Ērgle Zenta

Operācija Kanna

Zenta Ērgle

Operācija Kanna

Ievads ES SAŅEMU KOLOSĀLU DAVANU

Visādas dāvanas esmu saņēmusi, bet stāstu vēl nekad. Pērn,. Jaungada naktī, man atnesa dzīvu gaili. Gailim bija sajukuši laika rēķini — viņš dziedāja tad, kad mums pats saldākais miegs — pulksten divos naktī. Iespējams, ka tas bija Tālo Austrumu gailis. Kādu citu reizi draugi mani aplaimoja ar vecmodīgu gludekli, kurš svēra desmit kilogramu un bija apsildāms ar oglēm.

Stāstu kā dāvanu saņēmu īstajā reizē, citādi nudien nezinu, kā būtu izķepurojusies no nelaimes. Man bija uzkritusi ērmota slimība — nevarēju koncentrēties. Prātā šāvās viena ideja trakāka par otru, bet, tikko piesēdos pie rakstāmgalda, tā galva tukša kā izslaucīta.

— Nostājies uz vienas kājas un blenz kādā noteiktā punktā, — dēls mani pamācīja. — Indiešu jogi māca, ka tas palīdzot.

Pamēģināju, bet nekas neiznāca. Manā vecumā ilgi uz vienas kājas nenostāvēsi.

Iegūlos siltā vannā un grauzu ābolus kā angļu detektīvromānu rakstniece Agata Kristi. Nekā. Nometos istabā uz grīdas. Vācu rakstnieks Erihs Kestners tā izdomāja galveno varoni savam stāstam «Emīls un Berlīnes zēni» — Emīlu Tišbeinu (latviski — galda kāja). Ja zinātu, ka tas palīdzēs, būtu ar mieru pat nogulties visdzīvākajā ielas krustojumā, lai tad notiek kas notikdams.

Mazdēls, redzēdams mani tā nekustīgi guļam uz grīdas, bailēs iebrēcās: — Vecmāmiņa pagalam! — Saskrēja visi manējie un atkal nekā. Biju ar mieru pat izdzert veselu pudeli zivju eļļas, lai tikai varētu rakstīt. Redaktors katru dienu apjautājās par apsolīto stāstu, sākumā izmeklēti laipnā balsī, pēc tam jau īsti nikni. Pēdējā laikā es pie telefona nemaz negāju.

Meita kaut kur bija saklausījusies, ka vajagot daudz staigāt pa svaigu gaisu un krietni izvēdināt smadzenes.

Tā nu kādā rudens dienā, ar drūmām domām kaudamās, pastaigājos pa veco kapsētu. Pēc ilgstošām lietavām beidzot bija atspīdējusi saule. Kļavas liesmoja kā ugunskuri. Smaržoja pēc trūdiem un dūmiem, laikam kaut kur dedzināja lapas. Apsēdos savā iemīļotā vietā uz brīnum jauki izkalta soliņa. Biezs egļu dzīvžogs cieši no visām pusēm apņēma aizmirsto kapa vietu. Melnajā granīta piemineklī pusizdzisušiem burtiem bija rakstīts:

Še dus Deewa meera Julianna Leontine Weber dzim. Šteinberg.

Virs obeliska balts marmora eņģelis, kas atgādināja labi nobarotu zīdaini, rokas salicis, kaut ko lūdzās.

Pēkšņi šaurajā ejā parādījās vilka galva. Iztrūkos vēl vairāk nekā Sarkangalvīte. Milzīgais briesmonis, zobus šņakstinādams, tuvojās soliņam. Ar manam vecumam neparastu ātrumu savilku kājas uz sola.

—    Ralf, mierā! — Tas bija Reinis. Nezvērs aizvācās tālāk un parādīja man sarkanu mēli.

Reini es pazinu jau vairākus gadus. Tas nenozīmēja, ka mes būtu tuvi draugi. Uz ielas mēs droši vien esam pagājuši garām, viens otru pat nepamanīdami. Bet šeit, vecajā kapsētā, reti kāds iegriežas, tādēļ ļaudis vērīgāk ielūkojas pretimnācēju sejās. Mēs abi gluži nejauši bijām pasākuši barot vienu un to pašu vāveru ģimeni un tā iepazināmies.

—    Jūs? — Reinis, mani ieraudzījis, iesaucās. Nevarēja saprast, vai viņš priecājas vai ne. — Vai jūs zināt, kas ir laime? — zēns, apsēdies man blakus, pavisam negaidīti ievaicājās.

Manī uzvirpuļoja vesels domu viesulis. Jaunībā laime šķita kā princese stikla kalnā, vajag tikai pavisam neliela sīkuma— zelta zirga, un tā būs sasniegta. Ar gadiem cilvēks kļūst pieticīgāks, viņa laime ikdie- nišķīgāka — iepazīsti labu cilvēku, tev paveicas darbs, un tu jau esi laimīgs. Vai trīspadsmit gadus vecs zēns, kuram «jūra līdz ceļiem», to sapratīs?

Bet Reinis nemaz negaidīja manas atbildes.

—    Laime ir tad, — viņš domīgi teica un saudzīgiem pirkstiem burzīja suņa ausi, — laime ir tad, ja tev līdzās ir cilvēks, kas tevi saprot, pie kura tu vari griezties grūtā brīdī un vari būt pārliecināts, ka viņš tev palīdzēs.

—    Pavasarī es biju pats nelaimīgākais cilvēks pasaulē, goda vārds, —

Reinis turpināja. — Skolā man neveicās, māte mājās katru dienu rājās, un tad vēl tas tracis ar Ralfu.

Izdzirdis savu vārdu, suns pielēca kājās un pavēdināja asti. — Visu apjēdz, — Reinis palepojās, — gudrs. Nebūtu es viņu saticis … Es šovasar piedzīvoju tādas lietas… Gribat, es jums izstāstīšu.

Es, protams, gribēju. Vēlāk, mājās pārnākusi, ar skubu metos rakstīt. Un tā ari radās šis stāsts.

1. nodaļa

VIENAS VIENĪGAS NEPATIKŠANAS.

PIEKLĪDUŠAIS SUNS

Ar ko tad patiesībā viss sākās? Ar suni? Nē, godīgi sakot, ar klases audzinātāja piezīmi uzdevumu burtnīcā: «Lūdzu jūs, biedrene Rituma, ierasties skolā …» — un tā tālāk. Nebūtu šīs idiotiskās piezīmes, es nesatiktu savu labāko draugu un varbūt paliktu nelaimīgs uz visu mūžu.

Tagad man par to nāk smiekli, bet toreiz es biju nikns uz visu pasauli. Ja jūs kāds apsaukātu par Paradoksu, Individuālistu, Atvirzuli vai tamlīdzīgās palamās, esmu pārliecināts, ka ari jums nervi neizturētu. Un par ko? Par to, ka es pierunāju zēnus aizšmaukt no pavasara tīrīšanas talkas skolas pagalmā uz kino.

Cik nu tur bija to pērnējo lapu, tās varēja sagrābstīt arī meitenes, rokas jau tādēļ viņām nenokristu. Pārējie zēni tūlīt bija ar mieru. Vienīgi posmvedis Didzis sāka man lasīt morāli un visādi apsaukāties. Kopš viņš nēsā uzšuvi uz piedurknes, kļuvis baigi apzinīgais. Nu, un tad es viņam tā mazliet… Sis tūlīt augšpēdus un kājas vien tirina. Nu saskrien skuķi. Mūsu klases lielākā zubriķe Dace tūlīt sāk klaigāt, ka tādus subjektus kā mani vajagot izolēt no klases (padomājiet tikai!). Kā jau tādās reizēs, ne saukts, ne aicināts, uzradās arī klases audzinātājs, vārdu sakot, vienas vienīgas nepatikšanas.

Briesmīgi negribējās iet mājās un klausīties sprediķi, kuru zinu no galvas: «Kā tev nav kauna? Liels cilvēks, bet uzvedas kā bērns. Es strādāju, pūlos, bet tu … Būtu tēvs dzīvs …» Un tad sāksies raudāšana. To nu es, goda vārds, nevaru paciest, man tūlīt iekšās viss sametas otrādi. Kādēļ tieši manam tēvam vajadzēja nomirt? Citi zēni ar saviem tēviem dodas visādos pārgājienos, guļ teltīs, brauc ar laivām, bet mani māte vēl uzskata par mazu. Pabeigšu astoto klasi — un prom uz fabriku, lai viņa redz, ko es spēju.

Māte tovakar teicās iet uz teātri, tādēļ iegriezos šeit, kapsētā. Kad viņa pārnāks, izlikšos aizmidzis, bet rīt. .. nu gan jau tad manīs.

Pats muļķīgākais ir tas, ka tajā pašā dienasgrāmatas lappusē, kur piezīme, ir arī divi cāļi — ģeometrijā un anglenē. Angliete jau nu varēja gan ielikt truli, jo pusi dzejoļa es zināju. Vai es vainīgs, ja man slikta izruna? Un vispār kas tā par valodu — valsti kā karstu kartupeli pa muti, šņāc caur degunu kā lokomotīve.

Tā nu es sēdēju uz šā paša soliņa un prātoju — gan šā, gan tā. Garastāvoklis man bija tūkstoš grādu zem nulles, varat man ticēt. Un tad tas notika. Pēkšņi manā priekšā stāvēja suns. Milzīgs, dzeltenpelēku spalvu, tumšu svītru pār muguru. Ausis saslietas, lielā mute pavērta, tajā spīd asi, balti zobi. Es sākumā šausmīgi nobijos, goda vārds. Ar tādu briesmoni nav ko jokot — kā kamps, roka vai kāja neskaitīsies.'

Suns apostīja manas kedas, bikses, piegrūda mitro purnu man pie rokas, tad nopūties ielika galvu man klēpī. Tumšajās acīs ar dzintaraina- jiem lāsumiņiem atplaiksnīja tāds kā lūgums, kā jautājums. Es uzmanīgi pacēlu roku un viegli pakasīju viņam aiz auss. Suns labsajūtā pievēra acis. Nabadziņš, droši vien kādam noklīdis. Sāni pavisam iekrituši, ribas izspiedušās. Jāsteidzas ātrāk uz mājām, jāpabaro. Bet vai viņš nāks man līdzi?

Piecēlos, paņēmu zemē nomesto somu un lēnām izgāju no kapsētas. Suns sekoja trīs soļus aiz manis. Sāku skriet, šis rikšo līdzi. Apstājos. Suns pieskrēja man klāt un apsēdās pie labās kājas — gluži kā filmā par Džulbarsu.

«Bet, ja nu viņš noklīdis un pazaudējis savu saimnieku, tad jau…» man aizrāvās elpa, «tad jau es drīkstu viņu paturēt. Citi puikas kļūs zaļi no skaudības. Nevienam mūsu ielā nav tāda suņa.»

Virtuves logs gaišs, māte tātad uz teātri nebija aizgājusi.

—    Paskaties, ko es atradu, — es saucu, pavēris dzīvokļa durvis.

Ieraudzījusi man blakus milzīgo dzīvnieku, māte nolaida rokas.

—    Nē, — viņa skarbi teica.

Suns, it kā visu sapratis, iemiedza asti starp kājām un paslēpās man aiz muguras.

—    Mammucīt, — es lūdzos, — es …

—    I nesapņo, — māte mani pārtrauca. — Ar suni tev būs laika noņemties, bet mācībām pietrūkst. Un tad vēl kautiņš. Es visu zinu, nemaz

nemēģini mānīties. Es strādāju, pūlos, lai tev nekas netrūktu, bet tu … — māte ar priekšauta stūri notrauca asaras.

Nu, ko es teicu? Sākas … Nebija nekādas jēgas mātei skaidrot, ka tieši ģeometrijas stundā kastaņā pie loga atlidoja pirmais strazds un svilpo, un dzied. Bet skolotājam tikai viņa leņķi un hipotenūzas.

—    Goda vārds, es izlabošu visus divniekus un Didzim turpmāk pat mazo pirkstiņu nepieduršu. Tikai atļauj man paturēt suni, lūdzu!

—    Izbeidz! — māte mani skarbi pārtrauca, — nomazgā rokas un nāc ēst!

No pieredzes zināju, ka prātīgākais — paklausīt. Mammai dusmas pārskrien kā pērkona negaiss — pazibsnī, parūc, parasina un atkal spīd saulīte.

—   Nu, še tev arī, — viņa pēc brīža tuvojās sunim ar ēdiena bļodiņu rokā. Tas aplaizījās, bet tad aizgrieza galvu. — Nu, ēd, ēd, — māte

vēlīgi ierunājās un pieliecās, lai paglaudītu dzīvnieka muguru. Suns draudoši ierūcās. Māte izbijusies atrāva nost roku.

Vienreizēji, vai ne? Tūlīt var redzēt, ka mācīts suns, neņem no svešiem.

—    Nu, ko tu, draudziņ, — es noliecos pie bļodiņas. — Ņem droši, man arī tas pats šķīvī.

Suns nolaizīja man vaigu un vienā rāvienā iztukšoja trauku.

—    Vai gribi vēl?

—    Vau, vau! — dzīvnieks dobji ierējās un pavēdināja ar asti. Redz, cik gudrs, prot prasīt!

—    Iebirdini bļodiņā maizi un uzlej lāsīti piena, — māte atvēlēja. — Redzams, krietni izbadējies.

Beidzot vairs nekā neizdevās izlocīties, bija jāķeras pie mācībām. Sakrāvu sev priekšā grāmatu kalnu un aizslēpos aiz tā. Suns apgūlās zemē blakus manam krēslam, uzlika galvu uz izstieptajām ķepām un aizvēra acis.

Māte, uz dīvāna piemetusies, lāpīja manas zeķes. Ar brillēm viņa izskatījās krietni vien vecāka. Arī mati pie deniņiem metās jau sirmi. Ļaudīs viņa vienmēr tāda klusa, nolien maliņā. Kad Vijas mamma, piemēram, parādās, viss pagalms skan. Varbūt tādēļ, ka viņa paradusi skaļi runāt, jo strādā tiesā par advokāti. Intas mammu pazīst visā apkārtnē, jo viņa ir mūsu poliklīnikas ārste. Visslavenākā mamma ir tam pūslim Didzim — ķīmijas profesore. Viņa esot tik briesmīgi stingra, ka eksāmenu laikā aiz durvīm varot dzirdēt, ka nabaga studentiņiem no bailēm zobi klabot. Bet manējā — vienkārša kasiere krājkasē nr. 467. Nelaimējas man ar vecākiem.

—    Mamm, kādēļ tu nestudēji?

Māte paskatījās manī un skumji pasmaidīja: — Es jau gribēju, bet sākās karš. Un tad piedzimi tu, nomira tēvs …

Nekāda vieglā dzīve jau nu viņai nav. Darbā pa lodziņu tik vien redz kā rokas un naudu. Viņa apgalvo, ka pēc rokām varot noteikt cilvēka raksturu: skopulis neizlaižot naudu no rokām līdz pat pēdējam brīdim, vieglprātis nevērīgi pasviežot naudas žūksni, it kā viņa acīs tam nebūtu nekādas vērtības.

Tovakar, goda vārds, nespēju domāt par mācībām, vienkārši nejutu aicinājumu. Pārskatīju rītdienas stundas — ģeogrāfiju un vēsturi izlasīšu starpbrīžos, latenē mani izcēla pagājušā stundā, matemātiku norakstīšu

no sola biedra Andža. Angļu valodā dzejolis gan jāiezubrās. Angliete uz mani ieēdusies.

Suns laiku pa laikam miegā iesmilkstējās un kustināja ķepas. Droši vien redzēja sapņus — gluži kā cilvēki. Varbūt kāds nelietis viņam dzenas pakaļ vai sit, tādēļ viņš tik žēli smilkst? Bet varbūt viņš skumst pēc sava pazudušā saimnieka?

—    Nez kā viņu sauc? — man skaļi paspruka.

—    Kam tev zināt? Rīt pēc skolas aizvedīsi suni atpakaļ tieši uz to vietu, no kurienes tu viņu pievāci! — māte pavēlēja.

—    Vecajā kapsētā? To nu gan ne. Droši vien viņa saimnieks tur apglabāts, un sunim tagad nav kur palikt, — es prātoju.

—    Nerunā niekus, — māte mani pārtrauca. — Tur jau sen neviena vairs neapbedī.

Tas tiesa. Ar laiku šeit ierīkošot parku, atstāšot tikai pašus vērtīgākos pieminekļus.

Es jau sen klusībā biju ilgojies pēc suņa, tieši šāda, un tagad, kad tas ir tikpat kā mans, lai es to pametu? Tad jau man jābūt galīgam kretīnam.

Goda vārds, tā es savu mammu vēl nekad nebiju lūdzies. Apzvērēju, ka man vairs nebūs neviena divnieka, ka iešu katru dienu uz veikalu, skaldīšu malku, piesolīju pat izmazgāt istabu un vārīt ēst, kaut gan tas man riebjas vairāk par visu pasaulē. Bet māte maļ un maļ savu: — Nepļāpā, mācies!

«Mācies un mācies,» to vien dzirdu rītā un vakarā. Un vēl: «Aizej tur, atnes to!» Kādēļ viņa mani nesaprot? Kādēļ pieaugušie ir tādi liekuļi? Ja kaut kas jāizdara, tad mēs pēkšņi esam gan lieli, gan gudri, bet, tiklīdz mēs paši kaut ko pasākam uz savu roku, tā sākas: «Tas nav priekš tevis, tu to nesaproti, pagaidi, kamēr izaugsi liels.» Bet ja nu nevar paciesties, ja gribas ātrāk visu uzzināt? Ziemā mēs pagalmā aiz šķūņa ievilkām pa dūmam. Sētniece pamanīja, un sacēlās pasaules mēroga skandāls. Nekā jēdzīga jau no tās pīpošanas nebija, rūgts preteklis valstījās pa muti, līda rīklē, bija jāklepo. Intai palika nelabi, un viņa izvēmās. Savu mūžu tādu draņķi neņemšu mutē, goda vārds! Vai, teiksim, ar to pašu dzeršanu. Mēs ar Intu reiz iešāvām katrs pa mēriņam no viņas mammas krājumiem, likās, ka uguns plosās manās iekšās. Labi, ka pa ķērienam bija ūdens glāze. Bet pieaugušajiem tas ir pats gardākais dzēriens. Tā Andža tēvs ik pārdienas streipuļo pa ielu un idiotiski smaida. Un Andžam viņš jāvāc mājās. Andžs, protams, nekā nesaka, bet visa klase tāpat zina, ka viņa sencis pievilcies sit sievu un bērnus. Mans tētis gan tāds nebija. Mamma stāsta, ka otra tik godīga, labsirdīga un taisnīga cilvēka viņa vairs neesot satikusi. Ja tētis būtu dzīvs, viņš mani noteikti saprastu un atļautu suni paturēt. Bet kādēļ māte negrib? Kādēļ? Pats nemaz nemanīju, ka esmu sācis domāt skaļi.

—   Neesi vairs mazais, — viņa skarbi atbildēja. — Pats redzi, ka ar manu algu grūti iztikt. Tev bikses par īsām, svārki par šauriem, jāpērk jauns uzvalks. Man kurpes drīz kritīs no kājām nost.

Kad māte sāk skaitīt, kas būtu jāiegādājas, viņa tik drīz nebeidz. Nu, lai ir bikses man līdz potītēm, tagad jau tāda mode. Un kāds tam sakars ar suni?

—  Es strādāju, plēšos vai pušu, — māte it kā pierima, — bet tu pat mācīties nevīžo. Un tu vēl gribi uzgrūst lieku ēdēju man uz kakla.

—    Es pats savam sunim nopelnīšu.

—   Pelnītājs atradies! — māte saskaitās. — Tiec tik godam ar savām skolas mācībām galā!

—   Kā tad Zigmunds Skujiņš manā vecumā strādāja laikraksta redakcijā un mācījās? Un beigās vēl kļuva par slavenu rakstnieku. Ar ko es esmu sliktāks?

—    Atradies Skujiņš! — māte atcirta un izgāja no istabas.

Tā ir netaisnība, goda vārds. Esmu garāks par māti, bet naudas pelnīšanai pēkšņi par mazu. Pat Dace, lai gan viņas tēvs ir direktors un pelna baltu naudu, vasarā ies strādāt dārzniecībā. Bet mani jau nelaidīs, nav ko sapņot.

Suns, palīdis zem galda, mierīgi gulēja.

—   Dūksi! — es klusiņām pasaucu. — Kranci! Rēksi! Peksi! — Nekādu rezultātu. Vairāk suņu vārdu man neienāca prātā. Sameklēju grāmatu skapī kalendāru. Jāzina taču beidzot, kā viņu sauc. Sāku no janvāra: Indulis, Miervaldis, Zigmārs, Gatis.

Suns, pacēlis galvu, skatījās man acīs. Alfrēds, Vladislavs, Brencis, Leonards, Ralfs.

—    Vau! — atskanēja no pagaldes,

—    Ralf! — es atkārtoju.

—    Vau, vau! — suns pielēca kājās un priecīgi vēdināja ar asti. Izgāju priekšnamā un vēlreiz pasaucu. Ar pāris lēcieniem suns bija

pie manis. Skaidrs, ka viņa vārds ir Ralfs. Sameklēju tenisa bumbiņu un aizmetu otrā istabas malā.

—   Atnes! — pavēlēju. Ralfs paklausīgi ielika bumbiņu man saujā. Māte, istabas durvīs stāvēdama, galvu vien grozīja.

—    Nu tagad tu pati redzi, kas tas par kolosālu suni. Varbūt viņš pat prot izsekot pa pēdām un notvert noziedzniekus.

—    Iespējams, — māte piekrita. — Dienesta suņu apmācība ilgst vairākus gadus un prasa daudz pūļu un pacietības. Tādēļ vien nebūtu pareizi to paturēt. Es jau teicu, atstāj suni tur, kur tu viņu paņēmi. Gan saimnieks viņu sameklēs.

—    Bet ja nu Ralfs nonāk suņu ķērāju rokās un viņu atdod zooloģiskajā dārzā lauvām par barību?

—    Nefantazē! — māte mani apsauca. — Un rīt lai no tā suņa te nebūtu ne smakas! Dzirdi?

Naktī redzēju briesmīgu sapni. Divas lauvas, tik lielas kā ziloņi, dzinās mums abiem ar Ralfu pa pēdām. Bet man kājas kā sapītas. Beidzot priekšā tā kā jūra, tā kā liels ezers. Ielēcām laivā un bijām glābti. Pamodos, gluži slapjš nosvīdis no bailēm. Suns mierīgi gulēja uz paklāja blakus manai gultai.

2. nodaļa

GRIPA CANIS. MILIČI DZEN PĒDAS ZAGĻIEM

Jāatzīstas, ka pret skolu nekādu pārāko mīlestību nekad neesmu izjutis. Ja spiež, tad jāiet. Dažreiz ir pat diezgan interesanti, sevišķi vēstures stundās. Tur mums ir vienreizējs skolotājs, kolosāls, es jums saku. Viņš prot tā stāstīt, ka mēs visu redzam acu priekšā kā kino, goda vārds. Tādēļ ari vēsturē man vienīgais stabilais piecnieks, ja neskaita fizkultūru. Bet matemātiķis ir īsts sausiņš.

Todien man visu laiku bija jādomā par Ralfu. Nezin kādēļ tas tā, bet, |(i cilvēkam kur jāsteidzas, laiks pēkšņi velkas lēniem bruņurupuča soliem. Bija tikai otrā stunda, bet man likās, ka sēdu te jau tūkstoš gadu.

I.itviešu valodu mums pasniedz pats klases audzinātājs. Paklusām mēs viņu dēvējam par Divdabi. Man latenē puslīdz stabils stāvoklis — domrakstos piecnieki, gramatikā kā nu kuro reizi.

Kastaņa pie klases loga jau pavērusi pūkainus pumpurus — gluži kā mazas plaukstas. Drīz vien viss koks būs nosēts ar baltām ziedu svecēm.

Ja nu izdotos Ralfu kaut kur noslēpt līdz brīvdienām. Nez ko viņš l.igad viens mājās dara? Logs! Man saltas tirpas pārskrēja pār muguru. I s no rīta aizmirsu aizvērt logu. Stulbiķis! Kretīns! Un ja nu suns no otrā slava?… Nekavējoties jāskrien mājās. Bet ko lai izdomā? Zobus mums nosen pārbaudīja, man visi veseli, tātad numurs ar zobu sāpēm neies cauri.

—    Lūdzu, skolotāj, man nelabi.

—    Pēkšņi, uz līdzenas vietas, — audzinātājs neticīgi pataustīja man pieri. Tā no uztraukuma bija norasojusi mitra.

—    Un kaulus arī lauž. Un galva smaga kā spainis.

—    Temperatūras gan tā kā nebūtu, — skolotājs negribēja ticēt manai pēkšņajai saslimšanai. Es biju gatavs no dusmām vai raudāt, goda vārds.

—    Lūdzu, skolotāj, tieši tā sākas jaunais gripas paveids, — Inta nāca man talkā. — Es zinu, mamma stāstīja.

—    Nu labi, ej mājās, iedzer aspirīnu un liecies gultā, — audzinātājs atvēlēja. — Un rīt, ja būs temperatūra, skolā nenāc.

Kolosāli! Lai dzīvo gripa ar visiem tās paveidiem! Ralfs vismaz uz trim dienām glābts. Ilgāk man māti neizdosies apmānīt.

No skolas izvilkos lēnām, tēloju smagi slimu, bet, ticis aiz ielas stūra, laidos aulēkšiem. Uz pirkstu galiem piezagos pie dzīvokļa durvīm un pieliku ausi pie atslēgas cauruma. Klusums, tad soļu skrapšķi, skaļa ošņāšana un smilksti. Viss kārtībā, man kā akmens novēlās no sirds. Ar priecīgiem rējieniem suns metās man virsū, uzlika ķepas uz pleciem un nolaizīja vaigu. Nogaidījies, nabadziņš!

Ralfs izrādījās tīrais brīnums. Bez prasīšanas viņš atnesa no priekšnama rītakurpes — vispirms vienu, tad otru.

—     Nu, ko vēl padarīt? — viņa gudrajās acīs plaiksnījās jautras uguntiņas.

—    Dod ķepu! — es uz labu laimi pavēlēju. Suns bez kavēšanās pacēla labo kāju un ielika manā plaukstā.

Pulksteņa rādītāji, kas skolā tikko vilkās, tagad sāka skriet vēja ātrumā. Ralfs pēkšņi metās uz durvīm un sāka skali riet. Suņa valodā tas nozīmē: — Sargieties, zagļi un citi nelūgtie viesi! Tas esmu es, mājas sargs.

Vai tiešām māte jau mājās? Ātri noāvu kurpes, nogūlos uz dīvāna un apsedzos ar segu. Mātei, acīm redzot, bija bail atvērt durvis.

—    Mierā! — es pavēlēju, un Ralfs paklausīgi apsēdās blakus dīvānam.

Uzzinājusi par manu slimību, māte šausmīgi uztraucās, sāka skraidīt

pa istabu, meklēt termometru, taustīt man pieri. Man kļuva kauns, un es bezmaz jau izstāstīju patiesību. Bet tad paskatījos uz savu Ralfu un iekodu mēlē.

Māte aizskrēja pie sētnieces sazvanīt ārstu. Piņķerīgs stāvoklis, vai ne? Visādas mānīšanās man tā īsti nekad nav patikušas, goda vārds. Es jutos neērti, it kā būtu ielīdis cita ādā — un viss man niez un kņud. Ar svešiem vēl kaut kā, bet mātei ir tādas zilas, skaidras acis, un, kad viņa ar tām manī ieurbjas kā ar lāzera stariem, tad man gribot negribot jāno- vēršas un jāsarkst kā skuķim.

Mēģināju māti pārliecināt, lai ārstu nesauc, viņš tagad epidēmijas laikā stipri aizņemts, ka tik slims jau nemaz neesmu, bet nekas nelīdzēja, prom viņa bija. Ja tagad atnāks Intas mamma, tad man vakars — visus mūsu stiķus un niķus viņa zina no galvas.

Man briesmīgi laimējās. Atnāca lādzīgais Krūmiņonkulis, kas patiesībā jau ir pensijā, tikai sakarā ar gripas epidēmiju atkal sācis strādāt. Ārsts ilgi noņēmās ar mani, dauzīja ar pirkstu pa muguru, skaitīja pulsu, lika parādīt mēli. Ralfs ar aizdomām vēroja viņa rīcību un brīdi pa brīdim ierūcās. Tas nozīmēja: «Netaisi jokus, vecīt!»

—    Kas tad tev īsti kait? — Krūmiņonkulis beidzot man noprasīja.

—    Galva sāp un reibst (galvā jau iekšā neielīdīs), un kaulus lauž.

—    Viss tā kā būtu normāli, — večuks paraustīja plecus. — Vai tikai tev, palaidni, rīt nav klases darbs?

Māte aizdomīgi paskatījās uz manu pusi. Es ieslēpu seju spilvenā.

—    Nu labi, — ārsts pielaidās. — Lai padzīvo kādas dienas pa māju! Dodiet aspirīnu, vitamīnus, aveņu tēju! Pašreiz tāda jocīga gripa, ja ne- izguļ, pāriet uz plaušām.

Urrā! Ir taču vēl pasaulē labi dakteri.

Starp Ralfu un māti pastāvēja savstarpēja nepatika. Suns vairs nerēja uz viņu, tikai klusēdams parādīja zobus, un māte gāja tam apkārt ar līkumu. Gan mēģināju māti pierunāt, gan pārliecināt, nekas nelīdzēja.

Pēc pāris dienām atnāca Intas mamma.

—             To slimību sauc par gripum canium vai skaidrāk — par suņu gripu, — viņa tūlīt mani atmaskoja.

—              Lai tā zvēra vakarā te vairs nebūtu! — māte, aiziedama uz darbu, pavēlēja.

Man pa to laiku smadzenēs bija izperinājusies grandioza ideja.

Pagaidīju, kamēr sāka krēslot. Vecajā kapsētā neredzēja nevienas dzīvas dvēseles. Tantiņas, kuras pa dienu te mēdza pārspriest jaunākos nolikumus, vakaros teciņiem vien laidās prom, jo baidījās no huligāniem. Ralfs, ticis brīvībā, līksmi skraidīja apkārt. Apsēdos uz šī paša soliņa. Tepat blakus nedroši iepogojās lakstīgala. Grabēdams aizbrauca tramvajs. Suns izskrējies nolika galvu man uz ceļiem.

—              Neko darīt, draudziņ, — pabužināju viņu aiz ausīm. — Tev nāksies kādu brīdi padzīvot vecajā kapličā. Bet nebēdā neko, pēcpusdienās mēs abi būsim kopā. Un, kad sāksies brīvdienas, gan tad kaut ko pa abiem Izdomāsim.

Čīkstēdamas, it kā negribot vērās smagās, apkalumiem rotātās kapličas durvis. Pretim sitās mitrs, sasmacis gaiss. Tumsā tikko manāmi bālēja kādreizējā Rīgas tirgotāja Fridriha Kampenhauzena un viņa madāmas ma- sīvie marmora sarkofāgi. Mūsu sētnieces vecmāmiņa, kurai pērngad nosvinēja deviņdesmit piekto dzimšanas dienu, dievojās, ka tieši šinī kapličā spokojoties. Vecais kapsētas sargs, kas nu jau sen miris, pats esot redzējis. Skaistā Margarita esot iemīlējusi jaunu, staltu jūrnieku. Bet tas bijis nabags. Vecāki piespieduši meiteni iziet par sievu pie bagātā, bet padzīvojušā tirgotāja Kampenhauzena. Jūrnieks no bēdām saslimis. Pirms nāves viņš lūdzis savu krusttēvu, lai ieliekot zārkā viņa neuzticīgās līgavas gredzenu. Krusttēvs šo lūgumu nav izpildījis. Reiz, kad viņš atnācis aplūkot krustdēla kapu, viņš saticis kādu svešinieku. Tas sācis tik saistoši stāstīt, ka krusttēvs pavisam aizmirsis, kur viņš atrodas. Atjēdzies melnā tumsā, kad baznīcas pulkstenis sitis divpadsmit. Svešinieks piesolījies viņu pavadīt līdz kapsētas vārtiem. Gājuši, gājuši, līdz nonākuši pie apgaismota nama. Ies iekšā. Skatās — zālē pie dzīru galda sēd plaša sabiedrība un sarunājas. Svešinieks jautājis: — Vai kāds no jums nepazīst šo manu biedru? — Krusttēvam šermuļi pārskrējuši pār muguru, kad viņš starp viesiem ieraudzījis mirušo krustdēlu.

—    Tu laikam atnesi manas līgavas gredzenu? — krustdēls jautājis.

Nu pienākuši arī pārējie. Viens gribējis zināt, kā klājas viņa mātei,

cits, ko dara viņa sieva un dēls.

—    Dodam tev divas nedēļas laika, — teicis krustdēls. — Šajā laikā tev jāizpilda visi mūsu uzdevumi. Ja ne, pēc divām nedēļām nāksim tev pakaļ. Lai tu visu to atcerētos, izdzer šo kausu.

Tiklīdz krusttēvs nogaršojis skaidro, bezgaršīgo dzērienu, viņš pamodies un redzējis, ka sēd uz soliņa pie krustdēla kapa. Baznīcas pulkstenis nositis vienu. Krusttēvs kā bulta izšāvies no kapsētas. Visas pieprasītās ziņas viņš uzrakstījis uz papīra un licis atvērt krustdēla zārku. Tas pastiepis roku, lai saņemtu gredzenu un papīru. Kad pēc nedēļas krusttēvs vēlreiz licis atvērt zārku, papīra tur vairs nav bijis.

Krusttēvs pēc tam laimīgi nodzīvojis vēl gadsimta ceturksni, un viņam viss paveicies. Neuzticīgā Margarita katru gadu līgavaiņa nāves dienā izkāpjot no zārka un ejot lūgt viņam piedošanu, bet līgavainis katrreiz atbildot: — Vēl tas laiks nav pienācis.

Tās, protams, ir galīgas muļķības. Reiz Slimnīcas ielas Pēteris ar saviem pirātiem mani saķēra un ieslodzīja šajā kapličā. Nosēdēju tur visu nakti, un tikai uz rīta pusi kāds garāmgājējs, izdzirdis klauvējienus, izlaida mani laukā. Bet nekādas Margaritas es, goda vārds, neredzēju.

Vēl labāk man patīk nostāsts par elles suņiem, kas, mēles izkāruši un ugunīgās acis zibsnīdami, sargā savu kungu, kas savu dvēseli pārdevis nelabajam. Katru gadu visi kapsētas kāršu spēlmaņi satiekoties kādā kapličā un ņemoties sist trumpas līdz pat rītam. Kurš paspēlējot, tā dvēseli pievācot velns. Vai tam dzīvajam, kas šajā naktī iemaldoties kapsētā, — elles suņi to aprijot ar visiem zābakiem.

Sētnieces vecmāmiņa zina milzum daudz spoku stāstu par raganu kaķiem, par balto jaunavu, par spoku balli, kas šeit pat notiekot katru gadu, bet kuru varot redzēt tikai īpaši izredzētas personas. Tas tik būtu skatiņš, vai ne?

Bet es jau nepiederu pie izredzētajiem, tas skaidrāks par skaidru.

Ralfs, rūpīgi izošņājis Kampenhauzena kapliču, īsi ierējās, it kā teikdams: — Te nekā interesanta nav, iesim projām.

Pa krēslu sagrābstīju klēpi pērnējo lapu un ienesu kapličas stūrī.

—    Gulies! — es pavēlēju.

Bet Ralfs nekustējās ne no vietas. Man nācās ar varu viņu aizvilkt un >sēdināt: — Saproti, draudziņ, citādi nevar. Tikai uzvedies klusu un ne- ij. Bet nu man jāiet.

Rūpīgi aizvēru durvis un pievēlu priekšā prāvu akmeni. Tad skrie- is metos prom. Visu vakaru man ausīs skanēja izmisuši suņa smilkstieni.

Kādu nedēju viss gāja kā pa taukiem. Katru pēcpusdienu pavadīju jpā ar Ralfu, mājās pārrados tikai tumsā.

—         Vai tad jāmācās nav? — māte reizēm apvaicājās, kad es pēc vaka- ņām tūlīt likos gulēt.

—          Izmācījos pēc stundām. Nav jau vairs nekā prātīga, — ar miegu audamies, atbildēju. — Drīz brīvdienas, man gandrīz visas atzīmes jau :liktas.

—          Kaimiņiene tevi manījusi vecajā kapsētā. Tā kā tur tu savu kāju airs nespertu, dzirdi? — māte nobrīdināja. — Ļaudis melš ka vienā kap- čā atkal spokojoties — vakaros spīdot ugunis un atskanot tādi kā kau- ieni, kā rējieni.

Man miegs pārgāja kā ar roku atņemts.— Es reizēm tur iegriežos mā- ities. Svaigs gaiss, klusums un tā tālāk, — es nevainīgi paskaidroju. - Neviena spoka nemanīju. Tas būs saklausīts no ziņu biroja «Viena ieva teica».

—            Ko nu par spokiem, es jau arī tiem neticu, bet iespējams, ka tur pmetušies kādi krogabrāļi vai zagļu banda, — māte izbeidza nepatīkamo arunu.

Viens nu bija skaidrs — vairāk jāuzmanās. Ar kabatas lukturīti nav :o ķēpāties. Un Ralfs jāatradina no riešanas.

—            Nesaprotu, kas ar to puiku notiek, — māte kādu dienu žēlojās sēt- liecei. — Maize, sviests, desa— viss pazūd kā nebijis. Nespēju vairs pie- rirkt vien.

—            Tas no straujas augšanas, — sētniece viņu mierināja. — Manējie irī tanī vecumā nebija piepildāmi.

Noslaucīju sviedrus. Tāda slapstīšanās tomēr bija nelādzīga, nekad īevarēja zināt, no kuras puses draud briesmas.

Un tad tās bija klāt. Kādu nakti mūs no miega iztraucēja skaļa rie- iana.

—              Ralfs! — es vienā stiepienā izlēcu no gultas un atvēru durvis. Suns, gluži neprātīgs no prieka, metās pie manis. Ap kaklu viņam bija ap- žņaugts notrūcis virves gals. Acīm redzot, kāds bija mēģinājis aizvest viņu ar varu. Bet kas?

Māte samulsusi skatījās te uz suni, te uz mani. Pie durvīm klauvēja.

—    Kas tur ir? — māte, rīta kleitu uzvilkdama, jautāja. Ralfs sāka nikni riet.

—    Apsauc to zvēru! — Māte noskaitās. — Nekā nevar dzirdēt.

Bet es suni nespēju apklusināt. Tādu es viņu vēl nekad nebiju redzējis — spalva uz muguras bija sacēlusies stāvus, acis zvēroja. Tālāk viss norisinājās gluži kā kinofilmā, goda vārds.

—    Milicija, atveriet! — Aiz durvīm turpinājās nepacietīga klauvēšana.

Iebīdījusi mūs abus ar suni virtuvē, māte atvēra durvis. Trepju telpā

stāvēja sētniece un divi miliči. Visi tūlīt ienāca iekšā. Es pa durvju šķirbu vēroju, kas nu būs. Droši vien Ralfs kaut ko savārījis.

Viens no miličiem nostājās pie ārdurvīm, otrs paprasīja mātei dokumentus. Māte uztraukumā nekādi nevarēja sameklēt savu pasi.

—    Kur jūs strādājat? — milicis pratināja.

—    Darba krājkasē par kasieri, — māte atbildēja. — Bet sakiet taču — kas noticis?

—    Tas jums pašai labāk jāzina, pilsone, — milicis nelaipni atcirta.

Ralfs izrāvās man no rokām un stāvus metās virtuves durvīs. Es ar varu turēju ciet viņam muti.

—    Kas ir virtuvē? — milicis taujāja.

—    Mans dēls.

—    Lai pievalda suni un nāk šurp!

—    Tu dzirdi, Reini! — māte sauca.

Viņiem viegli teikt — pievaldi. Bet ko lai es iesāku, ja Ralfs no uztraukuma kļuvis gluži neprātīgs. Ātri izmanījos no virtuves un aizkrampēju durvis.

Vecākais milicis pārmeklēja istabu, palīda zem gultas, izvandījās pa grāmatām un drēbju skapi.

Vienreizēji, vai ne? Kā kriminālromānā.

Milicis, protams, nekā neatrada.

—    Kur ir nozagtās mantas?

Mēs ar māti nekā nesapratām. Māte nobālēja kā palags. Es viņai pasniedzu validola tabletes.

—    Netēlojiet slimu, pilsone! Neaizmirstiet, ka vaļsirdīga atzīšanās mīkstina sodu. Kur pārējie līdzdalībnieki?

—   Jūs te kaut ko putrojat, — sētniece nenocietās. — Es Gundegu Ritumu pazīstu no bērna kājas. Viņa ir godīgs cilvēks. Es par viņu varu savu galvu …

—    Iztiksim bez advokātiem, — milicis viņu apklusināja pusvārdā. — Kādēļ tad suns mūs atveda tieši uz šejieni?

Ko jūs iesāktu manā vietā? Klusēt? Ja nu mūs ar mammu ieliek cietumā?

Bija jāizstāsta visa patiesība.

Jaunākais milicis, noklausījies manu stāstu, skaļi iesmējās.

—   Es nekā smieklīga te neredzu, — vecākais viņu apsauca. — Tik daudz cilvēku ziedo savu naktsmieru palaidņa puikas dēļ. Nopērt tādu par maz.

Un viņš tik nikni uz mani paskatījās, ka man tirpas pārskrēja pār muguru.

Izrādījās, ka milicija no vairākiem cilvēkiem saņēmusi ziņojumus, ka vecajā kapsētā apmetusies laupītāju banda. Tumsā aplenkuši visu kvartālu un sākuši pārmeklēt katru kapliču, katru krūmu. Kampenhauzena kapličā atraduši suni un nosprieduši, ka tas pieder bandai. Suns sakodis divus miličus, kamēr izdevies apmest tam virvi ap kaklu. Ralfs rā- vies prom no kapiem. Milicijas majors, kas vadījis operāciju, pavēlējis sunim sekot, lai nokļūtu laupītājiem uz pēdām. Tieši pie mūsu mājas Ralfs izrāvies. «»

—    Jūs esat noguruši, varbūt uzvārīt kafiju? — māte laipni piedāvāja.

Abi miliči atteicās, viņiem esot jāsteidzas atpakaļ, jo pārējie gaidot

viņus kapsētā.

—    Bet kā ar suni? — māte pajautāja.

—   Suns patiešām vērtīgs, — vecākais milicis paslavēja. — Pagaidām varat- to paturēt. Mēs apklaušināsimies, varbūt atrodas īstais saimnieks.

—    Tikai citreiz vairs neslapsties pa vecām kapličām, — jaunākais milicis uzsita man uz pleca. — Pats redzi, kādi pārpratumi notiek.

—    Tā nu gan bija viena traka nakts, — sētniece teica, kad miliči bija aizgājuši. — Labi, ka viss noskaidrojās. Drīz lēks saulīte, jāiet laistīt iela.

—    Gribat, mēs abi ar Ralfu palīdzēsim, — es piedāvājos.

Tik skaistu pavasara rītu es piedzīvoju pirmo reizi. Uz ielām vēl nebija neviena paša gājēja. Piena vedējs izkrāva pie veikala kastes ar piena pudelēm. Ralfs draiskuļojās, ķēra ar zobiem ūdens strūklu, līdz beidzot viņa kažoks kļuva gluži slapjš un viņš to izpurināja man uz kājām.

Pāri kaimiņmājas jumtam izripoja liela, apaļa, sarkana saule. Mitrais asfalts kūpēja. Mēs ar Ralfu skrējāmies līdz stūrim un atpakaļ- Un priekša vēl bija visa garā svētdiena.

3. nodaļa

MANS LABĀKAIS DRAUGS. VAI TRĪSPADSMIT GADU VECUMA DRĪKST RĪKOTIES PATSTĀVĪGI?

Reibinoši smaržīgiem ziediem apbērta, pagalmā starp augstajiem namiem auga kupla ieva. Ļaudis, steigdamies savās dienas gaitās, brīdi apstājās, paskatījās uz balto brīnumu, un smaids iegūlās viņu sejās — vasara uz sliekšņa.

Bet man tādā skaistā dienā bija jāsēž mājās un jāraksta sacerējums. Kaut ko tik stulbu spējīgs izgudrot tikai mūsu Divdabis — «Mans labākais draugs». Bet, ja nu man nav drauga, ko tad? Varbūt tā arī uzrakstīt: «Man nav drauga un punkts». Nav vērts, tad divnieks kā likts. Bet ar mammu mums tagad labas attiecības. Ralfs yz viņu vairs nerej un ļauj pat paglaudīt. Tad jau labāk kaut ko samuldēt. Varbūt par Didzi? Nē, viņš izgudroja nejauko palamu Paradokss, kas nu man jau veselu pusgadu kā pielīmēta. Andžs citādi puika uz goda, vienmēr pasaka priekšā, ļauj norakstīt un grūtā brīdī neliedz špikeri. Bet, tiklīdz no skolas ārā, tā mēs katrs uz savu pusi. īstiem draugiem viss ir kopīgs, gan prieki, gan bēdas, vismaz es tā domāju. Andžs kaunas sava tēva dēļ, bet to nu viņš dara veltīgi. Neesmu jau vairs nekāds sīkais un gluži labi saprotu — ne jau Andžs vainīgs, ka viņa tēvs dzer un tādēļ viņiem visiem tik grūti klājas.

Ar Intu es draudzējos jau no bērnu dienām. Vecajā kapsētā kopā spēlējām paslēpes, lēcām klases, un es pat nejutu, ka viņa ir meitene. Varbūt tādēļ, ka Inta mēdz staigāt biksēs un īsi apgrieztiem matiem. Mūsu futbola komandā viņa bija kreisais uzbrucējs — un vēl kāds! Kaimiņu mājas komandas kapteinis Pēteris reiz mēģināja viņu pārvilkt pie sevis. Piesolīja, nelietis, Intai šokolādes kasti — tik lielu kā galds. Tad nu gan mēs nobijāmies, jo Inta uz šokolādi kā uzburta.

— Iesāliet savu kasti, smirdošie kapitālisti! — Inta viņam atbāza. — Es jau neesmu maizes kukulis vai desas luņķis, ko var nopirkt.

Pamatīgi, vai ne? Otra tik kārtīga skuķa nav visā mūsu rajonā, varbūt pat visā pilsētā. Tikai pēdējā laikā gan viņa tāda savāda — bikšu vietā valkā brunčus, sasējusi zirgasti, tēlo baigo dāmu. Varbūt tomēr viņa vēl nāks pie prāta.

Nē, par skuķiem labāk nerakstīt, sāks vēl piekasīties, teikt, ka esi iemīlējies. Visādu stulbeņu jau mums vēl papilnam. Bet par ko tad? Būtu tētis dzīvs, rakstītu par viņu, jo kādēļ tēvs reizē nevarētu būt arī labākais draugs? Grāmatas? Lai iet, nav ko ķēpāties.

«Grāmatas ir mani labākie draugi,» uzrakstīju. «Tās nekad nepieviļ.»

Nekad? Salti meli. Grāmatas, tāpat kā cilvēki, ir dažādas, gan garlaicīgas, gan tādas, kuras, acu neatraujot, var izlasīt vienā elpas vilcienā. Nē, par grāmatām labāk ne. Saderam, ka puse sacerējumu klasē sāksies ar vārdiem: «Mans labākais draugs ir grāmata.» Vai ne, Ralf?

—    Vau, vau! — suns pacēla galvu un piekrita bez ierunām.

Kāds es grandiozs stulbenis! Tītargailis! Rīta kurpes un kumodes krustojums! Aizmirst par suni!

—    Pacieties brītiņu, — es teicu Ralfam. — Sacerējums tūlīt būs gatavs, un tad mēs kārtīgi iztrakosimies.

Pēc dažām dienām Divdabis atdeva sacerējumu burtnīcas un teica: — Visinteresantāko sacerējumu uzrakstījis Reinis Ritums.

Mūsu «pirmā vijole» un audzinātāja mīlule Dace no skaudības kļuva gluži bāla, bet es tīšām blenzu ārā pa logu ziedošajās kastaņās. Man no tādas slavēšanas ne silts, ne auksts, turpretim Dace piecnieka dēļ gatava vai līst no ādas ārā.

Skolotājs atšķīra manu burtnīcu:

—    «Manu labāko draugu sauc par Ralfu. Mēs nekad nešķiramies. Naktīs viņš guļ man blakām. Rītos, kad es nedzirdu modinātāja zvanu, Ralfs norauj man segu un neļauj gulēt. Ar nepacietību mans draugs gaida mani pārnākam no skolas. Kad mēs ejam pastaigāties, viņš lepni soļo man bla- kuš, un visi cilvēki tad noraugās uz mums. — īsts skaistulis! — dzird izsaucienus. Bet mans draugs nekad nekļūst iedomīgs. Viņš nemaz neklausās, ko par viņu saka. Kad mana māte nogurusi pārnāk no darba, Ralfs pienes viņai rīta kurpes. Katru vakaru viņš aiziet pēc «Rīgas Balss».

Visi mūsu mājas iedzīvotāji mīl Ralfu. Kad tas parādās pagalmā, mazuļi tūliņ metas viņam klāt to apmīļot. Mans draugs nekad neaiztiek mazos bērnus. Kauslīgie Slimnīcas ielas pašpuikas tagad bēg no manis pa lielu gabalu. Ralfs vienreiz viņiem parādīja, uz ko ir spējīgs.

Tik uzticama drauga man vēl nekad nav bijis. Kad esmu priecīgs, viņš līksmo kopā ar mani, kad uzbrūk bēdas, viņš mani mierina. Nekad

Ralfs nerunā man pretim, viņš vienmēr paklausa. Viņa uzticīgās acis seko katrai manai kustībai. Es ļoti mīlu savu Ralfu un citu draugu nevēlos.»

Klasē sacēlās troksnis.

—    Tā jau ir kalpone, ne draugs, — Didzis pirmais izteica savu spriedumu. — Pienes rīta kurpes, atnes avīzi.

—   Neticiet, skolotāj, viņam tāda drauga nemaz nav, — Dace žvadzināja kā žagata. — Viņš to visu izfantazējis. Atzīsties, tu vienkārši gribēji izlekt.

—   Zināms, ka nav, — iespiedzās Vija. — Es dzīvoju ar viņu vienā mājā, tad jau es būtu redzējusi.

—    Aizveries! — Inta viņu pārtrauca. — Reinim ir gan tāds draugs.

Es sēdēju sastindzis kā skulptūra un nelikos ne zinis.

—    Man šķiet, ka visprātīgākais būtu pajautāt pašam Reinim,— skolotājs aizbāza visiem bļauriem mutes. — Tu aizmirsi uzrakstīt galveno — kas īsti ir tavs draugs?

—    Vācu aitu suns, — es lepni paziņoju.

To neviens nebija gaidījis.

—    Ak tu par to lopiņu! —Vija vīlusies gari novilka.

Bet zēni bija stāvā sajūsmā:

—    No kurienes tu to izrāvi? Vai viņš pēdas ari dzen? Mēs gribam apskatīt.

—    Vai tavs suns meitenēm nekož? — Dace piesardzīgi apjautājās.

Uz tik glupiem jautājumiem es vispār neatbildēju.

—   Man ir priekšlikums. — skolotājs ierunājās. — Pēc dažām dienām mēs dosimies pārgājienā. Un Reinis lai paņem savu gudro draugu līdzi.

—    Var jau, — es, vienaldzīgs izlikdamies, piekritu. Tagad saturies, Ralf, mums būs jārāda augsta klase.

Ekskursijas priešvakarā kravāju mugursomu. Ralfs, nelaimīgs par jauno uzpurni, ar priekšķepām centās to noraut. Bet bez uzpurņa skolotājs suni neļāva ņemt līdzi — dzīvnieks paliekot dzīvnieks, no tāda visu varot sagaidīt. Māte, atpūtas krēslā atlaidusies, pārskatīja pastu. — Tev laikam būs jāšķiras no sava drauga, — viņa negaidot ieteicās. — Lūk, milicijas paziņojums: «Pilsonis J. Jansons meklē savu noklīdušo vācu aitu suni, dzeltenpelēku ar tumšu svītru pār muguru…»

Ar vienu lēcienu atrados pie mātes un izrāvu viņai vēstuli no rokām. Jā, tur tiešām tā bija rakstīts: «… klausa uz vārdu Ralfs. Atradēju lūdz paziņot J. Jansonam Zaļā ielā …»

Ko nu iesākt? Atdot Ralfu, kad mēs viens otram esam tik ļoti pieķērušies? Nē, nekad, neparko! Bet māte nebūs ar mieru Ralfu paturēt — tas skaidrāks par skaidru. Tātad mums abiem jābēg. Bet uz kurieni?

—    Jansons, — māte domīgi pie sevis ierunājās. — Mūsu partizānu brigādes labākais izlūks arī bija Jansons, Jānis Jansons. Varbūt tas pats? Jānis gan ilgus gadus dzīvo Jakuti jā, vada zelta raktuves. Gudrs cilvēks. Un labs.

Ko māte teica — partizāns? Momentā atcerējos pērnējo vasaru. Mežs bez gala un malas. Līdz tuvākai apdzīvotai vietai kilometriem tālu. Pamestās mežsarga mājas, kur mēs ar māti pārnakšņojām. Viņai ļoti gribējās atrast kādreizējo partizānu nometnes vietu, kur viņa ar tēvu kopā cīnījusies. Mums neveicās. Pēckara gados viss bija izmainījies, klajumi aizauguši ar mežu, lielie koki izcirsti.

Citas izejas nebija. Māte domās, ka dodos ekskursijā, bet mēs ar Ralfu brauksim uz … nu, kā to vietu sauca? Mežgaļi? Mežmaļi? Nē, laikam Mežvidi. Kādu laiciņu padzīvosim mežsarga mājās, un tad jau redzēs, ko tālāk darīt.

—    Tu tā posies, it kā brauktu uz visu vasaru, — māte ieminējās, vērodama lielo mantu saini, ko bāzu mugursomā, — segu, palagu, lieku veļas pāri, puskukuli maizes, olas, sviestu, desu . ..

Vai tiešām viņa ko nojauta?

—    Skolotājs lika, — es taisnojos. — Pārgājienā viss varot gadīties, var iekrist upē un saslapināties. Un Ralfs, pati zini, ēd par diviem.

—    Labi jau, labi, — māte atmeta ar roku. — Pašam vien tos smagumus būs jāstiepj.

Bez īpaša pamudinājuma sacirtu un sanesu virtuvē malku vismaz pāris nedēļām.

—    Kas tev šodien lēcies? — māte brīnījās. — Citreiz ar koku dzenams.

Ja viņa zinātu patiesību, tad gan tik mierīgi nerunātu. Principā es

esmu pret visādu mānīšanos. Bet ko lai iesāk, ja apstākļi tā sagadās. Māte mani uzskata par sīko. Un tagad es pierādīšu, ka protu iztikt viens. Divus gadus krāju naudu mopēdam, tagad būs jāatliek. Ar 68 rubļiem mēs ar Ralfu izvilksim vismaz divus mēnešus. Ēdīsim to lētāko — kartupeļus, maizi, pienu, mežā salasīšu ogas un sēnes. Nav ko lieki audzēt taukus.

Sīki izdomāju bēgšanas plānu — ar autobusu līdz Baložiem, tālāk ar gadījuma mašīnu, tā būs lētāk un drošāk.

4. nodaļa

PAMESTAJĀ MAJĀ. DĪVAINIE ATRADUMI

Sākumā mums ar Ralfu neveicās. Visas mašīnas vai nu brauca uz citu pusi, vai arī bija tā pārlādētas, ka nemaz neapturēja. Un starp šoferiem Jau arī gadās pārākie — sēd tāds dendijs kabīnē baltā neilona kreklā un pat nedomā iežēloties par nabaga ceļiniekiem. Man jau likās, ka nekas neiznāks, kad gabaliņu tālāk nobremzēja «Maz's».

Mēs ar Ralfu ērti iekārtojāmies kabīnē. Ralfs bija vienreizējs, sēdēja tik mierīgi, it kā visu mūžu to vien būtu darījis kā braucis ar mašīnu. Šoferis izrādījās no runīgajiem, tādēļ man vajadzēja uz ātru roku izgudrot pasaciņu par vecmāmiņu, pie kuras braucam pavadīt brīvdienas.

Pēc pāris stundām šoferis piebremzēja. — Man tagad jānogriežas pa labi. Mežvidi tādam zeperim kā tev stundas gājiens, — viņš paskaidroja.

«Maz's», atstādams aiz sevis lielu putekļu asti, pazuda ceļa līkumā. Uzvēlu plecos smago mugursomu, un sākām kātot. Ralfam šāda iešana drīz vien apnika. Viņš te paskrēja man pa priekšu, te, skaļi riedams, pēkšņi metās ceļmalas krūmos. Viņa jutīgajam suņa degunam visapkārt bija milzums jaunu, nepazīstamu smaržu.

Pusdienas laikā nonācām Mežvidos. Nekāds lielais ciems tas nav — dažas mājas no baltiem ķieģeļiem, tādas pašas kā pilsētā, tikai zemākas, veikals, ēdnīca, tālāk pakalnā, kokos ieslēpusies, bijusī barona pils, tagad skola.

Man vēders rūca jau labu brīdi. Arī Ralfs, piegājis pie ēdnīcas durvīm, apstājās kā pielipis, saslēja degunu gaisā un aplaizījās.

Ēdamtelpā pāris vīru kaktā dzēra alu un par mums nelikās ne zinis. Ar milzīgu atvieglinājuma sajūtu nometu mugursomu uz grīdas.

Paēdām karaliskas pusdienas — zupu, kotletes ar kartupeļiem, un es vēl piedevām ķīseli ar pienu. Kāda vecāka sieviete, laikam apkopēja, iznesa Ralfam milzīgu kaulu.

—    Kur tad jūs abi tā iedami? — viņa apjautājās.

—    Apceļojam dzimto zemi, — es izvairīgi atbildēju. Katram jau nevar stāstīt, kāda nelaime mums uzbrukusi, jāievēro konspirācija.

—    Jā, jā, — sieviete nopūtās. — Tas jau tagad modē. Staigā pa ceļiem šurp un turp bariem vien, tikai labuma nekāda. Būtu labāk palīdzējuši uz lauka pastrādāt — i kolhozam būtu labums, i paši kādu rubli nopelnītu. Nevajadzētu visu no vecākiem gaidīt.

Tas būs jāpatur prātā. Ja aptrūks naudas, varēs piepelnīties.

Pēc pusdienām mugursoma šķita vēl smagāka. Bet priekšā vēl tāls ceļa gabals.

Vecajās dzirnavās padzēros un atvilku elpu. Pērnvasar mēs ar māti te pārlaidām nakti. Dzirnavniece, salīkusi tantiņa, pazina māti no kara gadiem. Par laimi, mani viņa neatcerējās. Dzirnavniece pacienāja mūs ar pienu un brīnumgardu lauku rupjmaizi, noglaudīja sunim galvu, novēlēja mums vieglas kājas. Brīnumjauka, labsirdīga vecenīte, droši vien tāda izskatījusies pasaku Laimes māte.

Ceļš ievijās mežā. Pēc trakās svelmes te bija patīkami vēsi. Smaržoja pēc sveķiem. Ralfs brīdi pa brīdim uztraukti ierējās un metās krūmos, laikam saoda kādu meža dzīvnieku. Žēl, ka nepaņēmu līdzi tēva medību bisi, tad par pārtiku nebūtu ko bēdāt. Ralfs dzītu pēdas, es medītu — un cepetis rokā!

Man likās, ka soļojam jau veselu mūžību, bet mežsarga mājas kā nebija, tā nebija. Saule aizslīdēja aiz mežu galiem. Pēdējie stari kā asi šķēpi izlauzās cauri zariem un atdūrās zaļajā sūnā. No kokiem, Ralfa un manis stiepās garas, spocīgas ēnas. Tad viss kā uz burvja mājienu apdzisa. No biezajiem brikšņiem klusiem soļiem zagās tumsa, arvien grūtāk bija saskatīt iebrauktās ceļa grambas. Egļu saknes, cita ar citu savijušās kā mezglaini pirksti, pinās pa kājām. Apklusa jautrās un draudzīgās putnu čalas.

—   Uhū, uhūhuū! — gandrīz vai cilvēka balsī iekliedzās ūpis. Viņam raudulīgi kaut kur pamalē atsaucās dzērves. Koki vējā locīja galotnes un drūmi šalca. Ar spalgu troksni lūza kāds zars. Ralfs, skaļi riedams, pazuda piķa melnajā tumsā.

—    Atpakaļ! — es pavēlēju. Suns, neapmierināti rūkdams, paklausīja.

—    Izturēt! Izturēt! — klusām pie sevis čukstēju. Partizāniem tajā saltajā Jaungada naktī, kad viņi atkāpās pa šo pašu ceļu, taču bija daudz grūtāk. Viņi bija izsalkuši, pārguruši, katru brīdi draudēja ienaidnieka uzbrukums, tomēr nečīkstēja.

Kaut kas neganti spiedās mugurā — laikam konservu kārba. Ja tikai uz brīdi noņemtu mugursomu un atpūstos, mazu maziņu mirklīti? Kājas pašas mani aiznesa zem kuplas egles. Palicis mugursomu pagalvī, labsajūtā atlaidos uz muguras. Sūna šķitās tik mīksta. Suns nogūlās man līdzās.

Mani pamodināja skaļi rējieni. Gluži pārbijies, uztrūkos sēdus un brīdi nesapratnē raudzījos apkārt. Virs manis kā zaļa telts pletās kuplā egle. Ralfs,- nobridies gluži slapjš, mēli izkāris, sēdēja man blakus un priecīgi rēja. Šķita, ka viņš stāstītu: — Es nezinu, kā tev, bet man gan te vnren patīk, plašums visapkārt un brīvība. Pavisam cita lieta nekā tajos /ikmens būros, kurus divkājainie dēvē par mājām. Bet tagad gan esmu Knuži izsalcis.

Ralfs pašķielēja uz mugursomu, no kuras cēlu ārā desas luņķi un maizes donu.

Dienas gaismā mežs vairs nelikās tik baigs un noslēpumains. Pa ceļu lēkāja jautri saules zaķīši, Ralfs pūlējās tos saķert. Visapkārt vīteroja, «vilpoja un trallināja putni.

Ceļš ievijās slīkšņā. Cauri zaru klājienam spiedās brūna purva rāva. I'<igad biju pārliecināts, ka ejam pareizi.

Cik vien tālu sniedzās skatiens, visapkārt bija redzami rīkstes resnuma siklapaini bērziņi, kroplas, sūnām apaugušas priedītes. Vienīgi vaivariņi, uz ciņiem pakāpušies, baltus ziedu čemurus saulei pretim pastiepuši, reibinoši smaržoja. Nez no kurienes saradušies, knišļi bariem vien līda aiz apkakles, degunā, acīs. Aklie dunduri, asiņu smaku saoduši, kā negudri metās uz manām kailajām rokām un stilbiem. Ralfs palēkdamies, zobus klabinādams, mēģināja tos noķert.

—   Cik nu vairs tālu, — skaļi sevi mierināju. — Tūlīt būs līkā priede ar iecirsto zīmi.

Ceļš kāpa kalnā. Purvājs ar vaivariņu dvaku un odu bariem palika aiz muguras. Sākās priedulājs. Un beidzot arī kaķpēdiņām apaugušais paugurs ar žuburaino priedi.

Bet kas tad tas? Zem priedes kaps, glīti apkopts, apsēts ar zālīti. Blakus kapam plāksnīte ar uzrakstu:

ANNA AUZIŅA 1922. — 1.1 1944.

ANDRIS KĀRKLIŅŠ 1921. —1.1 1944.

ŠEIT APGLABĀTI NEPIEPILDĪTI SAPŅI

Pērngad nekā tāda te nebija. Tikai priedes stumbrā bija iecirsta piecstaru zvaigzne. Kapu kopiņa bija gandrīz izzudusi. Mēs ar māti izravējām nezāles, uzlikām mētru un kaķpēdiņu pušķi.

—   Anna un Andris gan pelnījuši, lai viņiem uzceltu pieminekli, — māte toreiz domīgi teica. Kā viņa priecāsies, kad uzzinās, ka kaps tiek kopts! Bet kas to visu paveicis?

Noņēmu mugursomu un atlaidos saulainajā piekalnītē. Ralfs, degunu no zemes neatraudams, kaut ko cītīgi ošņāja. Virs galvas pletās zilzila vasaras debess. Klusums. Un es atcerējos mātes skumjo stāstu:

Anna, Andris un mana māte bijuši klases biedri. Andris aizrāvies ar ķīmiju, Annele lieliski zīmējusi un sapņojusi kļūt par arhitekti — tāpat kā viņas tēvs. Māte nevarējusi vien sagaidīt, kad beigs vidusskolu un sāks pati pelnīt. Studijas toreiz maksājušas bargu naudu, nabaga apkopējas meitai tas nav bijis pa kabatai.

Idiotiska iekārta, vai ne? Dažs labs stulbiķis, kura tēvam biezs naudas māks, drīkstēja studēt gadiem ilgi, bet māte, kaut arī viņa tūkstoš reižu gudrāka, ne.

Tad Latvijā atjaunojusies padomju vara. Mammai vēl tagad acis mirdz, kad viņa atceras tos laikus — kā visi trīs reizē iestājušies komjaunatnē, kā beiguši vidusskolu (mamma ar zelta medaļu), kā gatavojušies studēt. Visu izjaucis karš. Kopā ar citiem komjauniešiem atkāpušies cauri visai Latvijai. Aizmugurē apguvuši kara mākslu. 1943. gada rudenī no jauna pārgājuši Latvijas robežu. Uzdevums — izveidot ienaidnieka aizmugurē partizānu vienību.

Pavisam bijuši septiņi: vienības komandieris un komisārs, Annele un vēl viena no Rīgas — izlūki, radists, mana māte — sanitāre. Andris nesis līdzi spridzekļus.

Apsolītais pavadonis neesot ieradies. Gājuši naktīs pēc kartes un kompasa, izvairīdamies no apdzīvotām vietām. Dienā slēpušies mežos, grauzuši sakaltušo maizi, klāt piekozdami kā zoļāda cieto kūpināto gaļu. Gluži izvārguši viņi satikuši jaunu puisi.

—    Vai jūs nevarētu mums pārdot pāris kilogramu sviesta? — komandieris uz labu laimi jautājis.

—   Jūs nākat par vēlu, vakar visu aizvedām uz tirgu, — svešais atbildējis.

Tā bijusi parole. Jānis viņus gaidījis jau vairākas dienas. Viņš pats tikai pēdējā brīdī izsprucis no šucmaņu ķetnām un paslēpies pie mežsarga Kalniņa.

Pa visiem mežā noskatījuši drošu vietu partizānu nometnei. Tad radiste pārraidījusi šifrētu ziņojumu uz galveno partizānu mītni Baltkrievijā.

Apkārtējos mežos pašas uz savu roku darbojušās nelielas bruņotas vietējo grupiņas. Tās nu visas apvienotas partizānu vienībā, kuru nosaukuši par «Zvaigzni». Drīz vien tā likusi sevi manīt — no sliedēm nolaisti kara ešeloni, gaisā sprāgušas munīcijas noliktavas. Šucmaņiem zeme svi- lusi zem kājām. Ļaudis, kuriem draudējušas briesmas, meklējuši patvērumu pie partizāniem.

īsi pirms gadu mijas Jānis ar dažiem biedriem devies pēc pārtikas, lai Jaungadu sagaidītu ar gardāku kumosu. Apmetušies pie paziņām. Vēlu vakarā skatās — uz mežu brauc mašīna pēc mašīnas, pilnas apbruņotiem kareivjiem un šucmaņiem. No savējiem uzzinājuši, ka paredzēta partizānu tvarstīšana, izlūki pa apkārtceļiem steigušies uz vienību. Bet, kur vien skaties, visur jau fašistu slēpņi. Un vēl, kā par spīti, pie debesīm pilns mēness, viss kā uz delnas. Brīžiem, lai nepamanītu, vajadzējis līst uz vēdera. Beidzot partizānu postenis. Parole: «Vai vilki šeit nav manīti?» Atbilde: «Vakar visus nošāvām.»

Nometnē visi mierīgi gulējuši. Kamēr sacelta trauksme, kamēr saposušies, nominējuši apkārtni, pamale jau sārtojusies. Lai sajauktu pēdas, !)i iduši pāri upei. Arā sals, ūdenī peld ledus vižņi, bet drānas izžāvēt nav laika. No kādreizējās nometnes puses jau dzirdama nikna šaudīšanās. Partizāniem bijis jānes līdzi visa saimniecība un ievainotie, tādēļ neko ātri vis nespējuši paiet, šaudīšana nākusi arvien tuvāk.

— Fašisti tepat aiz purva, — ziņojuši izlūki. Andris brīvprātīgi pieteicies segt pārējos. No uzkalniņa purvs bijis labi pārredzams.

Pārējiem izdevies atrauties no vajātājiem. Vēl ilgi viņus pavadījis kaujas troksnis.

Otrā dienā velti gaidījuši Andri atgriežamies. Tikai tad pamanījuši, ka trūkst arī Annas. Kāds sagūstītais šucmanis vēlāk pastāstījis, ka viņa cīnījusies līdz pēdējai patronai.

Fašisti aicinājuši viņus padoties, solījuši atstāt dzīvus. Aplenkti no visam pusēm, Anna un Andris paši sevi uzspridzinājuši ar rokas granātām.

Šeit apglabāti nepiepildīti sapņi, — cik tas pareizi pateikts.

Andris tagad droši vien būtu ievērojams ķīmiķis. Iespējams, ka tieši, viņam būtu izdevies atrast universālas zāles pret vēzi vai arī izdarīt kādu ritu pasaulslavenu atklājumu. Anna projektētu skaistas pilsētas un namus. Ja vien būtu palikuši dzīvi. Varu saderēt, ka viņiem negribējās mirt. Un tomēr viņi nedomādami gāja nāvē, lai izglābtu citus. Vai tā ir varonība? Laikam gan pati lielākā, kādu vien cilvēks spēj izdarīt.

Māte stāsta, ka mans tētis arī bijis bezgala drosmīgs. 1941. gadā viņš bijis rajona komjaunatnes sekretārs, ļoti labsirdīgs, izpalīdzīgs un dzīvespriecīgs. Partizānu vienībā viņš bijis komisārs. Visi nākuši pie viņa ar savām rūpēm, katram tēvs atradis uzmundrinošu vārdu.

Bet savu mammu es, goda vārds, nevaru iedomāties kā partizāni — tik sīku, vāju… Nesaprotu, kur viņai radās spēks pastiept smago sanitāra somu, mantu maisu un vēl šauteni. Man viena pati mugursoma, un es jau pūšu un stenu.

Ralfs piegrūda mitro purnu man pie rokas un pavēdināja asti — sak, 'ko tu tik ilgi gulšņā. Cik nu vairs tālu.

Piecēlos, nopurināju sausās egļu skujas — un devāmies atkal uz priekšu.

Aiz pastāva paugura priežu sils negaidot atkāpās. Skatienam atklājās brīnum skaista ziedoša pļava un upe, bet tās krastos zaļumos iegrimušas mājas. Uz tām nogriezās ar cūkāboliņu apaudzis, tikko samanāms ceļš. Klāt bijām. Te nu mums vajadzēs abiem kādu laiku padzīvot.

No pamatīgiem baļķiem celto veco dzīvojamo ēku no visām pusēm apņēma ziedoši ceriņu krūmi. Nemanīja nevienas dzīvas dvēseles. Logi un durvis no ārpuses bija aiznagloti ar dēļiem. Man bija krietni vien jānopūlas, kamēr izdevās atlauzt kādu vaļīgāku dēli, izsist rūti un ielīst istabā. Krēslainā telpa oda pēc sasmakuša gaisa un pelējuma. Nodrebinā- jos, tad plaši atvēru abus logus.

—    Ralf!

Ar vienu lēcienu suns atradās man blakus.

—    Te mēs gulēsim, — es, pats sevi iedrošinādams, skaļi teicu un uzsitu uz vecā koka gultā pamestā salmu maisa. Uzvirmoja putekļu mākonis.

Pie otras sienas stāvēja sašķiebies skapis. Čīkstēdamas vērās durvis uz blakus istabu. Nekrāsots, sagraizīts dēļu galds, caurumaini meldru krēsli, ķirmju saēsta kumode ar izvilktām atvilktnēm, pie sienas plauktiņš ar dažām grāmatām — tā bija visa istabas iekārta. Vērtīgākais bija aizvākts, palikušas tikai vecas grabažas.

Pastiepos pēc grāmatām. Tautas kalendārs, 1941. gads. Skolas burtnīcā ķeburainiem burtiem atzīmes: «1941. gada aprīlī Zīļu līcī iestādīta ozolu birzs 0,22 ha platībā. 1942. gadā izdegumā pie līkā bērza 16. kvadrātā — priedītes 0,19 ha. 1943. gadā izcirstas priedes 18 ha platībā.» Skaitlis «18» bija pasvītrots ar trim svītrām.

Noliku burtnīcu atpakaļ plauktā, gan vēlāk būs laika diezgan visu sīkāk apskatīt.

Ralfs, uz grīdas nogūlies, kaut ko laizīja un klusi smilkstēja.

—    Atdod! — es pavēlēju.

Suns paspīdināja baltus zobus un nikni ierūcās. Ko tas varēja nozīmēt? Ne bez pūlēm atņēmu sunim mazu zāļu pudelīti. Tās bija sirdszāles — Cardiovalenum, 15.02. 1970., derīgas līdz 15.02. 1971.

Iesvilpos. Šā gada pildījums. Tātad te kāds ir bijis un varbūt pavisam nesen. Bet varbūt vēl tagad dzīvo? Uz brīdi man, goda vārds, sametās bail.

Tumšajā, piekvēpušajā virtuvē visu klāja bieza putekļu kārta.

Ralfs uztraucies skraidīja apkārt un ošņājās. Brīdi pa brīdim viņš pienāca pie manis, vēcināja asti un smilkstēja, it kā gribētu kaut ko svarīgu pastāstīt. Bet es nekā nesapratu. Cilvēki iemācījušies saprasties ar delfīniem. Būtu labāk mēģinājuši ar suņiem. Zēl, ka man nav tik fenomenālas ožas kā Ralfam. Bet varbūt var to attīstīt, tāpat kā aklajiem attīstās tauste un dzirde? Būs jāaprunājas ar Intu, viņas māte ir ārste ausu, kakla un deguna slimībās.

Bet kas tad tas? Uz galda sērkociņu kārbiņa un pusizmēķēta «Prīmas» paciņa. Ralfs lēkāja man apkārt un mēģināja izraut cigaretes no rokām.

—     Vai liksies mierā! — es apsaucu savu draugu. — Pats redzi, ka neviena nav. Droši vien kāds mežstrādnieks vai mednieks te pārnakšņojis, un mēs abi velti ceļam paniku.

Mana balss tukšajā mājā skanēja kaut kā dobji, spocīgi, likās, aiz muguras kāds stāvētu un visu vēlreiz atkārtotu. Nav ko daudz filozofēt, jāiekārtojas uz dzīvošanu.

MĒS IEKĀRTOJAMlES LAI DZlVO BRĪVĪBA!

Vispirms izstiepu pagalmā gultas maisu un izbēru no tā sapelējušos salmus. Tad pasaucu Ralfu un abi devāmies uz mežu. Te auga sevišķi mīkstas un smaržīgas papardes, uz tām būs labu labā gulēšana. Piebāzu pilnu maisu.

Uzklāju uz gultas līdzi paņemto palagu un segu. No blakus istabas iestiepu veco galdu. Trūcīgi gan, bet dzīvot tomēr varēs. Partizāniem kara laikā dažreiz nebija pat jumta virs galvas.

Izkravāju mugursomu un pārskatīju savus pārtikas krājumus. Divas bundžas tūristu brokastu, trauciņš ar sviestu, puskilo desas, piecas vārītas olas, puskukulis maizes, cukurs, šķipsna sāls. Līdz sestdienai būtu jāizvelk.

Mans vēders jau labu brīdi kurkstēja. Arī Ralfs, saodis gaļas smaržu, prasīja ēst. Nogriezu gabaliņu desas, tas pazuda suņa platajā rīklē kā nebijis. Nolēmu vārīt tūristu zupu, lai iznāk vairāk.

Virtuves kaktā atradu vecu grāpi ar iedauzītu malu. Aizgāju uz upmalu, izberzu grāpi ar baltām smiltīm. Nekas, iztikt varēs. Sausu zaru mežā cik uziet.

Drīz vien katlā jautri burbuļoja ūdens. Zupa bez kartupeļiem vai makaroniem iznāca pašķidra, bet ēst varēja, sevišķi, ja piekoda maizi ar sviestu.

Pārtikas krājumus noslēpu pieliekamajā uz augšējā plaukta. Līdz ar to visi darbi bija padarīti. Vienreizēji! Uzmeklēju dārzā saulainu stūrīti, izģērbos peldbiksītēs un nolikos garšļaukus mīkstajā zālītē. Ralfs nogūlās man blakus un aizvēra acis. Tagad nosauļošos brūns kā nēģeris, pat māte pēc nedēļas mani vairs nepazīs. Inta būs zaļa no skaudības, viņa katru vasaru briesmīgi cenšas iedegt, bet nekas neiznāk: parādās tikai vasaras raibumi kā kapeikas, izbārstīti pa visu ģīmi, — un viss.

Debesīs peldēja balti mākoņu kalni. Viens izskatījās uz mata kā buru kuģis. Kaut varētu tajā iesēsties un apbraukt apkārt zemeslodei! Muļķības! Tad jau simtreiz ātrāk un drošāk ar kosmosa kuģi.

Kad Divdabis lika rakstīt sacerējumu «Par ko es gribu kļūt», gandrīz visi zēni uzrakstīja — par kosmonautu. Vienīgi Andžs un es ne. Andžs ir li.iks uz visādām mašīnām. Tas viņam no tēva. Bet es būšu žurnālists — lapat kā mans tēvs. Skolotājs gan saka, nekas nesanākšot, jo man trūkstot loģiskās domāšanas, manos sacerējumos nereti esot vienā katlā samesti H'in gaļa, gan gumijas zābaki. Mamma apgalvo, ka ar stipru gribu un ne- ntlaidību varot iemācīties ikvienu amatu. Tētis arī jaunībā sapņojis kļūt par lidotāju izmēģinātāju, bet pēc kara kļuvis par žurnālistu. Tas tādēļ, ka viņam karā sabojāta redze. Mums mājās ir bieza mape, kurā glabājas visi tēva raksti. Agrāk māte tos naktīs, kad es gulēju, pārlasīja un slepus apraudājās, bet pēdējā laikā vairs ne. Es arī esmu pārlasījis tēva rakstus, pat vairākkārt, bet nudien nesaprotu, kas tur ko raudāt. Toreiz, tūlīt pēc kara, dzīve gan bijusi daudz, daudz grūtāka. Tēvs raksta, ka Daugavas granīta krastmala bijusi uzarta kā ar milzu arklu, tilti saspridzināti, nebijis gāzes, elektrības, ūdens. Rīdzinieki stāvējuši garās rindās pie nedaudzajām akām. Ja tā padomā, tad ūdens gan laikam cilvēkam pats visnepieciešamākais. Intas mamma apgalvo, ka bez ēdiena cilvēks varot iztikt desmit un vairāk dienu, bet bez ūdens jānomirstot jau pēc trim dienām.

Tēvs kopā ar karavīriem un Rīgas strādniekiem, līdz ceļiem aukstajos dubļos stāvēdami, rakuši vaļā sapridzinātās ūdensvada caurules. Fašisti aiziedami bija cerējuši, ka pilsēta vismaz gadu paliks bez ūdens, ka ziemā aizies -bojā kanalizācijas un centrālapkures ierīces un tūkstošiem namu pārvērtīsies par ledainām alām. Bet nelieši pārrēķinājās. Māte stāsta, ka neesot pagājušas ne divas nedēļas, kad krānos atkal sākušas tecēt dzidrā ūdens strūklas.

Jā, toreiz cilvēks varēja sevi parādīt. Pat skolēni pašaizliedzīgi piedalījušies drupu novākšanas talkās. Bet kas tagad — ar sīkumiem vien jāķē- pājas. Liek grābt pērnās lapas vai mazgāt skolas logus, it kā tas būtu kāds vīrieša cienīgs darbs. Māte un klases audzinātājs gan abi vienā balsī apgalvo, ka neesot tādu vīriešu un sieviešu darbu. Bet ir gan, piemēram, malkas skaldīšana un kartupeļu mizošana. Beigts no smiekliem var palikt, skatoties, kā Inta cērt malku — atvēzējas ar cirvi, piepūš vaigus un liek ar visu spēku, bet garām gan. Beidzamā laikā viņa, jāatzīstas, tomēr ir jau diezgan labi iemanījusies.

Vispār es pats esmu briesmīgi vājas gribas cilvēks. Iesāku no rītiem noberzēties ar aukstu ūdeni — pametu, iesāku vingrot ar hantelēm — pārtraucu. Mūsu klasē visi kaut ko kolekcionē — sērkociņu kārbiņas, pastmarkas, nozīmītes. Es sāku vākt dažādus īpatnējus izteicienus, tādēļ,

ka neviens mūsu klasē tos nevāc. Andžam, piemēram, ir paradums pēc katra vārda iespraust «zin»: «Es, zin, šodien neizrēķināju, zin, mājas darbu, zin, jo bija, zin, jāiet uz futeni, zin.»

Mūsu jaunā skaistā Angliete savukārt iemīlējusi izteicienu: «Do you understand?» Reiz es gara laika pēc pierakstīju viņas stāstījumu un pasvītroju ar sarkanu septiņpadsmit «Do you…». Angliete pamanīja manu zīmīti un briesmīgi nosarka. Pēc tam viņa sarka pēc katra «Do you…».

Bet man drīz vien apnika pierakstīt visādus «saproties», «zin», «klārs» un tamlīdzīgus. Un nebija jau arī nekādas jēgas tādai krāšanai.

Ralfs miegā raustīja kājas, droši vien sapnī dzinās pakaļ kādam zaķim. Pagriezos uz vēdera un sāku raudzīties zālītē sev priekšā. Sika kukaiņu pasaule te dzīvoja savu dzīvi. Oranža mārīte ar četriem melniem punktiņiem uz svārkiem lēni un apdomīgi soļoja pa pienenes kātu uz augšu. Pienenes ziedā nosēdās smaga kamene un sāka pārskatīt ziedlapiņas. Pienene sašūpojās, un mārīte nokrita zemē. Kamene, dūkdama kā ērģeles, aizlidoja. Mārīte spītīgi uzsāka savu ceļojumu no jauna.

Liela, melna skudra stiepa priežu skuju. Pēkšņi ceļā nepārvarams šķērslis — sauss zariņš, ne pārkāpt, ne izlīst pa apakšu. Skudra pamocījās, pamocījās, tad palaida vaļā skuju un sāka signalizēt ar taustekļiem. Nez no kurienes piesteidzās otra skudra. Kopīgiem spēkiem abas pārvilka nesamo pāri šķērslim. Pirmā skudra turpināja savu ceļu, otrā devās atpakaļ. Nez kā viņas spēj sazināties? Ar ultraskaņas viļņiem, vai?

2ēl, ka man nav tādas raidiekārtas. Tad es vakarā paziņotu mātei: «Neuztraucies, esmu sveiks un vesels. Ar mani nekas nenotiks. Atgriezīšos rudenī. Nemeklē, tas būtu veltīgi. Esmu noslēpies tādā vietā, kur pat slavenais detektīvs Šerloks Holmss mani neatrastu.»

Bet tagad vajadzēs aizsūtīt mātei kādu ziņu. Viņai slima sirds, nedrīkst uztraukt. Vēstuli uzrakstīšu rīt, šodien nav ko, jo māte mani gaida mājās tikai vakarā.

Aizvēru acis un atspiedu galvu plaukstās. Ja visu to uzrakstītu, ko cilvēks pa dienu izdomā, interesanti, cik bieza grāmata iznāktu? Kādreiz droši vien izgudros domu pierakstīšanas aparātu, kaut ko līdzīgu magnetofonam. Bet vispār tas būtu briesmīgi, jo dažreiz mēs izfantazējam tādas lietas…

Ralfam bija apnicis gulēt. Uzslējies sēdus, viņš ar mitru purnu bakstīja man muguru. Jāmet sauļošanai miers, citādi pirmajai dienai būs par daudz.

Brīvība tomēr ir ļoti laba lieta. Gribi — guli, gribi — celies augšā. Ne

viens tev nesaka: «Reini, vai tu angļu valodu izmācījies? Reini, aizskrej pēc sviesta un piena, Reini, izdari to un izdari šo!»

Abi ar Ralfu apstaigājām mājas tuvāko apkārtni. Aiz dzīvojamās ēkas atradās veci akmens pamati un apdegušu baļķu atliekas. Pašā vidū kupla ābele kā rožainu sniegu birdināja pēdējās ziedlapiņas. Upes krastā, krūmos ieslēpusies, atradās pirtiņa. Durvis bija rūpīgi aizsietas ar drāts galu, mazajam lodziņam priekšā zirnekļi aizauduši tīklus — gluži kā aizkarus. Pirtiņā asi oda pēc dūmiem. Ar tiem šķita piesūkušies gan laukakmeņu krāsns, gan sienas un grīda. Uz lāvas atradās pamests, apdrupis koka ķipītis, tam blakus veca lelle ar vienu kāju. Paņēmu to rokā, no sairušās drānas izbira zāģu skaidas. Droši vien tā bija nogalinātā mežsarga meitiņas lelle.

Atcerējos mātes stāstu, un man sametās baigi.

Izrēķinājušies ar Annu un Andri, fašisti un pašmāju šucmaņi aplen-

kuši mežsarga māju. Viņi cerējuši te pārsteigt partizānus, bet smagi pievīlušies. Pārskaitušies par neveiksmi, nošāvuši mežsargu Kalniņu, viņa sievu un trīs gadus veco meitiņu, aizdedzinājuši kūti, dzīvojamo ēku un aizgājuši.

Kad partizānu izlūks otrā rītā ieradies pie sava sakarnieka, viņš abus vecākus atradis mirušus. Māte kā sargādama bija uzgūlusies bērnam. Kūts ar visiem lopiņiem nodegusi, bet māja, kā par brīnumu, gandrīz neskarta. Izlūks jau gribējis doties prom, kad izdzirdis vāju kunkstienu. Bērns, izrādījies, bijis tikai ievainots.

Interesanti būtu uzzināt, kas noticis ar to meiteni. Patiesībā viņa tagad vairs nav meitene, bet gan pieaudzis cilvēks, jo kopš tās nakts pagājuši jau divdesmit septiņi gadi. Mana mamma atcerējās, ka bērnu paņēmusi kāda zemnieku sieva, bet, vai viņš izdzīvojis, to nezināja pateikt.

Nokāpām pie upītes. Palūkoju ūdeni ar roku — nekas, var iztikt. Ieme- tos ar visu augumu, elpa aizrāvās, cik auksts. Bet tas tā tikai pirmajā mirklī; kad pieradu, tad nemaz vairs negribējās nākt ārā no ūdens.

Izrādījās, ka arī Ralfam patīk peldēties. Sarīkojām sacīkstes, kurš ātrāk. Uzvarēja Ralfs.

Saule pamazām nogrima pārupes mežos. Tūlīt kļuva dzestrs.

Kopā ar Ralfu notiesājām pusdienas zupas atliekas un pa rikai maizes. Nav ko izlaisties ēšanā. Bez tam vakaros nemaz neesot veselīgi daudz ēst, citādi naktīs mocot murgi.

Palīdu zem segas. Ralfs ierīkojās uz grīdas blakus gultai. Krēsloja. Visapkārt neparasts klusums. Nedārdēja garāmbraucošie tramvaji, nerūca automašīnas, neskanēja radio — vispār nebija neviena no tik pierastajiem pilsētas trokšņiem. Lejā, upmalas krūmājā, nedroši iepogojās lakstīgala, tai pievienojās otra, un drīz jau skanēja vesels lakstīgalu koris. Kaut ko tik skaistu savā mūžā nebiju dzirdējis, goda vārds.

Māte droši vien pagatavojusi gardas vakariņas un gaida mani pārbraucam. Bet varbūt Vija vai Inta jau paguvušas izklačot, ka es ekskursijā nemaz nebija. Rīt noteikti jāaiziet uz tuvāko telefona centrāli un jāpiezvana mātei uz darbu. Nē, zvanīt tomēr nedrīkst, jo tad jau mani momentā atklās. Tad jau labāk iedot vēstuli kādam garāmbraucošam šoferim, lai iemet to Rīgā pastkastītē.

Krūtis un mugura dega kā ugunī, laikam biju par daudz cepinājies saulē. Papardes dūrās sānos un neļāva aizmigt, bet to varēja pieciest. Galvenais, ka mēs ar Ralfu bijām kopā un neviens mūs nevarēja izšķirt.

6. nodaļa

ARI MŪSU DIENĀS VAR BŪT ROBINSONI.

NOSLĒPUMAINĀ KANNA

Pamodos, kad bija jau liela diena. pulkstenis, kā par spīli, bija apstājies, vakarā aizmirsu to uzvilkt. Suņa nebija, acīm redzot, izlēcis pa vaļējo logu.

— Ralf! Šurp! — es, pagalmā izgājis, skaļi saucu.'Mežā atskanēja atbalss.

Tā tik vēl trūka. Palikt vienam šajā pamestajā nostūrī, goda vārds, man nebija nekādas patikas.

Ralfs atgriezās pēc krietna brīža, nobridies gluži slapjš, un jau pa gabalu līda uz vēdera, laikam palaidnim slikta sirdsapziņa. Bet es biju tik laimīgs, ka man nenāca ne prātā rāt suni.

Paēdām brokastis. Es — vārītu olu, Ralfs — sviestmaizi ar desu.

Maizi tomēr briesmīgi ātri apēd. Skaidrs, ka līdz sestdienai neiztiksim, palikusi pavisam maza doniņa. Derētu arī kartupeļi. Bet kur tos izraut? Mežvidos labāk nerādīties.

Interesanti būtu uzzināt, kurp aizved fneža ceļš, pa kuru mēs nācām šurp. Māte, kas kara laikā šajos mežos nodzīvojusi gandrīz gadu, apgalvoja, ka tas nobeidzoties ezera klānos.

Paņēmu mugursomu, uzsvilpu Ralfam — un devāmies ceļā. Soļojām pāris stundu, bet mežam — ne gala, ne malas. īsts partizānu novads. Priedes slaidas, kaparbrūniem stumbriem, krietni jāatgāž galva, lai galotnē ieraudzītu skuju vainagu. Zem kājām baltais ķērpis un brūklenāju mētras. Tad starp priedēm pazibēja pa eglei, bērzam, apsei, priežu silu pamazām nomainīja jauktu koku vēris, pieaudzis ar papardēm, zaķskābenēm, melleņu mētrām.

Pēkšņi Ralfam uz muguras sacēlās spalva un viņš ierūcās. Tālumā dzirdēja suņu rejas un govju māvienus.

Nelielā meža pļavā, apaļā kā bļoda, ganījās vesels ganāmpulks ragaiņu.

No kolhoza ganes — pavecākas sievietes ievācu nepieciešamo informāciju.

Pusstundas gājienā būšot klajums un tajā māju puduris — Mcžabrikšņi, Upesbrikšņi, Lielbrikšņi, Mazbrikšņi un Kalnabrikšņi. Veikala tur neesot, pasta nodaļas arī ne. Reizi nedēļā atbraucot autoveikals, kas atvedot maizi, cukuru, sāli un vēl šādus tādus pārtikas produktus. Līdz kolhoza centram cauri mežam esot kādi desmit kilometri.

Patiešām kolosāli atpalicis nostūris — ne elektrības, ne kino, ne teātra. Te nu gan neviens mūs nemeklēs.

Bet ja nu kāds noprasa, no kurienes mēs ar Ralfu un ko mēs te meklējam? Tad teikšu, ka esmu atbraucis ar klasi ekskursijā. Mani iecēluši par sagādnieku, tādēļ man jānopērk kartupeļi, putraimi, piens, speķis un vēl šis tas ēdams. Bet ja taujās, kur mēs apmetušies? Teikšu patiesību, ka dzīvojam mežsarga mājā.

Beidzot koki pašķīrās un ceļš izveda klajumā. Tajā patiešām bija pieci māju puduri. Katras mājas ceļa galā uz paaugstinājuma nolikta pa kannai. Kas tad tie par jokiem?

Pacēlu vienai kannai vāku — piens. Man pēkšņi tā sagribējās piena, ka mirsti kaut vai uz līdzenas vietas nost. Ielēju kannas vākā mazu lāsīti. Vienreizējs! Tāda piena Rīgā, goda vārds, nav. Ralfs nolaizījās un skaļi ierējās. Kuš, negantniek, pieķers mūs nedarbos, ko tad? Ielēju arī Ralfam malciņu. Zināms, nebija labi tā ņemt bez atļaujas, bet kam lai paprasa?

Tuvākajās mājās nemanīja nevienas dzīvas dvēseles. Tikai ruds runcis pinās man pa kājām un nikni šņāca uz Ralfu.

Kaimiņu mājā — Kalnabrikšņos man palaimējās. Saimniece izrādījās laipna un valodīga. Viņa tūlīt ņēmās mani sīki izprašņāt. Labi, ka iepriekš biju izdomājis, ko atbildēt.

—    Vai tad jūsējie arī meklē to kannu? — viņa apjautājās.

—    Kāda kanna? — nekā nesapratu.

Saimniece pastāstīja, ka pie viņas vairākkārt esot bijuši kaut kādi sveši cilvēki. Reiz pat atveduši līdzi veselu baru bērnu un pamatīgi iztaujājuši viņu un kaimiņus par kara laika notikumiem. Ilgi esot rakņājušies pa mežu un meklējuši partizānu zemnīcu. Tajā esot aprakta kanna ar svarīgiem dokumentiem.

—    Vai tad atrada arī? — es uztraucos.

—    Nav gan dzirdēts, — saimniece nogrozīja galvu. — Tik daudz gadu jau pagājis. Būtu dzīvs mežsargs Kalniņš, viņš jau gan zinātu. Mežsargs pazina mežu kā savu kabatu.

Labā sieviete piebēra manu mugursomu ar kartupeļiem, piespieda paņemt putraimu kulīti un piedevām vēl iedeva kannu, pilnu ar pienu. Viņa atteicās pat no samaksas, bet tā nu es nebiju ar mieru.

Pajautāju, kā steidzīgi nosūtīt vēstuli uz Rīgu. Izrādījās, tas ir pavisam vienkārši — jānoliekot konverts blakus piena kannām, piena vedējs to

aizvedīšot līdz kolhoza centram, un no turienes katru dienu mašīnas braucot uz Rīgu.

Atvadījos no laipnās saimnieces un apsolījos pēc pāris dienām atkal atnākt.

Ko nu bēdāt, ar kartupeļiem un pienu badā nenomirsim.

Atceļš šķita krietni vien garāks. Smagā soma novilka plecus. Ik pēc brīža bija jāatpūšas. Bet tas nekas, nekur jau nebija jāsteidzas.

Interesanti, kas tā par kannu un kas tajā atrodas? Par slepeno zemnīcu māte man stāstīja pērnvasar. Tajā viņi slēpušies pēc niknajām Jaungada nakts kaujām. Mēs pat mēģinājām zemnīcu atrast, bet tas mums neizdevās. Taču par kannu māte neteica ne vārda. Un kas tie par ļaudīm, kas taujājuši un meklējuši? Varbūt kannā apslēptas dārglietas un kāda zagļu banda to uzzinājusi? Un noslēpumainā zāļu pudelīte? Un «Prīmas» paciņa? Zagļi tātad ir izložņājuši arī mežsarga māju.

Pirms gulētiešanas krietni nostiprināju durvis un aizvēru logus — drošs paliek drošs. Labi, ka suns tepat blakus.

Jocīgi tā mitināties vienam pašam meža vidū kā Robinsonam Kruzo uz neapdzīvotās salas. Man bija pat savs Piektdienis — Ralfs. Apsvēru, vai neiekārtot sev īstu saimniecību. Varētu uzrakt zemi, iedēstīt kāpostus, kartupeļus un citas saknes. Varbūt izdodas pat noķert un nobarot kādu meža cūkas sivēnu. Nav vērts, kamēr tas izaugs, manis te vairs nebūs. Līdz rudenim Ralfa saimnieks būs aprimis, tad varēs braukt atpakaļ uz Rīgu. Bet pirms tam man jāatrod slepenā partizānu zemnīca.

Mamma stāstīja, ka tā esot bijusi uzkalniņā, netālu audzis milzīgs žuburots ozols. Mežsarga mājas apārtnē nebija vērts meklēt, te auga tikai priedes. Abi ar Ralfu devāmies dziļāk mežā. Stiga bija aizaugusi visādām zālēm, nātrēm un avenājiem. 2ēl, ka ogas vēl zaļas, būtu varens saldais ēdiens.

Mežs pusdienas tveicē bija kā sastindzis. Nekustējās ne skujiņa. Smaržoja pēc sveķiem. Putni pieklusuši, diezin vai arī tie guļ diendusu? Vienīgi dunduri, velna izdzimums, šaudījās, pretīgi dūkdami, un kā uzburti krita uz manas muguras.

Cik ilgi var soļot pa pašu saules karstumu? Nogriezos no stigas biezoknī. Te pavisam cita lieta — patīkama ēna, vēsums, un arī iešana pa sūnu daudz vieglāka.

Klasē nu jau visi droši vien zināja par manu pazušanu, jo varu saderēt, ka mammai pirmais gājiens bija pie Divdabja. Zēni, protams, pārliecināti, ka esmu aizlaidies uz dienvidiem, jo tur silts un vieglāka iztikšana. Vienīgi Inta varbūt nojauš patiesību, jo viņa mani pamanīja tajā rītā, kad mēs bēgām uz šejieni.

Puscēlienu noblandījos pa mežu, bet uzkalnīti ar dižo ozolu kā nemanīju, tā nemanīju.

Sīka, starp melleņu mētrām un papardēm tikko samanāma taciņa noveda pie stāvas kraujas. Turēdamies pie lazdu zariem, nošļūcu lejā. Starp koku saknēm burbuļoja neliela upīte. Tā nu gan te uzradusies īstajā brīdī, gluži kā pēc pasūtījuma, jo man mute no slāpēm jau labu laiku bija gluži sausa un mēle lipa pie aukslējām. Ralfs, purnu ūdenim piegrūdis, laka tik cītīgi, it kā gribētu viens pats visu ūdeni izdzert. Meklēdams dziļāku'vietu, kur nopeldēties, bridu pa straumi uz augšu. Krūmos pavīdēja kaut kas iesārts. Tā bija varena smilšakmens klints, kurā straume izgrauzusi nelielu alu. Ūdens te bija dzidrs un caurspīdīgs, dibenu klāja balta smilts. Mazas zivtiņas ziņkārīgi riņķoja ap manām kājām. Dūkdama kā mazs reaktīvs iznīcinātājs, atlidoja spāre un nosēdās uz manas rokas.

Labāku peldēšanās vietu neatrast. Nogurums pazuda kā ar roku atņemts.

Koku ēnas kā šauri tumši dvieli klājās pāri sūnām un mētrām. Vajadzēja doties uz mājas pusi. Bet kur tā puse ir? Bijām apmaldījušies.

Tagad tikai bez panikas! Jādarbojas ar galvu. Bioloģijas skolotāja mācīja: sūna kokiem aug ziemeļu pusē. Pa labi tātad ir rīti, pa kreisi vakari. Bet mežsarga mājās saule nogrima aiz upītes. Tātad jāiet tieši pretim rietošajai saulei. Drīz vien bijām uz stigas — un pa to taisni vien līdz mežsarga mājai. Es jau teicu: ja cilvēkam galva uz pleciem, viņš nekad nepazudīs.

Todien nepaveicās. Un kas par to? Tie, par kuriem ieminējās Kalna- brikšņu saimniece, arī nekā neatrada. Bet es nelikšos mierā. Vienreiz taču cilvēkam jāpierāda pašam sev, ka viņam ir griba un uzņēmība un visādas citādas labas īpašības, piemēram, neatlaidība.

Sestdienā atkal kātojām uz Brikšņiem. Pēkšņi bija uzradusies briesmīga kāre pēc gaļas. Arī maizes nebija ne kripatas. Izrādījās, ka viens cilvēks un viens suns tomēr apēd diezgan daudz. Mājās, kad par visu rūpējās mamma, to kaut kā nemanīja.

Pie autoveikala vairākas sievas par kaut ko skaļi trieca. Varbūt pa- gaidīt? Bet ja nu viņas tā tērgā līdz vakaram?

Sievietes apspriedās par kaut kādām kāzām un nepievērsa man ne mazākās vērības. Vienīgi Kalnabrikšņu saimniece vēlīgi atņēma manu sveicienu.

Sapirkos pilnu mugursomu. Ar to mums abiem jāiztiek līdz nākamajai sestdienai, citādi bankrots klāt.

Netālu no mežsarga mājām Ralfs sacēla purnu gaisā, ar troksni ievilka gaisu un dusmīgi ierūcās. Izgājām klajumā.

Bet kas tad tas?

7. nodaļa

No dūmeņa vijās tieva dūmu strūkliņa. kāds rīkojās pa mūsu mājām kā pa savējām. Varbūt tas pats, kurš aizmirsa cigarešu paciņu un sirdsdrapes?

Ralfs, saspicējis ausis, raudzījās man acīs. Ko nu darīt? Saņēmu suni iiiz kakla siksnas un ar lielu līkumu aizlavījos līdz pirtiņai. Noliku mugursomu, ieslodzīju Ralfu un pats uzmanīgi žagos tuvāk mājai.

Pagalmā saimniekoja divi — sīks skuķis ar tievām kā peļastes bizītēm un puika manā vecumā. Abiem mugurā bija armijas parauga blūzes un galvā pilotkas. Skuķim blūze bija vismaz divas reizes par platu un pilotka krita uz acīm. Atrotījusi piedurknes, meitene cītīgi lobīja kartupeļus. Puika stiepa no meža sausus zarus un krāva pagalma vidū kaudzē.

—  Re, Aivar, cik labi! — skuķis priecājās. — Izcepsim vēl ugunskurā desiņas, iznāks varenas vakariņas. Tomēr savādi, ka pamestās mājās atrodas kartupeļi.

—    Kas tur savāds! Skaidrs, ka te kāds apmeties uz dzīvošanu. Un cilvēkam taču jāēd, — puika atteica.

Mani kartupeļi, kurus es ar tādām pūlēm stiepu no Kalnabrikšņiem! Nu, pagaidiet vien, to jūs nožēlosiet!

Pagalmā ienāca desmit, nē, divpadsmit bērnu un divi pieaugušie. Visi bija apkrāvušies ar pamatīgiem nesamajiem.

Priekšgalā soļoja padzīvojis vīrietis — garš un tievs kā maikste, tērpies izbalējušā karavīra blūzē un formas biksēs, aiz viņa vēl pajauna sieviete raibā vasaras kleitā ar sandalēm kājās. Sīkais skuķis ar peļastītēm piegāja pie vīrieša, izstiepās kā stīga un pielika roku pie pilotkas:

—   Biedri komandieri, supersensacionāls notikums! Nometnes teritorijā atklāts ienaidnieks. Istabā uzklāta gulta, pieliekamajā kartupeļi.

—   Kādēļ tad, Rasmiņ, uzreiz ienaidnieks? — sieviete iesmējās. — Varbūt kāds mežstrādnieks vai tūrists apmeties uz pāris dienām.

—    Nekā, skolotāj! Mēs ar Aivaru uzgājām upmalā smiltīs pēdas — 38. numurs, Aivars pārmērīja. Tik mazas kājas pieaugušam vīrietim nav. Un blakus kaut kāda noslēpumaina zvēra ķepu nospiedumi. Smiltis sajauktas, it kā tur kaut kas būtu cīnījies.

—    Varbūt vilks? Rūpīgi pārmeklējiet visu apkārtni un nekavējoties ziņojiet! — komandieris pavēlēja.

Zēni un meitenes pajuka uz visām pusēm. Es tupēju krūmu pudurī ne dzīvs, ne miris. Un ja nu viņi aiziet arī uz pirtiņu un atrod Ralfu? Vai arī suns, izdzirdis troksni, pats sāk riet?

Skolotāja un vīrietis, nostājušies tieši blakus krūmu pudurim, sarunājās.

—    Biedri Janson, — skolotāja teica, — es neticu, ka tas būtu mežstrādnieks. Tie vienmēr brauc darbā kolektīvi, ar mašīnām. Varbūt tas ir kāds noziedznieks, kas izvairās no soda?

Dzirdot pieminam Jansona vārdu, man, goda vārds, kļuva nelabi ap dūšu — Ralfa agrāko saimnieku ari tā sauca.

—    Nebaidieties, biedrene Kalniņa, — vīrietis mierināja skolotāju. — Mūsējo ir pārāk daudz. Labs cilvēks ar tīru sirdsapziņu pats ieradīsies, bet ļaunais, mūs pamanījis, muks pa gabalu.

Tas nu bija tā kā mērķēts uz mani. Vai es esmu labs vai ļauns? Nekādu noziegumu izdarījis es neesmu, vienīgi aizbēgu no mājām. Bet tas jau nav nekāds noziegums, jo māte tagad jau zina, ka esmu sveiks un vesels.

—    Pārgulēsim virtuvē un otrajā istabā, — skolotāja teica, — bet tā svešā istabu neaiztiksim. Varbūt viņš pārnāk vēlu naktī un nekā nemana. Tad mēs viņu miegā notversim.

Man sanāca smiekli. Naivā!

—    Jums, biedrene Kalniņa, ir kaut kas no slavenā detektīva Šerloka Holmsa, — Jansons pazobojās.

Cits pēc cita atgriezās izlūki un ziņoja, ka nekas aizdomīgs neesot atrasts. Vienīgi dārzā vienā vietā izmīņāta zāle un upmalā atrasts ziepju trauciņš ar peldu ziepēm.

Laikam arī man jau sākas skleroze — tāpat kā manai mammai. Ziepes es aizmirsu no rīta mazgājoties.

—    Jāpošas naktsguļai, — skolotāja izrīkoja.

Jansons aizsūtīja zēnus uz mežu pēc egļu zariem un papardēm. Meitenēm uzdeva rūpēties par vakariņām. Tad abi aizgāja.

Man viena kāja bija pavisam notirpusi, dūra kā ar adatām.

Meitenes tepat blakus krūmam izklāja zālītē lielu vaskadrānu, salika bļodiņas, maizi, sviestu. Citas dūra uz iesmiem desiņas.

Pamazām satumsa. Mēģināju aizlavīties prom. Bet kur nu, ja mūžīgi kāds staigā iekšā un ārā.

Atgriezās zēni un sanesa mājā veselus skuju un paparžu kalnus. Ierīkojās uz palikšanu. Bet es? Varbūt viņi drīz aizvāksies? Vienīgā cerība, citādi man vakars.

Biedrs Jansons aizdedzināja ugunskuru. Pagalmā kļuva gaišs kā dienā. Rasma ar peļastītēm iznesa pilnu grāpi kūpošu kartupeļu. Manus kartupeļus! Sāka smaržot pēc ceptām desām. Man mutē saskrēja siekalas un vēderā sāka rūkt. Baidījos, ka neizdzird. Kopš brokastīm nebiju ēdis.

Mēģināju lēnām pa otru pusi izmukt, bet, līdzko pakustējos, krūms salīgojās un skolotāja Kalniņa sāka aizdomīgi blenzt uz manu pusi.

Visi metās uz ceptajām desiņām tā, it kā mēnesi būtu badojušies, bet man nekas cits neatlika kā tikai noskatīties. Rasmiņa Peļastīte, nosēdusies man tieši deguna priekšā, knibinājās ap desiņu. Tad pēkšņi, kaut ko atcerējusies, viņa ieskrēja istabā. Es pietupos, lēnām izstiepu roku un paņēmu desiņu. Pārējie, aizņemti ar ēšanu, nekā nemanīja.

Meitene atgriezusies, desu neatradusi, pārmetoši paskatījās uz blakus sēdošo puiku un nicinoši noteica:

—    Tu, Aivar, esi badmira.

—   Vai tev nečūkst? — Aivars pielika pirkstu pie deniņiem un nesapratnē paraustīja plecus.

Vai tā bija zagšana vai ne? Es domāju, ka ne, jo, pirmkārt, es biju vairāk izsalcis nekā tas skuķis un, otrkārt, tieši viņa pievāca un izvārīja visus manus kartupeļus. Kā tu man, tā es tev.

Paēduši visi sasēdās draudzīgā pulciņā apkārt ugunskuram.

—   Komandiera dziesmu! — Peļaste norīkoja un tūlīt pati arī uzsāka: «Reiz cēlās strēlnieks sarkanais …»

Biedrs Jansons sēdēja blakus Aivaram un domīgi raudzījās, kā dzirksteles traucās augšup. Ugunskura gaismā viņam pie krūtīm mirdzēja ar celuloīdu pārklātas ordeņu lentītes. Tās visas es zināju no galvas, jo tieši tādas pašas bija piespraustas pie tēva ģīmetnes blakus manai gultai. Tikai mans tētis tur vēl bija pavisam jauns, bet biedram Jansonam mati nosirmojuši un divas dziļas rievas stiepās no deguna uz mutes kaktiņiem. Citādi viņš izskatījās ļoti simpātisks.

Man, goda vārds, daudz labāk patiktu sēdēt viņiem blakus pie ugunskura, nekā tā slapstīties krūmos. Bet ko lai dara, ja tāds ir liktenis. Jāmanās labāk prom, kamēr dziesma nav beigusies. Bioloģijas skolotāja kādreiz stāstīja, ka daži putni, piemēram, medņi un rubeņi, dziedāšanas laikā kļūstot gluži kurli un akli. Būtu labi, ja ar cilvēkiem notiktu tas pats. Lēnām uz vēdera izlīdu no krūmiem. Izdevās! Šie tik dziedāja un nekā nemanīja.

Ralfs, izdzirdis manus soļus, klusām iesmilkstējās. Zelts, ne suns, saprot, ka nedrīkst trokšņot. Abi krietni paēdām. Laime, ka mugursoma ar produktiem un naudu atradās pie manis. Kamēr šie te dzīvos, man būs- kaut kur jāpazūd.

Bet vispirms vajadzēja izpētīt, kādēļ viņi šeit ieradušies un cik ilgi domā palikt.

Uzstūmis Ralfu uz pirtslāvas, atspiedu galvu pret viņa sāniem un ierīkojos uz gulēšanu. Suns it kā mierinādams pārlaida silto mēli man pār vaigu. Lai arī tikai dzīvnieks, tomēr saprata, ka man pašreiz grūti.

Kad pamodos, debesis virs koku galiem jau sārtojās. Aiz upes gūlās

balti miglas lēveri. Iemetos saltajā ūdenī, un miegs uzreiz pārgāja. Iebāzu kabatā maizes gabalu un desu, piekodināju Ralfam, lai sēd klusi kā pelīte, un žagos uz mājas pusi. Jāuzmanās — droši vien viņiem izlikti posteņi.

Kā tad — viens snauda, sakņupis uz lievenēm. Ierīkojos savā novērošanas postenī. No mājas puses mani nosedza kupls peoniju krūms, kas jau riesa pumpurus. Reibinoši smaržoja ceriņi. Sētnieces vecmāmiņa apgalvoja, ka, jo vairāk ziedlapiņu atrodot, jo lielāka laime sagaidāma, vajagot tikai ziedu norīt tukšā dūšā. Un man tieši acu priekšā viens astoņ- nieks un vēl divi sešnieki. Es, protams, neesmu māņticīgs, bet drošs paliek drošs, ziedus apēdu.

Nočīkstēja mājas durvis, un uz lieveņa iznāca biedrs Jansons. Miegamice tūlīt uzlēca kājās.

— Biedri komandieri, manas dežūras laikā no četriem nulle nulle nometnes teritorijā viss kārtībā.

2ēl, ka es viņu kārtīgi neizāzēju.

Biedrs Jansons aizgāja uz upi mazgāties. Pa to laiku no istabas izvilkās vēl divi, berzēja acis un žāvājās.

—    Re, — viens no viņiem pēkšņi ierunājās, — te kāds staigājis apkārt ceriņu krūmiem.

Man metās aukstas kājas. Pavisam biju piemirsis, ka zālē liela rasa.

—    Vai tu, Jāni, tur bradāji? — otrs pratināja posteni.

—    Jā, — Jānis apliecināja.

Ko gan citu viņš varēja teikt? Neies taču atzīties, ka dežūras laikā gulējis. Tad saskrēja vesels bars un nopēdoja zāli no vienas vietas. Biju glābts tik ilgi, kamēr kādam ienāks prātā ieskatīties ceriņu krūmā.

Iznāca Aivars ar tauri un deva signālu: «Celties!»

Visi nostājās ierindā — vienā galā skolotāja, otrā — Rasmiņa. Pavisam bija pieci zēni un septiņas meitenes. Puikas izskatījās tā nekas, bet meitenes armijas formas blūzēs un biksēm kājās likās varen jocīgas.

Apaļīgs skuķis ar dzelteniem, cirtainiem matiem un zvaigzni uz blūzes piedurknes nokomandēja:

—    Mierā!

Tad viņa piegāja pie biedra Jansona un ziņoja:

—    Mežvidus skolas jauno novadpētnieku vienība gatava izpildīt uzdevumu. Ierindā divpadsmit dalībnieku. Ziņo vada komandiere Zane Zīle.

—   Brīvi! — Biedrs Jansons izvilka no plecā pakārtās planšetes kādu papīru un noklāja zemē. Visi saklupa apkārt. Labu brīdi viņi par kaut ko klusām apspriedās. No šejienes nevarēja nekā ne dzirdēt, ne redzēt. Dusmās jākož vai pirkstos. Kad nevajag, viņi lien man vai mutē, bet tagad, tik svarīgā momentā, aizvācas prom.

Beidzot biedrs Jansons piecēlās un salocīja papīru:

—    Uzdevums skaidrs?

—    Skaidrs! — visi atkliedza un tad iegāja mājā brokastot. Arī es izvilku no kabatas maizes gabalu, desu un iestiprinājos.

Neko ilgi šie vis neēda, izmetās atkal pagalmā un nostājās rindā. Dažam pār plecu bija lāpstas, citiem rokās ērmoti gari iesmi.

—    Uz labo! Soļos — marš! — biedrs Jansons nokomandēja.

Baigā disciplīna, neko teikt. Visa grupa pazuda mežā. Tikai vada komandiere Zane saviebusies noskatījās pakaļ. Viņai un Jānītim — Miegamicēm šodien, acīm redzot, bija nometnes dežūra.

Zane trenkāja nabaga puiku gan šurp, gan turp. Taisni nelabi palika, skatoties, kā tas antiņš paklausīja bez ierunām. Ar mani gan viņa tā neizrīkotos, kaut arī tūkstoškārt būtu vada komandiere. Jānītis ar katlu rokā aizdiedza uz upmalu. Zane iznesa no istabas baltu papīra lapu un piesprauda pie lieveņa. Tad par abiem stenēdami un pūzdami iznesa vecas lielas durvis un pieslēja pie sienas. Jocīgi, ko viņi ar tām iesāks? Miegamice paņēma cirvi, un abi aizgāja uz mežu.

Arī man bija laiks izgaist. Tie abi ķēpāsies tepat pa māju, gatavos pusdienas un tā tālāk. Bet vispirms jāizpēta, kas tas par papīru pie lieveņa staba.

«Mežvidus astoņgadīgās skolas jauno novadpētnieku vienības kaujas lapiņa Nr. 1.» bija rakstīts sarkaniem burtiem. Tālāk teksts: «Šodien mēs sākam operāciju «Kanna». Tas būs ļoti svarīgs un atbildīgs uzdevums, kuram mēs gatavojāmies visu ziemu. Savākts daudz dokumentu, pierakstītas cīnītāju un aculiecinieku atmiņas. Ceru, ka visi operācijas dalībnieki būs disciplinēti un strādās no sirds. Vēlu sekmes! Kādreizējais partizānu nodaļas «Zvaigzne» izlūks Jānis Jansons.»

Tālāk bija rakstījusi Zane: «Ierosinu par nometnes devīzi izvēlēties vārdu «nečīkstēt». Mūsu tēvi kara laikā cieta badu, salu un nebaidījās pat atdot savas dzīvības. Viņi uzvarēja, un mums jābūt viņu cienīgiem.»

Aizmugurē atskanēja balsis. Zane un Jānis nāca atpakaļ, stiepdami pār pleciem varenu mietu.

Aizlavījos uz pirtiņu. Ralfs aiz prieka mani gandrīz vai nogāza no kājām. Viņš cerēja, ka izlaidīšu viņu ārā. Tev, draudziņ, vēl mazliet jāpaciešas — man vispirms jāizpēta, ko viņi tur mežā dara, — es mierināju Ralfu.

Pabaroju suni un, aiz saites turēdams, aizvedu uz upi padzerties. Pēc tam vilkšus aizvilku atpakaļ uz pirtiņu, — suns, kājām pret zemi atspēries, pretojās.

— Pēcpusdienā, — es viņam apsolīju, — tad abi paiesim uz Brikšņu pusi un pamatīgi iztrakosimies.

Ralfs palīda zem pirtslāvas un pat nepaskatījās uz manu pusi — apvainojies. Visu saprot, gluži kā cilvēks, tikai valodas trūkst.

Sākumā mežvidiešus izsekot nebija grūti — viņi bija gājuši pa stigu un ieminuši tādu taku, ka šķita — tur slājis vesels bars ziloņu — zāle nomīdīta, nātrēm nocirstas galotnes. Krustcelēs, kur satek 21., 22., 30. un 31. meža kvartāli, pēdas pagaisa. Uz kuru pusi griezties — pa labi vai pa kreisi? Brīdi uzmanīgi klausījos. Klusums. Virs galvas priedē kala dzenis. Tālumā žadzināja žagata. Šis putns man atgādina pļāpīgus skuķus — tie arī piekliedz puspasaules. Jāiet uz to pusi.

Izrādījās, ka nebiju maldījies. Tur jau viņi lēni soļoja, garā ķēdē izvērsušies un bakstīja ar iesmiem zemi, kaut ko meklēja, droši vien to pašu kannu. Aiz priežu stumbriem slapstīdamies, pielavījos pavisam tuvu.

Ir, — Rasmiņa Peļastīte iespiedzās.

Pārējie tūlīt metās klāt, un nu bakstīja visi.

—    Atejiet tālāk!—pavēlēja biedrs Jansons.

Izlūki negribīgi atkāpās sānis. Komandieris paņēma lāpstu un uzmanīgi sāka rakt, tad pieliecās un ar pirkstiem attīrīja zemi.

—   Var nākt, — viņš uzsauca un izcēla no zemes sarūsējušu sarkanarmieša kasku. To padeva no rokas rokā.

—   Tiešais trāpījums, — kāds zēns noteica un norādīja uz diviem nelieliem caurumiem kaskā.

Biedrs Jansons paņēma kasku, visi atkal izvērsās ķēdē, un bakstīšana turpinājās. Tas laikam nebija nekāds vieglais darbs. Aivars slaucīja sviedrus vienā slaucīšanā un ik pēc brīža paskatījās uz sauli, — skaidrs, puisītis nevar sagaidīt pusdienas laiku.

Visgrūtāk klājās Rasmiņai Peļastītei. Iesms bija gandrīz viņas garumā, meitēns to iegrūda zemē līdz pašam spalam un tad, ar abām rokām atspēries, vilka laukā. Bet Aivars blēdījās, tas bija skaidri redzams, — viņš iedūra iesmu tikai līdz pusei. Un ja nu kanna atrodas tieši šajā vietā? Tādus neapzinīgus elementus vajadzētu sodīt. Nekas, gan es kaut ko izdomāšu.

Biedrs Jansons paskatījas pulksteni un paziņoja nelielu partraukumu. Kamēr viņš smēķēja, pārējie, sūnās izlaidušies, atpūtās.

—    Biedri komandieri, vai patiešām neviens nezina, kur atradās slepenā zemnīca? — Rasmiņa taujāja.

—    Komisārs zināja, bet viņš ir miris. Es kaujā tiku ievainots, un mani pārveda uz Baltkrieviju. Bet varbūt pie jums atbrauks viens cilvēks, kas zina.

Komisārs? Arī mans tētis bija partizānu komisārs. Bet ja nu biedrs Jansons runā par viņu? Tad jau … Kas par niekiem, Jansonu pie mums, ka biezs. Mamma pati apgalvoja, ka tas strādājot Jakutijā.

Pārtraukums beidzās. Izlūki atkal uzsāka meklēšanu. Interesanti tomēr būtu uzzināt, vai viņiem laimēsies vai ne.

Pusdienas laikā komandieris deva rīkojumu pārtraukt meklēšanu un atgriezties nometnē.

Kamēr visi ēda pusdienas, paņēmu mugursomu, pasaucu Ralfu — un aizmanījāmies mežā. Pirtiņa nebija vairs nekāda drošā paslēptuve — agri

vai vēlu mūs atklātu. Pagaidām pārgulēsim meža pļaviņā kādā no Brikšņu siena šķūnīšiem. Ralfs, ticis brīvībā, skraidīja pa mežu un rēja kā negudrs. Lai! Tur neviens mūs neatradīs.

8. nodaļa «TAS, KAS VISU REDZ UN ZINA» .

Te mūs tiešām bija grūti pamanīt. Šķūnīši, ieslēpušies upmalā, no ceļa nebija saredzami. Jau iepriekš nopriecājos, ka sienā būs mīksta gulēšana. Taisni jāsmejas. Divi šķūnīši bija kā ar slotu izslaucīti. Trešajā vienā kaktā atradu klēpi sapulējuša siena. Paspārdīju ar kāju, no siena pacēlās kodīgs putekļu mākonis. Tad jau labāk tās pašas papardes!

Kaut arī vasara, tomēr naktis bija vēsas. Tiklīdz iedomājos gultu un silto segu mežsarga mājās, kļuvu vai traks no dusmām. Jau tā man dzīvē neveicas, un tagad šie klaidoņi… Labi vēl, ka Ralfs blakus.

Otrā rītā iesprostoju suni šķūnītī, aizliku durvīm priekšā krietnu bomi un teciņus vien laidos uz mežsarga māju. Mēģināju atcerēties katru sīkumu, ko māte man pērnpavasar stāstīja par slepeno zemnīcu. Viņa sīki aprakstīja tās apkārtni — uzkalniņu, kur auga varens ozols, zemnīcu, kas izrakta zemē un virs kuras uzstādītas eglītes, avotiņu, kas nepārstājis tecēt arī ziemā. Lai tur nokļūtu, vajadzējis šķērsot stāvu gravu. Mamma vēl atcerējās, ka viņa pārvilkusi tai pāri manu tēti, kurš bijis ievainots kājā. Bet par kannu neminēja ne vārda.

Stāvā grava! Iesitu sev pa pieri. Kāds es kolosāls muļķis! Sklerotiķis, nu īsts superstulbenis! Tā taču ir tā pati grava, pa kuru tek upīte, kurā es peldējos. Varēju uzskatīt, ka zemnīca man ir tikpat kā rokā, — jānostaigā tikai abi gravas krasti — un darīts!

Bet ko tagad lai iesāk ar mežvidiešiem? Ļaut, lai viņi meklē nepareizā vietā? Varbūt pabakstīs, pabakstīs, nekā neatradīs un aizvāksies. 2ēl mazās Peļastītes, viņa tā pūlējās. Un biedra Jansona… Ja manā vietā būtu tētis, kā viņš rīkotos? Par mammu nav ko runāt — kaimiņi bariem vien nāk pie viņas izsūdzēt savas bēdas un aizņemties visādus sīkumus: miltu sauju, sērkociņus, diegu spolīti. Bet man, kā man rīkoties?

Mežvidieši dārzā vingroja. Pie lieveņa neviena nebija. Kaujas lapiņa Nr. 2 — tukša. Ātri uzskribelēju visu, ko atcerējos. Beigās izsaucu uz

sacensību, kas ātrāk atradīs zemnīcu. Parakstījos: «Tas, kas visu redz un zina.»

Tā būs taisnīgi. Šie lai iet pa vienu upes krastu, es pa otru. Ātri noslēpos savā novērošanas punktā ceriņu krūmos. Bija arī pats pēdējais laiks.

Vispirms pie kaujas lapiņas piegāja Zane, kura nesa kādu rakstu. Tad sākās klaigāšana, skraidīšana. Viņi atveda biedru Jansonu, kurš tūlīt tvēra pēc planšetes. Papīrs, kuru viņi vakar cilāja, bija apkārtnes karte. Visi saklupa tai apkārt un līksmoja tā, it kā zemnīca un noslēpumainā kanna būtu jau rokā. Man, goda vārds, sametās priecīgi ap sirdi. Var būt, ka es tomēr nemaz neesmu tik samaitāts?

Zane nu gan bija aptaurēta, iedomājusies, ka es gribot viņus izmuļķot un novirzīt pa nepareizām pēdām.

—    Man šī maskēšanās arī nepatīk, — skolotāja Kalniņa teica biedram Jansonam. — Varbūt tas ir kāds no jūsu cīņu biedriem?

—    Es arī vienu brīdi tā domāju, — biedrs Jansons atzinās. — Bet tagad vairs ne. Apskatiet uzmanīgi rokrakstu.

Jocīgie! Lai pamēģina tā pati skolotāja rakstīt, pret sienu atspiedusies, un vēl tādā steigā, tad redzēs, cik kārtīgi viņai izdosies.

Abi piegāja pie kaujas lapiņas un par kaut ko sačukstējās.

—    Tas noticis starp signālu «celties» un rīta rosmi, — teica skolotāja. — Viņam jābūt tepat kaut kur tuvumā. Varbūt pameklēt?

Man, goda vārds, to dzirdot, nptirpa papēži. Vai tas ir taisnīgi? Es gribēju viņiem palīdzēt, bet šie… Labi, ka biedrs Jansons izrādījās prātīgs cilvēks. Man viņš patika ar katru brīdi vairāk un vairāk.

—    Nevajag, — viņš atmeta ar roku. — Gan pats atnāks.

Lai pagaida. Tāds muļķis nu gan es nebūšu. Viņš noteikti pazīst manu tēvu un, iespējams, arī mammu, tas tagad skaidrāks par skaidru. Un iespējams pat, ka viņš ir Ralfa saimnieks.

Mans ziņojums izmainīja visas grupas maršrutu. Mežvidieši nolēma pārmeklēt upes labo krastu. Lieliski, es — kreiso. Tā būs godīga cīņa. Ja paveiksies viņiem, lai. Bet tas tik būtu numurs, ja man — tieši man izdotos atrast partizānu zemnīcu. Saderam, ka viņi kļūtu zaļi no skaudības.

Upītes grava gan padziļa, tomēr nebija diez cik plata. Varēja skaidri dzirdēt, kā tie otrā pusē klaigāja un sarunājās. Tad biedrs Jansons skaļi iesaucās:—Atiet! Ātri! Aivar, tev ausis aizbāztas?

Pēc tam iestājās klusums. Vai tiešām viņiem būtu paveicies? Nē, tad būtu tāda bļaušana, ka dzirdētu pat kosmosā. Kaut kas bija lēcies. Bet kas?

Lēnām nolaidos pa krauju lejā, pārbridu pāri upītei un uzrāpos otrā

krastā. Mežvidieši gulēja uz vēderiem melleņu mētrās, galvas vien ārā. Komandieris lauza zarus un sprauda zemē.

No mežvidiešu sarunām noklausījos, ka šie uzdūrušies mīnām. Biedrs Jansons divas izracis un padarījis nekaitīgas. Meklēšana tika pārtraukta, un visi atgriezās nometnē.

Man aukstas tirpas pārskrēja pār muguru, — ja nu es pats vai kāds cits uzkāptu tādai mīnai, nāve klāt.

Nometnē valdīja apjukums. Skolotāja Kalniņa, izdzirdusi par briesmām, tūlīt pieprasīja, lai bērni atgriežas mājās. Biedrs Jansons posās uz Mežvidiem, lai paziņotu par atradumu un izsauktu sapierus. Paši izlūki par promiešanu negribēja ne dzirdēt.

— Manā atbildībā ir divpadsmit jaunu dzīvību, — skolotāja pacēla balsi. — Kāda man garantija, ka tepat mājas priekša nav mīnēta? Bez tam vēl apkārt ložņā visādas aizdomīgas personas (viņa domāja mani, ha-hā!).

Tikai tad, kad biedrs Jansons svinīgi apzvērēja, ka vakarā atgriezīsies, viņa bija ar mieru palikt.

Devos atpakaļ pie Ralfa. Sakaltusī rupjmaize ar desu spriedās rīklē. Pēdējo rūgušpiena lāsi izdzēru vakar. Odens meža upītē, pārklāts ar brūnu, taukainu rāvu, garšoja pēc dzelzs. Iedomājoties mātes ceptās kotletes, mīkstas, sulīgas, ar brūnu garoziņu apkārt, vai sutinātus kāpostus ar cīsiņiem, man, goda vārds, slienas saskrēja mutē. Es būtu bijis ar mieru locīt iekšā pat zirņu zupu, kas man nekad nav garšojusi.

Bija pagājusi tieši nedēļa, kopš atstāju māju.

Paņēmu kannu, un abi ar Ralfu devāmies uz Brikšņiem.

—   Cik tad jūs tur īsti esat? — Kalnabrikšņu saimniece taujāja. — Divi jau šodien bija. Sapirkās gan kartupeļus, gan pienu un biezpienu.

Ko viņi te meklēja? Nevarēja vilkties uz saviem Mežvidiem!

—    Tie ir iedzimtie no Mežvidu skolas, — teicu tīru taisnību. — Bet mēs esam no Rīgas.

—    Vai tajā kannā zelta nauda aprakta, vai, ka visi kā uzburti? — saimniece brīnījās. — Kas nu tādiem bērniem mežā par dzīvošanu. Paskaties, pēc kā tu pats izskaties, — vājš kā skangals.

Labā sieviete ievilka mani aiz rokas istabā un piesēdināja pie galda. Kā pasakā man priekšā parādījās dzelteni, miltaini kartupeļi un cepta cūkgaļas šķēle ar sīpoliem. Notiesāju visu pa tīro. Nemaz nezināju, ka pasaulē ir tik kolosāli cilvēki.

—    Pienāc biežāk, — saimniece atvadoties uzaicināja. — Un pastāsti, kā jums veicas.

Divas dienas nenotika nekas. Skolotāja stingri raudzījās, lai neviens mežā nespertu ne soli. Izlūki sportoja, peldējās, vakaros sēdēja pie ugunskura.

Trešajā dienā atnāca divi sapieri ar mīnu meklētājiem: viens ar ūsi- ņām un stilīgu bārdiņu, otrs — pavisam jauns. Vispirms viņi pārstaigāja mājas apkārtni, izraka no zemes sarūsējušu govs ķēdes gabalu, krietnu sauju granātu šķembu un pašā durvju priekšā — dažas patronu čaulas.

—    Varbūt tieši šīs lodes nogalināja manu tēvu un māti. — Skolotāja paņēma patronu čaulas rokā un apraudājās. Bērni saskrēja viņai apkārt.

Māte stāstīja, ka mežsargu saukuši par Kalniņu. Skolotāju arī. Bet tad jau iznāca, ka viņa ir nošautā mežsarga meita.

Tā bija viena apdauzīta diena, goda vārds! Pēc brīža, skaļi riedams, pagalmā iedrāzās Ralfs. Visi izbailēs pajuka kur kurais. Suns metās pie biedra Jansona un uzlika priekškājas viņam uz pleciem. Brīdi viņi abi stāvēja apkampušies kā labi draugi, kas ilgi nav satikušies, tad nometās zālītē un sāka kūleņot kā maziņie. Tā jau cilvēks var traks palikt, goda vārds, vai dabūt infarktu.

—    Kā tu še, draudziņ, nokļuvi? — komandieris brīnījās. Bet Ralfs tikai klusi smilkstēja un laizīja viņam rokas.

Totāla neveiksme. Bija jālaižas prom uz to ātrāko, kamēr visi skatās uz suni un citam nepievērsa nekādu uzmanību. Izlēcu no ceriņkrūma un, ko nagi nes, metos uz mežu. Bet izmukt neizdevās. Ralfs skrēja man pakal, aiz viņa biedrs Jansons un visi pārējie.

Biju atklāts.

9. nodaļa OPERĀCIJA «KANNA» TURPINĀS

Skolotāja ievilka mani aiz rokas pagalma vidū, un nu visi ņēmās blenzt, it kā es būtu kāds eksotisks papagailis vai maskējies ķengurs. Pretīga sajūta, goda vārds.

—    Biedrs «Kas visu redz un zina», ja nemaldos? — Jansons zobgalīgi apjautājās.

Es klusēju. Nekā viņi no manis neizspiedīs. Vispirms bija labi jāizdomā, ko iesākt un ko teikt. Suns apjucis skraidīja te pie manis, te pie sava agrākā saimnieka.

—    Kā tevi sauc, un no kurienes tu esi? — taujāja skolotāja Kalniņa.

Es neatbildēju.

—    Lūdzu, skolotāj, varbūt viņš nevar parunāt? — ieminējās Rasma.

Tā bija kolosāla ideja — izlikties mēmam. Tā es varēšu izvairīties no

liekiem jautājumiem.

Rasma ieskrēja mājā un iznesa papīru un zīmuli. Skolotāja atkārtoja jautājumu rakstiski.

—    Reinis, — es uzskribelēju. Bet uzvārdu neparko neteikšu un adresi arī ne.

Biedrs Jansons cieši mani nopētīja un klusu pie sevis murmināja: — Kur es šo puisi esmu redzējis?

Es jau zināju gan, bet neteicu. Māte vienmēr apgalvoja, ka mēs ar tēvu esot kā divas ūdens piles, pat bedrīte zodā mums abiem vienāda.

—    Vai tikai tu neesi no Rīgas, no Miera ielas sarkanajiem izlūkiem? — viņš noprasīja.

Pakratīju galvu un tūlīt to nožēloju, vajadzēja piekrist, un tad būtu miers. Vai viņš visus var atcerēties?

—    Kā mans suns nokļuva pie tevis? — biedrs Jansons turpināja izjautāt.

—    Pieklīda, — es uzrakstīju.

Biedrs Jansons vēlreiz domīgi paraudzījās man sejā, tad stingri pavēlēja: — Pietiek slapstīties! Pagaidām ieskaitīsim tevi mūsu vienībā. Savāc savas mantiņas! Gulēsi kopā ar pārējiem zēniem.

Manas lietas, kā tas jums jau zināms, atradās Brikšņu šķūnītī. Pagriezos un gāju uz meža pusi.

—    Kurp tu, Reini? — skolotāja nokliedza man pakaļ.

Izlikos nedzirdam, jo biju taču kurlmēms.

—    Aivar! Jāni! — biedrs Jansons pavēlēja. — Pavadiet šo cienījamo biedru un esiet viņa goda sardze!

Abi puikas, aiz smiekliem vai aizrīdamies, paklausīja un nostājās man blakus. Ja vien es gribētu, varētu aizbēgt, bet kāda tam tagad jēga? Rikšoju pa ceļu uz priekšu, šie pusteciņus man 'īdzās, katrs savā pusē kā arestantam.

—    Klausiet, tu! — tas, kuru sauca par Aivaru, beidzot nenocietās. — Vai tu ilgi domā tā ļepatot un vazāt mūs aiz deguna? — Izskats viņam bija nožēlojams, seja sasarkusi, pa vaigiem ritēja sviedru lāses. Jānis Miegamice plati nožāvājās un sāka berzēt acis — pašreiz nometnē klusā stunda un bērniņam uznākusi guļamā reize.

Man nekur nebija jāsteidzas. Lūdzu, laidieties kaut vai tepat sūnās slīpi. Nosēdos zemē un sakrustoju kājas kā indiešu jogs.

—    Kas tie atkal par fokusiem? — tagad nenocietās Jānis. — Tu laikam domā, ka mēs ar tevi te ķēpāsimies līdz vakaram? — un iespēra man ar kāju pa muguru.

Tas nu bija par daudz! Uzlēcu kājās, nogāzu to stulbo lamzaku zemē un pazudu egļu jaunaudzē. Meklējiet nu adatu siena kaudzē! Sie meklēja arī, staigāja apkārt bļaustīdamies. Bet es pa to laiku mierīgi aizgāju līdz Brikšņu šķūnītim, paņēmu savas mantas un devos uz nometni. Vienam pašam bez Ralfa gulšņāt netīrajā šķūnītī man vairs negribējās. Godīgi sakot, arī pati šī slapstīšanās man jau bija līdz kaklam. Visiem kopā tomēr daudz jautrāk. Tas, protams, nenozīmēja, ka es tūliņ metīšos viņiem ap kaklu, nenāk ne prātā.

Nometnē visi bija aizrāvušies ar jaunu spēlīti un nepievērsa man nekādu vērību. Sapieri noslēpa dārzā kādu dzelzs priekšmetu, bet mežvidie- šiem ar mīnu meklētāju tas bija jāatrod. Tas, kas šo uzdevumu izpildīs visātrāk, būs uzvarētājs.

Beidzot pienāca arī mana kārta. Uzliku uz ausīm tādas kā telefona klausules, paņēmu rokās mīnu meklētāja rokturi un sāku pārstaigāt norādīto kvadrātu. Aparāts klusēja. Uzmanīgi spēru soli pa solim, bet nekā. Pārējie stāvēja dārza malā un smīnēja. Zanei rokā bija pulkstenis. Beidzot izdzirdu klusus pīkstienus. Pavirzīju aparātu mazliet sānis — pīkstieni kļuva skaļāki. Strauji devos uz priekšu, nekā — klusums, jāiet atpakaļ. Mīņājos tikpat kā uz vietas — aparāts pīkstēja te klusāk, te skaļāk, nekā nevarēja saprast. Paņēmu sapiera lāpstiņu un uzmanīgi sāku rakt zemi, bet nekā nebija. Beidzot starp smiltīm sataustīju kaut ko cietu — piec-

kapeiku. Esmu ar mieru saderēt, uz ko vien gribat, ka to man tīšām iesmērēja. Citiem bija atslēgu saišķi, naži, dakšiņas, bet man — tāds sīkums.

—   Vareni, — ūsainais sapieris mani paslavēja. — No tevis dienās iznāks lietas koks.

—    Prieks censties! — es skaļi atbildēju.

Atskanēja varena smieklu šalts. Brīdi nesapratu, bet tad saķeru galvu — tik muļķīgi iekrist var tikai totāls superstulbenis. Aktieris no manis nekad neiznāks, tas nu skaidrāks par skaidru.

—    Simulants, — Zane kā čūska nošņāca man pie auss.

—    Tā dažreiz gadās. — Biedra Jansona acīs pazibēja viltīgas dzirksteli tes.— Cilvēks no pēkšņiem pārdzīvojumiem ne tikai zaudē valodu, bet arī atgūst. Vari uzskatīt, ka tev ir laimējies.

Paldies par tādu laimi, patiesībā tā ir visbaigākā izgāšanās.

Jānis un Aivars atgriezās tikai vakariņu laikā — piekusuši un šausmīgi nikni. Ieraudzījuši mani mierīgi ēdam, viņi izberzēja acis un blenza kā uz spoku.

—    Nu, vai zini, — Janka kliedza, — tu tomēr esi baigais mūdzis.

—    Izvēlies maigākus apzīmējumus, — Zane noņirdza, — citādi viņš no pārdzīvojumiem atkal var zaudēt valodu.

Ir nu gan dulls skuķis!

—    Izbeigt! — biedrs Jansons mūs apsauca.

Vakarā pie ugunskura sapieri stāstīja visādus interesantus atgadījumus. Vecākais no abiem, seržants pēc dienesta pakāpes, tā iemīlējis savu riskanto profesiju, ka palicis virsdienestā. Astoņos gados viņš padarījis nekaitīgas simtiem zemē ieraktu mīnu un artilērijas šāviņu.

Reiz, rokot būvbedri kādai mājai, uzieta vesela pazemes noliktava. Labi, ka ekskavatorists laikus pamanījis, citādi no pilsētiņas diez vai kas paliktu pāri.

Pavisam jocīgs atgadījums noticis pērn. Sēņotāji kādā piekalnītē iekūruši ugunskuru, lai uzceptu baravikas. Pēkšņi no pelniem sākušas lidot ārā lodes. Sēņotāji metušies kur kurais. Vēlāk izrādījies, ka tieši tajā vietā kara laikā bijis kāds aizsardzības punkts.

Jo ilgāk mīnas un šāviņi nogulējuši zemē, jo bīstamāk tos padarīt nekaitīgus.

Klausoties šos stāstus, es galīgi izšķīros — kad pienāks laiks dienēt armijā, prasīšos uz sapieriem.

Mēs, protams, bijām ar mieru šādus stāstus klausīties visu nakti, bet vai tad skolotāja Kalniņa to saprot?

—    Es tam aptaurētajam tipam (tas ir — man) blakus negulēšu, Jānis paziņoja, — citādi mani naktī mocīs ļauni sapņi.

—    Aizveries — Ilmārs, mežvidiešu visgarākais un nerunīgākais zēns, viņu apsauca.

Ilmāram, tāpat kā Zanei Zīlei, uz piedurknes mirdzēja zvaigzne, tātad — priekšniecība. Viņš aizvāca Jāņa palagu un segu- un pats ierīkojās man blakus. Otrā pusē nogūlās biedrs Jansons, Ralfs apmetās pie mūsu kājām.

Visādas domas man tonakt maisījās pa galvu un neļāva aizmigt. Kāda velna pēc man vajadzēja triekties uz šejieni? Varējām aizbraukt uz kādu patālāku zvejniekciemu. Mums abiem ar Ralfu bija tik labi! Kas tagad sagaidīs mani pārnākam no skolas, kas pienesīs rīta kurpes? Ja labi palūgtu, biedrs Jansons droši vien atļautu Ralfu šad tad apmeklēt. Garastāvoklis man, goda vārds, bija tūkstoš grādu zem nulles. Neveicas man dzīvē — un viss.

—    Ko tu tur pūt? — biedrs Jansons klusu apjautājās. — Nenāk miegs? Es tagad atceros, kam tu līdzinies — mūsu komisāram Indriķim Ritumam. Lielisks cilvēks bija, mans labākais draugs. Viņa dēls ir tavā vecumā.

Tā tik vēl trūka! Uzzinās manu īsto vārdu, sāks iztaujāt par mammu un beigās aiztrieks atpakaļ uz Rīgu — tieši tagad, kad te sākas pats interesantākais.

Biedrs Jansons paskatījās uz mani. Aizvēru acis un izlikos aizmidzis. Komandieris iekārtojās ērtāk, pagrieza man muguru un vairs nekā nejautāja.

—    Klausies — vai tu arī meklē kannu? — No otras puses man piebikstīja Ilmārs. — Mēs jau otro gadu, bet veltīgi. Varbūt šogad paveiksies.

Atkal tā sasodītā kanna. Visi par to vien runā, bet es kā muļķa suns — ne bū, ne bē. Traks var palikt, goda vārds!

Ralfs lēnām iespraucās starp mani un savu agrāko saimnieku. Apķēros sunim ap kaklu, un man kļuva atkal viegli un labi. Gan viss nokārtosies.

Otrā rītā devāmies uz trīsdesmit piekto kvartālu. Sapieri pavēlēja mums nogulties zemē labu gabalu no tās vietas, kur atrada mīnas, un sāka rīkoties.

Likās, mēs jau veselu mūžību guļam melleņu mētrās, bet nekas nenotika. Varbūt bija tikai tās divas, kuras atrada biedrs Jansons? Nekā, gabaliņu tālāk sapieri atrada vēl sešas. Padomājiet tikai — astoņas nāves bija gulējušas zemē veselu gadsimta ceturksni un gaidījušas savus upurus.

Mežā vairs nebija ko ķēpāties. Devāmies uz gravu. Pa priekšu gāja abi sapieri ar mīnu meklētājiem, pēc tam mēs garā ķēdē. Vilkāmies uz priekšu gliemeža gaitā. Tā mēs muļļāsimies tūkstoš gadu un nekā neatradīsim.

Pēcpusdienā kārtējā padomes sēdē palūdzu vārdu:

—    Kas mums ir stabili zināms? Pirmkārt, zemnīca atradās uzkalniņā, pa ieplakām tātad nav ko ķēpāties, otrkārt, tur auga kupls ozols un, treškārt, tuvumā bija avotiņš vai strautiņš.

—    To tu jau reiz izklāstīji rakstiski, — Zane mani pārtrauca.

—    Aizveries! — Ilmārs viņu apsauca.

—    Bet strautiņš, kā tas visiem zināms, mēdz ietecēt upē. Mums tātad ir jāapstaigā abi upes krasti, līdz nonāksim pie kāda strautiņa.

—    Loģiski, — biedrs Jansons piekrita.

—     Atradies baigi gudrais. Bet lai viņš paskaidro, no kurienes viņš šīs ziņas izrāvis, — Aivars pieprasīja. — Mēs jau divus gadus pūlamies, izprašņājam visus vietējos, bet tie nekā nezina. Saderam, ka tas sprukstiņš no Rīgas vienkārši muļķojas.

Man, goda vārds, iekšās viss sāka ; vārīties. Nebūtu te komandiera, es nudien to lauku pāķi, to Aivariņu, ar kreiso āķi noguldītu nokautā.

—    Šajā zemnīcā 1944. gada ziemā slēpās mani vecāki!

To, protams, neviens nebija gaidījis. Brīdi valdīja pilnīgs klusums.

—    Bet tad jau tu, puis, esi mums īsts atradums, — skolotāja Kalniņa nopriecājās.

—    Iesim! — biedrs Jansons uzlika man roku uz pleca un virzīja uz dārza pusi. Man, goda vārds, bija patīkami iet tā solī un just viņa draudzīgo apkampienu. Ja tēvs būtu dzīvs, mēs droši vien bieži tā soļotu blakus un runātu par visu ko.

Apsēdāmies zem ābeles.

—    Es arī biju tajā zemnīcā. Gundega, tava māte, mūs abus ar Indriķi pārvilka pāri gravai. Es toreiz biju bez samaņas. Indriķis man vēlāk stāstīja, kā Gundega uzcēlusi mani uz šineļa, vilkusi un raudājusi aiz nespēka un izmisuma. Pats redzēji, cik grava stāva un kokiem apaugusi. Nesaprotu vēl tagad, kā viņa, tāda vājiņa un tieviņa, to iespēja. Tava māte izglāba man dzīvību — un ne jau man vienam. Tādas sievietes kā viņa es vairs neesmu saticis. Gundega bija kā labais gariņš. Viņas vēsā roka mazināja ievainoto sāpes, katram viņa prata pateikt labu vārdu. Viņas klātbūtnē mēs kļuvām labāki, tīrāki. Vecie vīri, viņu uzskatot, atcerējās savas meitas, jaunākie — sievas un līgavas, par kurām nebija nekādu ziņu, stāstīja biedrs Jansons.

Brīdi abi klusējām. Tad, lūk, kāda mana mamma, izrādās — īsta varone! Kā es to pats nepamanīju?

—    Un tagad pastāsti — kā tu šeit nokļuvi? — biedrs Jansons pavēlēja.

Šim cilvēkam es, goda vārds, nespēju melot.

—    Jā, pamatīgu putru esi savārījis, — viņš noteica, kad biju apklusis. — Tagad būs pašam jāizstrebj.

Tad viņš izņēma no kabatas bloknotu un lodīšu pildspalvu.

—    Raksti!

—    Kam tad?

—    Mātei, protams. Vai tu maz apjēdz, kādas bēdas ar savu bēgšanu esi viņai sagādājis? Lūdz piedošanu un apsoli nekad vairs tā nedarīt! Neesi jau maziņais, pats saproti.

Biedrs Jansons atstāja mani vienu. Vai tiešām viņam taisnība? Bet kādēļ gan mātei uztraukties — es taču skaidri un gaiši uzrakstīju, ka esmu dzīvs un vesels un tā tālāk. Bet ja nu viņa vēstuli nav saņēmusi un visu laiku domā, ka ar mani noticis kas ļauns? ,

Toreiz, kad tie Slimnīcas ielas kretīni mani ieslodzīja vecajā kapličā un es tikai otrā rītā pārrados mājās, mammai piemetās sirdskaite un viņa veselu nedēļu nogulēja slima.

—   Pielūko, razbainiek, — sētniece mani strostēja. — Negrauz savas mātes mūžu! Tu viņu pirms laika kapā iegrūdīsi.

Jocīgi, vai tad es kāds slepkavnieks, vai?

Māte atveseļojās, tikai reizēm žēlojās, ka sirds sāpot un galva reibstot. Un ja nu viņai tagad atkal manis dēļ? Man piere norasoja aukstiem sviedriem. Nekad nebūtu ticējis, ka vienu nieka vēstuli tik grūti uzrakstīt. Atskanēja signāls: «Vakariņās!» — bet es vēl nebiju beidzis.

Biedrs Jansons bija apmierināts. Tikai par viņu gan neesot vajadzējis rakstīt, viņš piebilda.

Mežvidieši rīkojās operatīvi, to nu nevarēja noliegt. Aivaru otrā dienā aizsūtīja uz Rīgu (izrādījās, ka tam dulburim ir solīds tēvs — kolhoza šoferis). Viņam vajadzēja aizvest mammai manu vēstuli un visu mežvidiešu ielūgumu ierasties svētdien uz lielo ugunskuru. Uz to atnāks arī Ilmāra tēvs, bijušais partizāns, kolhoza priekšsēdētājs, skolotāji un citi viesi.

Ilmārs vispār izrādījās kolosāls zēns un nemaz nebija iedomīgs kā tā Zane Zīle. Viņš saprata, ka var iemīlēt suni tāpat kā cilvēku.

Beidzot uzzināju ari par noslēpumaino kannu. Lūk, ko viņiem pastāstījis Lejasbrikšņu saimnieks:

—     1944. gada vasarā viņa mājās ienācis smagi ievainots partizāns. Tas visu laiku murgojis: «Pasakiet komandierim, ka kanna ar karogu, filmu un dokumentiem .. . aprakta pie egles … avotiņš … mīnas … lai uzmanās . ..» Un tas arī viss. Nenācis pie samaņas, ievainotais nomiris.

Mežvidus novadpētniekiem atrast šos dokumentus bija ļoti svarīgi. Viņi bija izpētījuši visu partizānu nodaļas «Zvaigzne» cīņu ceļu, neskaidras palikušas tikai dažas epizodes.

Lai meklēšana ātrāk veiktos, sadalījāmies divās grupās un gājām gar abiem upītes krastiem. Pa priekšu soļoja sapieri ar saviem aparātiem, aiz viņiem mēs.

Pirmo strautiņu pamanīja Zanes grupa. Viņu skaļos uzvaras kliedzienus varēja sadzirdēt tālu. Maza, sīka tērcīte, pārlēkdama pār egļu saknēm, traucās uz upi. Nu tik acis vaļā. Bet skaties, cik gribi, neredzēja ne uzkalniņa, ne ozola.

Pēc pāris kilometriem nonācām pie brīnum skaista meža ezeriņa, apaļa kā bļodas. Krastmalā baltas smiltis, ūdens kā uzsildīts. īsts kūrorts. Pamatīgi izpeldējāmies un ieturējām azaidu.

Trešdien laimējās mūsu grupai. Urdziņa gan bija tikko samanāma, un ūdens tajā rāvains un negaršīgs. Pēc kādas stundas nonācām purva malā. Tērcīte pazuda starp ciņiem. Acīm redzot, te kādreiz ir bijis ezers, kas tagad aizaudzis. Zeme viegli līgojās zem mūsu kājām.

Janka kā kumeļš palēcās uz augšu un ar vienu kāju iemuka dūņās. Kāju gan viņš ar pūlēm izvilka, bet kurpe palika dūņās. Jānim vajadzēja mesties uz vēdera un ar rokām ķeksēt ārā. Kad viņš piecēlās, mēs vai nobeidzāmies no smiekliem — mūsu priekšā stāvēja īsts purva velns. Skolotāja Kalniņa viņu izbāra un aizsūtīja nomazgāties.

Sadrūmuši vilkāmies mājās. Ilmāru bija apsēdis mazvērtības komplekss.

—    Šogad mums galīgi neveicas, — viņš pukojās. — Citi atrod kolosālas trofejas, un par viņiem raksta avīzēs, bet mēs nekā, kaut vai pakaries.

Es viņu sapratu. Man arī garastāvoklis bija tūkstoš grādu zem nulles. Svētdien atbrauks mamma, un tad — ardievu brīvā dzīve, tieši tad, kad esmu iedraudzējies ar «iedzimtajiem». Drūmas nākotnes izredzes, goda vārds.

—   Kāds mūsu lozungs? — komandieris, redzēdams mūsu nokārtos degunus, noprasīja.

—    Nečīkstēt!—klusa meitenes balss iepīkstējās.

—    Vēlreiz, skaļāk, tā, lai koku galotnes notrīc!

—    Nečīkstēt! — mēs no visa spēka nokliedzām. Un, goda vārds, palika vieglāk.

—    Lai nu kam, bet jums gan vajadzēja zināt, ka novadpētnieku darbs prasa pacietību, daudz laika un neatlaidības, — biedrs Jansons mūs strostēja. — Sensacionālu atklājumu ar katru gadu kļūst mazāk un mazāk. Nezināmo varoņu vārdus un cīņas epizodes noskaidrot arvien grūtāk, jo daudzi cīnītāji jau miruši un aculiecinieku atmiņas ar gadiem izbāl.

Viņam viegli runāt. Bet, ja mūžīgi neveicas, tad gribas visu triekt pie velna vecāsmātes. No manis gan nekāds labais izlūks neiznāktu tādēļ, ka man nemaz nav pacietības.

Mājās mūs gaidīja Aivars. Viņš bija atvedis vēstuli no manas mātes. Māte rakstīja, ka atbraukšot sestdien. Viņa esot atradusi dažus svarīgus

dokumentus. Mums abiem ar komandieri tiekot izteikts stingrais rājiens. Ka man — tas pelnīts, bet par ko biedram Jansonam?

—    Nekas, — viņš smējās, — gan par abiem pārcietīsim. Dalītas bēdas Ir tikai pusbēdas.

Lieliski pateikts, vai ne? Komandieris man iepatikās ar katru dienu vairāk un vairāk. Tiklīdz iedomājos, ka man pēc dažām dienām būs jāšķiras no viņa un Ralfa, man, goda vārds, gribējās kaukt pilnā balsī.

10. nodaļa BEIDZOT!

Piektdienas rīts ausa apmācies. Sijāja sīks lietutiņš. Visi sabozušies nostājās rīta līnijā. Janka, kā vienmēr, saldi žāvājās.

—    Sauj roku priekšā, — es smējos, — ka vārna neieskrien mutē.

Miegamice nospļāvās un uz mani pat nepaskatījās.

—   Varbūt šodien atpūtīsimies? — skolotāja Kalniņa nedroši ierunājās un izteiksmīgi paraudzījās debesīs.

—    Jā, jā, — meitenes viņai priecīgi piebalsoja.

—    Zane ar savu vadu lai dara, kā grib, bet mēs, zēni, iesim, — Ilmārs paziņoja.

—    Labi, — biedrs Jansons beidzot izlēma, — lai meitenes paliek mājās un parūpējas par viesu uzņemšanu, cienastu un programmu. Atbildīgā— Zane Zīle. Bet mēs, vīrieši, turpināsim meklēšanu.

—    Es ar zēniem. — Rasmiņa, visiem par lielu izbrīnu, nostājās blakus Ilmāram. Viņas biželes, lietū izmirkušas, tagad patiešām atgādināja peļastītes. Bet dūša viņai kā lielam cilvēkam.

—   Nemuļķojies! — Zane viņu apsauca. — Kas tad tavā vietā mācīsies dzejoļus, kas dziesmas?

Izrādījās, ka bez šī sīkā skuķēna Mežvidus skolā nevar iztikt nevienā svētku reizē.

—    Bet ja nu viņiem tieši šodien paveicas? — Rasmiņa iespītējās.

—   Nebaidies, bez meitenēm kannu neatvērsim, — biedrs Jansons apzvērēja.

Uzvilku savu impregnēto blūzi ar kapuci, arī citi bija nodrošinājušies pret lietu. Mežs bija pielijis, kedas drīz vien izmirka. Bet kas par to?

Kādus kilometrus uz ziemeļiem, upītes labajā krastā, uzdūrāmies vēl vienam strautam.

Nogriezāmies gar strautu. Osainais seržants, Jānis, Aivars un Ilmārs pārlēca pāri strautiņam, mēs ar jaunāko seržantu, biedru Jansonu un vēl diviem zēniem palikām šajā krastā.

Apvidus bija paugurains. Strautiņš līkumoja pa zemākajām vietām. Tā krasti bija apauguši alkšņiem, durstīgajām kazenēm un papardēm. Vietām bija tādi brikšņi, visi pilni ar ballu ūdeni, ka ne cauri izspraukties. Mana impregnētā jaka galīgi izmirka. Labi vēl, ka lietus bija pārstājis.

Uzrāpāmies stāvā paugurā, lai pavērotu apkārtni. Jaunākais seržants apstājās un pacēla roku. Paskatījos uz augšu — virs brikšņiem žuburoto galotni tieši debesīs slēja varens ozols.

—   Urrā! Ozols, redziet, kur ozols! — es kliedzu, cik spēju, un melos uz priekšu. Biedrs Jansons atrāva mani atpakaļ.

Ko tas mīnu meklētājs tur tik ilgi ķēpājas? Vai tiešām atkal mīnas? Nē, šoreiz tā bija tikai zemē paslēpusies granātas šķemba.

Metāmies pie ozola. Tam apkārt pletās neliels laukumiņš, apaudzis ar mīkstu zālīti. Laukumiņa otrā malā bija paugurs ar nokaltušām eglītēm virs tā. Viss mats matā, kā mamma stāstīja.

—    Te nu ir tā jūsu slepenā zemnīca, — sapieris teica.

Beidzot! Skuķi tagad sprāgs vai no ādasy ārā, Rasmiņa, saderam, no dusmām apraudāsies.

Devām ziņu pārējiem. Kad visi sanāca, abi sapieri ar lāpstiņām atraka aizbirušo zemnīcas ieeju un ielīda iekšā.

—    Viss kārtībā, — viņi pēc brīža ziņoja. — Varat iet!

No iekšpuses nelielā telpa bija nostiprināta baļķiem un kārtīm, gar sienām — lāviņas, pie ieejas — sarūsējusi krāsniņa.

Tātad šeit mana mamma pavadījusi veselu ziemu un ārstējusi ievainotos cīnītājus. Nesaprotu, kā tādā drēgnumā vispār varēja dzīvot.

Pēc pazemes krēslas dienas gaisma likās tik spilgta, ka bija jāpie- miedz acis. Cauri plānajai mākoņu segai lauzās saules stari. Noskaidrojās. Lieliski!

Bet kur aprakta kanna?

Sapieri pārstaigāja visu joslu strautiņa virzienā, mēs ar metāla iesmiem izdurstījām zemnīcas apkārtni. Ozola saknes, savijušās čemuru čemuriem, stiepās tālu visapkārt un traucēja meklēt. Vairākas reizes jau likās, ka esam uzdūrušies uz noslēpumaino kannu, bet tās izrādījās tikai saknes, cietas kā akmens.

Rāvāmies, galvas nepacēluši. Kas tā būtu par kolosālu sensāciju, ja mēs pie ugunskura demonstrētu filmu, kas uzņemta kara laikā.

Tieši tad, kad mēs bijām jau tikpat kā pie mērķa, biedrs Jansons pavēlēja darbus pārtraukt un atgriezties nometnē. Mēs, protams, visi sākām kliegt un protestēt, bet tas neko nelīdzēja — biedrs Jansons palika nepielūdzams.

Kādēļ gan pieaugušie, tiklīdz kļūst par pieaugušiem, mūs vairs nesaprot? Viņi taču arī paši kādreiz bija bērni, bet tagad tas viņiem totāli aizmirsies. Pat biedram Jansonam, kurš, starp mums runājot, ir virs uz goda.

Nolēmām sestdien celties jau pirms saules lēkta un tūlīt uz mežu, bet — kas to deva! Skolotāja Kalniņa lika meitenēm uzpost istabas un pagalmu. Mums, zēniem, bija jārūpējas par malku pirtij un ugunskuram. Pēc tam vajadzēja iet pēc meijām, it kā pasaulē nebūtu svarīgāku darbu.

Biedrs Jansons izkurināja pirti. Elpu rāva ciet, cik tajā bija karsts. Tieši no lāvas metāmies upītē un tad atpakaļ pirtī. Tas bija pēc somu modes, visus nedēļas sviedrus un nogurumu noņēma kā ar roku.

Izlūki signalizēja — brauc! No meža parādījās slēgta kulba, kādā ved maizi. Gāzelēdamās un kratīdamās pa grumbaino ceļu, tā ripoja šurp.

—    Mierā! — pavēlēja Zane. Nostājāmies ierindā un sastingām. Mašīna apstājās pagalmā. Uz tās sāniem bija uzraksts «Kinostudija». Nekā nesapratām. No kulbas izrāpās tukls tēvocis ar pliku pakausi, viņam sekoja divi jaunekļi ar kinokamerām rokās. Tad parādījās jauna sieviete baltā kostīmā ar divām ordeņu lentīšu rindām pie žaketes atloka un tumšām brillēm uz acīm.

—    Tā gan laikam kāda varone, ja tik daudz ordeņu, — Ilmārs man pačukstēja.

—   Māmiņ! — Nekas mani vairs nespēja atturēt. Metos uz priekšu, mātei tieši ap kaklu.

Biedrs Jansons brīdi pagaidīja, kamēr mēs mazliet nomierināmies, tad pagāja pāris soļu pretī viesiem un ziņoja:

—   Dārgie ciemiņi! Mežvidus skolas jaunie novadpētnieki kopš 1968. gada pēta partizānu vienības «Zvaigzne» cīņu ceļu. Notikuši piecpadsmit pārgājieni un divas ekspedīcijas. Rezultāti sakopoti skolas Kauju slavas muzejā. Apsveicam kādreizējos partizānus un lūdzam piedalīties operācijā «Kanna».

Vēlāk viss sajuka vienā mudžeklī. Ilmāra tēvs bez kādām ceremonijām apkampa manu mammu un skaļi nobučoja. Ko tas, pie velna, nozīmē? Mēs ar Ilmāru acis vien iepletām.

—   Nenospied, milzi, mūsu mazo māsiņu, — biedrs Jansons pastūma Ilmāra tēvu nost. — Tāda pati vien esi kā toreiz.

—    Ko tu, — mate atvairījis, — tik daudz gadu pagajis… Stāsti labāk — kur tu biji pazudis?

Es savu mammu, goda vārds, gandrīz nepazinu. Dziļās grumbas ap muti bija izzudušas, acis mirdzēja.

Resnais tēvocis ar apskaužamu ātrumu skraidīja apkārt un filmēja. Viņam pa pēdām sekoja viens no jaunajiem ar magnetofonu. Citreiz ta būtu vesela sensācija, bet šoreiz mēs nepievērsām nekādu uzmanību — mums taču svarīgāki jautājumi risināmi.

Kamēr meitenes dārzā klāja pusdienu galdu, viesi apstaigāja mājas apkārtni. Biedrs Jansons un skolotāja Kalniņa gandrīz sastrīdējās, — skolotāja domāja, ka viesiem pēc pusdienām jāļauj atpūsties, bet mūsu komandieris pastāvēja uz to, ka visiem kopā jāiet uz slepeno zemnīcu.

Nesapratu, kas tur vēl ko strīdēties. Skaidrs taču, ka jāiet tūlīt. No kā tad šie tā noguruši? Pēc manām domām, braukt automašīnā ir viena vienīga izprieca.

Pēc pusdienām biedrs Jansons izziņoja kara padomes sēdi. Vārdu deva manai mammai.

Māte pastāstīja, ka izskatījusi visus «Zvaigznes» komisāra Rituma atstātos papīrus un atradusi, lūk, kādu vēstuli:

«Labais draugs un cīņu biedri! Domās daudzkārt esmu kopā ar Tevi un pārējiem, atceros grūtos, briesmu pilnos brīžus, kad plecu pie pleca cīnījāmies pret vācu fašistiem un pašmāju nodevējiem — šucmaņiem.

Man drīzumā tāls ceļš zem kājām, braucu strādāt uz Tālajiem Austrumiem. Tik drīz laikam mums neiznāks tikties. Tādēļ gribu Tev pastāstīt vienu lietu.

1944. gada vasarā pirms satikšanās ar Padomju Armiju nodaļas komandiera vietnieks pavēlēja mums ar Kārkliņu aprakt piena kannā visus nodaļas dokumentus, kasetes ar filmām, karogu un liekos medikamentus. Tur bija arī bieza, audekla vākos iesieta klade, šķiet, ar Tavu roku rakstīta. Domāju, ka Tevi tas varētu interesēt.

Kannu aprakām apmēram pusceļā starp ozolu un strautu, austrumos no zemnīcas, blakus lielai eglei.

Jānis Krams, 1958. gada 12. jūlijā.»

—    Mans vīrs šo vēstuli vairs nepaguva izlasīt, — viņa klusi nobeidza.

Jums vajadzēja redzēt, kas tagad notika! Visi runāja cits caur citu.

Pat vienmēr atturīgais otrā vada komandieris Ilmārs nenocietās.

Ko tad vairs gaidīt? — viņš kliedza. — Viss skaidrs kā uz delnas.

Pēc brīža bez kādas komandas bijām pilnā kaujas gatavībā.

Gājām pa taisnāko ceļu pēc kompasa. Abi sapieri, biedrs Jansons un kinooperators pa priekšu, mēs ar mammu beigās. Ralfs brīžiem pieskrēja pie mums, nolaizīja man roku, tad metās atkal pie sava saimnieka. Mamma visu ceļu klusām man skaitīja sprediķi par to, ka es esot viens briesmīgs palaidnis — bez sirds, ka es suni mīlot vairāk nekā viņu — savu māti, ka viņa visu Rīgas miliciju sacēlusi kājās. Vainīgs biju, tādēļ ne- bildu pretī neviena vārdiņa. Es pazīstu savu mammu, viņai dusmas ātri pārskrien, pabaras, pabaras — un atkal labi.

Ieraugot zemnīcu, māte apraudājās.

—    Nevajag, Gundega, — biedrs Jansons viņu mierināja.

—    Atceros, kā jūs visi te gulējāt. Tu bezsamaņā, murgo vienā murgošanā. Indriķis bāls kā nāve, lūpas sakodis vienās asinīs, lai tikai neievaidētos. Vienīgi vecais Zemgaļu tēvs pats bija spējīgs pakustēt. Izbeidzās pārtika, visi ceļi bija aizputināti, sniegs līdz jostasvietai. Vairākas reizes dienā bridu līdz strautiņam pēc ūdens, vārīju tēju no brūkleņu mētrām un skujām — tā kaut cik vēderus apmānījām. Zemgaļu tēvs lika cilpas, reiz noķēra zaķi, tas tad arī izglāba mums visiem dzīvības. Tad atnāca mūsējie no kaimiņu vienības, atnesa ēdienu, tevi aizgādāja uz Lielo Zemi. Domājām gan, ka nebūsi vairs dzīvotājs — kauli un āda, tikai acis, tās raugās manī, un lūpas kustas bez skaņas.

Meitenes stāvēja mums apkārt un klausījās. Zane cītīgi atzīmēja katru vārdu. Bet zēnus jau kājas pašas nesa lejā pie strautiņa. Ilmārs soļiem noskaitīja pusceļu. Nekādas egles te nemanīja. Vai tik tas partizāns nebūs ko saputrojis? Palūdzām mātei vēstuli un vēlreiz uzmanīgi pārlasījām. Tā kā būtu skaidrs, bet patiesībā nekas nebija skaidrs.

—    Lūk, jūsu egle, — operators, viņu sauca par Veisu, ar zābaka purnu pakasīja nost sūnas kādam paaugstinājumam. Atklājās milzīgs satrunējis celms. — Neaizmirstiet, ka pagājuši divdesmit pieci gadi.

Nospraudām kvadrātu un sākām pēdu pa pēdai taustīt zemi. Biedrs Veiss, uzticējis kinokameru savam palīgam, skaļi komandēja:

—   Visu panorāmu — tur no tā pakalniņa. Un tagad — tuvplānu ar bērniem.

Rasmiņa Peļastīte sasarkusi visiem spēkiem pūlējās iedurt iesmu zemē, bet tas vienmēr pret kaut ko atdūrās. Mana mamma gāja meitenei talkā.

—    Sauc nu visus šurp, — viņa beidzot teica. — Tepat jau laikam būs.

Meitenes atgāja maliņā, mēs, zēni, ķērāmies pie lāpstām. Nekāds vieg-

lais darbs tas nebija, goda vārds. Melleņu mētras sastīgojušas krustām šķērsām, dziļāk sākās koku saknes. Pārrakām veselu smilšu kalnu, kad Ilmāra lāpsta beidzot nošķinda pret kaut ko metālisku.

Mežu pāršalca varens «Urrā!». Sīkie putni aizspurdza tālāk no mums, turpretī ziņkārīgās žagatas, kaklus izstiepušas, skatījās un laiku pa laikam dusmīgi iežadzinājās.

Mēs stāvējām cieši apkārt bedrei un klusējām. Ar katru lāpstas dūrienu kanna kļuva redzamāka. Beidzot atradumu varēja izcelt. No visām pusēm sniedzās rokas, bet sapieri palūdza mūs atiet, paši izcēla kannu, vēlreiz to pārbaudīja ar aparātiem un tikai tad lēnām mēģināja atvērt. Tas nemaz nebija tik vienkārši, vajadzēja ņemt palīgā sapieru lāpstiņu. Beidzot vāks ar troksni atsprāga vaļā.

— Nesīsim augšā pie zemnīcas, tur vairāk vietas, — skolotāja Kalniņa teica.

Mēs ar Ilmāru paņēmām kannu katrs aiz sava roktura un stiepām kalnā. Nekas — smagumiņš krietns. Pusceļā mūs nomainīja Jānis un Aivars.

Dārgo atradumu novietojām zālītē, paši apmetāmies apkārt. Kā pirmo biedrs Jansons izvilka no kannas iegarenu, vaska drānā ietītu rulli.

Partizānu karogs! Uz gaiši zila zīda uzšūta sarkana zvaigzne, apakšā uzraksts: «Nāvi vācu okupantiem!» — bet otrā pusē: «Bez cīņas nav uzvaras!»

Māte drebošām rokām noglāstīja vietām iepelējušo audumu:

—    Mūsu komandieris sagādāja atlasu un diegus, Annele uzzīmēja burtus un zvaigzni, un mēs, visas meitenes, pa vaļas brīžiem izšuvām. Citām vienībām nebija sava karoga, bet mums bija.

—    Tagad tas būs Mežvidu skolas Kauju slavas muzeja pats vērtīgākais eksponāts, — biedrs Jansons teica.

Nākamais ieguvums bija apaļa metāla kārba, aizlīmēta ar izolācijas lentu. Kinooperators ar vienu lēcienu atradās blakus kannai.

—    Neaiztieciet! — viņš kliedza. — Es pats.

Izrādījās, ka biedrs Veiss toreiz speciāli atlidojis no Lielās Zemes, lai nofilmētu partizānu cīņas ienaidnieka aizmugurē. Pēc tam viņš varonīgi cīnījies kopā ar partizāniem, kamēr saticis Sarkanās Armijas daļas.

—    Būt vai nebūt — tāds ir jautājums! — Biedrs Veiss izsaucās un rūpīgi apskatīja metāla kārbu. No ārpuses likās nebojāta. Mitrums nebija ticis klāt, citādi manītu rūsu. Un temperatūra tik dziļi zemē ari nemainīga. — Nu, puiši, — viņš pasniedza ieguvumu vienam no saviem palīgiem. — Šonakt mums vajadzēs krietni pastrādāt. Labi, ka visas ķimikālijas paņēmām līdzi. Paldies Gundegai par brīdinājumu.

Ja viņiem paveiksies, mēs rītvakar pie ugunskura redzēsim pašu īstāko partizānu filmu, kolosāli, vai ne?

Biedrs Jansons izņēma no kannas palielu stikla burku.

—   Streptocīds, — mamma, to apskatījusi, noteica. — Kara laikā tam bija zelta vērtība. Ja man toreiz, 1943. gada ziemā, tas būtu…

No rokas rokā gāja kritušo partizānu pases, partijas un komjaunatnes biedru kartes, vēstules, fotogrāfijas, ziņojumi par veiktajām operācijām.

Mežvidieši bija stāvā sajūsmā. Tie bija ārkārtīgi vērtīgi dokumenti, kas palīdzēja aizpildīt tukšās vietas «Zvaigznes» vēsturē. Pašā kannas dibenā atradās audekla vākos iesieta klade. Biedrs Jansons to pašķirstīja un pasniedza mammai.

Nodaļas komandieris deva rīkojumu visu sakārtot un posties atceļam.

Mežvidieši tūliņ aplenca kinooperatoru. Mēs ar biedru Jansonu un mammu gājām nopakaļ. Kā lielu dārgumu mamma nesa atrasto kladi. Tā bija mana tēva dienasgrāmata, kuru viņš rakstījis visu laiku, kamēr bijis partizānos. Kaut ātrāk varētu izlasīt!

—    Mēs ar Reini te bijām pērnpavasar, — māte stāstīja.

—    Bet es šovasar te esmu otro reizi. Mežvidu skolas jaunie novadpētnieki mani sadzenāja, kad atrados vēl Jakutijā. Sirds sākusi streikot. Reiz pakritu uz ielas, ilgi nogulēju slimnīcā. Tad arī pazaudēju Ralfu, — biedrs Jansons atzinās un skumji pasmaidīja.

Man kāds it kā ar āmuru iesita pa pieri. Es nu gan esmu kolosāls superstulbenis! Sirdszāles un «Prīmas» paciņu mežsarga mājās aizmirsis viņš, bet es izdomāju nezin kādus burlakstāstus. Bet pēc slimnieka nu gan mūsu komandieris nemaz neizskatās — slaids, stalts, ar atsperīgu gaitu. Kad viņš soļo, mums, goda vārds, grūti tikt līdzi. Vienīgi mati viņam gluži sirmi un pierē divas dziļas rievas.

—    Sī ir vislaimīgākā diena manā mūžā, — Ilmārs man vakarā, kad visi jau gulēja, pačukstēja. — Tāda veiksme! Karogs un tik daudz vērtīgu dokumentu!

Es domāju par mammu. Kādēļ viņa man nekad nestāstīja par savām partizānu gaitām? Par tēti viņa labprāt ruņāja, bet par sevi — nekad. Tāda viņa vienmēr bijusi — klusa, pieticīga. Nebūtu šī notikuma, es varbūt nekad neuzzinātu par mammas varonību. Ja tā labi apdomā, tad kasiera darbs ir tikpat vajadzīgs kā pārdevējas, ārsta vai advokāta. Svarīgākais jau nav profesija, bet — kāds tu esi cilvēks. — Katram jādara savs darbs tik labi, cik vien viņš to spēj, — māte mēdza sacīt. Bet es, ko tad es? Slinkuma dēļ saņēmu divnieku un vēl prasu, lai par to mani papaijā.

Otrā rītā agri, agri mēs ar Ralfu aizlavījāmies pie upes, un es atvēru tēva dienasgrāmatu. Rokraksts bija viegli salasāms. Burti rindojās taisni — kā karavīri ierindā. Un man bija tā, it kā es dzirdētu tēva balsi — mazliet piesmakušu, bet bezgala laipnu un sirsnīgu.

«1943. gada 12. novembrī.

Kaut kas noticis ar manām acīm. Pēc kontūzijas redzu arvien sliktāk un sliktāk. Puslīdz skaidri varu saskatīt tikai tuvumā, tālāk viena migla. Gundega to laikam nojauš, jo vai tad citādi viņa vienmēr censtos atrasties man blakus. Cik ilgi izdosies to noslēpt? Akls komisārs, tas citiem būs tikai par nastu, tad jau labāk lode. Bet varbūt pāries?

15. novembrī.

Lai izkļūtu no aplenkuma, naktī mums vajadzēja noiet divdesmit kilometru. Tas bija briesmīgākais ceļš manā mūžā. Nekā neredzēju, klupu, atkal cēlos augšā. Priekšā un aizmugurē dzirdēju biedru sofbs. Ar visiem spēkiem centos turēties līdzi, jo atpalikt — tā droša nāve. Zem kājām šļakstēja ūdens, droši vien purvs. Nolauzu kādu koku un taustījos uz priekšu. Kājas stiga līdz ceļiem, ar mokām izvilku tās ārā. Klusums. Tikai lietus pakšķināja. Vai tiešām esmu palicis viens? Pēkšņi klusa balss: — Indriķi! — un tad vēlreiz, jau tuvāk: — Indriķi! — Gundega, mūsu med- māsiņa, bija pamanījusi, ka manis nav. — Es zinu visu, — viņa, pienākusi man klāt, teica un paņēma zem rokas, gluži kā mazu bērnu. Paldies tev, mazā, varonīgā meitene!»

Kad es pievēru acis, ap mani sāka šalkot mežs un es skaidri dzirdēju, kā šļakst purva rāva zem abu gājēju soļiem. Un es redzēju savu māti, pavisam jauniņu meiteni, salīkušu zem sanitārās somas un šautenes smaguma, aiz rokas velkot pusaklo cilvēku un mudinot to — ātrāk, ātrāk, esam atpalikuši no biedriem!

— Atstāj mani un glābies pati, vēl jau nav par vēlu, — tētis lūdzas un pūlas izraut roku, bet māte atbild ar iemīļoto teicienu: — Kā tev nav kauna, liels cilvēks, bet izdarās kā mazs bērns!

Tā viņa arī man mēdz teikt, kad esmu ko nogrēkojies.

Vai viņi toreiz jau mīlēja viens otru? Droši vien jā, jo māte bija riskējusi ar savu dzīvību, lai glābtu tēvu.

Interesanti, kā cilvēks jūtas, kad ir iemīlējies. Man pašam vēl ne reizes nav gadījies. Klasē visi puikās jūsmoja par Liliju Krūmiņu no sestās «b», daži pat slepeni raksta viņai vēstules. Man gan tā vīzdegune nepatīk, goda vārds, staigā, snīpi kā fabrikas skursteni saslējusi. Reiz skolas sarīkojumā viņa nodziedāja pāris dziesmiņu un tagad tēlo baigo prima- donnu.

Mūsu klasē, protams, ir dažas normālas meitenes, bet viņu dēļ iet nāvē — paldies par kūkām! Ja nu vienīgi Inta … Bet arī viņa tagad tēlo dāmiņu, pat futbolu ar puikām vairs nespēlē.

Pāršķiru nākamo dienasgrāmatas lappusi:

«1943. gada 7. decembris.

Kāda laime, es atkal redzu! Puiši tuvējā pilsētā pievākuši visus aptiekas briļļu krājumus. Mazliet jocīga sajūta, šķiet, ka uz deguna tupētu kaut kas lieks, bet gan jau pieradīšu. Galvenais, ka varu būt atkal noderīgs.»

Signāls aicināja brokastīs.

Uz draudzības ugunskuru sanāca milzums ļaužu — visi Mežvidu skolas skolēni, viņu vecāki, skolotāji, kolhoznieki.

— Bērniņ! — Kalnabrikšņu saimniece krita ap kaklu skolotājai Kalni- ņai, un abas apraudājās. — Tik ilgi neesam tikušās — es vienā meža pusē, tu otrā.

Izrādījās, ka Kalnabrikšņu saimniece slēpusi no fašistiem un vēlāk izaudzinājusi un izskolojusi nogalinātā mežsarga meitu.

Viesi apskatīja iegūtos dokumentus un karogu. Ilmāra tēvs visiem rādīja kāda jauna zēna fotogrāfiju un apgalvoja, ka tas esot viņš. Ne mazākās līdzības, tad jau drīzāk tas bija Ilmārs.

Kad satumsa, mežsarga mājas pagalms pārvērtās lielā brīvdabas kinozālē.

Biedrs Veiss starot staroja — kara laikā uzņemtā filma bija saglabājusies nebojāta.

Uz ekrāna atainojās partizānu nometne. Laiks it kā atkāpās par gadsimta ceturksni, un mēs visi kļuvām par partizānu dzīves aculieciniekiem.

Pie kuplas egles uzraksts: «Frizētava». Jauns puisis, dvieli pār elkoni pārlicis, apcērp kādu bārdaini. Divas meitenes, rokas līdz elkoņiem atro- tijušas, mazgā veļu un par kaut ko jautri smejas. Viena saņem pirkstus aplītī, papūš, un gaisā uzlido ziepju burbulis. Sīkā sejiņa ar lielajām acīm šķiet pazīstama. (Superstulbenis, nepazīst vairs savu mammu!)

Virs ugunskura kāsī pakārts liels katls, no tā paceļas garaiņi. Zēns manā vecumā pieliek malku un ar lielu pavārnīcu apmaisa viru. Mazs, plušķains šunelis ošņā gaisu un laizās.

Partizānu ierinda. Gandrīz visiem mugurā privātās drēbes, kādas nu kuram, tikai nedaudziem sarkanarmiešu formas tērpi. Partizānu brigādes komandieris atvedis ordeņus un medaļas par varonību.

Partizānu sejas tuvplānā. Tajās redzams gandarījums un prieks — arī viņi dod savu ieguldījumu lielajā cīņā par dzimtenes atbrīvošanu.

No ierindas iznāk gara auguma cilvēks, mazliet pieklibodams, ar brillēm uz acīm. Tas ir mans tētis. Brigādes komandieris apkampj tēti un piesprauž pie svārkiem Sarkanās Zvaigznes ordeni, to pašu, kas piestiprināts pie tēva ģīmetnes blakus manai gultai.

Agrs rīts. Vīri, bariņā sasēdušies, eļļo šautenes un par kaut ko sarunājas. No naktsgaitām atgriežas izlūki, viņiem līdzi gūsteknis — fašistu virsnieks.

—    Bija nobijies kā diegs, — biedrs Jansons atcerējās. — Lielīgā «Heil Hitler!» vietā tik vien mācēja nomurmināt kā «Hitler kaput!». Lai glābtu savu ādu, izstāstīja visu, ko vien zināja. Izrādījās, kāds nodevējs paziņojis par mūsu nometnes atrašanās vietu, un nu pret mums gatavo veselu uzbrukumu jau nākamajā dienā.

Uz ekrāna — nometnes evakuācija. Vīri saiņo mantu maisus un iekrauj kastēs šāviņus. Zēns apsien šunelim ap kaklu auklas galu.

Tam puikam nu gan ir šausmīgi laimējies — dzīvot tik interesantā laikā — un vēl pie partizāniem!

Kā pūkaini kamolīši plīst artilērijas šāviņi. No meža izrāpo tanki, tik mazi kā sērkociņu kārbiņas. Tie nāk arvien tuvāk un tuvāk, kļūst arvien un lielāki un lielāki un nu jau aizņem visu ekrānu. Viens joņo mums tieši virsū.

—    Vai! — iesaucās Rasmiņa.

Te pēkšņi filma pārtrūka.

—    Izbeidzās lente, — kā atvainodamies paskaidroja biedrs Veiss.

Zēl gan, taisni visinteresantākajā bridi.

—    Kas notika tālāk? — mēs visi gribējām zināt.

—    Lai apmānītu fašistus, mūsu nometnes vietā iekūrām pamatlgim ugunskurus, sagāzām vecus celmus, lai dūmo līdz nākamajai dienai, bH paši atkāpāmies uz izdevīgākām pozīcijām. Šie tikai šauj un šauj pa tukšo, visa pamale dimdēja.

Nākamajā dienā notika pati lielākā partizānu vienības «Zvaigzne» kauja. Mūsējo bija ap divi simti, fašistu vismaz desmit reižu vairāk. Nostiprinājāmies mežā. Priekšā klajums, un fašistu ķēdes.kā uz delnas. Noguldām vienu, nāk nākošā. Un tā septiņpadsmit uzbrukumu pēc kārtas. Komisārs brīdināja — pēdējo granātu vai patronu sev, dzīviem fašistu rokās nedoties! Par laimi, satumsa. Komandieris deva rīkojumu sadalīties mazākās grupiņās un atiet. Fašisti šajā kaujā zaudēja ap simt trīsdesmit kritušo un divi simti ievainoto, bet mēs tikai divus.

Tajā naktī mēs vēl uzspridzinājām fašistu ešelonu ar palīgspēkiem un munīciju. Lielā uzvaras griba un ticība tam, ka cīnāmies par taisnīgu lietu, palīdzēja mums uzvarēt, — biedrs Jansons nobeidza savu stāstu.

—    Labi gan, ka jums paveicās, — Rasmiņa pēc brīža ierunājās. — Taisni bail iedomāties, kas notiktu, ja fašisti uz visiem laikiem būtu palikuši mūsu zemē.

Savādi, bet šajā brīdī es domāju tieši to pašu.

—    Tad mēs nekad nesēdētu pie šā draudzības ugunskura, — skolotāja Kalniņa atbildēja, — un, kas zina, vai tādi bērni kā jūs vispār būtu pasaulē. Vācu fašisti taču gribēja visas trīs Baltijas republikas pievienot Lielvācijai.

—    Bet kur tad paliktu latvieši, lietuvieši un igauņi?

—    Nepaklausīgos bija paredzēts nogalināt vai izsūtīt uz ziemeļiem, bet pārējos pārvērst par kalpiem. Baltijas baronu pēcteči vēl šodien nebeidz prātot, kā ātrāk atgriezties senču pilīs un muižās.

—    Tas nu viņiem nemūžam neizdosies, — noteica biedrs Jansons.

Sprakšķēdami dega egļu zari. Mēs klusējām un raudzījāmies, kā līdzīgi mirdzošiem kukaiņiem gaisā lido dzirksteļu spieti.

Tas bija pēdējais nometnes vakars.

Otrā dienā mežvidieši savāca savas mantiņas un izklīda kur nu kurais, bija taču brīvdienas.

Mēs vēl pāris dienu uzkavējāmies. Biedrs Veiss uzfilmēja mežsarga māju, mūs ar Ralfu pirtiņā, Kalnabrikšņu saimnieci, cienājot mani ar ceptu gaļu. Labajai sievietei rokas no uztraukuma drebēja, un viņa tās paslēpa zem priekšauta. Mums ar Ralfu gan vienalga, lai filmē, cik patīk, ka tik netraucē mūs mieloties.

—    Man tāda nojauta, ka te sanāks materiāls, — operators apmierināts dūca. — Vēl vienu kadriņu, lūdzu!

Un mums ar Ralfu vajadzēja mesties upītē un sacensties peldēšanā.

Biedrs Jansons neatgāja no mammas ne soli, iztaujāja, kā mums klājas, stāstīja par sevi. Ārsti viņam aizlieguši vadīt tik lielu uzņēmumu kā zelta raktuves. Tagad viņš dzīvojot Rīgā, pavisam netālu no mums. Super- kolosāli, tad jau mēs ar Ralfu varēsim tikties ik dienas.

Visi kopīgi pārlasījām tēva dienasgrāmatu. Mamma, biedrs Jansons un Veiss it kā no jauna pārdzīvoja grūto 1944. gada ziemu.

Māte, atšķīrusi tēva dienasgrāmatu, lasīja:

«1944. gada 3. janvāri.

Sāciēs atkal jauns gads. Ir tikai viena liela vēlēšanās — uzvarēt. Guļu rezerves zemnīcā. Jānis bez samaņas.

Ļaunāka par visu — neziņa. Kas noticis ar pārējiem? Vai viņiem izdevās atrauties no vajātājiem?

1944. gada 4. janvārī.

Pirms divām dienām apēdām pēdējos konservus. Gundega gan ar lūgšanos, gan ar varu spiež mūs dzert brūkleņu mētru un skuju novārījumu, kas ir rūgts kā nāve. Lai aizmirstu par izsalkumu, pārrunājam, kāda brīnumaina nākotne mūs sagaida pēc kara un uzvaras.

Zemgaļu tēva sapņi ir seni kā pati cilvēce — jāar, jāecē, jāsēj, jāaudzē labība, lai ļaudīm būtu maize. Viņa rokas noilgojušās pēc arkla balsta, pēc izkapts. Viņam nav nekā skaistāka par ziedošu rudzu lauku, nav nekā gardāka par pirmās maizes riecienu.

Gundega cieši apņēmusies beigt medicīnas fakultāti un ārstēt bērnus.

Mani nākotnes nodomi palikuši kaujas laukā. Klibie un pusaklie tālu neaizlidos.

Ir nakts. Zemgaļu tēva sēcošā elpa piepilda zemnīcu. Viņam ir apsaldētas plaušas un cauršauta roka. Jānis vēl arvien murgos izcīna savu pēdējo kauju:

—    Tanki! Jaunaudzē pilns ar tankiem! Ātrāk atiet! Es zinu taku pāri purvam. Cieši cits aiz cita, es iešu pa priekšu. Indriķis pakrita!

Cik grūti tā nekustīgi gulēt uz muguras un gaidīt palīdzību no citiem. Sveces galiņš izdedzis, liesmiņa pastiepjas un saraujas, paspīd un saplok kā agonijā. Lēnām, lēnām smagām svina kurpēm velkas nakts.

Neizturami smeldz ievainotā kāja. Kaut ātrāk varētu atkal stāties ierindā!»

— Es arī pamēģināju badoties, — Reinis atzinās. — Neēdu brokastis, pusdienas, bet vakarā vairs neizturēju. Pretīga sajūta, goda vārds. Vēders kurkst tik skaļi, it kā tajā sēdētu vesels varžu koris. Mute pilna siekalu, spēj tik rīt. Un visu laiku jādomā par ēšanu.

«1944. gada 5. janvārī.

Kādēļ neviens nenāk? Laba vēsts mums vairāk palīdzētu nekā zāles.

1944. gada 6. janvārī.

Zemgaļu tēvs notvēris cilpā zaķi. Esam glābti. Visa zemnīca smaržo pēc gaļas buljona. Nevaram vien atstrēbties gardo viru.

1944. gada 7. janvārī.

Puiši malači — tuvējā pilsētiņā nozaguši ārstu, večuku ar baltu ķlļ- bārdiņu kā kazai. Viņš saspricēja Jānim zāles un atgrieza pie samaņas. Jānis nekavējoties jātransportē uz Lielo Zemi.

Vecais dakteris mums ir milzīgs ieguvums. Pats piesolījās palikt. Mājās visi zinot, kas ar viņu noticis, ja atgriezīšoties, šucmaņi tāpat neticēšot un pielikšot pie sienas.

Gundega starot staro, mēs visi redzējām, cik viņai bija grūti.

1944. gada 8. janvārī.

Man izņēma lodi. Skarts arī stilba kauls. Dakteris sola, ka pēc mēneša es atkal būšot karotājs. Šodien pirmo reizi mēģināju uzcelties sēdus. Gundega liek vingrot, lai locekļi nekļūtu stīvi. Gribas paelpot svaigu gaisu. Sniega četrstūrītis, kas redzams pa atvērto durvju spraugu, tā dzirkstī saulē, ka acis žilbst.

1944. gada 10. janvārī.

Mūsu vienība apvienojusies ar kaimiņu vienību. Esam ap divi simti vīru, tas jau ir vērā ņemams spēks. Nolaisti no sliedēm trīs vilcieni ar hitleriešiem un munīciju. Mūsu zemnīcā guļ divi ievainotie, kas piedalījušies šajā operācijā. Bijis varens jampadracis. Līdzko munīcija sākusi sprāgt, vagoni cits pēc cita uzlidojuši gaisā. Visapkārt bijis gaišs kā dienā.

1944. gada 14. janvārī.

B. pazudis bez vēsts. Viņš jau agrāk bija nerunīgs, tāds kā nospiests, kā sadrūmis. Ka tikai neaiziet uz savām mājām un nekļūst par nodevēju!

1944. gada 26. janvārī.

Kaut ari uz kruķiem, tomēr esmu atkal savā vienībā. Radio nes priecīgas ziņas — mūsējie uzbrūk visā frontē. Katru dienu pie kaujas lapiņām pulcējas vīri, apspriež stāvokli, priecājas, jo karam redzams gals. Ar šapirogrāfu rakstu uzsaukumus vietējiem iedzīvotājiem, lai uzzina patiesību, lai pretojas okupantiem, cik spēj.

1944. gada 10. martā.

Atkusnis. Sniegs kā putra. Lidmašīnas nevar nosēsties. Radio baterijas pavisam vājas. Pārraidām pašu nepieciešamāko un klausāmies ziņojumus par stāvokli frontēs, tas ir pats galvenais.

1944. gada 18. jūlijā.

Mūsējie pārgājuši Latvijas robežu!

1944. gada 30. jūlijā.

Fronte tuvojas. Kad pieliek ausi zemei, var dzirdēt smagās artilērijas šāvienus. Gatavojamies nometnes evakuācijai. Izlūki, spridzinātāji un radisti ies uz rietumiem un darbosies vācu karaspēka aizmugurē, pārējie — vecākie vīri, sievietes, bērni un ievainotie dosies pretī Padomju Armijai.

Visu lieko — personisko saraksti, vēstules, avīzes ievietojam piena k<m- nās un patronu kastēs un ierokam zemē, vēlāk paņemsim.

1944. gada 5. augustā.

Satikāmies ar pirmajiem Padomju Armijas izlūkiem. Partizānu vienība «Zvaigzne» savu uzdevumu izpildījusi.»

Ar to tēva dienasgrāmata beidzās. Mamma pastāstīja, kā viņi cīnījušies par Rīgu. Kopā ar pirmajiem sarkanarmiešiem nakti amfībijās pin cēlušies pāri Ķīšezeram. Fašisti, no miega izcelti, apakšbiksēs mukuši pa Mežaparka priedēm. Padomju izlūki saķēruši kādu augstāku virsnieku. Pie tā atrasts slepens Rīgas iznīcināšanas plāns. Izrādās, šie baigie mūdži parakuši zem lielākajām celtnēm mīnas un gatavojušies tās visas uzspridzināt. Neizdevās neliešiem! Padomju Armijas straujais uzbrukums izglāba mūsu pilsētu.

Reizēm man ellīgi žēl, ka neredzēju visu pats savām acīm. Bet, ja tā labi padomā, arī tagad nav garlaicīgi. Nākamvasar mums grandiozs uzdevums— kopā ar mežvidiešiem atjaunot partizānu nometni tādu, kāda tā bija pirms 1944. gada Jaungada nakts kaujas. Tēvocis Jānis kopā ar mammu apņēmās uzzīmēt nometnes plānu. Bet man sevišķs uzdevums — sīki pierakstīt partizānu atmiņas. Taisni galva plīst pušu, cik daudz darba, goda vārds!

Krēslo. Brīdi abi klusējam.

—   Reini! — iztālēm dzirdama vīrieša balss. — Kur tas palaidnis atkal ielīdis? Ralf, meklē!

—    Teicās nākt šurp uz kapsētu, — sievietes balss jau tuvāk atbild.

—    Ka tik nav kas ļauns noticis?

—    Mamma! — Reinis uzlec kājās. — Un tēvocis Jānis. Man jāiet. Ar- labvakar!

Zēns pazūd krēslā starp lielajiem kokiem. Viņu gaida, viņa dēļ uztraucas. Tā ir liela laime, ja tu kādam esi vajadzīgs.

Arī man jādodas mājās. Uz rakstāmgalda nu jau kuro mēnesi stāv baltu lapu kaudze — solītais, bet vēl neuzrakstītais stāsts. Nu tas ir rokā, ar skubu jāķeras pie rakstīšanas. Tas ir mans darbs un mana laime.

Beigas

SATURS

Ievads. Es saņemu kolosālu dāvanu………………………………………….. 5

1. nodaļa. Vienas vienīgas nepatikšanas. Pieklīdušais suns . . 7

2. nodaļa. Gripa canis. Miliči dzen pēdas zagļiem …. 14

3. nodaļa. Mans labākais draugs. Vai trīspadsmit gadu vecumā drīkst rīkoties patstāvīgi 23

4.nodaļa. Pamestajā mājā. Dīvainie atradumi……………………………….. 27

5.nodaļa. Mēs iekārtojamies. Lai dzīvo brīvība! …. 36

6. nodaļa. Arī mūsu laikos var būt Robinsoni. Noslēpumainā kanna… 39

7. nodaļa. Nelūgtie ciemiņi………………………………………………………… 43

8. nodaļa. «Tas, kas visu redz un zina»……………………………………. 51

9. nodaļa. Operācija «Kanna» turpinīs…………………………………………. 55

10. nodaļa. Beidzot!………………………………………………………. 64

Redaktors 1. Lasmanls. Māksi, redaktors H. Purviņš. Telin. redaktore A. Peiikša.

Korektore M. Gegcroviča. Nodota salikšanai 1971. g. 6. JClijā. Parakstīta iespiešanai 1971. g. 21. septembri. Tipogrāfijas krita pap. Nr. 1, formāts 60 x 90/16. 5,00 fiz. iespiedi.; 5,85 uzsk. iespiedi.; 5,25 izdevn. 1. Metiens 30 000 eks. JT 02250. Maksim68^Sap. Izdevniecība «Liesma» Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 24581B-93. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Preses komitejas 2. tipogrāfijā Rīgā, Dzirnavu ielā 57.

Pašūt. Nr. 2059.

Content

Ērgle Zenta Operācija Kanna

Ievads ES SAŅEMU KOLOSĀLU DAVANU

1. nodaļa VIENAS VIENĪGAS NEPATIKŠANAS. PIEKLĪDUŠAIS SUNS

2. nodaļa GRIPA CANIS. MILIČI DZEN PĒDAS ZAGĻIEM

3. nodaļa MANS LABĀKAIS DRAUGS. VAI TRĪSPADSMIT GADU VECUMA DRĪKST RĪKOTIES PATSTĀVĪGI?

4. nodaļa PAMESTAJĀ MAJĀ. DĪVAINIE ATRADUMI

MĒS IEKĀRTOJAMlES LAI DZlVO BRĪVĪBA!

6. nodaļa ARI MŪSU DIENĀS VAR BŪT ROBINSONI. NOSLĒPUMAINĀ KANNA

7. nodaļa

8. nodaļa «TAS, KAS VISU REDZ UN ZINA» .

9. nodaļa OPERĀCIJA «KANNA» TURPINĀS

10. nodaļa BEIDZOT!

SATURS