkociņa gaismā Ivars pamanīja istabas kaktā notupušos slaidu

meitenes stāvu. Viņa, muguru pret logu pagriezusi, kaut ko meklēja uz grīdas.

—   Vai tu skaidri zini, ka tas bija šeit?

—         Met mieru! — vīrietis tumsā nepacietīgi pavēlēja. — Atnāksim dienā, kad būs gaišs.

—   Bet ja nu kāds pa to laiku pievāks?

Vēl viena mantu krātuve, Ivaram iešāvās prātā. Kādēļ viņš nepaņēma līdzi kabatas lukturīti? Svešos būtu jāierauga par katru cenu. Zēns, rokas uz priekšu izstiepis, klusu zagās uz priekšu, kad viņu pēkšņi ķēra pamatīgs belziens pa pakrūti. Viņš sagrīļojās un ar skaļu blīkšķi nogāzās zemē.

—   Mammai — abas māšeles sāka skaļi aurot. — Ivars pagalam!

Kad zēns atguva elpu un izskrēja uz ielas, viņš tālumā dzirdēja

soļu dipoņu un abu māšeļu raudas ielas otrajā pusē.

—  Kas šeit notiek? — Tā neapšaubāmi bija tēva balss. No pieredzes Ivars zināja, ka tūlīt sāksies iztaujāšana, morāles lasīšana un tā tālāk.

Cenzdamies nesamīt kapteiņa Lejas puķes, Ivars veikli pārkāpa pāri žogam un pieklauvēja pie durvīm.

—   Ko tu dauzies tik vēlu? — kapteinis Leja pukojās. — Meitenes jau pošas gulēt.

—   Ej arrrā! — Ciko ķērca. — Polundra!

Tērpusies puķainā pidžamā, parādījās Una. Matus viņa bija rūpīgi uztinusi uz rullīšiem. Ievilkusi Ivaru virtuvē, Una pievēra durvis. Ivars pastāstīja par redzēto.

Noteikušas ne vārda, abas meitenes saģērbās un kopā ar Ivaru steidzās uz notikuma vietu. Pagalms un abas pamestās mājas grima tumsā. Magdalēna varonīgi centās pārvarēt bailes. Una to juta un drošinādama paņēma audžumāšu aiz rokas. Klusu uz pirkstgaliem visi trīs ielavījās Purviņas istabā. Ivars iededza kapteiņa Lejas spēcīgo kabatas lukturi un ar spožo staru kūli apgaismoja telpu. Tā bija tukša.

—   Mums velnišķīgi neveicas, — Una nopūtās. — Kādēļ tu uzdarbojies viens? Pa visiem trim mēs viņus būtu notvēruši.

—   Te kaut kas ir, — Magdalēna iesaucās.

Ivars pavērsa gaismu uz loga pusi.

—   Asiņains kabatas lakatiņš! Neaiztiec! — Una brīdināja. — Tas var noderēt par lietisko pierādījumu. Magdalēna, atnes tīru plastmasas kuliti un pinceti!

Ja neskaita krietnu sauju izdegušu sērkociņu un nosmēķētu cigarešu «Prīma» galus, citus lietiskos pierādījumus istabā neatrada.

Una uzmanīgi ar pinceti pacēla kabatas lakatiņu.

—   No tā var daudz ko uzzināt, — viņa teica. — Piemēram, asins grupu. Zēl, ka mūsdienu sievietes nešuj monogrammas, tad būtu vieglāk noteikt īpašnieku. Bet šitādi nopērkami katrā galantērijas preču veikalā.

Una ielika lakatiņu plastmasas kulītē.

—   Rīts gudrāks nekā vakars, teica mana nelaiķe vecmāmiņa. Satiekamies deviņos nulle nulle štābā, — Una pie sētas noteica.

Ivars lēnām kāpa mājās, kur viņu gaidīja vienas vienīgas nepatikšanas.

* * *

—   Mosties! — Magdalēna purināja aizmigušo.

—  Kas ir? — Una izbijusies uzlēca sēdus un iededza gaismu. Pulkstenis rāčfTja divi un sešas minūtes.

—   Zini, man nenāca miegs. Tad es ilgi domāju un izdomāju — to asiņaino kabatas lakatiņu vajadzēja pielikt Dingo pie deguna, — Magdalēna klāstīja. — Suns jau nu gan sadzītu īpašniekam pēdas.

—   Vienkārši, bet ģeniāli! — Unai miegs bija kā ar roku atņemts. —> Zēl, ka mums tas neienāca prātā vakarā. Naktī negribas …

—  Es iešu tev līdzi, — Magdalēna piesolījās.

Una pārsteigtā paskatījas uz audžumasu. Sl bija pirmā reize, kad viņa izrādīja aktīvu interesi par jauno milicijas draugu darbu. Jūrmalā viņa ar lielu aizrautību kopa dārzu, laistīja puķes, labprāt gatavoja ēst vai ko pielāpīja, bet uz nodarbībām gāja bez sevišķas intereses, vairāk pienākuma pēc vai cenšoties ar to sagādāt prieku Unai.

—   Neērti traucēt Arāju ģimeni no miega. Viņi būs ļoti dusmīgi, — Una šaubījās.

—   Nevajag modināt. — Magdalēna plānu bija izdomājusi visos sīkumos. — Dingo pa nakti ir piesiets pie stieples, kas novilkta no garāžas uz vārtiem. Suns mūs pazīst, tādēļ neries.

—   Pārējais ir sīkums, — Una uztvēra Magdalēnas domu. — Atbrīvosim Dingo no ķēdes, piesiesim pie auklas — un kārtībā. No tevis dienās varētu iznākt slavens detektīvs. Zēl, ka esi metusies uz puķītēm.

Magdalēna piesarka un nekā neatbildēja.

Pilsēta gulēja. Vienīgi virs ostas teritorijas debesis blāzmoja, tur darbs nenorima arī naktī. Brīdi pa brīdim klusumu pārtrauca kādas kuģu sirēnas dobjais bass. Bija mazliet baigi. Abas meitenes saķērās rokās un metās skriet. Viņu soļi skaļi dipēja pa trotuāra asfaltu. Nelielajā Priežu ieliņā abas apstājās ievilkt elpu.

Viss norisa labāk, nekā viņas cerēja. Una klusām pasauca Dingo. Ķēdei žvadzot, tas pieskrēja pie vārtiņiem, bet, pazinis meitenes, tikai klusām iesmilkstējās. Una atvēra vārtiņus un atāķēja ķēdi. Pēc brīža pie Dingo kakla siksnas bija piesieta pamatīga aukla no kapteiņa Lejas krājumiem.

Dingo bija priecīgs gājējs. Nosēdējies pie ķedes, viņš lēkšiem devās uz priekšu, vilkdams aiz auklas abas meitenes. Pie Purviņas mājas Una piegrūda sunim pie deguna asiņaino kabatas lakatiņu.

Dingo abas meitenes rāva atpakaļ pa to pašu ceļu, pa kuru viņi bija nākuši šurp. Tad suns nogriezās Kalmju ielā un pēc krietna skrējiena apstājās pie divstāvu mūra mājas. Ausis sacēlis, viņš skatījās uz Unu un itin kā jautāja, ko darīt tālāk. Una paraustīja ieejas durvis. Tās bija aizslēgtas. Cauri salauztiem vārtiem visi trīs iegāja pagalmā. Sētas ieejas durvis bija tikai pievērtas. Sasmakušajā kāpņu telpā oda pēc ceptiem sīpoliem. Starpstāvā dega vāja spuldzīte.

Dingo ilgi ošņāja pa kaktiem, līdz beidzot pēdas uzņēmis, skrēja pa trepēm uz otro stāvu. Pie sestā dzīvokļa durvīm viņš ieņurdējās un spalva uz viņa skausta sacēlās stāvus.

—   «P. Paeglītis,» — Una, paspīdinājusi gaismu, izlasīja. — Dingo, mierā! — Viņa pusbalsī pavēlēja. — Gulties!

Suns, aizvien vēl ņurdēdams, negribīgi nogūlās viņai pie kājām.

—   Ko lai tagad iesāk? — Una čukstus jautāja. — Ja mēs nakts laikā ielauzīsimies pie cilvēkiem un paziņosim, ka starp viņiem ir zaglis, mums neviens neticēs. Un mēs jau arī nekā nevaram pierādīt.

—  Vismaz esam uzzinājuši, kur dzīvo kabatas lakatiņa īpašniece, — Magdalēna tāpat čukstus atbildēja. — Ejam tagad mājās!

Dingo, uz visām četrām atspēries neparko negribēja atstāt savu posteni. Viņa suņa smadzenes nespēja apjēgt, kādēļ neviens nesaka tādās reizēs parasto «fass!». Par visu vairāk meitenes baidījās, ka suns nesāk skaļi riet un neuzmodina mājas iemītniekus. Izglāba kaķis, kas negaidīti izlēca Dingo deguna priekšā un metās pa trepēm lejā. Tādu bezkaunību nespēja paciest pat speciāli apmācītā suņa nervi. Izrāvis auklu no pārsteigtās Unas rokām, viņš riedams metās pakaļ kaķim. Te vairs nebija ko kavēties. Meitenes suni panāca gandrīz pie Priežu ielas. Uztriecis kaķi laternas stabā, Dingo nikni rēja un nekādi negribēja atgriezties savā pagalmā pie ķēdes.

Pilsēta jau modās, kad abas meitenes gluži nomocījušās atgriezās mājās. Kapteinis Leja, uz muguras gulēdams, skaļi krāca.

—   Ej arrrā! — Ciko savā būrī zem tumšā apsega ieķērcās un tūlīt apklusa.

Kad meitenes Jauno milicijas draugu štābā pastāstīja par savām nakts gaitām, Atis negribēja ticēt, ka viņa gudrais Dingo tik vienkārši devies līdzi svešām personām.

—   Pirmkārt, mēs neesam svešas, otrkārt, es tev jau teicu, ka zinu īpašus «suņu vārdus». Neuztraucies, citiem viņš drīzāk klups stilbos nekā ies līdzi, — Una mierināja draugu.

Bija pagājušas trīs diennaktis, bet jaunie detektīvi dārglietu noslēpumam nebija tuvojušies ne par soli. Visi četri sašļukuši sēdēja tukšajā istabā.

—   Nav ko žāvāties! — Una pirmā saņēmās. — Jādarbojas! Mēs ar Magdalēnu aiziesim un uzzināsim, kādi cilvēki dzīvo sestajā dzīvoklī. Jūs abi pārbaudiet abas tukšās mājas, var būt, ka atrodas vēl kāds lietiskais pierādījums.

—   Purviņas istabā nekā nemanīja, — Ivars apgalvoja. — Es, šurp nākdams, rūpīgi apskatīju.

—   Drošības pēc pārbaudīsim vēlreiz, — Atis sarosījās.

—   Un Goldbaumu paturiet acīs, var būt, ka viņš atkal rakņājies pa istabu, — Una piekodināja.

Nelielā Kalmju ieliņa ar smilšainu braucamo da]u un izdrupušu trotuāru dienas gaismā izskatījās gaužām nožēlojama. Neapbūvētas pļavas vidū pletās neliels dīķis, aizaudzis ar kalmēm un citiem ūdensaugiem. No tā droši vien ieliņa ieguvusi savu nosaukumu. Dīķa krastā auga pāris no vecuma gluži sašķiebušos vītolu. Divstāvu namam Kalmju ielā 8 kādreiz apkārt stiepās žogs. Tagad tas bija daļēji nojaukts un tikai šur tur mētājās pa salauztai latiņai. Nams izskatījās noplucis kā veci, ielāpaini brunči.

Una un Magdalēna iegāja pagalmā. Zem kuplas liepas sēdēja jauna sieviete un šūpoja bērnu ratiņus. Pāri pagalmam pārvilktajā virvē žuva zīdaiņa veļa — autiņi, «lācīši», cepurītes.

Aiz mājas pletās augļu dārzs. Veco, pusnokaltušo ābeļu galotnēs manīja pa ābolam. Divi mazi zēni skraidīja pa dārzu un ar koka sprunguļiem centās tos notraukt. Meitenes devās turp.

—   Redz, kā to dara! — Una rūpīgi notēmēja, un zemē nokrita sulīgs aveņābols.

Lielākais zēns to tūliņ pacēla un sāka kāri ēst.

—   Es arī gribu, — mazākais diedelēja.

Una notrauca vēl vienu ābolu.

—   Jūs droši vien labi pazīstat šīs mājas iedzīvotājus? — viņa apjautājās. — Vai sestajā dzīvoklī nedzīvo vecenīte Malvīne Bērziņa? Man viņai jānodod sveicieni no dēla.

—   Tu esi ko saputrojusi, — lielākais zēns pašapzinīgi atteica. — Sestajā dzīvo tēvocis Pēteris, viņš ir mašīnists un vada garu vilcienu ar daudziem vagoniem. Un vēl tur dzīvo Annas tante, viņa ir skolotāja.

—   Un vairāk neviens? — Una vīlusies pārjautāja.

—   Vēl dzīvo Antra. Viņa tikai nesen atbrauca no laukiem.

—   Un kur Antra strādā?

—   Veikalā par pārdevēju. Viņa ir ļoti laba un skaista kā īsta princese, — mazākais zēns piebilda. — Kad izaugšu liels, ņemšu viņu par sievu.

—   Vilī, Rūdī! — no pagalma kāds sauca. — Nāciet pusdienās!

Abi zēni aizskrēja.

Kabatas lakatiņa īpašnieci tātad sauc par Antru, un viņa ir pārdevēja. Tas bija viss, ko izdevās noskaidrot. Mazliet vīlušās, meitenes devās atpakaļ uz JMD štābu. Jau iztālēm viņas izdzirda Dingo riešanu un skaļu bāršanos. Atis un Ivars pūlējās iedabūt pagalmā kādu jaunu sievieti. Tā visiem spēkiem turējās pretim. Suns, galvu pāri žogam pārkāris un ilkņus atiezis, mežonīgi rēja. Smarža, kas nāca no svešās, viņu padarīja gluži traku. Tā neapšaubāmi bija tā pati vakarējā, viņa suņa deguns to saoda pa gabalu.

Negantais tracis izvilināja 110 štāba dežurējošo kārtības sargu Nikolaju Ruško.

—   Bezkauņas tādi! — sieviete kliedza. — Pievāciet savas rokas!

—   Mieru, tikai mieru! Atbrīvojiet pilsoni! — Nikolajs Ruško pavēlēja.

—   Nenāk ne prātā! — Ivars neklausīja. — Vispirms lai viņa pasaka, ko viņa meklēja tukšajā Paulīnes Purviņas istabā!

—  Ievēro, Una, viņai apsaitēts pirksts, — Magdalēna pačukstēja.

—   Laidiet pilsoni vaļā! — Nikolajs Ruško vēlreiz pavēlēja.

—   Uz jūsu atbildību. — Atis negribīgi palaida sievietes rokas.

Visi iegāja štābā.

—   Jūsu vārds, uzvārds? — Nikolajs Ruško noprasīja.

—  Antra Paeglīte. Es pieprasu tos puikas sodīt!

—   Kur jūs dzīvojat?

•— Kalmju ielā astoņi, dzīvoklis seši.

—  Mūsu mikrorajonā. Kādēļ viņa nav redzēta? — Ivars apšaubīja. — Droši vien melo.

—   Pats tu melo! — sieviete aizsvilās.

—   Vai jums, pilsone, ir kādi personības dokumenti? — Nikolajs Ruško apvaicājās.

—   Es atskrēju no darba pa pusdienas laiku. Pase man ir mājās.

—   Un pa ceļam apmaldījāties Purviņas pamestajā istabā, — Atis ironizēja.

—   Ko jūs tur meklējāt, pilsone Paeglīte?

Antra samulsa. Taisnību teikt nedrīkstēja.

—   Es tur vakar vakarā nejauši iegāju, — viņa stostījās, — sakārtot zeķi.

—   CikosT"

—   Pēc darba, ap astoņiem.

—   Nav tiesa, — Ivars iejaucās. — Jūs tur bijāt pusdesmitos.

—   Varbūt. Es pēc darba vēl brītiņu pasēdēju kafejnīcā.

—   Un tālāk? — Nikolajs Ruško jautāja.

—   Kas tālāk? — Antra māksloti brīnījās.

—   Ko jūs darījāt pēc tam?

—   Pēc tam gāju mājās. Dzīvokli pamanīju, ka esmu kaut kur atstājusi savu naudas maciņu ar atslēgām. Domāju, varbūt būs darbā, bet nē. Šodien atskrēju uz to māju un atradu arī. Lūk te tas ir.

—  Vai šis ir jūsu? — Una parādīja plastmasas maisiņā ielikto kabatas lakatiņu.

— Jā, — Antra ātri atbildēja, tad nosarka un sastostījās. — Nē, tas nav mans.

—   Kur jūs savainojāt pirkstu?

—  Mājās, maizi griežot.

Nikolajs Ruško brīdi svārstījās, nezinādams, kā šajā gadījumā lai rīkojas. Antra Paeglīte skatījās viņā tādām mīlīgām acīm un izlikās tik nevainīga, ka viņš beidzot izšķīrās jaunietei par labu. Pusaudži droši vien kārtējo reizi pārcentušies.

—   Noticis nelāgs pārpratums, un man jums, pilsonīt, jāatvainojas. — Nikolajs Ruško pieklājīgi paklanījās. — Varat iet. Tikai citreiz gan nestaigājiet pa pamestām telpāml Ati, pavadi biedreni Paeglīti līdz vārtiņiem! Un pievaldi savu Dingo!

Antra paskatījās pulkstenī.

—   Šausmas! Piecpadsmit pāri pieciem. Darbs nokavēts. Ja veikala vadītāja rāsies, es sūdzēšos par jums, — viņa piedraudēja.

—   Lūdzu! — Nikolajs Ruško piekrita. — Te būs zīmīte ar mūsu telefona numuru.

Una pa logu vēroja, kā Antra teciņus metās uz tramvaja pieturu.

—  Tā sieviete meloja, — Ivars kliedza. — Viņa Purviņas istabā nebija viena, bet kopā ar kādu vīrieti.

— Kas tur sevišķs? Viņa droši vien tur bija kopā ar kādu draugu.— Nikolajs Ruško samierinoši noteica. — Bet jūs no sīkumiem uzreiz izpūšat kriminālnotikumu.

— Tomēr pirkstu viņa savainojusi vecajā mājā, nevis maizi griežot, — Una piebilda.

—   Saderam, ka Antras Paeglītes draugs bija Luijs Četrpadsmitais, tas pats, kas pievāca …

Una Ivaram spēcīgi uzmina uz kājas, un viņš laikā aprāvās.

—   Purviņas bijušajā istabā spokojas tāpat kā vecās angļu pilīs, — Una centās visu pārvērst par joku. — Ejam uz savu istabu!

Nikolajs Ruško domīgi noskatījās viņiem pakaļ.

—   Unas kompānija atkal kaut ko perina, — viņš teica Jānim Kļavām, kurš tikko ienāca dežūrtelpā.

JMD ziņojumu par mikrorajona sanitāro stāvokli pieņēma pats Jānis Kļava. Kā jau to varēja gaidīt, vislabākā kārtība pagalmos, kāpņu telpās un uz ielas bija Elliņmātes aprūpētajās mājās. Citur vai nu atkritumu tvertnes nebija laikā izvestas, vai apstādījumi izbradāti un piemētāti. Kaut kas līdzīgs bērnu rotaļu laukumiem atradās tikai divās vietās.

—  Pliederu ielā 4 izveidojusies konflikta situācija, — Aivars Upenieks ziņoja. — Pilsonis Ivanovs — mēs noskaidrojām, ka viņš dzīvo 2. nama 5. dzīvoklī, — patvarīgi nojaucis veco žogu, kas šķīra abu namu pagalmus, izmīdījis Pliederu ielas 4 iedzīvotāju iestādītās puķu dobes, nozāģējis lielu liepu un divas ābeles. Tagad savedis būvmateriālus un slej augšā garāžu savai automašīnai.

—   Kam pieder nams Pliederu ielā 4? — painteresējās Jānis Kļava.

—   Dzīvokļu ekspluatācijas rajonam. Tajā ir četri dzīvokļi — divos dzīvo vecas pensionāres, vienā — skolotāja, uzvārdā Krūma, bet vienā — daudzbērnu ģimene Zeļezovi. — Aivars par visu izrādījās labi informēts. — Iedzīvotāji par pilsoņa Ivanova patvarīgo rīcību iesnieguši sūdzību, bet atbildi nav saņēmuši. Viņi nofotografējuši nozāģētos kokus un gatavojas iet uz «Rīgas Balsi», citur taisnību neatradīšot.

Jānis Kļava kaut ko atzīmēja savā bloknotā.

—   Paldies, Aivar, par tālāko parūpēsies sabiedriskie kārtības sargi.

Apgaitas dalībnieki ziņoja, ka domu par atsevišķām atkritumu tvertnēm Dzīvokļu ekspluatācijas rajonā uzņēmuši labvēlīgi. Sētnieki turpretim šaubījušies, vai no tā kas iznākšot — kurš īrnieks mājās turēšot vairākus spaiņus, katru savam atkritumu veidam?

—   Nu, papīrus, teiksim, var kraut kaudzītē, — Magdalēna piezīmēja.

—   Pacīnieties par savu ideju, ejiet pie īrniekiem, paskaidrojiet viņiem, kas par lietu. Katrs apzinīgs cilvēks sapratīs, cik tas valstij izdevīgi. Neesat vairs mazie bērni, pašiem galva uz pleciem. Bet sevišķi nekārtīgos sētniekus pieminēsim mūsu «Zibenī», — Jānis Kļava teica.

Sabiedrisko kārtības sargu sienasavīze «Zibens» iedzīvotāju vidū bija ļoti populāra. Ļaudīm patika gan asprātīgie zīmējumi, gan trāpīgais teksts. Par to gādāja gan kārtības sargi, gan arī jaunie milicijas draugi.

—  Mūsu rajona krāmu savāktuves pagalmā es redzēju divas dzelzs gultas, — Aivars vēl pavēstīja. — Tur par vadītāju ir baigs vecis. Es gribēju paskatīties viņa dzelžu kaudzē, man briesmīgi vajadzīga pus- collīga caurulīte, bet viņš kā sāka lamāties …

—   Bijušajā Rozes dzīvoklī vienā kaktā mētājas vecs prīmuss un misiņa miezeris. — Unas galvā tūlīt radās rīcības plāns. — Mēs ar Magdalēnu nesīsim tos pārdot un vilksim lietu garumā. Atis un Ivars pa to laiku pārkāps pāri sētai un izpētīs viņa pagalma krājumus. Tiklīdz jūs būsiet to izdarījuši, divas reizes uzsvilpiet. Ejami

Otrreizējo izejvielu sagādes noliktava atradās nelielā vienstāva koka mājelē. Putekļainajā, sen nemazgātajā skatlogā stāvēja veclaicīgs svečturis, novalkātu vilnas drānu kaudzīte, pāris apdriskātu grāmatu. Noliktavas pārzinis un uzpircējs vienā personā, galvu uz letes atspiedis, snauda. Viņš nedzirdēja pat durvju zvaniņa skaņas. Kodīgās rudens mušas ieturēja pusdienas uz viņa gaļīgā deguna, gulētājs to laiku pa laikam sarauca. Osiņas, kas atgādināja izspūrušu zobu suku, pie katra elpas vilciena kustējās kā dzīvas. Tas izskatījās tik jocīgi, ka Magdalēnai sanāca smiekli, bet Una uzlika pirkstu uz lūpām par zīmi, lai klusē.

Nelielās telpas aizmugurē gulēja drēbju saiņi. Vienā kaktā, sasietas ar auklām, stāvēja nodriskātas grāmatas. Uz plaukta aiz letes apaļos sānus spīdināja resnvēderains misiņa patvāris. Noliktavā oda pēc rūsas un vecām drēbēm.

—   Mums jānovilcina laiks,-—Una čukstēja.

Aiz pavērtajām durvīm, kas veda uz pagalmu, varēja dzirdēt klusinātas balsis un dzelžu šķindoņu. Beidzot atskanēja divi spalgi svilpieni. Gulētājs pamodās un brīdi miegainām acīm blenza uz abām meitenēm.

—  Mēs atnesām pārdot, — Una uzlika preci uz letes.

Sīks bizness — uzpircējs acumirklī novērtēja. Kādēļ visi nes viņam tīros krāmus, kādēļ nenes senlaicīgus misiņa un vara svečturus, tējkannas un paplātes, kuras vienmēr var izdevīgi pārdot tālāk?

—   Par prīmusu desmit kapeikas. — Viņš nevērīgi ielidināja kādreizējo Rozes īpašumu kaktā. — Par miezeri divdesmit. — To uzpircējs novietoja plauktā.

Virs durvīm notrinkšķēja zvaniņš. Ienāca Ivars un Atis. Viņi bija jauno milicijas draugu formās, pat ar «laiviņām» un kaklasaitēm. Abi izturējās ļoti solīdi un uz meitenēm pat nepaskatījās.

—   No mūsu pagalma, — Ivars stāstīja, — kāds nozadzis dzelzs gultu, kura tur bija izlikta pārkrāsošanai. Ir liecinieki; kuri redzējuši šo gultu atnesam pie jums.

Uzpircējs atvēra durvis uz pagalmu.

—   Vai kāda no tām? — Viņš ar strupo pirkstu parādīja.

—   Tā, kas tuvāk sētai, — Ivars apstiprināja.

—   Vai jūs neatceraties, kāds tas nesējs izskatījās? — Atis apjautājās. —• Padomājiet labi, ir aizdomas, ka tas bija ilgi meklētais dzīvokļu ap- zadzējs.

—   Ģīmī nevienam nav rakstīts — zaglis vai godīgs cilvēks. Nu, bija tāds sašļucis, apaudzis ar bārdu, gadus piecdesmit vecs. Gauneris — kaulējās par katru kapeiku.

—   Mēs gribētu to gultu atpirkt.

—   Pēc noteikumiem es preces nedrīkstu pārdot. Bet, ja jums tik ļoti vajag, varat dabūt. Divi rubļi.

Zēniem vairāk par rubli un trīsdesmit kapeikām nesanāca. Una nemanāmi iespieda Atim saujā vēl trīsdesmit kapeikas.

—   Ņemiet to grabažu un vācieties ātrāk prom! Laiks klapēt to būdu ciet, — noliktavas pārzinis rupji uzsauca. — Miliči atradušies! Pienapuikas!

Visi četri stiepa gultu atpakaļ uz Pliederu ielu.

—   Kāda velna pēc jūs to nopirkāt? — Una brīnījās. — Jau pa gabalu redzams, ka tā iztukšota, pat kāju gali apzāģēti.

—   Pirmkārt, pirkstu nospiedumi, otrkārt, šī gulta ir pats galvenais lietiskais pierādījums, — Atis noskaitīja.

Una klusēja. Viņai bija kauns par savu neattapību.

Mazie bērni savu dārgumu saņēma ar skaļām gavilēm. Ieva, Inga un Aija tūlīt tajā saguldīja savas lelles. Zēni ierīkojās zem gultas. Viņi tikko bija veikuši nogurdinošu pārgājienu pa taigu un devās teltī atpūsties.

Ivars, noliecies pie Purviņas loga, blakus ceriņu krūmam kaut ko pētīja mīkstajā zemē.

Skaidri varēja redzēt sieviešu un vīriešu pēdu nospiedumus.

—   Zēl, ka nav pie rokas papīra, varētu nozīmēt, — Atis sūrojās.

—   Purviņas istabā vecu tapešu, cik vajag, — Magdalēna iesaucās un iesteidzās mājā. — Nāciet ātri šurp! — viņa, izliekusies pa vaļējo logu, sauca.

Ivars, Atis un Una ieskrēja mājā un apjukuši apstājās. Purviņas goda istabas vienā stūrī kāds bija izlauzis satrupējušos grīdas dēļus un pagrīdē izkārpījis pamatīgu bedri. Visi četri saskatījās.

—   Saderam, ka to izdarījusi Antra ar to puisi, kas viņai bija līdzi. Es pats savām ausīm dzirdēju, ka viņi norunāja atnākt dienā, kad būs gaišs, — Ivars apgalvoja.

—   Bet tas nozīmē, ka ir bijusi vēl viena apslēpto mantu krātuve,— Una loģiski secināja. ■— Antra rūpīgi jāuzmana, tikai tā mēs nokļūsim uz pēdām abiem. Bet kam to uzticēt?

Pēc konflikta Sabiedrisko kārtības sargu št^bā Ivars un Atis nedrīkstēja rādīties Antras tuvumā.

—   Varbūt man pārģērbties par zēnu? — Una nedroši ieminējās.

Ivars krietnu brīdi nopētīja meitenes viļņainos, sarkanbrūnos matus, kas ietvēra smalko, vasaras raibumiņiem klāto seju, plānās kleitiņas apņemto jau gluži sievišķīgo augumu.

—  Šoreiz tas numurs tev neies cauri, — viņš teica. — Lai kā tu nomaskētos, katram uzreiz būs skaidrs, ka tu neesi puika.

—   Varbūt Aivars? — Magdalēna ieminējās.— Viņš ir ]oti veikls un kā uzburts uz detektīvromāniem.

Aivars Upenieks bija viens no aktīvākajiem jaunajiem milicijas draugiem.

—   Es ar viņu parunāšu, — Atis apsolījās.

Aivaru iepriekšējā ziemā uz JMD vienību atveda milicijas bērnu istabas inspektore. Vienībai Aivars bija liels ieguvums, viņš smalki zināja visus apslēptos nostūrus un kaktus, kur pulcējas pusaudži, lai uzspēlētu kārtis, ievilktu pa dūmam un pa malkam no lētā vīna pudeles. Viņu izpratnē tas nozīmēja dzīvot īsto — pieaugušo dzīvi. Aivars vienā šādā kompānijā bija izpildījis pakalpiņa lomu, vācis pa atkritumu tvertnēm un patrepēm tukšās pudeles un burciņas, stāvējis rindā, lai tās pārdotu, aptīrījis mazos bērnus.

«Malacisl» barvedis Rudais Fedja viņu allaž paslavējis, ja gadījies lielāks guvums. «No tevis ar laiku iznāks «savējais».»

Kad Rudo Fedju un vēl dažus viņa grupiņas puišus par veikala apzagšanu apcietināja, Aivars atjēdzās. Ar jaunajiem milicijas draugiem viņš drīz vien sadraudzējās, labprāt nāca uz nodarbībām un piedalījās patruļās.

* * *

—   Pēc dažām dienām atbrauks mamma, — Una vēlu vakarā, kad abas meitenes jāli bija gultā, nopūtusies sacīja. — Un liks mums abām atgriezties Jūrmalā. Mums kaut kas jāizgudro.

—  Varbūt izstāstīt viņai patiesību?— Magdalēna nedroši ieminējās. — Mēs nemaz nezinām, cik lielas bagātības bija apslēptas gultā.

—   Cerēsim, ka mamma komandējumā aizķersies un mums pašiem izdosies novest visu līdz galam. —Una ierīkojās ērtāk saliekamajā gultiņā.— Kaut drīzāk viss atrisinātos!

5. nodaļa EMIJAS GREDZENS

Aivars savā posteni bija nogarlaikojies līdz apnikumam. Kopš septiņiem rītā viņš sēdēja liepas zarā, muguru ērti atspiedis pret stumbru. Pagaidām nekas īpašs nenotika. Pirmais uz darbu aizsteidzās pavecāks vīrietis dzelzceļnieka formā, tas acīmredzot bija Paeglītis, Antras tēvocis un dzīvokļa saimnieks. Tad parādījās tukls vīrietis strīpainā žaketē ar piebāztu portfeli rokā. Divas pavecākas sievietes vispirms ilgi un pamatīgi aprunāja kādu kopēju paziņu, tad atjēgušās metās katra uz savu pusi. Jauna māte izstūma bērnu ratiņus un novietoja tos rīta saulītē. Piekodinājusi abiem mums jau zināmiem zēniem Vilim un Rūdim pieskatīt mazuli, viņa ar lielu sorfru rokā aizsteidzās uz veikalu iepirkties. Aivars ierāvās dziļāk lapotnē — tādiem puikām ir vērīgas acis, ka nepamana.

Precīzi astoņos nulle piecās, Aivars to pārbaudīja pēc sava pulksteņa, pie vaļēja loga ar rullīšiem matos parādījās viņa «objekts»— Antra. Brīdi pastaipījusies, viņa nozuda un no jauna kļuva redzama pēc piecpadsmit minūtēm. Pielicis pie acīm mātes teātra binokli, Aivars ar interesi vēroja, kā Antra ar pirkstu galiem iezieda sev seju, brīdi cītīgi to masēja, tad ar mazu suku iekrāsoja uzacis un skropstas, reizēm sev spogulī uzsmaidīdama, nopūderējās un nokrāsoja lūpas. Astoņos četrdesmit piecās minūtēs, tērpusies gaiši zilā kostīmā, viņa parādījās pagalmā, uzlika saules brilles un veikli izsoļoja uz ielas.

Aivars nošļūca no koka un, rokas šortu kabatās sabāzis, slāja viņai nopakaļ.

Pie Sabuļu ielas ceturtā nama «objekts» apstājās, brīdi nedroši pamīņājās, tad atvēra vārtiņus, pa plātnēm izlikto celiņu piegāja pie namdurvīm un piezvanīja. Parādījās vecs vīrs ar brillēm, īsts pasaku vectētiņš.

«Kaut nu viņiem nebūtu suņa», Aivars pie sevis lūdzās, «tad viss pagalam.»

Klusītiņām viņš piezagās pie ieejas durvīm. «H. Goldbaums. Juvelieris», veclaicīga misiņa plāksnīte vēstīja. Turpmākais izrādījās tīrā bērnu spēle. Siltā laika dēļ logi uz dzīvojamām telpām stāvēja atvērti. Gar puķu dobēm Aivars devās apkārt mājai. Dārzā neviena nemanīja.

Pārkāpis ziedošu asteru dobei, viņš pielīda pie loga, pa kuru bija dzirdamas balsis.

—   Man stāstīja, ka jus esot juveliermeistars. Vai jūs nevaretu novērtēt šo gredzenu? — Antra pasniedza vecajam vīram nelielu kārbiņu. '

Vecais vīrs atvēra kārbiņu un pēkšņi ķēra ar roku pie sirds.

—   Kas jums notika? — Antra uztraucās. — Vai nelabi?

—< Nekas, nekas. Pasniedziet man no bufetes glāzi ūdens.

Ieslidinājis mutē tableti, juvelieris uzdzēra malku ūdens, vairākas reizes dziļi ieelpoja, tad sāka pētīt Antras atnesto gredzenu.

—  Zelts ir īsts, — viņš beidzot teica. — Un arī rubīns ir īsts. Gredzena vērtība — simt, simt divdesmit rub|u. Kur jūs to dabūjāt?

— Tas man piemiņai no vecmāmiņas.

—  Jūs, pilsone, melojat! — vecais vīrs iesaucās. — 5o gredzenu es labi pazīstu. Sakiet taisnību — kā jūs to ieguvāt?

—   Es… man… — Antra stostījās, — man to uzdāvināja viens puisis.

— Jūs to esat nozagusi! — Juvelieris uztraukumā pielēca kājās.

— Man tagad jāsteidzas uz darbu, — Antra nomurmināja. — Es pienākšu citreiz. ■— Paķērusi gredzenu no juveliera rokām, viņa veikli izmetās no istabas.

—   Pagaidiet! — Goldbaums izskrēja viņai pakaļ pagalmā. — Parunāsimies. Es neziņošu milicijai.

Bet Antra jau bija gabalā. Vecais vīrs ienāca atpakaļ istabā un atsēdās pie rakstāmgalda.

—   Emijas gredzens. Kā tas nokļuva pie šīs sievietes? Ak, es, vecais muļķis, •—• kādēļ es viņu aizlaidu? — viņš klusi pie sevis murmināja.

Izņēmis no atvilktnes apdriskātu papīra lapu, viņš ilgi to pētīja.

—   Tik tālu viss saskan, — viņš skaļi čukstēja. — Bet kas ar manu bērnu notika tālāk?

— Es jums sagādāju nelielu cienastu. — Istabā ar paplāti rokā ienāca mīlīga vecenīte. — Kur tā jaukā meitene? Kādēļ tu ļāvi viņai aiziet? Viņa bija tik līdzīga mūsu Emijai.

— Juvelieris ātri noslēpa papīru rakstāmgalda atvilktnē.

—   Šodien jauks laiks, Anij. Iesim pasēdēsim dārzā, — viņš teica sievai.

Te vairs nebija ko kavēties. Aivars lavījās uz ielas. Antru viņš panāca pie tramvaja pieturas. Viņa redzami nervozēja un ik brīdi skatījās pulkstenī. Tramvajs, kā jau tādās reizēs, kad maz laika, kavējās.

Steigdamās uz darbu, Antra nepamanīja zēnu, kas gandrīz mina viņai uz papēžiem.

Pie pilsētas lielākā suvenīru un dāvanu veikala durvīm drūzmējās ļaužu pūlis. Desmitos notika tas, no kā Aivars visvairāk baidījās, — viņa novērojamais «objekts» pēkšņi pazuda kā ūdenī iekritis. Uztrauktu un sadusmotu sieviešu stumdīts un grūstīts, viņš airējās no vienas veikala telpas citā. Garastāvoklis zēnam bija zem nulles, detektīvs no viņa neiznāks — tas tagad bija skaidrāks par skaidru. Atrast «objektu» šajā |aužu drūzmā bija tikpat bezcerīgi kā adatu siena kaudzē.

Liela auguma sieviete piespieda Aivaru pie letes tā, ka viņš vairs nevarēja ne soli paspert.

—  Man smaržu «Rīdziniece», — sieviete ietaurējās.

—   «Rīdzinieces» pašreiz nav, —• kaut kur dzirdēta balss atbildēja.

—    Varam piedāvāt «Siguldu», «Leldi», «Baltos ceriņus», «Sarkano magoni».

Otrā pusē letei, tērpusies zaļganā virsvalkā, stāvēja pazudusī Antra. Aivars atviegloti nopūtās.

—  Nekad viņiem nav tā, ko vajag, — masīvā sieva neapmierināti norūca un virzījās uz izeju. Aivars aiz viņas muguras jutās kā droša ledlauža paspārnē.

Atmiņa Aivaram bija lieliska. Vienu reizi izlasījis, viņš spēja bez kļūdām noskaitīt garu garo dzejoli pat krievu un angļu valodā. Tādēļ atstāstīt vārdu pa vārdam Antras un juveliera sarunu viņam bija tīrais nieks. Una, drošs paliek drošs, visu cītīgi pierakstīja.

—   Tu, mazais, esi lauva, — Ivars zēnu paslavēja.

—  Ar dzelzs iekšām, tu aizmirsi piebilst. — Aivaram šādi komplimenti bija vienaldzīgi. — Labāk apskaidrojiet — kāda velna pēc jums jāizseko tā pārdevēja?

—   Zēni, Aivaram ir tiesības zināt visu, — Una pieprasīja. — Viņš ir viens no mūsu spējīgākajiem kadriem.

Ivars klusēdams paraustīja plecus. Atis kaut ko zīmēja uz papīra, viņš piederēja pie intelektuāļiem, kuri visu cenšas izspriest ar prātu un loģiku. Turpretim abas meitenes, Una un Magdalēna, vairāk paļāvās uz intuīciju, un, kā pa brīnumu, tā viņas parasti nepievīla.

—   Superekstrā! — Aivaram iemirdzējās acis. — Tas ir pats īstākais detektīvgabals. Sakiet, kas jādara, es tūlīt ar mieru!

—  Ap gredzenu veidojas secīga ķēdīte. — Atis pēc slavenā detektīva Megrē rifEtodes visu centās attēlot grafiski. — Luijs Četrpadsmitais—Antra Paeglīte—Goldbaums—viņa meita Emija.

—  Manuprāt, loģiskāk būtu tā. — Una paņēma citu papīra lapu.

—     Emija—Hanss Hammels—Luijs—Antra—Goldbaums, jo gredzens sākumā, kā to Aivars pats dzirdēja, piederējis Goldbauma meitai, bet tad kaut kādā veidā nonācis Hansa rokās, kurš to noslēpis gultā kopā ar citām dārglietām.

* Ap to laiku, kad suvenīru veikalā beidzās darbs, Aivars jau atradās Kalmju ielā 8 savā novērošanas postenī. Mazā teātra ķīķerīša vietā viņam plecā karājās pamatīgs jūrnieku binoklis, kapteiņa Lejas īpašums. Kad Aivars to pavērsa pret Antras logu, viņam šķita, ka kafijas tasi uz palodzes varētu ar roku aizsniegt.

Pļaviņā pie aizaugušā dīķa pāris pusaudžu cītīgi dzenāja futbola bumbu. Apkārtējo māju bērni tos redzēja pirmo reizi.

Uz sola blakus mājai divi vīrieši — dzelzceļnieks un tuklais — ar lielu aizrautību spēlēja dambreti un pa starpām pārsprieda futbola spēles rezultātus. Abi mazie —• Vilis un Rūdis kāpaļāja pa vecajām ābelēm. Par laimi, drīz vien māte viņus aizsauca vakariņās.

Bez ceturkšņa astoņos pagalmā ienāca Antra. Vienā rokā viņa nesa ar apelsīniem piebāztu tīkliņu, otrā— nelielu, baltu rokassomiņu. Pārmijuši pāris vārdu ar savu tēvoci, viņa iegāja mājā.

Caur binokli Aivars vēroja, kā viņa brīdi pagrozās spoguļa priekšā, tad iziet no istabas.

Sāka jau krēslot. Dambretes spēlētāji iegāja mājā. Tēvoci drīz vien varēja redzēt blakusistabā sēdam pie galda un kaut ko strebjam. Antras istabā iedegās gaisma un sāka skanēt mūzika.

«Pārākais džeziņš!» Aivaram skauda. «Kur viņa izrāvusi tādu plati?»

Viena kāja, sēžot kokā, viņam bija tā notirpusi, ka pa to tekalēja «skudriņas». Nācās pārvietoties uz cita zara.

Antra uzlika uz loga palodzes spilvenu un, ērti ierīkojusies, sāka lobīt apelsīnu. Dārzā, gluži kā tālos laukos, sisināja sienāži. Aivaram vecāmamma mēdza teikt, ka tas esot uz labu laiku.

Aizdomājies viņš pat nepamanīja, ka pagalmā ienāca kāds puisis. Izdzirdis svilpienu, Aivars satrūkās.

Antra pacēla galvu un ieklausījās. Tad viņa ar zīmēm parādīja, ka tūliņ nāks lejā. Pēc brīža viņa parādījās nama durvīs. Abi novietojās uz soliņa zem liepas. To varēja saukt par kolosālu veiksmi. Aivars dzirdēja katru vārdu, ko viņi runāja.

—   Pie manis nedrīkst, — Antra teica. — Tante uz tevi baigi pārskaitusies. Un tu arī labais, kādēļ tev vajadzēja tā ālēties?

—   Es vairs nekad tā, goda vārds, — puisis taisnojās. — Nu, kā ar gredzenu?

—   Tas vecais mani apsaukāja par zagli, vēl tagad ceļi trīc, to atceroties. Tik tikko izspruku.

—   Baigais knīpstanga! Cik tas gredzens stāv?

—  Ap simt rubļu.

—   Dod šurpl Rīt aizkāpšu uz uzpirkšanas punktu. Ja man, meitenīt, izdosies viens bizness, mēs padzīvosim zaļi lillā.

—   Vai tu patiešām to gredzenu atradi vecajā mājā? Goda vārds?

—   Kad es tev saku, — puisis negribīgi atbildēja.

— Un vairāk nekā tur nebija?

Atbildes vietā sekoja nenoteikta murmināšana.

To, ka viņa pusdienas laikā devusies pati uz savu roku meklēt apslēptos dārgumus un ka viņu tur pārsteiguši jaunie milicijas draugi, Antra piesardzīgi noklusēja.

Pie Antras loga parādījās vecāka sieviete.

—- Antra, kur tu esi? Nāc vakariņās!

—   Tūlīt, krustmāt, — Antra zem liepas atsaucās. — Man jāiet, Ģirt. Piekāp kādu vakaru.

To čali tātad sauc par Ģirtu, Aivars konstatēja.

Rokas džinsu kabatās sabāzis un klusi pie sevis svilpodams, Ģirts lēnā gaitā devās mājās. Aiz viņa, bumbu dzenādami un viens otru grūstīdami, gāja divi pusaudži, gabaliņu aiz tiem •— vēl viens.

Bija vakariņu laiks. Pa atvērtajiem logiem plūda skābu kāpostu, ceptas gaļas un zivju aromāts, atgādinādams, ka pēdējais laiks doties mājās, citādi kā rūgta piedeva pie vakariņām labākajā gadījumā gaidāms rājiens.

Pie gastronomijas veikala Ģirts apstājās, brīdi pētīja sabiedrisko kārtības sargu izlikto jaunāko «Zibeni», tad nospļāvās un iegāja pagalmā.

—   Jūs abi uzgaidiet tepat uz ielas! — Atis pavēlēja. — Es drīz atgriezīšos.

Milzīgā ēka, celta vēl pirms kara, aizņēma veselu kvartālu. Vienā ēkas stūrī atra3as skulptūra — naktssargs ar vējlukturi rokā, tādēļ plašā apkārtnē šo ēku dēvēja par «Naktssarga māju».

—  Viss kārtībā, •— Atis, pēc krietna brīža atgriezies, ziņoja. — Pēdējā ieeja pa labi, trīsdesmit septītais dzīvoklis. Dzīvo kopā ar māti, uzvārds —Zariņš. Man milzīgi paveicās. Skatos, viena tantiņa stiepj pa trepēm kartupeļu spaini, es, saprotams, piedāvājos palīdzēt. Šī aicina istabā. Es saku, ka esmu sūtīts no rūpnīcas pie Ģirta, bet nezinu īsti, kurā dzīvokli viņš dzīvo. Tantiņa tūlīt ņēmās liet kā ar lejkannu. Tēvs ģimeni pametis, puika audzis mātes lutināts un lolots. Mācīties nevīžojis, bet uz palaidnībām bijis jo nadzīgs. Cik logu esot izdauzījis, bumbu dzenādams, cik puķu dobju pagalmā izmīdījis, koku aplauzis! Arī tagad, jau liels puiškāns būdams, nenākot pie prāta, pulcējoties barā ar citiem tādiem pašiem, trinkšķinot ģitāru, bļaustoties, aizskarot meitenes, tepat pagalmā spēlējot kārtis un dzerot. Glābiņa vairs neesot. Iedzīvotāji gatavojoties ziņot milicijai. Klausieties abām ausīm, tagad būs pats svarīgākais! Pagājušās svētdienas vakarā tas bosiks gandrīz nositis tantiņas Dārgu- miņu, pretīgi nobarotu mopsi. Tantiņa vedusi viņu vakarā pa tumsu izskrieties. Brīvajā laukumiņā tvertņu priekšā skanējis dīvains troksnis, itin kā vīlētu dzelzi. Piegājusi tuvāk — Zariņietes Ģirts, uz ceļiem notupies, zāģē vecai gultai kājas nost. Ko šis darot, tantiņa noprasījusi. Vai šai acu pierē neesot, huligāns atkliedzis. Viņas Dārgumiņš pacēlis kājiņu un gribējis gultu apslapināt. Tas slepkavnieks paķēris dzelzs stieni un gandrīz nositis viņas sunīti. Labu galu tas zeņķis un viņa draugi neņemšot — tas esot tikpat droši kā dievs debesīs.

—   Pašu galveno, vai Ģirts arī pārējos gultas stieņos atradis dārglietas, mēs tā arī neuzzinājām, — Ivars nopūtās. — Varbūt tā tantiņa ko manījusi?

—   Absolūti neko. Viņa paķērusi savu savainoto sunīti un, Ģirta lamu pavadīta, cik ātri vien spējusi, nesusies prom, lai nenositot viņu pašu ari.

—   Pazīstama bilde, — Aivars piemetināja.

—   Varbūt tu, Aivar, pamēģinātu izzondēt to kompāniju? — Ivars ieminējās.

—   Negribas, — Aivars atrunājās. — Nu, šie jau sevi uzskata par pieaugušiem, ar tādiem kā es viņi neielaidīsies.

—   Ejam uz štābu, tur izlemsim, ko darīt, — Atis ierosināja.

—   Pats galvenais ir panākt, lai dārglietas netiktu pārdotas, — tas visiem skaidrs, — Una teica. — Jautājums; kā to vislabāk izdarīt?

—   Es domāju tā — Aivars no paša rīta lai uzturas «Naktssarga mājas» pagalmā un nenolaiž no Ģirta ne acu, — Atis sprieda. — Mēs ar Unu gaidīsim viņu pie uzpirkšanas punkta.

—   Bet ko lai darām mēs ar Magdalēnu? — Ivara balsi skanēja neapmierinātība.

—   Jūsu pats galvenais uzdevums — novērot Goldbaumu, — Una izlēma.

—   Nekas nesanāks, — Ivars protestēja. — Viņš mani pazīst.

—   Tu nelec viņam tieši acīs.

—   Varbūt Ģirtu pabaidīt? — Una prātoja. — Es ieskatījos kriminālkodeksā, tur teikts, ka visas atrastās mantas, kurām nav īpašnieka, pieder valstij. Ja kāds tās piesavinās, tam draud ieslodzījums līdz diviem gadiem. Kā būtu, ja mēs Ģirtam aizsūtītu vēstuli ar šādu tekstu: «Mēs zinām, ka Jūs esat piesavinājies vecajā gultā apslēptās dārglietas. Nekavējoties nododiet tās tuvākajā milicijas nodaļā. JMD.» Saderam, ka tas iedarbosies uz viņu graujoši.

—   Naivule! — Atis tūliņ noraidīja Unas priekšlikumu. — Šitādiem subjektiem ir neilona nervi. Tiklīdz Ģirts nojautīs, ka viņa noslēpums zināms, viņš nekavējoties dārglietas pārdos.

18. augustā Aivars «Naktssarga mājas» pagalmā parādījās astoņos un trīsdesmit minūtēs. Uz sola pie aplauzīta ceriņu krūma sēdēja divi sirmgalvji un sildījās saulītē. Maza meitenīte cītīgi rakņājās smiltīs. Kāds zēns Aivara vecumā pie volejtīkla mētāja bumbu.

—   Nāc, saspēlēsim! — Aivars uzaicināja.

—   Lai notiekl — vietējais priecīgi piekrita.

Pēc kādas pusstundas abiem piebiedrojās vēl viens zēns un džinsos tērpta meitene. Spēle kļuva saistošāka.

Visu laiku Aivars vēroja pēdējo ieeju pa labi. Beidzot deviņos un piecdesmit minūtēs durvīs parādījās Ģirts, tērpies mūsu pašu ražotos džinsos un oranžā, nozīmītēm apspraudītā kamzolī. Brīdi paskatījies apkārt, viņš, rokas bikšu kabatās sabāzis, izgāja no pagalma.

—   Cau! — Aivars pasvieda bumbu meitenei. — Es vēlāk piekāpšu.

Tukšajā dārgmetālu uzpirkšanas punktā pieņēmējs ar pliku pakausi

un brillēm tumšos rāmjos aiz letes dzēra tēju. Viņam blakus uz galda stikla cilindrā stāvēja jutīgi svari. No reproduktora pie sienas skanēja Dunajevska melodijas. Ārā pie ieejas grozījās vairāki vīrieši.

—  Vai jums nav pārdodamas vecas monētas? — Viņi katram, kas gatavojās ieiet veikalā, noprasīja.

—   Nepārdodu, bet mainu, — kāds pienācējs atbildēja.

Numismāti pazuda tuvējās namdurvīs.

—   Tēvocīt, vai jums nav kāda veca monēta? — Atis piebiedrojās viņu pulkam. Una stāvēja gabaliņu tālāk.

Ģirta spilgti oranžo, nozīmītēm apkārto kamzoli Una un Atis pamanīja jau pa gabalu. Abi tūlīt iegāja uzpirkšanas punktā. Izņēmusi bloknotu, Una cītīgi sāka norakstīt pie sienas piekārto dārgmetālu cenrādi.

Ģirts, uz viņiem pat nepaskatījies, izvilka no kabatas gredzenu un nolika uz letes. Uzpircējam acis samiedzās kā runcim saulē. Tas bija skaisti izveidots gredzens, īsts meistardarbs.

—   Kur jūs tādu dabūjāt? — viņš painteresējās.

—   Ģimenes relikvija, — Ģirts tekoši stāstīja pa ceļam sacerēto pasaciņu. — Mantojums no vecmāmiņas. Zēl pārdot, bet mammai steidzīgi jābrauc uz Esentukiem un vajadzīga nauda.

—   Kas tad mammai kait? — pieņēmējs apjautājās.

—   Reimatisms iemeties kājās, nemaz vairs nevar paiet.

—   Escntukos, cik man zināms, ārstē kuņģa un zarnu slimības, es pats tur esmu bijis; tā, lūk, jaunais cilvēk!

—   Cik? — Ģirts nepacietīgi noprasīja, pabīdījis gredzenu uz pieņēmēja pusi.

Pieņēmējs paņēma gredzenu un nevērīgi uzmeta uz svariem.

—   Divi grami. Četrdesmit viens rublis.

—   Tik vien? — Ģirts neticēja savām ausīm.

—  Zelta cena, valsts noteikta. Lūdzu, pie sienas ir cenrādis. 58-3. prove, divdesmit rubļu piecdesmit kapeiku par gramu.

—   Bet akmens?

—   Tas ir parasts, krāsots stikls. Nu, kādus pāris rubļus es vēl varu piesviest, — uzpircējs piekāpās, redzēdams, ka puisis ņem gredzenu atpa kaļ.

—   Es, vecīt, neesmu no muļķu mājām, — Ģirts noņirdza. — Tas gredzens ir vismaz simtiņu vērts.

—   Parādiet man gredzenu! — korpulents vīrietis, kurš bija ienācis veikalā, izstiepa spalvainu roku ar resniem kā sardeles pirkstiem. Brīdi abi sačukstējās, tad izgāja ārā.

—   Es to resno subjektu esmu kaut kur redzējusi, — Una skaļi prātoja, kopā ar Ati ejot aiz Ģirta uz centra pusi. — Vai viņš nebija no brāļa Jāzepa kompānijas?

—   Iespējams, — Atis piekrita. — Jāpārska'ta pērnā gada fotogrāfijas.

Ģirts un svešais iegāja «Intūrista» viesnīcas bārā. Kad Una un Atis

mēģināja sekot, viņus aizturēja šveicars, augumā varens kā monuments.

—   Kas jums te meklējams? — viņš basā nodārdināja. — Bērniem bārā ieeja aizliegta.

—   Uz mata kā operešu ģenerālis! — Una iespurdzās. — Tikai zvaigznīšu trūkst.

—   Tur ir durvis, marš, ārā! — Šveicars bīdīja abus uz izeju.

•— Tēvocīt, mums tur, lejā, sēž papus, — Atis izdomāja. — Mamma lika…

—   Daudz ko mamma var teikt. Gaidiet savu tēvu uz ielas!

Bāra durvis ar troksni aizcirtās.

—   Drūmi, — Una konstatēja. — Tāds paskats, ka tas svešais spēj nopirkt ne tikai Emijas gredzenu, bet ari visas pārējās dārglietas un mūs atstāt ar garu degunu.

Pēc pusstundas — piesarcis un mazliet grīļīgs — Ģirts izklunkuroja no bāra.

—   Mums jāsadalās, — Una izlēma. — Tu ej līdzi Ģirtam, bet es palikšu gaidīt resno.

Ap pusdienas laiku pie bāra piebrauca divas volgas. No tām izkāpa trokšņaina, raibi ģērbta kompānija. Una iejaucās starp smejošajiem svešiniekiem, kas runāja viņai nezināmā valodā, un ielavījās bārā. Sirds viņai skaļi sitās. Te nu bija noslēpumainā pieaugušo valstība, par kuru tik daudz lasīts un dzirdēts! Pie letes uz augstiem sēdekļiem kvernēja divi vīrieši un kāda pavecāka sieviete. Korpulentā vīrieša nekur nemanīja. Viņš vai nu bija izgājis pa saimniecības izeju, vai arī šeit strādāja.

Te vairs nebija nozīmes palikt. Una izlavījās ārā. Viņa bija smagi vīlusies. Lai pasēdētu tādā tumšā skabūzī, vakaros pie durvīm stāvēja gara rinda. Pieaugušie reizēm ir neizprotami. Iekāpusi tramvajā, Una brauca mājās.

Ati viņa sastapa štābā sēžam pie dežuranta galda. Viņš bija nomā- cies kā rudens debesis.

—   Manējie rīt brauc uz Karēliju, un man jādodas līdzi.

—   Kādēļ tad tik pēkšņi? — Una brīnījās.

—  Mēs-visu ziemu gatavojāmies, sastādījām maršrutu, savācām literatūru. Izlasīju pat eposu «Kalevala», baigi drūmais gabals.

—   Kā mēs te bez tevis?

—   Tu gribi, lai es palieku, jā?

—   Nu protams.

—  Tad es teikšu mammai, ka nevaru braukt, ka man pašreiz ir svarīgi pienākumi Jauno milicijas draugu klubā.

—   Tu esi īsts draugs un biedrs. — Una ar izbrīnu paskatījās uz zēnu. — Es gan laikam nespētu atteikties no tādas pasakainas ekskursijas.

—   Es cerēju, ka mēs nedēļas laikā pagūsim dārglietas atrast — un tad es varētu braukt, — Atis atzinās. — Tagad, kad mēs esam tik tuvu mērķim, negribas jūs pamest.

— Tu smagi maldies, ja domā, ka mēs esam tuvu mērķim, — Una nopūtās. — Mēs no tā esam vēl tālāk nekā sākumā. Mēs pat nezinām, ko Luijs Četrpadsmitais pārējās gultas kāju caurulēs atradis. Var būt, ka dārglietās viņš šodien jau pārdevis tuklajam ar ādas portfeli. Acis viņam spīdēja, kad viņš čukstēja: «Vai tev vēl ir?»

Una nespēja sev piedot, ka ļāvusi šveicaram tik muļķīgi sevi apvest ap stūri. Viesnīcas aizmugurē, sētas pusē, bija saimniecības ieeja — to viņai vajadzēja apjēgt.

Krietnu bridi valdīja klusums, katrs domāja savu.

—   Tuklo derētu papētīt tuvāk, — Una ieminējās.

—   Pagaidi! — Atis izmetās pa durvīm. Pēc brīža viņš nolika Unas priekšā uz galda fotogrāfiju žūksni. — Te ir visa brāļa Jāzepa banda. Apskati šo — tās pašas brilles, kuras var dabūt tikai caur pazīšanos, un tas pats apjomīgais portfelis.

—   Mūsējam nav bārdas un vēders — lielāks, — Una prātoja.

—   Vēderu pa šo laiku var uzaudzēt un bārdu nodzīt.

Pievakarē atnāca Ivars un Magdalēna. Vecais Goldbaums pēcpusdienā nesies pa ielām kā apsēsts un nezin kāpēc cītīgi appētījis katru jaunu sievieti. Vakarā, kad sācis krēslot, tikko kājas vilcis. Visu laiku pie sevis kaut ko klusi bubinājis.

—   Un kas ar Luiju Četrpadsmito?—'Ivars painteresējās.

—   No bāra iznāca galīgi pillā, tik tikko aiztenterēja uz mājām. Es palīdzēju izrausties no tramvaja. Ilgi grābstījās ap dzīvokļa durvīm, nespēdams trāpīt atslēgu slēdzenē. Es jau grasījos iet talkā, pie viena cerēdams ieskatīties viņa istabā. Bet tad uzradās sieviete ar tukšu atkritumu spaini rokā. Nejauki bārdamās, viņa saķēra mūsu Ģirtiņu aiz apkakles un iegrūda dzīvoklī. Tādā stāvoklī viņš nekādas mahinācijas nespēs izdarīt, gulēs līdz ritam kā beigts. Tādēļ es gāju mājās.

Atis bija tikai pusaudzis, dzīvē maz pieredzējis. Viņa ģimenē ne tēvs, ne vecākais brālis nekad nebija manīti tādā stadijā, par kuru saka — pilns kā mārks. Viņš nezināja, ka pēc zināma laika dzērāju sāk mocīt paģiras.

Tā tas notika arī ar Ģirtu. Pievakarē viņš pamodās savā gultā un ar mokām uzslējās sēdus. Sāpēja galva. Māti, par laimi, nekur neredzēja, citādi sāktos parastie sprediķi, kas Ģirtam bija līdz kaklam. Pabāzis galvu zem ūdenskrāna, viņš krietni aplaistījās. Kļuva tā kā vieglāk. Bet slāpes auga augumā, ūdens tās nespēja dzesēt.

Vajadzētu pāris aliņu. Bet kur lai tos rauj? Un naudas arī nav. Māte savus krājumus pēdējā laikā ieslēdza skapī. Pudeles un burciņas sen pārdotas. Roka pati no sevis ieslīdēja džinsenēs. Johaidīl Desmit sarkanie! Gredzens! Nu kā tad, viņš taču to pārdeva tam tipam ar spalvainajām rokām.

Reibinošo dzērienu veikals bija jau slēgts. Pārtikas veikalā pārdeva tikai konjaku. Nav ko skopoties, vai viņš kāds nabags? Atstājis pārdevējai sīknaudu, Ģirts iestūķēja pudeli džinsu kabatā un lēnām kāpa atpakaļ uz mājām. Virtuvē uz galda bļodiņā viņš atrada kotletes.

īsi pirms pusnakts meistars Goba pavadīja savu darbabiedreni Zariņu līdz mājas durvīm. Viņa dzimšanas diena bija izdevusies, viesi bija jautri un apmierināti. Paldies biedrei Zariņai, jaukajai Anniņai, viņš taču drīkstot tā teikt, par palīdzēšanu, vientuļam šķirtenim vienam pašam visu to sarīkot nebūtu bijis pa spēkam. Ja viņai vajagot vīrieša roku palīdzību, viņš katrā laikā.

—   Paldies, paldies, man pašai gandrīz pieaudzis dēls, kas var palīdzēt.

—   Baidos, ka no tā slaista nekāds lielais palīgs neiznāks. Darbā viņš nav rādījies vairākas dienas, pret meistariem brūķē lielu muti. Puika, protams, nav slikts, viņam vienīgi trūkst stingras vīrieša rokas. Bet nebaidies, es pats paraudzīšos, lai ar tavu dēlu viss būtu kārtībā, ņemšu savā brigādē, — Goba apsolīja. — Un vai mēs nevarētu kādreiz kopā aiziet uz kino vai pasēdēt kafejnīcā? Neesam jau nemaz tik veci. Man drīz sāksies atvaļinājums, aizbrauksim kopā sēnēs. Cilvēkam nav labi būt vienam.

Ģirta māte noskatījās meistaram pakaļ dalītām jūtām. Goba visādā ziņā labs cilvēks, darbabiedru cienīts un mīlēts. Varbūt varētu pamēģināt sākt dzīvi ņo jauna? Bet ko par to teiktu Ģirts?

Dzīvoklī labais garastāvoklis pazuda kā auksta vēja aizpūsts. Galvu uz virtuves galda atspiedis, Ģirts skaļi krāca. Turpat blakām stāvēja pustukša konjaka pudele. Māte iesvilās dusmās. Visu mūžu viņa strādājusi, galvu nepaceldama, lai dēlam nekā netrūktu, savu jaunību upurējusi. Ko viņa redzējusi no dzīves? Nekā. Tikai darbu un mājas. Un tagad, kad varētu atvilkt elpu, šitāds posts pār viņas galvu. Dzērājs un slaists! Netu*

ras ne skolā, ne darbā. Kaut ātrāk paņemtu karadienestā, varbūt tur iztaisītu par cilvēku!

—   Nebaries, mamm! Tev vajadzētu priecāties un lepoties par tādu dēlu, — Ģirts pamodies šļupstēja. — Tev būs zīdi un samti. Un visādas špicītes un vešiņas. Tavs dēls ir bagāts. Re! — Viņš izbirdināja uz galda atlikušos desmitniekus.

—   Kur tu tos ņēmi? — māte ar aizdomām noprasīja. — Die's nedod būsi zadzis?

—   Tie ir tikai sīkumi, ņem, man nav žēl. Pārdošu dārgakmeņus, nopirkšu volgu, aizlaidīsim uz dienvidu kūrortiem. Gozēsim plikos vēderus dienvidu saulē, mērcēsimies Melnajā jūrā. Vai mēs sliktāki par citiem? Antru ari ņemsim līdzi, viņa ir superais skuķis. Jedritvaikociņ, kas tā būs par dzīvi!

Māte ar pieaugošām šausmām klausījās dēla murmulēšanā. Kas tie par dārgakmeņiem, kas tā par Antru? Kaimiņi jau sen viņu brīdināja, ka Ģirts pinoties ar sliktiem cilvēkiem, bet par zagli viņas dēlu vēl neviens nebija dēvējis, par slaistu, pļēguru, huligānu — jā, bet par zagli nekad. Nu tā nelaime ir klāt. Laikam jau aplaupījuši kādu juvelierbodi? Vai citādi viņš muldētu par dārgakmeņiem?

No pieredzes viņa zināja, ka pašreiz nav nekādas jēgas Ģirtu iztaujāt. Visus spēkus saņēmusi, viņa iestūma ļengano ķermeni gultā un arī pati devās pie miera.

Augu nakti, gulēdama savā aizskapē, viņa klausījās dēla smagajā elpošanā un neaizvēra ne acu. Viena kaimiņiene sūdzējās, ka dēls gandrīz nositis viņas sunīti un uzbrucis arī pašai. Cita atkal teicās redzējusi staigājam ērmotā tērpā, raibā kā bilžu grāmata. Vakar, meklēdama savas dzintara krelles, viņa to uzgāja pabāztu zem dēla dīvāna. Lai atdod viņas krelles, citādi savus kankarus neredzēs! Tie nolikti drošā vietā pie kaimiņienes.

Mātei šķita, ka viņa nupat tikai pievērusi acis, kad viņu iztraucēja dēla brēciens:

—• Vai tu aiztiki vāzi ar niedrēm?

—   Neauro! Tās sen vajadzēja izmest ārā.

Ģirts brīdi blenza tukšajā, tīri izmazgātajā vāzē, tad briesmīgās dusmās trieca to pret grīdu. Māte nobālēja. Slavenā keramiķa veidojums— viņas lepnums sašķīda sīkās druskās.

—   Ko tu esi izdarījusi? Tu esi mani padarījusi pliku un nabagu! Atkal man nāksies skaitīt kapeikas un slienāties gar restorānu durvīm, redzot, kā naudīgie uzdzīvo.

Galvu saķēris, Ģirts sāka brēkt pilnā kaklā.

Māte mēmās bailēs nekustēdamās sēdēja gultā. Vai tiešām viņas dēls no dzeršanas vairs nav pie pilna prāta? Viņa labi atcerējās, ka vāzē bez pieputējušām niedrēm bija vēl pāris tukšu cigarešu paciņu, netīras, viena otrā sabāztas zeķes ar cauriem papēžiem un kāds avīžpapīra vīkšķis. Visu to viņa sabāza spainī un izgāza pagalmā atkritumu tvertnē.

—   Izpostīts! Aplaupīts! — Ģirts vēl arvien bļāva un dusmās dauzīja ar dūri pa galdu.

Mātei galvā dunēja tikai viena doma: «Zaglis! Viņas dēls ir zaglis.»

Neteicis ne vārda, Ģirts izmetās ārā.

Ko darīt? Jāiet pie vecā Kļavas dēla, viņš šogad beigs juristus. Varbūt viņš dos kādu padomu? Negribas savu miesīgu dēlu tūlīt miličiem rokās iegrūst. Izlēmusi māte sāka veicīgi ģērbties. Jāglābj, kas glābjams.

Tajā pašā ceturtdienas vakarā, kad Ģirts izpļāpājās par dārglietām un solīja mātei bezrūpīgu dzīvi, Arāju savrupmājā atmosfēra bija sakarsusi līdz baltkvēlei. Jaunākā dēla atteikšanos doties līdzi uz Karēliju vecāki sākumā uzņēma kā muļķīgu joku.

—     Man Jauno milicijas draugu vienībā valstiski pienākumi. Es tur esmu štāba priekšnieks.

—   NeākstiesI Tevi uz divām nedēļām var aizvietot cits, — māte iebilda.

—   Piezvanīsim Jānim Kļavām, noskaidrosim, kas tie par svarīgiem pienākumiem, — Gundars ironizēja.

—   Pamēģini tik, norausies!

Tie nebija tukši vārdi. Guhdars zināja, ka jaunākais brālis labi apguvis sambo.

— Skolā māca un grāmatās raksta, un jūs paši arī apgalvojat, ka pienākums liekams pirmajā vietā, bet kas tagad iznāk? — Atis bezmaz vai raudāja.

—  Lieciet viņu mierā, nav nekāds kuslais mazulis! — Gundaram šīs runas beidzot apnika. — Lai paliek, būs kas pieskata suni un māju.

—   Ko viņš ēdīs, kā iztiks? — māte gaudās.

—   Atstāj naudu, lai iet uz ēdnīcu!

Atis atviegloti uzelpoja.

6. nodaļa ĢIRTS TURPINA ĀRDĪTIES

Aivaram piemita vērtīga īpašība — pats būdams saticīgas dabas, viņš spēja viegli un ātri iedraudzēties ar saviem vienaudžiem. «Naktssarga mājas» volejbola spēlētāji otrā rītā viņu uzņēma kā savējo.

—   No kurienes tu uzradies? — viņi apjautājās.

—   No jaunajām mājām. — Ar to pietika.

Aivaram padevās spēcīgas gremdes. Spēle bij.a pašā karstumā, kad no ielas nama iznāca korpulents vīrietis ar iespaidīgu portfeli rokā. Paskatījies saulē, viņš atvēra portfeli un izņēma no tā modernas saules brilles.

—   Veči, re, kur stāv dzīvs kapitālists! — viens no volejbolistiem skaļi iesaucās. — Apstādījumu postītājs! Mietpilsonis!

—   Ko tu trako? — Aivars brīnījās.

Svešais vīrietis, nepievērsdams pusaudžiem ne mazākās uzmanības, izgāja uz ielas.

—   Tas ir viņš, kurš izpostīja mūsu dārziņu. Spekulants nolāpītais! Bet šoreiz viņš smagi uzrausies. Mamma aiznesa kolektīvu sūdzību uz redakciju. Ar avīzēm joki mazi — tas zināms katram.

—   Pag, vecīt, runā tā, lai cilvēki var saprast, — Aivars viņu pārtrauca. — Ka tevi sauc?

—   Māris Krūms.

—   Un tu dzīvo tepat blakus — tajā vecajā graustā, jā?

—   Tieši tā. — Māris izbrīnījies paskatījās uz Aivaru.

—   Un tas tips ir Nikolajs Ivanovs? Ar ko viņš nodarbojas?

—   Zobu tehniķis. Alga — simt divdesmit rubļu mēnesī. Ir mašīna, ir vasarnīca Jūrmalā. Viss skaidrs?

—   Kolosāli! Unai un Atim taisnība.

Pārējie nekādi nevarēja saprast, par ko viņu jaunais biedrs tā priecājas un kādēļ pamet spēli pašā spraigākajā momentā, kad rezultāts neizšķirts.

—   Es tūlit būšu atpakaļ! — Aivars, skrienot uz vārtiem, uzsauca. Ivanovs nesteigdamies čāpoja uz- tramvaja pieturas pusi. Gabaliņu aiz viņa soļoja Atis. Tātad te viss kārtībā. Aivars atgriezās pagalmā, un atkal sākās volejbola spēle. No jauna to pārtrauca Ģirts, kurš ar sarkanu plastmasas spaini rokā izmetās pa durvīm un veicīgi skrēja uz atkritumu tvertņu pusi.

—   Man ar šito čalīti pāris vārdu parunājami, — Aivars paziņoja.

—   Labāk nepinies! — Māris brīdināja. — Pērngad viņa kompānija man atņēma pulksteni.

—   Ejam paskatāmies, uz kurieni viņš aiznesās, — Aivars aicināja. Aiz krūmiem slēpdamies, viņi piegāja pie pašām atkritumu tvertnēm.

Ģirts blenza uz pieciem milzīgiem, līdz malām piepildītiem konteineriem, tad, atstājis tukšo spaini, metās prom. Viņi nepaguva atsākt spēli, kad Ģirts atkal parādījās, šoreiz ar ādas cimdiem rokās.

—   Uzspļauj viņam! — Māris teica, kad Aivars atkal pārtrauca spēli. — Tas ķēms nav to vērts.

Ar izbrīnu bērni skatījās, kā Ģirts vandās pa atkritumiem. Vesels mā

konis zilo mēslu mušu spindza viņam ap galvu. Vairāki kaķi, drošā attālumā saulītē izlaidušies, vēroja notiekošo.

No Ģirta sejas varēja spriest, ka šī nodarbošanās nav no tīkamajām. Ēdienu atliekas karstā laikā ātri bojājas. Pretīgs smārds vējoja visapkārt. Puisis cītīgi attina ikvienu papīra vīkšķi, reizi pa reizei riebumā nospļaudamies.

—   Vai jūs ko saprotat? — Aivars čukstēja pārējiem. — Es, goda vārds, ne.

Drīz vien Aivars savā novērošanas punktā bija palicis viens, pārējie bija viņu pametuši.

Pēc krietnas stundas pirmā tvertne bija iztukšota, atkritumi kaudzē gulēja zemē uz asfalta. Elsdams pūzdams Ģirts ķērās pie nākamās.

No cītīgās darbošanās Ģirtu iztraucēja sētniece. Slotu un liekšķeri rokās viņa saniknota tuvojas puisim.

—   Tantiņ, nedusmojieties! — Ģirts neparasti pieklājīgi lūdzās. — Es aiz pārskatīšanās kopā ar papīriem aizmetu mammas dzintara krelles, un nu man tās jāatrod, citādi vāks.

Zariņiete ir goda sieva, sētniecei atmaiga sirds.

—   Se slota un liekšķere, sašķūrē visu to šmuci atpakaļ tvertnēs! Cits neviens to nedarīs. Es tev neesmu nekāda kalpone. Šodien apsolījās atkritumus aizvest.

Ģirtam, to dzirdot, pamira sirds.

Aivaram no nejaukā smārda sāpēja galva. Būtu kāds atnācis viņu nomainīt! Bet kas gan iedomāsies, ka viņš atrodas šeit, ceriņu krūmā blakus «Naktssarga mājas» atkritumu tvertnēm?

Kādēļ viņš tik cītīgi rakņājās? Pasaciņai par mātes dzintara krellēm negribējās ticēt. Tās ir pārāk lielas, lai tik vienkārši aizsviestu ar papīra vīkšķi. Par dārgakmeņiem Aivaram pat prātā neienāca. Varbūt pieteikties palīgā un mēģināt izdibināt patiesību? Bet, jau iedomājoties vien tārpu pilnos pārtikas atkritumus, Aivaram kļuva nelabi.

Ģirts pašreiz sāka pārlūkot ceturto tvertni, kad piebrauca aptīrīšanas pārvaldes mašīna.

—   Vai nevarat piebraukt vēlāk? — Ģirts lūdzās. — Saprotiet, vienā no šīm divām tvertnēm iejucis mans zelta pulkstenis, tēva dāvana.

—   Nekas nesanāks, vecīt, mums savs grafiks. — Divi puiši kombinezonos un darba cimdiem rokās veikli izvēla no mašinas tukšos konteinerus un to vietā sāka celt iekšā pilnos. — Ja tev tik ļoti vajag, brauc uz izgāztuvi un vandies tur.

—   Vai drīkst ar jūsu mašīnu?

—   Rāpies iekšā, tikai uzmanies, lai nesaspiež!

Ģirts ielēca mašīnā, viens no puišiem nostiprināja aizmugures bortu.

—   Nebāz galvu ārā!—viņš īpaši piekodināja. — Ieraudzīs kruķis, mums būs mēsli. Cilvēkus šitajā limuzīnā pārvadāt aizliegts.

Čīkstēdama un grabēdama vecā kulba izripoja no «Naktssarga mājas» pagalma.

Cik ātri vien varēdams, Aivars metās uz štābu. Jaunie milicijas draugi bija izklīduši kur kurais. Vienīgi Una sēdēja pie galda un drūmi blenza kladē ar uzrakstu «Noslēpumainais atradums».

Aivars izstāstīja par redzēto.

—   Vienreiz viņš teica, ka dzintara krelles, otrreiz, ka zelta pulkstenis,— Aivars piemetināja.

—   Tur kaut kas slēpjas. Jābrauc uz izgāztuvi. Bet vai tu zini, kur tā ir? — Una jautāja.

—   Zinu.

Una uzrakstīja zīmīti pārējiem un kopā ar Aivaru veicīgi aizmetās uz autobusa pieturu. Ceļš līdz izgāztuvei bija patāls. Vajadzēja pasteigties.

Pilsētas izgāztuve ir īpatnēja pasaule, kur valda savi likumi un kārtība. Katru dienu desmitiem automašīnu te atved atkritumus, kas vieniem kļuvuši nevajadzīgi, bet citiem savukārt noder. Dzērāji, slaisti, savādnieki, kuriem «bēniņos» viss nav kārtībā, vecas tantiņas ar garām nūjām, kurām līki āķi galā, katru dienu pārrevidē atvestos atkritumus, liekot maisos visu, ko var pārdot, — pudeles, burciņas, grāmatas, metāla izstrādājumus, vecas drēbes. Dažreiz gadās pavisam brangs ķēriens — kāda senlaicīgā mēbele vai bronzas figūra par kurām, tās mazliet patīrot un pielabojot, komisijas veikalā var dabūt krietnu naudu. Aivars apgalvoja, ka viens noskrandis večuks par izgāztuvē savākto uzcēlis māju. Viņam pat esot savi pakalpiņi, kas apstaigājot pagalmus un pārskatot tur izmesto, īpaša suga, tā dēvētie «profesori», interesējoties tikai par grāmatām. Visādu iņašīnu un mehānismu meistarotāji, galvenokārt zēni un jaunieši, meklējot mašīnu detaļas, riteņus, zobratus.

Jau pa gabalu varēja just deguma smaku. Izgājuši cauri panīkušam, karstumā sastingušam piepilsētas priežu mežiņam, abi apstājās plaša klajuma priekšā.

Kā jau Aivars teica, vietām redzēja rosāmies cilvēkus. Pa smilšaino ceļu, velkot aiz sevis garas putekļu astes, traucās aptīrīšanas pārvaldes mašīnas, pašizgāzēji ar būvgružiem un rūpnīcu atkritumiem — metāla, drēbju un trikotāžas atgriezumiem, trauku lauskām.

—   Pagaidi mani šeit! — Aivars, redzēdams, ka Una ar kabatas lakatiņu aizspiedusi degunu, piedāvāja. — Man te ir paziņas, es ātri vien visu noskaidrošu.

Aivaram tas drīz vien izdevās.

«Profesionāļi» te ieradās katru dienu un smalki zināja, kurā vietā katra resora mašīnas izgāž savu kravu. Viņi parādīja uz patālu vietu, kur rosījās pāris večiņu un zēnu.

Jā, tāds puisis te bijis, stāvējis klāt, kamēr izgāž tvertnes un neļāvis nevienam tām pat pieskarties, pats ar cimdiem rokās rūpīgi kārpījies pa atkritumiem.

—   Vai viņš atrada, ko meklēja? — Aivars nepacietīgi pārtrauca večiņu, kas taisījās uz garo runāšanu:

—   Kaut kāds psihs, — viens no zēniem teica. — Tam visi pieci nebija «bēniņos». Ieraudzījis sauju sakaltušu niedru, gandrīz vai bimbot sāka.

—   Vai neredzējāt, ko viņš atrada-?

—   Ko tu mūs tincini? — otra večiņa apskaitās. — Mēs tam dullajam neesam nekādi uzraugi. Vaktē pats, ja tev vajag!

Te vairāk nekā neuzzinās — tas bija skaidrāks par skaidru. Aivars devās atpakaļ uz mežmalu pie Unas. Garais brauciens bija veltīgs.

Pārskrējis mājās un nolocījis mātes atstātās pusdienas, Aivars atgriezās savā novērošanas postenī «Naktssarga mājas» pagalmā. Volej- laukums bija tukšs. Pie smilšu kastes sēdēja divas vecmāmiņas, adīja un tajā pašā laikā cītīgi virināja mutes. Pāris sīko rakņājās pa smiltiņām. Nemanīja ne Ģirta, ne Ivanova. Garlaicīgi. Aivars aizstaigāja līdz atkritumu tvertnēm. Sētniece bija visu sakopusi. Kaķi, žēli ņaudēdami, blenza tukšajos bunduļos. Oda pēc hlorkaļķa, kuru sētniece bija devīgi izkaisījusi visapkārt.

Netālu varēja dzirdēt skaļu rāšanos. Pārkāpis pāri pussabrukušam koka latiņu žogam un pašķīris ceriņu krūmus, Aivars nokļuva kaimiņu mājas dārzā. Divi spēcīgi vīri betonēja grīdu Ivanova garāžai. Turpat līdzās — tieši uz jāņogu krūmiem bija sakrauti vairogi sienām un jumtam.

—   Mums, tantiņas, jūsu runāšana pie viena gala vai pie otra, — viens no vīriem smējās. — Saimnieks labi samaksā, un mēs šancējam.

—   Drīz viņi jauks visu nost, un tad mēs smiesim, — sarunā iejaucās skolotāja Krūma, Māra māte.

—   Saspēlēsim! — Māris, pamanījis Aivaru, aicināja.

Māris un pārējie zēni, ar kuriem Aivars bija paguvis sadraudzēties, apgalvoja, ka Ģirts pieder pie Kārava Dūža bandas. Sīkas zādzības izdarīja tikai tad, ja tās bija pilnīgi bez riska. Izņemt no piedzēruša kabatas naudas maku — tur nevajadzēja ne lielas varonības, ne veiklības. Ieguvumu visi kopā nodzēra un nospēlēja kārtīs. Daudzi zināja, ka Kārava Dūzis blēdās ar iezīmētām kārtīm, bet baidījās viņam to aizrādīt. Pats barvedis turklāt meistarīgi spēlēja ģitāru un samērā ciešami dziedāja. Tas pievilka viņa bandā pusaudžus stiprāk par magnētu. Kārava Dūzis ikvienu, kurš vēlējās, apmācīja spēlēt. Drīz vien ap viņu pulcējās vesels ģitāristu ansamblis. Notis neviens nepazina, spēlēja un dziedāja pēc dzirdes. Ģirtu pie šīs kompānijas vilka iespēja kopā pavadīt brīvo laiku, «īstenie ļaudis» zināja, kur glabājas Kārava Dūža dzīvokļa atslēgas, gandrīz vienmēr tur kāds izgulēja dzērumu, sita trumpas, klausījās pēdējos ārzemju grāvējus vai vienkārši tāpat sprieda par dzīvi, par to, kā bez darba iegūt daudz naudas. Kārava Dūzim šajā ziņā bija savi uzskati:

—   Kas rriēs te esam? Mēslu vaboles un vairāk neka9. Rietumos tādi kā mēs rauš naudu kaudzēm, par mums rakstītu avīzēs, skandinātu radio, lai tiktu mūsu koncertos, skatītāji plēstos, dotu cits citam pa purnu. Bet kas pie mums — pat kaut kādā draņķīgā rajona pašdarbības skatē neļauj piedalīties! Mēs sevi vēl parādīsim! Gan mēs viņiem mutes aizbāzīsim kā šūplādes!

—   Aizbāzīsim! — Kārava Dūža svīta kā atbalss atkārtoja.

—   Kad cilvēks dzīvos, ja ne jaunībā, es jautāju! Bet par ko lai dzīvo, es jautāju! To, ko nopelna darbā, kaķis uz astes var aiznest. Ne tur iznāk konjaciņam, ne skuķiem. Bet pamēģini izvērsties, tūlīt kruķis bāž savu riebīgo purnu, taujā, pētī.

Sajā jautājumā starp barvedi un padotajiem domstarpību nebija.

Tieši tajā pašā stundā un brīdī, kad Kārava Dūzis ar saviem padotajiem apcerēja dzīvi un prātoja, kur ņemt naudu kaut pāris vislētākajiem vīniņiem, viņus vairākkārt pieminēja vēl divās vietās, tikai pavisam citā sakarā.

Atis, Ivars, Una un Magdalēna, ērti izvietojušies Arāju ģimenes atpūtas krēslos, apsprieda stāvokli.

Kopš dārglietu atrašanas bija pagājušas turpat piecas dienas. Kas ar tām pa šo laiku noticis? Vai Ģirts būs sameklējis pircēju? Un kādā veidā Emijas gredzens nonāca Hansa Hammela rokās? Un kas īsti ir Ivanovs — godīgs zobu tehniķis vai ierāvējs?

Pats svarīgākais — piekļūt Ģirtam. Bet kā? Skaidrs, ka četrpadsm'it- gadlgie viņa acīs ir tikai sīkie, zīdaiņi. Vistiešākais ceļš, kā iekļūt Kārava Dūža bandā, ir mūzika. Žēl, ka nav Jura, tas vienlīdz labi spēlē gan sitamos instrumentus, gan akordeonu, pazīst arī notis. Bet Juris no dienvidiem atgriezīsies tikai pēc nedēļas, tad jau var būt par vēlu.

—   Magdalēnai ir laba balss, — Ivars ieteicās.

—   Tu domā, ka viņa varētu? — Atis paskatījās uz meiteni, kas ar savu sīko augumu pilnīgi pazuda lielajā ādas klubkrēslā.

—   Nē! — Una uzlēca kājās. — Tikai pār manu līķi! Magdalēna pie tiem bandītiem neies.

—   Kāpēc ne? Es no viņiem nepavisam nebaidos.

—   Pieņemsim, ka Magdalēna aizies. Teiks, ka prot labi dziedāt. Saderam, ka tie par viņu tikai noņirgsies un aizsūtīs vienu māju tālāk. Un vispār mēs par Kārava. Dūzi un viņa kompāniju nekā lāgā nezinām. — Una izteica savas domas.

—   Tev taisnība, — Atis piekrita. — Uz ātrāko jāievāc informācija. Un tas jādara tev, Una, kā visaugstākā ranga priekšniecībai.

—   Okei! — Una piecēlās. — Drīz būšu atpakaļ.

Sabiedrisko kārtības sargu štābā dežurants Nikolajs Ruško, galvu abās rokās atspiedis, cītīgi lasīja. Caur atvērtām durvīm no blakusistabas atskanēja Jāņa Kļavas balss. Unai nācās divas reizes atkārtot jautājumu, līdz Ruško viņu izdzirdēja.

—   Kārava Dūzis? Tūlīt paskatīsimies mūsu uzskaitē. īstajā vārdā Vilnis Zāģeris, dzimis 1960. gadā Rīgā. Beidzis astoņas klases. Strādā par virpotāju rūpnīcā …

Pa atvērtajām durvīm Una dzirdēja satrauktu sievietes balsi: — Visas nelaimes sākās tad, kad Ģirts sapinās ar to ģitāristu kompāniju.

7. n o d a ļ a

ViŅAI TIK ĻOTI PATIKA BALTIE CERIŅI

Katrs no savas puses nākdami, Atis un Aivars, viens otram par lielu pārsteigumu, satikās pie Pliederu ielas 17. nama. '

—   Ģirts uzkāpa augšā.

—   Ivanovs arī.

Kāpnes iečīkstējās. Zēni sastinga. Abiem sirdis sita tik strauji, ka pašiem šķita: tas dzirdams pat uz ielas. Kādreizējā Jura istabā, kurai vienīgajai logu stikli nebija izsisti, viņi izdzirdēja sarunu.

—   Tas ir īsts.

—   Vēl jāpārliecinās.

—   Nav ko pārbaudīt, redzams, kāda mierlaiku manta.

—   Kur tu ķēri?

—   Nav jūsu darīšana.

—   Vai tev daudz?

—   Trīssimt gramu. Cik?

—   Valsts cena ir trīsdesmit. Došu trīsdesmit piecus. Iet tā lieta?

—   Es neesmu no mu|ķu mājām! — Ģirts ņirdza. — Sešus sarkanos par gramu un ne kapeikas mazāk.

—   Bet ja nu milicija sāks interesēties?

—   Nevārsti muti, onkulīt, ka pats nepiededz! Astoņpadsmit taukšķi. Ja negribi, neņem, man ir cits kunde.

—   Kur manta?

—   Drošā vietā.

—   Labi. Satiksimies mūsu veikalā sešos vakarā pie dzērieniem.

Smagi sēkdams, Ivanovs kāpa pa trepēm lejā. Ģirts nogaidīja, kamēr

viņš aiziet pa ielu, tad arī devās uz māju.

Māte jau kuro dienu ar viņu nerunāja. Šikie džinsi un bilžainais krekls bija pazuduši bez vēsts. Ģirts pārmeklēja katru kaktu, pat aizslēgto drēbju skapi atmūķēja, bet nekā neatrada.

Labi, ka izgāztuvē izdevās dabūt rokā dārglietas. Tātad jau šovakar viņš izbaudīs, ko nozīmē būt bagātam. Mātei uzdāvinās dzintara krelles, vēl lepnākas nekā tās, kuras viņš pārdeva. Ja viņa taujās, kur dabūjis naudu, teiks, ka vinnējis sportloto lielo vinnestu. Iestāstīs, ka toreiz vāzē glabāja laimīgo biļeti, ka nevarēja izšķirties, teikt mātei taisnību vai ne.

Antru šovakar uzlūgs uz restorānu. Darījums jāapslaka. Viņai pastāstīs to pašu pasaciņu, ko mātei. Cāļiem nepīkstēs ne vārda. Ja Kārava Dūzis uzzinās, izslauks pēdējo kapeiku kā no kārnas govs. Ar to kompāniju viņam tagad vairs nav ko pīties. Atvadām izsauks katram pa lētam vīniņam, lai dzer un piemin ar labu. Naudu noliks uz grāmatiņas. Stāsta, ka esot ārsti, kuri par apaļu summiņu pataisot uz laiku par galīgu invalīdu. Tā varētu tikt vaļā no kara dienesta. Zēl visu pamest uz diviem gadiem tagad, kad sāksies īsta dzīve.

Jāparāda zobu tehniķim daži akmentiņi. Redzēs, kādu ģīmi šis rādīs. Par pusvelti viņš neatdos, pašreiz nav spiedīgas vajadzības. Vispirms apskatīsies, apklausīsies, uzzinās īsto cenu.

Tīkamas domas domādams un klusi pie sevis svilpodams, Ģirts soļoja mājup. Soļus divdesmit aiz viņa nāca divi džinsos tērpušies pusaudži.

—   Kā tu domā, ko Ģirts grib pārdot tuklajam? — Ivars apjautājās.

—   Pēc cenas spriežot, zeltu. Bet tas nozīmē, ka … — Atis apstājās. —Tas nozīmē, ka tajos gultas kāju stieņos ir bijis arī zelts, pie tam samērā daudz, vismaz trīssimt gramu.

Pie telefona automāta būdiņas Ģirts apstājās, ilgi meklēja pa kabatām, līdz atrada divkapeiku.

—   Tu ej un izliecies, ka gribi zvanīt, bet es izgaisīšu, lai viņš mani neievēro, — Aivars teica un iegriezās Pliederu ielas namā, kur dzīvoja Māris. v

Atis atslējās pret telefona būdiņas durvīm un dzirdēja katru vārdu, ko teica Ģirts.

—   Aizkāpjam šovakar uz krogu. Es maksāju. Kādēļ ne? Pie draudzenes? Spļauj viņai virsū! Tante ar onkuli aizbraukuši uz laukiem? Kolosāli! Uzdzīvosim! Kur es rāvu skanošo? To pa telefonu nevar teikt. Es piekāpšu pie tevis ap astoņiem. Cau!

Kā jau sestdienas vakarā — pārtikas veikala dzērienu nodaļā valdīja liela rosība. Vīri stuindījās pie letes kā pēc liekas biļetītes uz hokeja maču.

Norunātajā laikā Ivanovs Ģirtu jau gaidīja. Saņēmis no puiša cukura tūtiņu, viņš brīdi pētīja tās saturu, uzlika pat uz zoba un pakošļāja, tad aizgāja uz piena nodaļu un palūdza pārdevējai nosvērt.

—   Trīs simti divdesmit gramu. Es neesmu nekāds žņaudzējs. — Ģirts pastiepa roku.

Ivanovs atvēra savu masīvo portfeli, ielika tur tūtiņu un, pagājis sānis, pārkrāva Ģirta mātes tirgus somā vairākas paciņas.

—   Kā no bankas — ar visām bandrolēm. Ja kas, es nepazīstu tevi, tu nepazīsti mani, — viņš piekodināja.

—   Pagaidiet! — Ģirts no kabatas izvilka sērkociņu kastīti un mazliet pavēra vāku.

—   Velns parāvis! — Ivanovs iesaucās. — Vai jūs aplaupījāt kādu juvelierveikalu?

—   Šitādas mantiņas veikalos neatrast.

—   Cik?

—   Pieci taukšķi.

—  Tik daudz man nav.

—   Kad būs, tad padodiet ziņu.

—   Kur?

Dzīvokļa adresi riskanti teikt. Ja mamma ko uzodīs, tad ir vakars.

—   Es pēc pāris dienām pie jums piekāpšu, — viņš apsolīja.

Nopircis pienu, kefīru un divus klaipiņus baltmaizes, Ivanovs devās

mājās.

Arī Ģirts iepirkās, šoreiz nedomājot par naudu. Somā jau atradās pudele visdārgākā konjaka, šampanietis, pārdevēja jau svēra kilogramu «Lācīšu».

Atis izsteidzās no veikala pēdējā brīdī. Ivanovs pašreiz kāpa savā jaunajā, spilgti zilajā žigulī.

—   Kur jūs braucat, vai ekskursijā? — vecāka sieviete, acīmredzot kaimiņiene, apjautājās.

—  Jābrauc uz Jūrmalu. Sieviņa un meitiņa būs nogaidījušās.

—    Laimīgie! — sieviete skaudīgi teica, bet Ivanovs to vairs nedzirdēja. Mašīna izripoja no pagalma.

Vēl pēc pusstundas Ģirts ar somu rokā aizslāja pa Pliederu ielu. Atis viņam brīdi sekoja, tad nogriezās uz Priežu ielu.

Nogaidījis izdevīgu brīdi, kad pagalmā neviena nebija, Aivars veicīgi uzrāpās kuplajā liepā un iekārtojās ērtāk. Visi Paeglīšu dzīvokļa logi bija aizvērti. Izņēmis kapteiņa Lejas binokli no ādas futrāļa, Aivars to pavērsa pret ielu. Divus kvartālus tālāk šurp nāca kāds večuks, Aivars paskatījās pulkstenī. Divdesmit nulle pieci. Antras veikalu slēdza astoņos. Ceļam jārēķina vismaz piecpadsmit minūtes, tas ir, tādā gadījumā, ja viņa neiegriežas kādā veikalā iepirkties.

Pēc brīža, novērotājam par milzīgu izbrīnu, pagalmā ienāca Goldbaums. Atsēdies uz soliņa zem liepas, viņš no svārku kabatas izņēma baltu lakatiņu, rūpīgi noslaucīja nosvīdušo seju, tad noņēma brilles un, uzpūtis stikliem dvašu, notīrīja arī tās.

Pēc bftfiņa ar iepirkumu tīkliņu rokā parādījās Antra. Goldbaums pagājās viņai pretī.

—  Vai drīkstu uz brīdi jūs traucēt?

—   Ko jums vajag? — Antra nelaipni jautāja.

—   Jāparunājas. — Goldbaums saņēma Antru aiz elkoņa un nosēdināja zem liepas.

—   Man maz laika. Pēc desmit minūtēm es eju prom, — viņa strupi piebilda.

—   Ilgi es tevi meklēju, meit, līdz vakar pamanīju izkāpjam no tramvaja.

—   Jūs man sekojāt, jā? Kauns jūsu vecumā!

—   Ko citu lai es būtu darījis? Cik tev gadu?

—   Astoņpadsmit.

—   Tieši tikpat bija manai meitiņai Emijai, kad es viņu pēdējo reizi redzēju. 1941. gada 20. jūnijs — lai nolādēta tā diena, kad es aizbraucu uz Ļcņingradu un pametu viņu vienu šeit Rīgā! Kopš tā laika es par savu bērnu nekā nezinu, vai viņa ar varu aizvesta uz citām zemēm vai tepat pie mums nogalēta un aprakta. Un pēkšņi parādījies tu ar Emijas gredzenu. Pažēlo vecu vīru, pasaki — kur tu to dabūji? Nebaidies, es par miliciju tikai pajokoju. Atdod man gredzenu, es par to labi samaksāšu.

—   Es jau jums teicu, to gredzenu man iedeva viens čalis, lai uzzinātu, cik tas maksā, — viņa skaidroja. — Es gredzenu atdevu viņam atpakaļ.

—   Vai tas vēl ir pie viņa?

—   Nezinu.— Te Antra atcerējās Ģirta uzaicinājumu. Ja viņam ir nauda, gredzens droši vien likvidēts. — Viņš taisījās to pārdot.

Atskanēja pazīstamais svilpiens.

—   Hau du ju dū, ledī!

Pamanījis Goldbaumu, Ģirts pakāpās soli atpakaļ un izbrīnījies paskatījās Antrā. Meitene nolēma spēlēt atklātām kārtīm.

—   Vai tev vēl ir tas gredzens ar sarkano aci? Atradies pircējs. Biedrs Goldbaums, juvelieris.

Ģirts tūlīt aptvēra, par ko ir runa.

—   Nav, — viņš atzinās. — Pārdevu.

—   Kam? — Goldbaums gandrīz vai iekliedzās.

—   Vienam tipam pie uzpirkšanas punkta.

Goldbaums brīdi sēdēja, aizklāja seju rokām.

—   Ļoti lūdzu, jaunais cilvēk, pasakiet — kur jūs to gredzenu dabūjāt?

Ģirts labi atcerējās to vakaru, kad viņi abi ar Antru rakņājās pa

pamestās istabas kaktu un Antra savainoja roku. Lai večuks uzdarbojas,, ja vēlas, viņš nosprieda un pastāstīja Goldbaumam to pašu, ko Antrai. Laimīgā vai nelaimīgā kārtā tas sakrita ar Ivara Kalniņa stāstījumu un dokumentu žūksni, kas gulēja Goldbauma atvilktnē. Nekā vairāk nepanā- cis, juvelieris atvadījās. Antra noskatījās, kā viņš lēnām izgāja no pagalma, un viņai kļuva večuka žēl.

—   Pārdod viņam to gredzenu! Viņš piesolīja jebkuru cenu.

—   Ir jau darīts, un beigta balle! — Ģirts atbildēja.

—   Zēl.

Pēkšņi Ģirtam iešāvās prātā, ka vecais ebrejs, ilgus gadus strādājis par juvelieri, prot novērtēt dārgakmeņus.

—   Pagaidi, es tūlīt būšu atpakaļ! — Viņš izdrāzās uz ielas. Ar savām veiklajām kājām Ģirts večuku panāca turpat pie ielu krustojuma.

—    Biedri Goldbaum, — viņš aizelsies teica, — es mēģināšu to pircēju sameklēt. Cik es drīkstu solīt?

—   Par cik tu gredzenu pārdevi?

—   Par desmit sarkanajiem.

—   Dod vēl divus vai trīs.

—   Okei! Vai jūs nepateiktu, cik maksā šitas?

Ģirts atrāva vienu no daudzajiem bikšu rāvējslēdzējiem un izvilka kastīti ar lieliski apstrādātu briljantu.

—   Cik?

—  Astoņi līdz desmit tūkstoši vismaz.

—   Jedritvaikociņ! — Ģirtam saļodzījās kājas. Un viņš, kretīns, gribēja aizgrūst par puscenu. — Okei, onkulīt! To jūsu meitas gredzenu es mēģināšu sadabūt. Gud bai!

—   Vienam puikam briljants, otram gredzens un vēl viens briljants, — Goldbaums, iedams mājās, pie sevis bubināja. — Vecajā mājā kara laikā dzīvojis bagāts cilvēks. Tā lieta nav tīra, nav tīra. Ko darīt? Ziņot milicijai? Labāk nejaukties. Sāks vel viņu pašu turēt aizdomās.

Divstāvu māja Pliederu ielā 17 dzīvoja savas pēdējās dienas. Pagalmā neviena nebija. Blakus ceriņu krūmam stāvēja bērnu iemīļotā dzelzs gulta ar apzāģētiem galiem. Mazajā sētas mājiņā agrāk dzīvoja kāds ebreju pāris, uzvārdu viņš aizmirsis. Toreiz, pirms kara, visapkārt mājelei ziedēja puķes, auga skaisti krūmi. Iegājis lielākajā istabā, Goldbaums domīgi lūkojās uz kaktu, kur grīdas dēļi bija izlauzti. Sirma žurka sarkanām acīm ļauni paskatījās uz nelūgto ciemiņu un pazuda zem grīdas.

Goldbaums nemetās ceļos un nesāka rakņāties pa pagrīdi. Viņš saprata, ka viss, kas te noglabāts, ir jau pievākts. Bet šī māja kaut kādā veidā ir saistīta ar viņa bērnu, un viņam jāuzzina, kas ar to noticis. -Jāsameklē cilvēks, kas šeit kara gados mitinājies. Kas to viņam pateiks? Sētniece, kurš gan cits!

Pirmdienas rītā Goldbaums satika sētnieci mazgājam savas mājas kāpnes.

—   Pēc maza brītiņa beigšu, tad parunāsimies, — viņa teica un ieveda viesi savā goda istabā.

Goldbaums ar interesi apskatīja senās, nodzeltējušās fotogrāfijas pie •sienas. Te bija atspoguļota visa Elliņmātes dzīve. Ovālā rāmī ziedoša sieviete puķēm rokās un vīrietis ar lepni uz augšu uzskrullētām ūsām — kāzu bilde. Tai blakus — uzņēmums ar pirmdzimto. Maziņais, bezzobaino muti papletis, sēž mātei klēpī. Nākamajā uzņēmumā jau redzami trīs bērni — divi dēli un meita pastarīte. Pēc pēdējiem amatieru fotouzņēmumiem Goldbaums sprieda, ka sētnieces bērni jau pieauguši un ka viņai ir vairāki mazbērni.

—   Vecākā dēla sieva, māksliniece, saka, ka tas esot banāli — sienas tā apspraudīt ar fotogrāfijām, — Eiliņmāte, ienākusi istabā, teica. — Bet tā mani mīļie katru brīdi ir acu priekšā, no rītiem es ar visiem sasveicinos, gulēt ejot, novēlu labu nakti. Aizlaidušies kā putni no ligzdas pa visu plašo zemi, reti iznāk satikties. — Sētniece smagi nopūtās un nosēdās Goldbaumam pretim galda otrā pusē. Uz galda stāvēja krāšņas dālijas, kapteiņa Lejas dāvana vārda dienā.

—   Nez vai jums kļūs vieglāk, uzzinot visu patiesību, — viņa, skatīdamās vecajā vīrā, domīgi ierunājās. — Tikai mēs trīs zinājām, kā viss īstenībā notika. Kapteiņa Lejas sieva nu jau pāris gadu atdusas smilšu kalniņā, es ar Paulīni Purviņu vēl klimstu šajā pasaulē. Tik daudz gadu pagājis, bet es nespēju … Var būt, ka Paulīne jums visu pastāstīs. Atnāciet pievakarē, tā ap septiņiem.

Ivars un Magdalēna, kuriem bija uzdots novērot Goldbaumu, ar izbrīnu konstatēja, ka vecais juvelieris ieiet pie Elliņmātes un ka viņam gandrīz pa pēdām seko Paulīne Purviņa.

Paulīne bija saposusies kā uz bērēm — melnā kleitā, melnās kurpēs, sarkanās acis liecināja, ka viņa raudājusi. Sēdēdama pretī Goldbaumam, viņa jūtami nervozēja. Sastrādātie, mezglainie pirksti darbojās ap vecmodīgā galdauta garajām bārkstīm; te pina tās pīnītēs, te atkal jauca ārā.

Eiliņmāte atnesa nelielu cienastu — katram pa tējas glāzei un trauku ar cepumiem — un sāka stāstīt:

—   Mans nelaiķis vīrs pirms aiziešanas uz fronti daudz tika runājis par fašistu zvērībām, par komunistu un ebreju vajāšanām, par koncentrācijas nometnēm. Bet ļaudis tam sākumā neticēja, negribēja ticēt. Avīzes klaigāja, ka vācieši izglābuši latviešu tautu, ka latviešiem jābūt viņiem pateicīgiem par to un visiem spēkiem jāpalīdz vācu armijai uzvarēt boļševiku sērgu. Ebrejus pasludināja par netīru rasi, lika tiem nēsāt uz muguras dzeltenu zvaigzni un iet tikai pa ielas braucamo daļu kā zirgiem.

Maskavas forštatē ierīkoja geto un sadzina visus ebrejus tur kā lopiņus aplokā, kā zvērus aiz dzeloņstieplēm, apkārt bruņoti sargi ar suņiem. Aizgāja arī abi vecie īzaks un Minna Veisi, kurus no viņu mājiņas padzina Hanss Hammels.

Hammelus Goldbaums labi atcerējās. Hanss uzauga Goldbauma acu priekšā kopā ar Emiju. Bija tāds jauks puisītis dzelteniem matiņiem, mīlēja rotaļāties ar viņa Emiju. Vēlāk, kad abi paaugās, kopā gāja uz kino un koncertiem. Kad Hammeli aizbrauca uz Vāciju, Emija vēl ilgi skuma pēc bērnības drauga.

Sētniece paskatījās uz Paulīni — tā ar mokām valdīja asaras.

—   Nebēdā, mīļā,—sētniece mierināja draudzeni. — Tavas vainas tur nav ne kripatas.

—   Hanss atgriezās Rīgā vēl pirms vācu karaspēka ienākšanas, ļaudis stāstīja, ka viņš esot nomests no lidmašīnas ar izpletni. No paslēptuvēm viņi šāvuši uz sarkanarmiešiem. Kādu dienu, tas bija jau krietni vēlāk — rudenī, Hanss iesauca mani pie sevis. Istabā sēdēja ļoti skaista meitene gariem, viļņainiem matiem, lielām, zilām acīm.

—   Emija! — Goldbaums pārtrauca Elliņmāti.

—   Jā, — sētniece apstiprināja. — «Tu, komunistien, noslēp šo sievieti!» kā šodien atceros viņa vārdus. «Noslēp tā, lai neviens par viņu nekā nezina, citādi tev un tavai bērnu varzai beigas.» Ko lai nu iesāku, prātoju. Mājās pie sevis nevaru vest, bērni izpļāpās. Pie Lejienes arī nevaru, tur tāpat mazi bērni. Tad man iešāvās prātā Paulīne, kura, nesen apglabājusi vīru, klimta apkārt ne dzīva, ne mirusi. Naktī, kad ielas tumšas, aizvedu meiteni pie Paulīnes. Par laimi, viņas dzīvoklis bija ar atsevišķu ieeju, neviens mūs nemanīja. Mājas īpašniece gan vēlāk kaut ko nojauta, bet nenodeva. Goda cilvēks bija, lai viņai vieglas smiltis, aizgāja bojā kopā ar savu māju.

—   Nu, bet Emija, kas notika ar manu bērnu? — Goldbaums nepacietīgi pārtrauca runātāju.

Paulīne.Purviņa atvēra savu rokassomiņu, izņēma kaut ko drāniņā ietītu un nolika Goldbaumam priekšā. Apdegušas papīra lapiņas. Uzmanīgāk ieskatījies, viņš pazina meitas rokrakstu.

No Emijas dienasgrāmatas:

«1941. gada 20. jūnijs. Eksāmenus konservatorijā nokārtoju teicami. Tagad esmu brīva kā putns. Došos uz Jūrmalu pie draudzenes, sauļošos, peldēšos. Vecāki šodien aizbrauca uz Ļeņingradu.

1941. gada 28. jūnijs. Sācies karš. Rīgu bombardē. Ko man darīt? Komjaunieši aicina evakuēties. Bet ja nu atbrauc vecāki? Nē, man viņi jāsagaida.

1941. gada 27. novembris. Es tagad esmu izrotāta ar dzeltenu zvaigzni. Pati izgriezu no vecas kleitas, pati uzšuvu uz muguras.

Hanss ir īsts nelietis. Lai izglābtos no geto, es viņam atdevu savas rotaslietas. Lai ņem, man nav žēl. Galvenais tagad — izdzīvot, sagaidīt kara beigas un satikt vecākus. Kādēļ es toreiz neaizbraucu kopā ar viņiem? Tagad par to nav ko sapņot, mūs šķir fronte.

1941. gada 10. decembris. Paulīnes krustmāte dala ar mani trūcīgo iztiku, kuru saņem uz kartītēm, — mazu gabaliņu maizes, margarīnu,

gaļu reizi nedēļa. Līdz šim nezināju, ka parasts, ar visu mizu vants kartupelis var būt tik gards. Bet vairāk ciešu 110 garīgā bada.»

— Nabadzīte, tvīktin tvīka pēc mūzikas, — Paulīne stāstīja. — Bet kur lai es viņai ņemtu klavieres? Pati uzzīmēja uz lielas, baltas papīra loksnes taustiņus un ņēmās spēlēt stundām no vietas. Man sirds lūza, to redzot. Pirkstiņi kā skaliņi. Uzģērbusi manus vecos brunčus, ap krūtīm apsējusi lakatu, ar elpu silda nosalušās rokas un tik spēlē. Lielās acis mirdz, lūpas kustas, kā dziesmu dziedātu, bet ne skaņas.

«Būtu labāk līduši gultā, sasildījusies,» es saku.

«Nedrīkst zaudēt formu,» viņa atbild. «Mana māksla vēl noderēs citiem. Beigsies karš, atbrauks tētis un māmiņa.»

Stundām viņa sapņoja par to, ko darīs pēc kara.

Man Lapiņu kolonijā bija ģimenes dārziņš, dažas ābeles, kāds ķirsītis, plūmīte, ogulāji. Izauga pāris maišeļu kartupeļu, kāposti, burkāni. Tā bada gadus pārlaidām vieglāk. Siltajā laikā slēpu Emiju dārza būdā. Nabadzīte, nevarēja vien sagaidīt, kad tiks savā vasarnīcā, tā viņa to dēvēja. Saelpošoties svaigu gaisu visai ziemai. Arī tur nācās uzmanīties, cik 11u man tas lauciņš liels — viss pārredzams, bet viena kaimiņiene no ziņkārīgajām.

Reiz abas gandrīz nomirām no bailēm. Dārziņos bija iemucis kāds no» apcietinātajiem, esesieši ar suņiem ņēmās to meklēt. Es iegrūdu Emiju būdas kaktā, uzmetu virsū maisus, pati aizstājos priekšā. Paver viens- žandarms ar dzelžiem uz krūtīm durvis un jautā: «Komunisten nicht»? — «Nikt, nikt,» es atbildu. Par laimi, aizskrēja. Man vēl tagad tirpst kājas, to atceroties.

Emija iemācījās adīt. Pret degvīna taloniem iemainīju no lauciniekiem dziju. Abas adījām zeķes, cimdus, šalles. Vācu zaldāti par tiem deva pretim gaļas konservus, margarīnu, erzacmedu. Tā — ne īsti paēdušas, ne neēdušas — dzīvību vilkām. Vēlāk, kad iekārtojos par trauku mazgātāju vācu virsnieku ēdnīcā, kļuva vieglāk. Paēdu pati, arī Emijai šis tas atlēca. Lepna bija7"sākumā negribēja ēst, teica, spiežoties rīklē, bet vēlāk pierada.

No Emijas dienasgrāmatas:

«1943. gada 8. maijā. Savā pirmajā koncertā es spēlēšu Bēthovena «Mēnesnīcas sonāti». Zāle būs pilna svētku tērpos ģērbtiem ļaudīm. Paulines krustmāte, mana māmiņa un tētis sēdēs pirmajā rindā. Man būs gara, balta kleita. Un cilvēki kā apburti dzīvos līdzi manai mūzikai, līksmos un bēdāsies. Un visus ziedus, kurus man pasniegs, es pateicībā nolikšu pie savu tuvinieku kājām.»

—   Pēdējā kara ziema bija padevusies barga, — Paulīne turpināja savu stāstu. — Kurināmā nebija. Kopā ar Zelmu un Lejieni pa naktīm pamazām vien noplēsām vecu šķūni, dējus sanesām istabā, lai vismaz bērniem būtu silti.

Ziemas svētku vakarā sadabūjām mazu eglīti, iededzinājām divas svecītes. «Tagad es jums nospēlēšu Bēthovena Apasionātu,» Emija teica un piesēdās pie savām papīra klavierēm. Pirksti ņirbēt ņirb, un viņa klusām dungo līdzi. Man asaras birst kā pupas.

Paulīne Purviņa stāstīja un stāstīja. Viņas valoda atgādināja strautu, kas pārrāvis aizsprostu. Vairāk nekā trīsdesmit gadu noklusētais lauzās uz āru.

—   10. oktobrī, to dienu es. atcerēšos līdz pat kapa malai, uzlidojumi sākās jau no paša rīta. Mēs, virsnieku ēdnīcas strādnieki, vairākas reizes- jozām uz patvertni, kas atradās ēkas pagrabā. Kad vakarā pārrados mājās, atradu tikai kūpošu drupu kaudzi. Pēc pāris dienām, kad Rīga jau bija atbrīvota, to, kas bija palicis pāri no Emijas, abas ar Elliņmāti apglabājām blakus manam jaunajam dzīvoklim. Piemiņai iestādījām ceriņu krūmu. Viņai tik joti patika baltie ceriņi.

8. n o d a ļ a DĀRGLIETAS MAINA ĪPAŠNIEKU

Mēbeļu meistaru Kalniņu Goldbaums sastapa pārtikas veikalā. Viņi nebija draugi, pat labi paziņas ne. Kādreiz sapazinušies, viņi satiekoties apmainījās parastajām pieklājības frāzēm un gāja katrs savu ceļu.

—   Kā bērni?

—   Paldies, visi veseli. Dēls jau manā augumā.

—   Strādā?

—   Mācās. Jau septītajā klasē. Uz mēnesi paņēmu pie sevis rūpnīcā, lai iepazīstas ar tēva darbu. Var būt, ka ies manās pēdās. Galva viņam pagrūta, bet rokas veiklas.

—   Vai jūs zināt, ka jūsu puikam ir briljants, kas maksā desmit tūkstošus?

Vecais Kalniņš brīdi kā apstulbis vērās juvelierī.

—   Jūs jokojat, vai?

—   Itin nemaz. Viņš pats man pirms kādas nedēļas parādīja un interesējās, cik tāds varot maksāt.

—   Paldies, ka pateicāt. Te būs kāds pārpratums.

Ivara tēvs lieliem soļiem steidzās atpakaļ uz māju. Līņāja. Mazās meitenes, sasēdušās ap virtuves galdu, meistaroja savām lellēm apģērbu. Ivars, uz galda stūra piemeties, ar milzīgu izsalkumu notiesāja visu, ko māte bija atstājusi.

—   Kas tas par briljantu?

Tēva jautājums pārsteidza dēlu kā zibens no skaidrām debesīm.

—   Kāds briljants? — Ivars mēģināja tēlot nezinīti.

—   Neizlocies! — Kalniņš saskaities kliedza. — Goldbaums man visu izstāstīja. Visu mūžu ar māti esam godīgi strādājuši un, paldies dievam, esam paēduši un apģērbti. Nekad mūsu rokas nav aiztikušas svešu mantu. Bet dēliņam sakārojies vieglas dzīves, zagtu dārgakmeņu!

—   Es neesmu zadzis.

—   Slēpt zagtu mantu ir tas pats, kas palaist nagus. Dod šurp to akmeni!

—   Nedošu! Tas nepieder man.

Kalniņš noskaities cirta dūri uz galda. Mazās meitenes izbijušās paskatījās tēvā. Viņu labais tētuks izskatījās patiesi dusmīgs.

Ivars klusēdams piecēlās, parakņājās savās grāmatās, paņēma starp tām nobāzto sērkociņu kastīti un nolika tēvam priekšā. Ne vārda neteicis, Kalniņš iztina drāniņā ievīstīto akmeni un ilgi to turēja savos raupjajos, sastrādātajos pirkstos, klusībā brīnīdamies, kādēļ gan ļaudis par tādu nieku maksā tik milzīgu naudu.

Ieva pirmā pamanīja mirdzošo stikliņu tēva plaukstā.

—   Tas ir mūsu stikliņš. Ivars nav zadzis. Mēs viņam to uzdāvinājām,— Inta apstiprināja.

Meistarē- Kalniņā raudzījās divi zilu acu pāri, tikpat zilu kā viņam pašam. Ivars sēdēja sadrūmis, galvu nodūris. Viņš bija pārkāpis zvērestu, izpļāpājies, nodevis savus draugus.

—   Kur jūs to atradāt?

—   «Bilžainais» izvilka no vecās gultas.

—   Kas tas par «Bilžaino»?

—   Ģirts Zariņš, — Ivars negribīgi atbildēja.

—   Vai tas pats, kas strādā mūsu rūpnīcā par mācekli, — pulētājas Zariņas dēls?

—   Tas pats. Saproti, tēt, es tev nedrīkstu visu izstāstīt, es esmu apsolījies klusēt. Mēs jau nedēļu dzenam pēdas mēs esatn gandrīz jau atraduši īpašnieku, — Ivars lūdzoši teica.

—   Kas tie būtu — «mēs»?

—   Jaunie milicijas draugi — Atis no Priežu ielas, Una Leja, Magdalēna un citi.

Meistaram Kalniņam kļuva vieglāk ap sirdi. Viņa dēls tātad nebija zaglis. Viņš pats kopā ar savas brigādes puišiem aktīvi darbojās rajona sabiedriskajos kārtības sargos, labi pazina Jāni Kļavu un pagājušo ziemu labprāt atļāva dēlam iet uz Priežu ielu. Šaušana, radioamatierisms, džudo, likumu zināšana un citas lietas, kuras viņiem tur mācīja, dzīvē vienmēr var noderēt. Vienīgo tēva noteikumu, lai nodarbības Jauno milicijas draugu vienībā nekavētu skolas mācības, dēls godīgi pildīja. Viņa liecībā nebija nesekmīgu atzīmju, tiesa, piecnieks gan tikai viens vienīgs — darbmācībā.

—   Tēt, pagaidām lai tas paliek noslēpums, tikai pagaidām! — Ivars lūdzās.

—   To briljantu nodod manā glabāšanā! — tēvs izvairījās no atbildes. — Desmit tūkstoši ir liela vērtība. Kāds var nejauši aizmest sērkociņu kastīti, un ko tad?

Labi, ka Ivars nespēja izlasīt domas, kuras pašreiz rosījās tēva galvā.

—   Sēdiet visi istabā! — tēvs, vilkdams mugurā lietusmēteli, pavēlēja. — Ārā līst, nav ko bizot apkārt! Drīz no veikala pārnāks mamma. Pasakiet viņai, ka būšu pavēlāk. A'lan šovakar dežūra.

Ivars brīdi nogaidīja, lai tēvs pagūst aiziet, tad teica:

—   Arī man jābūt Jauno milicijas draugu štābā. Tu, Ieva, esi vecākā. Raugies, lai mājā viss būtu kārtībā!

Noklaudzēja durvis, uz trepēm norībēja soļi, un prom viņš bija. Pa televizoru rādīja multiplikācijas filmas. Visas trīs meitenes ērti ierīkojās uz dīvāna.

Jānis Kļava, tāpat kā meistars Kalniņš, pirmo reizi mūžā turēja rokā briljantu. Ivara tēvs neslēpa nekā, pieminēja gan Goldbaumu, gan Ģirtu Zariņu. Ģirta vārds šajā istabā bija atskanējis jau vairākkārt. Viņa māte, kā mēs to jau zinām, arī bija nobažījusies par dēlu un atnākusi uz šejieni pēc padoma.

Tieši tajā pašā laikā, kad Ivars joza uz štābu, bet Jānis Kļava un meistars Kalniņš bija ceļā pie Goldbauma, Ģirts piedzīvoja drūmus brīžus. Nepietika ar to, ka māte viņu paģirainu pirmdienas rītā septiņos izcēla no gultas, pati aiz rokas kā skolas puišeli aizvilka uz mēbeļu montāžas cehu un nodeva rokās tam baigajam vecim, tam izdzinējam un ļaužu sviedrētājam Gobām, visu dienu viņam vēl vajadzēja līmēt kaut kādus stulbus virtuves ķebļus ar trim kājām. Jedritvaikociņ, vai viņš kāds vergs? Lai viņi ieskrienas ar saviem ķebļiem, lai sēž uz plaukstas, ja nav kur! Un tad vēl tā baigā acetona, galdnieku līmes un velns zina vēl kāda tur draņķa smaka. Galva plīst pušu, un mugura sāp. Un nedomā, ka māte viņu, strādnieku šķiru, pārnākušu no darba, sagaidīs ar siltām pusdienām, kas to deva! Sataisījusi tādu ģīmi kā prokuroram, tūlīt gāž virsū, viņa cerot, ka šodien šis esot skaidrā prātā. Jedritvaikociņ, tāds ievads nesolīja nekā laba!

—   Pasaki skaidri — kas tie par dārgakmeņiem? — māte izšāva kā no ložmetēja. — Vai tik tu kopā ar Kārava Dūža bandu neesi aplaupījis kādu veikalu? Sitas numurs tev, dēliņ, neies cauri! Uz darbu neej, nu sācis arī laupītāja gaitas.

Ģirtam kļuva mazliet vieglāk. Tātad māte nekā konkrēta nezināja, tikai to, ko viņš dzērumā izmuldējis.

—   Daudz ko pilnā sarunā.

—   Bet kur tu ņēmi naudu? — māte neatlaidās.

—   Kādu naudu?

—   Nu, tos deviņdesmit rubļus.

—   Ak tos? Es laimēju sportloto. Atminēju četrus ciparus.

Māte brīdi šaubījās, vai ticēt šādam laimestam vai ne. Var būt, ka viņa pārsteigusies, visu izstāstīdama jaunajam Kļavām.

—   Tā ka nemēģini vairs pīties ar to bosiku Kārava Dūzi un viņa bandu! — māte piekodināja.

Ģirts atzina par prātīgāku šoreiz nerunāt mātei pretim.

—  Mamm, atdod manu klozīti! — viņš diedelēja. — Es tev nopirkšu citas krelles, vēl lepnākas. Nu iznāca tā, ka toreiz nebija pie dvēseles ne kapeikas, bet tas džeks no angļu kuģa tinās prom. Un cita nekā pie rokas nebija, ko viņam iegrūst.

—   Skaties, tā ka būtu vīrs un vārds! — māte piekāpās un atnesa no kaimiņienes avīzē ietītu saini. — Atradis, ar ko lepoties, citam skrandas, šim tas lepnākais tērps!

Ģirts ar izbrīnu vēroja, cik rūpīgi māte posās, sakārtoja savus kuplos matus, uzvilka jauno kleitu, iesmaržojās. Māte vēl pavisam jauna, viņš ar izbrīnu konstatēja. Mājās viņa staigāja izbalējušā rītakleitā, matus zem lakatiņa sabāzusi. Dēls viņu pat neievēroja, māte paliek māte.

—   Es uz pāris stundām iziešu, — viņa teica. — Sēdi mājās un neblandies apkārt!

Drošības pēc pieslēdzis durvis, Ģirts izbēra savu bagātību uz galda.

Šito gredzenu ar zilo aci viņš uzdāvinās Antrai. Viņa kā traka uz zilu krāsu. Varbūt kādu nieku arī mammai? Nē, sāks vēl prašņāt. Sabēris tukšajā «Rīgas» kastītē pārdodamās dārglietas un pārējās nolicis atpakaļ slēptuvē, Ģirts devās pie Ivanova. Savā pastkastītē viņš pamanīja vēstuli.

«Ģirtam Zariņam. Pliederu ielā 2, dzīv. 37,» ar rakstāmmašīnu bija uzdrukāts uz aploksnes. «Tie dārgakmeņi, kurus Tu atradi vecajā gultā, nav Tavi. Atdod tos tuvākajā milicijas nodaļā, jo tie pieder valstij, citādi nokļūsi cietumā par sveša īpašuma piesavināšanos (kriminālkodeksa 94. pants).»

Ģirtam saļodzījās ceļi, un viņš atsēdās uz pakāpiena. Jedritvaikociņ, viņa bagātībai draudēja briesmas! Tā piederēja viņam un nevienam citam. Viņš to godīgi atrada un cīnīsies par to līdz pēdējam. Labi, ka nauda un dārglietas noglabātas drošā vietā, tos ne mamma, ne citi okšķeri neatradīs. Tomēr — kurš varēja zināt viņa noslēpumu? Antra? Juvelieris? Nē, viņi redzēja tikai gredzenu un vienu akmentiņu. Mamma? Varbūt viņš dzērumā visu izmuldējis? Nē, mamma būtu pateikusi tieši acīs, nevis rakstījusi vēstuli. Bet kurš tad? Uz ātrāko viss jāsit gaisā. Cita lieta — nauda. Naudu var nolikt uz grāmatiņas un iztērēt pamazām. Nauda ir katram cilvēkam, bez naudas vispār var izlaist garu, nebūs ko stumt māgā un — gatavs. Viņam kādu laiku pietiks pārpārēm, par to parūpēsies tas zobu spekulants.

Šķērsojis pagalmu, Ģirts iegāja ielas mājā un piezvanīja pie 5. dzīvokļa.

—   Kas tur? — atskanēja aiz durvīm.

Vecītis mājās gan. Ģirtam kļuva vieglāk ap sirdi. Krietnu brīdi zobu tehniķis noņēmās, atslēgdams durvis, tad ieveda ciemiņu istabā. Nu moins, tepiķi un kristāli, gleznas biezos, zeltītos rāmjos, šikas mēbelītes! Vienā istabas stūrī iestutēta svētbilde platā, zeltītā rāmī. Dievmātes un bērniņa sejas izskatījās kā dzīvas. Ģirts brīdi stāvēja vaļēju muti, tādu greznību viņš vēl nebija redzējis.

—   Tas no iepriekšējā iemītnieka, — Ivanovs paskaidroja. — Mēbeles un citus smagus krāmus uz Izraēlu neaizvedīsi. Viņš man iznāk radinieks no sievas puses, atstāja mantojumā.

Tiklīdz durvis aiz Ģirta aizvērās, Aivars metās lejā pie telefona automāta. Atis un Una pašreiz strīdējās, vai Una rīkojusies pareizi, aizsūtīdama Ģirtam brīdinājuma vēstuli, vai ne.

—   Ģirts iegāja pie tuklā. Iespējams, ka pārdos dārglietas. Ko darīt?

—   Turpini novērošanu! Mēs tūlīt būsim, — Atis pavēlēja.

Pie zobu tehniķa pa to laiku sākās tirgošanās.

Ģirts nolika uz galda smagu zelta gredzenu ar smaragda aci.

—   Cik?

Ivanovs pagrozīja gredzenu savos resnajos kā sardeles pirkstos.

—   Simtnieku.

— Jūs smejaties, onkulīt! Simt piecdesmit.

Gredzena vērtība bija divtik liela, Ivanovs to labi zināja.

—   Lai notiek! Un kas ar briljantu?

—  Astoņi taukšķi.

—   Tu teici — pieci.

—   Es nezināju cenu.

Izpētījis dārgakmeni pret gaismu un neatradis nekādas vainas, zobu tehniķis apjautājās:

—- Vai tev ir vēl?

—   Ir. Gan balti, gan zili, zaļi un sarkani.

—   Rādi šurp!

—   Vispirms tiksim galā ar šo. Nu, kā būs?

—   Seši. .

—   Okei, — Ģirts piekrita un parādīja pārējās dārglietas.

—   Krāsainie ir tikai pusdārgakmeņi, — Ivanovs ieminējās.

—  Zinām.

«Nekā tu, puisīt, nesaproti,» Ivanovs nodomāja. «Tu pat nezini, kā viņus sauc. Tas man būs labs ķēriens.»

—   Sim rubīnam ir plaisa, tam nav gandrīz nekādas vērtības. Divdesmit rubļu, vairāk ne kapeikas, — viņš piedāvāja.

—   Lai iet!

Reti skaists tirkīzs zaigoja gaiši zilos toņos. Veiksmīgas juveliera rokas to bija noslīpējušas ovālu, katra skaldne lampas gaismā meta zilas dzirkstis.

—   Četrdesmit. Urālos tādus lauž tonnām.

—   Piecdesmit, — Ģirts mēģināja kaulēties, bet Ivanovs, manīdams, ka puisim zeme deg zem kājām, nepiekāpās.

Par smiekla naudu Ivanovs pievāca sieviešu rotaslietu komplektu ar smaragdiem — gredzenu, auskarus un kulonu, masīvu vīriešu zelta gredzenu ar iniciāļiem.

Iegājis otrā istabā, Ivanovs pēc brīža atgriezās ar naudu. Uz galda krājās simt un piecdesmit rubļu banknotes, tās likās — tikko kā no tipogrāfijas nākušas. Pirmo reizi Ģirts turēja rokās tik-lielu summu. Johaidī, lai nopelnītu šo naudu, kuru viņš paslēpa blūzes kabatā, viņam nāktos vergot rūpnīcā desmit gadus.

—   Vai tev ir vēl? — zobu tehniķis šķiroties durvīs apjautājās. — Man ir naudīgs pircējs.

—   Sis tas vēl atradīsies.

—   Piekāp ceturtdien!

—  Vai arī rītvakar. — Ģirtam gribējās pēc iespējas ātrāk atbrīvoties no atraduma.

—   Rītvakar un trešdien es nebūšu mājās.

—   Labs ir. Tad jau manīs.

Durvis aizvērās. Ģirts kāpa pa trepēm lejā. Una, Atis un Aivars, stāvu augstāk uz podesta stāvēdami, dzirdēja pēdējos teikumus.

—   Beigas ir, nopūdelējām, nenosargājām! — Aivars gandrīz vai raudāja. — Ceturtdien viņš atnesīs pēdējos, un ķer nu tad vēju laukā!

—   Pie visa vainīga Una, — Atis šķendējās. — Viņa ar savu vēstuli nobaidīja Ģirtu. Es teicu, ka tā būs.

—   Klusu! Netaurē tik skaļi!

Bet Ģirts pat neatskatījās uz pusaudžiem, kuri strīdēdamies gāja viņam nopakaļ. Nopircis veikalā lielu tūtu visdārgāko konfekšu un pudeli šampanieša, viņš, neilona jakai apkakli uzsitis, devās pa Pliederu ielu uz ostas pusi. Detektīvi rikšoja nopakaļ.

—   Skaidrs, ka pie Antras, kur gan citur! Diezin kā negribas tupēt salijušā liepā, — Aivars atzinās.

—   Nav arī nekādas jēgas, — Atis piekrita. — Ejam pie manis!

—   Mamma pārradusies, — Una paziņoja, — kā vienmēr, nelaikā. Stipri nerunīga, laikam svētbilžu operācija neveiksmīga.

—   Tev gan ir apskaužami senči! — Aivars nopūtās. — Tāda mamma! Detektīvi nemaz nav jālasa, mamma izstāsta.

—  Tu smejies? Mamma mājās ne vārda, tas esot dienesta noslēpums. Es pēc telefona sarunām pati apjautu, ka lieta grozās ap svētbildēm. Kāda banda pasākusi aplaupīt Arhangejskas apgabala nomaļās lauku baznīcas, pievācot gan dārgos zelta un sudraba altāra piederumus, gan svētbildes. Kolekcionāri par tām dodot traku naudu. Bet operācija «Noslēpumainais atradums» nonākusi strupceļā, — Una atkal ievirzīja sarunu īstajā gultnē. — Paši dzirdējām, ka ceturtdien Ģirts atdos pēdējo — un ar to cauri. Ivanova durvis mums slēgtas, zobu protēzes mums pagaidām nav vajadzīgas. Varbūt tomēr uzrakstīt vēl vienu brīdinājumu? — Una nedroši ieminējās.

—   Pamēģini tikai! — Atis piedraudēja. — Pati redzēji, kas no tā iznāca. Tagad galvenais — neizlaist Ģirtu un Ivanovu no acīm. Ģirtu izsekot vienkāršāk par vienkāršu, bet ko iesākt ar zobu tehniķi? Poliklīnikā viņam klāt neizstāvēsi un mašīnai pakaļ arī neskriesi.

—  Ārzemēs esot mazi mazītiņi noklausīšanās aparāti. Ja mums tāds būtu, mēs to paslēptu zobu tehniķa automašīnā un dzīvoklī…

—   Ivariņ, nefantazē pa tukšo, — Una viņu pārtrauca. — Ati, iedod man Ivanova fotogrāfiju, parādīšu mammai. Viņai ar visādiem apšaubāmiem tipiem pilna galva. Būtu vareni, ja viņu varētu aizturēt.

Nekā konkrēta nenolēmuši, detektīvi izšķīrās, norunājuši satikties otrdienas vakarā, bet, ja notiktu kas ārkārtējs, zvanīt dienā. Magdalēna lai dežurē pie telefona. Atis iedeva Unai Ivanova fotouzņēmumu.

—   Un ko darīsi tu pati? — Aivars apjautājās.

—  Man vēl šis tas jāprecizē, — Una izvairīgi atbildēja.

Pēc vakariņām Una parādīja mātei Ivanova fotogrāfiju. Viņš bija redzams profīta ar to pašu apjomīgo importa portfeli rokā, kurš viņam kalpoja vēl šobrīd.

—   Kur jūs viņu nofotografējāt? — māte apvaicājās.

—   Pie Vilcānu mājas. Nikolajs Ivanovs dzīvo tepat netālu, «Naktssarga mājā», piektajā dzīvoklī. Strādā poliklīnikā par zobu tehniķi, pa vakariem mājās piehalturē.

Māte fotogrāfijas otrā pusē atzīmēja šos datus.

—   Iedod to man! — viņa teica. — So seju es kaut kur esmu redzējusi.

Otrā rītā Ati no miega uzcēla Dingo niknā riešana.

—   Aizbāz savam briesmonim muti! — Aivars pārskaities sauca aiz žoga.

—   Dingo, mierā!

Suns apklusa, it kā viņam rīklē būtu iebāzts sprūds. Atis viņu piesēja īsā ķēdē pie garāžas.

—   Cik pulkstenis? — viņš apjautājās.

—   Septiņi piecdesmit. — Aivars paskatījās pulksteni. — Ģirts septiņos trīsdesmit, māmiņas stumdīts un grūstīts, aizgāja uz darbu. Līdz septiņpadsmitiem esmu brīvs. Vai tev nav kas ēdams? Nepaguvu pabrokastot.

Atis pārlūkoja ledusskapi.

—   «Tūristu brokastis» gribi?

—   Pa pirmo!

Brālīgi sadalījuši sakaltušo rupjmaizes donu, abi pabrokastoja.

—   Ko tu darītu, ja tev piederētu liela bagātība, teiksim, desmit tūkstoši? — Aivars ēzdams iejautājās.

—   Nezinu, — Atis godīgi atzinās. — Kam man tāda nauda?

Mani apģērbj un paēdina. Beigšu skolu, iestāšos juridiskajā, pēc tam būšu izmeklētājs tāpat kā Unas mamma. Un tu — ko tu darītu?

—   Nu, vispirms es pieēstos šokolādi tā, ka man nāktu pa nāsīm ārā. — Aivars tādu iespēju bija sīki pārdomājis. — Un vēl nopirktu pamatīgu nazi ar diviem asmeņiem, šķērēm un karoti. Un vēl laivu ar motoru. Briesmīgi gribas nolaist pa Gauju uz leju.

—  Ar motoriem pa Gauju aizliegts.

—   Nu, tad pa citu upi, pa Daugavu vai Ventu. Un telti es nopirktu, poļu, ar verandu priekšā, un guļammaisus sev un draugiem. Pēc tam mēs visi aizbrauktu kaut kur tālu no pilsētas un dzīvotu kā indiāņi — ķertu zivis, ceptu uz ugunskura. Forši, vai ne?

Atim iešāvās prātā, ka pašreiz Karēlijā tā dzīvo viņa vecāki un brālis. Uz brīdi viņu sagrāba skaudra nožēla. Vajadzēja labāk braukt viņiem līdzi. Ar dārglietām tikpat nekas neiznāks. Apnicis katru dienu skriet citiem pa pēdām un slapstīties kā zaglim. Šodien viņš ies pēdējo reizi — punkts un āmen!

Bet tad notikumi sagriezās tik trakā virpulī, ka Atis nepavisam vairs nenožēloja, ka palicis Rīgā.

9. nodaļa KĀRAVA DŪZIS IZVĒRŠAS

Sabiedriskie kārtības sargi ievēroja, ka pēdējā laikā viņu jaunākie kaimiņi — milicijas draugi ir ļoti aktivizējušies. No telefona sarunām nekā nevarēja saprast, tajās figurēja dīvaini vārdi — kaut kāds mistisks Luijs Četrpadsmitais, noslēpumainais atradums, kaut kādi akmeņi. Jaunie detektīvi ievēroja visstingrāko konspirāciju, sarunājās tikai čukstus, durvis uz štābu vienmēr tika rūpīgi aizvērtas.

Tikai pēc tam, kad pie Jāņa Kļavas bija atnākusi Ģirta māte, kad meistars Kalniņš parādīja vērtīgo briljantu un Goldbaums pieminēja Purviņas bijušo istabu, Sabiedrisko kārtības sargu priekšniekam un topošajam izmeklētājam Kļavām kļuva skaidrs, ka jaunie detektīvi nākuši uz pēdām svarīgai lietai un ka pēdējais laiks iejaukties.

Otrdien kārtības sargu štābā pa telefonu atkal taujāja pēc kāda no jaunajiem milicijas draugiem. Jānis Kļava pavēra viņu istabas durvis. Magdalēna, galvu abās rokās atstutējusi, ar ceļiem uz krēsla uzmetusies, lasīja grāmatu. Runāja Aivars.

—   Pieraksti! — viņš kliedza tik skaļi, ka Kļava, kas sēdēja pie galda, dzirdēja katru vārdu. — Astoņpadsmitos nulle pieci Luijs Četrpadsmitais nopirka deviņas bumbas, ne jau gumijas, bet lēto vīniņu, un kasti alus. Viņš ir kopā ar diviem čaļiem no Kārava Dūža kompānijas. Es zvanu no automāta. Sie pašreiz nogriežas ap stūri. Cau!

Magdalēna savā kārtīgajā rokrakstā kladē ar nosaukumu «Noslēpumainais atradums» pierakstīja teikto vārdu pa vārdam, pat Aivara iemīļoto «čau» beigās.

-— Kopš kura laika jaunie milicijas draugi interesējas par dzērājiem? — Kļava apjautājās.

—   Es nekā nezinu, — Magdalēna izvairījās no atbildes. — Man uzdots piera-kstīt telefona sarunas — un viss.

Pasitusi kladi padusē, meitene iegāja JMD štābā un atkal ķērās pie lasīšanas. Kapteinis Leja viņai bija iedevis vienu no savām mīļākajām grāmatām — Karela Capeka «Dārzkopja gads».

Pēc desmit minūtēm no jauna atskanēja telefona zvans.

—   Magdalēna, tu? Vai Unas un Ata nav? Slikti. Atzīmē — visa kompānija sapulcējusies pie Kārava Dūža. Apmēram astoņi. Ir iespējams noklausīties, jo viņš dzīvo apakšējā stāvā. Ko darīt?

—   Atis teicās pienākt ap deviņpadsmitiem. Tu vari mēģināt piezvanīt, bet pagalmā viņš nav redzams. Una visu dienu pazudusi bez vēsts.

—   Labi. Ja viņa parādās, sūti šurp! Cau!

Jānis Kļava un Rīgas speciālās milicijas skolas audzēknis Nikolajs Ruško saskatījās.

—   Tu zini, kur dzīvo Kārava Dūzis? — Kļava apjautājās.

—   Sabuļu ielā, vecā divstāvu mājā ar noplukušu krāsu. īrnieki vairākkārt žēlojušies, ka Dūža dzīvoklī pa naktīm notiekot iedzeršanas un trokšņošana.

—   Ejot apgaitā, paskatieties, kas tur notiek! — Kļava promiedams teica. — Katram gadījumam.

Uz brīdi štābā ieskrēja Atis, sačukstējās ar Magdalēnu un atkal aizdrāzās pa Priežu ielu uz ostas pusi.

Jau trešo dienu turējās vēss, lietains laiks. Pielijušais Sabuļu ielas 17. nama dārzs bija tukšs.

—   Tu nu gan esi nomaskējies! — Atis beidzot atrada Aivaru ērti sēžam mazā, ceriņu krūmiem apstādītā lapenītē.

Pa atvērto logu Kārava Dūža dzīvoklī skanēja skaļa aurošana un vairāku ģitāru strinkšķēšana. Brīdi pa brīdim to pārtrauca glāžu šķindoņa.

—   Ieraujam! Tu uzradies īstā brīdī. Mēs bijām galīgi sausā. Kur tu ķēri skanošo?

—   Vinnēju loterijā. — Aivars pazina — tā bija Ģirta balss.

—   Ei nu, ei! Vot, cūcene! Vai daudz?

—   Sim vakaram pietiks.

Ceriņu krūmā būkšķēdama ielidoja tukša pudele, notraukdama no zariem veselu ūdens šalti.

—   Dūzi, uzrauj mūsu iemīļoto! «Un mazam blēdim jāiekrīt, Lai lielais tiktu sveikā …»

Barvedim bija patīkama balss.

—   Ejam mājās, — Aivars ieteicās. — Nav jēgas šeit nīkt. Tālākā viņu programma zināma — bļaustīsies, spēlēs kārtis, pietempsies līdz nemaņai un vilksies katrs uz savām mājām vai nokritīs turpat uz grīdas.

—   Pagaidām brīdi, kamēr viņi vēl puslīdz skaidri.

Ati intuīcija nepievīla. Sarunas, kā parasti, novirzījās uz to, cik grūta dzīve bez naudas, ka pie mums neesot iespējams izvērsties. Ārzemēs pavisam cita lieta, vajagot tikai prast taisīt biznesu. Tie, kuriem «katliņš» strādā, ātri vien kļūstot par miljonāriem.

—   Arī mūsu zemē ir bagātnieki, — Ģirts, visiem par lielu pārsteigumu, apgalvoja. — Manā mājā dzīvo viens tips. Jedritvaikociņ, kā tikai viņam nav — kristāls, zeltlietas, nauda, dārgakmeņi, vasarnīca, automašīna! Es pats savām acīm redzēju, kā viņš izmaksāja par zeltu astoņpadsmit taukšķus un pat acis nepamirkšķināja.

—   Tu nelej? — Kārava Dūzis kļuva uzmanīgs.

—   Johaidī, kad es saviem puikām esmu melojis?

—   Pieklusiniet rīkles! — Kārava Dūzis uzbļāva pakalpiņiem, kas atkal uzsāka jaunu dziesmu. — Tu viņu labi pazīsti?

—   Nu tā, vienam darbā vajadzīga zobu protēze, un tas tips ir izslavēts zobu tehniķis.

—   Manai mammai arī tukša mute, — Kārava Dūzis prātoja. — Vai tu mūs neiepazīstinātu, teiksim, rit?

—   Rīt nesanāks, viņš nebūs mājās.

—   Un dzīvoklī cits neviens nedzīvo?

—   Neviens. Sieva un meita pa vasaru Jūrmalā.

—   Iznāc ārā, jāaprunājas!

Kārava Dūzi un Ģirtu no abiem mūsu detektīviem šķīra tikai ceriņu krūms un plānā lapenes dēju sieniņa.

—   Tev smēķi ir? Oho, <rCamel»! Kur tu to rāvi?

—  Viens čalis piespēlēja.

—   Pavisam cits dūms nekā mūsu «Prīmai». Izgādā man arī!

—   Var jau.

—   Paklau — vai tas, par kuru tu stāstīji, patiešām ir tik bagāts, vai tu tikai lēji?

—   Dzīvoklis stāvgrūdām pilns ar dārgām mantām.

—   Kā viņu sauc?

—   Nikolajs Ivanovs. Piektais dzīvoklis. Durvis gan pamatīgi nobloķējis ar kādām trim atslēgām. Tu domā …

•— Nekā es nedomāju. Cietuma putru mana māga neņem pretī, stumj atpakaļ.

Krūmos ielidoja vēl viena tukša pudele.

—   Ei, jūs tur, nāk pie puikām, saraus zolīti! — atskanēja pa vaļējo logu.

—   Ej istabā! — Kārava Dūzis pavēlēja. — Un pasauc Garo, bet veicīgi! Es tepat pagaidīšu.

Garais izkāpa tieši pa logu.

—   Tu zini, kur dzīvo Resnā Vallija?

—  Vai tev ar saviem puikām nepietiek? — Garais noņirdzās.

—   Aizveries! Pie viņas viesojas viens čalis, ar iesauku Mūķīzeris, nesen pārbraucis no sanatorijas «Tundra». Klārs? Atved viņu šurp un pasauc mani. Saki, ka būs bizness.

—   Vai vēlāk nevar? Man pašreiz sāka nākt pārākās kārtis.

—   Tev teica!

Garais aizskrēja. Kārava Dūzis iegāja mājā, un viņu saņēma skaļiem saucieniem. Kompānija, kā redzams, bija jau krietnās burās.

—   Kā tu domā, vai viņi apzags Ivanovu? — Aivars ierunājās.

—   Nezinu. Droši vien.

—   To mēs nedrīkstam pieļaut. Pie Ivanova taču atrodas mūsu dārglietas.

—   Tev taisnība. Jābrīdina sabiedriskie kārtības sargi. Varbūt Jānis Kļava vēl štābā? Es ātri aizskriešu, bet tu paliec.

Tieši tajā laikā, kad Aivars un Atis drebinājās mitrajā lapenītē, Magdalēna un kapteinis Leja abi kopīgi gatavoja vakariņas.

—   Tas kuģis, kas no bleķa,

Uz Ameriku šļūc.

Pats kaptein's stāv uz deķa

Un saldu alu sūc, — kapteinis Leja, kartupeļus tīrīdams, klusu pie sevis dungoja.

—    Kas par aromātu! — Una, durvis pavērusi, skaļi ostīja. — Es esmu izsalkusi kā tūkstoš vilku kopā.

—   Kur tu visu dienu biji? — kapteinis Leja vaicāja.

—   Mellužos.

—   Ko tu tur viena darīji?

—   Staigāju pa jūras malu un domāju.

—   Lietū?

—   Raini bangojošā jūra arī rosinājusi uz dižām domām.

—   Un kādas tad idejas tu atkal izperināji? — Kapteinis Leja aizdomīgi paskatījās uz mazmeitu.

Una, piestūķējusi pilnu muti ar maizi un ceptu gaļu, izlikās, ka nespēj vectēvam atbildēt.

Magdalēna uzlika vārīties kartupeļus.

—   Kur mamma? — Una apjautājās.

—   Kāda māte, tāda meita, abas diezin kur blandās apkārt, — kapteinis Leja rūca.

—   Nāc, Magdalēna, jāaprunājas zem četrām acīm. Neņem ļaunā, kaptein, tas ir mūsu noslēpums.

—   Es domajTi un domāju, staigāju viena pati pa pludmali un prātoju, — Una, durvis rūpīgi aizvērusi, čukstēja. — Mēs ar savām dārglietām esam nonākuši galīgā strupceļā. Kā tev šķiet, vai Atis mūs neuzskatīs par nodevējām, ja mēs visu izstāstīsim mammai? Tu zini, cik viņš principiāls.

—   Un tādēļ tu visu dienu klaiņoji pa jūras krastu?

—   Ne tikai tādēļ. — Una piesarka. — Kā tev patīk Atis?

—   Kas tur ko patikti — Magdalēna paraustīja plecus. — Viņš ir izpalīdzīgs, pieklājīgs, vispār puika uz goda.

—   Es arī tāpat domāju. Ar viņu būtu vērts draudzēties, vai ne?

—   Bet mēs jau to darām. — Magdalēna izbrīnījusies paskatījās uz Unu.

—   Es domāju pa īstam, nekā neslēpjot, nu, kā es ar tevi. Bet zēniem jau nepatīk tādas meitenes kā es — sarkaniem matiem, mūsainas un ar uzrautu degunu kā Pekinas sunītim… — Una sparīgi nošņauca degunu.

—   Nerunā muļķības! Man tu ļoti patīc un Atim arī.

—   Kā tu zini? — Una neticīgi pavērās audžumāsā.

—  Viņš pats man to teica: žēl, ka viņam neesot tādas gudras, drosmīgas un skaistas, jā, skaistas māsas kā tu.

—   Nu gan tu lej! — Una nosarka tik stipri, ka pat brūnganie vasaras raibumi kļuva neredzami.

Iveta Leja pārradās tikpat izsalkusi un sadrūmusi kā viņas meita.

—   Trūkst viena vai pat pāris ķēdes posmu, tad darbs būs padarīts, — viņa, vakariņas ēzdama, sacīja.

—   Mamin, vajadzētu aprunāties, — Una ieminējās.

—   Pēc pusstundas man jābūt vienā vietā, mašīna ārā gaida. Vai tas ir svarīgi?

—   Ļoti.

—   Labi. Norunāsim rīt divpadsmitos jūsu štābā.

Aivars, no aukstuma drebinādamies, tajā pašā laikā pašaizliedzīgi stāvēja savā postenī un klusībā dusmojās uz Ati, kurš viņu pametis vienu tik vēlā stundā. Tomēr atstāt posteni viņš neuzdrošinājās. Izlasījuši Aivara ierakstu kladē «Noslēpumainais atradums», jūs paši pārliecināsieties, ka zēns rīkojies pareizi:

«Ziņo Aivars. Bija ļoti tumšs. 23.07 parādījās Garais un apmēram trīsdesmit piecus gadus vecs vīrietis džinsos un rūtotā kreklā. Garais izsauca no istabas Kārava Dūzi. Visi trīs runāja klusām, tā ka bija grūti saprast.

—   Vajag vismaz četrus uzticamus puišus, — sacīja svešais.

—   Es, Garais, tu, ko vēl?

—   Varbūt Ģirtu?

—   Tam pienapuikam no bailēm būs bikses slapjas. Labāk Mūsaino.

—   Jānopērk gumijas cimdi.

—   Vajadzīgie instrumenti ir?

—   Ir, pilns komplekts.

—   … pieci taukšķi…

—   Tikai? Tad nav vērts rokas smērēt.

—   Katram. Varbūt ari vairāk.

—   Aizej izpētīt! «Naktssarga mājas» piektais dzīvoklis. Viens kaimiņš, puskurla sieviete. Piekāp rītvakar ap astoņiem! Garais paliks pie manis, lai izgu] dzērumu. Tādas lietas jādara ar skaidru galvu.

23. 30 pie mājas apstājās kārtības sargu patruļa. Kompānija tajā laikā sita trumpas un neko daudz netrokšņoja.

00. 08 visi izklīda. Izsalu līdz kaulam. Mamma man iegrieza stingro rājienu — neņems svētdien līdzi uz mežu sēņot. Lai!»

Iveta Leja izpildīja solījumu. Nākamajā dienā tieši pulksten divpadsmitos viņa savā dienesta mašīnā piebrauca pie Priežu ielas 10. nama. Jānis Kļava un jaunie milicijas draugi viņu gaidīja.

—  Jā, jaukas lietiņas esat savārījuši, — noklausījusies mūsu detektīvu ziņojumu, milicijas inajore Leja teica. — Vajadzēja nekavējoties, tiklīdz uzzinājāt par dārglietām, pateikt biedram Kļavām vai tuvākajā milicijas nodaļā. Tad vecajā gultā atrastās vērtības sen butu drošībā. Konan- Doila, Agatas Kristi, Simenona un citu autoru romāni nevienu par īstu detektīvu nav padarījuši. Vipirms jums jāpaaugas, jāpabeidz vidusskola, jāiegūst attiecīga izglītība, un tikai tad jūs varēsiet domāt par detektīva darbu.

—   Tas ir netaisni, ka speciālajā milicijas skolā neuzņem meitenes, — Una protestēja. — Es protu tikpat labi uzbrukt un aizstāvēties kā jebkurš zēns.

—   Tas tiesa, — Atis apstiprināja.

—    Iespējams, ka tad, kad tu pieaugsi, būs citi noteikumi. — Iveta Leja mierināja satraukto meitu. — Bet nu atļaujiet rīkoties milicijai, laika palicis ļoti maz.

Majore Leja kopā ar Jāni Kļavu iesēdās mašīnā un aizbrauca.

—   Tieši tagad, kad notiks pats interesantākais, mums nolasa morāli un parāda garu degunu, — Ivars šķendējās.

—   Zagļus aizturēt mums nav tiesību, — Atis viņu mierināja.

—   Bet ar džudo? — Ivarā vēl dzīvoja vecais musketieru gars.

Notiks ielaušanās vai nenotiks? šis jautājums nodarbinaja ne tikai

mūsu detektīvus, bet arī milicijas operatīvo grupu. Nespēdami nosēdēt uz vietas un bezdarbībā gaidīt tālākos notikumus, Atis, Ivars, Aivars un Una nolēma apstaigāt notikumu vietas. Magdalēna teicās braukt ar kapteini Leju uz Salaspils botānisko dārzu apskatīt jaunās dāliju šķirnes.

Visi četri iegriezās Sabuļu ielā. Goldbaumu dārzs izskatījās tukšs un pamests. Rozes, par kurām viņa sieva Anija vienmēr rūpējās, bija apaugušas nezālēm.

—   Atceraties, mēs viņu vienu brīdi turējām aizdomās, — Una, garām ejot, ieminējās.

Spīdēja spoža saule. Dārzos krāšņi ziedēja pirmās rudens puķes. Lapenē, kur vakar slēpās Aivars, pašreiz sēdēja trīs vecāki vīri un sita domino. Divi bija tās pašas mājas iemītnieki, bet trešais — svešs. Uz apdrupušā galdiņa stāvēja trīs pusizdzertas alus pudeles. Kārava Dūža istabas logs bija aizvērts un vēl priekšā aizvilkts aizkars. Pa virtuves logu varēja redzēt vakardienas dzīru atliekas — uz galda sakrautās tukšās pudeles, netīros traukus, konservu kārbas.

«Naktssarga mājas» pagalmā Māris ar saviem draugiem, kā allaž, spēlēja volejbolu. Ivanova garāžai pašlaik lika jumtu.

—   Vai atbildes 110 avīzes vēl nav? — Aivars apvaicājās.

Māris atmeta ar roku.

—   Saspēlēsim! — Aivars ierosināja. — Četri pret četri.

—   Lai notiek!

Sākumā paveicās mājiniekiem, bet tad mūsu detektīvi saņēmās un izlīdzināja punktu starpību.

Piecpadsmitos un piecās minūtēs ar tukšu iepirkumu somu rokā no mājas iznāca Ģirta māte. Pēc stundas viņa atgriezās, stiepdama pilnu somu un tīkliņu.

Sešpadsmitos un četrdesmit trijās minūtēs ar savu mašīnu pagalmā iebrauca Ivanovs. Vai tiešām viss pajuks? Jaunajiem milicijas draugiem, taisnību sakot, ļoti gribējās, lai zādzība notiktu. Zobu tehniķis ar labu dārglietas neatdos.

Pēc četrdesmit minūtēm Ivanovs, apkrāvies vairākiem saiņiem, no jauna parādījās pagalmā.

—   Vai jūs uz jūrmalu? — ziņkārīgā kaimiņiene kārtējo reizi apjautājās.

—   Jābrauc pie sieviņas, pie meitiņas, — Ivanovs negribīgi atbildēja. Iekrāvis saiņus pakaļējā sēdeklī, viņš iedarbināja motoru, un mašīna izripoja no pagalma.

Detektīvi atviegloti nopūtās.

—   Te pagaidām nav ko nīkt. Ejam mājās! — Ivars ierosināja. — Velnišķīgi gribas ēst.

—   Man ledusskapī tukšums, — Atis atzinās.

—          Nāc pie manis! — Una aicināja.

Dzīvoklī neviena nebija.

—          Ej arrrā! — papagailis ska|i klaigāja. — Polundra!

Una viņam pakaisīja saulespuķu sēkliņas un zaļbarībai uzsprauda sulīgu ābolu. Putns sāka sparīgi knābāt.

—          Pirmais ēdiens atkrīt. — Una revidēja ledusskapi. — Otrajā — vakar cepta gaļa ar kartupeļiem un gurķi, trešajā — āboli.

—          Karaliska maltīte! — Atis priecājās. — Es jau pāris dienu dzīvoju sausā.

Una, puķotu priekšautu apsējusi, ātri sagatavoja maltīti.

—         Mainu pieaugušu brāli pret tādu māsu kā tu, — Atis paēdis ierunājās.

—   Es gan savu māsiņu xMagdalēnu nemainītu ne pret ko. Bet man nebūtu nekādu iebildumu pret tādu brāli, kāds esi tu! — Una smējās.

—   Zēl, ka mūsu klasē nav nevienas tādas meitenes …

—   Nu, kādas tad?

—    Drosmīgas, gudras, atjautīgas un … — Atis samulsis raudzījās šķīvī, — … un skaistas.

—   Nu gan tu lej! — Una nosarka.

—   Man tu patīc un Ivaram, kurš meitenes neņem galvā, arī.

—    Es zinu, tu gribi labu, bet nerunā tādas muļķības! — Una, gandrīz vai raudadjjjna, lūdzās.

Viņa bija nelokāmi pārliecināta, ka neglītākas meitenes par viņu vispār nevar būt — sarkanīgi mati, vasaras raibumi un piedevām vēl uzrauts deguns. Vienīgi acis ar zaļganām zīlītēm un tumšām, garām skropstām, pēc viņas domām, bija puslīdz pieņemamas.

—    Tikai pusseptiņi. — Una nopūtās. — Kādēļ laiks velkas tik bezgala lēni?

—  Aizkāpsim uz štābu, varbūt tur ko uzzināsim, — Atis ierosināja. No kādreizējā ^ilcānu pagraba atskanēja troksnis. Jaunie milicijas

draugi, neko nenojauzdami par dramatiskajiem notikumiem, kuriem drīz vajadzēja sākt risināties, trenējās mērķī šaušanā.

Jānis Kļava un Nikolajs Ruško kaut ko pārsprieda. Pamanījuši Unu un Ati, viņi apklusa. Una nolēma mēģināt vēlreiz:

—   Biedri komandieri, operācijas «Noslēpumainais atradums» dalīb nieki gaida jūsu rīkojumus.

—  Vēlākais, divdesmit divos visiem atrasties savās mājās, — Jānis Kļava strupi pateica. — Sapulcēties šeit, štābā, rīt precīzi astoņpadsmitos.

Aivars tik dikti savieba seju, ka tā atgādināja buldoga fizionomiju. Una, to redzot, skaļi iesmējās.

—  Atradusi īsto brīdi, lai uzjautrinātos! — Ivars ņurdēja. — Es teicu, tiklīdz iejauksies pieaugušie, viss saies grīstē.

10. n o d a ļ a IZTRŪKSTOŠAIS ĶĒDES POSMS

Loks ap baznīcu izlaupītājiem bija gandrīz noslēdzies. Galvenie vainīgie sēdēja drošā vietā Arhangeļskā un gaidīja tiesu. Trūka vienīgi starpnieka, kas uzpirka gleznas un par lielu naudu pārdeva tās tālāk. Bija zināms, ka tas dzīvo Rīgā un strādā par zobu tehniķi. Salīdzinot izmeklēšanas materiālus ar notikumiem, kuros piedalījušies JMD biedri, milicijas majore Leja secināja, ka meklētais ķēdes posms ir tieši Ivanovs. Pret viņu kā pret nelikumīgu dārglietu uzpircēju ierosināja krimināllietu. Prokurors parakstīja apcietināšanas orderi. Operatīvā grupa steigšus devās uz Jūrmalu, kur savā vasarnīcā atpūtās Nikolajs Ivanovs. Bija jau pievakare, kad milicijas darbinieki kopā ar apcietināto devās uz viņa Rīgas dzīvokli. Jaunie milicijas draugi par to, protams, nekā nezināja.

* * *

25. augustā Karava Dūzis pamodas ap pusdienas laiku. Garais, ar visām drēbēm uz dīvāna atlaidies, vēl krāca. Sāpēja galva. Aizdzinis, mušu mākoni, kas mielojās ap ēdiena paliekām, Kārava Dūzis paskalināja pudeles. Visu izlakuši. Virtuvē atradās atvadējies aliņš, silts un pretīgs. Pabāzis galvu zem krāna, Kārava Dūzis palaida ūdens strūklu. Kļuva mazliet vieglāk. Darbs nokavēts, atkal meistars mazgās galvu. Ja šonakt paveiksies, pāris gadiņu viņš dzīvos bez bēdām, darīs, ko pats gribēs. Tad varbūt jau rīt viņš varēs iemest meistara akurātajā, briļļainajā ģīmī vienu stipru vārdu un aiziet no rūpnīcas.

Atvēris logu un izdzenājis ar avīzi mušu mākoni, Kārava Dūzis sāka piekopt istabu. Garais arī negribīgi viņam piepalīdzēja. Netīros traukus sakrāva virtuvē uz galda, pudeles kaktā. Gaišā dienas laikā ceriņos mest riskanti, var trāpīt kādai večiņai. Tās apsēdušas dārzu kā īsta nelaime, tup stundām ilgi uz soliņa un klačojas.

Mūķīzeris ieradās precīzi astoņos vakarā, kā bija norunāts. No apjomīgā portfeļa viņš izkrāva divus miniatūrus radiotelefonus, kādus sakariem lieto milicija.

—   Mūsdienās bez tehnikas nevar. — Viņš tūlīt pārņēma iniciatīvu savās rokās. — Vienam būs jāstāv pagalmā pie ieejas durvīm un mūs jābrīdina, ja manīs briesmas. Izpētīju dzīvokļa iekārtojumu.

—   Kā tu to dabūji gatavu? — Kārava Dūzis painteresējās.

—   Uzdevos par elektriķi, kas pārbauda instalāciju, un apstaigāju -septīto dzīvokli, kas atrodas virs mūsējā. Viens puišelis man visu sīki izrādīja. Piektā dzīvokļa atslēgas priekš manis špieka. Pats sarežģītākais — kā aizgādāt preci. Pa nakti ar koferiem staigāt riskanti. Kruķiem un sabiedriskajiem sargiem baigās blisenes, uz ielas tūlīt apturēs. Vajadzīga mašīna.

—   Mūsainā sencim ir žigulis, — Garais ieminējās.

—   Best kur tad viņš pats? Būs noraustījies?

Mūsainais patiešām bija nobijies. Kārava Dūža kompānijai viņš pievienojās galvenokārt ģitāras dēļ. Tēvs dzimšanas dienā uzdāvināja viņam ģitāru, bet Kārava Dūzis apņēmās iemācīt spēlēt. Sīkajās zādzībās viņš piedalījā-s tikai piedzīvojuma pēc, risks tīkami kutināja nervus. Bet ielaušanās — tas vairs nav joks, te draud ilgi gadiņi aiz restēm.

—   Tu zini, kur Mūsainais dzīvo? — Kārava Dūzis Garajam apjautājās.

—  Zinu.

—   Tad aizskrēji Ja nenāk, piedraudi. Un par mašīnu neaizmirsti.

Garais atnāca pārskaities.

—   Aizvilcies, maita, uz kino, uz pēdējo seansu. Māte nezināja, kur. Nāksies vaktēt. Varbūt iztiksim bez viņa?

—   Bet mašīna? — Kārava Dūzis nervozēja — labi iecerētais pasākums kāda puņķutapas dēļ draudēja izjukt.

Drīz pēc pusnakts pie Sabuļu ielas 17. nama piestāja mašīna. Kārava Dūzis atviegloti uzelpoja.

—   Nācās gaidīt, līdz papus aizmieg, — Mūsainais trīsošā balsī skaidroja.

—   Ja citreiz tā blēdīsies, dabūsi pa purnu, — Kārava Dūzis piedraudēja.

—  Starp vieniem un četriem pilsoņiem visciešākais miegs, tas medicīniski pierādīts, — Mūķīzeris teica. — Braucam!

Žiguli novietoja betonētājā laukumā pie atkritumu tvertnēm, lai nekrīt acīs.

Viss ielas puses korpus^ grima tumsā. Vienīgi pašā viņējā galā piektajā stāvā divos logos spīdēja gaisma. Varbūt kāda māte tur sēdēja pie slima bērna, varbūt zinātnieku nelika mierā atklājums vai rakstnieks, juzdams iedvesmu, rakstīja stāstu vai romānu, kas zina? Mūsu kompāniju šāda veida minējumi nenodarbināja.

Mūsainais ar vienu radiotelefonu noslēpās pagalma apstādījumos pretim ieejas durvīm. Kāpņu telpā nekā aizdomīga nemanīja.

—   Nu tad ar dieva palīgu! — Mūķīzeris klusu noteica un, uzvilcis plānus gumijas cimdus, ķērās pie darba. Ne velti viņu daudzināja par sava aroda «akadēmiķi», ne velti iedeva tādu palamu — durvis pēc īsa brīža bez trokšņa atvērās.

Aizvilkuši logiem priekšā biezos aizkarus, zagļi jutās puslīdz drošībā. Garais tūlīt ņēmās revidēt pa visu sienu iebūvēto drēbju skapi. Kārava Dūzis un Mūķīzeris vērīgi apstaigāja dzīvokli, meklēdami vietu, kur varētu būt noglabāti dārglietas un zelts, par kuriem stāstīja Ģirts.

—   Ņem tikai pašu vērtīgāko! — Mūķīzeris, redzēdams, ka Garais krauj kaudzē raibas sieviešu kleitas, pamācīja. — Kažokus, ādas, kristālu, sudraba traukus. Un pārbaudi, vai veļā nav noslēpts zelts.

Mazajā istabiņā blakus virtuvei, kur senos laikos mitinājās kalpone, zobu tehniķis bija ierīkojis sev darbnīcu. Te importa šķīstošās kafijas bundžā viņi atrada izlietotus zelta tiltiņus un kronīšus.

—   Tas jau ir kaut kas! — Mūķīzeris nopriecājās.

Veclaicīga, kokgriezumiem izrotāta sienas pulksteņa kastē K;i- rava Dūzis pamanīja kārbiņu ar dārglietām, kuras Ivanovs nopirka 110 Ģirta. Gleznu vērtību neviens nezināja. Viņiem šķita, ka lepnie, zeltītie: rāmji noteikti ir dārgāki par pašām bildēm, bet vispār ar tik lieliem priekšmetiem nav vērts krāmēties.

Dārglietās meklēdami, Kārava Dūzis un Mūķīzeris sagraizīja pat masīvos ādas atpūtas krēslus.

—   Ivanovam pārdegs drošinātāji, to redzot, — Kārava Dūzis ņirdza.

Garais drēbju skapī atrada divas krājkases grāmatiņas ar ievērojamām summām — vienu uz Nikolaja Ivanova, otru uz Helēnas Ivanovas vārda — un 1830 rubļus.

Bija pagājusi stunda. Neviens viņus netraucēja. Dūšas uztaisīšanai viņi izdzēra ledusskapī atrasto franču konjaku, piekozdami pa gabalam •cieti nožāvētas desas.

Mūķīzeris nervozēja. —• Veicīgāk! — viņš brīdināja. — Jābeidz.

Viņi pārskatīja ne visai bagāto grāmatu skapi, bet bez rezultāta. Līdzņemamās mantas jau bija saliktas čemodānos. Kārava Dūzis nolēma vēl ieskatīties rakstāmgaldā. Mūķīzeris ar nazīti veikli atvēra aizslēgto vidējo atvilktni. Kārava Dūzi intuīcija nebija pievīlusi — tajā atradās rotaslietas — kulons zelta ķēdītē ar smaragdu, rokassprādze, dzintara krelles, vairāki skaisti gredzeni ar mirdzošiem akmeņiem.

Priecādamies par guvumu, zagļi pat nepamanīja, ka dzīvoklī ienāca vairāki miliči. Tradicionālais sauciens «Rokas augšā!» viņus nepatīkami pārsteidza. Pagrūdis pirmo milici un sievieti viņam blakus, Mūķīzeris metās uz izeju, Pie durvīm stāvēja milicijas leitnants un svārstīja rokā ieroci.

Kārava Dūzis un Garais nemaz nemēģināja pretoties.

Viens no miličiem piesēdās pie rakstāmgalda, otrs pārskaitīja vispirms drēbes, tad kristāla un sudraba traukus, kurus Garais bija sakrāvis lielajos koferos. Beidzot pienāca kārta zeltam un dārglietām.

—   Hallo! Hallo! — negaidīti no bufetes puses atskanēja uztraukta Mūsainā balss. — Pagalmā iebrauca volga. No tās izkāpa četri, viens miliča formā. Iet uz mūsu trepēm. Ko darīt?

—   Nebaidies, tie ir mūsējie, — leitnants, paņēmis radiotelefonu, sauca. — Nāc tu arī augšā! Varen bagāts ķēriens!

Majores Lejas un operatīvās grupas pavadībā dzīvoklī ienāca Nikolajs Ivanovs.

—   Kas šeit notiek? — Izmeklētāja bija nepatīkami pārsteigta.

—   Biedre majore, atļausiet ziņot! Aizturējām dzīvokļu zagļus. — Leitnants bija manāmi satraukts.

—   Manā praksē tas ir pirmais gadījums — divas kratīšanas vienā un tajā pašā dzīvoklī. — Iveta Leja vērīgi palūkojās visapkārt.

—   Kas to būtu domājis! — Par vienu no lieciniekiem pieaicinātā pakurlā kaimiņiene brīnījās. — Sitas ar ūsiņām vakar grābstījās ap Iva- novu durvīm, teica, ka jāpārbauda elektrības vadi. Tici nu vēl cilvēkiem, pasaule blēžu pilna.

Otrs liecinieks neteica ne vārda.

—   Pilsonīt, atlaidieties brītiņu te, atpūtas krēslā, mums jāsastāda nozagto mantu saraksts, jums būs jāparakstās.

—   Es labprāt, ar prieku. Nudien kā romānā. — Kaimiņiene bija ar mieru.

Pēkšņi durvīs parādījās Mūsainais. Neko nesaprazdams, viņš brīdi blenza uz saviem kompanjoniem, kuri drošā uzraudzībā klusēdami sēdēja uz dīvāna.

—   Biedri miliči, es neesmu vainīgs, — viņš iešņukstējās. — Jūs paši redzējāt, ka es nezagu.

—   Aizver savas žaunas! — Kārava Dūzis uzkliedza un nospļāvās. — Lupata!

—   Biedre izmeklētāja, viss, ko zagļi savākuši, uzskaitīts!

—   Nelieši tādi! — Ivanovs nolamājās.

—   Rūpīgi pārmeklējiet dzīvokli! — majore Leja pavēlēja savējiem.

—   Ar kādām tiesībām?— Ivanovs uztraucās.

Viņam parādīja kratīšanas orderi. Zobu tehniķis sašļucis atlaidās krēslā.

Viens no miličiem ar metālmeklētāju rūpīgi pārbaudīja grīdas, mēbeles, sienas. Ātrie, aprautie pīkstieni pie gleznām liecināja, ka tajās kaut kas apslēpts. Milicis noņēma attiecīgās gleznas no sienas un uzmanīgi atlieca aizmugures nagliņas. Aiz samērā nevērtīgiem mālējumiem viņi atrada dārgas, gadusimteņiem vecas svētbildes.

«Te nu ir meklētais ķēdes posms,» Iveta Leja apmierināta nodomāja.

Kārava Dūzis, Garais un Mūķīzeris platām acīm vēroja, kā miliči izņem no gleznu rāmjiem rotaslietas un dārgakmeņus, kurus melnajā tirgū viņi varētu realizēt par baigo rubuli.

«Aitasgalva!» Mūķīzeris klusībā pats sevi lamāja. «Vajadzēja atnākt vienam un klusām visu nokārtot. Visu mūžu varētu dzīvot bez rūpēm.»

«Kurš mūs nodeva?» Kārava Dūzim šis jautājums nedeva mieru. «Ģirts? Viņš nezināja ne ielaušanās dienu, ne laiku. Nē, dienu viņš pats pateica. Varbūt viņš sapinies ar kruķiem un iedzeršanu sarīkoja tīšām?

Droši vien. Pēdējā laikā tas mūdzis izvairījās no puikām, nenāca spēlēt kārtis. Varbūt Mūsainais? Noraustījās un izklačoja sencim, bet tas padeva ziņu kruķiem?»

«Tiklīdz tikšu brīvībā, es arī dabūšu tādu metālmeklētāju,» Mūķīzeris nosprieda. «Cik viņi man iegriezīs?»

Kriminālkodeksa 139. pantu viņš zināja no galvas — par zādzībām, ko izdarījusi personu grupa, soda ar brīvības atņemšanu līdz pieciem gadiem. Ja priekšzīmīgi uzvedīsies un čakli strādās, var cerēt, ka izlaidīs ātrāk.

Miliči no gleznu rāmjiem cēla ārā zelta naudu, galvenokārt cariskās Krievijas monētas, un krāva uz galda kārtīgās kaudzītēs, pa desmit katrā.

—  Tad jau iznāk, ka zagļi aplaupījuši zagli, — kaimiņiene brīnījās. — Tāds solīds cilvēks, kas to būtu domājis! Vienmēr mani laipni sveicināja. Sieva un meita gan tēloja smalkās dāmas, uzpūtīgi gāja man garām kā tukšam gaisam. Tāda šmuce! Redzēs, kādu ģīmi šīs nu rādīs.

—  Jūs, biedrene Zīle, mums ļoti palīdzējāt, — Iveta Leja pārtrauca viņas runas plūdus. — Sakiet, lūdzu, — vai pie Ivanova nāca daudz cilvēku?

—   Kā nu kuru dienu — citreiz viens, citreiz vairāki. Tādi solīdi, labi ģērbti, ar portfeļiem rokās. Es reizēm palūrēju pa durvīm, man kā Pensionāru padomes loceklei jāzina, kas namā notiek.

—  Varbūt jūs ievērojāt kādu no šiem cilvēkiem? — Iveta Leja nolika pensionāres priekšā vairākas fotogrāfijas.

Piegājusi pie galda lampas, Zīle, galvu piešķiebusi, ilgi pētīja uzņēmumus.

—   Sitas te tā kā būtu reiz manīts. — Viņa parādīja uz jaunu vīrieti ar brillēm un cepuri galvā. — Pirms kāda mēneša šis ilgi dauzījās pie Ivanova durvīm. Es gāju raudzīt. Pavēru durvis — stāv tāds tievs, gadu trīsdesmit vecs. Zemē nolikts ar auklu pārsiets finiera koferis. Skaidri redzams, k^a no citurienes, pie mums ar tādiem neviens nestaigā. «Nav mājās,» es saku. Sis izgrūda tādu lamu vārdu, no kura pat vīrietim jānosarkst, un aizgāja.

—   Un jūs viņu vairs nemanījāt?

—   Vairāk nē. Ja jums vajag kādu pavaktēt, sakiet droši, man laika diezgan, — Zīle piedāvājās. Vienreiz viņas garlaicīgajā dzīvē bija atgadījies kaut kas interesants. Ar nakts piedzīvojumu viņa bija ļoti apmierināta. 2ēl tikai, ka milicijas majore cieši jo cieši piekodināja nevienam

neko neizpaust. Šāds notikums viņas draugiem pensionāriem būtu īsta sensācija, par to varētu runāt un spriest nedēļām ilgi. Nekas, viņa pacietisies līdz tiesas dienai un tad klās vaļā.

Ļaudis jau steidzās az rīta maiņu, mašīnas izvadāja pienu un svaigu maizi, sākās jauna darbadiena, kad beidzot Iva- nova dzīvoklis bija pārmeklēts.

Apcietinātos konvoja pavadībā nogādāja drošā vietā.

Vienatnē, sēžot kamerā, Nikolajam Ivanovam bija pietiekami daudz laika izdomāt, ko teikt izmeklētājam un kā rīkoties. Atbildēs viņš tikai uz jau

tājumiem un visu noliegs līdz pēdējam.

—  Jūsu uzvārds, vārds, tēvvārds? — izmeklētāja Iveta Leja pirmajā nopratināšanā jautaja.

—   Ivanovs Nikolajs Iļjas dēls.

—   Dzimšanas gads un vieta?

—   1920. gada 23. decembris, Minska.

—   Nodarbošanās?

—   Zobu tehniķis.

—   Izglītība?

—   Nepabeigta augstākā.

—   Darbavieta?

—  Stomatoloģiskā poliklīnika.

—   Kur jūs ņēmāt zobu zeltu, kas glabājās jūsu mājās?

—   Tas ir manu pacientu īpašums.

—   Cik gramu zelta izlieto vienai protēzei?

—  Tas atkarīgs no ieliekamo zobu skaita, dažreiz divdesmit un pat vairāk.

—   Pieņemsim. Tādā gadījumā, spriežot pēc atrastā zelta daudzuma, jums ir bijusi plaša klientūra.

—          Man ir Finansu nodaļas atļauja.

—         Vai jūsu pacienti apliecinās, ka tas ir viņu zelts?

—   Jā, protams.

—          Pietiks mānīties, pilsoni Ivanov! Zobu zeltu jums pārdeva Ģirts Zariņš.

—          Es nepazīstu nekādu Ģirtu Zariņu.

—          Nāksies jūs vēlreiz iepazīstināt. Seržant, lūdzu, ievediet apcietināto Ģirtu Zariņu!

Ģirts izskatījās bāls un pagalam nobijies. Rokas viņam trīcēja, un viņš tās slēpa aiz muguras.

—          Pilsoni Ģirt Zariņ, vai jūs pārdevāt zeltu šim pilsonim? — jautāja Iveta Leja.

—   Jā, pārdevu.

—   Cik daudz?

—   Trīssimt divdesmit gramu. . — Par kādu cenu?

—   Par sešdesmit rubļiem gramā.

—   Kurā vietā tas notika?

—   Mūsu mājas gastronomā.

—    Kā jūs pierādīsiet, ka es no viņa pirku zeltu? — Ivanovs bija drošs, ka liecinieku nav.

—    Pierādīsim, — Iveta Leja savaldīgi teica. — Seržant, ievediet lieciniekus Ati Arāju un Aivaru Upenieku!

Ivanovs izbrīnījies paskatījās uz abiem pusaudžiem. Mazāko viņš bija manījis mājas pagalmā kopā ar citiem zēniem spēlējam volejbolu. Lielākais bija svešs.

—   Vai jūs pazīstat abus aizturētos? — jautāja Iveta Leja.

—   Jā. Mēs viņiem sekojām vairāk nekā nedēļu.

Abi zēni izstāstīja, kas notika sestdien, 20. augustā, minot precīzus datus.

—   Jūs nepilngadīgajiem ticat vairāk nekā man, sabiedrībā pazīstamam cilvēkam. — Ivanovs visu noliedza.

—   Sajā gadījumā, kad mums ir arī lietiskie pierādījumi, ticam, — Iveta Leja apstiprināja. — Kur jūs dabūjāt dārgakmeņus un rotaslietas, kuri glabājās pulksteņa kastē? — viņa turpināja nopratināšanu.

—- Kādā pulksteņa kastē? — Ivanovs izlikās izbrīnījies. — Es nekā nezinu.

—  Vai jus, pilsoni Zariņ, pazīstat šos priekšmetus? — Izmeklētāja piebīdīja puisim kastīti ar dārgakmeņiem un rotaslietām.

—   Tos Ivanovs nopirka no manis par seštūkstoš piecsimt divdesmit rubļiem, — Ģirts apgalvoja.

To Ivanovs nebija paredzējis. Vajadzēja iegūt laiku, lai apdomātu turpmāko rīcību. Tādēļ zobu tehniķis saķēra sirdi un nogārdza: — Ārstu!

Nākamajā dienā viņš atztaās, ka zeltu un dārglietas no Ģirta patiešām nopircis. Zobu zelts viņam esot nepieciešams darbā, un, tā kā puisis pats plijies virsū, teicis, ka lēti atdošot, viņš nodomājis, ka būtu muļķīgi neizmantot izdevību. Puisis apgalvojis, ka dārglietas esot atradis, nevis zadzis, un viņš noticējis.

Par gleznu rāmjos paslēptajām dārglietām un zeltu, tāpat arī svētbildēm, Ivanovam neesot bijis ne jausmas, viņš kategoriski noliedza savu piederību pie svētbilžu izlaupītāju bandas. Viņa sievas radinieks aizbraucis uz Izraēlu un dzīvokli ar visu iekārtu atstājis viņiem. Droši vien tas pats radinieks būs iekārtojis šo dārgumu glabātavu.

Tikmēr operatīvie darbinieki Ivanova dzīvoklī ierīkoja slēpni. Pēc nedēļas ieradās vīrietis ar finiera čemodānu, kas bija piekrauts ar Arhan- geļskas novada lauku baznīcās nolaupītajām svētbildēm. Pensionāre Zīle viņā sazīmēja to pašu vīrieti, kas jau reiz klauvējis pie kaimiņa durvīm.

Kad Ivanovam to darīja zināmu, viņš no tiesas sajuta sirds vājumu, jo saprata, ka tagad no soda neizbēgt. Apcietinātais baznīcu apzadzējs, cerēdams saņemt mazāku soda mēru, nekā neslēpa.

Ģirtam kādu laiku nācās nobaudīt valsts uzturu un skatīties uz debesīm caur restotu logu. Pēc vairākkārtējām pārrunām ar izmeklētāju Leju viņš kļuva domīgs. Izmeklētāja zināja tādus faktus, ka liegties nebija nozīmes. Tādēļ viņš visu vaļsirdīgi izstāstīja, atdeva atlikušās dārglietas un no Ivanova saņemto naudu. Uz mātes un meistara Gobas atbildību puisi līdz tiesas dienai palaida brīvībā.

—   Tagad es atkal esmu tukšinieks, — Ģirts žēlojās Antrai. — Vairāk nekā divdesmit piecus taukšķus es viņiem aizgrūdu un vēl dārglietas.

Antra neatklāja, ko viņa tajā laikā, kamēr Ģirts atradās apcietinājumā, pārdzīvojusi.

—   Atradusi, par ko sērot! — krustmāte rājās, redzēdama meitenes sarkanās, saraudātās acis.

Ar prātu Antra saprata, ka krustmātei taisnība, bet sirdij nevarēja pavēlēt, viņa bija iemīlējusi šo vējīgo puisi, kurš vieglprātīgi peldēja pa dzīvi kā pludiņš pa straumi. Kas ar viņu noticis? Kādēļ nenāk? Beidzot Antra nenocietās, aizgāja pie Ģirta mātes.

—   Apcietināts? Par zādzību? Nav tiesa!—meitene uztraucās. — Viņš nezaga, bet atrada. Es visu zinu.

—   Volgu par to naudu varēja nopirkt — un vēl paliktu pāri, —Ģirts turpināja gvelzt savu.

—   Saproti taču, tā nebija tava nauda.

—   Bet kam tā piederēja? Nevienam. īpašniekus sen tārpi sagrauzuši. Kādēļ tā nevarēja būt mana?

—   Kamēr tu sēdēji, es ar tavu mammu biju pie advokāta un visu noskaidroju. Par atrastas vērtīgas mantas piesavināšanos soda ar brīvības atņemšanu līdz diviem gadiem, bet, tā kā tu pats esi atzinies un atdevi atrasto, ir cerības tikt cauri ar sabiedriskās ietekmēšanas līdzekļiem.

Ģirts izbrīnījies paskatījās uz draudzeni. Pa kuru laiku viņa tā pārmainījusies? Vēl pirms pāris nedēļām Antra pati, cerēdama atrast dārglietas, rakņājās pa vecās mājas pagrīdi.

—   Tavai mammai taisnība, — Antra domīgi teica. — Tikai paša rokām nopelnītais dod prieku un gandarījumu. Tu izmācīsies par mēbeļu meistaru, krietni pelnīsi. Bet es… — meitene samulsa, — …es jau iestājos tirdzniecības tehnikuma vakara nodaļā.

—   Bet tu taču gribēji… — Ģirts saminstījās, — … par aktrisi.

Antra smagi nopūtās, tad pakratīja savas gaišās cirtas, itin kā aizdzī-

dama drūmās domas, un gaiši pasmaidīja.

—   Labai pārdevējai arī jābūt aktrises dotībām, es par to esmu pārliecinājušie"??

Haims Goldbaums tiesā piedalījās kā liecinieks. Dokumentiem, kurus viņš atrada Purviņas istabā un nodeva izmeklētājai, gan nebija juridiskas nozīmes, tomēr tie apliecināja, kādā veidā hitlerietis Hanss Hammels ticis pie dārglietām. Ar vāciešiem raksturīgo rūpību šis hitlerietis bija uzskaitījis visas no ebrejiem un citiem apcietinātajiem salaupītās dārglietas, pat no savas bērnības draudzenes Emijas. Goldbaums sarakstā

atrada jau pieminēto meitas gredzenu, sievas zelta aproci un ķēditi ar medaljonu. Nekādas lielās bagātības viņiem nebija piederējušas.

Gredzenu vecais juvelieris saņēma atpakaļ. Visas pārējās vērtības, kuras atrada pie Ivanova, un arī tās, kuras labprātīgi atdeva Ģirts Zariņš, pārgāja valsts īpašumā. Noziedznieki saņēma pelnīto sodu.

—   Tas darbiņš nu būtu paveikts, — Una teica, kad visi jaunie milicijas draugi pēc tiesas sēdes sanāca kopā savā štābā.

—   Ko darīsim tālāk?

—   Kāpēc jums visu laiku jādzenā pēdas visādiem neliešiem? — Magdalēna negaidot ieteicās.

—  Varbūt stādīt puķītes? — Ivars iesmējās.

—   Kādēļ gan ne? — Magdalēna neatlaidās. — Vai neredzat, cii neglīti ir mūsu pagalmi, piegružoti, smilšaini, ne tur mazuļiem kur paro taļāties, ne pieaugušiem kur atpūsties. Mēs varētu nojaukt vecos šķūnī šus un žogus un to vietā iestādīt kokus …

—   Sitas numurs tev, meitenīt, neies cauri, — Ivars viņu pārtrauca — šķūnīšu īpašnieki cels traci.

—   Vieniem pašiem mums tas nebūs pa spēkam. — Arī Atis nebiji sajūsmā par Magdalēnas ierosinājumu.

—  Aicināsim talkā pārējos skolēnus un pieaugušos, — Una atbalstīji māsu. — Visa ziema vēl priekšā, gan jau visi kopā kaut ko izdomāsim

BEIGAS

SATURS

Priekšvārda vietā……………………………………………. 5

1.   nodaļa. Lilija Četrpadsmitā laimīgā diena 6

2.   nodaļa. Ķur palikusi vecā dzelzs gulta? 17

3.   nodaja. Elliņmāte nepateica visu … 28

4.   nodaļa. Asiņainais kabatas lakatiņš … 36

5.   nodaļa. Emijas gredzens……………………………. 49

6.   nodaļa. Ģirts turpina ārdīties …. 63

7.   noda|a. Viņai tik |oli patika baltie ceriņi 69

8.   nodaļa. Dārglietas maina īpašnieku . . 79

9.   nodaļa. Kārava Dūzis izvēršas …. 88

10.  nodaļa. Iztrūkstošais ķēdes posms … 97

HB M 2742 Vidējā skolas vecuma bērniem

Zenta Ergle NOSLĒPUMAINAIS ATRADUMS

Redaktors A. Melnalksnis. Mākslinieciskais redaktors A. Sprūdžs. Tehniskā redaktore

G. Slepkava. Korektore B. Puķe. Nodota salikšanai 21.04.80. Parakstīta iespiešanai 23.07.80. JT 07469. Formāts 70 X 90/16. Tipogrāfijas papīrs Ns I. Latīņu garnitūra. Augstspiedums. 8,19 uzsk. iespiedi.: 6.94 izdevn. I. Metiens 30 000 cks. Pašūt. Jw 892-BI. Cena 40 kap. Izdevniecība «Liesma». 226047 Rīgā, Padomii» bulv. 24. Izdevn. Nt 455/30708/B-539. Iespiesta Latviias PSR Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitelas tipogrāfiiā «Cīņa». 226011 Rīgā. Blaumaņa ielā 38/40. Vāks iespiests Rīgas Paraugtipogrāfijā, 226004 Rīgā. Vienības gatvē II.

Ērgle Z.

Er 340 Noslēpumainais atradums: Stāsts / II. E. Ozoliņš. — R.: Liesma, 1980. — 109 lpp., il.

E ^f-ff5 „ 217.80.4803010200 L2

M801(ll)-80 84.3L7

Content

Ērgle Zenta Noslēpumainais atradums

PRIEKŠVĀRDA VIETĀ

I. nodaļa LUIJA ČETRPADSMITĀ LAIMĪGĀ DIENA

2. nodaļa KUR PALIKUSI VECĀ DZELZS GULTA?

3. nodaļa ELL11SIMĀTE NEPATEICA VISU

4. n o d a ļ a ASIŅAINAIS KABATAS LAKATIŅŠ

5. nodaļa EMIJAS GREDZENS

6. nodaļa ĢIRTS TURPINA ĀRDĪTIES

7. n o d a ļ a ViŅAI TIK ĻOTI PATIKA BALTIE CERIŅI

8. n o d a ļ a DĀRGLIETAS MAINA ĪPAŠNIEKU

9. nodaļa KĀRAVA DŪZIS IZVĒRŠAS

10. n o d a ļ a IZTRŪKSTOŠAIS ĶĒDES POSMS

SATURS