Ērgle Zenta

Starp mums, meitenēm runājot

Zenta Ērgle

STARP MUMS, MEITENĒM RUNĀJOT

Stāsts

Stāsta darbība norisinās mūsdienu vidusskolā. Rakstniece pieskaras pusaudžu dzīves problēmām: zēnu un meiteņu attiecībām, nākamas profesijas izvēlei, pieaugušo un bērnu attiecībām.

Rīga Liesma 1984

Mākslinieks Edgars Ozoliņš

Zenta Ērgle

STARP MUMS, MEITENĒM RUNĀJOT

1. nodaļa JA MAN BŪTU BURVJU VARA…

—   Starp mums, meitenēm, runājot, jauniņais ir pats glītākais zēns klasē, — Sanita Samtiņa konstatēja. — Ievērojāt, kādas viņam acis? Kā apakštasītes. Un skropstas garas, ar uzliektiem galiem kā meitenei.

—   Ja man būtu tādi sprogaini mati, es gan būtu laimīga, — Rita Ozola nopūtās.

—  Bet ja nu ilgviļņi?

—  Nē, tiem ir sīkas cirtas kā aitām.

—   Vispār ar zēniem mums nav paveicies, visi tādi mazliet uz augšu pasisti. Alegro noskaņots uz mūziku un mūs ne redz, ne dzird. Arnītis citādi puika uz goda, prot dejot pat kiku un džaivu, bet pamaza auguma. Pēteris kā paskatās uz meitenēm, tā sarkst un bālē, — Anna Liepa, pie katra zēna vārda noliekdama pa pirkstam, skaitīja.

—   Sarkst un bālē viņš tikai Daces priekšā, — Sanita precizēja. — Un piedevām vēl stostās.

—   Ģirts Leja stundām ilgi var blenzt uz pavisam parastu zvirbuli, bet mēs viņam esam tukšs gaiss, Imants Jansons, tas īgņa un rūcējs, pēc izskata un auguma būtu pieņemams, bet bezprātīgi iemīlējies akmeņos, — Anna turpināja.

—   Un ģeogrāfijas skolotājā Cēzarā Caunē, neaizmirsti, — Dace Ērgle piebilda.

Jau veselu nedēļu notika mācības, bet astotā «b» nekādi nevarēja ieiet sliedēs. Viņi kopā no jauna pārdzīvoja pagājušo vasaru. Klases audzinātājs Reinis Kadiķis velti izrunājās par to, cik svarīgi jau pašā mācību gada sākumā kārtīgi mācīties, par to, ka viņi tagad ir abiturienti, ka visiem kopā jāsasniedz dzīves pirmā augstiene. Labi domātie vārdi un pamācības lidinājās gaisā un neatrada dzirdīgu ausu.

Vasara bija pagadījusies lietaina. Tagad septembrī, it kā gribēdama panākt nokavēto, saulīte ripot ripoja pa zemes virsu, mācības nevienam nebija ne prātā.

Pirmdienas rītā klase, sadalījusies grupiņās, dūca un skanēja kā bišu strops.

—1 Mēs ar brāli nostrādājām pārāko stiķi. — Ģirtam Lejam, ko visi dēvēja par Kovārni, klausītāju netrūka. — Kamēr senči pa Karpatiem, mēs ar plostu pa Gauju. Kolosālais brauciens, es jums saku.

—   Pastāsti — vai Ģirts Jakovjevs īstenībā ir tikpat glīts kā uz ekrāna? — meitenes iztaujāja klases kinozvaigzni Arni Līci.

—   Baumo, ka viņam ap acīm jau krunciņas un ka viņš jauniešus vairs nevarēšot tēlot, — Sanita tincināja.

—   Muļķības! Ir tāda ziede, par grimu sauc, ar to aizšpaktelē visas krunciņas.

—   Stāsti! — Anna iebukņīja Arnīti. — Vai mēli esi aprijis, vai?

—   Viņš droši vien Ģirtu pa gabalu vien redzējis, — Rita Ozola ķircinājās.

—   Vai es kāda brūte, vai, ka iešu viņam krunciņas skaitīt? — Arnis apskaitās. — Bet vispār Ģirts ir supervecītis. Jaunajā filmā viņš man ir tāds kā audžutēvs. Bet tagad aši tinieties prom, preses konference beigusies!

—   Profesor, lūdzu, iedod nospiest algebru! — Arnis demonstratīvi pagrieza meitenēm muguru.

Marga Kalna klasē iemetās gluži sasarkusi.

—   Uh! — viņa atviegloti nopūtās. — Es jau domāju, ka nokavēšu. Nāc, Rita, man tev jāpavēsta pārākais noslēpums.

Abas meitenes iesēdās solā un, cieši viena otrai piespiedušās, sāka sačukstēties.

—   Tikai apzvēri, ka nevienam neteiksi ne pušplēsta vārdiņa!

—   Apkaunies!

—   Nu tad tā. Es sākšu no paša sākuma. Vakar no rīta es ielienu gultā pie māmiņas. Tu jau zini, tas mums iegājies no sendienām. Tad mēs aprunājamies par visu, kas sakrājies uz sirds, — par mācībām un par kleitām. Tētis pa to laiku virtuvē gatavo brokastis. Svētdienās viņš tās pienes mums tieši pie gultas. Bet vakarrīt viss bija pavisam' citādi. «Tu jau esi liela meita,» māmiņa man saka. Es prātoju, kas nu būs? Vai atkal sadomājuši doties ceļojumā uz ārzemēm un atstāt mani vienu pašu kā pērngad? Bet nē …

—   Ai, ai! — Klāvs Kļaviņš, meiteņu priekšā nostājies, grozīja galvu. — Kāds dabas fenomens — Siāmas dvīņi mūsu klasē. Viens ķermenis, bet divas galvas. Ja skolotājs izsauks, būs jāatbild abām.

—   Uzliec jaunu skaņuplati, šitā ir galīgi nospēlēta! — Rita atcirta un demonstratīvi pagrieza Klāvam muguru. — Nu, stāsti tālāk! Tikai ne vārdiņa neizlaid.

Pie klases durvīm atskanēja spalgs svilpiens.

—   Šefs! — Juris Ķirsis, saukts Alegro, pavēstīja. — Nesas šurp kā plēsts.

Klase pieklusa. Viņi jau sen bija vienojušies, ka ar latviešu valodas skolotāju un klases audzinātāju Reini Kadiķi viņiem paveicies. Kaut gan paskops ar atzīmēm, viņš centās būt taisnīgs, un šo viņa īpašību klase vērtēja visaugstāk. Kaimiņi, astotā «a», bija galīgi nomocījušies ar savu īgno un piekasīgo anglieti.

Apsveicinājies skolotājs apsēdās savā vietā un atvēra klases žurnālu.

—   Es ceru, ka vakar visiem bija pietiekami daudz laika, lai iemācītos. Kas tad mums šodien bija uzdots? Salikta sakārtota teikuma analīze. Kuram būs drosme pieteikties brīvprātīgi?

Klasē iestājās stindzinošs klusums.

—   Zaiga, proties! — Sanita iebukņīja priekšā sēdošajai klases labākajai skolniecei.

—  Mēs vakar bijām sēnēs. Un bez tam mani jau izcēla piektdien, — Zaiga atčukstēja.

Virs noliektajām galvām pacēlās vientulīga roka.

—  Tas ir labi, Jāni, ka tu bez savas ķīmijas atzīsti ari tādu necilu priekšmetu kā latviešu valodas gramatiku.

—   Es neatzīstu, tas ir, es principā atzīstu, — Jānis sastostījās. — Klases vārdā lūdzu, skolotāj, pārceliet gramatiku uz rītdienu, bet šodien mums kaut ko pastāstiet, piemēram, par savām partizāna gaitām.

Skolotājs piemiedza acis. Gar acīm un ap muti savilkās smalkas smieklu krunciņas — atklājuši viņa vājo vietu.

—   Par partizānu gaitām pārrunāsim kādreiz mežā pie ugunskura. Bet tagad, ja nevēlaties gramatiku, rakstīsim sacerējumu.

Skolotājs piegāja pie tāfeles, paņēma krītu, kādu mirkli padomāja un tad uzrakstīja: «Ja man būtu burvju vara …»

Brīdi klasē valdīja apjukums, pat tāds kā izbīlis. Tad sacēlās troksnis.

—  Lūdzu, skolotāj, burvji jau sen kā izmiruši.

—   Nav vis izmiruši, viņi pārcēlušies uz kapitālistiskajām zemēm. Anglijā, piemēram, oficiāli reģistrēti 11 507 burvji, kas ar buršanos nopelna sev maizi. Un Amerikā vēl vairāk.

—   Veči, vai jūs esat lasījuši Raita grāmatu «Burvestību liecinieks»?

—  Kur to var dabūt? Sen jau izpārdota.

—  Manai mammai grāmatnīcā ir blats.

—  Iedod izlasīt.

Skolotājs sasita plaukstas. Troksnis pierima.

—   Lūdzu, skolotāj, mums nav līdzi burtnīcas. — Alegro izspēlēja pašu svarīgāko trumpi. Pēc sacerējumiem viņš nejuta ne vismazākā aicinājuma.

Klase atviegloti nopūtās.

Kadiķis parakņājās savā milzīgajā portfelī un izvilka žūksni baltu lapu.

—  Lūdzu, Juri, izdali!

Alegro, skābi smaidīdams, apstaigāja solus.

—  Kas ir, Baiba?

—  Skolotāj, vai citu tematu nedrīkst? Piemēram, «Komjaunieša tēls latviešu padomju literatūrā» vai arī «Kā es pavadīju vasaru».

—   Nē, šoreiz es gribu pavērot, kā strādā jūsu fantāzija.

—   Bet vai drīkst rakstīt par visu ko, piemēram, par iedomātu pasaku valsti vai par kosmosu? — Pēteris Liepiņš, labākais sacerējumu rakstītājs, pajautāja. Skolas sienasavīzei viņš jau divus gadus sūtīja dzejoļus, aizslēpies aiz kautrīga pseidonīma «Māceklis». Skolēni smalkjūtīgi glabāja viņa noslēpumu, kautrīgā autora priekšā tēlodami nezinīšus.

—   Es jau teicu — tas ir brīvais temats. Izņēmuma kārtā par sacerējumiem nelikšu atzīmes.

—   Hūū! — no pēdējiem soliem atskanēja skaļa atvieglinājuma nopūta.

—  Tas, protams, nenozīmē, ka var nodot baltu lapu.

Čalošana pamazām pieklusa. Klasē iestājās darbīgs klusums.

Reinis Kadiķis lēnām piegāja pie atvērtā loga. Krūtis plosīja trula sāpe, it kā ļauna roka būtu sagrābusi sirdi un nelaistu vairs vaļā. Sataustījis kabatā nitroglicerīna pudelīti, viņš ar ierastu kustību ieslidināja mutē sīko tabletīti. Sāpes atlaidās gandrīz momentāni.

Bija silta septembra diena. Zvirbuļi pērās pa peļķēm un trieca tik skaļi kā pavasarī. Vecmāmiņas, skolas priekšā uz sola sasēdušas, gaidīja savus pirmklasniekus.

—  Vakar manējais iznāk ar asiņainu degunu. Juris šim aizšāvis kāju priekšā.

—  Aug bez tēva, ko no tāda var gaidīt.

—   Skolotājs saka — neklausot, staigājot stundās pa klasi apkārt.

—  Bet manai mazmeitiņai piecnieki vien.

No zāles pa atvērto logu ielidoja dziesmas skaņas:

Kur tu skriesi, vanadziņi, Ar tiem vaska spārniņiemi…

Jaunāko klašu koris. Dziesma aprāvās. Laikam skolotāja Ieva Līce bija saklausījusi kaut ko nepareizu. Apskaužami jauna un enerģiska šī Līce, pati kā līksma dziesma. «Kur tu skriesi, vanadziņi…» Kur nu man vairs aizskriet? Jāizvelk šie astotie līdz pavasarim, tad — pensijā un darbs pie iesāktā manuskripta. To esmu parādā saviem kritušajiem biedriem.

Reinis Kadiķis pagriezās pret klasi. Marga un Rita atrāvās viena no otras un negribīgi sāka rakstīt. Abas nešķiramas kopš pirmās klases, lepojas ar iesauku «Siāmas dvīņi», cenšas vienādi ģērbties. Arī pašreiz abām vienādas baltas mežģīņu apkaklītes.

Zaiga Zīle, klases labākā skolniece, pierakstījusi jau trešo lapu. Ar viņu viss kārtībā, gan komati savā vietā, gan citāti no literatūras. Bet cik sacerējumā būs pašas domu? Klasē Zaigu nemīl, dēvē par «zubrī- tāju».

Anna Liepa, pērnā gada «Mis 7.b», sapņaini blenž uz tāfeli, it kā no tās kaut kas būtu norakstāms. Pa vasaru viņa k]uvusi vēl glītāka, gaišie mati vienās sprogās, mazais deguntelis mīlīgi uzliekts. Tikai raksturs meitenei pārāk spurains un mēle asa.

Sanita ar iemīlējušās skatienu aplūko savas krāsainās platformenes.

—  Mūsu senči ar tādām pa kūts mēsliem bradāja. — Tas, protams, ir Klāvs, klases lielākais zobgalis.

Noskan klusi smiekli.

—  Muļķis! — Sanita nočukst pietiekami skaļi, lai to dzirdētu visa klase.

Jānis Krūmiņš, skolotājam par lielu izbrīnu, raksta aizgūtnēm. Sanita domīgi košļā spalvaskātu un skatās pulkstenī. Viņas solabiedrene Baiba Baltiņa aizklājusi uzrakstīto ar roku, lai Sanita neredz. Kautrējas. Visus šos gadus Baiba piederējusi pie parastās viduvējības, kas neizceļas ar spilgtām dotībām, bet nesagādā arī skolotājiem liekas raizes. Skolotājs neatceras, ka Baiba ar kādu būtu draudzējusies. Ar Sanitu viņa sēd kopā tikai gadījuma pēc — abas meitenes dzīvo vienā mājā. Tas arī ir vienīgais, kas abām kopējs. Baiba pa vasaru izmainījusies. Stūrainais augums kļuvis apaļīgāks, smalko sejiņu apņem iesārtu matu vilnis, kas uz muguras sapīts garā, resnā bizē. Neglītais pīlēns pamazām pārvēršas par baltu gulbi, domāja skolotājs.

Zvans kā ass zobena cirtiens pāršķēla klusumu.

Skolotājs apstaigāja solu rindas un savāca lapas. Daži vēl steidza uzrakstīt pēdējos teikumus, bet lielākā daja aulekšiem metās ārā no klases prom uz pagalmu.

Marga un Rita apsēdās uz sava iemīļotā soliņa, kuru no pārējo acīm noslēpa kupli ceriņu krūmi.

—   Nu, stāsti, nevelc garumā!

—   Mūsu mājā ap Jauno gadu būs mazs bērniņš, — Marga izgrūda vienā elpas vilcienā. — Mēs ilgi spriedām, kas būtu labāks — zēns vai meitene. Māmiņa domā, ka meitene, lai man būtu draudzene uz visu mūžu. Bet man jau esi tu, vai ne? Mēs ar tēti labāk gribētu zēnu. Un tad mēs salūkojām kalendāru, lai izvēlētos vārdu. Tēvs kā sadedzis par Klāvu, bet man, kad iedomājos mūsējo Klaunu, kļūst nelabi. Kādi tagad vārdi! Sarmji, Ritvari un Anriji, Drosmji un Druvji, Aigari un Arvili. Bet tētim labāk patīk tie veclaicīgie — Kaspars, Mārtiņš, Kristaps, Jānis. Man tagad būs mazāk brīva laika. Mēs ar tēti nolēmām māmiņu pasaudzēt. Es katru dienu mazgāšu traukus un gatavošu ēdienu, tētis rūpēsies par produktiem un piekops māju. Taisni šausmas, kas tik nu būs! Es protu vienīgi uzcept kartupeļus un olas, bet nevar jau katru dienu ēst kartupeļus ar olām, apriebsies.

—   Mēs ar vecmāmuļu tevi apmācīsim. Viņa mums ir lieliska saimniece.

Zvans sauca uz nākamo stundu.

—   Kā es tevi, Marga, apskaužu! Man patīk pavisam maziņi bērniņi, — Rita klusu teica. — Ja mana māmiņa nebūtu dzemdībās nomirusi, brālītim tagad būtu septiņi gadi.

Marga paspieda draudzenes roku, un abas, tāpat saķērušās, metās skriešus uz klasi.

* * *

Pāri pilsētai brāzās negaiss. Ielu spuldzes kā mazas, gaišas planētas šūpojās vējā. Nelielais debesu kvadrāts virs satumsušo namu korpusiem dega baltām ugunīm. Logu stiklos cirtās smagas ūdens lāses. Pie katra pērkona dārdiena rūtis žēli iedžinkstējās. Ļaudis pamodās no miega un iededza gaismu. Iela paloja kā upe. Šļakatas šķiezdami, uz depo devās pēdējie trolejbusi. Aprakstīto lapu kaudzītes uz Reiņa Kadiķa galda vējā kustējās un čabēja.

Kur tas bija? Latgalē, nē, pie Lubānas, kad debesis tāpat plaiksnīja un lietus gāza straumēm. Viņi ar Mārtiņu devās spridzināt fašistu noliktavu. Mārtiņš toreiz pazaudēja kreiso roku. Trīsdesmit gadu jau pagājis, puse cilvēka mūža. Bet šie četri gadi kā ēna nāk visur līdzi. Ik dienas to atgādina lode blakus sirdij, nejauši satikts cīņubiedrs, sēru vēsts avīzē: «Pēc ilgas un grūtas slimības miris Lielā Tēvijas kara dalībnieks, partizānu nodaļas komandieris …»

Reinis Kadiķis pārbrauca ar abām plaukstām pār seju, kā atmiņas aizdzīdams, un atgriezās tagadnē.

«Ja man būtu burvju vara …»

Skolotājs ieskatījās savu astotklasnieku dvēselēs, uzzināja pašu dārgāko.

Lielākā daļa sapņoja par kosmosu, par lidojumiem uz Mēnesi, uz citām planētām un vēl tālāk — uz citām galaktikām, no kurām nav atgriešanās. Viņu fantāziju rosinājuši Mihailova un Lema romāni, redzētās kinofilmas.

Anna, iecirtīgā skaistule, rakstīja: «Es ļoti gribētu satikt savu tēvu. Māte par viņu nekā nestāsta, es pat nezinu, vai viņš ir dzīvs vai miris. Agrāk, kad es vēl biju maziņa un mamma mani vienu atstāja mājās, es iedomājos — tūlīt, tūlīt atvērsies durvis un ienāks mans tētis tāds liels, stiprs, un pacels mani līdz debesīm, bet atnāca mamma, darbā nogurusi, ar smagu pārtikas somu rokās.

Es zinu, ka tas ir slikti, bet es apskaužu tos bērnus, kuriem ir abi vecāki. Ja man būtu tētis, mēs kopā ar viņu slēpotu, klausītos mūziku, viņš man būtu pats labākais draugs.» Un beigās: «Lūdzu, skolotāj, nerādiet nevienam manu sacerējumu!»

Sanitas darbā kā burvju spogulī redzama viņas un vecāku šaurā lietu pasaulīte: «Ja man būtu burvju vara, es mūsu triju istabu vietā uzburtu lielu, greznu dzīvokli, vislabāk savrupmāju dārza vidū. Skapji lai būtu pilni ar modernām drēbēm un kurpēm, istabā mīksti paklāji un lakotas mēbeles, bet dārzā lai ziedētu rozes. Tie, kuri staigā ar nošķiebtām kurpēm, vienu vienīgu drēbju kārtu un apgalvo, ka viņiem tas vienalga, tūkstoškārt melo. Visiem patīk labi ģērbties un ērti dzīvot, un liekulis ir tas, kas to noliedz.»

Ar šādiem uzskatiem bērns nepiedzimst, tie pārņemti no vecākiem, no- sliktiem draugiem un paziņām. Sanitas māte — pārdevēja puķu veikalā, tēvs — komisijas veikala direktors. Meitai — importa kurpes, importa drānas un importa domas. Ko darīt? Vai audzinātāja uzdevums ir pāraudzināt vecākus? Pēc gada Sanita pošas uz tirdzniecības tehnikumu, ja vien izturēs konkursu.

Skolotājs ierakstīja bloknotā — «Sanita» un pielika lielu jautājuma zīmi.

«Ja man būtu burvju vara, es panāktu, lai visi mani biedri iemīlētu mūziku tikpat stipri kā es. Mūzika ir brīnumvalsts, kurā drīkst ieiet tikai labi, jūtīgi, godīgi cilvēki. Visādiem karjeristiem, mēlnešiem, kauš]iem un citādiem draņķiem tur ieejai jābūt slēgtai. Man žēl, ka šo zemi atrod tik maz manu skolasbiedru. Bet varbūt viņi maldās, īsto ceļu meklēdami? Ja man būtu burvju vara, es sagādātu mūsu skolai daudz mūzikas instrumentu — elektriskās ģitāras, sitamos, trompetes, saksofonus, kontrabasus, lai visi, kas vēlētos, varētu iemācīties spēlēt. Un tad mēs izveidotu savu klases ansambli. Es tam rakstītu mūziku, bet Pēteris dziesmu tekstus …»

Tas, protams, ir Juris, mūzikas piesātinātais zēns ar absolūto dzirdi. Jura tēvs ir slavens kora diriģents, māte — operas soliste. Zēns pa vakariem mācās mūzikas skolā klavieru spēli.

Skolotāja bloknotā parādījās otrs ieraksts: «Mūzikas instrumenti. Orķestris. Ieva Līce.»

Zaiga Zīle iztēlojusies divdesmit pirmā gadsimteņa skolu, kad visā pasaulē uzvarējis komunisms. Kā jau viņš paredzējis, te viss savā vietā — gan Marksa un Ļeņina citāti, gan Ojāra Vācieša un Imanta Ziedoņa dzejoļi. 2ēl tikai, ka aiz šīm pareizajām rindām nejūt pašas rakstītājas domu. Vienīgi nobeigumā Zaiga ir atklāta. «Sajā nākotnes valstī vecāki un bērni dzīvos draudzīgi, uzticēsies cits citam. Vecāki neuzspiedīs savu gribu, ar varu nepavēlēs bērniem kļūt par teicamniekiem, nesodīs par katru zemāku atzīmi, nerakņāsies pa bērnu lietām un neraus no rokām grāmatas, kurās rakstīts par mīlestību. Mātes slepeni nenoklausīsies telefona sarunas, meitenes un zēni drīkstēs brīvi draudzēties, un neviens viņus tādēļ neapsaukās par brūti un brūtgānu.

Ja man būtu burvju vara, es vēlētos, lai šī nākotnes valsts sāktos jau rīt…»

Reinim Kadiķim nekad nebija iznācis laika aiziet pie Zaigas vecākiem uz māju. Tēvs, liela uzņēmuma galvenais grāmatvedis un skolas vecāku komitejas loceklis, kārtīgi ieradās uz visām sapulcēm. Jaunākais brālis Jānis, kluss, tāds kā iebaidīts zēns, mācījās ceturtajā klasē. Kādēļ Zaiga tā raksta? Vai par sevi? Skolotājs atcerējās, cik izmisusi bija meitene, kad viņai pagājušajā gadā latviešu valodā draudēja četrinieks, kā viņa lūdzās, lai atļauj atzīmi izlabot. Saņēmusi trijnieku angļu valodā, Zaiga reiz noģība.

Jā, te kaut kas nebija kārtībā.

Vislielāko pārsteigumu skolotājam sagādāja Baibas Baltiņas sacerējums — pasaka par mūsdienu Pelnrušķīti.

«Kādā ģimenē dzīvoja meitene. Viņa bija ļoti neglīta, vāja, tieva, ar sarkaniem matiem un raupjām, sastrādātām rokām, tādēļ mājās viņu sauca par Pelnrušķīti. No rītiem meitene cēlās agri jo agri, lai paspētu pagatavot brokastis mātei, ļaunajam patēvam un viņu īstajam dēlēnam — rupjam, izlutinātam zeņķim. Skolā meitenei bieži nāca miegs, jo mājās viņai bija tik daudz darāmā, ka nācās strādāt arī pa naktīm. Reiz skolā nolēma rīkot balli. Visas meitenes darināja jaunus tērpus, iegādājās vieglas deju kurpītes. Bet Pelnrušķītei bija tikai viena salāpīta kleitiņa un vecas, nošķiebušās kurpes. Māte un patēvs ar savu īsto dēlu aizgāja uz viesībām, bet Pelnrušķītei bija jāsēd mājās un jāada patēvam kamzolis. Viņa ada un raud, ada un raud. Pēkšņi skatās — viņas priekšā vecenīte. Tā saka: «Ņem šo gredzenu, pagrozi, un visas tavas vēlēšanās piepildīsies.» — «Man ļoti gribētos aiziet uz sarīkojumu skolā.» — «Tikai atgriezies pirms pusnakts mājā,» vecenīte, kas patiesībā ir mīlā Laima, piekodina.

Pelnrušķīte nepagūst ne paldies pateikt, kad vecenītes vairs nav, pazudusi, kā zemē iegrimusi. Meitene pagroza gredzenu un saka: «Es vēlētos sev skaistu tērpu!» Un tavu brīnumu! — viņai mugurā pasakains tērps. Meitene pagroza gredzenu vēlreiz — nomīdīto kurpju vietā kājās vieglas balles kurpītes augstiem papēžiem. Skolā visi brīnās — no kurienes uzradusies šī skaistā meitene? Zēni ar viņu vien grib dejot. Meitenes nepazīst savu klasesbiedreni un aiz skaudības griež muguras.

Izdejojusies, izlīksmojusies Pelnrušķīte pa sētas durvīm izlavās no skolas un teciņus vien uz mājām. Pagriež gredzenu — lepnās kleitas vietā atkal vecā, salāpītā, pagriež vēlreiz — kājās nomīdītās kurpes. Pārnāk mājās māte, pārnāk patēvs, Pelnrušķīte cītīgi sēd un ada kamzoli. Un notiek brīnums — patēvs uzslavē pameitu.

No tās dienas meitenes dzīvē viss vērsās uz labu. Darbi ritēt ritēja viņai no rokas. Meitene strādā un dzied. Ļaudis iet garām, apstājas, paklausās, un viņiem kļūst priecīgs prāts. Māte klusībā lepojas ar savu meitu, pat ļaunais patēvs …»

Sacerējumam nebija nobeiguma.

«Tas laiks, kad ticēju burvjiem un visādiem citādiem mošķiem, ir sen pagājis. Ja spētu izgudrot neredzamu ieroci, es, tāpat kā kapteinis Nemo, cīnītos pret visādiem neliešiem un liekuļiem, birokrātiem un citādiem bezgožiem. Daumants Pētersons.»

Skolotājs piegāja pie grāmatplaukta, kurā stāvēja trīsdesmit divas mapes, katram audzēknim sava. Kopš ceturtās klases viņš te atzīmēja bērnu rakstura ievirzes, sekmes, intereses, talanta iezīmes. Jaunākajās klasēs bērni dzīvoja ar sirdi uz delnas, bet šie astotie ieslēgušies kā seifā. Nav viegli uzminēt katra šifru un paraudzīties, ko kurš vērts.

Kaut vai tas pats Daumants. Cik viņam gadu? Sešpadsmit. Mārtiņam, viņa tēvam, kad tas kaujā ar fašistiem pazaudēja roku, bija septiņpadsmit. Viņi zināja, par ko cīnās, riskēja ar dzīvību, nešaubījās ne mirkli. Daumantam ar pazeminātu atzīmi uzvedībā un trijniekiem nācās atstāt iepriekšējo skolu. Kas viņam liedz mācīties? Bet varbūt ir kādi īpaši apstākļi?

Ko viņš, klases audzinātājs, zina par Baibas garīgo pasauli, par viņas mājas apstākļiem? Un ja nu aiz pasakas atrodas rūgtā dzīves īstenība? Un kas slēpjas aiz Zaigas sacerējuma?

Reinis Kadiķis piegāja pie atvērtā loga. Negaiss kā rūpīgs sētnieks bija aizslaucījis visus pilsētas netīrumus un putekļus. Smaržoja pēc skuju meža un sēnēm. Pilsēta dusēja. Tikai retumis pa ielu aizšvīkstēja kāda automašīna vai raitiem soļiem aizsteidzās vēlīns gājējs. Debesīs spīdēja tīras, nomazgātas zvaigznes. Pretējā nama logi bija tumši. Vienīgi divos trešajā stāvā blāzmoja mājīga, zaļgana gaisma. Angļu valodas skolotāja Mādžorija Sīpa ari piederēja pie naktsputniem.

Baiba Baltiņa aizvēra latviešu gramatikas grāmatu un saldi nožāvājās — lai skolotājs saka, ko grib, bet teikuma mācība tik vēlai stundai nav pati saistošākā lasāmviela.

Dažas meitenes jūsmo par mūsu jauno klasesbiedru Daumantu Pētersonu, viņa ierakstīja savā dienasgrāmatā. Man viņš šķiet tāds ākstigs, grib, lai visi viņu ievēro. Bet to pasaku par Pelnrušķīti man nevajadzēja rakstīt. Klases audzinātājs iedomāsies diezin ko, atnāks vēl pie mums uz mājām.

—   Es esmu apmierināts ar jūsu sacerējumiem, — skolotājs Kadiķis otrā dienā pavēstīja. — Daži uzrakstījuši pat spīdoši.

Astotie izbrīnījušies saskatījās — latviešu valodā ar uzslavām viņi parasti netika lutināti.,

—   žēl, ka mēs norunājām nelikt atzīmes, — skolotājs turpināja. — Divnieku pelnījis nebūtu neviens. Zaigai, Jurim, Pēterim, Annai un vēl dažiem būtu piecnieki. Arī Baibai. Baibas sacerējumu es gribētu nolasīt jums priekšā.

—   Nē, lūdzu, skolotāj, nevajag! — Baiba izmisusi iesaucās un aizklāja rokām seju.

—  Ko tu psiho! — Sanita viņai iegrūda dunku sānos. — Būtu ļāvusi, lai lasa. Lūdzu, skolotāj, palasiet kādu citu sacerējumu! — viņa mēģināja glābt stāvokli. — Zaigas vai Pētera.

Šoreiz nelīdzēja nekādi triki, no ienīstās latviešu valodas gramatikas astotā «b» tomēr neizspruka.

2. nodaļa DAUMANTS «GLĀBJ» KLASI

—   Šodien vai nekad! — Marga izlēma, sparīgi kozdama ābolā tā, ka sula tecēja pār zodu.

—   Man bail, — Rita atzinās. — Ko teiks vecmāmiņa un tētis?

—  Domā — man nav bail? Bet vienreiz tas jādara.

Abas meitenes sēdēja zālītē zem kuplas ābeles, kuras zari līka no sārtvaidžiem āboliem.

Rita dzīvoja vienā no pilsētas galvenajām ielām nelielā mājiņā. Tā jau simt gadu piederēja Ozolu ģimenei. No garāmgājējiem mājiņu slēpa kupls dzīvžogs un neliels dārziņš, kur juku jukām auga ceriņu un jasmīnu krūmi, ābeles, ķirši, jāņogu un upeņu ceri. Pie pašām namdurvīm visu vasaru ziedēja brīnumains rožukrūms, kā nobērts zeltainiem, smaržīgiem ziediem. Ritas vectēvs to kādreiz bija atvedis no Francijas. Visapkārt slējās daudzstāvu nami, bet te bija gluži kā laukos.

—   Vectēvs stāstīja, ka palejā, kur tagad augstceltnes, viņa jaunības gados pletušās pļavas un ganījušās nomales iedzīvotāju govis. Bet vēl senāk, 16. gadsimtenī, tur bijusi Daugavas gultne. No tiem laikiem saglabājies Raganu grāvis. Tajā metuši cilvēkus, kuri apvainoti buršanā vai sadarbībā ar nešķīstiem gariem. Ja nelaimīgais noslīcis, tad bijis nevainīgs, ja uzpeldējis — viņam palīdzējuši nešķīstie spēki, un tāds sadedzināts uz sārta.

Mājiņa dzīvoja savas pēdējās dienas. Ritas tēvs jau bija saņēmis paziņojumu par tās nojaukšanu. Vecmāmiņa slepeni notrauca pa asarai.

—   Nebēdā, vecomāt, jaunajā mājā būs silts un auksts ūdens, būs vannas istaba, — Rita viņu mierināja.

Bet vecmāmiņai katrs stūrītis, katra lietiņa te saistījās ar atmiņām, ar mīlestību, ar bērnu piedzimšanu, ar laimīgām un priecīgām dienām.

—  Cik mums ir naudas? — Marga apjautājās.

Rita pasniedzās pēc sava portfeļa un izņēma maciņu.

—   Rublis un sešdesmit kapeikas. Un ja nu nepietiek? Atliksim uz rītu, es tētim palūgšu vēl.

—  Pietiks! — Marga uzlēca kājās, nopurināja kleitai pieķērušos zāļu stiebriņus un satvēra draudzeni aiz rokas. — Ejam!

Kā jau dienas vidū, frizētava bija pustukša. Kasiere, galvu uz rokām nolikusi, snauda. Viens vecāks un otrs pavisam jauniņš frizieru meistars baltā virsvalkā sēdēja pie galdiņa un spēlēja domino.

—   Dāmu frizētava pa kreisi, — jaunākais, pamanījis abas meitenes, noteica un turpināja spēli.

—   Mēs… mums… — Rita neveikli stostījās un virzījās uz durvju pusi.

—  Mums apgriezt matus! — Marga pabīdīja Ritu uz krēsla pusi un pati iekārtojās otrā. Frizieri negribīgi piecēlās un aplika meitenēm baltus apmetņus.

—  Cik garus? — vecākais strupi noprasīja Ritai.

—   Plaukstas platumā zem ausīm, — Marga atbildēja gan par draudzeni, gan par sevi.

Divi šķēru šņirkstieni, un Ritas gaišās bizes gulēja uz grīdas.

—  Ardievu, bērnība! — meistars iesmējās.

Rita raudzījās spogulī uz izbiedēto meitenes seju ar gludajiem, pie galvas pieglaustajiem matiem, un viņai briesmīgi sagribējās raudāt.

—    Nekas, — meistars, pielīdzinādams matu galus, runāja. — Ieliksi ilgviļņus vai tāpat satīsi rullīšus, izskatīsies glītāk nekā ar tādām vecmodīgām pe|astēm.

Ķemme sprakšķēja, kad otrs frizieris to vilka cauri kastaņbrūnajiem, biezajiem Margas matiem. Viļņiem tie gūlās pāri krēsla atzveltnei.

—   Vai nav žēl? — frizieris apjautājās.

—   Nemaz.

—    Jocīgi gan tie skuķi, — meistars prātoja. — Sai pašai strupdegu- nei mati ir pats lielākais krāšņums.

Šķipsna pēc šķipsnas — no pirmās skolas dienas rūpīgi audzētie mati krita uz grīdas.

Bagātīgi aplaistītas ar vīriešu odekolonu «Siprs», meitenes iznāca no frizētavas.

—   Cik man viegla galva! — Marga priecājās.

—   Kur es tagad pieturēšos? — Rita bēdājās.

—   Kā — pieturēsies? — Marga nesaprata.

—  Nu, kad es apjuku, es vienmēr turējos aiz bizēm.

Marga skaļi iesmējās.

—   Turies aiz īkšķiem. Tagad mūsu klasē tikai Baibai būs bize. Tuvākajā laikā man jānopērk arī krūšturis. Tu vēl vari pieciest, bet es vairs ne. Kā tu domā — vai man ņemt trešā vai ceturtā numura?

Rita taustīja matus. Viņai visu laiku šķita, ka ir kaut ko pazaudējusi.

—   Ejam, satīsim rullīšus, tu man un es tev, — Marga čaloja. — Ko teiks klase, kad mūs ieraudzīs?

Aizlavījušās garām virtuvei, kur vecmāmiņa gatavoja pusdienas, abas meitenes iemuka Ritas istabā un aizlika durvīm priekšā krēslu. Marga izņēma no somas gluži jaunus plastmasas matu rullīšus, ielēja glāzē ūdeni un ķērās pie darba.

—    Uz mani tu vari paļauties, — viņa, tīdama draudzenes mitrās matu šķipsnas, čaloja, — es savai māmiņai vienmēr veidoju frizūru. Paķēru līdzi arī matu žāvējamo aparātu — to sauc par fēnu.

Rita pašreiz sasarkušu seju žāvēja mitros matus, bet Marga darbojās ap savējiem, kad dārzā atskanēja vecmāmiņas sauciens:

—   Meitenes, kur jūs esat pazudušas? Pusdienas gatavas.

Marga uzlika pirkstu uz lūpām.

—  Sagādāsim viņai pārsteigumu.

Pārsteigums patiešām izdevās varens. Krietnu brīdi vecmāmiņa pētīja meitenes, neteikdama ne vārda. Ritas smalkā sejiņa ar zeltainajiem vasaras raibumiem ap degunu un zilajām acīm, kuplo matu cirtu apņemta, izskatījās piemīlīga. Marga turpretim atgādināja cirtainu aitu. Abas meitenes bija tik laimīgas un apmierinātas pašas ar sevi, ka vecmāmiņa norija pārmetumus, kas viņai jau bija uz mēles.

—   Ak, meitenes, meitenes, pārāk agri jūs gribat kļūt pieaugušas, —• ziņa nopūtās.

Trīcošiem ceļgaliem Marga vēra sava dzīvokļa durvis. Vecāki skatījās televizoru un sākumā meitai nepievērsa uzmanību. Bet tad sākās! Marga Dirmo reizi redzēja tēvu tik sadusmotu.

—   Pēc kā tu tagad izskaties? Pēc apcirptas aitas! — viņš kliedza. — Agrāk visi ļaudis skatījās un priecājās par tavām krāšņajām bizēm.

—   Bet es tās jau sen ienīdu! — Marga šņukstēja. — Zēni skolā mani apsaukāja par govi ar garo asti. Katru rītu bija jāceļas agrāk un jānoņemas ar pīšanu. Pēc kā es izskatījos — kā no pagājušā gadsimteņa iziļiem laukiem.

—   Kas darīts — padarīts, — Margas māte samierinoši noteica, — Pabāz galvu zem ūdens un izskalo tās šausmīgās čirkas.

—  Kādēļ? — Marga šņukstēja.

—  Tādēļ, ka šī frizūra tev nepiestāv. Tēvam taisnība. Tu izskaties pēc safrizētas aitas.

Māte un meita guļamistabā pie spoguļa ilgi pētīja dažādus matu sakārtojumus, līdz izšķīrās par gludu, ar sprādzi aizmugurē saņemtu frizūru.

—   Dvīņi kaut ko aizmirsuši, — Klāvs otrā rītā skaļi pavēstīja.

—  Ko tad? — Zaiga brīnījās.

—  Sinjonus.

Pārējām meitenēm tas jau bija noiets etaps, bet zēniem atkal puslīdz vienalga, vai Marga un Rita staigā ar bizēm vai bez tām. Bižu raustīšanas laikmets bija sen aiz muguras.

—   Māra Cīrule skolotāju istabā raksta lapas ar uzdevumiem, — Imants, klasē iemeties, pavēstīja. Astotā «b» satraucās. Ķīmija bija pirmā stunda, saglābt vairs neko nevarēja.

Kad jaunā ķīmiķe Māra Cīrule pirms diviem gadiem ieņēma vietu pie garā skolotāju galda, Reinis Kadiķis viņai laipni aizrādīja:

—  Meitenīt, šī ir skolotāju istaba.

Vēlāk, atceroties šo gadījumu, abi sirsnīgi smējās.

Direktora vietnieka saimniecības lietās Valentīna Ruško pareģojums, ka tāds sievišķīgi trausls radījums smagajā skolotājas darbā salūzīšot kā skaliņš, nepiepildījās. Māra Cīrule izrādījās sieviete ar stingru raksturu. Pēc pusgada ķīmija, tāpat kā ģeogrāfija, kļuva par vienu no audzēkņu iemīļotākajiem priekšmetiem. Skolēni svēra un mērīja, jauca un karsēja, ar lielu ziņkārību vērodami, kas no tā visa iznāks. Māras Cīru- les dēļ dažs labs bija gatavs iet caur uguni un ūdeni. Vecāko klašu meitenes, kuras jau pievērsa lielāku vērību savai ārienei, ar interesi aplūkoja skolotājas gaumīgos, elegantos džemperus un svārkus. Māra to ievēroja un labprāt parādīja kādu sarežģītāku adījuma rakstu vai piegrieztni. Par kādu citu savas skolotājas aizraušanos astotā «b» uzzināja pavisam nejauši, skatoties televizoru. Moderno deju konkursā Māra Cīrule kopā ar savu partneri izcīnīja otro vietu.

Drīz pēc tam skolā izveidojās moderno sarīkojuma deju pulciņš. Meiteņu pieteicās milzums, bet zēnus nācās stumt un vilkt ar varu. Māra

atveda uz skolu paveco, bet vēl itin veiklo dejošanas skolotāju Kauliņu, kas sviedriem vaigā pūlējās no neveiklajiem, stīvajiem zēniem izveidot graciozus dejotājus un galantus kavalierus. Ar meitenēm gāja vieglāk, tām dejošanas māksla šķita jau šūpulī ielikta.

Mārai Cīrulei bija savas īpatnējas mācību metodes. Lai pārbaudītu, kā skolēni apguvuši izņemto vielu, viņa reizi mēnesī negaidot lika rakstīt kontroldarbu. Uz nošpikošanu nebija ko cerēt, skolotāja katram izsniedza savu uzdevumu, uzrakstītu uz īpašas papīra lapas.

Astotai «b» šī nereize iekrita tieši pirmdienā. Lai nu kas, bet ķīmija •nebija šīs klases aicinājums. Vienīgi Jānis Krūmiņš tajā bija iemīlējies bez mēra.

—   Viņš, nabadziņš, tur nav vainīgs, tas viņam negribot jau ieprogrammēts gēnos. — Pārējie visžēlīgi piedeva Jānim viņa aizraušanos.

Jāņa māte bija ķīmijas profesore, tēvs strādāja Organiskās sintēzes institūtā. Klasē smējās, ka vecāki vakaros Jānim pasaku vietā skaitījuši ķīmijas formulas. Sestajā klasē Jānis reiz gandrīz sadega. Slepus paņēmis no ķīmijas kabineta Bertolē sāli, viņš to iebāza kabatā un aizmirsa. Viela sasila un negaidot uzliesmoja, izdedzinādama uzvalkā lielu robu un apsvilinādama roku un sānus. Pēc tam kad dēla neveiksmīga eksperimenta rezultātā sagruva personīgās garāžas siena un bezmaz aizgāja bojā pats mantinieks, vecāki Jāni aizveda uz Pionieru pils jauno ķīmiķu pulciņu ciešā pārliecībā, ka māja tagad būs drošībā.

—   Klau, Profesor, esi cilvēks, glāb klasi! Imants izmisis čukstēja. — Pusei būs divnieki. Kurš normāls cilvēks tādā laikā kā vakar sēdēs mājās un zubrīsies ķīmiju?

—   Ko es varu darīt? — Jānis raustīja plecus. Viņu personīgi šis kontroldarbs neuztrauca ne mazdrusciņ.

—  Izgudro kaut ko, kādu sprādzienu, vai.

—   Ko tu lūdzies to pūsli? — Daumants, kas sēdēja Imantam blakus, nicinoši nošņāca.

Kavēties nedrīkstēja. Zaiga jau apstaigāja galdus un izdalīja kontroldarbu lapas. Māra Cīrule šķirstīja kādu papīriem piebāztu mapi.

—   Atļaujiet, skolotāj, man nomazgāt rokas, — Daumants palūdza.

—  Lūdzu, Pēterson, mazgājiet, ja jums tas nepieciešams.

Māra Cīrule visus savus audzēkņus uzrunāja tikai uzvārdos un ar «jūs». Izņēmumu nebija.

Izlietne atradās ķīmijas kabineta stūrī blakus skapim, kur stikla burkās un pudelēs glabājās dažādas ķimikālijas, katra ar savu uzrakstu.

Tikko Daumants paguva ieņemt savu vietu, telpā sāka izplatīties neciešama smakā. Izcēlās tracis.

—  Kāds palaidis personīgo gāzi!

—  Ož pēc vecām olām!

—  Nē, pēc bojātas gaļas!

—  Lūdzu, skolotāj, atļaujiet iziet, man nelabi!

—  Man arī! Man arī!

—   Zīle, lūdzu, atveriet logus un ieslēdziet ventilatoru! Savāciet veikli savas lietas, kontroldarbs turpināsies klasē.

—  Čūsku vecene! — Imants nospļāvās.

Daumants noplātīja rokas.

—  Nav mana vaina. Es darīju, ko varēju.

Pa atvērtajiem logiem un durvīm nelāgā smaka, it kā tai būtu pieaudzis tūkstoš kāju, ātri vien ielīda pārējās skolas telpās.

Direktoram kabinetā pašreiz notika nepatīkama saruna ar izglītības nodaļas skolu inspektori — īgnu, padzīvojušu biedreni. Neuzkrītoši ievilkusi degunā gaisu, viņa aizdomīgi paskatījās uz direktora pusi. Tas jau krietnu brīdi sajuta pretīgo smirdoņu.

—   Atvainojiet, — viņš teica un aizvēra logu. — Mums kaimiņos ir neliela mehāniskā darbnīca. Tā reizēm ar karbīdu piesmirdina visu apkārtni. Droši vien atkal saplīsis metināmais aparāts.

—  Man gan šķiet, ka smaka nāk no šīs puses. — Inspektore pavēra durvis, nekavējoties atsprāga atpakaļ un aizspieda degunu ar kabatas drāniņu. — Šausmas! Kas te notiek?

Sajā brīdī astotās «b» skolēni, degunus saķēruši, metās ārā no ķīmijas kabineta.

—   Skolotāja Cīrule, ko tas nozīmē? — direktors saērcināts noprasīja.

—  Neveiksmīgs ķīmijas eksperiments. Pēc dažām minūtēm sekas būs likvidētas.

—   Pēterson, kas notiek ar nātrija sulfīdu, ja to iemet kādā skābē? — skolotāja jautāja, kad visi bija sagājuši klasē.

—  Tas izkūst, — Daumants nevainīgi atbildēja.

—  Un vēl?

—    Izdalās gāze — sērūdeņradis, kura smaka atgādina sapuvušas -olas.

—   Uzdodu jums ārpusklases darbu — uzrakstīt vismaz desmit lappušu garu referātu par sulfīdiem. Nākamajā pirmdienā visi to noklausīsimies. Literatūru varat saņemt pie manis.

Klasē nogranda smiekli.

—   Esam nokavējuši piecpadsmit minūtes. Jūsu rīcībā paliek trīsdesmit. Kontroldarbs netiek atcelts.

Smiekli mirklī apklusa.

* * *

— Kas tev lika palaist gāzi? — Zaiga pēc zvana pārmeta Daumantam. — Tevis dēļ daudzi nepaguva pabeigt kontroldarbu un tādēļ saņems sliktu atzīmi.

—   Ak tādi jūs esat? — Daumants aizsvilās. — Pirms kontroldarba visi bija ar mieru kaut vai atombumbu uzspridzināt, bet tagad pārmet.

—   Ko tu klausies to zubrītāju? — Imants vilka draugu prom. — Vai' nezini, ka viņai klab zobi par katru atzīmi, kura zemāka par piecnieku? Tu rīkojies kā īsts varonis.

—   Ja kontroldarbs būtu pajucis, visi kliegtu «urrā!» un apsveiktu Daumantu, bet tagad… — Baiba, kārtodama portfelī grāmatas, prātoja. — Skolotājai Cīrulei no uztraukuma drebēja rokas…

Daumants neizturēja Baibas pārmetošo skatienu.

—   Ko tā rudmatainā blenž uz mani ar saviem prožektoriem! — viņš kliedza. — Droši vien domā — atnācis mūsu godīgajā klasē tāds bezkauņa, traucē labajiem bērniņiem mācīties. Sevis dēļ es to nedarītu. Man personīgi par jūsu ķīmiju nospļauties!

Nedēļa aizskrēja kā vēja spārniem.

—   Klau, ķīmijas ģēnij! — Daumants sestdienas rītā piesēdās blakus Profesoram. — Tev būtu viens pūtiens uzrakstīt to sacerējumu, kuru man Cīrule uzbāza. Es parādā nepalikšu.

—  Cik tad tu man piesoli? — Profesors zobojās.

—   Es ne par naudu. Ja tev uz kādu zobs, uzspiedīšu tam tādu zīmogu uz fizionomijas …

—   Tie laiki, vecīt, kad visu izšķīra dūre, sen pagājuši. Tu esi nokavējis vismaz par trīssimt gadiem.

—  Ceļos jau es tavā priekšā nekritīšu, — Daumants noskaitās.

* * *

—  Mūsējie rīko pārgājienu «Atvadas vasarai». Negribi nākt līdzi? — vecākais brālis Kristaps svētdienas rītā aicināja. — Būs ugunskurs, desiņas, dziesmas.

—Ej ratā! — Daumants, grāmatās ieracies, atrūca.

—   Zili brīnumi! Sīkais ķēries pie mācībām! — Brālis paraustīja plecus, paņēma mugursomu un aizgāja.

Pēc brokastīm vecāki un māsa ar mazuli posās uz ģimenes dārziņu.

—   Daumants varētu palīdzēt uzrakt zemi, kamēr vēl pieturas jauks laiks, — tēvs ieminējās.

—   Gan jau mēs paši kaut kā, pats redzi, ka bērns mācās, — māte viņu apsauca. — Mēs nu ejam, dēls, kotletes un kartupeļi ledusskapi, ja sagribas ēst, pats uzsildi.

Šķirstīdams biezos sējumus, Daumants kā detektīvs dzenāja pēdas nelaimīgajiem sēra savienojumiem un rūpīgi izrakstīja visu, kas par tiem bija sacīts. Atklājās interesantas lietas.

Pirmdien Māra Cīrule uz sava galda atrada glīti iesietu mapi ar uzrakstu «Sulfīdi»". Tajā bija desmit lappušu, ne rindiņu mazāk.

3. nodaļa ROMEO UN DŽULJETA

Ģeogrāfam Antonam Caunem, ar iesauku Kolumbs, bija stingra, bet taisnīga skolotāja slava. Piecnieku viņa priekšmetā saņēma tikai tie, kuri prata pastāstīt plašāk nekā mācību grāmatā. Astotajā «b» pirmais piecnieku izpelnījās Imants par vairākus gadus rūpīgi vākto un sakārtoto Latvijas derīgo izrakteņu kolekciju. Imants ar to lepojās vairāk nekā sīkstulis ar naudu, ilgi svārstījās, līdz atnesa uz skolu.

—   Pasaulē jālūkojas ar zinošu prātu un redzīgām acīm, — skolotājs Caune mēdza teikt. — Ja sēdi uz liela akmens, tev jāzina, kas tas ir un kā te nokļuvis; ejot pāri upītei, ir jābūt skaidrībā, no kurieņes tā tek un kurp tek.

Būdams sporta meistars kalnu tūrismā, viņš katru gadu piedalījās interesantās ekspedīcijās. Skolas ģeogrāfijas kabinets bija slavens visā pilsētā ar savām unikālajām minerālu kolekcijām, ar teicamiem maršrutu aprakstiem, plašo kartotēku, kurā glabājās ziņas par visiem kontinentiem un valstīm un kuru skolēni pastāvīgi papildināja. Ceļojumu apraksti skolas bibliotēkā bija deficīts — uz tiem pierakstījās rindā. Skolēni aizrāvās ar fotografēšanu, ar krāsainiem diapozitīviem.

Vislielākais skolotāja Caunes nopelns bija tas, ka viņa audzēkņi pēc kartes un kompasa lieliski orientējās svešā apvidū, zināja noteikt debess puses pēc apsūnojušiem kokiem un akmeņiem, pēc mežā izcirstajām stigām. Skolas komandas regulāri piedalījās orientēšanās sacensībās un parasti ieņēma kādu no pirmajām vietām.

Nomaļajā piestātnē, kur vairums elektrisko vilcienu pat neapstājās, kādā oktobra rītā izbira liels bars smejošu un čalojošu skolēnu. Roku virs galvas izslējis un knipjus sizdams, Antons Caune ātri savāca savējos. Parasto treniņtērpu vidū tie atšķīrās ar vienādām salātu zaļām vel- veta vestēm un skolas emblēmu.

—   Soļos, marš! — Caune nokomandēja un pirmais sāka iet pa labi iemītu taciņu pāri pļavai. Locīdamās kā milzīga čūska, viņam sekoja visa orientieristu saime.

Naktī bija uzkritusi salna. Pļavu klāja sidrabaina, pūkaina sarmas kārta, pārvērzdama smilgas, zirgskābenes, āboliņa pogaļas trauslos, kā no stikla darinātos mākslas darbos.

—  Saderam, ka būs lietus, — Imants pukojās. — Tādēļ vien, ka es aizmirsu mājās plēvi.

—   No skaidrām debesīm? — Ģirts zobojās. — Būs dieniņa uz goda.

Pēteris un Dace klusēdami soļoja aiz viņiem.

Dace bija pieredzes bagāta orientieriste, republikas skolēnu izlases komandas dalībniece. Pastaigas pa mežu viņai vienmēr sagādāja prieku. Bet šorīt meitene tikai ar mokām piecēlās no gultas. Galva bija smaga, deniņos sāpīgi pukstēja, pēc katra elpas vilciena krūtis iečerkstējās kā neeļļots pulkstenis. Tagad svaigā gaisā galva vairs nesāpēja, un Dacei kļuva priecīgāks prāts.

Mežmalā sākās parastā pirmssacensību rosība. Sanitārās kopas meitenes uzslēja telti un piestiprināja virs tās sarkanu krustu. Skolotājs Caune nostādīja visus ierindā un palūdza rajona izglītības nodaļas pārstāvi, kādreiz slaveno alpīnisti Regīnu Salu, atklāt sacensības. Par laimi, viņa nebija no ilgrunātajām — pateica dažus vārdus par orientēšanās sporta nozīmību un novēlēja visiem sekmīgi veikt distanci.

Katram dalībniekam izsniedza numuru un maršruta karti. Sešu kilometru garo distanci, atzīmējot kartē kontrolpunktus, vajadzēja veikt, ilgākais, divās stundās.

—  Kas ir, veči, saraujam vienā stundā! — Imants ierosināja. — Man ir līdzi desiņas, uzvārīsim tēju, pasēdēsim pie ugunskura.

—  To var, — pārējie bija ar mieru.

Ik pēc piecpadsmit sakundēm kāds no dalībniekiem pazuda mežā. Drīz vien starta vietā palika vienīgi sanitāres un Regīna Sala, kurai pēc sacensībām bija jāpasniedz uzvarētājiem balvas.

—  Meitenes, ja es pec pusotram stundām neesmu atpakaļ, pakliedziet, lūdzu, — viņa noteica un devās mežā sēnēs.

Daces kedas ātri vien samirka, un pār muguru sāka skriet nepatīkami drebuļi. Pie kontroles punkta ar atzīmi «91» viņu gaidīja Pēteris.

—  Vai tev nav kas dzerams? Rīkle galīgi sausa.

Pēteris piedāvāja skābās konfektes.

—  Kas tev, slima esi, vai? — Viņš norūpējies pataustīja Daces pieri. — Acis tādas nogurušas un piere gluži karsta.

—   Tas no skriešanas, — Dace izmelojās. — Iesim kopā, būs īsāks ceļš. !

Pārrāpušies pāri smilšainam, pusauga priedltēm biezi noaugušam pauguram, viņi nonāca slīkšņainā ielejā, pa kuru tecēja upīte. Pēdējās zeltainās bērzu lapas virpuļoja zemē kā mazi planieri, apšu kailajos zaros salīgi drebinājās rasas pilieni. Varens ozols, rūsganajās lapās kā siltā kažokā ietinies, spoguļojās upes līcī.

—   Tas ir ziemas ozols, — Dace teica. — Viņš lapas saglabā arī ziemā. Bargajā salā tās pasargā trauslos pumpurus. Pavasarī pēc pirmā siltā lietus lapas vienā naktī nobirst un koks ietinas plaukstošo pumpuru maigajā zaļumā gluži kā gaisīgā lakatā.

Ozola zarā, prasmīgi nomaskēts, atradās nākamais kontroles punkts.

Dace pirmā pamanīja krastmalā sagāztos apšu stumbrus. Šķita — kāds ar kaltu bija tos rūpīgi nosmailinājis kā lielus zīmuļus. Mazliet lejāk dzirdēja ūdens čalošanu. Bebri bija prasmīgi aizsprostojuši upīti ar apšu baļķiem un koku saknēm, starpas aizvijot ar sīkiem žagariem un noblīvējot ar zemi un dūņām. Ūdens putodams gāzās pāri divus metrus augstajam aizsprostam.

Upītes līkumā, kur uz kartes bija parādīta pļava, tagad pletās bebru dīķis ar nelielu, apsēm apaugušu saliņu vidū.

Pēc dotā maršruta sacensību dalībniekiem vajadzēja šķērsot upi. Taciņa, kas līkumoja gar piekrasti, noveda pie laipas. Pēc vairāku dienu lietavām upe bija izgājusi no krastiem. Iepriekšējā naktī piesala. Virs ūdens kā plānas stikla lauskas peldēja vižņi, atvarā griezdamies gredzenos.

Pēteris nepaguva ne attapties, kad Dace jau atradās uz laipas. Tālākais norisinājās kā paātrinātā kinofilmā. Upes vidū laipa sagriezās šķērsām, un Dace pazuda ūdenī. Pēteris metās viņu glābt. Krietnu gabalu lejāk abi izķepurojās pretējā krastā.

—  Jāapžāvējas. Tev sērkociņu nav? — Dace spaidīja samirkušos matus, kas atgādināja ūdenszāles.

Izvilcis no planšetes slapjo maršruta karti, Pēteris sāka to pētīt.

—   Līdz finišam vēl krietns gabals ko iet, bet tev ir temperatūra, tas skaidrāks par skaidru. Te tuvumā jābūt mājām «Ievulīči». Galu galā tas mums ir pa ceļam. Skrējām!

Pēteris pirmais metās pāri noraktam kartupeļu laukam. Dace klupdama krizdama viņam sekoja.

—  Pagaidi brītiņu, — viņa elsa, — man trūkst elpas.

—   Saņemies! Nav vairs tālu. Tepat aiz ābeļdārza ir mājas.

Pēteris satvēra meitenes roku un sāka vilkt viņu uz priekšu. Salīkušajās, apsūnojušajās ābelēs kā zeltaini un sārti ziedi karājās nenovāktie sīpoliņi un pepiņi. Ap tiem čiepstēdamas ņēmās zīlītes un dzilnīši.

Pašas mājas slēpās ceriņu krūmos. Tās šķita pamestas. Dzīvojamās mājas ielīkušais jumts noaudzis ar zaļu, samtainu sūnu, caur kuru vietām spraucās ārā pa pelēkam salmu kušķim. Kūtij viens gals pajucis. Kā salauztas ribas pret debesīm slējās spāru gali. Rūsgans kaķis, asti izslējis, paskrējās ienācējiem pretī un tūlīt sāka tīties Dacei ap kājām. Virs mājas durvīm kā izplestas rokas stāvēja vareni žuburoti brieža ragi.

Pēteris pieklauvēja. Atskanēja suņa riešana.

—   Kas tur dauzās? Nāk iekšā! — nelaipna balss aiz durvīm sauca.

Abus slapjos skolēnus apņēma tīkams siltums un lauku mājas aromāts — smaržoja pēc dūmiem, sīpoliem, āboliem un žāvētas gaļas.

Garās, baltās apakšbiksēs tērptās kājas pāri gultas malai pārlicis, uz ienācējiem nelaipni raudzījās pinkains vecis. Plušķains suns stīvām kājām piečāpoja pie svešajiem, skaļi vilkdams elpu caur nāsīm, krietni tos apošņāja, tad, laiski pavicinājis astes riteni, palīda pagultē.

Dacei šķita, ka viņi nokļuvuši kāda burvja miteklī. Pie sienām karājās izbāztas meža zvēru galvas ar visiem ragiem un ilkņiem, spokaini koka zaru un sakņu veidojumi. Melns krauklis ieķērkdamies uzlidoja uz sava saimnieka pleca un spožām acīm vēroja nelūgtos viesus.

—   Vai jūs neatļautu mums virtuvē mazliet apžāvēties? — Pēteris palūdza. — Mēs iekritām ūdenī.

—  Traki paliek traki, — večuks burkšķēja. — Vai jums acu pierē nav, vai? Skaidrā dienas laikā mesties upē!

Drīz vien plītskrāsnī sprakšķēja uguns, mīlīgi sīca tējkanna.

—   Pārģērbieties un slapjās drēbes izžaujiet uz aukliņas virs plīts! — saimnieks pavēlēja. Dacei viņš iedeva garu linu kreklu, no ilgas mazgāšanas krāsu zaudējušus svārkus un lielu lakatu.

—  Mini bruncīšu šajā mājā nav. Mana nelaiķe atzina tikai māksi, — večuks, bārdā smīnēdams, piebilda.

Pēteris saņēma pašaustas vadmalas bikses un siltu vilnas kamzoli.

—  Tu, Dace, izskaties uz mata pēc Kristīnes, — Pēteris smējās.

—  Bet tu pēc Edgara.

Dacei ienāca prātā Blaumaņa varoņu mīlestība, un viņa spēji nosarka.

—  Es labprāt gribētu būt… — Pēteris lēnām teica un tad spēji aprāvās.

—  Kas tu gribētu būt?

—  Neko.

Piespiedusies pie siltā mūrīša, Dace drebinājās.

—  Iedzeriet katrs pa krūzei karstas liepziedu tējas ar medu! — saimnieks izrīkoja. — Tūlīt paliks labāk.

—  Tu atlaidies uz brīdi, kamēr drēbes apžūs, — Pēteris pavēlēja. — Bet es pasēdēšu tepat plīts priekšā.

Dace tūlīt iegrima murgu pilnā miegā.

—   Tā es te dzīvoju viens pats. Mans darbs — uzraudzīt kolhoza mežus,— večuks stāstīja. — Reizēm cilvēkus dienām ilgi neredzu. Bet meža zvēri no manis nebaidās, nāk un ēd no rokas. Meža cūkām veselu tupeņu lauku atstāju nenoraktu, labāk, lai rokas te nekā pa kolhoza tīrumu. Pagājušo nakti spīdēja mēness, varēja labi redzēt. Varena cūku mamma atveda veselu baru strīpainu pusauga sivēnu. Tad nu visi ņēmās pa tupeņiem rukšķēdami un kviekdami.

Vecā mežsarga balss atnāca līdz Pēterim kā no tālienes. Uguns liesmas apspīdēja mežsarga seju un vērta to līdzīgu pasakainam meža vecim. Un tad vairs nebija nekas.

* * *

Ģirtam mežā nekad nebija garlaicīgi. Vasarā viņš risināja garu garās sarunas ar putniem. Putnu balsis atdarināt viņam iemācīja kāds zooloģiskā dārza putnu sektora strādnieks. Putni bija Ģirta lielā mīlestība. Salasījies Lorenča grāmatu «Viņš runāja ar zvēriem, putniem, zivīm», Ģirts zooveikalā iegādājās pelēko vārnu un katru dienu ņēmās to apmācīt runāšanas mākslā.

—   Jūs tikai padomājiet — vienkārša austriešu vārna, neviena nemācīta, prot teikt: «Ei, tu, panāc šur, re, kur tā sēž, dzi, Fredi, nāc šur, re, kur tā sēž!» Un pēc tam, kad tā izsprukusi no zēnu rokām, pavēsta sa~ vam saimniekam: «Mēs to dabūjām ciet ar lamatām.» Bet manējā tikai blenž ar vienu aci un vairāk par parasto «krā-krā» nespēj izķērkt.

—  Nu gan tu lej, nav dzirdēts, ka vārnas runātu, — klasesbiedri apšaubīja, Papagaiļi, tie gan.

—   Jūs neticat? — Ģirts uztraucās. — Lūdzu, te tas rakstīts, astoņdesmitajā lappusē. — Ģirts atvēra savu iemīļoto grāmatu. — Profesors Konrāds Lorencs gan nemānīsies. Viņš prata sarunāties ar kovārņiem kovārniski, ar zosīm — zosu valodā, ar meža pīlēm un citiem putniem. Es piespiedīšu savu Ansi runāt, — viņš zvērēja, — un tad jums visiem mutes no brīnumiem paliks vaļā.

Ģirta vārna lieliski prata atdarināt garāmbraucošo trolejbusu švīkstoņu, automašīnu rūkoņu, atvērtu durvju virināšanos. Kādu dienu putns ar knābi bija atvēris būra durvis un pa atvērto logu aizlidojis brīvībā. Velti Ģirts skraidīja pa tuvējo parku, klaigādams: — Ansi, nāc šurp! Ansi, nāc šurp!

Kopš šī rudens Ģirtam bija jauna aizraušanās — kovārņi. Viņš bija ieņēmis galvā izaudzēt savā rajonā veselu kovārņu dinastiju tāpat kā profesors Lorencs Altenbergā. Vajadzēja tikai kādam apjautāties par kovārņiem, kad Ģirts atplauka un tūlīt ņēmās gari un plaši stāstīt par šo- apbrīnojamo putnu dzīves veidu un paražām.

—   Tu padomā tikai, — viņš, sarunu biedru aiz piedurknes turēdams, stāstīja, — mans Ciks un Čika ir samīlējušies viens otrā līdz ausīm. Viņš, kaklu taisni izstiepis un piepūties, dižojas viņas priekšā un spalgi sauc — «cik, cik, cik», tas kovārņu valodā nozīmē — «tu man patīc». Viņa pacietīgi sukā ar knābi Čika mīkstās skausta spalvas. Pavasari abi izperēs vidēji sešus mazuļus, katrs pārītis pēc gada atkal sešus, tas ir 24 kovārņi, vēl pēc gada …

—  Pēc desmit gadiem — 262 144. — Jānis ātri aprēķināja. — Visa Rīga būs kovārņu apsēsta. Tu esi sapņotājs, Ģirt!

Ģirts, domādams par saviem putniem, soļoja pa mežu. Viņa asais skatiens pamanīja sūnās gan vēlīnu baraviku vai apšu kundziņu, gan īpatnēju piepi uz nokaltuša koka stumbra. Žagata, ievērojusi gājēju, skaļi iežadzinājās. Zēns atbildēja. Garo asti iepletis, ziņkārīgais putns pielidoja tuvāk. Gandrīz kilometru zēns to kaitināja, žadzinādams žagatiski.

Kad Ģirts nonāca pie mērķa, Imants, dūmus gaiņādams, kurināja ugunskuru. Katliņā burbuļoja brūkleņu mētru tēja.

—   Ja Pēteris vai Dace tuvāko piecu minūšu laikā neparādās, uzvaru mums neredzēt tāpat kā savas ausis, — Imants pukojās. — Kāda velna pēc es skrēju kā pēdējais muļķis, ja šie velkas kā uz skolu. Nevajadzēja to pārīti laist kopā.

Arī Ģirtam šķita, ka tas nav godīgi, — noruna paliek noruna.

Atvēlētajās divās stundās atgriezās visi orientēšanās sacensību dalībnieki, izņemot Daci un Pēteri.

Brīdi pastrīdējušies, tiesneši paziņoja uzvarētājus. Regīna Sala tos apsveica un pasniedza nelielas piemiņas veltes.

Sāka sijāt biezs, pretīgs rudens lietus. Pazudušie nerādījās.

—   Cik ilgi tā stāvēsim un mirksim? Jāiet meklēt, — tiesneši beidzot izlēma.

—   Kaut tikai nebūtu notikusi kāda nelaime, — kādreizējā alpīniste bažījās.

—   Atļaujiet palūgt desmit brīvprātīgos, — skolotājs Caune ierosināja. — Pārējie lai dodas mājās.

Pieteicās visi, neviens negribēja pamest biedrus nelaimē. Izvērsušies ķēdē, orientieristi soli pa solim pārmeklēja mežu un tuvāko apkārtni, līdz nonāca pie Ievulīčiem. Imants iegāja mājā apjautāties par pazudušajiem.

—   Mēs viņu dēļ drošu pirmo vietu pazaudējām, bet šie, gultās ielīduši, saldi krāc, — viņš, ārā iznācis, pukojās. — Romeo un Džuljeta atradušies! Tādiem pa ausīm sadot par maz!

—  Aizveries! — Pēteris to pateica tik iespaidīgi, ka Imants momentā apklusa.

Dace nebija spējīga paiet. Vecais mežsargs iejūdza zirgu, ielika ratos salmus un ieguldīja slimnieci.

—   Steigsimies! Ātrāk! Re, kur kokā kontroles punkts! Man auksti! — visu ceļu līdz stacijai viņa murgoja.

Dace atjēdzās tikai vilcienā.

—  Vai, skolotāj, nu gan es jūs pamatīgi iegāzu! — Viņa vainīgi pasmaidīja.

—   Ko nu par tevi. — Imants nekādi nevarēja samierināties ar zaudējumu. — Bet Pēteris jau nu gan varēja atjozt līdz finišam. Uzvara mums bija tikpat kā rokā. Atradies Romeo!

—   Vai tu maz apjēdz, ko runā! — Pēteris uztraucās. — Pamest slimo Daci vienu pašu meža vidū! Es jau neesmu aptaurēts.

4. nodaļa DIVKAUJA JEB MONTEKI PRET KAPULETI

Dace noslimoja visu oktobri. Pēteris un pārējie klasesbiedri viņu 'katru dienu apciemoja un paskaidroja skolā uzdoto, tādēļ slimniece no mācībām neatpalika.

Kādu rītu astotā «b» uz tāfeles ieraudzīja karikatūru: Romeo plus Džuljeta — iznāk sīkais. Zēnā bez grūtībām varēja pazīt Pēteri, bet meitenē — Daci. Tik labi prata zīmēt vienīgi Daumants.

—   Mats matā kā dzīvi, — Imants noņirdzās. — Tev, vecīt, ir paķē- riens.

—   Ja viņš domā, ka ir briesmīgi asprātīgs, tad smagi maldās, — Anna noteica.

Dvīņi savu nostāju deklarēja ar vienu vienīgu vārdu: — Stulbenis!

Dace, vēl bāla pēc slimības, sēdēja, aizsegusi seju ar rokām.

—   Neņem galvā, Dace! — Juris, garām iedams, viņu mierināja. — Daumants par to pēc stundām smagi norausies.

Pēteris iemetās klasē reizē ar zvanu.

—    Kas noticis? — viņš uztraucās, pamanījis, ka Dacei pār vaigiem rit asaras. Meitene pamāja uz tāfeles pusi. Pēteris piegāja pie tāfeles-, izņēma kabatas lakatiņu, notīrīja nosvīdušās brilles un, tās atkal uzlicis, brīdi skatījās. Klase klusēja.

—  Tu nu gan esi baigais, — Pēteris, pagriezies pret Daumantu, lēnām teica. — Visu, kas pasaulē skaists, tu centies apmētāt dubļiem. Es lepojos ar Daces draudzību. Un nevienam neļaušu to nozākāt.

Pēteris piegāja pie Daumanta un, vājo dūri sažņaudzis, no visa spēka ietrieca to Daumanta sejā.

—  Saņem, ko esi pelnījis!

Pašķīda asinis. Daumants sāpēs ierēcās un metās Pēterim virsū.

—   Es tevi kotletēs samalšu! — Daumanta dūres kā veseri cēlās un krita uz Pētera galvas un pleciem. Brillei nolidoja zemē un sašķīda smalkās drumslās. Tuvredzīgās acis piemiedzis, Pēteris nemākulīgi aizsargājās.

—  Divkauja mīlestības dēļ, cik romantiski! — Sanita sajūsmā spiedza.

—  Gluži kā Šekspīra lugā — Monteki pret Kapuleti.

—  Viņi viens otru nositīs! — vaimanāja Dace. — Zēni, ko jūs blenžat? Dariet taču kaut ko!

—   Daumant! Pēteri! — Neviens nebija pamanījis klases audzinātāju*

—  Kurš iesāka kautiņu?

—  Pēteris! — Imants tūlīt atsaucās.

—  Daumants vainīgs! — meitenes viņu pārkliedza.

—   Es nezināju, ka dažiem cilvēkiem mūsu klasē trūkst humora izjūtas, — Daumants, degunu taustīdams, neveikli taisnojās.

—  Grib izlavīties, glumiķis tāds!

—  Šī nav pirmā reize, kad viņš izdara rupjības.

—   Nekavēsim mācības. Pēc sestās stundas visi palieciet klasē, tad noskaidrosim, — skolotājs izlēma.

—  Es nevaru, — Daumants paziņoja.

—  Kādēļ?

—  Man boksa treniņš.

—  Mānās.

—  Pats tu mānies! Pēc divām nedēļām izšķirošās sacensības, treneris neļauj kavēt nevienu nodarbību.

—  Nekas, ar tavu treneri mēs parunāsim īpaši, — Zaiga piedraudēja.

—  Lai tikai kāds pamēģina, es tam tādus lukturus uzzilināšu …

—  Kaušļi, marš, uz medicīnas kabinetu! Atbildēt nāks… — Skolotājs brīdi pētīja atzīmju žurnālu. Tas bija visbriesmīgākais brīdis. Klase palēnām norima. Gar loga rūti sīca vēlīna muša. — Zaiga Zīle.

—           Klases sapulci un vienlaicīgi komjaunatnes grupas sanāksmi paziņoju par atklātu, — Zaiga pēc stundām velti centās pārkliegt klases troksni.

—          Atļaujiet iziet, es neesmu komjaunietis, — Daumants paziņoja un virzījās uz durvīm.

—  Kādēļ tad tu neesi?

Daumants paraustīja plecus.

—          Muļķīgs jautājums. Vecajā skolā teica, ka raksturs neatbilstot. Arī nopelnu nav nekādu.

—           Pareizi darīja, — Zaiga piezīmēja. — Nāc šurp un atsēdies te priekšā uz krēsla.

—         Pazemīgi pateicos par man parādīto godu. Man tepat solā ir labi.

—          Ej vien, dēliņ, ej, lai mēs visi tā kārtīgi varam tevi, nākamo Leonardo da Vinči, apskatīt. — Klāvs izbīdīja Daumantu no sola. — Nāc, es tevi aizvedīšu zem rociņas kā brūti!

Visi atviegloti viņi bija glābti. — Velc garumā, nopūtas. Uz brīdi Sanita čukstēja.

—          Kādēļ Daumantam vienam jāatbild? — Imants satraucās. — Tas ir netaisni. Pētera dēļ mūsu skola zaudēja drošu pirmo vietu orientēšanās sacensībās. Sen zināms, ka šādi liriski zēniņi ir neglābjami mīkstčauļi. Tādi prot tikai pantiņus kalt un sērīgi nopūsties. Aizmirsis savus biedrus, aizmirsis skolas godu, mūsdienu Romeo liekas slīpi un guļ nost. Es saprotu Daci, viņa patiešām bija slima, bet kas kaitēja Pēterim? Un tagad viņš ne par ko kaujas. Lai paskaidro!

—   Sevis dēļ es pie viņa ģīmja savus pirkstus nesmērētu. — Pēteris negribīgi piecēlās no sola. Pārsistā uzacs, pārsieta un aplīmēta ar leikoplastu, neganti sāpēja. Daumanta stāvoklis bija drūmāks — ārsts izteica aizdomas, ka lauzts deguna kauls.

—  Dienas kārtībā jautājums par klases kolektīva godu, — Zaiga centās pārkliegt pārējos. — Vai Pēterim bija tiesības sist Daumantam?

—   Bija gan, — sauca galvenokārt meitenes. — Pēteris aizstāvēja savu klasesbiedreni. Viņš rīkojās kā īsts džentlmenis. Senos laikos tādu neģēli kā Daumants piedurtu ar zobenu pie zemes.

—   Ko jūs piekasāties? Labi, es uzzīmēju karikatūru. Un kas par to? Žurnāls «Dadzis» pilns ar karikatūrām, bet tāpēc neviens par to neuztraucas. Tad jau visus pazīstamos karikatūristus — Bidstrupu, Efelu, mūsu pašu Vīndedzi un Ošu vajadzētu slodzīt cietumā vai sadauzīt viņiem degunus.

—  Tēlo Nezinīti Saules pilsētā.

—  Grib apvārdot mums zobus.

—   Nav vērts ar viņu noņemties, — Dace ieminējās. — Varbūt viņš nemaz nepazīst, nav izjutis īstu draudzību?

—  Nē, neesmu un arī negribu izjust.

—  Kādēļ?

—   Tādēļ, ka es neticu draudzībai starp zēnu un meiteni. Agri vai vēlu tā noved pie mīlestības.

Klase noelsās. Skolotājs Kadiķis piecēlās, lai apsauktu Daumantu, bet tad pārdomāja — nav vairs nekādi mazie, lai paši tiek galā.

—   Pazīstu tādas draudzības, — Daumants turpināja. — Mana māsa veselu gadu lidinājās pa mākoņiem, augas dienas jūsmoja par savu sapņu princi, bet tagad viena pati audzina sīko. Draudziņš sen jau salaiž ar citām.

—   Neticiet viņam. Daži nelieši neko vēl nenozīmē. Ir pasaulē mīlestība, kas pārdzīvo nāvi un vēl pēc gadsimtiem iepriecina cilvēkus. Piemēram, Romeo un Džuljeta, tie paši, par kuriem daži nejēgas te ņirgājas.

—  Rakstnieka izdoma! Literatūra!

—   Lūdzu, varu nosaukt ari īstus cilvēkus — Kārlis Markss un viņa sieva Ženija.

—  Ļeņins un Krupskaja.

Ārā gaudoja vējš, ar troksni triekdams rupjas lietus lāses klases logā. Klasē valdīja puskrēsla, bet neviens nepiecēlās, lai iedegtu gaismu.

—   Kā jūs, skolotāj, vai jūs ticat, ka mūsu laikos var būt tikpat stipra un cēla mīlestība kā, piemēram, Romeo un Džuljetai?

Reinis Kadiķis brīdi klusēja. Lielākai daļai audzēkņu mīlestības vārds vēl bija bez seguma, viņi paši vēl nezināja pirmās mīlestības skaistumu. Dažiem tā šķita kā skaists, kārdinošs noslēpums, ar kuru jāiepazīstas pēc iespējas ātrāk. Bet viens otrs, saklausījies vecāku puišu neķītrības, ņirgājās par meitenēm, nespēja apvaldīt sevi. Kas gan notiek ar Daumantu?

Skolotājs klusēja. Klase gaidīja atbildi.

—   Mīlestība — tā ir laime, — Reinis Kadiķis domīgi teica. — Mīlestība padara cilvēku labāku, stiprāku, godīgāku. Un arī mūsu laikā ir mīlestība, kas stiprāka par nāvi, es pats to esmu piedzīvojis.

—  Vai, skolotāj, lūdzu, pastāstiet!

—   Nē, draugi, tie ir pārdzīvojumi, kas pieder vienīgi man un tai sievietei, kas jau sen atdusas zem smiltīm.

—   Tu, Daumant, netici mīlestībai, jo pats to neesi pārdzīvojis. — Tā varēja būt Ritas balss. — Vai tādām jūtām kā biedriskums, godīgums, draudzība tu arī netici?

—   Kur viņš ir tas godīgums? Skaisti vārdi, ar kuriem tāpat kā ar mannas putriņu mūs baro skolā. Bet kā ir īstenībā? Piedzēries vīrs sit sievu un terorizē visu ģimeni, bet neviens to neliekas manām, — godīgi, jā? Veikalā pārdevēji krāpj pircējus par kapeiku, par piecām, bet, ja gadās kāda glupāka tantiņa, arī vairāk. Vai tas ir godīgi? — Daumanta glītajā sejā bija pretīga grimase. — Nu, kā tur teica viens no senajiem dzejniekiem, tas, kurš nomira ar diloni:

Virs zemes nav taisnības, Dūrei tik spēks …

Es dodos vingrināt dūres, čau!

Iekams kāds viņu spēja aizkavēt, Daumants ar troksni aizcirta klases durvis. Viņa soļi skaļi aizdimdēja pa tukšo koridoru.

—   Muļķis! Domā, ka atklājis jaunu Ameriku! — Sanita skaļi un nicinoši nosauca viņam pakaļ.

«Vai mana māte arī tāpat pa kapeiciņai no zieda, pa divām?» Sanitai pirmo reizi ienāca prātā. «Mūsu mājā naudas papilnam. Bet mātei alga maza. Tēvam gan lielāka, viņš ir veikala vadītājs. Mamma saka, tas būtu pēdējais muļķis, kas laistu pārdošanā importa mantas, neparūpējies vispirms par ģimeni, par draugiem un paziņām, no kuriem kas atlec. Un viņai taisnība. Visām meitenēm skauž manas platformenes un skolotājam droši vien arī. Zēl, ka uz skolu jānāk formas tērpā. Ja meitenes redzētu

manu angļu bikšu kostīmu, viņas kļūtu zaļas … Bet Daumants gluži vienkārši ir muļķis, par tādām lietām nav skaļi jākliedz.»

Klasē no jauna iestājās klusums.

—   Cilvēkam tādēļ ir dotas acis, lai redzētu, smadzenes, lai domātu. Neesat vairs mazie, — skolotājs ierunājās. — Simtiem un tūkstošiem ģimeņu dara savu darbu, mierīgi dzīvo, un tos neviens nepamana, bet pietiek vienam pļēguram palaist rokas, kad par to zina visa apkārtne. Tas tādēļ, ka negodīgums pats lec acīs. Blēdīga pārdevēja, huligāns, kas uz ielas aizskar garāmgājējus, zaglis no soda neizbēgs. Daumants skatās pasaulē itin kā pa šauru durvju spraudziņu.

—   Daumantu vajag padzīt no mūsu klases, — Zaiga ierosināja.

—  Viņa dēļ mums pēdējā laikā iet galīgi šķērsām.

—   Laikam es būšu pie visa vainīgs, — klases audzinātājs atzinās.

—   Viņa tēvs ir mans bijušais cīņubiedrs. Iepriekšējā skola Daumantam bija jāatstāj. Es cerēju, biju pat pārliecināts, ka mana klase, īpaši komjaunieši, tiks galā paši…

—   Daži zēni uz viņu skatās kā kādreiz ticīgie uz svētbildi.

—   Nu gan tu, Zaiga, lej! — Jānis pārtrauca Zaigu. — Kurš tad skatās?

—  Imants, par piemēru.

—   Es neko, — Imants taisnojās. — Viņš solījās mani iemācīt boksēties. Viņš ir sava rajona jaunatnes čempions. Visi Pārdaugavas huligāni griež viņam ceļu.

«Jau vēls,» Baiba pie sevis bažījās. «Māte lika notīrīt saknes un izvārīt zupu. Pārnāks patēvs, sāksies atkal sprediķošana. Kādēļ Daumants tāds iecirtīgs un ļauns? Varbūt viņu, tāpat kā mani, mājās nesaprot? Varbūt viņš ir vientuļš un viņam nav neviena drauga, ar ko aprunāties? Bet mēs, nekā nenoskaidrojuši, tūlīt gatavi sodīt, padzīt…»

—   Pagaidi, Zaiga, vispirms jāizpēta, kādēļ viņš ir tāds ļauns, — Baiba ieminējās. — Ja nu viņam ir slikti mājas apstākļi? Vajadzētu aprunāties ar viņa vecākiem.

—  Es rīt pievakarē aiziešu, varbūt kāds no jums nāktu līdzi? — Reinis Kadiķis ierosināja.

—  Lai iet Baiba.

—  Es gan ne, — Baiba samulsa. — Labāk kāds no zēniem. Pie mums taču ir vienlīdzība.

—  Uzskati, ka tas ir tavs komjaunatnes uzdevums. — Zaiga steidzās ieprotokolēt.

—   Varbūt skola varētu nodibināt boksa sekciju? Gribētāju atrastos kaudzēm. Un lai Daumants nodarbojas, — Dace, klases fizorgs, ierosināja. ;

—  Un lai zīmē karikatūras skolas sienasavīzei, nevis uz tāfeles. Jāpastāsta zīmēšanas skolotājai Maigai Putniņai, ka mums uzradies jauns Leonardo da Vinči. Saderam, ka viņa būs stāvā sajūsmā, — Anna ierosināja.

—   Redzat nu, tas jau kaut kas konkrēts, — skolotājs nopriecājās.

—  Bet tagad mums jābeidz. Ir jau vēls.

—   Kā, vai tad Daumants par savām izdarībām nesaņems nekādu sodu? — Zaiga sašuta. — Apvainot publiski klasesbiedrus, piekaut Pēteri, kas vājāks par viņu, — vai to drīkst pieļaut? Ja man personīgi būtu teikšana ..,

—   Vispār tev taisnība, bet nozieguma apstākļi un cēloņi, cienījamā biedre prokurore, jāizmeklē plaši un pamatīgi, tādēļ spriedums pagaidām tiek atlikts, — Klāvs pārtrauca Zaigu.

—   Dace šodien raudāja, — mazākais brālis pie vakariņu galda pavēstīja.

Visa lielā Ērgļu ģimene, abi vecāki un pieci brāļi, satraucās — kas uzdrošinājies darīt pāri viņu mīļajai māsiņai? Dacei nācās visu izstāstīt.

—  Ko viņi mums piesienas? — Meitenei atkal sāka birt asaras. — Vai tas kas ļauns, ka mēs ar Pēteri draudzējamies?

—   Neņem pie sirds, — Ilmārs, vecākais brālis, viņu mierināja.

—  Pēteris gan ir mazliet pavārgs, bet citādi puika uz goda.

—  Nākamvasar ņemsim viņu līdzi pārgājienā, lai norūdās, — mazais Māris piebilda.

Vēlu vakarā, kad visi jau gulēja, Dace ieritinājās mātei blakus gultā.

—   Bet ja nu tā ir mīlestība? — viņa jautāja. — Man ir tik labi ar Pēteri. Viņš nav tāds kā pārējie, neķerstās un nezviedz par katru muļķīgu joku. Un kādus dzejoļus viņš raksta! Nevienam nerāda, tikai man un savai mātei. Ko man tagad darīt, dzīt viņu prom?

«Meita jau izaugusi,» māte tumsā pasmaidīja.

—   Draudzība ir kā glezna puķe, kas pastāvīgi kopjama un lolojama. Tiem, kuri par to smejas, pašiem droši vien nav bijis īstu draugu.

—  Pēteris arī tā saka. — Dace nomierinājās. — Cik labi, ka tu, mam- mucīt, esi tāda …

—  Nu, kāda tad?

—  Mīļa un saprotoša. Cita māte būtu iedomājusies nezin ko.

—  Tu man esi gudra meita, pati zini, ko drīkst un ko ne. Mēs ar tēti tev ticam. Bet tagad veikli gultā!

Dace noskūpstīja māti un nomierinājusies devās pie miera.

* * *

Daumants uz boksa treniņu ieradās pārskaities. Uzpampušais deguns neganti sāpēja. Par boksēšanos nevarēja būt ne runas. Labi, ja sadzīs līdz sacīkstēm.

—   Kas tev lēcies? — Hronists, zēns, kam pilna galva ar sportistu vārdiem un rekordiem, apjautājās.

—  Ziepes!

—  Mājās vai skolā?

—  Skolā. Mājās būs rītu. Baidos, ka treneris mani atskaitīs no grupas.

To neparko nedrīkstēja pieļaut. Daumants bija pats veiklākais, bez

viņa draudētu totāla izgāšanās.

—  Tu trenerim nekā nestāsti.

—   Ir mums klasē viena tāda no «taisnības cīnītājām». Piedraudēja atvilkties un izklačot visus manus grēkus, sākot ar zīdaiņa vecumu.

—   Izstāsti, kāda viņa izskatās! Norīkosim pie kluba durvīm dežūras un nelaidīsim iekšā.

—  Es varu uzzīmēt.

Ar pāris vilcieniem Zaigas portrets bija gatavs. Hronists no bloknota izplēsto lapiņu noglabāja krūšu kabatā.

—   Viss būs kārtībā, vecīt! Sitai Felicitai mūsu treneri neredzēt kā savas ausis.

—  Viņu sauc Zaiga.

—  Man viens pīpis.

Par nieka karikatūru celt tādu traci! Daumants jutās nepamatoti apvainots.

Māte saraudātām acīm atvēra durvis.

—  Kas tev ar degunu? — viņa satraucās.

—   Sīkums. Viens pamatīgāk iebelza. Uzlikšu kompresi, līdz rītam pāries.

— Paēd virtuvē un ej savā istabā, nestrīdies ar tēvu! — māte lūdzās.

Daumants smalki pazina visas tēva dzēruma stadijas.

—   Es ar vienu roku padaru vairāk nekā viņi ar divām! Pirms kara es biju pats labākais mēbeļu galdnieks Pārdaugavā!

Lielīšanās bija pirmā dzēruma stadija. Otrajā stadijā pretīrunāšana noveda pie trauku dauzīšanas un kautiņa. Vecāko dēlu tēvs neaiztika pat vislielākajā skurbumā. Ciest nācās mātei, māsai un jaunākajam — Daumantam.

Tēvs sēdēja pie galda sasarkušu seju, niknuma pilnām acīm, labā roka savilkta dūrē, kreisās rokas tukšā krekla piedurkne ļengani nokarājās gar sāniem.

—   Rītu pie mums atnāks mans klases audzinātājs Reinis Kadiķis. Papūlies būt skaidrā, — Daumants paziņoja.

—  Dzirdi, Mārtiņ, skolotājs Kadiķis nāks ciemā.

—  Lai viņš iet… Es pazīstu tikai vienu Kadiķi, to, ar kuru partizānos cīnījos plecu pie pleca, mūsu komisāru. Tas gan piederēja pie inte… inteliģentiem, grāmatas mugursomā stiepa līdzi, bet bija lāga vīrs. Zelta cilvēks.

—  Tas pats.

—   Komisārs Kadiķis jāuzņem godam. Lai būtu dzeramais un zakus- kas, dzirdi, māt! Bet ko viņš vēlas? — Vecais Pētersons aizdomīgi paskatījās dēlā. — Vai tu atkal esi ko savārījis? Nositīšu, ja mani apkaunosi komisāra acīs! Dzirdi? Ar tevi runā! — Tēvs cirta dūri uz galda tā, ka tējas glāzes nodžinkstēja.

—  Paliec nu mierā, Mārtiņ! — māte viņu apsauca. — Ej labāk gulēt.

—  Visus nositīšu kā mušas! — Pētersons auroja.

—  Ja tu vēl kaut reizi aiztiksi mammu vai māsu, tev būs darīšana ar šo! — Daumants parādīja tēvam boksa cimdu un aizcirta istabas durvis.

Kristaps, abām rokām ausis aizklājis, mācījās.

—  Tu pasaki man — kādēļ viņš dzer, kādēļ?

—  Nomierinies. Daudzi dzer.

—   Man no tā nekļūst vieglāk. Atceries, cik labi bija pirms pieciem gadiem. Māte staigāja dziedādama, māsa spēlēja akordeonu. Kad tu pēdējo reizi dzirdēji māti dziedam vai māsu spēlējam? No kora māte sen aizgājusi. Un kā viņa novecojusi, mati gluži sirmi.

Daumants pakāra pie sienas boksa cimdus un ar visām drēbēm iemetās dīvānā.

—   Pabeigšu astoto klasi, saņemšu pasi un izgaisīšu no šīs mājas.

—  Uz kurieni? Ar piepūšamo matraci pa Gauju?

—  Došos uz Sibīriju celt Baikāla—Amūras dzelzceļu.

—  Domā, ka tur tādus memmesdēliņus bez izglītības un aroda gaida ar atplestām rokām? Naivulis! Palasi avīzes! Vairāki desmiti tūkstoši komjauniešu ar celtnieku un citām specialitātēm no visas Savienības gaida izsaukumus.

—   Lai taigā zāģētu kokus un cilātu cirvi, pietiek ar astoņām klasēm. Un vēl maksā lielo rubli! Nesaprot mani ne mājās, ne skolā! Vienīgi klubā starp īstiem puikām var atvilkt elpu. Jāķeras pie mācībām. — Daumants smagi nopūtās.

Kas rīt par stundām? Anglene — to viņš, Kristapa magnetofonu klausīdamies, puslīdz apguvis, gan izķepurosies, ja izsauks. Latviešu gramatikā trijnieks — tur neizsauks. Vēsturi izlasīs pirms stundas. Ķīmija — tā gan jāapskatās. Otrreiz nonākt konfliktā ar skolotāju Māru Cīruli Daumants nevēlējās. Klusībā viņš bija pateicīgs skolotājai par to, ka tā viņu toreiz nenosūdzēja direktoram un nesamazināja atzīmi uzvedībā.

—  Pieklusini savu kasti, citiem arī jāmācās!

—  Vēl trīs minūtes, un tavā rīcībā būs totāls miers.

Aiz sienas žēli raudāja mazais Andrītis. Nāca zobi.

* * *

Skolotājs un Baiba ilgi klīda pa tumšajām Pārdaugavas ieliņām, līdz atrada savrupmāju, kur Daumanta vecāki īrēja dzīvokli.

Reini Kadiķi uzņēma kā mīļu, sen neredzētu ciemiņu. Uz galda konjaka pudele spīdināja zvaigžņoto etiķeti, tai līdzās šķīvji ar bagātīgām uzkodām.

—  Nevajadzēja tev, Marij, tā pūlēties, — Reinis Kadiķis rājās. — Šoreiz mūsu tikšanās nebūs no priecīgajām.

—  Pie glāzītes sarunas vieglāk veicas, — namatēvs aicināja ciemiņus pie galda.

—  Paldies, es jau paēdu, — Baiba atteicās.

—   Daumant, ieved klasesbiedreni savā istabā! — māte vēlēja.

Nelielajā istabā tik vien bija vietas kā divām tahtām un galdam.

Vienu sienu klāja goda raksti, otru — bokseru fotouzņēmumi.

—   Lūdzu, mis, piesēstieties, jūtieties kā mājās! Tiesa, nekādi plašie apartamenti mums, kā redzat, nav, bet ko lai dara, ja tādi apstākļi. Trūkums nav negods. Varbūt ierausim pa glāzītei arī mēs, lai sarunas labāk veiktos?

—  Tie pie sienas tavi diplomi? — Baiba painteresējās.

— Kur nu man pie tādiem tikt! Tie vecākā brāļa Kristapa, ģimenes lepnuma, komjaunatnes stipendiāta, meistarklases sportista, nākamā zinātnes korifeja un tā tālāk, un tā tālāk. Vecāki ar viņu lepojas tāpat kā ar saviem kaujas ordeņiem un medaļām.

—  Es būtu lepna par tādu brāli.

—   Bet es, lūk, neesmu lepns. Kristaps tāds un Kristaps šitāds, tēvs katru dienu zāģē un vilē, es turpretī viņu kapā iedzīšot, māte savukārt ņemas ar raudāšanu. Nu, ko es teicu, paklausies pati. — Daumants pavēra durvis.

—  … kopš bērnības viņu kāds nelabais dīdītu…

—  Tas par mani.

—   Neviens žogs viņam nav par augstu, neviens grāvis — par platu. Ja kādam kaimiņam izsists logs vai aizlauzta ābele, vainīgo nemaz nemeklēja, tūlīt nāca pie manis. Mazam nozilināja sēdamvietu, bet ko tagad lielam padarīsi? — Daumanta tēvs žēlojās. — Reiz novēlās no koka un tā sasitās, ka ārsti pusgadu lāpīja. Cerējām, kļūs rāmāks, bet kas to deva…

Daumants ieslēdza magnetofonu un uzgrieza uz skaļāko.

—   Kādēļ tu vilkies pie manis? Kas tevi te aicināja? — viņš kliedza meitenei sejā.

Baiba neatbildēja.

—   Ko tu blenz ar saviem prožektoriem un klusē? Lamā, kaunini, tādēļ jau esi nākusi. Ciest nevaru, ka uz mani skatās tādām teļa acīm.

—   Es labāk iešu. Dzīvo laimīgs! — Baiba sniedza viņam roku. Daumants juta tās raupjo ādu un izbrīnīts paskatījās uz klasesbiedreni.

—  Ko tad tu, malku zāģē, vai, ja tādas rokas? — viņš, pavērsis šauro meitenes plaukstu uz augšu, apvaicājās.

—   Beržu, mazgāju, vāru, ari malku protu sazāģēt. — Smaids kā ašs saules stars pārslīdēja pāri meitenes sejai un tūlīt ari apdzisa.

—   Bet es domāju, ka tu tāda pati izlutināta memmesmeitiņa kā pārējās mūsu klasē. Laikam būšu kļūdījies.

—  Es tevi nesaprotu, Daumant. Ko tu trako? Tev ir vecāki, kuri tevi mīl, tev ir lielisks brālis, laba māsa.

—   Lielisko brāli es redzu tikai svētdienās un arī ne vienmēr. Māsa, kura tā mīlēja mūziku un jokus, tagad sarūgtināta klusē, tēvs arvien biežāk pārnāk mājās galīgi pilnā, kliedz un ārdās. Mammas žēl, viņa, nabadzīte, to visu smagi pārdzīvo. Bet par to klasē ne vārda, norunāts? Ejam, es tevi pavadīšu.

—  Nevajag, neesmu no bailīgajām.

— Tu nepazīsti mūsu nomali.

Daumanta vecāki un skolotājs Kadiķis, iegrimuši pedagoģiskās pārrunās, jauniešu aiziešanu pat nepamanīja.

Pilsētas nomale tinās drēgnā novembra miglā. Ielas grima tumsā. Nelielo nameju apgaismotie logi starp kailajiem kokiem spīdēja kā kaķu acis. Izdzirdis gājēju soļus, šur tur laiski ierējās suns.

Baiba bailēs sarāvās, kad no šķērsielas negaidot iznira pusaudžu bars un ielenca viņus no visām pusēm.

—  Dod aizsmēķēt!

Daumants paspīdināja kabatas lukturīti.

—   Tie esat jūs? Kur tad Cirkainais? — viņš izsmejoši jautāja.

—   Nav vairs čirku, ietupināja uz sutkām, un viss krāšņums — tutū. Zēns baigi pārdzīvo.

—   Pasakiet, lai komisijas veikalā nopērk parūku. Un nododiet no mums kvēlu sveicienu.

—  Pārdoti, Bokseri! Veči, tinamies prom!

Tikpat pēkšņi kā uzradušies, zēni pagaisa tumsā. Baiba atviegloti uzelpoja.

— Kā tev var patikt šādi biedri? Tie taču uzvedas kā īsti huligāni, — viņa brīnījās.

—   Nekādas vainas. — Daumants paraustīja plecus. — Parasti zēni. Pirms gada es arī tāpat pa vakariem klīdu apkārt. Ko citu lai iesāk? Senči ieslēdzas mājās kā kurmji alās, ziemā augus vakarus notup pie televizora vai iet pie kaimiņiem sist trumpas. Vasarā atkal pēc darba līdz pat tumsai rušinās pa savu dārzu. Nomirt var aiz garlaicības. Barā tomēr jautrāk, uztrinkšķinājām ģitāru, pakūpinājām cigaretes, izsūcām pa vīniņam. Gadījās, ka pabaidījām arī vienu otru gājēju, tāpat pa jokam. Bet tad viss sagriezās kā karuselī. Ir mums te tāda upīte un neliels mežs. Pērnvasar mēs upīti aizsprostojām, lai būtu kur pamērcēties. Kādu dienu skatāmies — aizsprosts izjaukts. Mēs salabojām. Pēc pāris dienām — atkal izjaukts. Izlikām posteņus. Izrādās, ka- vainīgs tas pats Cirkainais ar savu svītu. Izcēlās baigais kautiņš. Vienam pārsita degunu, man vaigs pušu, citam asinis pa visu ģīmi.

«Izrādās — jūs pat kauties pa īstam neprotat?» Pašā cīņas karstumā izdzirdām zobgalīgu balsi. Sākumā izbijāmies, domājām, ka pārģērbies milicis un nupat būs mums vakars.

«Iepazīsimies,» šis saka. «Roberts Strauts.»

«Nu, un kas par to, ka Strauts,» Cirkainais ņirdz. «Ezers vai jūra skanētu lepnāk. Vai šitajā strautā bebri arī dzīvo?»

Cirkainā svīta irgojās.

«Piekļūstiet,» Hronists saka. «Vai kādreizējais republikas čempions vidējā svarā?»

«Tieši tā,» atbild biedrs Strauts un, redzot mūsu glupos ģīmjus, pasmaida. «Gribat, es jūs iemācīšu cīnīties pa īstam?»

Kurš kārtīgs zēns gan to negribētu? Vārdu sakot, ar Strauta gādību mūsu rajonā nodibinājās boksa klubs «Asie cimdi». Senči sākumā cēla brēku, jau tā kautiņu pietiekot. Bet tagad pieklusuši. Ar divniekiem klubā neuzņem. Vecākie zēni kopā ar brīvprātīgajiem kārtības sargiem patrulē ielās. Huligāni kļuvuši rāmāki — baidās. Ar Cirkainā kompāniju mums būs īpaši rēķini. Pārāk uzmācīgi kļuvuši, aizskar sievietes, aptīra iereibušos. Labi, ka viņu barvedis beidzot saņēmis mācību. Un zini, Baiba, kolosāls cilvēks ir mūsu treneris, otra tāda es nezinu. Puiši viņa dēļ dzīvību nežēlotu.

Izgājuši cauri nelielam parkam, abi nokļuva pavisam citā pasaulē. Krāsainās logu ugunis, miglā izplūdušas, zaigoja kā stikla bumbuļi, un daudzstāvu namu torņi Baibai atgādināja milzīgas izrotātas svētku egles.

Nesen atvērtā tirdzniecības centra plašajos skatlogos kā izstādē rindojās dažādas preces. Kinoteātris reklamēja kārtējo grāvēju — mīlestības drāmu ar traģiskām beigām. «Jauniešiem līdz 16 gadiem ieeja aizliegta.»

—   Man jau ir sešpadsmit, es drīkstu skatīties, kā tur divi skūpstās, bet tev dažu dienu pietrūkst, tevi šī filma var samaitāt. Kārtējā pieaugušo liekulība, vai ne? Bet pēc gada pa televizoru to noskatīsies pat pirmklasnieki, — Daumants ironizēja.

Trolejbusa pietura atradās blakus kinoteātrim.

—  Paldies, ka pavadīji.

—   Baiba, esi cilvēks, parunā ar Zaigu, lai viņa mani pirms sacensībām nenosūdz trenerim. Saproti, tas būs mačs ar sporta skolas audzēkņiem, un mums ir ļoti svarīgi pierādīt, ka esam spējīgi uzvarēt. Tad mums ir cerības izkaulēt no šefiem treniņa inventāru.

—  Pats nevari parunāt? Man šķita, ka tu esi drosmīgāks.

—   Jūsu Zaiga man atgādina, lūk, šo skatlogu manekenu — skaistu, b'et nedzīvu, bez sirds. Es baidos sarunāt kārtējo rupjību un visu izbojāt, — Daumants vaļsirdīgi atzinās. — Jau viņas izskats man izsauc žulti. Bet Dacei, ja viņa to vēlas, varu atvainoties. Nedomāju, ka viņai tas ķersies pie sirds.

Pēc garām diplomātiskām pārrunām Zaiga, kas dievināja visādus protokolus un citādus dokumentus, klases dienasgrāmatā ierakstīja:

Ar savu uzvedību antisabiedriskais un antipolitiskais elements Daumants Pētersons vairākkārt apkaunojis astotās «b» klases labo vārdu. Lai celtu viņa sabiedrisko apziņu, klases kopsapulce uzdod viņam mēneša laikā veikt sekojošus pasākumus:

1)     aktivi iesaistīties klases un skolas sienasavižu noformēšanā;

2)     palīdzēt fizkultūras skolotājam noorganizēt skolā boksa pulciņu;

3)     lai celtu skolnieka Daumanta Pētersona politisko līmeni, viņam uzdots mēneša laikā sagatavot referātu par svarīgākajiem starptautiskajiem notikumiem.

Kontrole pār šo lēmumu izpildi uzdota Baibai Baltiņai.

—   Bez jebkādiem fokusiem, Pēterson, — Zaiga piebilda. — Spriedums ir galīgs un nav pārsūdzams.

—   Klausos, biedrene prokurore. — Daumants pazemīgi pievilka kāju. Pašreiz svarīgākais bija, lai Roberts Strauts neuzzina par viņa uzvedību skolā.

—  Gan mēs pataisīsim viņu mīkstu, — Zaiga izgrūda. Labi, ka Daumants šo piezīmi nedzirdēja.

Kas tagad būs? Baiba vakarā ierakstīja dienasgrāmatā. Klase man uzticēja pāraudzināt to slaistu un kausli Daumantu. Vai es to spēšu? Un ko par to teiks māte un mans patēvs?

5. nodaļa BAIBA, TEVIS DĒĻ ES…»

Pie sestā dzīvokļa durvīm Daumants apstājās. Nospodrinātā misiņa plāksnītē ar vecmodīgiem burtiem bija iegravēts nepazīstams uzvārds «N. Naikovskis». Bet Baibu taču sauca — Baltiņa. «Droši vien komunālais dzīvoklis,» Daumants prātoja un nospieda zvana pogu.

Durvis atvēra padzīvojis vīrietis samta rrfājas žaketē ar smailu ķīļ- bārdiņu un švītīgām ūsiņām. Retie mati bija rūpīgi pārsukāti pāri kailajam galvvidum.

«So ģīmi gan varētu acumirklī uzzīmēt,» Daumantam iešāvās prātā.

—  Atvainojiet — vai Baiba mājās?

—  Ko jums vajag no Baibas? — Vīrietis aizdomīgi nopētīja puisi no galvas līdz kājām.

—   Viņai uzdots mani apgaismot, — Daumants paskaidroja.

—  Kā tas saprotams? — ūsainis brīnījās.

—   Gluži vienkārši — viņai mani jāapgaismo politiski, sabiedriski un ari jāpalīdz mācībās, — Daumants turpināja. — Es, redzat, mūsu astotajā «b» piederu pie atpalikušajiem. Tā sakot, kauna traips.

—   Baibas nav mājās, — vīrietis strupi noteica un aizcirta durvis.

Daumants paraustīja plecus un, pa trim kāpieniem lēkdams, priecīgs

metās pa kāpnēm lejā.

—   Kas tas bija par garu lamzaku, kas taujāja pēc tevis? — patēvs noprasīja, kad Baiba ar mazo brāli atgriezās no bērnudārza.

—  Tas nebija nekāds lamzaks, bet gan mans klasesbiedrs.

—  Kādēļ tieši tev viņš jāapgaismo?

—   Klases kolektīvs tā nolēma. Tas ir mans sabiedriskais pienākums.

—  Tavs? — patēvs brīnījās. — Tad nu gan atraduši, kam tādas lietas uzticēt. Tālāk par priekšistabu tu viņu neved. Un pielūko, ka nekas nepazūd. Pazīstu t,os garmatainos pinkaiņus.

Patēvs aizvēra aiz sevis durvis. Baiba atviegloti uzelpoja.

—  Un vairāk par reizi nedēļā lai viņš te nevelkas! — Durvis pavērās vēlreiz. — Neaizmirsti, ka es tevi ēdinu un apģērbju. Pabaro Rolandiņu un sāc gatavot vakariņas.

Otrā rītā uz tāfeles bija uzzīmēts ūsains vīrietis ar smailu Mefistofeļa bārdiņu un uz leju nošļukušām ūsām.

—   Es mazgāju rokas nevainībā, — Daumants klāstīja. — Ierados tieši piecos, kā norunāts, līdzi ņemot mācību grāmatas, jaunākās avīzes, komjaunatnes statūtus un visādu citādu literatūru. Bet durvīs stāv šis pilsonis un raida mani prom. Visu vakaru smagi pārdzīvoju, ka neesmu izpildījis klasei doto solījumu. — Daumants liekuļoti slaucīja acis. — Bet naktī sapnī redzēju Zaigu inkvizitora tērpā ar knaiblēm rokās. Viņa gatavojās man maukt nagus.

Klase gardi smējās.

—   Neāksties! — Zaiga apskaitās. — Mums jau viens klauns ir, tu gribi būt otrs?

—   Piedod, ka tā iznāca, — Baiba starpbrīdī atvainojās. — Mani aizsūtīja uz bērnudārzu pēc brālīša. Varbūt tomēr būtu prātīgāk, ja ar tevi noņemtos kāda cita, piemēram, Zaiga. Viņa ir teicamniece un daudz gudrāka par mani.

—   Paldies par kūkām, es labāk ēdu rupjmaizi. — Daumants patiesi izbijās. — Tu vismaz esi puslīdz normāla. Kad drīkstu piekāpt? Varbūt šodien?

—   Nē, šodien ne. Man ir veļas diena. Labāk ceturtdien, tūlīt pēc stundām. Naikovskim tad ir mācības ekonomikā un viņš nāk vēlāk mājās.

Ceturtdien Baiba un Daumants no skolas izgāja reizē.

—  Varbūt dāma vēlas, lai es viņai panesu somu un paņemu zem rokas, — Daumants pa paradumam zobojās.

—   Apkaunies! — Baibai pat asaras saskrēja acīs. Kādēļ klase tieši viņai uzgrūda šo slaistu un ņirgu? Kādēj ne Annai, Dvīņiem vai Sanitai? Tās gan neļautu sevi apcelt, dotu tūlīt pretī.

—   Neuzmet nu lūpu! — Daumants labinājās. — Pasaki — kas tas īsti ir par tipu ar to bārdiņu un ūsām?

—  Naikovskis? Mans patēvs.

Daumants iesvilpās.

—  Tēvs miris?

—  Nē, tēvs pameta mūs ar māti, kad es sāku iet pirmajā klasē.

—  Un kur viņš ir tagad?

—   Nezinu. Māte teica, ka esot apņēmis citu sievu, skaistāku un gudrāku par viņu, un aizbraucis uz Turkmēniju vai Tadžikiju. Vismaz mūsu mājās viņš vairs nav rādījies.

Pagāja krietns brīdis, kamēr Baiba atslēdza daudzās atslēgas.

—   Pie jums kā komisijas veikalā, — Daumants, apstaigādams dzīvojamo istabu, konstatēja. — Un ož pēc naftalīna un pagājušā gadsimteņa.

—   Ļoti trāpīgi, — Baiba iesmējās. — Tās ir Naikovska senču mēbeles. Naikovskis apgalvo, ka tās esot nenovērtējami dārgas. Bet es šos vecos krāmus līdz nāvei ienīstu. Katru dienu man no visiem kokgriezumiem ar īpašu spalvu slotiņu rūpīgi jānoslauka putekļi. Patēvs pats pārbauda. Ja kaut kas nav padarīts pa prātam, tūlīt sāk savus sprediķus: es viņu kapā iedzīšot, es viņa mūžu apēdīšot un tā tālāk. Lūdzu, ņem to vērā un mani pārāk nekaitini, arī tevi es varu apgrauzt.

Abi sāka jautri smieties.

—   Tu apsēdies te pie mana galdiņa un sagatavo rītdienas stundas, bet es pa to laiku nomizošu kartupeļus.

—   Sis numurs tev, meitenlt, neies cauri. Klase uzdeva tev mani apskaidrot un pāraudzināt laika garā, nevis tikai atprasīt uzdoto, — Daumants zobojās.

Baiba piegāja pie Daumanta un uzlika viņam roku uz pleca.

—  Ja tu esi atnācis tikai par mani pasmieties, tad ej tūlīt prom. Man patiešām gribas tev palīdzēt, tikai nezinu, kā.

Daumants neizturēja meitenes skaidro acu skatienu un nodūra galvu.

—   Es pats sevi neizprotu, — viņš murmināja. — Jūs visi kā mūris pret mani. Vienīgi Imants ne. Tad kaut kā man sevi jāparāda, kaut vai ar kaušanos vai ar to nelaimīgo karikatūru, lai jupis viņu parautu.

—  Tu izrīkojies muļķīgi, kā puišelis no trešās klases.

—  Nu, pasaki godīgi, vai tu apvainotos, ja es Daces vietā būtu uzzīmējis tevi?

Baiba brītiņu padomāja.

—   Redzi, meitenes ir jūtīgākas nekā zēni. Tu droši vien tā nedomāji, bet iznāk, it kā Dace būtu… — Baiba sastostījās, — … mīlējusies ar Pēteri. Bet es varu galvot, ka viņi pat nav saskūpstījušies. Vai tagad tu saproti?

Daumants brīdi klusēja.

—  Tu esi pirmā meitene, kas ar mani draudzīgi aprunājas. Un vispār, reizēm es jūtos kā padzīts suns.

—  Es arī. — Baiba smagi nopūtās.

To nu Daumants nebija gaidījis.

Vecmodīgais sienas pulkstenis ar dobju skaņu noskandināja četras reizes. Baiba izbijās.

—  Pārnāks mamma un Naikovskis, bet pusdienas nebūs gatavas. Man jāiet uz virtuvi.

—  Es tev palīdzēšu, — Daumants piedāvājās. Baibai par lielu izbrīnu, viņš itin veikli prata lobīt kartupeļus un tīrīt saknes.

—   Pieņemsim, ka tu gluži kretīns neesi, — Baiba uzsāka pārtraukto sarunu.

—  Pieņemsim, — Daumants piekrita.

—  Cik laika tev vajadzēs, lai sāktu kārtīgi mācīties?

—  Mēnesis būtu vajadzīgs.

—  Ķīmiju un angļu valodu tu zini labāk par mani, bet pārējos priekšmetos es tev varētu palīdzēt.

—   Jūs visi, arī mans treneris Roberts Strauts, velkat vienu meldiņu — mācīties, mācīties, mācīties. — Puisis nopūtās. — Kādēļ? Ko tas man dos? Krietns amatnieks nopelna divreiz vairāk par inženieri ar visu augstskolas diplomu.

—  Bet…

—   Es jau zinu, ko tu teiksi, — izglītība padara cilvēku garīgi bagātāku, kulturālāku un tā tālāk. To pašu man katru dienu kaļ mamma un brālis Kristaps, to pašu skandina skolā. Bet es gribu ātrāk nopelnīt lielo rubli un darīt to, kas pašam patīk.

Baibas māte, pārnākusi no darba, atrada abus cītīgi gatavojam pusdienas.

—  Nu tad līdz rītam, — Daumants atvadījās. — Cau!

Savus šefa pienākumus Baiba centās pildīt apzinīgi. Viņai pat nebija nekas pretī sēdēt ar Daumantu vienā solā.

—  Man viens pīpis, vai līdzās Sanita vai ēģiptiešu mūmija, — Imants deklarēja. — Noderīgāka, protams, būtu Zaiga, tā vismaz nav tik stulba un avārijas brīdi spētu pateikt priekšā.

—  Skrej jau, skrej, ja viņš tev tuvāks un dārgāks par mani! — Sanita pārmeta Baibai.

Nākamais solabiedrs Sanitai nepavisam nebija pa prātam. Imants nekādi nespēja izprast tos zēnus, kuri luncinājās ap meitenēm, rakstīja zīmītes un aicināja uz satikšanos. Viņš dziļi pārdzīvoja to, ka Daumants, klases stiprākais un vērtīgākais zēns, visu acu priekšā gāja bojā un viņš, Imants, tur nekā nespēja palīdzēt.

—   Man šķita, ka tu esi īsts tērauds, bet, kā izrādās, pietiek kādam skuķim pamirkšķināt skropstas, un tu izplūsti viņas priekšā kā ķīselis, — viņš pārmeta Daumantam.

—   Baibu tu, akmeņu vācēj, liec mierā, citādi iepazīsies, lūk, ar šo te. — Daumants piebāza Imantam pie deguna savu iespaidīgo dūri.

—  Nu, ko tu, jokus nesaproti?

Visvairāk Daumanta pāraudzināšanā varētu darīt zīmēšanas skolotāja Maiga Putniņa, par to gan klases audzinātājs, gan Baiba bija cieši pārliecināti. Tie skolēni, kuriem bija mākslinieka talants, atradās īpašā viņas aizbildniecībā. Nežēlodama brīvo laiku, skolotāja Putniņa nāca uz skolu agrāk no rīta un palika vēlāk pēc stundām, apmācot papildus savus talantus gan zīmēšanā, gan gleznošanā, gan dažādās grafikas tehnikās. Rezultāti neizpalika. Skolotājas labsirdīgā, apaļā seja ar jaukajām vaigu bedrītēm laistīt laistījās, kad viņas skolēni konkursos izcīnīja pirjnās vietas.

Skolotāju istabā šī Maigas Putniņas aizraušanās vairākkārt izsauca dzīvas debates.

—   Kāda jēga nākt agrāk uz skolu vai lieki sēdēt pēc stundām? Domājat, viņi jums teiks par to paldies? — vēstures skolotāja Zariņa spriedelēja.

—   Es to nedaru par paldies. Katrā cilvēkā mīt mākslinieks, bērnos jo sevišķi. Nedrīkstam ļaut šai dzirkstelei izkvēlot.

—  «Gūt var ņemot, gūt var dodot, dodot gūtais neatņemams», — latviešu valodas skolotājs nocitēja Raini.

—   Bet jūsu pašas jaunrade? Kādreiz jūs slavēja par spējīgu portre- tisti. — Vjēsturniece ignorēja Kadiķa piebildi.

—  Seit skolā es spēju dot vairāk, nekā sēdot darbnīcā un darinot viduvējus portretus. Kad sanāk mani kādreizējie audzēkņi, tagad jau pazīstami mākslinieki, un rāda savus darbus, man ir tāda sajūta, ka ikvienā no viņiem ir arī daļiņa no manis.

—   Jūs, kolēģe, esat ideāliste, — vēstures skolotāja ironizēja. Viņa pati skolā neuzkavējās nevienu lieku minūti. Pēc universitātes beigšanas viņai te bija jānostrādā trīs obligātie gadi. Sis bija pēdējais. Savus pienākumus viņa veica, un vairāk, pēc viņas uzskatiem, nevienam nebija tiesības prasīt.

—   Tad jau iznāk, ka mūsu skolā salasījusies īsta ideālistu kompānija — skolotājs Caune, skolotāja Cīrule, skolotājs Kadiķis, mani arī varētu pie tiem pieskaitīt, — Ieva Līce smējās.

—   Tā ir jūsu darīšana, — vēsturniece nepadevās. — Man šķiet, ka

skolotājam drīkst būt arī sava personiskā dzīve. Uz redzēšanos līdz rītam!

Kādā starpbrīdī daži no astotās «b» uzjautrinājās par Daumanta trāpīgo angļu valodas skolotājas Mādžorijas Sīpas karikatūru. Klāvs, precīzi attēlodams viņas žestus un izrunu, papildināja izrādi. Neviens pat nepamanīja zīmēšanas skolotāju, kura vēroja notiekošo.

—  Rausītis! Veči, izgaistam!

Astotie ar troksni metās uz durvīm. Daumants ar lupatu steidzīgi notīrīja tāfeli. Baiba nobijusies atlaidās solā.

—  Vai tu to zīmēji? — skolotāja vaicāja.

Daumants pamāja ar galvu.

—  Tu esi tas jaunais ar lietuvisku vārdu?

—   Par to atbildīgi mani senči. — Daumants paraustīja plecus.

—  Vai mani tu spētu uzzīmēt?

—   Lūdzu, bet par sekām es neatbildu. — Daumants, brīdi papētījis skolotāju, veikli uzzīmēja uz tāfeles viņas apaļīgo augumu, kura dēļ to dēvēja par Rausīti.

Pēc zvana sanākuši klasē, astotie nezināja, kā izturēties.

—   Vareni! — Putniņa skaļi iesmējās. — Pēc stundām ienāc zīmēšanas kabinetā.

—   Kas tie par fokusiem? — Reinis Kadiķis, paskatījies uz tāfeli, apskaitās. — Tūliņ nodzēs!

—   Skolotāja Putniņa pati lika, — Baiba aizstāvēja savu aizbildināmo. — Viņa bija ļoti'apmierināta ar portretu.

—   Lai Rausītis ieskrienas, bet es nekur neiešu, — Daumants čukstēja Baibai.

—   Iesi gan. Un neaizmirsti, ka klase tev uzdeva par pienākumu piedalīties arī sienasavīzes noformēšanā.

—   Baidos, ka Putniņa neliek man uzdarboties savā «talantu studijā».

—   Tas būtu lieliski. Ja pats pacenstos, rudenī varētu iestāties rozen- tāliešos.

—   Zīmēt tos bārdainos ģipšus? Pateicos! Mākslinieka gods mani nevelk.

—  Un kas tad tevi velk?

—  Es jau tev teicu, kas.

—  Tu esi totāls muļķis!

—  Pateicos! To man skandina katru dienu.

Uz zīmēšanas kabinetu Baiba Daumantu aizvilka gandrīz vai ar varu.

Kāds desmits skolēnu cītīgi gleznoja kluso dabu, arī Dace Ērgle no viņu klases. Uz galda stāvēja brūna māla krūze, tai līdzās divi sārtvaidži āboli. Saules stari mirgoja uz spožās glazūras.

—   Krūze nav tikai brūna. Vērojiet uzmanīgi, tur atspīd gan sārtie toņi no āboliem, gan zaļganie no galdauta, gan baltie un zilganie no saules un loga stikla, — Maiga Putniņa skaidroja.

Daumants ar interesi apskatīja akvareļus. Ja viņam būtu jāuzzīmē, vai viņš spētu? Būs mājās pa klusam jāpamēģina. Un ja nu no viņa patiešām kādreiz iznāk slavens mākslinieks? Tāds kā Uldis Zemzaris, Edgars Iltners vai Gunārs Krollis? Tas gan būtu varens joks. Ar vienu spļāvienu viņš pārspļautu savu izcilo brālīti. Izstādes, medaļas, goda nosaukumi. Raksti avīzēs — jaunais, spējīgais grafiķis, nē, labāk gleznotājs Daumants Pētersons … Talantīgā mākslinieka Pētersona izstāde Varšavā, Sofijā, Prāgā…

Un kāpēc gan ne?

—   Tev ir vērīga acs saskatīt pašu raksturīgāko, tas ir labi. Kā tev veicas ar krāsām? — skolotāja Putniņa apvaicājās.

Daumants klusēja. Viņa spējas zīmēt karikatūras bija atklājušās pavisam nesen, kad treneris Roberts Strauts lūdza noformēt kluba satīrisko sienasavīzi «Ušņu duramais».

—  Varbūt tev saglabājušies agrākie zīmējumi?

Zīmēšana un fizkultūra bija vienīgie priekšmeti, kuros Daumants saņēma piecniekus.

—  Visi krāsnī.

—  Žēl. Es apjautāšos tavas iepriekšējās skolas zīmēšanas skolotājam. Kā viņu sauca?

—   Lūdzu, nedariet to, es jūs ļoti lūdzu! Es atnesīšu zīmējumus, ja jums tie vajadzīgi, es uzzīmēšu visu, ko vien gribat.

Skolotāja Putniņa domīgi raudzījās glītajā puisī, kas samulsis nezināja, kur likt savas garās rokas. Viņš labprāt būtu laidies lapās, ja blakus kā ēna nestāvētu Baiba. Domās viņš sūtīja meiteni pie visiem velniem.

—   Nodarbības mums notiek pirmdienās no rītiem un piektdienās pēc sestās stundas. Tā kā tu noteikti ierastos! — skolotāja piekodināja.

—  Mēs ar Daci par to parūpēsimies, — Baiba apsolīja.

Sestdienas pēcpusdienā Daumants uz boksa treniņu ieradās ar bloknotu un flomāsteriem rokās un brīvajos brīžos cītīgi zīmēja.

—  Va velns! — Hronists brīnījās. — Raibais ar visiem vasaras raibumiem. Re, kā bliež Valdiņam pa kreiso sānu! Un treneris. Un Rižiks ar lecamo aukliņu. Tev, Daumant, ir baigais paķēriens. Gatavais mākslinieks, liec kaut vai izstādē.

—  Nu, ko jūs, — Daumants apkaunējās. — Skolotāja lika.

Svētdienas pēcpusdienā māsa palūdza Daumantu uz stundiņu pieskatīt mazo Andrīti. Daumanta bloknotā līdzās bokseriem parādījās kustīgā mazuļa attēli — sīkais bāž mutē kājas īkšķi, smejas ar platu, bezzobainu muti, pēta grabulīti, sīkajam birst asaras.

—  Kas tad tas? — Kristaps, durvis pavēris, apjautājās. — Vai jauns hobijs?

—  Tinies prom uz aizver durvis no otras puses! — Daumants kautrējās un mājās nevienam nerādīja savus zīmējumus.

—   Iesākumam labi, es teikšu pat ļoti labi, — skolotāja Putniņa, izklājusi Daumanta skices uz galda, slavēja. — Tev tikai trūkst zināšanu cilvēka anatomijā. Dažai figūrai kājas nesamērīgi garas, citai atkal ķermenis par garu, bet to visu var iemācīties. Protams, ja pats pacenšas.

Daumants vēl nebija cieši izlēmis, vai ir vērts censties vai ne. Viņš

jutās kā cilvēks, kuru kāds no viņa paša neatkarīgs spēks grūž uz priekšu.

* * *

Pēc nedēļas visa skola skrēja skatīties jauno sienasavīzi. Neviens no attēlotajiem dauzoņām, sliņķiem un stundu kavētājiem netika saukts vārdā, bet visus varēja pazīt pēc zīmējumiem. Anonīms dzejnieks ar pseidonīmu Māceklis katram bija veltījis pienācīgu pantiņu. Pīpmanī, kas, no zēnu istabas bailīgi pabāzis galvu, skatījās apkārt, visi pazina Daumantu Pētersonu no astotās «b». Bet kurš tik veikli prata zīmēt? Astotā «b» klusēja.

Nodaļā «Pieredzes apmaiņa špikošanā» kāda meitene slēpa špikerus matu sprogās. Sevišķu jautrību radīja sludinājums, ierāmēts ar sarkanu: «Uzmanību! Norakstīšana no tālienes! Konsultācijas pie I. J. Turpat par nelielu atlīdzību izīrējams spēcīgs jūrnieku tālskatis.»

To Imants draugam ilgi nespēja piedot. Tālskati viņš bija izmantojis vienu vienīgu reizi, lai noskatītos no Pētera angļu diktātu. So ķēpīgo valodu, kurā runāja vienu, bet rakstīja pavisam ko citu, Imants nespēja sagremot.

Daumants centās, ļāva Baibai atprasīt uzdoto, reiz izpelnījās pat ķīmijas skolotājas Māras Cīrules atzinību, kas skolā bija reta parādība.

—   Bez tevis, Baiba, es būtu pazudis, — viņš jokoja. — Tu mani esi pieradinājusi kā Mazais Princis lapsu Sent-Ekziperī stāstā.

Klusībā Daumants skaitīja dienas, kas atlikušas līdz izšķirošajām boksa sacensībām, — laiciņu, kad bija jāmēģina savaldīties. Kas būs pēc tam, tad jau manīs.

Roberts Strauts katram jaunajam bokserim izdalīja divus ielūgumus.

—   Es ceru, ka mans sargeņģelis nepametīs savu apsargājamo tik grūtā brīdī. — Daumants, viegli piesarcis, pasniedza Baibai ielūgumu. Otru saņēma Imants.

* * *

Sacensības notika sporta skolas zālē.

—  Mana guvernante Baiba, — Daumants iepazīstināja.

Hronists, Rižiks un citi zēni neizpratnē blisināja acis.

—  Ko jūs brīnāties? Man tagad, tāpat kā ārzemju bagātnieku bērniem, piesaistīta aukle, smalkā valodā runājot — guvernante.

Puikas palaida skaļo zviedzienu. Baiba uzmeta lūpu.

—   Nu, nu, vai pajokot vairs nedrīkstēs? — Daumants labinājās. — Es būšu ceturtajā pārī. Turiet īkšķus!

Pie galda drūzmējās tiesneši. Sportistu ģērbtuvē Roberts Strauts vēlreiz sapulcināja savus audzēkņus un piekodināja cīnīties godīgi, kā īstiem sportistiem pieklājas.

Rižiks jau devās uz ringu. Daumants uzvilka speciālos bokseru zābakus, zilās sporta biksītes, dzelteno krekliņu un rūpīgi apsaitēja rokas ar elastīgajām saitēm. Imants viņam palīdzēja. Pakrūtē nepatīkami kņudēja.

—  Nodarbojies ar pašiedvesmu, — Imants teica. — Saki sev: es uzvarēšu, es esmu veiklāks un stiprāks par savu pretinieku. Senie jogi tā darīja.

Daumants ar iesildīšanās vingrinājumiem bija ticis līdz «ēnu boksam», kad zālē atskanēja aplausi un ģērbtuvē gluži sasarcis iemetās Rižiks. Uzvara!

—  Otrajā raundā es viņu nokautēju. Ar kreiso. Dažreiz ir labi, ja esi kreilis.

—  Ringā aicinām Daumantu Pētersonu un Valdi Zariņu. — Atskanēja skaļrunī.

Daumantam likās, ka sirds sadalījusies vairākās daļās un nu pukst gan pie kakla un deniņos, gan degunā un plaukstās. Rižiks, viņa sekundants, pacēla ringa auklu un noņēma no pleciem pūkaino dvieli.

—  Ierīvē pazoles! Kas ar tevi notiek? Atjēdzies!

Izņēmis no ūdens glāzes zobu aizsargus, Rižiks uzlika tos drauga zobiem.

Daumanta pretinieks Zariņš jautri smējās un sarunājās ar saviem līdzjutējiem, kas sēdēja pirmajos solos. Viņš bija pārliecināts par savu

uzvaru.

—  Bokseri, uz vidu! — ringa tiesnesis aicināja.

Abi pretinieki paspieda viens otram roku. Atskanēja gongs. Valdis uzbruka, Daumants aizstāvējās. Valdis bija pusgalvu īsāks, bet plecīgāks par savu nepieredzējušāko pretinieku. Viņa rokas strādāja kā divi veseri, vairāk gan trāpīdami tukšu gaisu, jo Daumants veikli izvairījās. «Man viņš jānokausē un tad jāpāriet uzbrukumā,» Daumants domāja. Uztraukums bija pārgājis. Spēcīgs sitiens pa uzaci viņu gandrīz notrieca zemē. Daumants revanšējās ar labo no apakšas pa pretinieka zodu. Pirmais raunds beidzās neizšķirti.

Rižiks apslaucīja drauga plecus un seju ar mitru sūkli un apvēdināja ar dvieli. Daumants pataustīja pieri. Virs uzacs pacēlās sāpīgs sapam- pUms.

—  Izbojāja tavu fizionomiju, — Rižiks, kompresi uzlicis, runāja. — Nekas, pēc pāris dienām pazudīs. Tāds ir boksera liktenis.

Neizturami gribējās pamest ringu, bet to nedrīkstēja. Daumants paskaloja muti. Viņa pretinieks ringa zilajā stūrī izskatījās mazliet apjucis. Viņa sekundants kaut ko skaidroja un plātījās ar rokām.

—   Tu nogaidi, kad viņš kļūst neuzmanīgs, un tad gāz, — Rižiks mācīja.

—    Ringa zilajā stūrī sporta skolas audzēknis Valdis Zariņš, otrās jaunatnes sporta klases bokseris. Piecpadsmit cīņās viņš izcīnījis divpadsmit uzvaras, — skanēja skaļrunī. — Ringa sarkanajā stūrī Daumants Pētersons, kurš aizvada savu pirmo cīņu.

Atskanēja gongs, un sākās otrais raunds. Valdis mainīja taktiku. Neļaudams Daumantam attapties, viņš izdarīja māņu kustību un no visa spēka trieca pa vēl nesadzijušo degunu. Drausmīgas sāpes izskrēja cauri Daumanta ķermenim, mute pieplūda asinīm. Viņš kā nopļauts nokrita zemē.

Zālē sacēlās troksnis. Sporta skolas līdzjutēji aplaudēja, Pārdaugavas puikas svilpa, kliedza, dauzīja kājām. Tiesneši brīdi apspriedās. Nekādu pārkāpumu viņi nebija saskatījuši.

Daumants cīnījās pēc elpas. Tā laikam jūtas zivs uz sauszemes, viņam iešāvās prātā. Viņš izspļāva asinis uz grīdas un ievilka elpu.

—   Viens, divi, trīs… — «Kādēļ viņi skaita tik ātri?» Daumants pa- slējās uz rokām. Tieši pretī viņš ieraudzīja Baibas plati ieplestās acis. Tajās viņš saskatīja izbailes. Un pēkšņi viņš atskārta, ka šī nopietnā, pieticīgā meitene viņam kļuvusi tuvākais cilvēks pasaulē, ka viņas dēļ jāsakopo visi spēki, jāuzvar.

… septiņi, astoņi… Vēl dažus elpas vilcienus. Pie «deviņi» Daumants piecēlās kājās. Nelabums pakrūtē un sāpes bija pierimušas. Pavisam tuvu viņš ieraudzīja Valda mazās, pierē iegrimušās ačteles. Daumants zibens ātrumā izstiepa roku un sita no visa spēka. Trāpīts! Zāle noelsās, to neviens nebija gaidījis. Valda skatiens aizmiglojās, un viņš nevarīgi saļima zemē. Pārdaugavieši gavilēja. Tīra uzvara!

Abu komandu cīņa beidzās neizšķirti.

—  Labāk, nekā es cerēju, — Roberts Strauts rezumēja. — Tagad labi

boksa cimdi un pārējais inventārs mums tikpat kā rokā.

* » *

—   Man sirds apstājās, kad tu nogāzies zemē, — Baiba atzinās, kad visi bariņā devās uz trolejbusu. — Vairs nekad es nenākšu uz šādām sacensībām. Tā taču ir visparastākā izkaušanās.

—  Ko tu, bokss ir visvīrišķīgākais no visiem sporta veidiem, vienīgais, kurā vēl nav ielauzušās sievietes, — Daumants protestēja.

—   Tu smagi maldies, — Hronists viņu pārtrauca. — Amerikā notiek ne vien sieviešu boksa sacensības, bet arī kečs.

—  Kas tas ir — kečs? — Baiba interesējās.

—   Tā ir tāda cīņa, kurā atļauts viss — sist pa pakrūti, raut drēbes nost, lauzt, spert, kost, — Hronists paskaidroja. — Es reiz redzēju filmu. Baigais skats. Par laimi, pie mums tas aizliegts.

Nedēļu jaunajam boksa čempionam vajadzēja pavadīt Traumatoloģijas institūtā, kamēr sadziedēja lauzto degunkaulu.

—   Nu, ko es teicu! — Zaiga gandrīz vai gavilēja, ieraudzījusi Daumanta pārsaitēto galvu. — Viņš atkal ir piedalījies kādā kautiņā. Un tādu mēs vēl gatavojamies uzņemt komjaunatnē.

—  Nečauksti! — Imants viņu apsauca.

—   Cik Daumants tev maksā par aizstāvēšanu? — Zaiga ironiski apjautājās.

Imants īsumā pastāstīja par notikušajām boksa sacensībām.

—  Klase var lepoties ar tādu sportistu, — viņš nobeidza.

Daumants piesarcis klusēja.

—  Neticiet, — Zaiga neatlaidās. — Viņi droši vien pa abiem to sacerējuši, lai aizbildinātos.

—   Es arī biju sacensībās un visu redzēju, — Baiba apliecināja. — Tas bija klasisks nokauts.

Daumants zem galda viņai pateicīgs paspieda roku.

6. nodaļa DZIMŠANAS DIENA KVADRĀTĀ

Kādu rītu Marga klasē iedrāzās pagalam satraukta.

—   Ja mani šodien izceļ, tad vāks, — viņa, draudzenei blakus nosēdusies, pavēstīja. — Vakar māmiņai pēkšņi kļuva slikti, izsaucām ātro palīdzību, un viņu aizveda uz slimnīcu. Mēs ar tēti visu nakti neesam gulējuši. Mums tik ļoti gribas mammai sagādāt kādu pārsteigumu. Un zini, ko mēs nolēmām?

Rita sapurināja gaišās sprogas.

—    Izremontēt dzīvokli. Tētis saka — tagad mums sākšoties jauna dzīve četratā, un tādēļ viss vecais un neglītais aizvācams. Šodien tētis izprasīja brīvdienu un meklē meistarus.

—   Kaut kas traks! — Marga otrā dienā šķendējās. — Remonta kantoris sola strādniekus tikai pēc mēneša. Tētis saka — viņš lūdzies, gandrīz vai ceļos mezdamies, piesolījis pat lielāku atlīdzību, bet šie ne un ne. Tētis sadabūjis grāmatu «Dzīvokļa remonts», vakar vakarā mēs abi to pamatīgi izstudējām un šodien ķersimies paši pie darba. Varbūt arī tu atnāktu palīgā?

—   Protams, bet man prātā iešāvās kāda vērtīga ideja, taču to es tev neteikšu.

Drīz vien pa klasi ceļoja šāds paziņojums:

«Stingri slepeni!!!

Sargāt no Margas!!!

Sestdien pēcpusdienā un svētdien pie Margas notiks sabiedriskā talka — dzīvokļa remonts. Pieteikšanās

brīvprātīga!

Vajag ap desmit cilvēku, vēlams ar pieredzi remontdarbos. Līdzi ņemt darba tērpus, pindzeles, lupatas u. c.

Pieteikties pie Ritas. Nenokavējiet!»

Paziņojuma teksts tika attiecīgi papildināts un komentēts:

«Vai dejas arī būs? Ja ne, tad es neeju. Sinī dīķī bebri nedzīvo! Ko nozīmē burti «u. c.»? Dažādus stimulatorus, piemēram, skābulīti. Man labāk garšo piens. Labu apetīti! Klases gods prasa, lai palīdzam biedrenei nelaimē (to noteikti bija rakstījusi Zaiga).»

Reinis Kadiķis paziņojumu pārķēra pie Daumanta.

—   Operatīvi! — skolotājs pasmējās. — Vai mani arī ņemsiet savā- pulkā?

—  Kāda runa, skolotāj, ar lielāko prieku.

—  Tu būsi? — Sanita pajautāja Baibai.

—  Ja mamma atļaus, noteikti.

—   Es arī labprāt, bet mani senči, kā par nelaimi, brauc uz Sauļu uteni, tur varot dabūt šikus siltos zābaciņus un bez piemērīšanas, tu pati. zini, apavus nopirkt nevar.

* * *

—   Tēt, vai es nevarētu uz sestdienu un svētdienu aizņemties tavu krāsotāju otu un smidzinātāju? — Klāvs vakarā apjautājās.

—  Ko tad tu, uz savu roku gribi piepelnīties?

Klāvs izstāstīja tēvam par gaidāmo talku.

—  Sestdien mah nesanāk, bet svētdien es labprāt ietu jums palīgā, — meistars pieteicās. — Protams, ja mani pieņemsiet.

—  Tu esi pārākais no visiem tēviem. — Klāvs pat piesarka no prieka.

—  Nu, nu, — meistars nokrekstējās. — Varbūt man ir kāds aprēķins. Ja nu man izdodas kādu savervēt savā brigādē par mācekli? Amats, pats- zini, laimes pamats.

Kļaviņi bija draudzīgas, jautras dabas ģimene.

Ne tikai Klāvs, bet visi Kļaviņi, sākot ar Mākslas akadēmijas pirmā kursa studentu Justu un beidzot ar vecmāmiņu, mīlēja jokus. Tēvu, krāsotāju meistaru, viņa līksmās un saticīgās dabas dēļ dievināja visa brigāde. Pirms dažiem gadiem Klāvs, rakņādamies pa veciem papīriem un grāmatām, bija uzgājis rūpīgi iesaiņotu mapi ar cirka afišām un fotouzņēmumiem. «Drosmīgie gaisa akrobāti Mary and John Jerk…» No fotogrāfijām raudzījās divas jaunas sejas, apbrīnojami līdzīgas viņa vecākiem. Ko tas nozīmēja?

—   Ja tu negribi apbēdināt savu tēvu un māti, tad nekad nejautā- viņiem par cirku. — Vecmāmiņa par šo tematu neielaidās garākās pār-

runās. — Nekādu labumu tas viņiem nav devis, tikai ļaunu — tēvs visu mūžu staigā ar stīvu plecu, māte — ar klibu kāju.

Ģimenes draugs, vecais žonglieris un klauns Roberts, Klāvam pastāstīja, ka skatītāji kādreiz, elpu aizturējuši, sekojuši viņa vecāku pārdrošajiem lēcieniem augstu cirka kupolā. Tad notikusi nelaime. Ārsti ilgi cīnījušies par abu dzīvībām. Tēvs pēc atveseļošanās apguvis krāsotāja arodu, māte strādājusi tajā pašā celtniecības pārvaldē par grāmatvedi.

Kopš tā laika Klāvs sapņoja par cirku. Bet tas bija viņa personīgais noslēpums, kuru zināja vienīgi žonglieris Roberts un daži tuvākie draugi.' Pa vasaras brīvlaikiem zēns strādāja tēva brigādē un prata itin veikli rīkoties ar smidzināmo aparātu, sajaukt krāsas un piešpaktelēt nelīdzenumus un plaisas.

Marga un Rita, tērpušās vecos džinsos, stiepa uz kaimiņu dzīvokli krēslus, kad pie durvīm pieklauvēja notraipītā kombinezonā tērpusies persona. Uz acīm viņam bija milzīgas motociklista aizsargbrilles, vienā rokā spainis, otrā — vieglas kāpnītes.

—   Namu pārvaldē man teica, ka te notikšot remonts un vajagot pieredzes bagāta māldermeistara. Un tā nu es esmu klāt.

—  Jā, bet… — Marga sastomījās. Viņa nekā nenojauta.

—   Lūdzu, lūdzu, nāciet tik iekšā! — Rita aicināja. — Mums ļoti vajadzīgs labs meistars.

—   Griesti netīri. — Meistars apstaigāja istabas. — Arī tapetes nav pirmā svaiguma. Ja labi papūlas, divās dienās to darbiņu var veikt. Vai tapetes saimniece jau nopirkusi?

—  Jā, lūdzu, apskatiet! Mēs rūpīgi nomērījām, cerams, ka pietiks.

—  Un galdnieku līmi?

—  Te tā ir.

—  Un rudzu miltus klīsterim?

—  Tos tētis šovakar atnesīs. Ko tu spurdz? — Marga dusmīgi paskatījās uz draudzeni.

—  Vai tu patiešām nepazīsti? Tas taču mūsu Klāvs. — Rita skaļi smējās. — Pamatīgi nomaskējies, vai ne?

—   Darbam atbilstošā formas tērpā. — Klāvs apmierināts grozījās pa istabu. — Modelis «Krāsu pods un pindzele». Var pasūtīt pirmšķirīgajā modes ateljē «Suj pats».

Vēl vienpadsmit reizes piezvanīja pie durvīm, un Marga piedzīvoja vienpadsmit pārsteigumu.

Par darba vadītāju vienbalsīgi ievēlēja Klāvu.

—   Nu tad tā, — Klāvs, uz kāpnītēm pakāpies, izrīkoja brigādi. — Vispirms jāatbrīvo telpas.

Visus sīkos priekšmetus — galdus, krēslus, televizoru, stāvlampu — ienesa pie kaimiņiem. Grūtāk gāja ar plato trīsdurvju skapi, tas turējās pretī kā zemē ieaudzis.

—   Vajag izkustināt un palikt zem kājām zaļus kartupeļus, — Daumants pamācīja. — Mēs vienmēr mājās tā darām.

Kad pārradās Margas tēvs, simfoniskā orķestra vijolnieks, darbs jau kūsāt kūsāja. Puiši bīdīja mēbeles uz istabas vidu, meitenes tās rūpīgi nosedza ar papīriem un vecām drēbēm. Parketa grīdu nokaisīja ar biezu zāģu skaidu kārtu. Klāvs, uz kāpnītēm pakāpies, mazgāja griestus. Meitenes spiegdamas vairījās no netīrajām šļakatām.

—   Pa nakti griesti apžūs. Rīt no rīta mēs ar tēti atnāksim tā agrāk un nopūtīsim baltus, — Klāvs, darbu pabeidzis, apsolīja.

—   Es nemaz nezināju, ka manai meitai ir tik lieliski klasesbiedri, — Margas tēvs priecājās.

—  Mēs paši arī to nezinājām, — astotie smējās.

Nākamajā rītā Marga ar tēvu, sakrāvuši uz grīdas krīta pakas un galdnieku līmes plāksnītes, pētīja grāmatu «Dzīvokļa remonts».

—   Receptē paredzēto līmes daudzumu šķīdina vienā litrā ūdens, — Marga lasīja.

—  Vai nebūs par maz? — tēvs prātoja. — Labāk uzlikšu divus litrus, redz, cik te daudz līmes.

Par laimi, īstajā brīdī ieradās Klāvs ar savu tēvu. Vijolnieka šaurā plauksta pavisam pazuda krāsotāja platajā ķetnā.

—   Sajā orķestrī atļaujiet mums ar Klāvu spēlēt pirmās vijoles. — Kļaviņa smiekli dārdināja tukšās istabas.

Drīz vien līme bija uzvārīta, krāsa iejaukta, un sākās pats atbildīgākais darbs — griestu balsināšana.

—  Atļauj man, tēt! — Klāvs palūdza.

—  Nu, skaties, meistar, neapkauno firmu.

Klāvs iedarbināja smidzinātāju. Smalka strūkla vienmērīgi noklāja traipainos griestus.

—   Cik tev veikli padodas! — klasesbiedri, kuri pa to laiku arī bija ieradušies, brīnījās.

—   Iestrādājies, pagājušajā vasarā mūsu brigādē bija lielu lielais palīgs, — Klāva tēvs palepojās.

—  Dod mums arī papūst! — zēni lūdzās.

—   Nekas nesanāks, — Klāvs atgaiņājās. — Salaidīsiet dēlī, bet viss negods tiks mums.

Istabu stūrus un tumšākās vietas ņobalsināja pats krāsotāju meistars.

Darbs ritēja pilnā sparā, kad, visiem par lielu izbrīnu, ieradās Zaiga. Mugurā viņai bija elegants, koši sarkans bikšu kostīms.

—  Kā rietoša saule virs jūras, — Pēteris skandēja.

—  Uzcirtusies kā modes skatē. — Klāvs kopš pērnā gada Zaigu ciest nevarēja. — Redzēsim, kāda šī izskatīsies pievakarē.

Būdama klases vecākā, Zaiga uzskatīja par savu pienākumu piedalīties visos kolektīvajos pasākumos. Arī šo pasākumu viņa gatavojās gari un plaši aprakstīt klases dienasgrāmatā ar virsrakstu «Tā rīkojas īsti padomju skolēni».

—   Iestāstīju vecākiem, ka visai klasei obligāti jāiet uz operu «Svētā Maurīcija brīnumdarbi», — Zaiga paziņoja, lepodamās ar savu varoņdarbu.

—  Slikti darīji, — Klāvs nerimās.

—  Kādēļ?

—   Pirmkārt, jau tādēļ, ka labi bērni nemāna savus vecākus, un, otrkārt, tādēļ, ka no meliem nosirmo.

—  Tu, dēliņ, esi atpalicis no dzīves. Sirmas meitenes pašreiz ir modē.

Vai, cik te pie jums ir šaušalīgi netīrs! — Zaiga čaloja. — Es gan nekā jēdzīga neprotu, bet jūs mani pamāciet, jā?

—   Ko tad tu nāci? Būtu tupējusi mājās un zubrījusies. Saķersi trijnieku, mēs vēl būsim vainīgi, — Klāvs purpināja, nevērīgi vicinādams ar balto, krāsas pilno sareni tā, ka šļakatas šķīda uz visām pusēm.

—  Pasaki, lūdzu, Marga, lai viņš aizveras, — Zaiga gandrīz vai raudāja. i

—  Ejam virtuvē, — Marga vedināja. — Tur ir tīrāks. Kartupeļus nomizot, cerams, tu pratīsi?

—  Tā, ne visai, — Zaiga atzinās.

Marga iedeva Zaigai mātes priekšautu, salūkoja aso virtuves dūcīti un piesēdināja pie darba.

Istabā valdīja smiekli un jautrība. Zaiga viena pati apskaitusies biezām mizām apgraizīja kartupeļus un rija aizvainojuma asaras. Viņa nožēloja, ka vispār atnākusi, bet tagad projām iet bija neērti.

Tā sieva, kas vēlas, Lai nedusmo vīrs, — Tā gādā, ka istabas Kuls allaž tīrs, —

Klāvs iedziedājās, kad griesti bija nokrāsoti. Meitenes novāca no mēbelēm apsegus, saslaucīja ar krītu piemirkušās zāģu skaidas.

—  Klau, Klāv, vai par krāsotāju grūti iemācīties? — Juris interesējās.

—  Ko tad tu, gribi mainīt profesiju?

—  Neizlocies, atbildi pēc būtības.

—   Kāds laiciņš paiet. Sākumā liek pie palīgdarbiem — visādu veco krāsu mazgāšanas; tur gan jaukuma maz, bet vēlāk, kad tiek pie krāsošanas, ir pat interesanti. Mūsu brigādē vairumā jaunieši. Mēs paši izdomājām katram dzīvoklim savus iemītniekus. Teiksim, tajā divistabu dzīvoklī apmetīsies jauns pāris, priecīgi, laimīgi, viņiem guļamistabu nokrāsojām rožainu, dzīvojamo — gaiši zaļos toņos. Vienistabas dzīvoklī dzīvos zinātnieks, briesmīgi nopietns, līdz ausīm iegrimis grāmatās. Tādam arī sienas krāsojam solīdi pelēkā vai brūnā krāsā.

—  Un cik tu nopelnīji? — Juris taujāja tālāk.

—  Simtnieku pa mēnesi, dažreiz arī vairāk.

—   Kas ir, veči, saraujam nākamvasar? Darbs kaulus nelauž, kā saka mans sencis, un naudiņa nevienam nav par nāvi, — Ģirts Leja sajūsminājās.

—   Līdz vasarai vēl tālu, padomājiet. Bet, ja kāds cieši nolēmis, lai piesakās pie manis, — Klāvs teica. — Es parunāšu ar savējiem.

Klāva tēvs nopētīja vecās tapetes.

—  Tās līmējis krietns meistars, — viņš slavēja. — Jaunās varēs likt tieši virsū.

Savārīja divus spaiņus klīstera, un darbs ritēja uz diviem gaņģiem. Meitenes rūpīgi apzieda tapetes ar klīsteri, zēni pa diviem lika pie sienas, bet pats Kļaviņš un Margas tēvs ar birstēm stingri piespieda loksnes, rūpīgi izlīdzinot visus gaisa pūslīšus un krociņas.

—   Labu veiksmi! — Durvīs stāvēja skolotājs Reinis Kadiķis ar lielu somu rokās.

—  Ai, skolotāj, jūs bezmaz nokavējāt, — astotie smējās. — Parau- gieties, darbs gandrīz jau galā.

—   Bet uz pašu galveno — uz mielastu taču ierados laikā?

—  Nezinu, kā citiem, bet man gan velnišķīgi gribas ēst, — Marga atzinās.

—  Man arī. Man arī.

—  Pusdienas pārtraukums! — Margas tēvs paziņoja.

—  Vienu mirklīti, cik nu vairs te darba. Tīrais nieks palicis, — meistars Kļaviņš protestēja. — Meitenes lai gādā par ēšanu, mēs, vīrieši, pabeigsim līmēt tapetes.

Marga un Rita brīvprātīgi pieteicās vārīt kartupeļus un tēju, Dace un Anna apņēmās krāsnī izcept desiņas.

Zaiga pašreiz cīnījās ar pēdējiem kartupeļiem. Lielais katls bija pilns ar kaudzi.

—  Vai, cik tu čakla! Visi izsalkuši kā vilki. Mēs ar Margu tagad te pasaimniekosim, bet tu ej palīgā Baibai izmazgāt grīdas, — Rita izrīkoja. — Bikses uzloci augstāk, lai nenotraipās.

—  Man visu laiku jādomā par māmiņu, — Marga atzinās, kad abas ar Ritu palika virtuvē vienas. — Kā viņai klājas? Tētis arī uz telefona pusi vien raugās. Mums slimnīcā pazīstama dakterīte, apsolījās nekavējoties piezvanīt, tiklīdz būs kāds jaunums.

Drīz pēdējā tapetes loksne bija pielīmēta. Krāsnī uz iesmiem kārdinoši smaržoja desiņas.

Baiba un Zaiga mazgāja grīdas'. Baibai darbs veiktin veicās. Zaiga ar pirkstu galiem turēja slapjo grīdas lupatu un nezināja, kā ar to rīkoties.

—  Vai tu mājās mātei nekad nepalīdzi? — Baiba brīnījās.

—  Kāpēc? Tur jau ir mamma un — tante.

—  Un ko tu pati dari?

—   Kā — ko daru? — Zaiga sacēla uzacis līdz puspierei. — Mācos, 'protams. Un lasu. Spēlēju klavieres.

—   Laimīgā! Man visa māja jāpiekopj un bieži vien vēl pusdienas jāizvāra.

—  Pa kuru laiku tad tu mācies? — Zaiga brīnījās.

—  Vakaros vēlu. — Baiba paraustīja plecus.

—   Tev šķiet, ka es esmu laimīga? Reizēm man liekas, es sajukšu prātā. Tēvs izplānojis no manis un brāļa izaudzināt «supermeņus». Katru vakaru mums ar brāli jāatbild sagatavotās stundas kā pirmklasniekiem. Par ikvienu četrinieku vai trijnieku mums stundām ilgi lasa morāli. Mamma un tante kontrolē visas manas telefona sarunas, visas grāmatas, ko es lasu. Klase mani apsaukā par Zubrītāju, bet ko es lai daru? Toreiz, 'kad nobastojām un dabūjām divniekus angļu valodā, mammu gandrīz trieka ķēra.

—  Desas izcepušās, — Dace paziņoja.

—   Bet kur mēs ēdīsim? Ne te galdu, ne krēslu. — Zaiga raustīja 'plecus.

—   Iztēlosimies, ka esam Austrumos vai Japānā. Tur visa sadzīve notiek tupus vai rāpus uz grīdas, — Baiba ierosināja.

Drīz vien uz baltā galdauta kūpēja bļoda ar miltainiem kartupeļiem un šķīvis ar kraukšķošām desiņām. Talcinieki, kājas sakrustojuši, satupās uz tīri izmazgātās grīdas.

Skolotājs Kadiķis atvēra savu milzīgo somu un, gaviļu sveikts, izkrāva veselu smalkmaizīšu kalnu.

—   Iztīrīju kafejnīcu «Zelta rudens» tukšu. Es prasu sešdesmit maizītes, pārdevēja dod man sešas, domā, ka pārklausījusies. Rinda aiz manis •sāk uztraukties, apsaukā mani par spekulantu …

Skaļš telefona zvans pieklusināja jautro čalu.

—   Dēls! Man ir dēls! — No prieka apstulbis, Margas tēvs paķēra vijoli un pacēla lociņu. Klusa, maiga melodija — tā varētu skanēt mīlestība …

—    Kas viņam lēcies, īssavienojums galvā no prieka? — Daumants skaļi brīnījās.

—  Tssst! — Alegro viņu apsauca.

Kalsnais, garais vijolnieks, tērpies ar krītu notraipītā pidžamā, spēlēja. Astotie, pārstājuši ēst, sēdēja kā sastinguši.

Pēdējās skaņas izgaisa. Pa logu ieplūda ielas trokšņi. Skaļi taurēdama, aizdrāzās ugunsdzēsēju mašīna.

—  Kas tas bija, ko jūs spēlējāt? — Juris vēl viegli trīsēja no pārdzīvojuma.

—  Nezinu. — Vijolnieks paraustīja plecus. — Domāju par savu dzīvi, par mīlestību, par sievu un Margu, un to mazo dzīvību, kas tikko ieradusies pasaulē.

—  Jums tūlīt jāpieraksta notis, tas ir kaut kas vienreizējs, — Alegro neatlaidās.

—  Nezinu, vai to vairs varēšu, esmu tikai vijolnieks. Atļaujiet, es aizskriešu uz slimnīcu, tūlīt būšu atpakaļ, jūs palīksmojiet bez manis.

Cik bēdīgi tie vecāki, Kas dēlus audzina… —

Baiba uzsāka.

Pārējie kori atkārtoja, rokās saķērušies un šūpojoties ap improvizēto galdu:

Jau māte mazu šūpulī Man' sauc par mūziķi.

—  Pa kuru laiku Baiba, kas pat korī nedziedāja, tikusi pie tik skaistas balss? — astotie brīnījās.

—   Nopirku Sauļu utenī tāpat kā Sanita importa zābaciņus. Vai tad jūs nezināt, ka tur visu pērk un pārdod? Bet nu man jāiet.

—   Vai tev kāda skrūve vaļā, vai? Tagad, kad sāksies īstā jautrība. — Marga ar varu novilka klasesbiedreni atpakaļ uz grīdas. — Rītu skolā nav jāiet, Konstitūcijas diena. Lūdzu, skolotāj, kāda ir jūsu mīļākā dziesma?

Reinis Kadiķis apjucis pakasīja pakausi. Stingrais skolotājs atgādināja omulīgu vectētiņu.

—  Mums ir tik daudz jauku tautasdziesmu, ka nevaru vien izvēlēties.. Varbūt «Jūriņ' prasa smalku tīklu»?

—   Godājamie klausītāji, sākas pašdarbības koncerts par godu jaundzimušajam pilsonim, kura vārds vēl nav zināms. — Klāvs, pastāvīgais- skolas konferansjē, eleganti paklanījās.

Jānis atnesa no virtuves koka karoti un mazgājamo bļodu.

—   Kādreiz jaunībā, ja jūs vēl atceraties tos laikus, es biju pionieru bundzinieks, — viņš atgādināja.

—  Marga, kur tava ģitāra?

—  Nevajag, Ritiņ!

—  Vajag gan.

Rita iegāja guļamistabā un atnesa ģitāru.

—  Un tu proti spēlēt? — Juris brīnījās.

—  Es ne, Marga.

—   Vienreizējā, ko tad tu klusē! Bet tad jau… veči, tas ir kolosāli. Mūsu pašu klasē varam noorganizēt nelielu bigbīta ansambli. Solists ir, bundzinieks arī ir, pianists un ģitārists, ko vēl vairāk vajag? 2ēl tikai, ka tā ģitāra nav elektriskā.

—  Sīkums, mēs pārtaisīsim ātri vien, — Jānis apsolīja.

—  Samēģināsim tūlīt, jā?.

—  Netrako, Alegro!

—  Kāpēc gan ne?

Un drīz vien atskanēja audzinātāja iemīļotā dziesma, tiesa, mazliet neparastā ritmā un ar neparastu pavadījumu.

—  Neskan nemaz tik slikti, — krāsotāju meistars un skolotājs neskopojās ar atzinību. — Protams, konkursā «Kurš labāks?» vēl par agru piedalīties, bet, kad saspēlēsieties, kas zina?

Margas tēvs atnesa pilnu tīkliņu ar saldējumiem. Viņu saņēma ar gavilēm.

—  Aiznesu rozes, — viņš pavēstīja. — Viss kārtībā. Pieci tūkstoši sešdesmit gramu. īsts milzenis,— Klāva tēvs priecājās. — Būs atsities tēvā.

Ārā jau bija dziļa tumsa, kad pie darba ķērās muzikanti. Meitenes palika ar vaļējām mutēm, kad Arnis Līcis uzlūdza Margu un sāka nevainojami šeikot. Viņš manīja meiteņu izbrīnu, un viņam krūtīs kaut kas kņudēja no prieka. Neies jau stāstīt, ka pērnvasar deju skolotājs divas dienas lēja sviedrus, lai iemācītu viņam šos dejas soļus tikai tādēļ, ka to prasīja filmas scenārijs. Beidzot sadūšojās arī pārējie zēni.

—  Taisni brīnums, pa kuru laiku jūs, zēni, samācījāties, — Anna brīnījās. — Pērngad zāles sienas vien stutējāt.

—   Dzīve, meitenīt, nestāv uz vietas, bet virzās pa spirāli uz augšu. To sauc par dialektiku! Lūdzu! — Arnis galanti paklanījās Annai.

—  Šī diena ieies astotās «b» vēsturē kā dzimšanas diena kvadrātā, — Juris šķiroties svinīgi paziņoja.

—   Tev, Alegro, laikam pat no tējas dubultojas, — Sanita smējās. — Kur tu ķēri kvadrātu?

—  Un mūsu ansamblis? Vai tas arī nedzima šodien?

7 . nodaļa «BUTTERFLY, BUTTERFLY»

Jau otro dienu skolā notika veselības pārbaude un plaušu caurskate. Astotajai «b» tā iekrita abās latviešu valodas stundās.

—  Es aiziešu uz izglītības nodaļu, — skolotājs Kadiķis paziņoja. — Ceru, ka jums var uzticēties. Neesat jau nekādi maziņie. Zaiga Zīle paliks manā vietā. Lūdzu, Zīle, te būs Garlība Merķeļa «Latvieši». Visi pēc kārtas lai skaļi lasa priekšā. Pirmie uz ārsta pārbaudi ies zēni, pēc tam — meitenes.

Skolotājs savāca savus papīrus, atzīmju grāmatu, salika tos savā portfelī un izgāja no klases. Imants atvēra klases durvis un paskatījās gaitenī.

—  Aiztinās. Gaiss tīrs.

—  Lūdzu klusumu. — Zaiga, skolotāja vietā sēdēdama, sita ar lodīšu pildspalvu pa galdu. — Pēterson, neblandies pa klasi!

—   Veči, man galvā nupat izperinājās superģeniāla ideja, — Daumants, uz sola pakāpies, paziņoja. — Vilksim ārsta apskati garumā tā, lai pajūk arī anglene.

—  Kādēļ? — Zaiga brīnījās.

—  Naivule. Aizmirsi, ka šodien diktāts? Un man nav nekādas patikas iedzīvoties vēl vienā cālī.

—   Man arī ne. Nost ar angleni! — nu sāka kliegt arī pārējie. Zaigai neviens nepievērsa uzmanību. Ģirts ielika mutē divus pirkstus un nosvilpās.

—   Ko jūs maujat kā teļi zaļā pļavā? Sadzirdēs kāds no učukiem, būs ziepes. Apspriedīsim Daumanta ierosinājumu. Lūdzu, iesniegt priekšlikumus, labākie tiks godalgoti.

—  Kad dakteris sāks mūs spaidīt, jāsaka, ka kaut kas sāp. Es, piemēram, teikšu, ka man sāp vēders, — Daumants deklarēja.

—  Viņš tev piespēlēs rīcineļfu.

—   Pareizi gan. Tad labāk sūdzēties par degunu, tas man joprojām vārīgs.

—   Es vakar pamatīgi apdauzīju celi.

—   Man sāp kakls, kad rij.

—   Bet man galvā kaut kas tā kā knikšķ. Lai dakteris pārbauda, ja var, — Klāvs paziņoja.

—   Redzi nu. Tas tādēļ, ka tev galvā vairākas skrūves vaļīgas, — Sanita nenoturējās.

—  Astotās «b» klases zēni! — medmāsa, lādzīgā krustmāte Milda, durvis pavērusi, sauca. — Uz ārsta kabinetu, žigli!

—   Kas jums tā par vārguļu klasi? — vecīgais ārsts brīnījās.

—  Biedri dakteri, mēs neesam nekādi vārguļi, mēs tikai nopietni un apzinīgi izturamies pret savu veselību, — Klāvs paskaidroja. — Jau senie romieši teica un arī žurnāls «Veselība» apgalvo, ka tikai veselā miesā mītot vesels gars. Bet ar slimu garu spundē trako mājā. Man, piemēram, galvā kaut kas knikšķ.

—   Pārbaudīsim refleksus.

Klāvs centās, cik spēja, bolīja acis pa labi un pa kreisi, izkāra mēli, izmisis reizināja galvā divzīmju skaitļus.

—   Dibens tev neknikšķ?

—   Nē.

—  Ja tu būtu mans dēls, tad tev tagad knikšķētu. Nākamais.

Krustmāte Milda skaļi nosmējās.

Zēni novilka trešo stundu, garo starpbrīdi un divdesmit minūtes no ceturtās stundas.

—  Tagad jūsu kārta prasties, — Arnis Līcis, ienācis klasē, pavēstīja. — Mēs slēpsimies zēnu istabā. Kad esat cauri, signalizējiet: trīs sitieni — pauze — divi sitieni. Tad laidīsim prom. Čau.

—   Pagaidi. — Anna viņu saķēra aiz rokas. — Pastāsti, ko dakteris īsti dara.

—  Tīrie sīkumi. — Arnis atmeta ar roku. — Vispirms liek izģērbties pa pliko, tad pamatīgi iztausta un iešļircina pēcpusē baigo poti tā kā pret mēri, tā kā pret kaut kādām tur violetajām bakām. Šitik gara adata, man likās, ka cauri izdurs.

—   Šausmas! — Sanita iesaucās. — Es neļaušos, lai griež mani kaut gabalos.

—   Neticiet, meitenes, šim muldoņām. Man teica, ka visās skolās tagad potējot pret gripu, — Marga mierināja. — Un tas nemaz nav sāpīgi.

Meitenes neprata tik labi notēlot kā zēni, tāpēc desmit minūtes pēc zvana uz piekto stundu visas jau bija pārbaudītas.

—   Ejam labāk uz klasi, — Zaiga aicināja. — Ka neiznāk nepatikšanas.

—   Izvirzule. — Sanita nošņācās. — Ja gribi, dodies viena pati.

No zēnu istabas durvīm nāca dūmu smaka. Anna pieliecās pie atslēgas cauruma.

—   Daumants velk, — viņa paziņoja. — Un tagad dod Pēterim. Tas, nabadziņš, klepo un rīstās, vēl nav apguvis.

Trepju telpā bija dzirdamas balsis. Divi sarunādamies nāca lejā no skolotāju istabas. Meitenes, daudz nedomādamas, iemetās zēnu istabā.

—   Paskatiet, Pēteris kūp kā vulkāns, — Marga smējās.

Pēteris tvēra pēc kabatā paslēptās cigaretes. Svārku kabatā rēgojās caurums. Ko nu māte mājā teiks?

. — Tu jau izskaties pēc slapjas tāfeles lupatas, — Dace zobojās. — Pieskrej pie manis pēcpusdienā, es salāpīšu tā, ka neviens nekā nemanīs.

Arnis devās izzondēt gaisu.

—  Viss tīrs, — viņš pēc brīža pavēstīja.

Astotā «b» ātri un klusi atstāja skolu.

—   Veči, «Palladiumā» baigais krimiķis — «Pazemes ejas noslēpums». Pārdaugavas čomi stāvā sajūsmā, — Daumants piedāvāja. — Ejam.

Filmu demonstrēja jau trešo nedēļu. Nopirkuši biļetes, astotie ieņēma brīvās vietas. Pustukšajā zālē bija galvenokārt pensionāri, kas izmantoja palētinātās dienas seansu biļetes. Viņi dzīvoji līdzi filmas varoņiem, smējās no sirds un raudāja īstas asaras.

—   Vai dieniņ, vai dieniņ, tie dullie bandīti nomušīs to skaisto meiteni, — kāda sieviņa blakus Arnim vaimanāja.

Viens no laupītājiem pacēla revolveri un tēmēja lepnajai skaistulei starp lāpstiņām. Šajā brīdī zālē negaidīti atskanēja trīs šāvieni un nosmirdēja dūmu smaka. Sieviete uz ekrāna lēnām saļima. Uz muguras viņai pletās sarkans asins plankums, nokrāsodams balto vakarkleitu.

—   Laupītāji! Slepkavas! — Skatītājos izcēlās panika. Daudzi metās uz izeju. Iedegās gaisma. Pie vienas izejas nostājās milicis, pie pārējām — kino darbinieki.

—   Kas šāva?

Daumants noliecās un kaut ko ar kāju pabīdīja tālāk zem sola.

—   Šitas joks tev var dārgi maksāt, — Imants, kas sēdēja blakus Daumantam, drūmi pareģoja.

—  Biedri milici, te zem sola ir ierocis, — kāds večuks pacēla pistoli un ar diviem pirkstiem, kā pretīgu čūsku turēdams, pasniedza milicim.

—   Nu man vakars, — Daumants izdvesa. — Treneris man to nepiedos. Pistole jādabū atpakaļ par katru cenu.

—   Kur tu to izrāvi? — Imants painteresējās.

—  Sporta skolā. Pie mums Pārdaugavā pa ielām klaiņo viens džeks ar savu svītu, un tas prot labāk kauties par mani. Nu, un tad es paņēmu, lai viņus pabaidītu.

—   Kurš šāva? — milicis, aizspraucies līdz astotajiem, tieši noprasīja.

Astotie klusēja.

—   Labi, zēni nāks man līdzi, meitenes var palikt.

—  Aug par bandītiem. Tumsā tādi tev pie rīkles ķeras, pulksteņus rauj nost. Tas viss no pārāk vieglas dzīves. Kad mēs bijām jauni… — zēnus pavadīja naidīgi izsaucieni.

Filma turpinājās astotās «b» zēniem, par nožēlošanu, nevēlamā virzienā.

—  Vai man ilgi būs jāgaida? — sapulcinājis visus foajē stūri, milicis jautāja. — Ja vainīgais pats nepieteiksies, nekavējoties izsaukšu skolas direktoru. Dodu laiku — trīs minūtes.

—  Kādēļ tu to darīji? — Juris klusām pajautāja.

—  Tāpat. — Daumants paraustīja plecus. — Lai uzjautrinātos. Skatos, divi vecīši man priekšā snauž, tantiņas čaukstina konfekšu paplrīšus un šausminās. Nu, un tad es izšāvu.

—  No pieredzes varu teikt, ka sīkie huligāni ar drosmi nekad nav varējuši lepoties, — milicis konstatēja.

—   Es atzīšos, — Daumants izlēma.

—   Tev pazeminās uzvedību, — Profesors bažījās.

—   Man par to nospļauties. Tālāk es nemācīšos un profenē uzņems tāpat, lešu strādāt. Apriebies senčiem ubagot katru kapeiku. Astoto kaut kā izvilkšu un — čau, učenīt.

Milicis izrādījās no piekasīgajiem. Lai kā Daumants viņu vārdoja, lai kādiem vārdiem lūdzās, viņš palika ciets kā krams. Vēl vairāk, viņš pats ieradās sporta skolā, kur pa vakariem tagad notika «Aso cimdu» treniņi, un sacēla trauksmi par paviršu ieroču glabāšanu.

—  Starta pistole nav ierocis, — viņam aizrādīja.

—   Ar to no dažu soļu attāluma var izšaut acis vai pat nogalināt. Reiz, pirms gadiem astoņiem, tā notika.

Daumantam gribot negribot nācās atklāt patiesību par ielu karali Čirkaino un viņa svītu.

—  Nekādas pašdarbības, — treneris Roberts Strauts nobrīdināja. — Iemācīsieties boksa pamatus, labi uzvedīsieties, tad varēsiet iet līdzi brīvprātīgajiem kārtības sargiem patruļās.

* * *

Tās bija pašas melnākās dienas astotās «b» vēsturē. Nepietika ar nepatikšanām kinoteātri. Par patvaļīgu aiziešanu no angļu valodas stundas viņi visi kā viens nopelnīja pa divniekam. Nevienam pat prātā nebija ienācis, ka mis Šīpa aizies pie ārsta un pārliecināsies, cikos beidzās ārsta pārbaude. Zaiga slepšus slaucīja acis.

—   Ko tu psiho, muļķe, — Sanita brīnījās. — Tā laupītāju filma bija vērta vismaz divus divniekus.

—  Tev mājās normāli vecāki, — Zaiga šņukstēja. — Bet man vismaz nedēļu katru vakaru būs jāklausās pamācošās lekcijās. Ātrāk man miera neliks, pirms atzīme nebūs izlabota.

—  Tu neklausies viņos, sēdi un domā par kaut ko citu, — Marga pamācīja.

No šā brīža starp angļu valodas skolotāju, kuru visā skolā dēvēja par Milēdiju, un astoto «b» klasi valdīja kara stāvoklis.

Muļķīgāka uzvārda kā Milēdijai nevarēja pat iedomāties. Angļu sheap tulkojumā nozīmē «aita» vai vēl sliktāk — «muļķis». Mādžorija latviski ir Grietiņa. Grietiņa Aita vai Grietiņa Muļķe, kā jums tas patīk?

Slaida, tieva, ar biezām raga brillēm un copīti pakausī viņa šķita kā izkāpusi no Bidstrupa karikatūrām.

Astotā «b», protams, zināja, ka Milēdija ir ļoti gudra. Klases audzinātājs viņiem vairākkārt bija atgādinājis, ka viņi varot būt laimīgi par tādu skolotāju, kas sarakstījusi vairākas mācību grāmatas, kas lasa lekcijas pat studentiem un lieliski tulko grāmatas no Taīviešu valodas angļu valodā un otrādi. Astotie nebija laimīgi, viņi šo laimi vienkārši neprata novērtēt. Milēdija viņiem šķita barga kā ģenerālis un neinteresanta kā skolas tāfele. Viņa bija uzaugusi Anglijā, kopā ar visādu bagātnieku atvasēm studējusi Londonas universitātē, pēc tēva nāves kopā ar māti atgriezusies dzimtenē.

—   Ko viņa te meklē, būtu labāk palikusi pie saviem lordiem un lēdijām, — šajā jautājumā astotajos valdīja pilnīga vienprātība.

* * *

Pirms pašas gadu mijas pāri pilsētai vēlās gripas vilnis. Rūpnīcu vadītāji satraucās par gada plāna izpildi. Veikalos un ēdnīcās pārdevēju un viesmīļu slimību dēļ rindas stiepās garumā. Skolotāji bažījās par atzīmēm, bet saslimušie skolēni šo nelaimi uzņēma ar vāji slēptu prieku kā negaidītas brīvdienas. Viņiem nebija ne mazākā iebilduma ļaut sevi aprūpēt, notiesāt radu un draugu atnestos cienastus, skatīties televīziju un izmantot citas slimnieku privilēģijas. Dažs labs sliņķis šādā veidā izvairījās no nevēlama klases darba. Krustmātei Mildai bija grūti izšķirt, kurš patiešām saslimis, kurš tikai izliekas.

Arī Reinis Kadiķis izstājās no ierindas. Klase pie sava audzinātāja nozīmēja dežurantus, kas katru dienu pagādāja ēdamo un piekopa māju, jo audzinātājs dzīvoja viens pats. Kādu pēcpusdienu Marga un Rita, atnesušas skolotājam pašu gatavotas pusdienas, istabā izdzirda skaļus smieklus. Marga pavēra durvis un tūliņ atkal tās aizvēra.

—   Milēdija, — viņa čukstēja.

—   Nevar būt. Es arī gribu palūkoties, — Rita pabīdīja draudzeni sānis.

Durvis iečīkstējās.

—   Nāciet vien iekšā, — skolotājs aicināja.

Meitenes uzlika uz paplātes ēdienu.

—   Veseļojies ātrāk, draugs, — Mādžorija novēlēja un steidzīgi atvadījās.

—   Paldies. Klase mani gluži izlutinājusi. Uzturs pirmklasīgs. Pēc pāris dienām būšu uz kājām.

Otrā rītā šis notikums tika pienācīgi komentēts.

—   Smējās? — Klāvs pārjautāja.

—   Jā, un izskatījās gluži piemīlīga.

—   Jūs būsiet abas pārskatījušās.

—   Vispār tā ir netaisnība, tik kolosāli skolotāji kā Kolumbs un Šefs liekas slīpi, bet Milēdijai nekā.

* * *

Nākamajā angļu valodas stundā Milēdijas patiešām nebija.

—   Vienreiz arī mums uzsmaidījusi laime. Iesim klusiņām uz zāli, samēģināsim svētku numuru, — Juris priecājās.

Pārbaudījuši, ka gaiss gaitenī tīrs, astotie klusi kā pelītes aizlavījās uz zāli. Drīz vien no turienes atskanēja Raimonda Paula dziesmas skaņas. Šī dziesma ar Rūdolfa Blaumaņa vārdiem, pēc astoto domām, bija ļoti laikmetīga.

— Tā reiz nu ir tā dzīve, Tā sola, dod un ņem…

—  Vairāk gan ņem, nekā dod, — piezīmēja Imants.

— Tam iznāk sīva ķīve, Kas pats ko grib un lemj.

—   Trāpīgi teikts.

—  Aizveries, Daumant!

—  Pret sienu tik ar pauri, Ja tevī spars un guns, Var būt, ka tiksim cauri. Ja nē, būs pierē puns.

—   Tas zīmējas uz zubrītājiem, dzirdi, Zaiga!

—  Vairāk gan uz klauniem Klāviem.

Vispārējā jautrībā neviens nepamanīja, ka zālē ienāca jauns cilvēks, ģērbies modernā uzvalkā, ar švītīgu bārdiņu pazodē, ari pēc pēdējās modes.

—  How do you do? — Tas atskanēja kā pērkona grāviens no saltajām ziemas debesim. — My name is Reginald Repsis.

Brīdi astotie blenza uz ienākušo kā uz spoku.

—   Sagaidīji savu sapņu princi? — Imants ieknieba Sanitai sānos. — Milēdijas vietā nu būs Milords.

• — Stulbais, — Sanita čukstus atcirta pretī, iegrūzdama klasesbiedram dunku.

—   Kā redzu, jūs mīlat mūziku.

Klase klusēja. Viņi vēl nebija atjēgušies.

—   Labi, mūsu pirmo angļu valodas stundu noturēsim šeit. Iemācīsimies populāru angļu valodas dziesmiņu par taurenīti. To prot katrs angļu jaunietis.

Redžinalds piesēdās pie klavierēm un sāka spēlēt. Kāda runa, šo dziesmu prata ne tikai Anglijā, to zināja arī katrs kaut cik izglītots skolēns Latvijā. Izvilcis bloknotu, Redžinalds ātri uzrakstīja tekstu un pasniedza to Baibai.

—   Mis Baiba, lūdzu, nodziediet priekšā, pēc tam atkārtosim visi kopā.

—  Kā jūs zinai: manu vārdu? — Baiba brīnījās.

—  Es pazīstu gandrīz visu jūsu klasi. Piemēram, tās ir nešķiramās kā dvīņi draudzenes Marga un Rita jeb īsāk — Margarita, te Anna, pie klavierēm Juris ar iesauku Allegro.

Tas nudien gāja pāri astoto saprašanai.

—  Trīs pret nulli jūsu labā, mister Redžinald, — Profesors teica.

—   Paldies, Jāni.

Piesarkusi un apskaitusies mūzikas skolotāja Ieva Līce izmetās no direktora kabineta. Jau labu laiku viņa cīnījās par mūzikas instrumentu iegādi. Taisni kauna lieta, tik liela skola bez sava orķestra. Muzikantu pa pilnam, trūkst tikai instrumentu. Bet direktora vietnieks saimniecības lietās Valentīns Ruško sadomājis par ietaupīto naudu iegādāties komisijas veikalā apšaubāmas vērtības mākslas darbus. Visi, kas ienākšot skolā, tūlīt redzēšot, ka šeit valda augsta kultūra, — liela vāze vestibilā, bildes gar sienām (labāk mazākas, bet vairāk, tieši tā viņš teica). Māksla uz kvadrātmetriem. Bet viņa, Ieva, nepadosies. Ja direktors nepiekritīs, ies uz izglītības nodaļu, ies pie paša ministra.

Pie zāles durvīm mūzikas skolotāja apstājās kā zemē iemieta.

—  Butterfly, butterfly… —

Dziedāja samtains mecosoprāns. No kurienes tāds radies? Ieva klusām pavēra zāles durvis.

—  Butterfly, butterfly… —

Astotie, rokās saķērušies, šūpojās un jūsmīgi atkārtoja piedziedājumu.

—  Tas ir gandrīz gatavs priekšnesums. — Ievas Lices domas pagriezās pavisam (itā virzienā. — Varbūt sarīkot nēģeru mūzikas vakaru? Šos pašus astotos ietērpt garās kokvilnas kleitās un biksēs, sejas nogrimēt brūnas, lai dzied, lai dejo. Un pie viena parunāt arī par džezu.

Astotā «b» cerēja, ka pie jaunā skolotāja būs mazāk jāmācās, bet rūgti pievīlās. Ar atzīmēm viņš skopojās tāpat kā Milēdija. Tomēr mācīties pie viņa bija interesan- lāk. Agrāk, kamēr viens atbildēja, pārējie paklusām nodarbojās ar savām lietām: dažs gatavoja nākamo stundu, cits steidzās iekalt vārdiņus, bet viens otrs domās lidinājās pa citu pasauli. Pie Redžinalda šis numurs negāja cauri. Nodarbībās viņš iesaistīja visu klasi. Vienu stundu viņi visi iztēlojās angļu viesības, sarunas iesākot ar laiku, kā tas augstākās aprindās pieņemts, cītīgi cits citu cienāja ar iedomātu tēju, cepumiem, viskiju ar sodu. Reiz skolotājs ierosināja organizēt anekdošu stāstīšanu angļu valodā.

—   Lūdzu, skolotāj, vai nerātnās ari drīkstēs stāstīt? — Tas, protams, bija Daumants.

—  Lūdzu, bet tikai angļu valodā.

Astotie nu pa visām malām meklēja angļu anekdotes, zvanīja draugiem, šķirstīja angļu grāmatas un žurnālus. Klasi izglāba Pēteris. Viņš mātes bibliotēkā nejauši ,it rada veselas divas grāmatas ar anekdotēm — vienu par ievērojamiem cilvēkiem, otra saucās «Smiekli ir labākā medicīna». Grāmatas zibenīgi ceļoja no mājas uz māju. Pirmie, protams, izķēra īsākās. Astotie nevēlējās velti piepūlēt savas smadzenes.

Tā bija pati jautrākā angļu valodas stunda.

Daumants: «What do we call the last teeth we get, Baiba?»

Baiba: «False teeth.»[1] ' daumants: «kā mēs saucam pēdējos zobus, Baiba?» Baiba: «Mākslīgie zobi.»

Dace: «Teli me, please, something about John Milton.»

Pēteris: «Kad viņš apprecējās, viņš sarakstīja «Zaudēto paradīzi», kad nomira viņa sieva, viņš sarakstīja «Atgūto paradīzi».»

Direktors, iedams garām angļu valodas kabinetam, apstājās un labu brīdi nesaprašanā klausījās, — smiekli, klusums, atkal dārdoši smiekli. Viņš jau gribēja paraudzīties, kas tur notiek, bet tad atmeta ar roku, cik nu vairs ilgi, gan Mādžorija Šīpa atkal ievedīs kārtību.

Pati jautrākā angļu valodas stunda izrādījās pēdējā pie Redžinalda — viņš pavēstīja, ka mis Šīpa izveseļojusies.

—    Uz atvadām rītvakar ielūdzu visu klasi uz five o'clock tea, — Redžinalds uzaicināja un izgāja no klases.

—   Mums viņam kaut kas jāuzdāvina par piemiņu, — Zaiga ierosināja.

—  Gribat, es uzrakstīšu angļu valodā dzejoli, — Pēteris pieteicās. Viņš vienīgais klasē prata tekoši angliski. Par to parūpējās viņa māte — angļu valodas pasniedzēja universitātē.

—   Bet es varu kaut ko uzzīmēt, piemēram, raudošu Baibu asaru peļķē, — Daumants ierosināja. Baiba nikni paskatījās uz sola biedru.

«Daumants sāk laboties,» Zaiga konstatēja.

Ielūgumu uz pēcpusdienas tēju angļu gaumē astotie saņēma pirmo reizi. Salasījušies trepju telpā, viņi visi reizē kāpa uz ceturto stāvu. Redžinalds atvēra durvis un, aicināja iekšā. Istabas vidū stāvēja sieviete modernā bikšu kostīmā un rūpīgi safrizētiem matiem, tik līdzīga Mādžorijai kā divas ūdens lāses, tikai jaunāka.

—  Tā droši vien ir Milēdijas māsa, — Sanita skaļi pačukstēja Annai.

—  How do you do? — sieviete iesmējās.

—   Vai, skolotāj, mēs jūs nudien nepazinām, — meitenes brīnījās.

—   Jums vienmēr jānēsā šī frizūra, — Pēteris atļāvās piebilst.

Bet kāds sakars Redžinaldam ar Mādžoriju?

—  Mis Šīpa ir manas mātes māsa un pats tuvākais cilvēks pasaulē, — l?edžinalds, redzēdams astoto neslēptu izbrīnu, paskaidroja. — Pēc manu vecāku nāves viņa mani izaudzināja un izskoloja.

Astotie sēdēja pie zemiem galdiņiem, dzēra stipru tēju ar pienu, piekoda miniatūras grauzdētas maizītes un tērzēja angļu valodā ar latviešu akcentu par laiku, par skolas notikumiem un vēl par šo to. Ja pietrūka angļu vārdu, izlīdzējās ar latviešu, Milēdija šoreiz neņēma ļaunā. Kopā ar Redžinaldu viņa nodziedāja angļu tautas dziesmu «Vakara zvani».

Tad Redžinalds piesēdās pie klavierēm un sākās dejas.

—   Šeit savās mājās Milēdija ir gluži normāla, — astotie, mājās ejot, secināja.

—    Varbūt pa slimošanas laiku viņas smadzenēs kaut kas pavērsies uz labo pusi, — Klāvs ieminējās.

—  Ceri vien. Gan drīz vien atkal birs divnieki kā pupas. — Tas, protams, bija Imants.

—   Pavisam citi skolēni, — Mādžorija teica, kad astotie bija aizgājuši. — Nesaprotu, kādēļ klasē man ar viņiem nav kontakta? Tikai daži mācās ar patiesu interesi, bet lielākā daļa, aiz citu mugurām slēpdamies, nodarbojas ar visu ko, tikai ne ar angļu valodu.

—  Tu, krustmāt, pielīdzini viņus saviem studentiem. Bet īstenībā viņi vairs nav bērni, tomēr vēl nav arī pieaugušie. Dažs labs skolā iet tikai tādēļ, ka vecāki liek. Pamēģini iesaistīt visu klasi mācību procesā, sarunājieties, padziediet… Redzēsi, tā lieta ies.

—   Varbūt tev taisnība, — Mādžorija domīgi noteica. — Es padomāšu.

8. nodaļa KARNEVĀLS AR PĀRSTEIGUMIEM

Tradicionālais Jaungada sarīkojums gripas dēļ nenotika. Tā vietā februāra sākumā nolēma rīkot karnevālu ar pašdarinātām maskām.

—  Labi vien ir, — Juris nopriecājās. — Būs vairāk laika noslīpēt mūsu klases priekšnesumus.

Skolā par tērpiem vien sprieda. Astotā «b» klasē notika vērtību pārvērtēšana. Cieņā un godā nāca meitenes, kuras prata šūt. Daces Ērgles māja pa svētdienām pārvērtās īstā šūšanas darbnīcā. Te grieza un mērīja, šuva un ārdīja. Daces mamma strādāja Rīgas Modeļu namā par modelētāju. Viņai mājās bija vesela kaudze pašu jaunāko modes žurnālu.

—  Tu nu gan, Dace, esi baigā čūsku vecene, — meitenes, šķirstīdamas «Siluetus», «Burdas» un vācu «Praktisko Modi», piktojās. — Mājās tādi dārgumi, bet klasei ne pušplēsta vārda.

—   Neviens jau man neprasīja. — Dace paraustīja plecus. — Kā es varēju zināt?

Modes žurnāli piederēja pie viņu ģimenes ikdienas. Dace gatavojās iet mātes pēdās un nākamgad iestāties vieglās rūpniecības tehnikumā.

—   Mēs, vīrieši, šajā dāmu paradīzē laikam būsim lieki, — vecais Ērglis nosmējās un, savācis visus Daces brāļus, aizbrauca uz mežu slēpot.

—   Jums nu gan ir kupla saime, — Zaiga brīnījās. — Ka tava mate tiek ar visu galā?

—   Kādēļ tad māte? Mums ir darba dalīšana. Darbdienās pusdienas nesam no tēva rūpnīcas ēdnīcas, mums tur ir abonements. Par brokastīm un vakariņām gādājam mēs abi ar Ilmāru. Dvīņi, kas mācās piektajā klasē, piekopj dzīvokli. Trešklasnieks Juris un otrklasnieks Māris mazgā traukus un klāj galdu. Kad tētis un māmiņa pārnāk no darba, viss ir kārtībā. Sestdienās un svētdienās gan mēs ar mammu pagatavojam kaut ko gardāku, palutinām mūsu vīriešus.

Anna iedomājās savu dzīvokli. Māte, pārliekusies pār zīmējamo dēli, parasti kaut ko rasē. Lai vairāk nopelnītu, viņa ņem darbu uz mājām. Klusums. Garlaicība. Pat televizora viņām nav. Ciemiņi, abas vecās tantes, nāk tikai pa svētkiem un katru reizi stāsta vienu un to pašu — par savām kaitēm un par savu jaunību, kad cilvēki bijuši labāki, puķes ziedējušas košāk un saule sildījusi siltāk.

—  Tev, Dacīt, gan nekad nav garlaicīgi?

—   Šitādā barā? Pie mums cieņā joki, vakari paiet vienos smieklos. Bet visvairāk mēs gaidām svētdienas, kad visi esam kopā. — Rokas Dacei kustējās tikpat veikli kā mēle. — Vasarā dodamies pārgājienos, filmējam, fotografējam. Par katru ceļojumu mums ir albums un krāsainie diapozitīvi. Atnāciet kādreiz, parādīsim!

Pievakarē, kad izsalkuši un sasārtuši no meža pārradās Ērgļu ģimenes vīrieši, viņus sagaidīja garās, kuplās katūna kleitās tērptas dāmas.

«Iemācīties šūt, tā ir varena lieta,» Anna, mājās iedama, prātoja. «Daces mātei taisnība. Un nav jau nemaz tik grūti, ja tā labi padomā. 2ēl, ka mums abām ar mammu nav mājās šujmašīnas. Kā būtu, ja es pati nopelnītu un nopirktu? Daces mamma teica, ka pa vasaru pie viņiem strādājot mācekles. Veiklākās un apķērīgākās meitenes saņemot krietnu algu. Ja tā labi padomā, Daces ideja kļūt par modelētāju nav zemē metama.»

Sniga lielām, mīkstām pārslām. Savāda bija šī ziema. Decembrī piesala, bet janvārī lija lietus un siltais laiks izdiedzēja zaļu zālīti. Tulpju un narcišu asni, asi kā šķēpi, lauzās no zemes, saplauka pūpoli. Bet nu, kā sācis snigt, birdina bez apstājas. Gar trotuāra malām sakrājušās sniega kaudzes, ļaudis spraucas kā pa tuneļiem.

«Virtuvē pārģērbšos jaunajā tērpā un tad parādīšos mammai. Redzēs, ko viņa teiks? Droši vien neticēs, ka es pati.»

Anna pielika soli. Dzīvokļa logi bija tumši. Savādi. Varbūt mamma atlaidusies atpūsties?

Tukšajā dzīvoklī uz galda Anna atrada zīmīti: «Būšu mājās pavēlu, negaidi. Ēdiens iesegts gultā.»

«Citureiz, kad atnāk draudzenes un gribas vaļsirdīgi papļāpāt par sirdslietām, mamma sēd istabā kā pielīmēta, bet tieši šodien, kad esmu nodomājusi viņu pārsteigt, viņas nav mājās,» Anna sapīka.

Atdzisušās kotletes šķita negaršīgas, putra pārāk šķidra un bez sāls.

Uzģērbusi jauno karnevāla tērpu, Anna krietnu brīdi grozījās pie spoguļa, uzmanīgi sevi aplūkodama. Viduklis bija tievs, nevis tāds kā res- nulei Sanitai, kurai mamma bāž iekšā ēdienu bez jēgas. Vēl pērngad viņa bija plakana kā dēlis, bet tagad jau iezīmējas mazas, apaļas krūtis. Anna apmierināta sev uzsmaidīja, vaigos iegūla mīlīgas bedrītes. Ērti iekārtojusies dīvāna stūrī, viņa iededza sienas lampu un paņēma Leonharda Franka «Matildi». Tā bija mātes mīļākā grāmata. Dažas vietas viņa bija pasvītrojusi.

«Kvēlo izjūtu, ko cilvēkam un dzīvniekam izraisa dzīvības dziņa un kam neviena cita nevar līdzināties, Matilde līdz šim nebija pazinusi. Vēl visa trīsēdama, it kā pārcietusi dedzinošas sāpes, viņa samulsusi jautājošām acīm cieši vērās Vestonā. «… Pateicos tev, mans mīļais, tikai tev! . . . Man būs bērns. Tā būs meitene.»»

No šāda laimes brīža ir radusies arī viņa. Annai ļoti gribējās pašai izjust šos laimes brīžus, par kuriem rakstīts grāmatās, ātrāk kļūt pieaugušai.

Annu pamodināja skaļi smiekli koridorā. Kas tur tik sirsnīgi smejas? Nevar būt, ka mamma.

—  Vai tu mani par nesumu neaplaimosi ar tasīti melnas kafijas? — vīrieša balss dārdināja.

—  Tsss, nekliedz tik skaļi, uzmodināsi meiteni.

—  Tavai meitai nemaz nebūtu bijis par ļaunu paskatīties, kā par labu un ilggadīgu darbu godina viņas māti.

—  Viņai citas intereses — skola, draudzenes.

Anna pavēra durvis. Šaurajā koridorā ar milzīgu puķu klēpi rokās stāvēja māte, bet viņai blakus sirms, slaids vīrietis.

Pierastās, krāsu zaudējušās mājas kleitas vietā mātei bija jauns, skaists tērps, gludie mati glīti sakārtoti.

«Māte vēl nav nemaz tik veca,» Annai pirmo reizi ienāca prātā. «Uņ kas tas viņai par pavadoni?»

—  Ak dievs, cik jūs esat līdzīgas, kā vecākā un jaunākā māsa! — vīrietis brīnījās.

—  Nāciet, lūdzu, iekšā! — Anna sarosījās. — Es tūlīt uzvārīšu kafiju.

—   Šodien es biju patiešām laimīga, — meitene dzirdēja mātes balsi.

—  Žēl, ka viss labais tik ātri beidzas.

—   Tas lielā mērā ir atkarīgs no mums pašiem, — svešais atbildēja.

—  Novēlu tev palikt vienmēr tādai, kāda tu esi pašreiz.

Kad Anna pēc brīža iznāca no virtuves ar kūpošajām kafijas tasītēm un cepumiem, svešais jau bija aizgājis.

Brīdi abas klusēdamas malkoja kafiju.

—  Māt, — Anna jautāja. — Kas bija mans tēvs?

Priecīgais mirdzums, kas tik pārsteidzoši pārvērta mātes seju un padarīja to jaunāku, pēkšņi apdzisa.

—  Šovakar tev nevajadzēja man to jautāt, šovakar ne.

—  Piedod, lūdzu!

—   Es negribu tev melot, bet nezinu, vai esi jau pietiekami pieaugusi, lai mani pareizi saprastu, — māte kā vērtēdama pavērās meitā. — Man bija jau trīsdesmit, un es biju vientu]a kā koks klajā laukā. Tad es nejauši institūtā satiku tavu tēvu. Viņš bija atsūtīts komandējumā. Man uzdeva par viņu parūpēties. Toreiz bija grūtības ar viesnīcām, un es viņu izmitināju pie sevis. Mēs sadraudzējāmies.

—  Un kur viņš ir pašreiz? — Anna nenocietās.

—   Drīz pēc mūsu iepazīšanās viņu aizsūtīja uz Āfriku projektēt lielu hidroelektrostaciju, un tur viņš gāja bojā.

Māte piecēlās un izņēma no galda atvilktnes kādu mapi.

—   Dažas vēstules un šī kartiņa, tas ir viss, kas man palicis no tava tēva. — Viņa pasniedza meitai nelielu fotouzņēmumu. Anna raudzījās smaidošajā vīrieša sejā ar saulē piemiegtajām acīm un meklēja tur savus vaibstus, taču veltīgi.

—  Es biju laimīga, kad tu nāci pasaulē, — māte klusi teica un domīgi lūkojās kafijas tasē, it kā redzētu tur aizgājušās dienas. — Tu aizpildīji visu manu dzīvi. Tavi mazie bērna prieki bija arī mani prieki, tavas bēdas — manas bēdas. Cerēju, ka kādreiz, kad tu paaugsies, kļūsim draudzenes, — māte nopūtās.

Anna neatbildēja.

—  Ir jau vēls un jādodas pie miera.

Māte lēnām novilka jauno, nesen pirkto kleitu un iekāra to skapī.

Anna stīvēja nost savu karnevāla kostīmu. Rāvējslēdzējs aizmugurē saķērās.

—  Lūdzu, palīdzi! — Viņa piegāja pie mātes.

—  No kurienes tev šis dīvainais tērps?

—   Citām meitenēm arī tādi ir, mēs pašas pašuvām, — Anna strupi atteica, aši ielīda gultā un pagrieza muguru.

Gaismas reklāma no pretējā nama jumta klāja uz grīdas krāsainu celiņu.

«Un tā sirsniņ, ko viņš mīļo, lai dzīvo sveiks!» skanēja cauri plānajai sienai no kaimiņu dzīvokļa. Pulkstenis noskandināja divpadsmit.

«Beigušies mani svētki. Tik daudz labu vārdu, draudzīgu tostu, bet meita pat nepajautāja, kas man par godībām. Vai starp mums pavērusies plaisa?» māte, nevarēdama aizmigt, prātoja.

Arī Anna gulēja vaļējām acīm.

«Man ar tevi garlaicīgi, māt,» viņai gribējās izsaukties. «Tu apgalvo, ka es esot jau liela, bet izturies pret mani kā pret mazu bērnu. Tiklīdz pārnāku vēlāk mājās, tūlīt sākas sprediķošana un asaras. Par ko tu baidies? Man patīk, ka zēni man raksta vēstulītes, aicina uz satikšanos, uz kino. Vai tas kas ļauns? Es taču neesmu vainīga, ka patīku zēniem labāk nekā tā svētule Baiba. Daces vecāki kopā ar saviem bērniem dodas ceļojumos, bet mēs tik vien kā vasarā svētdienās uz Jūrmalu. Jau divpadsmit, jāguļ, bet miegs ne prātā. Droši vien no kafijas. Nevajadzēja man mammai prasīt par tēti. Labāk bija iztēloties, ka es viņu kādreiz satikšu… Bet varbūt viņš nemaz nav miris, mamma gluži vienkārši nezina vai negrib man teikt patiesību?»

Rožu smarža jaucās ar maigo, delikāto frēziju aromātu.

«Kādēļ mammai sadāvināts tik daudz ziedu? Dzimšanas diena viņai ir vasarā. Un kas ir tas staltais, sirmais vīrietis? Pēc izskata viņš atgādina aktieri Kārli Sebri. Tāds pats labsirdīgs smaids pār visu seju. Varbūt mamma iemīlējusies un gatavojas precēties otrreiz? Bet viņa taču arī pirmo reizi nesareģistrējās. Iznāk, ka es esmu ārlaulības bērns. Lai, vai tādēļ esmu sliktāka par citiem? Māte saka — mīlestības bērns… Šausmas, aizmirsu izmācīties ģeogrāfiju! Lielajā starpbrīdī jāpalūdz Dacei, lai pastāsta, — tas viņas mīļākais priekšmets.»

Māte klusām piecēlās un uzsedza meitai noslīdējušo segu.

* * *

Par karnevāla tērpiem domāja arī abas nešķiramās draudzenes — Marga un Rita. Rita savas raizes uzticēja vecmāmiņai.

—   Būs jāpārskata bēniņi. Varbūt vecajā pūralādē atrodas kaut kas piemērots jums abām, — vecmāmiņa prātoja.

Tajā pašā svētdienā, kad citas meitenes sviedriem vaigā šuva Daces mājā, Rita un Marga pārrevidēja bēniņus. Abām meitenēm šķita, ka viņas nokļuvušas apburtā valstībā, kur dzīve sen apstājusies. Pie spāres piekārts, vējā lēni kustējās kokgriezumiem rotāts šūpulis.

—   Vai tajā tu gulēji, kad biji pavisam maziņa? — Marga nezin kāpēc pusčukstus jautāja.

—  Jā, — Rita tāpat atbildēja. — Un mans tētis, un viņa brāļi un māsas, laikam arī vecaistēvs.

Aijā, žūžū, lāča bērni Pekaināmi kājiņāmi.

Marga pašūpoja šūpuli. — Šausmas, tur guļ mazs bērniņš! — Viņa metās uz trepju pusi.

—   Diegabikse! Tā ir princese Gundega, manu bērnu dienu mīļākā lelle, — Rita skaļi smējās.

Baloži, trokšņa iztraucēti, laidelējās gar meiteņu galvām un dusmīgi dūdoja.

—  Vai, kā es izbijos! — Marga ar abām rokām spieda neprātīgi pukstošo sirdi.

—  Nospļaujies trīs reizes pār kreiso plecu!

Vecā šūpuļkrēslā gulēja rotaļu lācēns. Viena kāja norauta, no caurā vēdera izbirušas zāģu skaidas. Rita atlaidās šūpuļkrēslā. Atskanēja žēla, čīkstoša skaņa.

—  Mana māmiņa vakaros mīlēja te atlaisties. Kad es biju maza, ierāpos viņai klēpī un mēs abas lēnām šūpojāmies šurpu turpu, un mums bija tik labi. Nevar būt, ka cilvēks izgaist bez miņas. Un ja nu mans mirušais vectēvs un māmiņa dažreiz, mums neredzot, sanāk te bēniņos un apsēstas uz plīša dīvāna kā kādreiz, kad viņi bija dzīvi?

—  Nefantazē! — Marga viņu pārtrauca. — Bioloģijas skolotājs teica, kas miris — miris.

—   Bet indieši, piemēram, tic, ka cilvēks pēc nāves dzīvo tālāk un iemiesojas dažādos dzīvniekos, — Rita neatlaidās.

Šauras, vecmodīgas etažeres ar virpotiem augšgaliem bija piekrautas ar vecām grāmatām un žurnāliem.

—   Rita, nāc ātrāk šurp! Pārākais numurs! — Marga turēja rokās peļu apgrauztu grāmatu bez vākiem. — «Visjaunākā un vispilnīgākā pastmarku valoda dzeja un proza. Sastadījis Jautrais Amors.» Vienreizeji! Vai zini, ko nozīmē, ja pastmarku uzlīmē šķībi uz leju?

«Pirms dāmai gribat tuvoties, Jūs pieklājību mācāties, Es nedomāju, ka Jūs ļauns, Bet Jūsu tuvumā man kauns.

Jūs izturaties tik uzkrītoši, ka visi sāk ņirgāties. Caur Jūsu rīcību man ceļas nopietnas nepatikšanas.»

—   Skaties, kas tālāk: «Māksla patikt jauniešiem.» Taisni tas mums pašreiz vajadzīgs. «Māksla patikt jaunietēm» — tas noderēs zēniem. Paņemsim līdzi uz skolu, tā būs īsta sensācija.

Vecmāmiņas pūralādi meitenes atrada, iebāztu starp divdurvju skapi ar izdauzītu spoguli un apaļu, kokgriezumiem izrotātu galdiņu.

Rita ar lupatu notrausa biezo putekļu kārtu no lādes vāka. Uz meitenēm raudzījās divi gaiļi ar kuplām, krāsainām astēm un sarkanām sekstēm. Virs gaiļu galvām, apvīts ar rožu viju, lepojās skaitlis «1863».

Smagais vāks cēlās čīkstēdams, kā negribot. Gaisā uzvirmoja vaivariņu smarža. Pašā virsū apaļā kārbā meitenes atrada Ritas vecmāmiņas kāzu tērpu — līgavas vainagu ar sakaltušu miršu zariņu, baltu, garu kleitu, zīda zeķes un baltas atlasa kurpītes. Kārbas dibenā bija ar sārtu lenti pārsiets vēstuļu sainītis.

—  Rita mīļā, uzvelc šo tērpu!

—  Labi, tikai nesaki neko manai vecmāmiņai.

Pēc brīža džinsos tērptās pusaugu meitenes vietā stāvēja jauniņa līgava garā, baltā tērpā ar mežģīņu plīvuru galvā.

—  Ritiņ, cik tu skaista!

—  Vecmāmiņai bija septiņpadsmit, kad viņa apprecējās ar manu vectēvu.

—  Mums arī pavisam drīz būs septiņpadsmit, — Marga domīgi teica. — Un mēs arī varēsim precēties. Zini, man karsts sāk skriet pār kauliem, iedomājoties, ka pēc kāzām kāds vīrietis varēs darīt ar mani visu… Rita, nesmejies, lūdzu, vai tevi kāds zēns ir noskūpstījis?

Rita papurināja gaišmatainās cirtas un spēji nosarka.

—  Mani arī ne, — Marga nopūtās. — Anna reiz stāstīja, ka tas neesot nekas sevišķs, drīzāk gan nepatīkams.

—  Anna ir skaistule, vecāko klašu zēni viņai bariem vien skrien pakaļ, — Rita ar mazu skaudības pieskaņu balsī teica. — Ja mani kāds noskūpstītu, es laikam no kauna zemē iegrimtu.

—    Bet man zēni bijuši nebijuši, ķerstās ar rokām, kur nevajag, bet, ja dod pretī, tad apsaukā par neaizskaramo un svētuli. Daumants, kad es viņam reiz pamatīgi ievilku pa ausi, kliedza, ka tāda zoss kā es palikšot vecmeitās. Zini, Rita, mamma man pastāstīja par zēniem tādas lietas… Mūsējie, nu mūsu klases puikas, jau esot tajā vecumā, kad viņus uzbudinot mūsu tuvums, viņiem griboties mūs aizskart, apkampt, noskūpstīt.

—   Ne jau visiem, — Rita viņu pārtrauca, — Imants, piemēram, redz tikai savus akmeņus.

—   Klausies, ko vēl mamma teica: glāsti un skūpsti agri vai vēlu novedot pie… — Marga brīdi paviļāja mutē vārdu kā karstu kartupeli un tad ātri izgrūda, — … pie dzimumsakariem.

—  Pieaugušie reizēm ir neizprotami, — Rita smagi nopūtās. — Bet ja nu tik ļoti gribas pamēģināt? Palīdzi man atpogāt uz muguras podziņas.

Rūpīgi salocījusi vecmāmiņas kāzu tērpu, viņa novietoja to atkal kārbā.

—   Vēstules nonesīšu lejā, varbūt vecmāmiņa grib palasīties.

Lāde izrādījās īsta dārgumu krātuve. Meitenes te atrada garu audekla kleitu ar mežģīņu rotājumiem un simt podziņām uz muguras, modīgus šņorzābaciņus, svārkus ar volāniem, atlasa blūzi, pat rūtainas vīriešu bikses un vesti, salmenīcu un elegantu niedru spieķīti.

—   Pārģērbsimies un pārsteigsim tavējos, — Marga izdomāja. — Tu būsi dāma, bet es tavs pielūdzējs.

Visu vakaru abas meitenes tēloja gadsimteņa sākuma mīlētājus, citēja «Mīlestības vēstulnieka» dzejoļus un labi domātos padomus. Ritas tēvs un vecmāmiņa smējās no visas sirds.

Lai žagatas žadzina, lai vistas kladzina, Lai vārnas ķērc un zvirbuļi brēc, Par viņiem domāt mums nav vērts, Pār mums spīd mīlas saule, —

Marga, Ritas priekšā uz viena ceļa nometusies, skandēja un virpināja pirkstos spieķīti. Salmenīca noslēpa matus, un iztālēm meitene atgādināja slaveno franču estrādes dziedoni Morisu Sevaljē, kuru vecmāmiņa teicās redzējusi Parīzē.

Rita, garos brunčus uz augšu pavilkuši, lai kļūtu redzami viņas šņorzābaki, skaļi ostīja papīra rozi un dziedāja:

Kā asmens vaļā vāzts Pār mani kristu senču lāsts, Ja, upurēdama sevi. Es mīlētu tevi.

—  Vai tiešām mīlētāji kādreiz izskaidrojās ar tik glupiem vārdiem? — vecmāmiņa, smieklu asaras slaucīdama, brīnījās.

Vakarā, kad Rita iegāja pie vecmāmiņas novēlēt labu nakti, viņa to atrada lasām vecās vēstules.

—  Vai tās no vectēva?

—  Jā, meit.

—   Vai par mīlestību viņš raksta tādus pašus pantiņus kā vecajā grāmatā?

—   Nē, bērns. Patiesa mīlestība atrod pati savus vārdus — īstos, vienīgos.

—  Cik tev, vecmāmiņ, bija gadu, kad tu pirmo reizi iemīlējies?

—    Sešpadsmit. Bija kara laiks. Mūsu ģimene devās bēgļu gaitās. Maskavā ļaužu drūzmā es noklīdu no vecākiem un paliku viena bez naudas, bez ēdiena. Stāvu stacijā, raudu un nezinu, ko iesākt. Un tad pie manis pienāk jauns puisis. «Liela meita, precību gados un šņaukājas kā tāds mazs bērns,» viņš pazobojās. «Es arī esmu viens, bet vai tādēļ raudu?» Pa abiem atradām bēgļu komiteju, sameklējām manus vecākus, bet pēc gada svinējām kāzas. Tavs vectēvs bija latviešu strēlnieks. Otrā dienā pēc kāzām devāmies sturmēt Kremli. Bija Oktobra revolūcijas dienas.

—  Tu ari?

—  Es ari, šauteni rokās, plecu pie pleca ar viru.

—   Tad gan tā bijusi liela mīlestība. Bet kā var zināt, vai mīl pa īstam vai tāpat, pa jokam? — Rita ieritinājās vecmāmiņai blakus zem siltās segas.

—   Tas ir grūts jautājums, meit. Daudzi neprot atšķirt īstu mīlestību no acumirkļa aizraušanās un dārgi par to samaksā — ar nelaimīgu dzīvi, ar sabojātu veselību, ar bērniem, kuri aug bez tēva. Patiesa mīlestība nav savtīga, tā domā par otru, lai būtu labi, lai būtu prieks, lai viņš būtu laimīgs. Tāds bija mans vīrs, tavs vectēvs.

Rita smagi nopūtās.

—  Kas nospiež tavu sirdi, ja tu tik smagi pūt?

—   Zini, vecomāt, es laikam arī būšu iemīlējusies. Tikai tu nevienam, nevienam nesaki, pat Margai ne. Man patīk viens mūsu klases zēns — Pēteris. Viņš vienmēr ir tāds pieklājīgs, kautrīgs, raksta labus sacerējumus un dzejoļus. Bet viņam patīk Dace. Tādas kā es jau nevienam zēnam nepatīk.

—  Kas tad tev vainas? — vecāmāte brīnījās.

—   Kādēļ man nav tik skaista balss kā Baibai? Vai tāda sejiņa kā Annai? Pat klavierspēle man lāgā nepadodas, tāda klimperēšana vien iznāk. Ja tu būtu dzirdējusi, kā Alegro spēlē! Es esmu tik nelaimīga! — Rita iespieda seju spilvenā un sāka rūgti raudāt.

—  Tava mīlestība vēl bērzu galotnēs šūpojas. Atnāks puisis, stalts kā ozols, ieliks to tev rokās, un tu staigāsi mirdzēdama, skanēdama. Proties tikai sagaidīt īsto.

* * *

—  Manai mammai ir blats teātrī, — Sanita pirmdienas rītā paziņoja. — Viņai piesolīti visādi kostīmi. Es vēl neesmu izšķīrusies, vai ņemt karalienes vai marķīzes tērpu. Mamma domā, ka karalienes tērpā es ļoti izlekšot, kā jums šķiet?

—   Velc tik mugurā, — Klāvs, garām ejot, izmeta. — Nekā cita jau tev nav, ar ko lepoties, vienīgi lupatas.

—  Ar aptaurētiem es nerunāju, — Sanita uzmeta lūpu.

Dvīņi, kā parasti, staigāja apkārt cieši saķērušies un noslēpumaini klusēja.

—   Ja visas maskas zinās iepriekš, tad nebūs interesanti, — Rita atvairīja ziņkārīgos. — Alegro, rezervē mums programmā nelielu numuru.

—  Es mirstu! — Juris ļengani atlaidās solā. — Sis ir jau trešais anonīmais pieteikums.

—  Kas tad vēl?

—   Saņēmu zīmīti no kaut kādas čigānietes. Jāsagatavo numurs no Bizē «Karmenas». Vēl pieteicies burvju mākslinieks. Tas prasa klusinātu vieglo mūziku. Cerams, ka vismaz jūs iztiksiet bez pavadījuma?

—  Neceri vis! — Marga viņu aplaimoja ar ironisku smaidu. — Mums, lūdzu, duetu no Kalmana operetes «Silva», kas sākas ar vārdiem:

Katrs putniņš uzticīgs

Savai ligzdiņai…

* * *

Sardzīte, kuras pārraudzībā atradās Vēstures muzeja viduslaiku zāles, kādā janvāra pēcpusdienā bezmaz saķēra infarktu. Kā jau parasts, darbdienās apmeklētāju bija pamaz. Ērti krēslā ierīkojusies, viņa adīja mazdēlam džemperi. Lai nesajauktu sarežģīto musturu, viņa pusbalsī skaitīja valdziņus: trīs labiski, divi kreiliski, divi nocelti valdziņi. Pēkšņi viņa caur durvīm pamanīja, ka viduslaiku bruņinieks, kurš gadiem ilgi nekustīgi bija stāvējis kaktā, sāka vicināt rokas un kustināt galvu. Sardzītei adīklis izkrita no rokām. Viņa griezīgi iekliedzās un šļaugani sakrita krēslā. Nedaudzie apmeklētāji un pārējo zāļu uzraudzes piesteidzās klāt. Kāds atnesa auksta ūdens glāzi un iešļakstīja vecajai sievietei sejā. Viņa atvēra acis. Neviens nekā nebija manījis.

—  Tu būsi aizsnaudusies un redzējusi sapni, — darba biedrenes viņu mierināja.

—  Vai nu prāts! Es darba laikā nekad neguļu. Un tu arī nekā nemanīji? — sardzīte uzrunāja izstīdzējušu garmataini ar bloknotu rokā.

—   Sis te jau trešo dienu grozās ap to ērmu, kaut ko zīmē, kaut ko mērī.

—  Esmu no Pionieru pils vēstures pulciņa, — uzrunātais paskaidroja.

—  Man jālasa referāts par viduslaiku modēm.

Pēc izskata puisis mats matā atgādināja Daumantu no astotās «b».

* * *

Atbildību par svētku priekšnesumiem uzņēmās dziedāšanas skolotāja Ieva Līce. Skolā baumoja, ka tie būšot superkolosāli, bet paši izpildītāji staigāja, noslēpumaini klusēdami, un nekā neizpauda. Zīmēšanas skolotāja Maiga Putniņa kopā ar savu svītu — labākajiem skolas zīmētājiem — gatavoja dekorācijas. Tērpušies vecās drēbēs, tie staigāja ar krāsu podiem un pindzelēm rokās, stiepa kaut kādus rāmjus un papīra ruļļus. Pirmo vijoli starp viņiem neapšaubāmi spēlēja Daumants.

—  Nemaz nezinu, ko es bez jūsu Pētersona iesāktu, — Maiga Putniņa skolotāju istabā teica Reinim Kadiķim. — Ar otu un krāsām viņš strādā tik virtuozi, it kā visu mūžu nekā cita nebūtu darījis. Talants!

Direktora vietnieks saimniecības jautājumos Valentīns Ruško, iztālēm pamanījis Maigu Putniņu, laida kājām vaļu, bet skolotāja Putniņa, neraugoties uz savu korpulenci, izrādījās žiglāka.

—  Mums vēl vajag piecus metrus audekla, desmit loksnes papes, vienu kilogramu salātu zaļas krāsas. — Viņa parādīja mīlīgas vaigu bedrītes.

—   Es jūs vienmēr esmu cienījis, biedrene Putniņa, — Ruško atrunājās. — Bet pašreiz jūs man esat, lūk, šitik tālu. Paskatieties! — Viņš izvilka uz āru kabatas. — Tukšs.

—   Atradīsim, — skolotāja Putniņa neatlaidās. — Gribat, es jums ballē rezervēšu pirmo valsi?

—  Es nepanesu šo deju, man reibst galva, — Ruško noņurdēja. — Dodiet šurp to savu sarakstu. Bet vairāk ne graša.

Kad direktors svētku vakarā iegāja zālē, visapkārt drūzmējās pasaku tēli — sarkangalvītes un sniegbaltītes, arlekīni un klauni. Virs viņu galvām gaisa plūsmā lidinājās milzīgi krāsaini baloni un serpentīna vītnes. Sienas rotāja fantastiski gleznojumi.

—  Nu, vai patīk?

Direktors apsviedās apkārt. Viņam aiz muguras stāvēja īsta ragana, izspūrušiem matiem, sarkanu degunu, strīpainās zeķēs un slotu rokā.

—  Skolotāja Putniņa, jums gods un slava! — Direktors neskopojās ar uzslavām.

Atskanēja čerkstoši vīrieša smiekli, un raganu kā vējš aizpūta.

—   Gribat, es jums pazīlēšu, — nez no kurienes uzradusies čigāniete ar sarkanu rozi matos piesolījās. — Jums uz sirds ir skaista sieviete ar blondiem matiem un divi bērni. Vecākais jums sagādā rūpes un raizes, bet šī līnija rāda, ka viss beigsies labi.,

—   Kā jūs to zināt? — Direktors izrāva plaukstu no čigānietes rokām.

—  Es visu zinu. — Čigāniete paspīdināja baltos zobus. — Tāda mana profesija. — Un prom viņa bija.

—   Kurai no mūsu skolotājām ir tik skaisti zobi? — direktors prātoja.

Zvans vēstīja programmas sākumu.

Klāvs uznāca uz skatuves, soļodams uz rokām. Virs zeķēm viņš bija uzvilcis milzīgus pirkstainus darba cimdus, bet rokas ieāvis vecos sieviešu zābakos. Galvā cilindrs, bet mugurā fraka, vismaz pāris numuru par lielu. Frakas ļipas vazājās pa zemi, bet bikses, uzvilktas līdz zodam, krunkojās kā ermoņikas. Acumirklī sacēlās īsta smieklu vētra.

Brīdi veikli žonglējis ar cilindru, spieķi un cimdiem, Klāvs paaicināja uz skatuves direktoru un skolotāju Cauni. Skatītājiem skaļi gavilējot, Klāvs direktoram no ausīm un deguna izvilka nebeidzami garas krāsaina serpentīna lentes un tina tās viņam apkārt, līdz beidzot direktors sāka atgādināt strīpainu kūniņu. Skolotājam Caunem Klāvs izķeksēja no kabatas vairākas olas un paziņoja, ka tās neesot vis parastās, bet gan īpašas «Kolumba olas».

Klāva vecākais brālis Justs kopā ar savu draugu Tagilu bija atnākuši uz savu veco skolu paskatīties, kā «mazajam» paveiksies. Viņi zināja, ka Klāvs lolo sapni iestāties Maskavas cirka un estrādes skolā un slepeni trenējas pie pensionētā klauna un žongliera Roberta.

—  Mazajam ir ķēriens! — Tagils atzinīgi novērtēja Klāva pirmo publisko uzstāšanos. — Konkurss Maskavā ir velnišķīgi grūts.

—   Jā, tur gāžas no visas Savienības gan pašdarbnieki, gan estrād- nieki, gan zvēru dīdītāji, — Justs piebilda. — Un mazajam ar krievu valodu tā ne visai.

Astotās «b» jaunajam bigbīta ansamblim tās bija pirmās ugunskristības.

Baiba gluži bāla stutēja sienu.

—  Man nelabi, es nevarēšu padziedāt, — viņa čukstēja.

Juris pa īstam nobijās. Pēc piecām minūtēm sākās viņu numurs.

—  Marga, vai tev nav kādas zāles? — viņš palūdza.

Marga parakņājās somiņā un pasniedza katram pa tabletei.

—   Nočiepu mammai — katram gadījumam, — viņa paziņoja.

—   Es neiešu. Neparko. — Baiba apsēdās uz ķeblīša un abām rokām iekrampējās sēdeklī.

—   Tad mēs tevi aiznesīsim. Puiši, ķeramies klāt! — Juris uzsauca.

Priekškars atvērās nelaikā. Skatītāji brīdi neizpratnē vēroja uz soliņa

ķepurojošos meiteni, kuru zēni stiepa uz klavieru pusi. Uzspurdza smiekli.

—  Nav ko smieties. Ja cilvēks pirmo reizi uz skatuves, vai tas kads brīnums, ka kājas kļūst ļenganas. — Klāvs glāba situāciju.

Mīļie zēni, labie zēni,

Apdomājiet jūs,

Kas ar jums pēc dažiem gadiem,

Kas ar jums tad būs?

Neziņā jūs savu laiku,

Dīkā pavadāt,

Kamē&amp;lt;r beidzot saltais vecums

Klaudzēdams būs klāt.

Zems, samtains mecosoprāns kā kamene lidoja pāri zālei.

—  Deviņi pērkoni, tā taču mūsu Rudā! — Arnis iesaucās.

—  šī frizūra viņai piestāv labāk nekā antīkās bizes, — Anna konstatēja.

—   Un zem garās kleitas neredz tievās kājas, — Sanita iedzēla.

—  īsta skaistule! — Arnis vēl nevarēja atjēgties.

—  Ja izmālējas, katra var kļūt par skaistuli.

—  Uzrauts deguns paliek uzrauts deguns, mālē, kā gribi. Kas ir, zēni, vai mums nevajadzētu ievēlēt jaunu «Mis astoto «b»»?

—  Aizveries! — Anna nošņācās.

Baibas dziesma visiem tā patika, ka viņai nācās dot piedevas.

Kad Klāvs pieteica nākamo numuru — muzikālu uzvedumu «Viņš un viņa jeb īsa pamācīšana mīlēšanā vidusskolas mācību kursa apmērā» —, mācību daļas vadītāja gluži atklāti abām rokām saķēra galvu un dusmīgi paskatījās uz Ievu Līci, kura šoreiz atbildēja par programmu. Skolotājs Kadiķis instinktīvi taustīja kabatā nitroglicerīna tabletes.

—   Ir zinātniski pierādīts, ka akmens laikmetā mīlestība gāja caur vēderu, — Klāvs paziņoja. Jānis bungoja pa jaunajām bungām, cik spēka. Uz skatuves uzskrēja zvērādās tērpta būtne ar sapinkotu matu ērkuli un kailām kājām. Viņai sekoja tievs, izkāmējis radījums ar milzīgu papes stilba kaulu rokās. Kaulu viņš, uz ceļiem nometies, pasniedza savai dāmai. Tā uzmanīgi appētīja cienastu, paoda, pielika pirkstu pie deniņiem un izteiksmīgi pagrozīja, beidzot ar kaulu iekaustīja savu pielūdzēju. Tas metās bēgt, bet pēc brīža atgriezās ar varenu šķiņķa gabalu rokās, kuru, uz vēdera nometies, pasniedza savai sirdsdāmai. Abi pārmaiņus sāka grauzt cienastu, apmierināti viens otram uzsitot pa plecu.

Otrā aina — «Platoniskā mīlestība».

Uz skatuves uznāca divi no astotās «a», tērpušies baltos palagos. Abiem ap galvu bija papīra puķu vainagi, puisim rokā no koka līstītēm sameistarota arfa. Nometies savas iecerētās priekšā uz viena ceļa, viņš sāka skandēt trompetes un bungu pavadījumā.

Krāšņas zied lefkojas dārzā, zied narcises — rasmīles

maigās,

Lūk, arī liliju daudz kalnāju nogāzēs zied,

Zied arī Zēnofīle, šis daiļākais zieds ziedu vidū, —

Ziedoņa maigumā tā Peitojas roze man šķiet.

Pļavas, kam uzsmaidāt velti man rasā mirdzošām zālēm?

Krāšņāk par puķēm, lūk, man meitene mīļotā zied.[1]

—   Viduslaikos visu izšķīra zobens un fiziskā veiklība, — Klāvs pieteica nākamo numuru.

Uz skatuves uzslīdēja pasakaina būtne garā kleitā, smailā galvassegā, no kuras nokarājās plīvurs, aizsegdams seju. Viņai sekoja divi bruņās tērpti kavalieri — viens garš, otrs īsāks. Papes bruņas, pārvilktas ar sudraba papīru, mirdzēja kā īstas. Par vairogiem noderēja skolas ēdamzālē paņemtās apaļās metāla paplātes, bet zobenus aizvietoja šašlika cepamie iesmi.

—  Nekas, sīkie pacentušies, — Justs pačukstēja.

Sākās bruņinieku turnīrs. Abi sāncenši, aizmirsuši par papes bruņām, iekarsa pa īstam. īsākais, ievērojami veiklāks par garo, dzenāja to pa visu skatuvi. Dāma ieinteresēta vēdināja ar mutautiņu.

—   Dullais, tu man pārcirti auklu! — atskanēja izmisis bļāviens. Garajam visa bruņinieka godība nošļuka zemē, un viņš palika stāvot īsajās sporta biksītēs. Zāli pāršalca smiekli.

—  Gulies zemē! — īsākais šņāca. Uzlicis zaudētājam kāju uz krūtīm, viņš brīdi dauzīja ar šašliku cepamo iesmu pa paplāti, tad devās pie savas sirdsdāmas. Viņa uzmeta kabatas lakatiņu uz iesma.

Uzvarētājs skandēja:

Un katru reizi laime dedz Man acīs spožu prieka zaigu, Kad manu skaistuli tās redz, Vairs dziļo ziemu nesajūtu baigu; Lai citi salā aizsedz vaigu, Man dziļākajā ziemā sirds Dzird maija smieklus maigus.

—  Tad, lūk, kādēļ Pēteris pēkšņi sāka interesēties par vācu viduslaiku dzejnieku Valteru fon der Fogelveidi, — Reinis Kadiķis pasmaidīja.

—  Un sirdsdāma, protams, ir Dace, kura gan cita.

Straujai habanerai skanot, uz skatuves ar rozi zobos uznāca tā pati mistiskā čigāniete, kura direktoram bija tik precīzi pateikusi viņa pagātni. Un ne tikai direktoram vien.

Pār visu zemi mīia valda, Visiem likumiem tā pāri iet… —

dziedāja čigāniete.

—  Ak šausmas! — mācību daļas vadītāja klusām vaidēja. — Ja šito trakumu uzzinās izglītības nodaļā, rājiens kā likts. Un par to, ka uzzinās, nav nekādu šaubu, gan jau kāds nenocietīsies un izstāstīs.

—   Kas tēlo šo lielisko Karmenu? — skolotājs Caune, pieliecies pie Ievas Līces, jautāja.

—  Nav ne jausmas. Sis numurs ir ārpus programmas.

Pēc spilgtās habaneras Margas un Ritas pagājušā gadsimteņa pārītis iznāca mazliet pabāls. Bet «dvīņi» par to neuztraucās, aktrises karjera viņus nevilināja.

Pēc senas tradīcijas dejas atklāja ar valsi. Klauni un hipiji, melder- meitiņas un hercogienes drūzmējās gar zāles sienām. Nevienam pirmajam nebija drosmes uzsākt deju simtiem kritisku acu priekšā. Lai kā pūlējās slavenais deju skolotājs Kauliņš, valsis skolēnu aprindās bija un palika nepopulāra antīka deja. Cita lieta modernie kratīkļi, tur lielas prasmes nevajag, kraties un lokies mūzikas ritmā — un viss.

—  Meitenes, jūs redzat tos divus pie durvīm? Ar tiem gan es gribētu dejot, — Sanita izdvesa. — īsti vīrieši, ar mūsu bērnudārzu ne salīdzināt. Sevišķi tas ar melno samta žaketi. Saderam, ka tas ir kāds aktieris vai dzejnieks.

—   Lūdzu, Māra! — Caune galanti paklanījās ķīmijas skolotājai.

—   Rādīsim priekšzīmi.

Tagils devās šķērsām pāri zālei uz stūri, kur drūzmējās astotās «b» meitenes.

—  Viņš nāk tieši šurp! Es ģībstu! — Sanita iespurcās. Viņai bija pats greznākais tērps visā zālē, prožektoru gaismā krāsainie vizuļi zaigoja un laistījās. Ja tam puisim ir acis pierē un kaut nedaudz saprāta, viņš nedrīkstētu paiet garām tādam krāšņumam.

Anna sapurināja savas cirtas un savilka lūpas valdzinošā smaidā.

—  Atvainojiet! — Tagils diezgan nevērīgi pastūma klases pirmo skaistuli sānis un paklanījās aizmugurē stāvošajai Baibai.

—   Ko viņš tajā rudajā saskatījis? — Anna vīlusies paraustīja plecus.

—  Tev kremt, ka neuzlūdza tevi, — Marga iedzēla. — Ejam, Rita, kamēr mūsu zēni attapsies, es būšu tavs kavalieris.

Baiba uz pašiem pirkstgaliem slīdēja pa gludo parketu. Galva viegli reiba, un bija tāda sajūta, it kā viņa atrastos bezsvara stāvoklī un lidinātos starp debesīm un zemi. Pirmo reizi viņa dejoja ar pieaugušu vīrieti. Dejas stundās viņas partneris Imants bija stumjams un grūžams, tad jau labāk dejot ar malkas pagali. Kamēr kaut cik iemanījās, Imants nomīdīja Baibai visus kāju pirkstus. Būtu vismaz lūdzis piedošanu, bet kur nu, par tādiem sīkumiem Imants pat nedomāja.

Tagils uzmanīgi vadīja meiteni pa klajākajām vietām.

—  Jūs labi dejojat, — viņš teica. — Lidināties viegli kā putns.

Viņā paraudzījās lielu mirdzošu acu pāris. Seja, kuru apņēma kupls,

ar lenti pārsiets matu vilnis, viegli piesarka.

—  Apsolāt man arī nākamo deju, jā?

—   Kaut vai visas, — Baibai paspruka, un viņa atkal spēji piesarka. Iznāca muļķīgi, it kā viņa pati piedāvātos.

Tagils īsu brīdi piespieda meiteni sev ciešāk un pamāja ar galvu. Baiba paskatījās uz zāles stūri, kur stāvēja astotās «b» zieds — Sanita, Anna, Zaiga, un viņu pārņēma spējš prieks. Viņa, mūžīgā kaktā sēdētāja, klases Pelnrušķīte, dejoja, bet skaistules Anna un Sanita stāvēja malā.

—   Ko jūs domājat darīt pēc skolas beigšanas? — Tagils apjautājās, kad, dejai beidzoties, abi apsēdās gar zāles malu noliktajos solos.

—   Nezinu, māte vēlas, lai es mācītos profesionāli tehniskajā skolā par audēju. Viņa strādā «Rīgas manufaktūrā» par audēju. Bet man…

—   Panāc uz brītiņu, sekrēta saruna. — Sanita bez liekām ceremonijām saķēra Baibu pie rokas un aizrāva pie meitenēm.

—  Nu, stāsti! — Anna pavēlēja.

—  Ko lai stāstu? — Baiba brīnījās.

—  Netēlo Nezinīti! Kas viņš ir, vai aktieris? Varbūt mākslinieks?

—   Zini ko, Sanita, mana vecmāmiņa teica: «Kas daudz grib zināt, ātri kļūst vecs.» — Baiba pagriezās un devās atpakaļ pie Tagila.

—  Vai tev kāda skrūve atgriezusies vaļā, vai? — Sanita nosauca pakaļ.

—  Panākumi sakāpuši galvā, — Anna noteica.

—   Lēnais valsis, mana mīļaka deja. — Tagils paklanījas. — Drīkstu lūgt?

Vakars tuvojas noslēgumam.

—   Paej nost no ratiem, citi ari grib braukt. — Klāvs atstūma Tagilu un ievilka Baibu zāles vidū.

—   Tu tikai nenojūdzies, — viņš brīdināja klasesbiedreni. — Sitais ir no glumajiem.

—   Piedod, es nedzirdēju, ko tu teici, — Baiba samulsusi pasmaidīja.

—   Nelidinies pa mākoņiem, meitenīti Tā var ātri novelties zemē un sasisties.

—  Tu viņu pazīsti?

—   Un kā vēl. Viņš bija mana brāļa Justa klasesbiedrs. Mācās konservatorijā kompozīciju, pūš trompeti un labi spēlē klavieres.

—   Tu gan, Klāv, esi slikti audzināts, — Sanita pārmeta, kad Klāvs pēc dejas atgriezās astoto barā. — Tik prasti runāt ar cienījamu cilvēku: «Paej nost no ratiem.»

—   Pardon, madame. «Kā es māku, tā es maunu,» teica latviešu literatūras klasiķis Jānis Jaunsudrabiņš.

—  Vai tu sen viņu pazīsti?

—  Kopš zīdaiņa gadiem.

—  Nemuldi! Tev jautā nopietni, — Sanita apskaitās.

—   Viņš ir princis, māmiņas un tētiņa vienīgais dēliņš. Uzaudzis lepnā savrupmājā, barots ar sudraba karotēm no sudraba bļodām. Kas vēl jūs interesē?

—   Sanita domā, ka viņš ir aktieris, bet man šķiet, ka dzejnieks. — Anna nespēja novaldīt ziņkāri.

—   Ne viena, ne otra netrāpījāt, — Klāvs smējās. — Pagaidām viņš ir miglaina personība, neizveidojusies masa, tā teikt. Un vēl nav zināms, kas no viņa iznāks — mākslinieks vai alkoholiķis. Žēl, Sanita, ka tev vēl pāris gadiņu jāpaaugas. Citādi tev Tagils būtu kā radīts, senčiem pilnas kabatas ar skanošo, pats uz riteņiem.

—  Kādēļ Sanitai, bet ne man? — Anna pabrīnījās.

—   Tādēļ, ka tev vēl galvā mazdrusciņ veselā saprāta, bet Sanitai tikai importa preces. Gribat, es varu pierādīt. — Klāvs pieliecās pie Sanitas un, visiem par lieliem smiekliem, izvilka no meitenes deguna trīs paciņas košļājamās gumijas «Made in USA». Uzcienājis klasesbiedrus, viņš, rokas bikšu kabatās sabāzis, aizslāja uz garderobi.

Zālē skanēja pēdējā deja.

* * *

Sals ar vieglu roku tīkami glāstīja Baibas sakarsušo seju. Nosarmojušie kanālmalas vītoli prožektoru gaismā laistījās kā dārgakmeņiem nobērti. Pavisam netālu pa ielām trauca mašīnas, steidzās vēlīni gājēji, bet te, parkā, viņi bija divi vien.

«Kā apburtā pasaku mežā,» Baiba domās salīdzināja. Un viss šis vakars kā pasaka. Skaļie aplausi pēc dziesmām. Un dejas. Un Tagils. Un šī nakts. Baibai šķita, ka viņa sapņo skaistu sapni, no kura negribētos atmosties.

Brīdi abi soļoja klusēdami.

—  Man, protams, nav nekādu tiesību dot jums padomus, — Tagils- ierunājās. — Bet kļūt par audēju, ja ir tāda balss, būtu nepareizi.

—  Mamma un patēvs domā, ka pēc pāris gadiem es varētu pelnīt lielu naudu, palīdzēt ģimenei.

—  Vai tad jums tik liela ģimene?

—  Nē, māte, brālītis, patēvs. Bet patēvs… — Baiba aprāvās. — Tas jūs nevar interesēt.

—  Es vēlētos zināt visu, kas saistās ar jums. — Tagils viegli paspieda Baibas roku.

Meitene vienmēr bija ilgojusies pēc draudzenes, kurai varētu visu uzticēt. Patēvs neļāva vest mājās skolasbiedrus vai ciemoties pie tiem. Baiba auga viena, sevī noslēgusies. Un nu pēkšņi parādījies puisis, skaists kā pasaku princis, un visu grib zināt par viņu!

Pie Gazifikācijas pārvaldes stāvēja vientuļš un pamests ledus kalniņš. Mazuļi, kas, novārtījušies balti kā sniegavīri, augām dienām te slidinājās,., tagad saldi dusēja katrs savās mājās.

—  Ejam! — Tagils saķēra Baibu aiz rokas un uzvilka ledus kalniņā. Skaļi gavilēdami, abi šļūca lejā. Baibai aizķērās kāja, un viņa ievēlās kupenā, noraudama Tagilu sev blakus. Kaut kas dedzinošs cieši pieplaka pie viņas lūpām. Pāri ķermenim pārskrēja karsts vilnis. Meitene uzlēca kājās un sāka skriet.

—  Pagaidi, muļķīte, ko tu mūc? — Viņa aizmugurē izdzirda ātrus soļus un aizsmakušu balsi. Atskanēja asa miliča svilpe. Baiba izdrāzās uz ielas. Ļaudis neizpratnē noskatījās skrejošajā meitenē, kurai neviens ne- dzinās pakaļ. Savas mājas trepju telpā viņa beidzot atvilka elpu. Sirds sita kā negudra.

«Ko es izdarīju? Bēgt kā pēdējai muļķei! Un kādēļ? Bet tas taču bija mans pirmais skūpsts.» Baiba vēsiem pirkstiem viegli pieskārās kaistošajām lūpām. «Kādēļ viņš tā darīja? Bija tik labi abiem roku rokā staigāt pa piesnigušo parku, pa neskarto, tikko uzsnigušo sniegu, pa kuru vēl neviens nebija gājis. Un ja nu miliči viņu aizturējuši?» Aukstas tirpas pārskrēja pār muguru.

Meitene izgāja ārā. Vecpilsētā baznīcas pulkstenis dobji nosita divas reizes. Pa ielas vidu, strinkšķinādami ģitāru, aizgāja bariņš jauniešu.

Neskumsti, meitenīt mīļo, Nāc līdzi mums, —

kāds iedziedājās.

Baibas dzīvokļa logi bija tumši. Meitene izbijusies metās pa trepēm augšā un klusi piezvanīja pie durvīm. Neviens nenāca atvērt. Baiba piezvanīja skaļāk. Atskanēja šļūcošie patēva soļi.

—  Tā esmu es.

—  Pārguli vien trepju telpā, naktsstaigule!

Baiba apsēdās uz trepju pakāpiena un sāka klusi raudāt.

Viņa bija pārkāpusi Laimas vēlējumu pārnākt mājās pirms pusnakts. Tagad sekoja sods.

No kāda augšējā stāva dzīvokļa izbira trokšņaina kompānija un smiedamās nāca lejā.

—  Kas tev kait, meitenīt?

—   Es aizmirsu dzīvokļa atslēgas.

Patēvs atvēra durvis un raušus

ierāva Baibu istabā.

—   Tu apkauno mūsu godīgo ģimeni visas mājas priekšā, — viņš šņāca. — Marš gulēt!

9. nodaļa «PRESTO» — TAS NOZĪMĒ ĀTRI

—   Baiba, nāc uzdejo mūsu priekšā! — Klāvs pirmdienas rītā, klasē iemeties, skaļi uzsauca un izvilka no somas milzīgu konvertu. — Palūkojieties, tieši pēc Ritas «Mīlestības vēstulnieka» parauga. Iesmaržota. Pat bultas caururbtā asiņojošā sirds nav aizmirsta.

—  No kā? — Sanita tūliņ iedegās ziņkārē.

—   To tu paprasi pašai Baibai. Es vēstuli atradu piespraustu pie klases durvīm.

—  Kāds muļķojas, — Baiba apskaitās.

Daumants ar redzamu interesi vēroja, kā viņa atplēš konvertu. Tajā atradās mazāka aploksne. Baiba izlasīja aprakstīto lapiņu, spēji nosarka un ātri paslēpa kabatā.

—   Vai tas papīrītis tev tik dārgs, ka slēp pie sirds? — Daumanta balsī skanēja satraukums.

Baiba neatbildēja.

Uz skolu viņa vienmēr nāca kā uz atpūtas vietu un klusībā nožēloja, ka stundas paiet tik ātri. Bet šodien laiks vilkās lēnām, kā svina kurpēm kājās. Vēsturniecei nācās meiteni izsaukt trīs reizes.

—  Atjēdzies! — Daumants iegrūda solabiedrenei dunku sānos.

—  Baltiņa, kas jums noticis? Pastāstiet par franču utopisko sociālistu Sensimonu.

—  Franču utopiskais sociālists Klods Anrī de Sensimons piedzima… — Baiba nedroši iesāka.

Daumants atšķīra «Jauno laiku vēstures» 141. lapaspusi un nolika Baibai priekšā. Tālāk viss gāja bez aizķeršanās.

Skolotāja Zariņa bija stipri tuvredzīga, bet brilles nenēsāja. Atklāti runājot, ar vēstures skolotāju astotai «b» nebija nekādu pārpratumu. Skolotāja atļāva atbildēt turpat no vietas, bet nolasīt no grāmatas prata ikviens. Pirmajos solos, par laimi, sēdēja apzinīgie — Zaiga, Marga, Rita, Profesors, kuri kārtīgi sagatavoja visas stundas, pat vēsturi.

Teciņiem Baiba metās uz mājām. Uz krūtīm paslēptā vēstule itin kā dedzināja.

«Jaukā meitene Baiba!

Nekādi nespēju aizmirst to patīkamo vakaru manā vecajā skolā, kuru pavadīju kopā ar Jums. Jums ir vienreizēji laba balss, to tikai vajag

skolot un izkopt. Nedariet muļķības un neejiet strādāt uz fabriku, kā esat nodomājusi. Aušanas ceha troksnis un putekļi visu sabojās. Man šis tas ir padomā, kas varētu interesēt arī Jūs. Varbūt mēs varētu satikties? Mans telefons 377977.

Ar draudzīgu sveicienu —

Tagils.»

Viņš nav dusmīgs! Viņš ir piedevis viņas muļķīgi bērnišķīgo bēgšanu. Viņš domā par viņu — neglīto, slikti ģērbto, neveiklo. Ko tagad darīt? Varbūt steigties uz automātu un piezvanīt? Nē, vispirms labi jāpārdomā.

Naikovska dzīvoklī Baibai piederēja tikai niecīgs stūrītis tā dēvētajā goda istabā — mazs galdiņš, pie kura viņa mācījās, un vecmodīgs, izgulēts dīvāns ar augstu atzveltni, kuru rotāja ieapaļš, blāvs spogulis. Dīvāna atsperes pie katras sakustēšanās žēli nodžinkstēja. Reiz māte gribēja veco graustu izmest un tā vietā nopirkt modernu tahtu, bet Naikovskis sacēla traci — lai neizdomājot visādas muļķības, tā esot dārga piemiņa no viņa nelaiķes māmiņas un tā tālāk. Māte piekāpās.

Baiba, aizmirsusi salauztās atsperes, ar sparu iemetās savā guļvietā. No laimes viņai gribējās dziedāt kā putnam.

—  Ko bļausties kā negudra? — māte, no savas istabas iznākusi, bārās. Seja viņai bija sagulēta sarkana, matos rullīši. No rītakleitas līda ārā sagumzīts naktskrekls. — Cilvēks visu nakti nostrādājies, paša mājās vairs nebūs miera.

—  Atvaino, lūdzu.

—  Uzliec vārīties skābos kāpostus! Gaļa pieliekamā.

Baiba pirmo reizi ar tīri sievišķīgu interesi aplūkoja savu māti. Viņa visiem spēkiem cīnījās pret vecumu — piekrāsoja sirmojošos matus, reizi nedēļā lika sejas masku, centās ieturēt diētu. Vienu vīru zaudējusi, māte tagad trīcēja par otru. Naikovskis to zināja un bieži vien izturējās pret sievu augstprātīgi, pat nicinoši. Baibai bija pretīgi skatīties, kā māte ubago vīra mīlestību. Naikovskis bieži mēdza atgādināt, ka cēlies no dižciltīgiem poļu paniem. Vairāk par visu Baiba neieredzēja patēva liekulību, skopumu, nežēlību un iedomību. Meiteni viņš pacieta tikai tādēļ, ka viņa padarīja vairāk nekā apēda.

Baibai bija jāatskaitās par katru izdoto kapeiku, par katru stundu, kuru viņa pavadīja ārpus mājas. Divreiz Naikovskis nekad nemēdza atkārtot. Siksnu, kas gadiem ilgi karājās pie virtuves durvīm, māte novāca pavisam nesen.

Pie vakariņu galda patēvs ar lielu prieku mēdza stāstīt nezin kur saklausītas tenkas par palaidnēm meitenēm, kuras dzer, plpo un ielaižas ar vīriešiem, līdz beidzot nokļūst vai nu kolonijā, vai slimnīcā.

«Mūsdienu jaunatne ir galīgi izlaidusies. Pusaugu skuķis ir jātur grožos kā neiebraukts zirgs.» Tādi bija viņa parastie izteicieni.

Dienasgrāmatā, kuru Baiba glabāja, pabāztu dziļi zem dīvāna, viņa reiz ierakstīja: «Es viņu tik briesmīgi ienīstu, ka būtu laimīga, ja viņš nomirtu vai aizietu no mums.» Mātei bija krietni pāri trīsdesmit, kad piedzima Rolandiņš. Mazulis tūlīt ieņēma ģimenē centrālo vietu. Rolandiņam tika saulainākā istaba, Rolandiņam gardākie kumosi, Rolandiņam skaistākās rotaļlietas. Mazais princis dra vien saprata, ka vainu par padarītajām nerātnībām ērti uzgrūst māsai.

Rolandiņa sadauzītās veclaicīgās porcelāna vāzes dēļ nabaga meitene veselu nedēļu nespēja ne sēdēt, ne gulēt uz muguras. Pat māte toreiz, plēsdama no meitenes čūlājošās muguras pielipušo kreklu, pārmeta vīram nežēlību.

«Mugura sadzīs, bet kas man atdos manas vecmāmiņas panes Zosjas dārgumu?» Naikovskis atkliedza. «Tā viņai vajag. Un dabūs vēl!»

«Dabūs vēl, dabūs vēl,» Rolandiņš mēdījās, uz vienas kājas lēkādams.

Prom drūmās domas. Tagad viss būs citādi. Viņa darīs parastos mājas darbus, bet iekšēji būs laimīga. Viņai šodien pat jāpiezvana.

«Hallo,» atskanēs Tagila balss. «Labdien,» viņa teiks. «Vai jūs zināt, kas zvana?» — «Protams. Jūsu balsi es pazītu starp tūkstošiem citu.»

Jāuzliek vārīties kāposti, un tad viņa aizskries līdz automātam ielas stūrī. No kaimiņienes telefona tādas sarunas ir bīstamas, par to var uzzināt Naikovskis.

Trīcošām rokām Baiba iemeta telefona automātā divkapeiku. Atsaucās nelaipna sievietes balss.

—  Lūdzu, vai Tagils mājās?

—  Es nezinu, jāpaskatās. Kas zvana?

Baiba sastomījās:

—  Viņa studiju biedrene.

Varēja dzirdēt, kā aizdip viegli soļi. Pie automāta būdiņas durvīm nepacietīgi klauvēja kāds vīrietis.

—  Tagils klausās, ko vajag? — viņa izdzirda.

—  Seit Baiba.

—  Kāda Baiba? Ā, atceros — no manas kādreizējās skolas, — balss kļuva manāmi laipnāka. — Mums kaut kur jāsatiekas. Varbūt «Rīgas» bāriņā? Nē, tur tik jaunas meitenes nelaiž iekšā. Aizkāpsim uz kafejnīcu «Presto». Vai jūs rītdien esat brīva? Teiksim — ap sešiem?

Sešos viņa nekādi nevarēja, tad jāiet uz bērnudārzu pēc Rolanda.

—  Labāk septiņos, — viņa nedroši ieminējās.

—   Labi, norunāts. Satiksimies pie ieejas. Cau! — Tagils nolika klausuli. 1

Baibai sagrīļojās ceļi. «Presto» droši vien ir lepna kafejnīca un tur viss ir ļoti dārgs. Bet viņai no skolas pusdienām ietaupīts viens vienīgs rublis.

Jāpaprasa Sanitai, kur tā kafejnīca atrodas. Un ko viņa lai velk mugurā? Ar skolas kleitu neērti, kauns no Tagila. Viņš ir elegants, kā no modes žurnāla, bet viņa — noplukuši skolniecīte ar vecmodīgu bizi.

Baiba piezvanīja pie Sanitas durvīm.

—  Tu nāc kā saukta, — Sanita nopriecājās. — Es nekādi nespēju atrisināt uzdevumu algebrā. Ejam manā istabā.

Samtiņi dzīvoja daudz pārticīgāk nekā Naikovskis un Baibas māte. Istabas kaktā elektriskais kamīns. Uz īpaša galdiņa lepojās krāsainais televizors. Grīdas klāja dārgi tepiķi, pie sienām gleznas. Importa ēdamistabas iekārta spīdināja stiklotās vitrīnas un spoži lakotos sānus. Viena istaba ar iebūvētu grāmatplauktu bija sadalīta divās daļās, lai meitai un dēlam būtu katram sava telpa.

—   Vai tu esi bijusi kafejnīcā «Presto»? — Baiba neuzkrītoši apvaicājās.

—   Protams. Pusdienas mūsmājās neviens negatavo. Mamma man dod naudu, un es katru dienu paēdu kādā kafejnīcā. Mēs ar Annu pazīstam visas labākās kafejnīcas, tikai vakaros gan bīstami, var uzrauties uz skolotājiem. Vai tu tiešām ne reizes neesi bijusi kafejnīcā?

Baiba piesarka un papurināja galvu.

—  Ak, naivā nevainība! Cikos tev randiņš?

—  Septiņos.

—  Tikai nedomā iet skolas formā, — Sanita brīdināja. — Un frizūru izveido kaut kā modīgāk, citādi tu izskaties pēc bērna un tevi vispār nelaidīs iekšā.

—  Vai tu nevarētu man aizdot pāris rubļu un uz rītvakaru savu strīpoto džemperi?

—  Protams. Un bikses arī, ja vēlies.

Sanita pēc dabas nebija skopa. Viņa tūlīt noprata, ka Baibas neparastie jautājumi saistās ar noslēpumaino vēstuli. Bet, lai kā viņa nopūlējās, Baiba izvairījās un neatzinās, kas ir rakstītājs. Tiklīdz klasesbiedrene aizgāja, Sanita ņēmās zvanīt Annai.

—  Baibai rīt septiņos randiņš kafejnīcā «Presto».

—  Sitai dievgosniņai? — Anna neticēja. — Ar ko tad?

—  Tas mums abām jānoskaidro. Ejam mēs arī.

* * *

Visu vakaru Baiba, ierāvusies savā kaktā un aizkrāvusies ar grāmatām, izlikās cītīgi mācāmies. Patēvs, māte un Rolandiņš skatījās pa televizoru mūžveco komēdiju «Jautrie zēni». Viņi skali smējās par dzīvniekiem, kas notiesāja viesiem domāto cienastu.

«Jāpaņem mammas lūpu krāsa un mazlietiņ jāuzkrāso lūpas,» Baiba prātoja. «Bet varbūt piezvanīt Tagilam un pateikt, ka es neiešu uz kafejnīcu? Tas būtu visprātīgāk. Mēs varētu pastaigāties pa kanālmalas apstādījumiem vai aizbraukt uz Mežaparku. Nē, tur labāk ne, vakaros tur tumšs. Bet ja nu Tagils pamana, ka es pirmo reizi kafejnīcā, un

sāk zoboties? Nē, nav ko prātot, norunāts paliek norunāts.»

*  *

Baidīdamās nokavēt, Baiba skrēja teciņus. Pie Lielā pulksteņa viņa apstājās atvilkt elpu. Vēl bija pāris minūšu laika.

Tagils piebrauca ar elegantu tumšsarkanu žiguli.

—  Atvainojiet mirklīti! Es novietošu mašīnu pie «Rīgas» viesnīcas un mirklī būšu atpakaļ.

Sanita un Anna stāvēja tieši pretī pasāžā, aizslēpušās aiz staba.

—   Tā viņai vajag, lai neiedomājas diezin ko, — abas nopriecājās, pamanījušas Tagilu aizbraucam. — Bet kādēļ Baiba neiet prom?

Baiba pētīja skatlogos izstādītās Rīgas modes. No mīkstas drānas izgatavoto ziemas mēteli ar pūkaino lapsādas apkakli viņa labprāt sauktu par savu. Tumšbrūnie samta svārki un mežģīņu blūzīte būtu piemērots izejamais tērps. Baiba grūti nopūtās.

—   Ejam! — Tagils paņēma meiteni zem rokas un ieveda kafejnīcā. Anna un Sanita viņiem sekoja.

—  Nav vietu! — tresots šveicars, kas atgādināja operešu varoni, meitenes strupi atraidīja.

—  Nekas, mēs pagaidīsim, — Sanita iespītējās.

—   Bērniem vakaros ieeja aizliegta. — Šveicars aizcirta durvis abu meiteņu priekšā.

—  Mēs neesam nekādi bērni, un šī ir jauniešu kafejnīca.

Ārā stipri sala. Annai plānajos zābaciņos kāju pirksti kļuva nejūtīgi, un viņa lēkāja no vienas kājas uz otru.

Līdz ar siltu gaisa mutuli no zāles izvēlās trokšņains jauniešu bars. Abas meitenes veikli ielavījās iekšā, un šveicars atmeta ar roku.

Pie galdiņiem sēdēja jaunieši. Instrumentālais ansamblis uz neliela paaugstinājuma ar skaļruņa palīdzību taisīja tādu troksni, ka sarunāties varēja tikai kliedzot. Jauniešus tas acīmredzot neuztrauca. Viņi vienā mierā sūca kokteiļus, sasaucās, smējās. Daži pāri aizrautīgi locījās dejā brīvajā laukumiņā pie orķestra.

Tagils šajā kafejnīcā acīmredzot bija savējais.

—  Čau, uzlecošā zvaigzne! Kā ar komponēšanu, vai apsolītā dziesma gatava? Nāc pie veciem zēniem! — Skanēja no visām pusēm.

—  Paldies, šoreiz mēs esam divatā.

Oficiante, mazliet izsmejoši appētījusi Baibu, ierādīja nomaļu galdiņu, iepriekš noņemot uzrakstu «Rezervēts».

—  Ko pasūtīsim? — jautāja oficiante.

—  Lai dāma izvēlas. — Tagils pievērsās Baibai.

—  Es, man… — Baiba sastostījās. — Man glāzi tējas, lūdzu, un, ja drīkst, gabaliņu tortes.

Oficiante iesprauslājās.

—  Divus «Do-re-mi», divsimt gramu «Ekspress», olīvītes, siera radziņus, — Tagils pats izvēlējās.

Pēc mirkļa viss pasūtītais jau atradās uz galda.

Saldais, stiprais dzēriens ar smalki sarīvētu šokolādi un riekstiem garšoja pasakaini.

Piepīpētajā gaisā un pustumsā Anna un Sanita ilgi meklēja klasesbiedreni, līdz pamanīja pašā zāles kaktā, aizslēpušos aiz kuplas palmas. Meitenēm paveicās. Pāris galdiņu tālāk pašreiz atbrīvojās vietas.

—  Divas melnas kafijas un saldējumus «Ēdelveiss», — Sanita pasūtīja.

—   «Edelveisa» nav, ir tikai firmas saldējums «Presto». Un vairāk neko? — oficiante nelaipni apjautājās. Beznaudīgajām jaunietēm, kas stundām ilgi nīka pie plikas kafijas tases, lieku laipnību un smaidu nebija ko dāļāt.

—    Un divus «Pētergaiļus», — galdabiedrs, vīrietis krietni grādos, tēloja labdari. — Es zinu, ka tādiem skuķēniem ar naudām paknapi, īpaši; ja gadās stingrāka mamma.

—  Ko tad darīt ar tiem kokteiļiem? — oficiante strupi noprasīja.

—   Nes vien šurp, cielaviņ, gan jau pa visiem trim pieveiksim.

* * *

—   Klāvs droši vien jau izstāstīja, ka es mācos konservatorijā, kompozīcijas klasē. So to esmu arī pats sacerējis, galvenokārt estrādei, — Tagils stāstīja. — Ir man tāds neliels bigbīta ansamblis pie kluba «Blāzma», puiši uz goda. Iemīlējušies mūzikā līdz ausīm. Iemalkosim! Nebaidies, tas ir gluži nekaitīgs padzēriens, garastāvokļa uzlabošanai, vairāk nekas. Tikai ar solisti mums neveicās. Pašreizējā ir īsta Klotilde, kupla miesās, ar drūmu, nodzertu balsi.

Tagils parādīja, cik resna ir pašreizējā soliste, Baiba skaļi iesmējās. Viņai bija tik jautri un viegli, it kā Tagilu būtu pazinusi gadiem ilgi.

—  Varbūt tu varētu mēģināt pie mums padziedāt?

Baiba izbijās. Viņa atcerējās lielo uztraukumu, pat nelabumu, kas viņu bija pārņēmis skolas sarīkojumā pirms uziešanas uz skatuves. Otrreiz to negribējās pārdzīvot.

—   Klubs algo pensionētu operdziedātāju, kas varētu tevi apmācīt, — Tagils kārdināja. — Mums ir arī deju skolotāja, kas tev iemācītu, kā brīvāk kustēties pa skatuvi. Toreiz skolā tu stāvēji kā nohipnotizēts trusītis. Iemalkosim! Par draudzību un mūziku!

Aiz palmas sēdēdamas, Sanita un Anna nenolaida no klasesbiedrenes acis.

—  Viņš cenšas viņai kaut ko ieborēt, žēl tikai, ka mēs neko nedzirdam. Man galva džinkst no šī baigā trokšņa.

Oficiante atnesa pasūtīto kafiju, saldējumus un kokteiļus. Anna tos demonstratīvi piebīdīja galdabiedram, kas, galvu rokās atspiedis, miglainām acīm blenza kaut kur tālumā.

Abas meitenes kādu brīdi darbojās ar kafiju un saldējumu.

—  Superais, vai ne? — Sanita konstatēja.

—&amp;lt; Mm.

* * *

—  Varbūt padejosim, — Tagils ierosināja.

Baiba slepus paskatījās uz saviem apdilušajiem filca zābaciņiem un izbijās.

—  Nē, nē!

—  Nu, kā tad būs ar mūsu sadarbību? — Tagils neatlaidās. Satvēris meitenes plaukstu, viņš to cieši paspieda. Karsta strāva no viņa pirkstiem izplūda pa Baibas roku un izlija pa visu ķermeni. Tagila skatiens pielipa meitenes sejai.

—   Es tagad gribētu būt Baibas vietā, — Sanita nopūtās. — Tik skaists vīrietis! Gandrīz kā franču kinoaktieris Alēns Delons.

—  Muļķe gatavā, — Anna apskaitās. — Vai tu patiešām neredzi, ka tas nelietis cenšas mūsu zostiņu apdzirdīt? To nu gan mēs nedrīkstam pieļaut! &amp;gt;

Baiba sēdēja kā apmāta un baidījās'pakustēties. Viņa nesaprata, kas ar viņu notiek. Vienlaikus viņai gribējās gan smieties, gan raudāt. Galva bija dīvaini tukša, un nebija bailes — pat no patēva ne.

—  Saki — jā, — Tagils diedelēja.

—  Jā, jā, jā, — Baiba nodziedāja.

—  Iemalkosim! Uz nākamās estrādes zvaigznes veselību!

Pēkšņi Baiba juta, ka uz augšu sakāpj dīvains nelabums. Viņa nobāla.

—  Ir jau vēls, man jābūt mājās.

Tagils pamāja oficiantei.

—  Tagad viņš to naivulīti iesēdinās savā mašīnā, aizvedīs uz mājām un samaitās, — Anna čukstēja. — Ejam! — Neļāvusi Sanitai attapties,

viņa piegāja pie Baibas un pavēloši noprasīja: — Kur tavs garderobes- numurs?

—  Jūs neviens nav aicinājis, — Tagils apskaitās.

Sanita nenolaida acis no Tagila un muļķīgi smaidīja. Baiba juta, ka

viņai trīc ceļgali.

—   Es iešu kopā ar savām draudzenēm, — viņa, Annai elkonī ieķērusies, atrunājās.

—   Kā vēlies! — Tagils nemaz nemēģināja meiteni atturēt. Savu viņš bija panācis. — Neaizmirsti mūsu norunu. Svētdien, pulksten divpadsmitos, es tevi gaidīšu pie «Rīgas» viesnīcas. Manu mašīnu tu tagad pazīsti, — Baibai mēteli turēdams, viņš pačukstēja. — Cau!

Annai un Sanitai ne skatiena neveltījis, Tagils izgāja no kafejnīcas. Sanita nopūtās.

—   Tu nezini, kur te tualete? — Baiba pēdējiem spēkiem pačukstēja.

Svaigajā gaisā Baibai kļuva labāk.

— Nekad, nekad savā mūžā nedzeršu nekā grādīga, — viņa pati sev apzvērēja. — Pirmā un pēdējā reize.

Augstu virs galvas, mirgojošu zvaigžņu ielenkts, spīdēja apaļš mēness. Ejot pa parka celiņiem, sniegs gurkstēja zem meiteņu kājām. Pēc piepīpētās kafejnīcas vēsais gaiss spirdzināja kā saldējums.

—   Viņš tevi aicināja pie sevis mājās, jā? — Sanita nenocietās.

—   Klāvs apgalvo, ka viņam esot pasakaina māja — īsta pils.

Baiba pakratīja galvu.

—   Nepaspēja, mēs laikā iejaucāmies. Tu ar šitādiem uzmanies! — Anna brīdināja.

Jo tuvāk nāca mājas, jo Baiba kļuva nemierīgāka. Izglāba Sanita.

—   Ienāc pie manis, uzkod piparmētru konfektes, tad nejutīs konjaka smaržu, — viņa pamācīja. — Pēc tam es tevi pavadīšu.

—   Baiba bija pie manis, mēs kopā rēķinājām algebru, — Sanita paskaidroja Naikovskim.

Patēvs dusmīgi paskatījās uz meiteni, bet nekā neteica. Ar Samtiņiem bija izdevīgi uzturēt labas attiecības. Tirdzniecības darbiniekus viņš vērtēja augstu.

—   Jocīga meitene tā Baiba, ne īsti bērns, ne īsti sieviete, — Tagils prātoja, kopā ar Justu vēlu vakarā dzerdams kafiju. — Līdzko es uz viņu ciešāk paskatos, tā sarkst un bālē. Cita būtu no prieka gaisā uzlēkusi, bet šī ne un ne. Nācās krietni nopūlēties, līdz pielauzu. Un vēl nav drošs, ka nepārdomā. Kā lai pret viņu izturos?

—  Kā vectētiņš pret savu mazmeitiņu, — Justs zobojās. — Tā būs visdrošāk.

No Baibas dienasgrāmatas:

Pirmais randiņš manā mūžā. Viņš bija ļoti skaists, ļoti pieklājīgs un ■ļoti asprātīgs. Meitenes klasē jūsmo par kafejnīcām, bet man gan nepatika. Šausmīgs troksnis, gaiss piepīpēts. Un cilvēki tādi ākstīgi, sievietes skaļi smejas un vaibstās.

Man ļoti gribētos iemācīties dziedāt tikpat jauki kā Norai Bumbierei -vai Margaritai Vilcānei. Bet man jau nav tik laba balss. Jāaprunājas ar dziedāšanas skolotāju Ievu Līci.

* * *

—  Visprātīgākais, ko tu, manuprāt, vari darīt, ir pabeigt vidusskolu, bet pa vakariem apmeklēt mūzikas skolu, — skolotāja Ieva Līce ieteica.

—    Dziedāšana, tāpat kā jebkura cita māksla, ir jāmācās no pašiem pamatiem — no ābeces. Neklausi, ja kāds apgalvo, ka esi jau gatava estrādes zvaigzne, un neaizmirsti, ka, nesaudzējot labu balsi, var to pārpūlēt un pat pazaudēt uz visiem laikiem. Bet par klubu «Blāzma» vispirms jāpainteresējas. Pagaidi mani tepat mūzikas kabinetā, es aiziešu piezvanīt.

Ieva Līce neko nemēdza atlikt uz citu dienu, ja spēja to paveikt tūlīt.

—  Viss skaidrs, — atgriezusies viņa teica. — Par dziedāšanas konsultantu tur strādā bijušais operas tenors Irbe. Ja tev atliek laiks, vari droši pie viņa pamācīties. Un nodod, lūdzu, sirsnīgus sveicienus no manis. Viņš. kādreiz bija arī mans pedagogs.

* * *

—   Apsveicu ar meitas panākumiem. — Sanitas mātes balsī skanēja vāji slēpta skaudība. Abas kaimiņienes bija nejauši satikušās trepju telpā.

Par kādiem panākumiem viņa runā? Baibas māte izbrīnījusies paskatījās uz eleganti tērpto Samtiņu. Baiba viņai nebija bildusi ne pušplēsta vārda.

—  Ja manai Sanitai būtu tāda balss, es no lielas laimes nezinātu, ko- darīt, — Samtiņa tērgāja. — Nekā viņai nežēlotu. Diemžēl Sanitiņai nav talanta uz mākslām, mūsu privātskolotāja arī tā domā. Viņa vairāk atsitusies manī uz praktisko. Bet viens gan man jums, kaimiņiem, jāsaka:: par to meiteni jums būtu vairāk jāparūpējas. Viena vienīga skolas kleitiņa — un tā pati salāpītiem elkoņiem un krūtīs par šauru. Reiz skolas- sarīkojumā iedevām kādu no Sanitas tērpiem, lai meitenei nebūtu kauns no citiem. Neesat taču nekādi tukšinieki. — Sanitas māte atslēdza sava dzīvokļa durvis.

Baibas māte, rīdama aizvainojuma asaras, kāpa pa trepēm uz augšu.

Baiba, apģērbusi vecu izbalējušu rītakleitu, virtuvē mazgāja traukus.

—   Kas tie par panākumiem? — māte īgni pajautāja. — Kauns, ka man viss jāuzzina no svešiem, nevis no pašas meitas.

Baiba samulsa. Pēdējos gados māte ne reizes nebija painteresējusies- par viņas skolas gaitām. Divnieku un piezīmju viņai nebija, skolotāji nesūdzējās, tātad viss kārtībā.

«Pa kuru laiku viņa tā pārvērtusies?» māte, meitā vērdamās, prātoja. «Bija neglīts pusaugu skuķēns garām, tievām kājām, pēc sejas uz mata kā mans pirmais vīrs, vienīgais vīrietis, kuru es biju kvēli mīlējusi, pašaizliedzīgi strādājusi pāri spēkiem, lai viņš varētu izstudēt par inženieri, bet vēlāk tā ienīduši, kā vien spēj ienīst pamesta sieva. Visus šos gadus Baiba kā mūžīgs atgādinājums raudzījās manī ar pirmā vīra acīm, smaidīja ar viņa smaidu.»

—   Lai paliek trauki, ģērbies veicīgi! Ejam! — māte pavēlēja.

—  Uz kurieni?

—  Tad jau redzēsi.

Tumši zili svārki, formas blūzīte, bikšu kostīms, krimplēna izejamā kleita, vieglas kurpītes — Baibai vaigi karsa no satraukuma. Māte viņu tomēr mīl, vai citādi viņa būtu tērējusies. Viņa tikai neprot mīlestību izrādīt kā citi — ar maigumu, ar glāstiem. Meitene lidot lidoja uz mājām, lai visu rūpīgi pielaikotu.

—  Vai nu tev būs tas pats, kas citām? — māte apjautājās.

—   Paldies! — Meitas pateicīgais skatiens izteica vairāk nekā vārdi.

—   Vajadzēja paciesties līdz vasarai, kad skuķis pats sāks pelnīt, — Naikovskis, apskatījis pirkumu, niknojās. — Cik nu vairs līdz skolas beigām, varēja iztikt ar veco kleitu. Tik daudz naudas izgrūst!

Baiba rija asaras.

—  Kaimiņi mūs aprunā, saukā par skopuļiem. Samtiņiene to klaji pateica man acīs, — māte atrunājās. — Tavs žigulis jau nekur neaizbēgs.

Naikovskis iegāja guļamistabā, skaļi aizcirzdams durvis.

* * *

No Baibas dienasgrāmatas:

5i nu gan ir brinum jauka diena. Tik skaistas drānas man nekad nav piederējušas. Cik labi, ka nevajadzēs vairs lūgt no Sanitas.

Parīt svētdiena. Kādēļ man vajadzēja Tagilam solīties? Viņi iedos man notis, liks dziedāt, bet es nepratīšu. Būs briesmīgs kauns. Aiziešu līdz

mašīnai un pateikšu Tagilam, lai pameklē sev citu solisti.

* *

Padzirdējusi par Baibas lēmumu, Sanita sašuta:

—  Vai tu esi aptaurēta? Palaist garām tādu kolosālu izdevību. Ja man būtu tik laba dziedamā rīkle kā tev, es ne mirkli nešaubītos. Ja tu baidies, es varu tavai mammai pateikt, ka mums abām svētdienā kaut kur jāaiziet.

To, ka vairāk par Baibas dziedāšanu viņu interesēja Tagils, Sanita ar gudru ziņu noklusēja.

Baiba velti bažījās. Ansambļa puiši viņu uzņēma draudzīgi, kā savējo. Garais Egils, kas spēlēja gan uz mazajām elektriskajām ērģelītēm, gan ģitāru, strādāja mūzikas instrumentu rūpnīcā un vakaros mācījās mūzikas skolā. Bundzinieks Ģirts bija vidusskolas desmitajā klasē, bet trompetists Ivars, pēc profesijas virpotājs, kā viņš pats stāstīja, muzicēja, lai brīvajos brīžos būtu atpūta, bet dvēselei prieks.

Baiba iepazina pavisam citu Tagilu — bez nekādas rokas spiešanas un acīs skatīšanās. Kluba zāle viņiem atvēlēta tikai divas stundas, tās maksimāli jāizmanto.

—  Sāksim ar dziesmiņu no Baibas repertuāra. — Tagils pats piesēdās pie klavierēm. Baiba viņu pateicīgi uzlūkoja.

Tā reiz nu ir tā dzīve,

Tā sola, dod un ņem.

Tam iznāk sīva ķīve,

Kas pats ko grib un lemj.

Puiši priecīgi saskatījās.

—   Vēlreiz, tikai mazliet brīvāk un jautrāk, — Tagils palūdza. — Tu droši vien esi ievērojusi, cik nepiespiesti dzied un kustas Margarita Vil- cāne. Tici man, šis vieglums ir iegūts grūtā darbā, desmitiem reižu mēģinot vienu un to pašu muzikālo frāzi, vienas un tās pašas kustības, līdz beidzot tas ir iegājies asinīs.

Sanita sapūtusies sēdēja tukšās zāles stūri. Visi viņu bija aizmirsuši, pat Baiba, kura no rīta apgalvoja, ka bez draudzenes būšot pagalam. Kā viņiem neapnīk drillēt vienu un to pašu līdzīgi sabojātai skaņuplatei?

Sanitai pulksteņa šautriņa pa ciparnīcu rāpoja lēni kā gliemezis, turpretī Baibai laiks aizskrēja ātri kā vēja spārniem. Viņa tikai tā pa īstam sāka iejusties, kad zālē iespurdza mazie dejotāji un nodarbības vajadzēja beigt.

—  Pirmai reizei nav slikti, — Tagils novērtēja. — Muzikālā dzirde tev ir vienreizēja. Pāris stundu nedēļā pastrādāsim pie manis mājās.

—  Viņu jau mamma nelaidīs, — Sanita iedzēla.

—  Varbūt man parunāt ar taviem vecākiem? — Tagils piesolījās.

—   Naikovskis jūs nolidinās pa trepēm tāpat kā mūsu klases Daumantu, — Sanita nerimās.

Baiba no kauna piesarka.

Tagilu kaitināja šī pašpārliecinātā, pēc pēdējās modes ģērbtā lellīte.

—  Vai Baiba tevi nolīgusi par advokātu? — viņš ironiski apjautājās.

—  Es vispār varu nerunāt, — Sanita apskaitās. — Baiba pati lūdza, lai es viņu glābjot un sargājot.

—  No kā tad?

—   No tādiem meiteņu medniekiem kā jūs, — Sanita atcirta.

—   Kas viņai pēkšņi lēcies? — Baiba brīnījās, kad Sanita neatsveici- nājusies izmetās laukā no zāles.

No Baibas dienasgrāmatas:

Tagils uzdāvināja man slavenās franču dziedātājas Edītes Pjafas grāmatu «Panākumu balle». Viņas bērnība bijusi daudz drūmāka par manējo. Piedzimusi Parīzē tieši uz Belvilas ielas trotuāra. Māte viņu pametusi, vecmāmiņa barojusi ar ūdeni atšķaidītu vīnu, bet tēvs katru nedēlu vedis mājās jaunu pamāti.

Edīte nekad nav apmeklējusi skolu, visu mūžu rakstījusi ar kļūdām, nav pazinusi notis. Astoņu gadu vecumā viņa jau uzstājusies kopā ar tēvu — ielas akrobātu — Parīzes laukumos, kazarmās, krodziņos.

Man tagad ir viens vienīgs sapnis — iemācīties dziedāt.

10. nodaļa TU, MARGA, ESI BAIGĀ MUĻĶE.

Marts atnesa saulainas dienas un zilas debesis. Pie jumta dzegām un palodzēm karājās lāstekas, dzidras kā kalnu kristāls. Tās garšoja gardāk, nekā uz kociņa uzspraustie gailīši, kurus pārdeva pie Vidzemes tirgus un kuru sūkāšana astotajiem skaitījās sevišķs šiks. Pa dienu kusa, naktīs piesala. No rītiem skolēni tīšām gāja pāri sasalušajām peļķēm, plānais ledus zem kājām lūza ar spalgu troksni.

Kādā marta svētdienā Marga ielūdza klasesbiedrus uz dzimšanas dienas svinībām. Tikko Marga ar māti iesāka mielasta gatavošanu, ieskanējās telefona zvans — slimnīcā ievests sabraukts cilvēks, nepieciešama steidzama operācija. Kā par nelaimi, arī tēvs atradās koncertturnejā.

Viesi jubilāri atrada izmisušu un noraudājušos. Blakus istabā dīca mazais brālītis.

—   Par tādiem niekiem nav vērts šņaukāties! — Dace saimniekošanu ņēma savā ziņā. — Meitenēm tiek izsludināts konkurss par gardāko sviestmaizi. Žūrijā visi zēni. Zēniem savukārt prakses stundas zīdaiņu uzraudzīšanā. Žūrijā — pieredzes bagātās mazu bērnu kopējas Marga un Dace.

Drīz vien uz šķīvjiem krājās skaisti izrotātu sviestmaižu grēdas.

—  Tu, Marga, esi baigā muļķe, tik pārmērīgi jūsmodama par savu brālīti, — Baiba, sviestmaizes smērēdama, ieminējās. — Ka tik neiznāk tāpat kā man — mazajam brālim visa vecāku mīlestība, viņam tiek atļauts viss, viņam tiek piedots viss…

. Meitenes pārtrauca smērēt sviestmaizes un izbrīnījušās paskatījās uz klasesbiedreni.

—   Piecgadīgais princis tagad ir kļuvis par mūsu ģimenes tirānu.

—   Man arī ir mazāki brāļi, — Dace viņu pārtrauca, — veseli pieci, bet vecāki mūs mīl un par visiem rūpējas vienādi.

Marga smagi nopūtās un bažīgi paskatījās uz aizvērtajām durvīm, aiz kurām tobrīd valdīja aizdomīgs klusums.

—   Nu mēs esam dimbā, — zēni, sastājušies apkārt raudošā zīdaiņa gultiņai, raustīja plecus. Galva sīkajam liela, smaga, kakliņš smieklīgi tievs, var vēl pārlūzt.

Nevienam nebņa drosmes izcelt mazuli no gultas. Varbūt panēsāt apkārt ar visu gultiņu? Zēni ķērās klāt un sāka cilāt gultu uz augšu un uz leju. Krišiņam tas sākumā patika, viņš platām acīm raudzījās uz neredzētajām auklēm un smaidīja ar bezzobaino mutīti. Bet, tiklīdz gultu nolika uz grīdas, dīkšana sākās no jauna.

—   Kādēļ viņš tik nenormāli kliedz? — Profesors brīnījās.

—  Nabaga tārpiņš nojauš, kas viņu dzīvē sagaida, — Klāvs paskaidroja.

—   Kas tad viņu tik briesmīgs sagaida?

—  Tas pats, kas visus normālus puikas, — neskaitāmi brāzieni par saplēstām biksēm un izsistiem logiem, divnieki par nesagatavotām stundām.

—  Mēs gan esam globāli muļķi, — Pēteris attapās. — Sīkajam jāiestumj mutē gumijas sūcenis ar riņķi galā. Cik atceros no bērnības dienām, to sauc par knupīti. Tad viņš nevarēs pakliegt.

Bet, lai kā zēni izmeklējās, knupīša nekur nemanīja.

—   Būs vien jāsauc meitenes talkā, — Profesoram jau sāka zust pacietība.

—   Neparko! — pārējie protestēja.

No kritiskā stāvokļa klasesbiedrus izglāba Daumants, kas ieradās ar nokavēšanos.

—   Nākamie tēvi neprot apieties ar bērniņu, — viņš zobojās. — Mazulītis ir apslapinājies un tādēļ čīkst.

Pārējiem par milzīgu izbrīnu, Daumants uz gultas izklāja tīru drāniņu un uzmanīgi, aiz galviņas un kājām turēdams, nolika uz tās mazuli. Zēni sanāca apkārt.

—  Tik sīciņš, bet viss kā īstam vīrietim, — Pēteris, vienīgais bērns ģimenē, brīnījās.

Daumants veikli satina autiņus zīdainim ap kājām un uzvilka tīru lācīti.

—   Veči, vai jūs apskatījāties mūsu «Cilvēka anatomijas» pašas beigas? Izrādās, ka mums kādreiz ir bijušas žaunas, astes un pat mīksta vilna.

—  Nu gan tu atklāji Ameriku. To mēs mācījāmies jau rudenī. Tikai mūsu grāmatā viss pārāk samudžināts. Daudz interesantāk par to uzrakstīts žurnālos «Veselība» un «Zinātne un Tehnika».

Zēnu pieredzes apmaiņu par cilvēka dzimts turpināšanos iztraucēja Marga, aicinādama visus pie galda.

* * *

Margas māte lēnām soļoja mājās. Saules riets, nokrāsojis debesis sarkanas, solīja vējainu laiku. Kā asinis, ārste salīdzināja. Labi, ka viņa paguva ierasties laikā. Ja nebūs neparedzētu komplikāciju, cietušais dzīvos. Tā ir laime, atdot cilvēkam dzīvību un veselību. Savu ārsta darbu viņa nemainītu ne pret vienu citu profesiju. Viņa nekāro aktieru vai mākslinieku skaļās slavas un aplausu, nenožēlo, ka pametusi konservatoriju. Viņas vieta ir slimnīcā, un vislabākais atalgojums — ņo nāves izglābta cilvēka pateicības pilnais skatiens.

Pret spilgtajām debesīm iezīmējās viesnīcas augstceltnes siluets. Ārste domās vēl vienmēr atradās operāciju zālē. Sauciens: — Sirds apstājās! — kas visus ķēra kā elektriskās strāvas sitiens. — Kamparu! Sirds masāžu! — Kardiogrāfs lēnām sāka vilkt savus zigzagus. Brūce galvā iztīrīta, aizšūta, sirds sit lēnām, bet ritmiski, zilganā krāsa no lūpām pazūd. Pa nakti slimnieku uzraudzīs dežūrējošais ārsts.

Margas māte iegriezās šaurajā šķērsielā. Šeit starp augstajiem namiem jau tinās krēsla. Tuvojoties dzīvoklim, pretī nāca ikdienas rūpes — nemazgātas bērna drēbītes vannas istabā, šķīvju grēdas virtuvē. Mazuli jau sen bija laiks pabarot, tas droši vien nobrēcies gluži līks.

—   Ādamam bij' septiņ dēli! — skanēja trepju telpā jau divus stāvus zemāk. Kad Margas māte atvēra istabas durvis, viņai pretī skanēja līksmi smiekli. Krišiņš, ratiņos gulēdams, omulīgi zīda savas kājas pirkstu. Piecpadsmitgadīgie, viņam apkārt uz grīdas nosēdušies, mēģināja izdarīt to pašu. Vienīgi Klāvam tas izdevās bez mazākās piepūles.

—   Visiem jādod ķīlas, — Klāvs pieprasīja.

—   Tā nav godīga spēle, — pārējie protestēja.

—   Bet kā es varēju zināt, ka jūs tik stīvi un neveikli.

Margas māte atviegloti nopūtās.

—  Zini, māmiņ, kurš no visiem krusttēviem un krustmātēm Krišiņam patika vislabāk? — Marga smiedamās jautāja. — Daumants, šis sprogainais skaistulis.

—   Tas tādēļ, ka man ir solida pieredze zīdaiņu kopšanā, — Daumants basā paskaidroja. — Manas māsas sīkais pavisam nesen arī bija tāds pats.

Māte paņēma zīdaini un devās to pabarot. Meitenes sagāja viņai līdzi.

—   Jūs pa to laiku sagudrojiet kādu interesantu rotaļu, — Marga pavēlēja un aizvēra durvis.

Bērns izsalcis kāri zīda.

—  Viņš ir tikpat liels kā mana lelle, — Anna konstatēja. — Nemaz negribas ticēt, ka arī mēs tādas bijām. Sakiet, lūdzu, vai bērnu pasaulē laist ir ļoti grūti?

—   Kā nu kuro reizi. Marga man atnāca pavisam viegli, bet ar Krišiņu es nomocījos, tādēļ ka viņš bija ļoti liels un smags. Ārsti jau domāja, ka nāksies taisīt ķeizargriezienu. Bet tās ir sāpes, kas aizmirstas, tiklīdz viss ir beidzies. Sievietei tas ir liels pārdzīvojums — pirmo reizi ieraudzīt savu bērniņu, saskatīt viņā savus vai mīļotā cilvēka vaibstus.

—   Kad es apprecēšos, man būs daudz bērnu, — Dace pavēstīja. — Vismaz seši, tāpat kā maniem vecākiem.

—   Tu nu gan esi muļķe, — Sanita brīnījās. — Kas par prieku visu jaunību noņemties ar bērniem.-Man gan būs tikai viens, vislabāk zēns, jo vīriešiem vieglāka dzīve.

—   Bet vai mūsu vecumā jau var kļūt par māti? — Anna painteresējās.

Margas māte pasmaidīja savu jauko, sirsnīgo smaidu, un meitenēm šķita, it kā

no viņas plūstu mierinoša labestība.

«Man nav taisnība,» Baiba saprata. «Margas ģimenē nekad nebūs tā, kā pie mums. Te mājo mīlestība un saprašanās, par kuru rakstīts grāmatās, bet kuru es nekad neesmu sajutusi.»

—   Jau kopš deviņu desmit gadu vecuma jūsu organismā ir sākušās pārmaiņas, kuras varētu apzīmēt kā gatavošanos kļūt par māti, — Margas māte stāstīja. — Krūtis piebriest, tajās attīstās piena dziedzeri, augums kļūst apaļīgāks, sievišķīgāks.

Meitenes pamāja ar galvu.

—   Bet paies vēl ilgs laiks, un tikai ap astoņpadsmit gadiem jūs būsiet pietiekami nobriedušas, lai varētu kļūt par mātēm. Jaunākā vecumā tas var novest pie sarežģījumiem, jo vairošanās orgāni nav vēl pilnībā attīstījušies. Bet tā ir tikai daļa no nelaimes. Jaunieši bieži vien arī garīgi vēl nav sagatavojušies mīlestībai un ģimenes dzīvei.

—   Mūsu mājā vienai meitenei, viņu sauc Inga, septiņpadsmit gadu vecumā piedzima bērniņš. Viņa ļoti mīlēja savu skolasbiedru, bet tas izrādījās nelietis. «Es neticu tavai mīlestībai,» viņš teica. «Pierādi to, kļūsti mana.» Ingai viņš tik ļoti patika, ka viņa paklausīja. Tiklīdz zēns uzzināja, ka Inga gaida bērniņu, viņš pārgāja uz citu skolu un visu noliedza, — Anna pastāstīja par notikumu, kas pirms gada bija satraucis visus mājas iedzīvotājus. — Sākumā Inga izmisumā gribēja izdarīt pašnāvību, bet vecāki viņu izglāba. Tagad viņa apgalvo, ka ienīstot visus vīriešus.

—   Neprātīgs ir jaunietis, kas steidz apmierināt savas dzimumtieksmes, bet vēl neprātīgāka ir nepieauguši meitene, kas viņam ļaujas, jo sievietei nākas atbildēt arī par sekām, — Margas māte domīgi teica. — Jūsu mātes droši vien jums ir atgādinājušas būt uzmanīgām, piesardzīgām un stingrām pret zēniem. Un zēni paši ari ciena tādas meitenes, bet par vieglprātīgām runā ar nicināšanu.

—   Nav tiesa, — Anna izsaucās. — Mūsējie atturīgās apsaukā par svētulēm un bailīgām muļķēm.

—   Lai apsaukā, — Marga viņu pārtrauca. — Man par to nošķaudīties.

—    Bet man patīk, ka zēni skrien man pakaļ, raksta vēstulltes un aicina uz randiņiem, — Anna vaļsirdīgi atzinās. — Reizēm jāsmejas, cik briesmīgi dumji viņi izskatās, sarkst, bālē, daži nespēj pat parunāt, klusē, kā ūdeni mutē ieņēmuši.

—   Nekad nevajag zoboties par cilvēku jūtām, — šoreiz Annu pārtrauca Margas mamma. — Jūs, meitenes, esiet jau pietiekami lielas, lai to saprastu. Gadās, ka jaunietis, par kuru meitene pasmējusies, nevalda pār sevi un paved to ar varu. Dzimumtieksme jauniešiem ir daudz spēcīgāka. Viņus var uzbudināt pat sievietes tuvums, nerunājot nemaz par glāstiem, apkampieniem un skūpstiem. Atcerieties to vienmēr.

Margas māte raudzījās skaidrajās meiteņu sejās, kurās dzīve vēl nebija ievilkusi savus vaibstus — ne vilšanās un bēdu rievas, ne mīlestības līksmi.

—   Nesteidzieties atdāvināt sevi pirmajam, kas pievērš jums uzmanību, kaut ari viņš jums šķiet skaists, labs un gudrs. Tā var būt īslaicīga kaisle. Pabeigsiet skolu, apgūsiet profesiju, gan tad atnāks īstā mīlestība un jūs būsiet laimīgas. Mīlestība vispirms ir atbildība par savu ģimeni. Bet padomājiet pašas, kāda atbildība var būt sešpadsmit, septiņpadsmit gados, kad jūs vēl apgādā vecāki?

—   Pieaugušiem ir viegli dzīvot, viņi ir gudri un uzreiz atskārš, kad atnākusi īstā mīlestība, kad tikai kaisle, kas uzliesmo uz īsu brīdi. Bet kā lai atšķir nepiedzīvojusi meitene? — Sanita nopūtās.

Viņai patika Tagils. Viņa stundām ilgi, dīvāna stūrī ierāvusies, iztēlojās, kā viņi abi dzīvotu Tagila lepnajā mājā, dotos koncertceļojumos uz ārzemēm, atpūstos dienvidu kūrortos. Tagils viņu mīlētu, uz rokām nēsātu, viņa savukārt censtos izpildīt katru viņa vēlēšanos, rūpētos par savu Tagilu.

Šis bija Sanitas skaistais sapnis, tajā viņa nedalījās ne ar vienu draudzeni, pat ar Annu ne. Māte apgalvo — ja cilvēks kaut ko ļoti vēloties un pieliekot visus spēkus, tad viņš to arī sasniedzot. Viņa ies līdzi Baibai uz mēģinājumiem, nīks zālē, tas nekas, ka Tagils, aizņemts ar savu ansambli, nepievērš viņai uzmanību. Viņai pietiek ar to, ka drīkst skatīties uz savu sapņu princi.

Meitenes domīgi klusēja. Margas māte nolika aizmigušo bērnu gultiņā.

—   Jūsu zēni vieni paši būs gluži nogarlaikojušies, — viņa smaidīdama teica.

Marga pavēra durvis. Viesību galds bija nokopts, istaba tukša.

—   Meitenes, viņi būs apvainojušies un aizgājuši.

—  Tas nu gan nemaz neizskatās pēc mūsējiem, — Dace neticēja.

Atskanēja plīstošu trauku troksnis. Meitenes metās uz virtuvi. Zēni, piedurknes uzlocījuši, mazgāja traukus. Daumants nelaimīgu seju vāca no grīdas šķīvja lauskas.

—   Lūdzu, piedodiet, — viņš atvainojās. — Tas atgadījās nejauši.

—  Nekas, trauki plīst uz laimi, — Margas māte viņu nomierināja. — Liels paldies zēniem par darbu. Ceru, ka jūs tikpat čakli palīdzat arī saviem vecākiem.

Zēni šoreiz palika atbildi parādā.

—   Lūdzu visus uz dejām, — Marga aicināja.

11. nodaļa VAI TU DRĪKSTI KĻŪT PAR KOMJAUNIETI, DAUMANT?

No Baibas dienasgrāmatas:

Reiz pienāks bridis un zvaigznes dienas laikā

Uzmirgos man pie zilajām debesīm,

Tad teikšu ardievas pelēkiem lietiem

Un sveikšu dzīvi un nākotnes laimi.

Tik ļoti gribētos, lai šie Edītes Pjafas vārdi piepildītos arī manā dzīvē. Mīļā, labā dziedāšanas skolotāja! Viņa tik. ilgi runāja, līdz pārliecināja manu mammu. Es drīkstu apmeklēt dziedāšanas stundas «Blāzmas» klubā un pie Tagila mājās mācīties klavierspēli. Naikovskis staigā sapūties un ar mani tikpat kā nerunā. Viņš ne dzirdēt negrib, ka turpināšu mācības vidusskolā. Piecpadsmit gadi esot īstais vecums, lai cilvēks pats sāktu pelnīt un sevi uzturēt. Mamma ar viņu strīdas vai katru dienu.

Man no darba nav bail, bet dziedāšanu gan negribētos pamest.

* * *

Pie plakāta, uz kura bija uzzīmēts bokseris, jau vairākas dienas pulcējās zēni, apspriedās, strīdējās.

— Tas ir netaisni, — mazākie protestēja. — Kādēļ uzņem tikai no trīspadsmit gadiem? Mēs arī gribam.

—   Neko darīt, likums paliek likums. — Daumants, kas brīvprātīgi bija uzņēmies boksa pulciņa organizēšanu, paraustīja plecus. — Jums vēl pāris gadiņu jāpaciesas. Neskumstiet! Es no pieredzes zinu, ka laiks skrien ātri kā vēja spārniem un…

—   Tu nepūt mums pīlītes, — Zaigas brālis Uģis no ceturtās klases viņu pārtrauca. — Saki labāk — vai mums atļaus vismaz paskatīties, kā jūs trenējaties?

Viņam pēkšņi bija radusies ideja izveidot pašiem savu nelegālu boksa klubu: paskatīsies, kā lielie zēni trenējas, un raus vaļā.

—   Es palūgšu trenerim, varbūt atļaus. — Daumants atkratījās no sīkajiem.

Visiem par lielu izbrīnu, boksa pulciņā pieteicās arī Pēteris un Profesors, abi vājākie zēni astotajā «b».

Pēterim bokss, kā viss, kas saistījās ar fiziskā spēka pielietošanu, bija pretīgs. Bet viņam bija savi apsvērumi, kurus viņš uzticēja vienīgi Dacei.

Profesors ticēja, ka ar stipru gribu cilvēks var panākt visu. Kopā ar tēvu izstrādājuši katrs sev dienas režīmu, viņi pie tā stingri turējās, pieļaujot atkāpes tikai ārkārtējos gadījumos. Jāņa māte šausminājās, redzot vīru un dēlu katru rītu skrējām pa dārzu un pēc tam aplaistoties ar aukstu ūdeni. Brīvdienās notika kilometriem tāli pārgājieni kājām vai ar slēpēm. Gribot negribot māte bija spiesta atzīt, ka agrāk tik slimīgie dēls un vīrs toziem pat neieklepojās, nerunājot nemaz par gripu vai ikgadējām angīnām.

Izlasījis trīskārtējās Romas olimpiādes čempiones amerikāņu sportistes Vilmas Rūdolfas biogrāfiju, Jānis nolēma apgūt vairākus sporta veidus un sākt ar boksu. Tas nekas, ka viņam vāja muskulatūra. Vilma Rūdolfa, kas bērnībā slimoja ar bērnu trieku un tikai ar pūlēm spēja staigāt, ar stipru gribu un neatlaidību kļuva par «melno gaceli» — vienu no izcilākajām pasaules skrējējām. Un mūsu pašu Valērijs Brumels, pasaules rekordists augstlēkšanā! Pēc smagas motocikla katastrofas piederīgie un draugi domāja, ka viņš neizdzīvos, nemaz jau nerunājot par atgriešanos lielajā sportā. Priekšlaicīgi sācis staigāt, viņš otrreiz salauza kājas potīti un pēc daudzām smagām operācijām tomēr atrada sevī spēku atgriezties sporta laukumā.

—  Labāk ķēpājies ar savu ķīmiju, tur tev labi veicas, — Imants Profesoram silti ieteica. — Ar tādiem skangaliem kā tavas rokas boksā nav ko meklēt.

—  Saderam, ka tieši pēc gada es tevi nokautēšu, — Profesors viņam atcirta.

— Lielība naudu nemaksā — un tā tālāk! — Imants pagrieza muguru, pārtraukdams sarunu.

—  Daumants labojas, — Zaiga, kopā ar Baibu apskatīdamas jaunāko sienasavīzes numuru, konstatēja.

—  Tu tikai tagad to pamanīji? — Baiba brīnījās.

—  Un ja nu viņš visu to dara, lai izpatiktu tikai tev?

—  Kādēļ tad tieši man? — Baiba nesaprata.

—  Nu tādēļ, ka… — Zaiga sastostījās, — meitenes apgalvo, ka viņš tevi… ka tu …

Baiba spēji nosarka.

—  Jūs visi esat galīgi aptaurēti! Uzdevāt man ar viņu nodarboties un nu iedomājaties diezin ko, — viņa apskaitās. — Varat paši ar viņu auklēties! Man pietiek!

Paķērusi somu, Baiba skriešus metās prom pa koridoru.

—  Nepsiho! Pagaidi! — Zaiga sauca viņai nopakaļ.

Vairākas dienas Daumants nekādi nevarēja saprast, kas viņa sola- biedrenei lēcies. Baiba bija nerunīga, grieza galvu sānis un pat nepaskatījās uz viņa pusi, itin kā starp abiem būtu uzcelta necaurredzama siena.

Ceturtdienā, kā parasts, abi izgāja no skolas reizē. Bija silta aprīļa pēcpusdiena.

—  Apmetīsim mazu līkumu pa parku! — Daumants ierosināja.

—  Var jau, — Baiba negribīgi piekrita.

Kanāla ūdens saulē vizēja kā dzīvsudrabs. No siltajām zemēm atlidojušie strazdi šūpojās koku zaros un priecīgi svilpoja. Večiņas, sasēdušās piesaulītē uz soliem, laiski tērzēja un baroja ar maizes drumstalām baložus. No zemes kā zaļi, smaili šķēpi spraucās tulpju asni.

—   Ievēro, ka tagad agrā pavasarī katrai koku sugai ir savs notonē- jums. Bērzi izskatās violeti, sēru vītoli — zaļganpelēki, kārkli — spilgti sarkani, daži pat oranžīgi. — Daumantam bija spilgti izteikta krāsu izjūta. — Zini, man šķiet, ka arī katram cilvēkam ir sava krāsa, kas izteic viņa būtību. Sanitu es redzu dzeltenu, Annu — sarkanu, dvīņus Margu un Ritu — rožainus, Daci — zaļu, Profesoru un Klāvu — zilus.

—  Un kādu krāsu tu piešķīri man?

—  Baltu.

—  Kādēļ? Mana mīļākā krāsa ir zilā.

—  Tādēļ, ka tu manā uztverē esi tīra un balta kā ziedoša ābele.

Baiba piesarka. Un ja nu tas, ko Zaiga teica, ir patiesība, viņai jau kuro reizi ienāca prātā.

—   Tu pēdējā laikā esi tāda sadrūmusi? Vai tev kas kait? Vai mājās kas noticis?

Baiba purināja galvu.

—   Ja patēvs tevi aiztiek, paziņo tikai man, gan es viņam…

—  Man tev, Daumant, kas jāsaka, — Baiba sastostījās. — Mums neiznāks vairs kopā mācīties.

—  Kādēļ?

—  Redzi, ceturtdienās tieši tajā laikā man klavierstundas. Un nav jau ari vairs nekādas īpašas vajadzības, atzīmes tu esi izlabojis. Un vispār saņēmies.

Daumants klusēja. Tās dažas stundas, kuras viņi abi pavadīja divatā, viņš katru nedēļu gaidīja ar nepacietību. Tās bija kā saulaina diena, kuras siltuma pietika visai nedēļai.

—   Kādēļ tu neatbildi? — Baiba pavērās skolasbiedra sadrūmušajā sejā^

Ko lai viņš atbild? Teikt taisnību? Neparko. Jau tā viss skaidrs. Viņš, Daumants, Baibai ir tikai objekts, ar kuru lieki jānoņemas, uzspiests sabiedriskais pienākums, no kura viņa tagad grib atkratīties.

—  Viss skaidrs, — viņš caur zobiem izgrūda. — Kas es tev esmu, apaļa nulle, pīslis salīdzinājumā ar to…

—  Ar ko tad?

—  Neizliecies, melot tu tik un tā neproti! Visas meitenes klačojas, ka tu esot tā švītīgā ūsaiņa dēļ galvu zaudējusi. Kur nu man ar tādu sacensties! Pats saprotu — nākamajai estrādes zvaigznei jau tāds kā es par prastu,

—  Nekliedz tik skaļi, ļaudis skatās. Ejam, apsēdīsimies uz soliņa, parunāsimies! — Baiba paņēma Daumantu aiz rokas. — Kas tev tādas muļķības stāstīja? Droši vien Sanita?

Daumants klusēja un, galvu noliecis, sadrūmis raudzījās zemē sev pie kājām. Pielēca zvirbulis, cerīgi paskatījās ar spožajām acu pērlītēm uz abiem pusaudžiem, bet, gaidītās drupatiņas nesaņēmis, saboza spalvas un aizlidoja pie citiem sēdētājiem.

«Viņš ubago drumstalas tāpat kā es Baibas draudzību,» Daumants pavīpsnāja pats par sevi.

—  Gluži tāpat, kā tev patīk bokss, man sagādā prieku dziedāšana, — Baiba sirsnīgi teica. — Vai tu spēj to saprast?

—  Tev ar skolas ansambli nepietiek?

—   Nepietiek. Klubā daudz vairāk nodarbību, mūzikas un kustību konsultanti.

—   Tad jau gan. — Daumants negribīgi piecēlās, itin kā gaidīdams aicinājumu vēl brītiņu pasēdēt. — Es nu iešu. Cau!

Baiba domīgi noskatījās, kā zēns izgaist ceļa līkumā, tāds nelaimīgs, nokārtu galvu.

«Ko es izdarīju! Apmānīju savu klasesbiedru. Un kādēļ? Muļķīgu iedomu pēc. Daumants manī iemīlējies? Jāsmejas. Zaiga pati to izdomāja. Kas ar meitenēm notiek? Agrāk visas sanāca kopā bariņā, skaļi iztriecās. Tagad staigā pa pāriem, klusām sačukstas. Marga ar Ritu, Sanita ar Annu, Dace ar Pēteri. Anna vecāko klašu zēnu vēstules nelasa vairs skaļi priekšā, tikai Sanitai. Un Sanita arī labā, karas Tagilam kaklā. Bet tas viņu nevar ieredzēt ne acu galā. Tagils… Kādēļ man kaist vaigi, kad viņš uz mani paskatās? Vai tāda būtu mīlestība? Nē, nē, tūkstoškārt — nē!»

Vējš sapurināja koku za.rus. Melns padebesis zibsnīdams un dunēdams ātri brāzās pāri debgsīm.

—   Ja pērkons iedārdina kailos kokos, būs bada vasara, — kāda večiņa no blakus sola noteica un sīkiem solīšiem veicīgi tipināja prom.

Sāka līt lielām lāsēm. Baiba metās skriešus, portfeli kā lietussargu uz galvas uzlikusi.

Daumants visu vakaru nogulēja uz sava dīvāna, seju sienai pievērsis.

—  Vai jāmācās nav? — vecākais brālis apjautājās.

—  Pie velna visas mācības!

—   Atkal senā dziesma. Vienu brīdi jau šķita, ka esi nācis pie prāta.

—   Kāda jēga zubrīties, iet uz zīmēšanas kursiem, ja vienīgajam cilvēkam pasaulē par to nospļauties? — Daumants prātoja. — Draudzība, mīlestība — kur tās ir? Tukši vārdi, rakstnieku izdoma!

* * *

—    Kur ir karikatūras? — Pēteris, sienasavīzes redaktors, nākamajā dienā Daumantam apjautājās.

—  Nav.

—  Kā — nav? — Pēteris nesaprata.

—  Gluži vienkārši — nav un nebūs.

—  Vai tev kāda skrūve vaļā?

—  Visas, ja gribi zināt! — Daumants pagrieza skolasbiedram muguru.

—   Es par jums, Pēterson, biju labākās domās, — ķīmijas skolotāja Māra Cīrule pārmetoši noteica un ielika divnieku.

—   Kas ar tevi notiek? — Baiba pavērās solabiedrā ar savām lielajām, skaidrajām acīm.

—   Kāda tev daļa? — Daumants, ļauni vīpsnādams, atcirta. — Varbūt esmu nelaimīgi iemīlējies.

«Lai Zaiga un pārējās meitenes domā, ko grib,» Baiba nosprieda, «es viņu nedrīkstu pamest. Jāpanāk, lai Daumants labi noliek eksāmenos un iestājas vai nu rozentāliešos, vai lietišķās mākslas vidusskolā.»

—   Lūdzu, piedod, ja vari, — viņa starpbrīdī atvainojās. — Es tevi apmānīju, ceturtdienās man nav nekādu nodarbību. Meitenes sāka tenkot, ka tu … ka mēs … Un tad es nolēmu pārtraukt mūsu kopīgās nodarbības.

Daumanta sejā atmirdzēja prieks. Viņš samulsis klusēja.

* * *

Astotie jau labu laiku gatavojās komjaunatnes biedra karšu apmaiņai, iepazinās ar savas komjaunatnes organizācijas vēsturi, vāca materiālus par komjauniešiem varoņiem, pārskatīja statūtus.

Vienā no sanāksmēm Baiba ierosināja uzņemt komjaunatnē arī Daumantu. Viņa uzskaitīja sabiedriskos pienākumus, kurus viņš veica ar labiem panākumiem, sekmes mācībās.

—  Bet divnieks ķīmijā? — Zaiga viņu pārtrauca.

—   Tā bija mana vaina, — Baiba piesarkusi atzinās. — Bez tam šis divnieks sen jau izlabots.

—   Es no savas puses ieteiktu pagaidām atturēties, — Zaiga iebilda. — No Daumanta Pētersona visu ko var sagaidīt. Starp citu, mēs nemaz nezinām, kādēļ viņam nācās atstāt iepriekšējo skolu.

—   Lai arī ko viņš būtu pastrādājis, par to viņš jau sodu saņēmis. Divreiz par vienu noziegumu nesoda, — Baiba protestēja.

—  Tomēr lai paskaidro, — Zaiga neatlaidās.

Daumants negribīgi piecēlās.

—   Manā kādreizējā skolā bija divi tādi tipini, kas paslepšus pievāca svešus sugas suņus un pēc kāda laika sita gaisā Ciekurkalna tirgū. Kad mūsu mājas saimniece pazudušā takšeļa dēļ bezmaz aizgāja pie senčiem, nolēmu šo lietu izpētīt. Izsekoju vainīgos un sadevu pēc nopelniem. Diemžēl viens no viņiem izrādījās skolas direktora dēls.

—  Tu aizmirsi pastāstīt, ka Alfons tevis dēļ gandrīz aci pazaudēja. — Izrādījās, ka Zaigai šis notikums bija zināms visos sīkumos.

—  Tavs Alfoniņš saņēma, ko pelnījis, bet Daumants, ja gribi zināt, ir pats kolosālākais zēns mūsu klasē! — Imants metās draugu aizstāvēt. — Zaigai kremt, ka viņš nepievērš tai ne mazāko uzmanību.

—   Lūdzu bez personiskiem apvainojumiem, — Anna, kas vadīja sapulci, piezīmēja.

—  Ja Zaigai šķiet, ka es metīšos viņas priekšā ceļos un lūgšu piedošanu, tad viņa smagi maldās, — Daumants nobēra un izmetās no klases.

—  Vispār Baibai taisnība. Daumants ir ļoti spējīgs, tikai bez stipras gribas, — Jānis Krūmiņš sacīja. — Pašreiz viņš ir uz pareizā ceļa. Un kam gan citam, ja ne mums, klases komjauniešiem, jāpalīdz viņam uz tā noturēties?

—   Bet kurš no skolotājiem tādam dos rekomendāciju? — Zaiga neatlaidās. — Varbūt Māra Cīrule, kurai viņš piesmirdināja ķīmijas kabinetu?

—  Nebaidies, galvotāji atradīsies, — Baiba viņu pārtrauca. — Es jau ieminējos skolotājai Putniņai un mūsu klases audzinātājam. Viņi neiebilst. Pasaki — kas tev ir pret Daumantu?

Zaiga piesarka. Viņa vēl nespēja apjēgt, kā gan Alfons, bērnības draugs un pastāvīgais pavadonis uz kino, viņu tik neglīti piekrāpis, sastāstīdams par Daumantu īstus briesmu stāstus. Alfonam naudas nekad netrūka. Tad, lūk, kā viņš to ieguva! Tāds kārtīgs zēns, glīti ģērbies, pieklājīgs, labi mācās. Vienīgais, ar kuru vecāki atļāva satikties.

Baiba pavadīja Daumantu līdz skolas komjaunatnes komitejas durvīm. •— Es turēšu īkšķi, — viņa apsolīja.

Pamanījis starp komitejas locekļiem Zaigu, Daumants satraucās. Bet viņa, kā par brīnumu, klusēja.

—  Nu, kā? — Baiba jautāja, kad Daumants piesarcis iznāca no komitejas.

—  Normāli. Uz visiem jautājumiem atbildēju.

—  Apsveicu!

—   Vēl par agru. Kas zina, ko nolems rajona komjaunatnes komiteja. Taču arī tur viss izgāja labi.

* * *

Dace, kura bija rajona komjaunatnes komitejas locekle, pēc nedēļas paziņoja, ka Daumants komjaunatnes biedra karti saņemšot reizē ar pārējiem. Kad Baiba viņam to pavēstīja, Daumants it kā izbailēs satvēra galvu.

—  Nu man vakars! Vienas aukles vietā tagad būs trīsdesmit. Ardievu, bērnu dienu nerātnības! Nākamajam komjaunietim tas nepieklājas!

Baiba skaidri redzēja, ka aiz šīs uzspēlētās bravūrības Daumants slēpj savu prieku, pārsteigumu, samulsumu.

Visas trīs astotās klases nolēma jauno biedra karšu izsniegšanu pārvērst par liegiem svētkiem.

—  Sniegsim arī nelielu koncertu. Alegro, kā ar tavu slaveno ansambli?

—  Viss kārtībā. Iestudējam jaunu programmu kopā ar populāro estrādes solisti Baibu Baltiņu.

—   Uzaicināsim vecākus, lai viņi pastāsta par savām komjauniešu gaitām un darbu. — Tā bija Marga, kas to ierosināja.

Astotie brīdi klusēja, apsvērdami katrs savu vecāku kandidatūras.

—  Mans tēvs uzstātos katrā ziņā. Nolasītu garlaicīgu referātu par to, cik mūsu dzīvē liela nozīme ekonomiskajām zināšanām, — Zaiga prātoja. — Tēvam patīk runāt, bet mums būtu jāžāvājas. Nē, viņu nevajag aicināt. Bet vispār Margas priekšlikums ir vērā ņemams.

—  Daces mamma varētu pastāstīt par jaunākajām modēm. Tu palūdz viņai, varbūt varētu nodemonstrēt arī kādus jauniešu modeļus, īpaši izlaiduma tērpus, — Anna ierosināja.

—   Klāva tēvs ir no celtniekiem. Daudzi astotie pošas uz celtniecības tehnikumu, viņiem būtu interesanti paklausīties.

—  Un kur tad Profesora māte! īsta profesore, kas sarakstījusi veselu grēdu grāmatu. Stāsta, ka eksāmenu laikā studentiņiem zobi tā klabot, ka to varot dzirdēt pat uz ielas.

Alegro pieteica abus vecākus. Viņš bija pārliecināts, ka tie neatteiksies. Lai pastāsta par mūziķu un dziedātāju darbu. Skolasbiedri uzzinātu, cik daudz jāstrādā, lai uzrakstītu labu dziesmu, cik grūti to iemācīt korim un kāds prieks pašam un klausītājiem, ja tas izdodas.

Baiba par saviem vecākiem pat neieminējās. Patēvs nenāktu ne lūdzams, māte, vienkārša audēja, kautrētos uzstāties. Tiesa, darbā viņa bija pirmrindniece, viņas fotogrāfija ik gadus bija rūpnīcas goda plāksnē. Bet ielūgumu uz sarīkojumu Baiba viņai iedos, lai tad izlemj pati — nākt vai nenākt.

—  Arni, ko tu klusē? Tev slavenakā mamma visā skola.

—   Nekas nesanāks. Mamma pašreiz ir Tadžikijā. Tur uzņem filmu par izlūkiem. Mammai jātēlo ārzemju spiedze. Viņa raksta, ka iemācījusies rāpties pa klintīm kā īsta alpīniste.

—   Žēl, — Anna nopūtās. Viņai jau sen bija kluss sapnis pēc vidusskolas beigšanas mācīties par aktrisi. Un ne jau viņai vien.

—  Lieliska ideja, — Reinis Kadiķis paslavēja savējos.

—   Tāds pasākums prasa daudz pū]u, — Mādžorija Sīpa, astotās «a» klases audzinātāja, šaubījās. — Pazīstu mūsu vecākus — pie televizora viņi gatavi sēdēt katru vakaru, bet, tiklīdz jāatnāk uz skolu, tā atrunas — neesot laika, esot aizņemti.

— Man arī šķiet, ka jums nekas nesanāks, — piesardzīgā mācību daļas vadītāja piekrita Mādžorijai Šīpai. — Kādēļ jūs nevarat darīt tāpat kā citas skolas — aiziet uz komjaunatnes komiteju, saņemt jaunās biedra kartes — un viss?

—   Mēs negribam kā citi, mēs gribam svinīgāk, tepat mūsu skolā, — Dace neatlaidās. — Ar komjaunatnes rajona komiteju mums jau sarunāts, pats sekretārs apsolījās atnākt un izsniegt biedra kartes.

—   Vai komjaunieši vieni paši tiks ar visu galā? — Reinis Kadiķis jautāja.

—  Tiks! — triju astoto klašu pārstāvji korī atsaucās.

—   Uz jūsu atbildību, skolotāj Kadiķi, — mācību daļas vadītāja negribīgi piekrita.

—  Lai notiek.

—   Jūsu šefs ir kolosālais vecītis, — «ābečnieki» un «cēbečnieki», izgājuši no skolotāju istabas, atzinīgi novērtēja Kadiķa atbalstu. — Bez viņa mūsu pasākums būtu izbraucis cauri.

* * *

—   Māt, atļauj man nogriezt bizi! — Baiba, posdamās sarīkojumam, lūdzās. — Kā tas izskatīsies — moderns bikšu kostīms un vecmodīga bize kā govs aste pār muguru. Visas mūsu klases meitenes sen jau nogriezušas, tikai es …

—   Mani neinteresē citas meitenes, — māte viņu pārtrauca, — bet tu bez bizes mājās nerādies.

* * *

No Baibas dienasgrāmatas:

Nevienai mūsu klases meitenei nav tik vecmodīgu un aizspriedumainu vecāku kā man. Viņi ieņēmuši galvā, ka gari mati esot sevišķs skaistums. Pabeigšu skolu, iešu strādāt un par pirmo algu tūlīt uz frizētavu. Nogriezīšu garos matus un nokrāsošu melnus. Apriebusies man tā sarkanā krāsa. Visi mani apsaukā par Rudo, par Rudmati.

* * *

Komjauniešu sarīkojums neizgāzās, kā to bija paredzējusi Mādžorija Sīpa. Gluži otrādi, visiem tas ļoti patika. Kāds no rajona komitejas instruktoriem par to pat uzrakstīja avīzē, slavēja labo izdomu, vecāku aktivitāti, iepazīstinot skolēnus ar dažādiem arodiem, kas sevišķi svarīgi astotajās klasēs, kad skolu audzēkņi stāv uz jaunās dzīves sliekšņa.

Dažs no astotajiem savus vecākus negaidīti ieraudzīja itin kā no citas puses. Ja mājās māte bija nerunīga, darbā nogurusi, gatavoja vakariņas, kaut ko lāpīja, mazgāja, piekopa, bet tēvs lasīja avīzi, skatījās televizoru, reizēm sabāra par sliktām atzīmēm, tad te, svētku drānās saposušies, vecāki ar aizrautību runāja par savu darbu, par komjauniešu gaitām, un visiem bija interesanti.

Komjaunieši, jaunās biedra kartes un ziedus rokās turēdami, uzmanīgi klausījās.

Mazajā aktieru istabiņā aiz skatuves valdīja dzīva rosība. Dace, Anna, Marga, Rita un vēl dažas meitenes, saposušās Daces mātes atnestajos tērpos, gatavojās tēlot manekenes.

—  Tagad modeļu demonstrētājas iet deju soļiem un palecoties, — Sanita klāstīja. — Es redzēju poļu modes skatē.

—  Ļauj, es sakārtošu tev matus! — Daces māte veiklām rokām atpina Baibas bizi un savija to pakausī smagā mezglā. Pie deniņiem un ausīm apgrieztās sīkās šķipsniņas sagriezās vijīgos gredzenos.

—   Uzģērb šo izlaiduma tērpu! — Viņa ielika meitenes rokās baltu, gaisīgu vīstokli.

Baibas māte meitenē ar balto sarīkojuma tērpu un glīto matu sakārtojumu sākumā nemaz nepazina savu meitu. Pirmo reizi viņa dzirdēja to dziedam. Mājās patēvs to stingri jo stingri bija aizliedzis. Un pirmo reizi viņai ienāca prātā, ka, bez ierunām iztapdama vīra iegribām, viņa meitai

daudzreiz nodarījusi pari. Ja skola Baibu visādi uzteica, tad mājās viņu turēja vienīgi par kalponi.

Juris Ķirsis iepazīstināja Baibas māti ar saviem vecākiem.

—  Jūsu meitai ir laba balss ar plašu diapazonu un patīkamu tembru, — kora diriģents Ķirsis slavēja. — Tas ir rets talants, kuru nedrīkst pamest novārtā.

—   Meitenei katrā ziņā jāmācās mūzikas skolā, ar pašdarbību vien nepietiek, — Jura māte, pazīstama operas soliste, piebilda.

Baibas māte kļuva domīga.

Pēc svētkiem astotajiem sākās pēdējais, pats grūtākais darba posms. Izlaiduma eksāmeni bija tepat pie durvīm.

12. nodaļa NEKĀ GRAUJOŠA TAČU NEBIJA!

—  Baiba jau ceturto dienu nav mājās. Māte baidās, vai tikai viņa nav izdarījusi pašnāvību, — Sanita kādā pirmdienas rītā pavēstīja.

Klasē iestājās klusums. Ziedošajā kastaņā aiz atvērtā loga svilpoja strazdi. Skaļi signalizēdama, garām padrāzās ugunsdzēsēju mašīna.

—   Nav tiesa! — Daumants kā neprātīgs purināja Sanitas plecus. — Tu muļķīgi pajokoji.

—  Aptaurētais! Ar tādām lietām nejoko. Viņas māte šodien taisās iet uz miliciju.

Pēdējais, ko Reinis Kadiķis redzēja, bija viņa skolēnu acis — Daumanta šausmās ieplestās, Zaigas neticīgās, Dvīņu baiļu pilnās. Tad viss salīgojās, pārklājās kā ar pienainu miglu. Skolotājs ļengani saļima krēslā.

—   Pie visa vainīgs tas glumiķis Tagils. Es viņu lupatās samalšu… pats savām rokām… — Daumants vairs nevaldīja pār sevi.

—  Nomierinies! Vēl nekā nevar zināt. — Klāvs centās saglabāt aukstasinību. — Baibai noteikti nekas nav noticis. Droši vien viņa ar savu ansambli kaut kur aizbraukusi uzstāties.

—  Es to klimpermani dabūšu rokā dzīvu vai mirušu! — Daumantam no uztraukuma raustījās valoda. — Es viņu …

—  Tas trakais patiešām nositīs Tagilu! — Sanita uztraucās. — Dzirdi, Tagils nav vainīgs. Viņš pats uz Baibu baigi noskaities. Sestdienas vakarā viņas dēļ gandrīz pajuka koncerts kādā Jūrmalas sanatorijā. Anna, es tev vēlāk pastāstīšu supero piedzīvojumu. — Viņa kaut ko iečukstēja draudzenei ausī.

—  Ko mums tagad darīt, skolotāj? — Dace jautāja. — Skolotāj, jums nelabi?

Pirmā attapās Marga un tūlīt aizskrēja uz kanceleju pie telefona.

—   Mammuci mīļā, skolotājam Kadiķim slikti. Tu jau zini, viņam slima sirds. Piezvani tūliņ ātrai palīdzībai. Tai ar atdzīvināšanas iekārtu. Guļ sakņupis uz galda. Labi, izdarīsim.

Pārējie pa to laiku bija atsaukuši skolas medmāsu.

Lādzīgā krustmāte Milda, pacēlusi skolotāja ļengano roku, ilgi taustīja pulsu.

—  Ir? — klusumu kā ar nazi pārgrieza Pētera baiļu pilnais jautājums.

—  Nespēju sataustīt.

Šķita, ka skolotājs, galvu rokas elkonī ielicis, uz brīdi aizsnaudies vai iegrimis dziļās pārdomās. Virs rokas kā vijīgs vainags rēgojās balto, cirtaino matu vilnis. Astotā «b» kopš pirmās skolas dienas redzēja viņu tādu sirmu, jau pavecu, bet medmāsa atcerējās jaunu, staltu vīrieti ar salmu krāsas matiem. Sajā skolā viņi abi ieradās tūliņ pēc kara, katrs no savas karaspēka daļas. Trīsdesmit gadi jau pagājuši, trīsdesmit gadi…

«Man tie bija svētki, kad tu šad tad ielūkojies medpunktā,» viņa domās sarunājās ar Kadiķi. ««Pie tevis, Milda, kā miera ostā, klusi, omulīgi,» tu teici. Bet pats tu dzīvē nemeklēji ne miera, ne omulības. Kur tie gadi, kopš tevi brīdināju: met prom to skolmeistarošanu, sirds pavisam beigta, atpūties. Gan jau, tu atjokoji, kad gulēšu zemē, tad…»

—   Grēks cilvēku pirms laika apbedīt! — Medmāsa atguvās.

—  Klāt ir, — Andris, kas bija skatījies pa logu, paziņoja. — Es skrienu pretim rādīt ceļu.

Klasē iesteidzās pavecs ārsts ar vecmodīgām brillēm, aiz viņa divi feldšeri un sanitārs ar nestuvēm. Ārsts ilgi taustīja pulsu skolotāja ļenganajā rokā.

—  Kordiamīnu!

Viens no feldšeriem atvēra ādas somu, izņēma injekcijas adatu, atlauza kādu ampulu. Ārsts deva rīkojumu ievadīt zāles slimnieka vēnā,

—  Uz nestuvēm!

Medmāsa atraisīja Kadiķa kaklasaiti un atpogāja kreklu. Ārsts ar stetoskopu pūlējās saklausīt sirdspukstus.

—  Kofeīnu! Mezotonu! Skābekļa aparātu!

Feldšeri zibenīgi izpildīja pavēles.

—   Kaut viņš izdzīvotu, kaut izdzīvotu, — Marga un Rita, kreisos īkšķus saspiedušas, pie sevis murmināja.

—  Dzīvs! — ārsts pavēstīja. — Dziļš kolapss. Uz mašīnu!

Skolotāju aiznesa.

Infarkts, tā nav joka lieta, tik daudz astotie no medicīnas zināja. Bet kas ir kolapss?

—  Tā ir nesamaņa, — medmāsa paskaidroja. — Nebēdājiet neko, viss būs labi. Galvenais, ka dzīvs. Pagulēs jūsu audzinātājs kādu laiciņu slimnīcā, kas zina, vēl dejos jūsu izlaiduma ballē.

* * *

Durvju zvans skanēja skaļi un neatlaidīgi.

Baibas patēvs sapīcis piecēlās no mājīgā krēsla televizora priekšā.

—   Kas tev vajadzīgs? — Pazinis Daumantu, viņš pat netaisījās aicināt to iekšā.

—   Jāaprunājas par Baibu. — Daumants veikli ielika kāju durvju šķirbā. Naikovskis negribīgi noņēma durvju ķēdi un ielaida Daumantu istabā.

—  Kur ir mana meita? — šņukstošā balsi ieprasījās Baibas māte. Saraudātām acīm, slapju dvieli ap galvu viņa izskatījās vecāka par saviem gadiem.

—   Tieši to es gribēju pajautāt jums abiem. — Daumants centās savaldīties.

—  Ar kādām tiesībām? Kas tu viņai esi, līgavainis, vai? — Naikovskis zobojās.

—  Paliec mierā, Nikolo, — māte viņu apsauca. — Visur izmeklējos, — viņa, Daumantam pievērsusies, stāstīja, — gan milicijā, gan morgā. Visas slimnīcas apskraidīju.

—   Neraudi, gan atradīsies, — Naikovskis viņu mierināja. — Domā, man nav žēl…

—   Tev žēl kalpones, bet man meitas. Un ja nu viņa patiešām izdarījusi …

—  Muļķības! — Naikovskis pārtrauca sievu. —&amp;lt; Pameklē pie tiem pašiem muzikantiem. Sen skuķim vajadzēja dibenu nozilināt, nevis atļaut skraidīt kopā ar tiem žulikiem! Neklausīji mani, nu kod pati sev pirkstos!

—   Ko jūs Baibai piektdienas pēcpusdienā nodarījāt? — Daumants, Naikovskim cieši acīs skatīdamies, jautāja.

—  Nekā.

—   Nemelojiet! Sanita redzējusi Baibu raudošu skrējām pa ielu.

—  Vai tu viņu atkal siti? — Baibas māte drebošā balsī prasīja.

—  Nē, — Naikovskis liedzās.

—  Sita gan, — Rolandiņš ļaunā priekā pavēstīja. — Tā vilka Baibai pa seju, ka noskanēja vien!

—  Un dabūs vēl! Lai viņa manās mājās vairs nerādās! — Naikovskis dusmās kliedza.

—  Tu neaizmirsti, ka šīs ir arī manas un Baibas mājas.

—  Roland, kas notika pēc tam, kad tētis iesita Baibai? — Daumants,, notupies blakus zēnam, taujāja.

—  Bet kas man par to būs?

—  īstu revolveri, kas šauj, gribi?

—   Gribu gan. Baiba sāka raudāt un kliedza, ka viņa vairs nevarot izturēt, ka viņu turot kā cietumā.

—  Un pēc tam?

—  Pēc tam viņa aizskrēja. Kad tu man atnesīsi revolveri?

—  Tad, kad pārnāks Baiba. Es viņai iedošu.

—  Ja Baibai kaut kas būs noticis, es jūs… — Daumants vairs nevaldīja pār sevi.

—   Tu man vēl draudēsi? Varbūt pats meiteni samaitāji. Siev, piezvani milicijai, ka te ielauzies kāds slepkavnieks, telefons — nulle divi.

Daumants, skaļi aizcirzdams durvis, izskrēja no Naikovska dzīvokļa.

* *

—   Kaut nu mūsu skolotājam nebūtu nekas nopietns, — Anna, kafejnīcā «Vecrīga» knibinādama kūku, bažījās. — Tev šorīt nevajadzēja tā kliegt par Baibu.

—   Tu domā, ka viņš tādēļ? — Sanita šaubījās. — Muļķības! Pagulēs slimnīcā, paārstēsies, gan būs atkal vesels. Taisni labi, varbūt atsūtīs mums kādu mīlīgu praktikantu, nebūs tik traki jāzubrās. Bet tūlīt tu dzirdēsi kaut ko tādu… Tikai nenoģībsti! Es sestdien biju pie Tagila viņa Jūrmalas vasarnīcā. Un paliku pa nakti. Mammai teicu, ka pārgulēju pie tevis. Tikai neizpļāpājies!

Annas kafijas tase sastinga pusceļā no galda uz muti, acis iepletās izbrīnā.

—   Dievssodgodavārds?

—  Mm, — Sanita, ēzdama pilnu muti, apstiprināja.

—  Baiba ari bija?

—   Kur nu tā dievgosniņa! Bija puiši no Tagila ansambļa un… Bet klausies no sākuma. Piektdienas pievakarē Baiba paskrien man trepju telpā garām, pavisam ne savā ģīmī: mētelis vaļā, acis saraudātas, mati izpūruši. Drāžas pa trotuāru uz priekšu kā aptaurēta. Es, protams, viņai pakaļ. Kluba vestibilā uzskrlenu virsū Tagilam. Kur Baiba, šis taujā. Puiši gaidot, tūlīt ģenerālmēģinājums, rītu uzstāšanās, pēc pusstundas jāatbrīvo zāle. Tev vajadzēja dzirdēt, kā viņš par Baibu šķendējās. Baigi, es tev saku. Nu, bet pašās beigās — tūkstoškārt minot, neatminēsi — viņš mani uzaicināja sestdien braukt līdzi uz mazu saiešanu. Trūkstot vienas dāmas. Visu nakti negulēju, prātoju, ko vilkt mugurā. Krimplēna bikšu kostīms nav vairs modē, tajā ar mežģīnēm izskatos pēc naivas pirmklasnieces. Uzvilku garo zilo ar sudraba diedziņiem, kuru mamma nopirka izlaiduma ballei. Labi, ka manējie aiztinās uz kino, atstāju zīmīti.

Mašīna ripoja pāri simtiņam. Es sēdēju blakus Tagilam, puiši aizmugurē par kaut ko uzjautrinājās, bet mana sirds pukstēja no laimes. Varētu tā braukt līdz pat Ziemeļpolam. Kolosāli, es tev saku

Ansamblis uzstājās kādā sanatorijā. Priekšnesumi atpūtniekiem patika, dažus nācās pat atkārtot. Pēc tam mēs braucām uz Tagila vasarnīcu. Tā ir pašā jūras krastā. Superā, es tev saku. Aiz priedēm — varēja dzirdēt — šalc jūra.

Tagils mūs ieveda lielā telpā. Pie iekšējās sienas kurējās kamīns, tā priekšā milzīgs, pūkains paklājs. Ap zemu galdiņu ērti zviļņi uz ritenī- šiem. Pie sienas palielināti fotouzņēmumi. Dažos varēja sazīmēt Tagilu kā pusaudzi. Kaut ko tādu es biju redzējusi tikai ārzemju žurnālos un kinofilmās. Atklātas kāpnes veda uz augšu, acīmredzot arī tur bija istabas.

Atbīdījās gandrīz nemanāmas durvis, un tajās parādījās trīs džinsai- nas superdāmas pārākām parūkām galvā. Tagils mūs iepazīstināja — aktrise, gleznotāja, pianiste, protams, topošās. Gleznotāja atstūma galdiņu uz ritenīšiem, nokrautu ar dzērieniem un uzkožamajiem. Gluži kā pasakā, es tev saku. Kafijai viņi noteikti bija piegrūduši klāt kaut ko grādīgu, tā dedzināja rīkli. No konjaka es sākumā atteicos, baidījos, ka nenojūdzos, bet aktrise sāka protestēt, lai tik turot visiem līdzi. Tagils ieslēdza magnetofonu, kolosālie grāvēji, es tev saku. Dejojām līdz nemaņai, tad noguruši sagūlāmies cieši cits pie cita uz paklāja kamīna priekšā. Skatījāmies kvēlojošajās oglēs.

Pēc tam es, goda vārds, vairs neko neatceros.

No rīta pamodos, skatos — sveša istaba, pasakains tualetes galds ar trīsda]īgu spoguli, plata gulta, gaiši zila atlasa sega. Sākumā neapjēdzu, kur atrodos. Laikam vakarā biju pārāk daudz ieķērusi. Skatos — man blakus, galvu segā ievīstījis, guļ kāds vīrietis. Tagils. Man karsts pārskrien pār kauliem. Bet Tagilam mati tumši, šim tādi rūsgani. Norauju segu — ārprāts, Ģirts, tas bundzinieks! No mutes plūst degvīna un cigarešu dvaka, taisni nelabi kļūst. Nesapratu, kā šis nokļuvis man blakus.

—  Vai tev nebija bail, ka viņš … ka tu …

—   Ko tu? Sitas pienapuika. Viņš taču bija pilns kā mārks. Es viņu uztriecu kājās, nokāpām pa trepēm lejā. Istabā vienreizējs haoss. Uz grīdas pusizdzertas pudeles un uzkožamie, pie kamīna, paklājā satinušies, guļ topošā aktrise un Egils, nu tas, kas spēlē uz elektroērģelēm. Tagils un pārējie parādījās tikai ap pusdienlaiku, visi tādi putraimaini. Kaut kā salāpījāmies, pastaigājām pa jūras malu, izvēdinājāmies un vakarā braucām mājās. Nu, vai nav kolosāls piedzīvojums? — Sanita iesmējās.

Anna klusēja. Draudzene to pat nepamanīja.

—  Tagils tomēr ir pārāks par visiem. Kā viņš dejo! Un kādas anekdotes stāsta, ģībiens nāk smejoties, — Sanita trieca tālāk.

—   Bet kā tad Baiba? — Anna viņu pārtrauca. — Tu pati teici, ka viņa blenžot uz Tagilu ar iemīlējušās acīm.

—  Tu domā, ka viņa manis dēļ? — Sanita uztraucās. — Kā viņa to uzzināja? Es nevienam neesmu stāstījusi, tikai tev.

Anna paraustīja plecus.

* *

Tajā pēcpusdienā, kad Daumants skaidrojās ar Naikovski un Sanita stāstīja Annai savus piedzīvojumus, Baiba, čokurā sarāvusies un ar mēteli apsegusies, gulēja «Blāzmas» dziedāšanas skolotāja Irbes kabinetā. Lielās acis drudžaini spīdēja, vaigi iekrituši. Roka, kas sniedzās pēc ūdens glāzes, jūtami trīcēja. Bet galva vairs nesāpēja, domas darbojās skaidri.

Pa koridoru, skaļi čalodami, aizskrēja mazie dejotāji. Drīz pēc tam sāka skanēt klavieres un virs griestiem nodipēja viņu solīši.

Pamazām meitene atcerējās, kā te nokļuvusi. Piektdienas vakarā viņa posās uz mēģinājumu, bet patēvs nelaida, esot jāpieskata sasirgušais Rolandiņš. Viņa atbildēja, ka pēc stundas atgriezīsies, ka sestdienas vakarā nozīmīgs koncerts un biedrus nedrīkst apmānīt.

—   Primadonna atradusies! Katru vakaru bizo apkārt! — Naikovskis kliedza. — Ja neklausīsi, atpakaļ vairs nenāc!

—   Tu taču pats esi mājās, un pēc brītiņa pārnāks māte, — Baiba,, ģērbdama mēteli, savaldīgi atbildēja. Tad patēvs piegāja viņai klāt un iesita pa seju..

Kādēļ patēvs mani tā neieredz? Rolandu viņš taču mīl, pat nesoda par pastrādātām palaidnībām. Un māti arī droši vien mīl, kā citādi viņi būtu apprecējušies?

Kas notika tālāk? Galva tāda smaga.

Viņa raudādama skrēja uz klubu. Vestibilā paskatījās spogulī — šausmas, kāds izskats — noraudājusies, izpūrusi, vaigs sarkans. Iegāja tualetes telpā sakopties.

Un tad viņa aiz durvīm dzirdēja to briesmīgo sarunu, kuru atcerēsies visu mūžu.

Tagils: — Sanita, kur Baiba?

Sanita: — Nezinu.

Tagils: — Vai jūs abas kopā neatnācāt?

Sanita: — Nē, patēvs viņu nelaiž.

Tagils: — Velns parāvis! Tieši šodien, koncerta priekšvakarā. Jābrauc pakaļ.

Sanita: — Nav vērts. Baiba pinkšķēdama kaut kur aizskrēja.

Tagils: — Un tu vienaldzīgi noskatījies?

Sanita: — Es nepaspēju…

Tagils: — Ko tu vispār te velcies?

Sanita: — Es nevaru bez tevis. Es tevi mīlu, Tagil.

Tagils: — Ko es ar tādu knīpu iesākšu?

Sanita: — Es mazgāšu tev veļu, vārīšu ēst…

Tagils: — Mums jau pašiem ir sava mājkalpotāja. Izbeidz!

Sanita: — Ļauj kaut vai pa gabaliņu uz tevi paskatīties.

Tagils: — Kas es tev esmu, glezna, vai?

Sanita: — Es zinu, tu esi ieķēries Baibā.

Tagils: — Paldies. Ar mazgadīgām es nepinos. Riskanti. Viņa droši vien vēl spēlējas ar lellēm.

Sanita (skaļi smejot): — Tev taisnība, es reiz pati redzēju. Zini, kā mēs viņu klasē saucam? Par naivo Dievgosniņu.

Tagils: — Un kā tad tevi sauc? Par Neilona princesi? Bet vispār tu esi diezgan formīga. Cik tev gadu?

Sanita: — Sešpadsmit.

Tagils: — Melo. Bet viens pīpis. Rītvakar mums maza saiešana un taisni viena skuķa trūkst. Gribi braukt līdzi?

Sanita: — Kāda runa!

Tagils: — Bet nu ātri teci un sameklē Baibu!

Kad Sanita pavēra tualetes durvis, Baiba paguva iespraukties aizdurvē. Viņu nepamanīja. Aši pieskrējusi pie dziedāšanas skolotāja Irbes kabineta, viņa paņēma atslēgu un ieslēdzās. Raudāja. Aizmiga. Pamodās mazā krēsliņā. Klubs bija kā izmiris. Trīcošiem ceļiem aizvilkās līdz tualetes istabai, pielēja karafi ar ūdeni. Atkal iekrita kā nemaņā. Kādēļ viņa pamodās? Kā lai tagad dzīvo? Nav vairs skaistā sapņa par nākotni, kas pēdējā laikā nesa viņu kā uz spārniem-un palīdzēja pārvarēt visas nepatikšanas. Tagils viņu nemīl! Nebūtu labās balss, Tagils uz viņu pat nepaskatītos. Bet, ja cilvēku mīl, tad mīl viņu visu, nevis tikai seju, augumu vai balsi. Viņai pie Tagila patika viss — viņa rokas ar slaidajiem pirkstiem, kas tik veikli slīd pa klavieru taustiņiem, viņa mīļā seja ar tumšajām acīm un smaidīgo muti, viņa garie mati, kas cirtojās kā meitenei. Kā lai tagad dzīvo? Kā lai iztiek bez dziesmas?

Man visu var ņemt, Tik dziesmu ne Un sapni par Tevi, Kas dvēselē…

Vai tiešām šīs dziesmas sacerētāji ari pārdzīvojuši to pašu, ko viņa? Bet varbūt Tagils tikai izlikās, negribēja parādīt, ka Baiba viņam tuva?

Neviens taču nekliegs par savu mīlestību kā vista par izdētu olu. Protams, kā viņai ātrāk tas neienāca prātā! Un viņa, muļķe, te guļ un raud.

Nekad viņa Tagilam netika teikusi par savām jūtām. Kā gan lai viņa stāstītu par to pirmā, kauns taču. Bet reizēm tā gribējās pieglaust seju pie Tagila pleca un just, ka stipras rokas kā sargādamas apņem viņu. Tagad viņa saņemsies, aizbrauks pie Tagila un visu pateiks. Bet ja nu Tagils viņu nolamā tāpat kā Sanitu? Viņa vairs nav bērns, viņa ir tikpat veca kā Džuljeta, kad tā iemīlēja Romeo.

Pārpinusi bizi un apģērbusi mēteli, Baiba izsteidzās ārā. Vestibilā čaloja glīti saģērbti bērni, atnākuši uz kluba sarīkojumu.

Velnišķīgi gribējās ēst. Baiba saskaitīja kapeikas. Iegājusi tuvējā kafejnīcā, viņa izdzēra tasi kafijas un apēda pāris maizīšu, tad iesēdās trolejbusā un brauca uz staciju.

Bija saulaina maija svētdiena. Ļaudis bariem vien devās ārā no pilsētas. Grāvmalu kārklos kā dzelteni cālēni tupēja pūpoli. Zaļajā zālē mirdzēja pieneņu saulītes. Starp līksmajiem gājējiem arī Baibai kļuva priecīgāks prāts.

Uz Tagila vasarnīcu veda šaura, smilšaina ieliņa. Ļaudis rosījās pa dārziem, raka zemi, kaut ko stādīja. No pērno lapu un drazu kaudzēm stīdza dūmu strūkliņas, oda pēc ceptām desiņām. Cīruļi, kā apreibuši no skaistās dienas, devīgi bārstīja dziesmas.

Trīcošām rokām Baiba vēra dārza vārtiņus. Vienreiz viņa te bija jau iegriezusies pēc notīm, bet tad koki vēl bija kaili un zem krūmiem gulēja palsas sniega kupenas. Tagad akmeņdārzā ziedēja sarkanas tulpes un dzeltenas narcises. Jauns vītoliņš mērca tikko saplaukušos līganos zarus nelielā dīķītī. Forsitiju krūms, piebiris sīkām zelta zvaigznītēm, aizsedza terasi. Uz tās divi skūpstījās.

—   Atnāc vakarā pie manis, — Baiba izdzirda aizsmakušu, bet tik pazīstamu vīrieša balsi, — man vajag tevis, dzirdi, vajag.

Tagils!

Meitene skriešus metās atpakaļ uz vārtiņiem.

—  Ei, kas tur? Pagaidi! — sauca Tagils.

—   Droši vien kāda no tavām pielūdzējām, — atbildēja sievietes balss.

Baiba atjēdzās pludmalē. Jūra dzirkstīja spožajā pavasara saulē. Uz

sola, degunus ar papīra gabaliņiem apsegušas, sauļojās trīs sievietes.

—    Kas tev, meitenīt, noticis, kādēļ tu raudi? — sirmgalvis ar lielu dogu saitē apjautājās. Suns apošņāja Baibas kājas un draudzīgi pavēdināja ar astes strupuli.

Baiba pārvilka ar plaukstu pār seju, tā bija mitra. Caur asarām pasmaidījusi, viņa pagriezās uz jūras pusi. Kaut varētu aizsolot pa mirgojošo saules taciņu, ūdens kā vāks sakļautos virs galvas, un pēc tam nebūtu nekas — ne patēva naida, ne Tagila nodevības, ne viņas pirmās, nelaimīgās mīlestības.

Neciešami sāpēja galva, un ķermeni atkal sāka kratīt drebuļi. Vajadzētu iet mājās, sadzerties aspirīnu un silti sasegties. Bet viņai nebija māju, patēvs viņu bija padzinis.

Klubā notika kārtējais deju vakars. Kontrolieri, pazinuši meiteni, nekā nejautāja un ielaida iekšā. Aizslēgusi Irbes kabineta durvis no iekšpuses, Baiba nogūlās un tūlīt iegrima murgainā miegā.

* * *

Kā dzīvot tālāk? Pamest skolu, iet strādāt un apmesties kopmītnē? Bet viņai vēl nav pases, un tādas labprāt' neviens darbā negrib pieņemt.

Skaļi klauvējieni pie durvīm viņu iztraucēja no pārdomām.

—   Ko tu te dari? — Irbe izbrīnījies jautāja. — Šodien taču nav nodarbības.

Izdzirdis, ka meitene jau trīs dienas slima mitinās klubā, Irbe uztraucās.

—    Tūlīt tu nāksi man līdzi! — viņš pavēlēja.

—   Emmij, — viņš uzrunāja savu sievu, — šī ir mana spējīgākā audzēkne. Iedomājies, patēvs viņu padzinis no mājām. Iedod viņai zāles un noguldi uz dīvāna.

Vecā sieviete, nekā nejautādama, uzklāja guļasvietu un iedeva termometru.

—   Trīsdesmit astoņi un pieci. — Viņa grozīja galvu. — Iedzer zāļu tējiņu ar medu un ieņem šo tableti. Ja rītu nekļūs labāk, izsauksim ārstu.

* * *

No Baibas dienasgrāmatas:

Dzīvoju pie skolotāja Irbes un viņa sievas. Abi vecīši ir ļoti labi un mīļi pret mani. Temperatūras vairs nav, rit iešu uz skolu. Pagaidām Irbite

man neļauj dziedāt, lai es atlabstot.

* * *

—  Baiba, Baibule! — Daumants uzgavilēja, pamanījis meiteni klases durvīs. — Cik labi, ka tu atkal esi pie mums!

Baiba skumji pasmaidīja. Pēdējās dienās pārciestais it kā norobežoja viņu no klasesbiedriem kā ar augstu žogu. Vienā pusē bezrūpīgie pusaudži Marga, Rita, Juris, Jānis, Arnis, Dace, otrā — kur sākās īstā lielā dzīve ar pieauguša cilvēka rūpēm un atbildību — viņa.

—   Kur tu biji pazudusi? — Daumants taujāja. — Mēs visu pilsētu apskrējām, tevi meklēdami. Imants bija pat morgā, brrr, tur gan esot briesmīgi.

—   Lieciet cilvēkam mieru! — Dace aizstāvēja klasesbiedreni. — Vai neredzat, cilvēks tikko kā no slimības gultas.

* * *

No Baibas dienasgrāmatas:

Vakar atnāca mamma. Raudāja, lūdzās, lai eju atpakaļ uz māju. Naikovskis nožēlojot, ka esot man iesitis. Rolandiņš katru dienu taujājot pēc manis.

Ķo lai daru? Šeit pie Irbites viss kā pasakā — pašai sava istabiņa, neko man neļauj darīt, lai tik mācoties. Uz klubu vairs neeju, dziedu tepat. Skolotājs Irbe saka, lai vismaz lidz skolas beigšanai padzīvojot mierīgi pie viņiem. Viņš grib, lai es mācos tālāk mūzikas vidusskolā. Naikovskis droši vien tam nekad nepiekritīs. Vakar piezvanīja Tagils, aicina uz mēģinājumiem. Pagaidām nespēju viņu redzēt.

Reiņa Kadiķa stāvoklis bija smags. Pie viņa nepārtraukti kāds dežurēja. Slimniekam nācās nekustīgi gulēt uz muguras, viņš nedrīkstēja daudz runāt, lai neuztrauktos.

Katru dienu pēc stundām Dvīņi devās uz slimnīcu. Nodaļas ārsti abas meitenes drīz vien pazina.

—   Mēs tikai pateiksim, ka viss kārtībā, ka mēs cītīgi gatavojamies eksāmeniem un gaidām viņu skolā, — Marga lūdzās.

Ārsts tomēr aizliedza slimnieku apmeklēt.

—   Nu tad atļaujiet kaut paskatīties uz viņu pa durvju šķirbiņu, ar roku pamāt.

Arī to neatļāva.

* * *

—  Ko lai ar jums tagad iesāk? — mācību daļas vadītāja norūpējusies jautāja astotajai «b». — Tādam skolotājam kā Reinim Kadiķim atvietotāja neatrast.

—   Mums nevajag atvietotāja, — Zaiga atbildēja visas klases vārdā. — Latviešu valodā palikusi tikai atkārtošana, un to mēs veiksim paši.

—  Varbūt tu to spēsi un vēl daži, kas labi mācās, bet kā būs ar sliņķiem?

—   Sliņķu nebūs. Mēs visi savam klases audzinātājam apsolījām pabeigt skolu un vārdu turēsim.

Un viņi patiešām vārdu turēja.

—   Kaut ko tādu es vēl neesmu redzējusi, — mācību daļas vadītāja skolotāju istabā brīnījās. — Blakus tāfelei viņi piesprauduši lielu skolotāja Kadiķa ģīmetni. To droši vien zīmējis Pētersons. Uz skolotāja galda baltas papīra zīmītes, tām otrā pusē skolēnu vārdi. Zaiga Zīle paņem lapiņu, izsauc atbildēt, pēc tam visi kolektīvi liek atzīmi, pie tam ļoti stingri un objektīvi.

* • *

Skolas medmāsa krustmāte Milda katru brīvu brīdi centās pavadīt pie Reiņa Kadiķa, Viņa stāstīja par skolu, slavēja astoto «b». Skolotāji nevarot vien nobrīnīties, kā viņi mainījušies uz labo pusi.

—   Vai tiešām man vajadzēja saslimt, lai viņi sāktu mācīties? — Reinis Kadiķis skumji pajokoja. — Milda, man pie tevis viens lūgums. Nākamreiz, kad tu nāksi, paņem līdzi Daumantu Pētersonu.

—  Vai to garo slīmestu ar pinkainajiem matiem?

—  To pašu.

—   Tu taču zini, ka tev stingri aizliegts uztraukties. Un no tā drais- kuja visu ko var sagaidīt.

—  Būs labi. Atved jau rīt pat.

—   Daumant, skolotājs Kadiķis grib tevi redzēt, — medmāsa nākamā dienā, klases durvis pavērusi, sauca.

—   Ķīmijas stunda paputēs, — Daumants klusībā nopriecājās un veicīgi izmetās ārā no klases.

«Kādēļ skolotājs aicina tieši mani,» Daumants, soļodams blakus krustmātei Mildai, prātoja. Pēdējā laikā viņš neko graujošu nebija nodarījis, arī atzīmes normālas.

—   Tu tikai nestāsti neko sliktu, labu vien, labu vien, — medmāsa jau kuro reizi piekodināja. — Vai dzirdi? Un, ja viņš prasa par to meiteni, kas pazuda, saki, ka ir jau atradusies. Man viņš netic, domā, ka es tīšām mānos. Tikai īsu brītiņu, dzirdi, — viņa vēl piekodināja, iebīdīdama zēnu palātā.

Reinis Kadiķis, pussēdus spilvenos atlaidies, vārgi pasmaidīja. Daumantam kā akmens novēlās no sirds. Skolotājs gribēja zināt visu par klasi. Daumants sīki izstāstīja, kā viņi atkārto latviešu valodu, cik stingra ir klase atzīmju likšanā, stingrāka pat par pašu skolotāju, ka mācību daļas vadītāja sākumā šīs atzīmes negribēja ņemt vērā, bet vēlāk piekāpās.

—  Mēs visi gaidām jūs uz eksāmenu laiku skolā.

—   Man jau pašam arī gribētos, bet ārsti teic, ka vismaz vēl pāris mēnešu būšot jānoguļ slimnīcā. Daumant, tavs tēvs reiz man izglāba dzīvību, bet pats tādēļ zaudēja roku. Visu mūžu jūtos viņam parādnieks. Kas zina, vai mums vēl kādreiz iznāks satikties. Tavam tēvam es vairs nespēju palīdzēt, bet tev man jāapsola, nē, jāapzvēr, ka darīsi visu, lai sekmīgi pabeigtu mācības un iestātos mākslas vidusskolā. — Skolotājs runāja lēni, ar grūtībām, brīdi pa brīdim sakopojot spēkus.

Daumantam pārskrēja saltas tirpas pār muguru.

—   Es apzvēru, — viņš tik tikko dzirdami teica. — Tēvs sūta jums sveicienus. Kopš tās reizes, kad jūs bijāt pie mums, viņš vairs nedzer un netrokšņo.

—  Un vēl es gribu tev teikt… mājās uz mana galda ir bieza mape — mūsu partizānu vienības vēsture. Man tā ir arī neizdevās to pabeigt. Lai tavs tēvs sameklē mūsu vienības komandieri Bērziņu un nodod to viņam.

—  Lūdzu, skolotāj, lai paliek, jūs vēl pats to pabeigsiet.

—   Krustmāte Milda man stāstīja, ka Baiba atradusies. Nepametiet viņu tagad vienu. Viņai ļoti vajadzīga jūsu draudzība un atbalsts. Bet nu ej. Esi laimīgs, manu zēn!

—   Līdz nākamai reizei! — Daumants ar varu piespieda sevi pasmaidīt. Tas ar dzeltenīgo seju un dziļajām ciešanu rievām ap muti itin kā vairs nebija viņu skolotājs, bet gluži cits — svešs cilvēks.

* * *

—  Mūsu audzinātājam slikti, — Daumants otrā dienā paziņoja klasei.

—   Es zinu, jūs mani vainojat viņa slimībā, — Baiba klusi sacīja.

—  Nepļāpā niekus! — Klāvs viņu pārtrauca. — Tikpat vainīga ir Sanita. Ieskrien klasē un bļauj kā negudra: «Baiba pazudusi, laikam izdarījusi pašnāvību!» Visi zināja, ka skolotājam slima sirds, ka viņu nedrīkst uztraukt.

—   Ceturtdienas pēcpusdienas ir manas. — Daumants izņēma portfeli no Baibas rokas.

Nekā neredzošām acīm Baiba pavērās solabiedrā, tad, itin kā kaunē- damās no savām domām, spēji nosarka.

—   Iegriezīsimies parkā, — Daumants ieminējās. Baiba klusēdama pamāja ar galvu.

Ziedēja kastaņas. Blaumaņa pieminekļa priekšā klājās spilgts tulpju paklājs. Leduskalniņš, no kura Baiba un Tagils tajā pasakainajā ziemas naktī slidinājās, stāvēja tukšs un aizmirsts.

—  Lūk, arī mūsu soliņš! — Daumants novilka Baibu sev blakus.

—  Mūsu?.

—  Vai neatceries? Seit mēs pirms mēneša sēdējām, tad, kad ņogranda pirmais pavasara pērkons.

—   Man šķiet, ka tas noticis sen, sen, — Baiba domīgi teica. — Tad mēs vēl bijām bērni.

—  Ari es šajā laikā esmu kļuvis par tūkstoš gadiem vecāks.

—- Tu? — Baiba vērīgāk paskatījās solabiedrā. — Kas tad tev?

—   Vai tiešām tu nekā nesaproti? — Daumants sarūgtināts sacīja. •— Man tev tas jāpasaka …

—  Nevajag.

—   Tevis dēļ esmu ar mieru darīt visu — zubrīties, iestāties mākslas skolā … Smieklīgi, vai ne?

—   Nav smieklīgi, — Baiba klusi teica. — Apsolu, ka mēs vienmēr paliksim labi draugi, lai kas ar mums dzīvē notiktu. — Viņa ielika savu šauro plaukstu Daumanta platajā un juta, ka tā notrīc.

Daumants cieši saspieda meitenes roku un palaida to vaļā. — Paldies par to pašu.

Kādēļ Daumanta vietā nav Tagils, Baibai ienāca prātā. Ja viņš te sēdētu blakus un teiktu tos pašus vārdus, vai viņa būtu laimīga? Pēc visa tā, kas noticis? Dzidra asara noripoja pār meitenes vaigu.

—  Tev grūti?

—  Nē, — Baiba pasmaidīja caur asarām. — Tagad vairs ne.

—  Vai es spētu tev kaut kā palīdzēt?

—  Nē, man pašai jātiek skaidrībā.

Brīdi abi sēdēja blakām uz soliņa un domāja katrs savu domu.

Šķiet, viņa beidzot sapratusi, kas Tagils par putnu,-prātoja Daumants. Kā viņa pārdzīvo. Cik tas ir muļķīgi — sēdēt blakus tuvam cilvēkam, ar katru nervu šķiedru sajust, kā tas cieš, un nekā nespēt darīt viņa labā. Daumants savilka rokas dūrēs. Varbūt sadauzīt tam brunču medniekam viņa glīto fizionomiju?

Dzīve nav pasaka, Baiba smagi nopūtās. Nav labās, mīļās Laimas,, kas pārvērstu nabaga Pelnrušķīti skaistā princesē. Nav arī prinča, kas bārenīti celtu karalienes godā. Tagils nekad nav teicis, ka viņu mīl. Iznāk, ka viņa pati visu izdomājusi. Tagilam viņa ir bijusi vienīgi mūzikas instruments, soliste. No šīs atziņas Baiba brīdi pat apstulba — tik negaidīta tā šķita.

—  Jāiet mājās. — Baiba piecēlās. — Mājās? Man pat to vairs nav, — viņa rūgti iesmējās.

—  Nāc, dzīvo pie mums, — Daumants aicināja. — Nekādi plašie apartamenti jau mums nav, bet māsas istabā vieta atradīsies.

—  Paldies, Daumant, tu esi īsts draugs. Bet man pie Irbēm patiešām nav slikti.

Garajā starpbrīdī astotās «b» meitenes sēdēja skolas pagalmā zem ziedoša ievu krūma.

—    Starp mums, meitenēm, runājot, Baiba ir baigi aptaurētā, — Sanita klāstīja. — Tagilam tās stulbās dievgosniņas dēļ viss sagājis grīstē. Viņš pieteicis savu ansambli konkursā «Liepājas Dzintars», bet tagad bez Baibas viss pajūk. Ja man būtu tāda balss… — Sanita gandrīz vai raudāja aiz niknuma.

—   Ja tantei būtu riteņi… — Arnis Līcis, nemanot piezadzies, ķircināja. ;

—   Kraties veiklāk prom! — Anna dusmīgi uzkliedza Arnim. — Nav ko noklausīties. Pastāsti — kas tur īsti notika?

—   Vakar pēcpusdienā man piezvanīja Tagils, lai es steidzīgi atnākot uz klubu. Kas man, es aizgāju arī. Skatos — visi puiši sēd tādi sašļukuši. Tagils teica, ka man esot jāparunā ar Baibu, lai viņa atgriežoties ansamblī, citādi šiem vakars.

—   Kādēļ tad viņš pats to nedarīja? — Dace painteresējās.

—  Baiba viņu negrib ne redzēt, ne dzirdēt, saprotiet.

—   Varbūt tas donžuāns mūsu Baibai ko nodarījis? — Marga iemi- tnējās.

—   Kas par niekiem! — Sanita iesmējās. — Briesmīgi gan Tagilam tādas zostiņas vajadzīgas. Baiba droši vien iedomājusies, ka Tagils viņā ieķēries, un nu, kad atklājusies patiesība, psiho.

—  Un ko tu pati? —- Anna nenoturējās.

—   Tas ir pavisam kas cits. — Sanita aizvainoti saknieba lūpas.

—   Ja mīlestības dēļ tā jācieš, tad paldies par kūkām, — es labāk 'iztikšu bez tās, — Marga teica.

—  Nekā tu, Marga, nesaproti. — Dace nopūtās.

—  Stāsti, kas notika tālāk, — Anna mudināja Sanitu.

—   Aizgāju pie Baibas. Ierāpusies milzīgā klubkrēslā, viņa mācījās. Irbes viesistaba liela kā zāle, klavieres, palma, gleznas pie sienām. Vis- ipār šiki. Baiba vaicāja, vai Tagils mani esot sūtījis pie viņas, un blenza ar saviem acu prožektoriem tieši man virsū. «Puiši nesaprot, kas noticis,» es atbildēju. Un tad Baiba paziņoja kaut ko superstulbu — viņa īpašreiz nespējot Tagilu redzēt, viņai tas šķietot netīrs. Tagils, kurš divreiz dienā maina kreklu, netīrs! Vai jūs, meitenes, to spējat saprast? Es, -goda vārds, nē.

—   Tu, Sanita, ar dzelzs zābakiem bradā pa citu sirdīm, bet neapjēdz, *ka Tagils nemaz nav tāds eņģelis, — Dace viņu pārtrauca. — Un tagad apklusti — Baiba nāk.

No Baibas dienasgrāmatas:

Timekļa sārta Ir mīlas dvēsele,

Irst, tikko skārta-

(Rainis)

Beigas

SATURS

1.nodaļa. Ja man būtu burvju vara

2.nodaļa. Daumants «glābj» klasi

3.nodaļa. Romeo un Džuljeta

4.nodaļa. Divkauja jeb Monteki pret Kapuleti

5.nodaļa. «Baiba, tevis dēļ es…

6.nodaļa. Dzimšanas diena kvadrātā

7 . nodaļa «BUTTERFLY, BUTTERFLY»

8.nodaļa. Karnevāls ar pārsteigumiem

9.nodaļa. «Presto» — tas nozīmē «ātri»

11. nodaļa VAI TU DRĪKSTI KĻŪT PAR KOMJAUNIETI, DAUMANT?

11.nodaļa. Vai tu drīksti kļūt par komjaunieti, Daumant?

12.nodaļa. Nekā graujoša taču nebija!

Vidēja skolas vecuma bērniem

Zenta Ergle

STARP MUMS, MEITENEM, RUNĀJOT . . .

Redaktors I. Linlņš. Mākslinieciskais redaktors A. Sprudžs. Tehniskā redaktore

S. Mazvērsīte. Korektore M. Tirzīte. Nodota salikšanai 20. 03. 84. Parakstīta iespiešanai 26. 07. 84. Formāts 70X90/16. Tipogrāfijas papīrs N° 2. Literatūras garnitūra. Augstspiedums. 9,36 uzsk. iespiedi.; 12,28 uzsk. krāsu nov.; 8,28 izdevn. 1. Metiens 50 000 eks. Pašūt. Ks 402-1. Cena 45 kap. Izdevniecība «Liesma», 226047 Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. N° 185/ 31843/B-828. Iespiesta Latvijas PSR Valsts izdevniecību, poligrāfijas un gramatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfija «Ciņa», 226011 Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40. Vāks iespiests Rīgas Paraugtipogrāfija, 226004 Rīgā, Vienības gatvē 11.

Ērgle Z.

Er 340 Starp mums, meitenēm, runājot… : Stāsts / Māksi. E. Ozoliņš. — 2. izd. R.: Liesma, 1984. — 127 lpp., il.

ZENTA ĒRGLE

Bez piecām minūtēm pieauguši

Stāsts

Stāstā attēlotās personas, darbības vietas un laiks — izdomāti.

ZENTA ĒRGLE

Bez piecām minūtēm pieauguši

1 . nodaļa izvĒle

Smagās skolas durvis aizvērās. Izlaiduma balle bija beigusies.

Astotajai «b» vēl negribējās šķirties. Kopējie pārdzīvojumi, audzinātāja slimiba, atgadījums ar Baibu, gatavošanās eksāmeniem viņus bija saliedējuši par draudzīgu saimi.

—    Šeit, skolas priekšā, zvēram, ka pirmajā septembrī visi atkal satiksimies un tad jau būsim devītā «b», — Pēteris skaļi sauca.

—   Zvēram, zvēram, zvēram!

Neviens nepamanīja, ka Klāvs, Dace un Jānis, saukts par Profesoru, klusēja.

—   Uzmanību, uzmanību! Tūlīt jūs būsiet liecinieki tam, kā izšķiras cilvēka liktenis. Ja ģerbonis, tad es ar jums, ja cipars…

—   Ko tad?

—   Tas ir mans noslēpums.

Uz mākslas skolu, domā, mēs nezinām.

Uz asfalta gulēja cipars.

—   Neesi muļķis, vecīt! — Imants iebukņīja draugam sānos. — Nav jau viduslaiki, kad ar visādām burvestībām centās izzināt nākotni.

—   Ejam uz slimnīcu pie skolotāja Kadiķa!

—   Ejam!

* * *

Skolotājs Reinis Kadiķis atvēra acis. Trula sāpe krūtīs atbalsoja katru elpas vilcienu. Kur viņš atradās? Balti griesti. Vējš šūpoja vaļējā loga plānos aizkarus. Ārā skaļi čiepstēja zvirbuļi. Cieši līdzās gultai, galvu uz naktsgaldiņa uzlikusi, snauda kāda sieviete. Skolas medmāsa Milda? Kādēļ viņa šeit? Pamazām apziņa noskaidrojās — otrais infarkts, slimnīca, operācija. Cik ilgi viņš nogulējis nemaņā — dienu, divas, varbūt vairāk?

Kā melns mākonis uzbrāzās drūmas domas. Ārsts teica: par skolotāja darbu lai pat nesapņojot. Viņš to pats ar prātu saprot. Skolotājam ar jauniešiem jāiet kopsolī. Un, ja to vairs nespēj, tad…

Skola bija viņa mājas, viņa ģimene. Kā lai iztiek bez bērniem, bez viņu zinātkārajām acīm, bez tās īpašās atmosfēras, kas valda tikai skolā un neļauj novecot arī skolotājam? Vienam pašam savas istabas četrās sienās — dienu pēc dienas, gadu pēc gada. Visu mūžu viņš ir bijis devējs, juties esam nepieciešams, vajadzīgs saviem audzēkņiem.

Pa ielu dārdēdamas brauca smagās mašīnas, aizšvīkstēja trolejbusi. Pilsēta modās jaunai darba dienai. Vienīgi viņam nebija, kur steigties.

Pēkšņi, pārskanēdama ielas trokšņus un zvirbuļu čiepstēšanu, augšup cēlās dziesma. Tie taču ir manējie! Lūk, Baibas skanīgais soprāns, Pētera tenors. Daumants, kā vienmēr, vilka nepareizi, bet toties ļoti skaļi.

Logā parādījās Klāva šķelmīgā seja. Uz grīdas izkaisījās rozes, neļķes, kallas, ceriņi, peonijas.

—   Negudrais! Uzrāpies pa notekcauruli. Tūliņ kāp zemē, dzirdi! Nositīsies!

Slimniekam šķita, ka viņš sauc skaļā balsī, bet Klāvs dzirdēja vienīgi vārgus čukstus. Reinis Kadiķis pūlējās piecelties.

—   Guli mierīgi un nekusties! — medmāsa Milda pavēlēja. — Pats zini, ka nedrīksti uztraukties.

Viņa piegāja pie loga.

—   Drī-zu iz-ve-se-ļo-ša-nos! — astotā «b» korī skandēja.

—   Tieši no izlaiduma balles pie tevis, Reini. Un tu vēl burkšķi, ka neesot nevienam vajadzīgs. — Milda paslepšus noslaucīja aizkustinājuma asaras. — Meitenes baltās kleitās, zēni tumšos uzvalkos, saposušies kā uz kāzām.

—   Ko kliedz, ko bļaustās! — nez no kurienes uzradies, ūsains večuks rājās. — Vai neredz, ka slimnieki vēl guļ. Iūliņās marš prom!

❖ ❖

—   Nāc, es tevi pavadīšu! — Daumants paņēma Baibu zem rokas. Abi klusēdami nogriezās pa celiņu, pa kuru tik bieži skolas laikā bija gājuši.

—   Brūte un brūtgāns, — Imants nicinoši nosauca pakaļ.

—   Un tev slcauž? — Tas bija Pēteris. — Nāc, Dace, mums pa ceļam.

Pa kanālu peldēja gulbju saime, strūklaka saules staros šķieda mirgojošas lāses.

—   Dzirdi — lakstīgala! — Baiba apstājās.

Patiešām — pašā pilsētas centrā no ziedoša ceriņu krūma skanēja treļļi un svilpošana, pogāšana un vīterošana.

«Rīt es viņu vairs neredzēšu un parīt ne, un aizparīt…» Daumants sadrūmis prātoja.

«Daumanta pietrūks,» Baiba, pati par sevi izbrīnījusies, klusībā atzinās. «Kopā ar viņu nav jāizliekas, varu teikt, ko patiešām domāju.»

—   Nemēģini palaisties slinkumā, — viņa piekodināja. — Lietišķajos būs milzīgs konkurss. Zīmē katru dienu. Un atkārto gramatiku. Gribi, es pati tev atprasīšu.

—   Darīšu visu, ko mana karaliene pavēl.

Daumants ceremoniāli nometās uz viena ceļa un nolieca galvu. Viņam gribējās skaļi uzgavilēt no prieka. Tas nozīmē, ka viņi satiksies arī brīvdienās.

—   Neāksties, es runāju nopietni.

—   Es ari.

Pie mājas, kur Baiba bija piedzimusi un uzaugusi, abi apstājās. Vecāku un Ro- landiņa istabu logi bija atvērti. Visi vēl gulēja. Brīdi pastāvējusi, meitene nopūtās un gāja tālāk.

Irbes dzīvoja namā, kas gadsimta sākumā bija viens no greznākajiem pilsētā. Pie durvīm ienācējus sagaidīja divi akmens lauvas nedzīvām acīm un apdauzītiem purniem. Pieliektām galvām un mugurām kariatīdes turēja stiklotu verandu. Balkons virs tās bija pārvērsts par mazu, ziedošu dārzu. Irbes māte pašreiz laistīja puķes.

—   Nāc, bērniņ, augšā, mēs jau tevi sen gaidām, — viņa sauca.

«Pati pirmā virsotne manā dzīvē sasniegta,» Baiba prātoja, saudzīgi izklādama balto izlaiduma kleitu uz krēsla blakus guļvietai. «Kas būs tālāk?»

—   Meitenei uz rudeni vajadzētu jaunas kurpes, bet man knapi iznāk uzturam. Ko iesāksim?

—  Jāapprasās pa klubiem, varbūt kādam vajag koncertmeistara. Tagad ansamblīši aug kā sēnes lietū.

—   1 nedomā! Ar tavu sirdi… Tad jau labāk es noadīšu pāris jaku. Esot tāds uzņēmums «Daiļrade», kur pieņemot darbus no rokdarbniekiem.

—  Vai tev prāts, māt, ar tavām acīm? Labāk pārdosim kādu gleznu. Par šo Rozen- tālu dabūsim krietnu summu. Tikpat kapā līdzi nepaņemsim.

—   Meistars pats to uzdāvināja manai mātei.

Nopūta.

—   Dzīvs cilvēks vairāk vērts nekā atmiņas.

Iegrimusi mīkstajā klubkrēslā, Baiba sēdēja kā sastingusi. No abiem sirmgalvjiem viņu šķīra tikai palmas kuplā lapotne.

—   Varbūt Purvīša «Ziedošās ābeles»?

—   To mēs nopirkām desmitajā kāzu dienā, atceries?

—   Vai tu esi pārliecināts, ka no Baibas iznāks laba dziedātāja?

—   Patiešām laba dziedātāja ar spēcīgu balsi un plašu diapazonu ir reta parādība. Tāda bija Milda Brehmane-Štengele. Atceries Vāgneru. Viņa dziedāja Elizabeti, es — Tanheizeru. Nu jau viņa mirusi. Nē, Baiba nekad nebūs operdziedātāja. Varbūt estrādes soliste. Tur mikrofoni, visādi pastiprinātāji. Baibai ir piemīlīgs lirisks soprā- niņš. Ja viņa krietni pastrādātu… un ja tiktu vaļā no pārliecīgās kautrības, kas meiteni sasaista, — Irbe nopūtās. — Tādu kā viņa ir daudz.

—   Es Baibu esmu iemīlējusi kā pašas bērnu, — Irbes māte atzinās.

—   Es arī. Tu te, bērniņ? — večuks satrūkās. — Mēs domājām, ka tevis nav mājās.

—   Biju aizsnaudusies. — Baiba izlikās nule pamodusies.

—   Iesim, mat, uz virtuvi. Laiks vārīt kafiju.

Baiba palika istabā viena. Pēcpusdienas saule apspīdēja palmu lapas, ziedošās violetās begonijas, rožainās petūnijas un sarkanās vecmodīgās fuksijas. Lāga vecenīte ar puķēm sarunājās kā ar dzīvām un aizkustinoši par tām rūpējās. — Visa dzīvā radība mīl mūziku. Arī puķītes. Tādēļ viņas tik krāšņi zied, ka pie mums katru dienu skan dziesmas. Es pati lasīju grāmatā. Augi pat jūtot to, vai cilvēkiem, kas tiem līdzās, ir labs vai slikts noskaņojums.

Ārēji nekas nebija mainījies. No sienām uz meiteni raudzījās vecmeistaru gleznas. Istabas kaktā vecmodīgs pulkstenis skaitīja sekundes. Bet bija sabrukusi viņas nākotnes sapņu pils.

Paķērusi priekšnamā fukšo veļas grozu, Baiba skrēja pa trepēm augšā uz bēniņiem.

Vecā, nez no kuriem laikiem bēniņos pamestā dīvāna atsperes žēli nodžinkstēja. Baiba ļāva vaļu asarām. «Nekad es nebūšu Edīte Piafa vai Mireija Matjē. Tas sapnis ir izsapņots. Kā dzīvot bez sapņa?»

Logu ailēs klusi dūdoja baloži. Caurvējā kā dzīvi kustējās Irbes mātes garie, vecmodīgie naktskrekli, baltie smalklina palagi, spilvendrānas.

«Bet ja nu Irbīte kļūdās?» uz brīdi paspīdēja niecīgs cerību stariņš. «Tagils apgalvoja, ka es… Nav ko pašai sevi apmānīt. Tagilam labākas nebija, tādēļ viņš bārstījās ar komplimentiem, skaidrs. Pamest mūziku tagad, kad esmu spērusi pirmos soļus tās pasakainajā valstībā? Sirdij tuvo Dārziņu? Šūbertu? Grīgu? Pamest dziesmas, kas man devušas tik daudz prieka?

Kaut kas jāizdomā. Lāga vecīši manis dēļ grib pārdot iemīļotās gleznas. To nedrīkst pieļaut. Jāatgriežas atpakaļ pie mātes un patēva. Bet negribas, ai, kā negribas.»

—   Kādēļ? Vai mēs tev ko nodarījām pāri? — Uzzinājusi par meitenes lēmumu, Irbes māte apraudājās.

—   Man pie jums bija tik labi kā nekur, bet māte viena netiek galā ar saimniecību un Rolandiņu.

Tā bija patiesība. Kad sieva strādāja otrajā maiņā, Naikovskim pašam nācās iet uz bērnudārzu pēc dēla. Istabas stāvēja neslaucītas, virtuvē krājās netīru trauku grēdas.

—   Māja kā cūku kūts, — Naikovskis rūca.

—   Man nav simt roku. Ņem pats un piekop! — Baibas māte saskaitās.

Naikovskis izbrīnījies paskatījās sievā, kaut ko tādu viņa uzdrošinājās pateikt

pirmo reizi.

—   Citi vīri atnes no veikaliem gan maizi, gan pārējos produktus, — sieva vēl nevarēja norimties.

—   Uz to tu neceri. Sieviešu darbus es nedarīšu.

Naikovsku ģimenei ļoti trūka Baibas čaklo roku.

—   Baiba mājās! Baiba pārnāca, — Rolandiņš kādu pēcpusdienu priecīgi paziņoja tēvam. — Viņa vairs neies projām.

Naikovskis pārsteigts apstājās. Bālā, iebiedētā radījuma vietā, kas kādreiz drebēja no bargā skatiena vien, viņa priekšā stāvēja skaista jauniete un mierīgi vērās ar savām lielajām acīm patēvam tieši virsū.

—   Nu, nu, nedusmo vairs, — Naikovskis samulsis taisnojās. — Es toreiz nedaudz pārsteidzos.

kokvilnas kleitiņā, ar iepirkumu tīkliņu rokās stāvēja un aizsapņojusies vēroja izstādītos modeļus.

—   Lēti, ērti, eleganti, vai ne? — Tā bija viņas kādreizējā klasesbiedrene Dace Ēr- gle. — Cik jauki, ka tevi satiku, — viņa čaloja. — Es pašreiz briesmīgi raujos. Priekšpusdienās strādāju tepat iModes namā mammas nodaļā, bet pēcpusdienās palīdzu vecmammai, tu jau zini, cik mūsējo daudz. Kamēr visu sapērk, pagatavo ēdienu, šausmas, kāda noņemšanās. Vai tu kādu no klases esi satikusi?

—   Vienīgi Daumantu, — Baiba atbildēja un piesarka. — Es viņam piepalīdzu sagatavot latviešu valodu. Pati zini, kāds viņš slaists. Uz rozentāliešiem nav ko cerēt, tur devītajā klasē tikai divas brīvas vietas un tās pašas jau aizrunātas. Arī lietišķajos katru gadu baigais konkurss. Paklau, vai šādu sarafānu uzšūt grūti? — viņa spēji pārmainīja sarunu tematu.

—   Pēc pasūtījumiem nāvīga rinda. Tu gribi sev, ja? Tad atstiep drēbi un par abām uzrausim, — Dace piedāvājās.

—   Bet es protu tikai pa taisno.

—   Tas nekas, es pamācīšu.

Baiba vēl nenojauta, cik ļoti šī nejaušā satikšanās ar klasesbiedreni pārvērtīs viņas turpmāko dzīvi.

* * *

Daces māte vēroja abu meiteņu rosīšanos, bet neiejaucās — lai pašas tiek galā. Vispirms Dace no papīra izgatavoja piegrieztni, sadalīja audumu, sadiedza, piemērīja.

—   Kā tev šķiet, vai viss kārtībā? — viņa palūdza māti pārbaudīt.

—   Ikviens cilvēks ir savdabīga pasaule, — māte, šo to pielabodama, sacīja. — Arī apģērbam, īpaši sievietēm, vajadzētu būt savam, atšķirīgam no citiem kaut vai ar kādu sīkumu, lakatiņu, rotājumu. Šādu kleitiņu ir tūkstošiem, bet tu, Baiba, uzšuj uz krūšu kabatiņas savu monogrammu un būsi citāda.

—   Sānu vīles sašuj pati, — Dace atvēlēja.

—   Bet ja nu man nepadodas?

—   Tad izārdīsi un sāksi no jauna.

Drebošu sirdt un trīcošām rokām Baiba piesēdās pie šujmašīnas. Tā bija ar motoru, pavisam citāda nekā mātes vecā, ar roku darbināmā.

—   Pirmajai reizei kolosāli, — Dace paslavēja. — Tev ir ķēriens.

Baiba no prieka nosarka.

—   Man, tāpat kā mammai, patīk šūt, — Dace atzinās, — tādēļ es mācīšos profesionāli tehniskajā skolā par šuvēju, bet pēc tam iešu strādāt uz Modes namu — turpat, kur mana mamma.

—    Vai tev prāts? Uz šīm, nu, profesionāli tehniskajām taču iet tikai tādi, kas vidusskolā nevar noturēties, slikti mācās, nu, visādi paklīdeni.

—    Kas tev sastāstījis tādas muļķības? Šuvēju skolā lielāks konkurss nekā uz mediķiem.

Brīdi abas meitenes klusēdamas cītīgi strādāja.

—   Bet ja nu tu pēkšņi atjēdzies, ka šūšana nav tavs īstais aicinājums?

—   Muļķīt, profesionāli tehniskās vidusskolas beigušie var iestāties jebkurā augstskolā.

Veselu mēnesi Baiba prātoja un pārlika, mocījās neziņā, ko iesākt — turpināt mācības vecajā skolā vai iet uz profesionāli tehnisko. Visbriesmīgākās bija šaubas, tās nedeva miera ne dienu, ne nakti. Negribējās ne ēst, ne gulēt. Mājas darbi slīdēja no rokām ārā.

—   Kas ar tevi? — māte bažījās. — Vai tik neesi slima?

—   Tā vien raugies, siev, ka nenokļūstam pirms laika vectēva un vecmāmiņas godā, — patēvs, nopētījis Baibas augumu, noņirdzās.

Baiba ātri izskrēja no istabas.

* * *

No Baibas dienasgrāmatas:

«Kā iedomājos par dziedāšanu, tā gribas ielīst tumšā kaktā un gaudot kā slimam sunim. Koncerti. Aplausi. Ziedi. Muļķe gatavā, Allas Pugačovas slavas sa- kārojies. Laba šuvēja tūkstoškārt vērtīgāka nekā viduvēja dziedātāja. Bet ja nu Irbe kļūdās?Muslimam Magomajevam pat slaveni profesori apgalvojuši, ka viņam neesot balss. Un kas notika patiesībā? Muslima samtaino baritonu tagad pazīst visā zemē.

Kam lai jautā padomu?»

* * *

Reinis Kadiķis nespēja pierast pie jaunās dzīves ar neskaitāmiem ārsta aizliegumiem — nesmēķēt, nelietot alkoholu, nesteigties, neuztraukties, nepārstrādāties…

Pensionārs. Norakstīts kā veca, nederīga mēbele. Turpat blakus dīvānam uz grāmatplaukta trīsdesmit divas mapes, katram audzēknim sava, no pirmās līdz astotajai klasei. Pēdējais izlaidums, vairāk nebūs. Nekad vairs neskanēs skolas zvans, aicinot uz stundu. Atlicis vēl pēdējais zvans — uz dusas vietu.

Kadiķis kāvās ar drūmām domām un vientulības sajūtu. Viņa audzēkņi, laimīgi, ka tikuši vaļā no mācībām, bija izklīduši kur kurais.

Šad tad uz īsu brīdi ieskrēja angļu valodas skolotāja Mādžorija Šīpa, pačivināja un, pametusi aiz sevis dārgu franču smaržu mākoni, aizdipināja ar savām smailpa- pēžu kurpītēm.

—   Angliete bijusi, — medmāsa Milda, paostījusi gaisu, ik reizes nemaldīgi konstatēja. — Runā, ka braukšot uz Angliju papildināties, rakstot disertāciju.

Drīz pēc pāfiTākšanas no slimnīcas atnāca Daumants ar tēvu.

—   Atnesām tev darbu. — Mārtiņš Pētersons uzlika uz galda pabiezo, skolotājam tik pazīstamo saini. — Nu tev būs gana laika pastrādāt. Tikai nepārraujies.

—   Nemaz nezinu, vai vērts.

—   Kas tā par valodu! Mūsu kritušo biedru dēļ un arī vēl dzīvo.

—   Daudz kas izgaisis no atmiņas, — Kadiķis atrunājās.

—   Sanāksim kopā, pa visiem atcerēsimies.

* * *

Iegrimis darbā, Reinis Kadiķis sākumā nedzirdēja kluso klauvējienu pie durvīm.

—   Tu, Baibiņ? Cik jauki! — vecais vīrs no tiesas priecājās. — Varbūt vēlies tēju?

—   Paldies, skolotāj, nevajag.

Roka, kas sniedza konfekšu trauku, viegli drebēja, bet acis raudzījās gluži jauneklīgi, daudz priecīgāk nekā pirms operācijas.

—   Es gribēju, man… — Baiba stostījās. — Skolotāj, vai jums nevajag ko palīdzēt?

Skolotājs uzmanīgāk paskatījās uz Baibu. Lielajās acīs viņš izlasīja gan neziņu,

gan lūgumu pēc palīdzības.

—   Paldies, bērns. Krustmāte Milda katru dienu mani apciemo. Nemaz nezinu, kā bez viņas iztiktu.

—   Tad jau gan. — Baiba piecēlās. — Es nu iešu.

—   Nekur tevi nelaidīšu. Stāsti, kas uz sirds. Vai patēvs dara pāri?

—   Nē, — Baiba papurināja galvu. — Skolotāj, es nezinu, kur mācīties tālāk. — Un viņa izstāstīja par savām šaubām. Kļuva vieglāk. — Kā jūs teiksiet, tā es darīšu.

Reinis Kadiķis krietnu brīdi klusēja. Ko lai viņš saka? Un vai viņam vispār ir tiesības iejaukties šī piecpadsmitgadīgā bērna liktenī? Šuvēju skola pēc trim gadiem dotu ne vien vidējo izglītību, bet arī patstāvību, neatkarību no patēva un mātes. Bet ja nu izrādās, ka šuvējas amats meitenei nepatīk? Ir briesmīgi visu mūžu strādāt darbu, kurš nav sirdij tuvs. No otras puses, vidusskolā viņa varētu atlicināt vairāk laika iemīļotajai mūzikai, dziedāšanai, klavierspēlei.

—   Profesionāli tehniskā skola, kuru tu pieminēji, ir viena no vislabākajām, — Kadiķis turpināja iesākto domu skaļā balsī. — Zaudēt tu neko nezaudēsi. Un īsts talants vienmēr izlauzīs sev ceļu, ja vien būs stipra, neatlaidīga griba. Es zinu, tu ceri, ka es pateikšu, ko tev darīt. Bet man nav tādu tiesību. Mēs abi kopā varam pamatīgi apsvērt visus «par» un «pret», bet jāizšķiras būs tev pašai. Man kādreiz citas izejas nebija, kā pa dienu strādāt, bet vakaros un naktīs mācīties. Bet tagad jau nav vairs tie laiki.

—   Paldies, skolotāj.

—   Apdomā labi, nepārsteidzies. Un, ja vajadzīga mana palīdzība, nāc droši, nekautrējies.

Mājās, uzvilkusi veco rītakleitu, Baiba ķērās pie telpu uzpošanas. Viņa bija izšķīrusies. Viegla un līksma, kā smagu nastu nometusi, meitene slaucīja putekļus no ienīstajām patēva antīkajām mēbelēm, dziedādama mazgāja grīdu.

Pie durvīm zvanīja.

—   Irbes tēvs? — Baiba satrūkās. — Vai kaut kas noticis? Nāciet istabā!

Vecais operdziedātājs klusēdams apsēdās, izvilka sniegbaltu mutautu un noslaucīja sasvīdušo seju.

—   Ir gan noticis. Kāda apdāvināta meitene pametusi dziedāšanu un aizmirsusi par diviem veciem cilvēkiem, kuri viņu iemīlējuši. Māte katru dienu tevi piemin — kādēļ Baibiņa nenāk, vai tik viņa nav saslimusi. Šodien gadījās iet garām tavai mājai. Pēkšņi dzirdu — pazīstama balss, skan visa iela. Tad nu nolēmu tevi apraudzīt.

Baiba no kauna nevarēja parunāt ne vārda. Kā lai vecajam vīram pasaka, ka dziedāšanai krusts pāri, ka, ar savām rūpēm noņemdamās, viņa abus vecos cilvēkus pilnīgi piemirsusi?

—   Es iestāšos skolā, kur māca šūt kleitas un mēteļus. Dziedāšanai vairs neatliks laika, — Baiba dziļi ievilka elpu un izgrūda.

—   Tā gan nedari, — Irbe satrūkās. — Tiesa, tik plaša un spēcīga balss kā Žermē- nai Heinei-Vāgnerei, es domāju, tev nezin vai kādreiz būs, bet dzīvē notiek visādi brīnumi. Mūzika dara cilvēku garīgi bagātāku, paver viņam pavisam citu pasauli. Vai tu esi ieskatījusies mūziķa vai dziedātāja sejā, kad viņš, aizmirsis par ikdienu, ieiet vienīgi skaņdarbā? Kāda pārdzīvojumu gamma! Man reiz jaunībā bija izdevība vērot, kā slavenais krievu pianists Rubinšteins spēlē Bēthovena «Apasionātu». Viņa pirksti, seja, viss ķermenis priecājās, skuma, dzīvoja līdzi komponista mūzikai. Bet lielajā zālē un balkonos ļaudis sēdēja kā sastinguši vēl ilgi pēc tam, kad bija izskanējuši pēdējie akordi.

Meitenei kļuva sevis tik žēl, ka asaras sariesās acīs. Neraudāt, tikai to vien ne.

—   Es zinu, es visu saprotu, — viņa izmocīja un saspieda plaukstas tik cieši, ka pirksti kļuva balti.

—   Nekā tu nezini. Šajā brīnumzemē tu esi ieskatījusies tikai pa durvju spraugu, nemaz necenšoties ieiet iekšā.

—   Irbes tēv, vai es drīkstēšu atnākt pie jums pa svētdienām?

—    Protams, bērns. Mums ar māti tu vienmēr būsi gaidīts ciemiņš. Un mīļākā skolniece.

* * *

Dace ilgi slēpa no kādreizējā klasesbiedra un labākā drauga Pētera savu nodomu iestāties šuvēju skolā. Uz ielas sastaptā Baiba nejauši atklāja draudzenes noslēpumu. Pēteris skriešus-metās pie Daces.

Kuplā Ērgļu ģimene pašreiz vakariņoja. Uz galda lielā bļodā kūpēja jaunie kartupeļi, bagātīgi ar krējumu aizdarītas, spīguļoja gurķu un tomātu ripiņas. Katram šķīvim blakus stāvēja glāze ar pienu.

—   Pēter, — Dace nopriecājās, — tu atnāci īstajā laikā. Sēdies bariņā!

Iebildumi nelīdzēja. Pārējie saspiedās ciešāk, Dacei blakus novietoja virtuves

ķeblīti. Uz šķīvja uzlika kartupeļus ar salātiem.

—   Vai kas noticis? — Dace bažīgi apjautājās, redzēdama, ka draugs negribīgi valsta kumosu pa muti.

—   Iziesim pastaigāties. Jāaprunājas.

—   Kam šodien dežūra? — Dace pārlaida jaunākajiem brāļiem jautājošu skatu.

—   Mums, — dvīņubrāļi Juris un Māris atsaucās.

—  Tā lai viss būtu kārtībā — trauki nomazgāti, virtuve piekopta. Pārnākšu — pati pārbaudīšu.

Brīdi klusēdami abi soļoja pa ielu uz parka pusi. Ļaudis, cerēdami uz vakara veldzi, bija plaši atvēruši dzīvokļu logus. Bet ielas, uzkrājušas dienas svelmi, dvakoja asfalta un benzīna smārdu.

Pēteris gāja lieliem soļiem, lūpas sakniebis, acis aiz briļļu stikliem nikni zibsnīdams.

—   Tas tiesa, ka iesi prom no mūsu skolas?

—   Tiesa.

—   Vai tu maz apjēdz, ko dari? Ar tavām spējām un uzņēmību — uz arodeni! Neesi taču nekāda debilā.

—   Tas jau izlemts. Vecāki ari piekrīt.

—    Bet kā tad es… kā mēs bez tevis? Saki — kādiem vārdiem lai tevi pārliecinu, ka dari nepareizi? — Pēteris bija gatavs vai apraudāties, iedomājoties, ka Dace nebūs viņam līdzās, ka nevarēs ar viņu ik dienas parunāties.

—   Astoņus gadus mēs sēdējām vienā solā. Nekas nespēja izjaukt mūsu draudzību, ne klasesbiedru zobgalības, ne… Un es tā cerēju, ka mēs abi reizē beigsim skolu, abi iestāsimies augstskolā un pēc tam… — Pēteris apklusa, tā arī nepateicis, kas būs pēc tam. — Kā tu drīkstēji izlemt bez manis?

Kirova parkā tuvāko kvartālu iedzīvotāji, izbēguši no svelmes piekarsētajām telpām, baudīja vakara atelpu. Liepu ziedu medainā smarža lika atcerēties lauku plašumu, rasainu pļavu, upes līci ar baltām ūdensrozēm. Krēsloja. Ļeņina iela dega reklāmu ugunīs.

Zem Bastejkalna kokiem Pēteris saņēma Daces roku. Brīdi abi vēroja kanāla strūklaku, kas šķieda krāsainas ūdens šaltis.

—   Nedusmojies vairs?

—   Ir grūti mīlēt to, ko neredz acis, — Pēteris citēja Raiņa vārdus.

—    No tavas mājas līdz manai desmit minūtes. Satiksimies, cik bieži vien paši gribēsim. Tu lasīsi man savus jaunākos dzejoļus. Svētdienās dosimies pārgājienos.

* * *

—      Vai tev visas skrūves atgriezušās vaļā? — Daumants, uzzinājis par Baibas nodomu, sirdījās vēl vairāk nekā Pēteris. — Aptaurētā! Pamest mūziku, dziedāšanu un…

Paskatījies draudzenes asaru pilnajās acīs, viņš pēkšņi apklusa, jo saprata, kādēļ Baiba tā izlēmusi. Zēnu pārņēma dusmas par savu nespēju viņai palīdzēt. Būtu viņš vecāks, nopelnītu lielo rubli, visu atdotu Baibai, lai viņai nekā netrūktu, lai viņa varētu bez raizēm mācīties savu mūziku.

—    Vēl jau neko nevar zināt, — Baiba pasmaidīja. — Rīt desmitos mēs ar Daci ejam iesniegt dokumentus. Var būt, ka mūs izšūpo.

—   Ar tādu liecību un raksturojumu. Jāsmejas.

Nākošajā rītā Daumants, otrā ielas pusē stāvēdams, vēroja skolas ieeju. Slaida meitene zeltainām bizēm pār muguru viegli kā dejodama piegāja pie stiklotajām durvīm un, ne mirkli neprātodama, tās atvēra. Divi džinsoti skuķi brīdi pētīja metālā kalto skolas nosaukumu, tad, viena otru bīdīdama un bakstīdama, devās uz ieeju. Drukna meitene raibā kleitā ar tādas pašas krāsas lakatiņu ap galvu ilgi mīņājās pie durvīm, divas reizes aizgāja garām, nāca atpakaļ, līdz beidzot saņēma drosmi un atvēra durvis.

—   Skuķi vien, — Daumants pie sevis šķendējās. — Līdzko parādīsies kāds puisie- tis, es iešu tūlīt aiz viņa.

—    Dēlī, pieskati mazuli! — salīkusi večiņa palūdza. — Es ieskriešu tepat bodē pēc tupeņiem.

Sīkais brīdi ar apaļām kā pogas acīm blenza nepazīstamajā sejā, tad laida vaļā lielo bļāvienu.

Tā tik vēl trūka! Pamanīs kāds paziņa, sāks ņirgt — boksa čempiņš piepelnās par bērnu aukli.

Ne lūgts, ne aicināts apkārt sastājās līdzjūtīgu sieviešu bariņš.

—   Priekš papiņa tā kā būtu par jaunu.

Daumants nosarka.

—   Iebāz mutē pupiņu! Pašūpo ratiņus, ko stāvi kā stabs! Bērns droši vien apslapinājies. — Kāda pašāva roku zem segas. — Nu, kā tad.

Ko nu iesākt? Sievas liks viņam pārtīt sīko uz ielas visu acu priekšā. Par laimi, parādījās tantiņa. Mazais apklusa, itin kā viņam būtu iebāzts korķis mutē.

—   Paldiesiņ, dēlī! — Tantiņa novietoja iepirkumu somu tīkliņā zem ratiņiem. — Bodē tomēr lētāk, tirgū tie spekulanti plēš dzīvu ādu pār acīm.

Daumants metās pāri ielai skolā iekšā.

—   Kur iesniegt dokumentus?

Sekretāre pārskatīja Daumanta papīrus.

—   Būs jāieiet pie direktores aprunāties. Pagaidiet brītiņu koridorā, es pasaukšu.

Meitenes nāca un gāja. Kādēļ viņas nesauc pie direktores?

Parādījās puisis ar drānu uz rokas un centimetru mēru ap kaklu.

—   Klau, vecīt, esi cilvēks, pasaki — kāda jūsu direktore? Tante uz goda vai…

Puisis samiedza acis kā uz smiešanos.

—   Jauniņais, ja? Aicina uz kafiju, ja? Laikam liecība tā ne visai, ja?

Daumants klusēdams pamāja.

—   Slikti, dēls, slikti. Dieva dēļ, nesāc tikai kaut ko liet. Direktorei acis kā lāzeri.

—   Daumant Pēterson! — sekretāre, durvis pavērusi, sauca.

—   Visu gaišu! — puisis pamāja ar galvu.

—   Sēdieties! Latviešu valodā trijnieks, krievu arī, fizikā četri, zīmēšanā pieci, tas labi, darbmācībā — arī teicami, atzīmes nekādas spožās jums nav. Paskatīsimies raksturojumu.

Daumantu pārņēma trula vienaldzība. Viņš sāka pētīt pie sienām izliktos diplomus.

—   Kādēļ jūs izvēlējāties tieši šo skolu? — Daumantā ieurbās zilo acu skatiens.

Daumantu varētu nosist, viņš neatzītos, ka dara to galvenokārt Baibas dēļ.

—   Čaļi teica, pēc skolas beigšanas varot iesist lielo rubli.

—   Tātad naudas dēļ?

—   Un kas par to? Es jau netaisos zagt, bet godīgi nopelnīt pats savām rokām.

Direktore brīdi klusēja.

Neuzņems, izšūpos, — Daumants saduga.

—   Ir profesijas, kur maksā vēl vairāk un jāmācās tikai viens gads. Kādēļ jums nepieciešams ātrāk pelnīt?

—  Tādēļ, ka tēvs dzer, tādēļ, ka māte slimo un vairs nespēj strādāt, tādēļ, ka māsa ir vientuļā māte, tādēļ, ka dzīvoklim jumts brūk uz galvas! — Daumants to izkliedza vienā elpas vilcienā.

—   Nomierinieties! — Direktores acis nu raudzījās laipni un saprotoši. — Tādu, kuriem ūdens smeļas mutē, ir krietni daudz. No katriem četriem gribētājiem varam uzņemt tikai vienu. Pēc nedēļas būs atbilde.

Daumants jutās kā no pirts iznācis.

Vestibilā pie uzņemto sarakstiem bija drūzma. Baiba Baltiņa, Dace Ērgle.

—   Cik labi. Sēdēsim vienā solā, ja? Un vispār turēsimies kopā. — Abas meitenes cieši sadevās rokās.

Caurkritušie izlikās, ka viņiem tas tīrais sīkums.

—   Nospļauties, iešu atpakaļ uz veco učeni. Mamma par varītēm gribēja iztaisīt no manis šuvēju, bet man tā šūšana pie viena gala vai pie otra.

Sīka meitene slepus norausa delnā asaras.

—   Nebimbā, tev vēl visa dzīve priekšā.

Tā neapšaubāmi bija Daumanta balss. Baiba atskatījās.

—   Ko tu te meklē?

—  Vari mani apsveikt kā šīs skolas pirmā kursa audzēkni! — Daumants paspīdi- nāja baltos zobus.

—   Neāksties!

—   Goda vārds!

—   Nu zini! — Tik noskaitušos Baibu Daumants nekad vēl nebija redzējis. — Kā tev nav kauna?Tads talants! Zīmēšanas skolotāja teica…

—   Ne jau visi, kuri prot kaut cik jēdzīgi zīmēt, kļūst par māksliniekiem.

Brīdi abi klusēdami soļoja pa ielu. Baibai gribējās raudāt. Drauga nākotni viņa bija iztēlojusies skaidrāk nekā pašas — viņam jākļūst par slavenu mākslinieku. Par viņu rakstīs avīzēs: «Jauns, daudzsološs gleznotājs.» Ļaudis stāvēs rindā, lai iekļūtu viņa darbu izstādē. Droši vien Daumants viņu jau būs aizmirsis. Nē, viņi vienmēr būs draugi, dalīsies priekos un bēdās.

—   Mani lietišķajos izšūpoja jau pirmajā piegājienā — kompozīcijā. Bija sanācis melnais tūkstotis. Izrādās, visu pērno ziemu skolā notikuši sagatavošanās kursi. Kur nu man ar tādiem specsagatavotiem sacensties.

Pār pilsētu klājās vasaras tveice.

—   Nebozies, man jau tā garastāvoklis tūkstoš grādu zem nulles. Ar mammu nav labi, sūdzas par sāpēm mugurā, bet pie ārsta neiet. Tēvs atkal palaidis lielo plostu.

Baiba viegli paspieda viņa roku.

Piedevusi. Eh, dzīve, dzīvīte, cik tu tomēr esi skaista!

—   Braucam uz Vecākiem izpeldēties!

—   Braucam!

Šķita, ka visa Rīga sasvīdusi un iztvīkusi meklē glābiņu ūdenī. Jūra kā gādīga māte atsvaidzināja, noņēma nogurumu. Viņi peldējās, nira, šļakstināja viens otram virsū ūdeni, smējās.

—   Ļauj, es atpīšu tavu bizi.

Baiba nolieca galvu uz ceļiem un nekā neatbildēja. Mati kā ruds lakats apņēma meitenes muguru un plecus. Daumanta elpa dedzināja viņas kaklu.

«Es mīlu tevi! Es mīlu tevi!» Daumantam gribējās izkliegt visai pasaulei.

—   Tavi mati smaržo pēc ūdensrozēm, — viņš čukstēja.

Baiba klusēja. Viņai bija labi — tik labi kā vēl nekad mūžā. Apkārt skanēja smiekli, tranzistoru mūzika, spalgie kaiju kliedzieni. Jaunieši spēlēja volejbolu, bērni ūdens malā no slapjām smiltīm cēla pilis. Daumants un Baiba to nemanīja, itin kā kaut kāda siena tos norobežotu no citiem.

«Kādēļ man kopā ar viņu ir tik viegli?» Baiba domāja. «Tas ir pavisam citādi nekā ar Tagilu. Nav ne satraukuma, ne pretīgo trīsu, kas pārņem visu ķermeni.»

«Vai viņa nojauš par manām jūtām?» Daumants vēroja, kā viegls vējiņš kustina meitenes matus. «Ko viņa pašreiz domā? Vai par Tagilu?»

—   Ejam peldēties! — Daumants uzlēca kājās, paķēra Baibu aiz rokas un skriešus devās ūdenī.

Viņi atkal peldējās un sauļojās, turpat pludmales kioskā nopirka pīrādziņus un saldējumu. Baiba meta maizes drupačas. Kaijas brēkdamas tās satvēra vēl gaisā.

—   Ejam pretī saulei! Es vēl nekad neesmu bijusi pie Daugavas grīvas.

—   Ejam!

Roku rokā abi aizsoļoja uz Mangaļsalas pusi.

Pie nelielas, viegli pārbrienamas upītes Daumants apstājās.

—   Kādreiz šeit bija Daugavas grīva. Sešpadsmitā gadsimta beigās upe palu laikā izlauza sev jaunu — pašreizējo gultni. Vecupi vēl tagad sauc par Vecdaugavu.

—   Kā tu to zini?

—   Airu ielā tieši Vecdaugavas krastā dzīvo mans krusttēvs. Viņam ir motorlaiva. Gribi, es tevi kādreiz izvizināšu? Vienā līcītī tur zied kolosālas ūdensrozes.

Pie Daugavas grīvas abi apstājās. No apaļiem laukakmeņiem uzbūvētā mola galā mirkšķināja neliela bāciņa. Pretējā krastā Daugavgrīvas pusē otra — lielāka — atbildēja. Pa jūras vārtiem iegriezās daudzstāvīgs pasažieru tvaikonis. Skanēja mūzika.

Abi kā apburti vēroja, kā saule pamazām iegrimst jūrā, izklādama līdz pat krastam vizuļojošu celiņu.

—   Nu gan es dabūšu, — Baiba atjēdzās.

—   Tepat tuvumā jābūt autobusu pieturai.

Abi skrēja pa dambi, kas iežogoja Daugavas labo krastu.

Mājās Baibu saņēma ar naidīgu klusēšanu. Rolandiņš jau gulēja, māte un patēvs pa televizoru skatījās filmu.

—   Varat mani apsveikt, esmu uzņemta profesionāli tehniskajā vidusskolā. Pēc trim gadiem būšu diplomēta šuvēja, — Baiba paziņoja.

—   Ko tu teici? — māte sākumā neaptvēra.

—   Šuvēja? Tas ir labi. Es teikšu, to tu lieliski izdomāji, — patēvs slavēja. — Labām šuvējām mūsdienās zelta dzīve, netrūkst ne naudas, ne deficītu mantu.

—   Tu vienmēr ar savu mantu, — māte īgni pārtrauca vīru. — Nedari muļķības, Baiba! Ej atpakaļ uz vidusskolu un turpini mācīties mūziku! — Viņa jau bija paguvusi visām darbabiedrenēm palepoties, ka meita gatavojas kļūt par slavenu dziedātāju.

—   Nē, mamm, es esmu visu labi pārdomājusi. — Baiba skumji pasmaidīja. — Šajā skolā mūs apģērbj un paēdina, bet, sākot ar otro kursu, maksā par padarīto darbu. Pēc trim gadiem spēšu pati sevi pilnībā uzturēt.

***

No Baibas dienasgrāmatas:

«Esmu šuvēju profesionāli tehniskās skolas audzēkne. Meitenes teic, ka šajā skolā lielu vērību pievērš mūzikai. Kas būs, būs…

Ja Naikovska vietā būtu mīlošs, gādīgs tēvs, kam rūpētu mans turpmākais liktenis, es neparko neietu uz arodeni.»

2 . nodaļa sĀkums

31. augustā divdesmit astoņas otrās grupas meitenes, nākamās kleitu šuvējas, pirmo reizi visas kopā satikās darbnīcā. Svaigi nolakoti darba galdi, ar vaskadrānu pārsegtas šujmašīnas, gludināmie dēļi, manekeni tērpu uzlaikošanai — tā varētu izskatīties kādā modes ateljē.

Gadījuma pēc kopā sasēdušās, meitenes raudzījās viena uz otru, sasmaidījās, apjautājās, kā sauc solabiedreni un kurā skolā mācījusies.

Līdz ar zvanu darbnīcā ienāca padzīvojusi sieviete gludiem, iesirmiem matiem, kas uz pakauša bija sasprausti vecmodīgā mezglā. Labsirdīgais smaids vērta viņu tuvu un pazīstamu kā māti.

—   Esmu jūsu meistare. Mani sauc Kristīne Liepa. Mums nāksies strādāt kopā no jūsu pirmajiem adatas dūrieniem līdz pat greznajai vakara kleitai. Divas reizes nedēļā…

Durvis ar troksni atsprāga vaļā. Tajās parādījās meitene blondiem, sacirtotiem matiem, spilgti krāsotām lūpām un zaļgani ietonētiem acu plakstiņiem.

—   Ai! — pamanījusi meistari, viņa iesaucās un aizsita plaukstu mutei priekšā.

Liepas pierē ievilkās vertikāla grumbiņa.

—   Kā tevi sauc?

—   Dēzija. Dēzija Darbiņa.

Dēzija jau pagājās, lai ieņemtu vienīgo brīvo vietu blakus druknai meitenei ar piņņainu seju.

—   Panāc atpakaļ! — meistare viņu pasauca.

Dēzija izbrīnā sarauca uzacu lokus.

—    Ar tevi tad arī sāksim. Lai turpmāk novērstu nepatīkamus pārpratumus, iepazīstināšu jūs ar skolas kārtības noteikumiem. Apskatiet uzmanīgi savu biedreni. Meitene kā meitene, labs augums, glīta seja. Bet kādēļ tu esi tā izkrāšļojusies?

Dēzija piesarka.

—   Nu, lai patiktu! — Viņa paraustija plecus. — Lai būtu skaistāka. Visas tā dara.

—   Tas nav tiesa, visas nekrāsojas. Bet dažām no jums, es skatos, šis grēks piemīt. Tad nu palūgšu iegaumēt — tos trīs gadus, kamēr jūs mācīsieties mūsu skolā, lai nebūtu nekādas mālēšanās. Sēdieties, Dēzija, un starpbrīdī, lūdzu, nomazgājieties! Neaizmirstiet, ka jūs esat skaistas tāpat ar savu jaunības svaigumu, jebkura smiņķa kārta to var tikai sabojāt.

—  Tā nu gan ir baigi aptaurētā, — Dēzija, atsēdusies blakus piņņainajai meitenei, nočukstēja. — Kā tevi sauc?

—   Sveta, tas ir, Svetlana.

—   Tu no laukiem?

Sveta klusēdama pamāja.

—   Es arī. Vai tu dzīvo kopmītnē?

—   Mm.

—   Es gan pie māsas. Viņa ir šuvēja, beigusi šo pašu skolu.

Meistare turpināja stāstīt par skolas kārtības noteikumiem.

—   Ikvienam audzēknim obligāti jādarbojas kādā no mākslas vai tehniskās jaunrades pulciņiem. Skolā ir divi deju kolektīvi — tautiskais un modernais, koris, vokāli instrumentālais ansamblis, dramatiskais kolektīvs…

Atskanēja zvans.

—   Neizklīstiet! Iesim saņemt formas tērpus, — meistare piekodināja

—   .[1] [1] *

•

—   Tajā skolā vēl trakāk nekā viduslaiku klosterī, — Dēzija, mājās gludinādama jauno formas kleitu, skaļi šķendējās. — Kāda velna pēc vajadzīgi šie idiotiskie, baltie priekšauti? Kā ķēkšām. Nu, paskaties pati, pēc kā es izskatos. Pēc ķēma, vai ne? For- mene ari kā maiss.

Dēzijas vecākā māsa Edīte smaidot noraudzījās uz jaunāko.

—   Balts vienmēr bijis svinību krāsa. Līgavas tērps arī ir balts. Tu redzēsi, cik jūs visas kopā būsit glītas ar saviem baltajiem priekšautiem.

—   Un pēc kā izskatās strīpainais darba tērps? Pēc vīriešu pidžamas. Ja jau viņi tik briesmīgi grlStās formas, nu lai, bet to es tev saku — kolīdz stundas cauri, tā formu nost.

—   Plika iesi uz māju, vai?

—   Kādēļ tad plika? Atstāšu mājas tērpu garderobē un pārģērbšos.

—   Manā laikā garderobes tantiņa neļāva, neesot vietas.

—   Nu, tad noslēpšu darbnīcā skapī vai citur kur. Vecāko kursu skuķi visi tā dara, tikai pēdējās naivules staigā pa ielu formenē.

—   Modes dāma atradusies!

—   Ar tevi jau nevar parunāt kā ar cilvēku. — Dēzija apskaitusies izskrēja no virtuves.

^

Pilsēta pirmā septembra rītā bija pārvērtusies līdz nepazīšanai, kļuvusi itin kā jaunāka un priecīgāka. Pirmklasnieki ar somām uz muguras un tikpat garām gladiolām kā paši rokās soļoja mātēm līdzās nopietni un svinīgi. Vecāko klašu skolnieki, satikuši klasesbiedrus, sasaucās: — Čau, vecīt! Kā sviežas? Pa pirmo! Un tev?

Baiba uz jauno skolu gāja dalītām jūtām. Vecajā viss pierasts, visi pazīstami — Profesors, Klāvs, Marga, Rita, Anna… Un viņu uz brīdi pārņēma skaudrs žēlums, ka pametusi savus klasesbiedrus.

—   Apsveicu jauno strādnieku maiņu! — Daumants pie skolas ieejas pasniedza Baibai baltu asteres ziedu.

Pirmo kursu sagaidīja īpaši svinīgi. Tāda bija viena no skolas tradīcijām. No ieejas durvīm līdz pat zālei uz kāpnēm stāvēja bundzinieces baltos, īsos svārciņos, baltās zeķēs, sarkanās vestēs, sarkanām cepurītēm galvā. Bungu dārdoņas pavadīti, jauniņie iesoļoja aktu zālē un izvietojās gar malām, vidū atstājot brīvu laukumu. Koris skandēja skolas himnu.

—   Ar šodienu adatiņa būs arī jūsu rokās, — direktore uzrunāja jaunos audzēkņus. — Svarīgi, cik čaklās rokās tā nonāks. Jūs esat izvēlējušies skaistu profesiju — padarīt cilvēkus glītākus. Labs apģērbs — tā ir liela lieta, tas dod valkātājam pašapziņu, piešķir staltāku gaitu, apslēpj auguma trūkumus. Trīs gadus šī skola būs jūsu otrās mājas. Mēs nesolām vieglas dienas. Nāksies daudz strādāt un pūlēties, lai apgūtu gan arodu, gan vidusskolas kursu un vēl pagūtu piedalīties daudzajos sabiedriskajos pasākumos.

Jūtīgai Svētai, dzirdot vārdu «mājas», acīs sariesās asaras. Viņa tik ļoti ilgojās pēc savām mājām. Izņēmusi kabatlakatiņu, viņa sparīgi izšņauca degunu.

—  Jocīgā! — Dēzija izbrīnījās. Pagrūdusi kursabiedrenes, viņa izspraucās pirmajā rindā.

Septītās uzvalku grupas zēni smīnīgi vēroja notiekošo. Daumantam blakus stāvēja Toms Sūna, slaiks, sievišķīgi skaists puisis, ģērbies nevainojami pašūtā uzvalkā. Dēzija ar savām apaļajām acim un gaišajām matu cirtām tūlīt pievērsa zēnu uzmanību.

—   Baigais eņģelītis, vai ne? — Toms piebikstīja Daumantam.

—   Kura?

—   Tā ar uzrauto snīpīti.

—   Nav mans tips.

—   Viņējā ir tā ar bizi, — sika auguma sarkanmatis pazobojās. — Es pats redzēju — abi kā mīlnieki gāja, rociņās saķērušies.

—   Pa zobiem negribi? — Daumants piesolīja.

Sarkanmatis apklusa.

Mainījās apsveicēji no ražošanas apvienībām «Dzimtene», «Rīgas tērpi», kādreizējie audzēkņi.

—   Mūsu apvienības sešus tūkstošus lielā strādnieku saime apģērbj visus, sākot ar zīdaini un beidzot ar sirmgalvi. Mēs ļoti gaidām jūsu jaunās rokas. Vēlam panākumus mācībās, labu veselību.

—   Beidz liet, tantiņ. Veči, aizlaižam uz Ķīsīti nopeldēties, — Toms čukstēja. — Man tur motorene.

Pāri krāšņajam rudens ziedu kalnam, ar kuru apsveicēji un audzēkņi bija apkrāvuši prezidija galdu, direktore Vija Čoldere skatījās jaunajos un smaidīja savu

laipno smaidu. Bet sirds viņai bija nemierīga. Kādi būs šie divsimt četrdesmit jaunie? Vai grupās izveidosies ciešs, vienots kolektīvs? Viens vienīgs darvas piliens var sabojāt veselu mucu medus. To pašu var padarit delverīgs, slinks, izlaists audzēknis.

Daumants ar acīm sameklēja Baibu un pamāja viņai ar roku.

Baiba atsmaidīja pretī.

Pēc svinīgā akta visi devās nolikt ziedus pie Ļeņina pieminekļa. Pa priekšu soļoja bundzinieces, tad karognesēji, audzinātāji, beidzot septiņsimt skolēnu lielā kolonna, plecu pie pleca, vienotā solī. Ļaudis uz ielām apstājās, draudzīgi smaidīja un māja ar rokām.

Pensionētais skolotājs Reinis Kadiķis slimīgi pārdzīvoja šo pirmo septembri. Četrdesmit gadus tā viņam bija bijusi pati priecīgākā diena, un nu — viens, aizmirsts, pamests.

—   Kā tu domā, Milda, vai viņi atnāks?

—   Atnāks, kur šie paliks. Ne jau visi, protams.

—   Vai cepumu pietiks? Un kur viņi visi sasēdīsies? — Reinis Kadiķis bažījās.

—   Liecies gultā, atpūties. Ātrāk par pievakari tikpat jau nebūs, — Milda rājās.

Pirmās atnāca Baiba un Dace.

—   Mēs tā agrāk. Skolotāj, vai jums nevajag ko palīdzēt?

—   Man jau krustmāte Milda te ievedusi tādu kārtību, ka es bez viņas neko nespēju atrast.

Pēc tam sabruka visi vienā reizē, itin kā iepriekš norunājuši.

—   Čau, Imant!

—  Daumant, vecais čali, kur tu biji noziedējis? Vienā skolā ar Baibu, tu saki? Klārs. Man nevajag vārdu, es varu tikai klusēt.

—   Slavenā astotā «b», piedodiet, devītā «b» klase! Mūsu vidū ir atkritēji. Par klātesošajiem, — Arnis zīmīgi paskatījās uz Baibu, Daci un Daumantu, — es, protams, nerunāju. Lai viņi paši taisnojas. Profesors aiztinies uz matemātiķu skolu, klusītiņām, nevienam nebilstot ne vārda. Mūsējā skola šim esot par vieglu, vai jūs to varat saprast? Bet vistrakāko numuru nostrādājis Klāvs. Pēteri, nolasi!

Pēteris sakārtoja brilles, izvilka no kabatas vēstuli.

«Lēdijas un džentlmeņi!

Kad iedomājos, ka jūs visi pirmajā septembrī atkal būsiet kopā, es varētu kaukt kā sentimentāla jaunkundze lubu romānā, tā gribas būt ar jums. Šo vēstuli rakstu no kopmītnes 20. stāva. Te tagad uz trim gadiem būs manas mājas. Mans istabas biedrs uzbeks Rahims no Taškentas vēl nav ieradies.

Senčiem nekā neteicu, aizņēmos naudu no laba paziņas un aizbraucu likt eksāmenus Maskavas cirka un estrādes skolā. Konkurss bija baigais — viens pret trīsdesmit. Citi gadiem ilgi trenējušies, ar saviem numuriem jau uzstājušies. Kad ieraudzīju visu to baru, man, goda vārds, sāka celi trīcēt.

Komisijā kādas desmit slavenības, visi bargiem ģīmjiem, gāž cauri bez žēlastības. Man piedevām tā krievu mēle lāgā nelokās. Kas būs — būs, es nodomāju, uzģērbu klauna tērpu, to, kas man bija mugurā toreiz karnevālā, nostājos uz rokām un tā iesoļoju zālē. Izvelku vienam no deguna olu, citam no ausīm cigarešu paciņu. Sākumā šie neko, bet vēlāk sāka smieties. Vārdu sakot, man velnišķīgi paveicās.

Senči gan nepavisam nebija apmierināti. Ilgi nācās viņus pielauzt. Palīdzēja tēva draugs, kādreizējais klauns Roberts.

Un tā nu es esmu šeit — un visa Maskava man pie kājām. Vakaros, kad iedegas ugunis, tāds paskats, itin kā lejā būtu noklāts zvaigžņu paklājs.»

—   Cik dzejiski! Es mirstu aiz sajūsmas.

—   Lūdzu, skolotāj, ātrāk ožamo spirtu, Imantam ģībonis. No skaudības.

—   Kad jūs vienreiz kļūsiet prātīgāki? — Kadiķis jutās laimīgs, atkal atrazdamies savējo vidū.

«Klāvs būs cirka mākslinieks, Pēteris — literāts, Profesors — ķīmiķis, tāpat kā viņa tēvs, Marga — mediķe… Bet es vienkāršs drēbnieks, tā sakot, strādnieku šķira,» prātoja Daumants. «Talantīgais jaunais gleznotājs Daumants Pētersons — tas skanētu pavisam citādi nekā, teiksim, tas čalis šancē kādā ateljē par drēbnieku.»

Daumants klusēdams skatījās uz bijušajiem klasesbiedriem, un viņā itin kā cīnījās divas būtnes. Galvenais taču nav nosaukumā, bet darbā. Labs drēbnieks ir vairāk vērts nekā slikts mākslinieks, tas pat kretīnam skaidrs. Bet ja nu iznāk otrādi? Kādas muļķības! Māksla nekur neaizbēgs. Pašreiz pats galvenais — pēc iespējas ātrāk apgūt amatu un sākt pelnīt, lai palīdzētu mātei un Baibai. Pasaulē ir tūkstošiem dažādu amatu, šaubu velns nelika mieru, kur zvanīts, ka tieši drēbnieka amats būs īstais? Viņš taču to izvēlējās Baibas dēļ. Un ja pēc pāris gadiem šūšana būs līdz kaklam? Cik labi pārējiem, viņiem vēl trīs gadi nav jālauza galva.

Baiba un Dace, uz viena krēsla sasēdušās un apkampušās, lai nenokristu, smaidīdamas raudzījās uz pārējiem, kā vecākās māsas raugās uz jaunākajiem. Tiem turpināsies bezrūpīgie*»kolas gadi, bet viņām drīz sāksies darba dzīve. Izvēle bija notikusi.

***

—   Labdien, skolotāj! Vai mani vēl atceraties?

—   Jurāte! Kā gan es spētu aizmirst vienu no savām vislabākajām skolniecēm. Piesēdi tepat uz krēsla. Es tūliņ.

Nekas pa šiem gadiem nav mainījies. Tas pats izgulētais dīvāns, tie paši apdilušie krēsli un grāmatas — grāmatas plauktos gar sienām, uz galda un palodzes. Visur puķes. Nu jā, vakar taču bija pirmais septembris.

Kā viņi te kādreiz sēdēja tieši uz grīdas, kājas kā indiāņi sakrustojuši, dzēra tēju un strīdējās par literatūru! Ne jau par obligāto, kas skolas programmā, par jaunāko — par Belu, Ezeru, Skujiņu, Ziedoni, Vācieti, par to, vai mūsdienu dzejai ir jābūt saprotamai visiem vai tikai dažiem intelektuāļiem. Tieši šeit Jurāte nolēma kļūt par latviešu valodas un literatūras skolotāju. Un rīkot tādus pašus literatūras vakarus. Ne skolā, bet mājās.

—   Piedod, ka cienasts tāds trūcīgs. Sievas nav mājās. Jā, tā nu iznāca, ka vecuma dienās apsievojos. Tu viņu pazīsti, mūsu skolas medmāsa Milda.

Jurāte, brīdi klusēdama, malkoja piparmētru tēju, piekozdama saimnieces gardos cepumus. Kādreizējais skolotājs jau krietni gados, bet cik daudz dzīvesprieka viņa acīs. Rakstāmgalds nokrauts ar aprakstītu papīru kaudzītēm.

—   Vai es jūs neatrauju no darba?

—   Ko tu, Jurāt! Tik sen neesam tikušies. Rakstu mūsu partizānu brigādes vēsturi. Un jāsaka — esmu iededzies pa īstam. Šis tas piemirsies. Tad izprašņāju kādreizējos cīnītājus. Daudz jau viņu nav palicis. Bet ko es par sevi vien. Stāsti — kā tev klājas?

—   Skolotāj, dodiet savu svētību. Man rit pirmā patstāvīgā mācību stunda.

—   Kā tu esi izdomājusi to novadīt?

—   Nezinu. Man ir magnetofona ieraksti. Varbūt atskaņot kādu dziesmu? Vai parādīt diapozitīvus?

—   Televizori, magnetofoni un cita tehnika ir tikai palīglīdzekļi. Galvenais — tu pati. Ja tu ar savu patiesību, iedvesmu pratīsi aizraut, viss būs kārtībā. Bet zini — būs arī grūti brīži, kad nolaidīsies rokas, kad gribēsies visu pamest un iet strādāt vienalga kur, tikai ne skolā. Vai tev pietiks spēka tos pārvarēt?

—   Es nezinu, — Jurāte klusi atbildēja. — Mēģināšu.

—   Pats galvenais — nenobīties no pirmajām neveiksmēm.

—   Vai jūs vēl atceraties savu pirmo stundu?

—   Kā šodien tā man acu priekšā. Bija 1944. gada decembris. Karš vēl turpinājās, bet es ar šķembu krūtīs vairs nebiju nekāds cīnītājs. Aizgāju uz vakarskolu par latviešu valodas un literatūras skolotāju. Pirmā stunda notika devītajā klasē. Jau iepriekš biju izdomājis, kādus skaistus vārdus viņiem teikšu par dzimtenes mīlestību, par literatūru. Iegāju klasē, nostājos līdzās skolotāju galdiņam, un visi cēlie vārdi man iestrēga rīklē. Telpa auksta, dvašu var redzēt. Audzēkņi sēž mēteļos, rokas piedurknēs vai kabatās sabāzuši. Viens otrs mana vecuma, dažam citam vēl pat ūsas nedīgst. Pastāstīju par sevi un saviem biedriem: kā ienaidnieka aizmugurē spridzinājām kara ešelonus un munīcijas noliktavas, kā glābām ļaudis no aizdzīšanas uz Vāciju. Iepazinos ar katru. Visi bija darba cilvēki. Toreiz vēl nezināju, ka platplecainais milzis Viktors Kārkls pēc gadiem kļūs par slavenu rakstnieku, bet slaidais puisis ar viļņotiem matiem un sapņotāja dabu kādreiz dziedās operā. Tā pagāja mana pirmā stunda, pavisam citādi, nekā biju iepriekš izdomājis.

—

***

Jaunā skolotāja dziļi ievilka elpu kā nirstot ūdenī, tad atvēra latviešu valodas un literatūras kabineta durvis. Čalošana aprima. Meitenes piecēlās.

—   Sēdieties.

Skolotājā vērās divdesmit astoņi acu pāri — vienaldzīgi, jautājoši, smīnīgi, ieinteresēti.

«Zaļa vēl. Tas labi, būs vieglāk sadzīvot. Tās vecās to vien zina kā iegriezt divniekus,» Dēzija prātoja.

—   Žēl, ka nav mūsu mīļā, labā Reiņa Kadiķa, — Baiba pačukstēja Dacei.

—   Trikotāžas kleita viņai labi izskatās, vai ne? Droši vien uz pasūtījuma, — Dace atzinīgi novērtēja.

Skolotāja pasmaidīja. Vaigos iegūla glītas bedrītes.

—   Mani sauc Jurāte Jurjāne. Būšu arī jūsu grupas audzinātāja. Par sevi man nav daudz, l&amp;lt;o stāstīt. Šopavasar beidzu filologus un pati prasijos uz šo skolu.

—   Kādēļ? — Dace pajautāja.

—   Pērngad biju šeit praksē, un man jūsu skolā ļoti iepatikās. Zinu, ka viegli nebūs ne man, ne jums. Bet kas gan ir skaistāks par literatūru? Tā ļauj mums līdzdzīvot daudzas dzīves, padara redzīgākus, jūtīgākus, zinošākus.

—   Bet gramatika? Brrr!

—   Ko lai dara? Bez gramatikas neiemācīsimies pareizi rakstīt un runāt. Mūsu pirmajai literatūras stundai es paņēmu līdzi vienu no savām vismīļākajām grāmatām. To uzrakstījis cilvēks, kurš augstāk par visu pasaulē vērtējis cilvēku attiecību skaistumu, īstu, neviltotu draudzību. Tā ir Antuāna de Sent-Ekziperī pasaka «Mazais princis».

«Mēs pazistam tikai to, ko pieradinām, — sacīja lapsa. — Cilvēkiem vairs nav laika neko iepazīt. Viņi nopērk |Me tirgotāja jau visu gatavu. Bet, tā kā nav tirgotāju, kas pārdotu draugus, tad cilvēkiem vairs nav draugu. Ja tu vēlies draugu, pieradini mani. — Lūk, mans noslēpums. Tas ir ļoti vienkāršs: īsti mēs redzam tikai ar sirdi. Būtiskais nav ar acīm saredzams.

Būtiskais nav acīm saredzams, — atkārtoja mazais princis, lai neaizmirstu.»

—   Kaut kāds murgojums, — Dēzija pačukstēja Svētai. — Sirdij taču nav acu. — Pamanījusi solabiedrenes acīs asaras, viņa nesaprašanā paraustīja plecus un sāka tīrīt nagus.

«Cilvēkiem ir zvaigznes, bet katram tās ir savādākas. Vieniem, kas ceļo, tās ir ceļa vadones. Citiem tās ir tikai mazas gaismiņas. Vēl citiem, zinātniekiem, tās ir problēmas. Manam biznesmenim tās bija no zelta. Tev turpretim būs zvaigznes, kādas nav nevienam… Kad tu naktī raudzīsies debesīs, tad es taču dzīvošu vienā no tām, es taču smiešos vienā no tām, un tad tev būs tā, it kā smietos visas zvaigznes. Tev tad būs zvaigznes, kas prot smieties.»

Skolotāja aizvēra grāmatu. Kabinetā brīdi valdīja klusums. Svēta sparīgi nošņauca degunu.

Zvans tarkšķošā balsī pavēstīja stundas beigas.

Skolotāja Jurjāne palika kabinetā viena.

«Es viņas pieradināšu, kā mazais princis pieradināja lapsu. Pamazām, ar pacietību. Starp meitenēm un mani tikai septiņu gadu starpība. Bet kā? Parunāt ar katru atsevišķi? Par ko? Par dzīvi, par mājas apstākļiem, par vaļaspriekiem? Neielaidīsies, vismaz sākumā ne. Pusaudži šajā vecumā kautrējas vai arī baidās kļūt smieklīgi. Daudzi slēpj sirdī savu sāpi. Dažu pametis tēvs vai, kas vēl sliktāk, māte. Citā ģimenē tēva dzērāja dēļ ķildas, kautiņi. Nozagta bērnība, sabojāti raksturi. Nav noslēpums, ka profesionāli tehniskajās skolās šādu grūti audzināmo ir vairāk nekā parastajās.

Daudzi pašreiz jūtas vientuļi. Draugi vēl nav iepazīti. Kā panākt, lai skola viņiem būtu ģimenes vietā?»

—   Tikai nekādu biedrošanos un brāļošanos, — vecākie kolēģi viņu bija pamācījuši, — tad disciplīnai beigas. Nesagatavos stundas, sliņķi diedelēs bezizmēra trijniekus pelnīto divnieku vietā.

To gan nē. Nekādus kompromisus. Nekādus gājienus pret sirdsapziņu. )urāte Jurjāne domīgi paskatījās uz rakstnieku ģīmetnēm pie sienas. Andrejs Upīts, nopietns kā viņa romāni, arī kādreiz bijis skolotājs. Anna Sakse smaida, itin kā drošinādama. Mīlestības dzejniece Mirdza Ķempe. Ziedonis, acis samiedzis, kā spožā saulē skatoties. Vai viņa pratīs, spēs šos rakstniekus audzēkņiem padarīt tuvus un saprotamus?

Septembra pirmajās nedēļās skolā viss gāja juku jukām. Skolotāji un meistari vēl nepazina savus audzēkņus, jauniņie nebija pieraduši pie skolas kārtības, maldījās pa koridoriem, neprata atrast īsto telpu.

Profesionāli tehniskās skolas mācību process jūtami atšķīrās no parastās skolas. Vidusskolas programmu vajadzēja apgūt īsākā laikā. Nāca klāt jauni mācību priekšmeti: apģērbu izgatavošanas tehnoloģija, šūšanas rūpnieciskā iekārta, materiālu mācība. Divas, bet trešajā gadā pat trīs dienas nedēļā bija jāstrādā darbnīcā. Visi audzēkņi bija sadalīti grupās. Ikvienam audzēknim bija jāuzņemas kāds sabiedriskais pienākums, ikvienam nācās darboties kādā no pašdarbības pulciņiem.

Kormeistare Alda Kļava rāvās slapju muguru. Nav nekāds joks pārbaudīt vairāk par divsimt meiteņu.

—    Do-mi-sol-do. A-ā-ā-ā, — līdz apnikumam augstākā vai zemākā toņkārtā skanēja katru dienu.

Dace tīšām nodziedāja nepareizi. Komsorga pienākumi, deju kolektīvs, orientēšanās sports — dziedāšanai pie labākās gribas neatlika laika.

Baibas balsī kormeistares ievingrinātā auss tūlīt saklausīja labu materiālu. Divarpus oktāvas meitene nodziedāja bez jebkādas piepūles.

—   Nodziedi kādu dziesmiņu!

Baiba ātrumā pārskatīja savu repertuāru.

—   Vai tad tu tiešām neproti? Ar tādu balsi?

—   Es meitiņa kā rozīte, — Baiba rāva vaļā pirmo tautasdziesmu, kas viņai ienāca prātā.

—   Vai tu esi kaut kur mācījusies?

—   Jā… nē… mazliet, — Baiba sastostījās.

—   Dziedāsi mūsu dubultkvartetā.

Baiba aiz prieka nosarka. Viņa jau zināja, ka meiteņu ansamblis izcīnījis sīvā konkurencē pirmo vietu Rīgā un otro republikā. Un tas kaut ko nozīmēja.

—   Tu šodien staro kā pati saulīte, — direktore kādā pēcpusdienā, satikusi kormeistari, sacīja.

—   Ir jau arī par ko. Mums ar diriģenti šķita, ka ansambļiem beigas un krusts pāri. No vecajām palikusi tikai puse, divas no tām pēdējā kursā. Un nu pēkšņi vesels bars teicamu dziedātāju. Organizēsim vēl otru ansambli, īpaši vienai meitenei skanīga balss, beidzot mums būs soliste.

—   Paklau, tev jānāk uz deju kolektīvu. Pats zini, zēni skolā deficīts, — Dace pusdienas laikā, ēdamzālē notvērusi Daumantu, teica.

—   Es — dejot? Vai tu galvu esi durvīs ievērusi?

—  Kādēļ? Neesi taču nekāds paralītiķis. Puisis kā bilde. Mūsu kursā viena meitene tevis dēļ sirdsmieru pazaudējusi, ne vairs lāgā ēd, ne guļ.

—   Ej nu ej, kura tā ir?

—   Neteikšu. Viņa arī dejos.

—   Lai iet ratā. Man nenāk ne prātā lēkāt kā sienāzim pa skatuvi.

—   Tad jau nekā. Baibas žēl. Tieši viņa paliek bez partnera, — Dace izspēlēja savu spēcīgāko trumpi.

—   Vai Baiba arī dejos? Viņa man nekā neteica, — Daumants šaubījās.

«Gan es Baibu pielauzīšu,» Dace klusībā prātoja. «Galvenais — Daumants.»

—   Bet ja nu mēģinājumi ir tajā pašā laikā, kad man boksa treniņi?

—   Iekārtosimies.

—   Labi, uzskati, ka esi mani saaģitējusi.

Baibas dēļ Daumants būtu ar mieru ne vien dejot, bet pat uz rokām staigāt un kūleņus mest.

—   Bet to es tev saku: ar citiem skuķiem nedejošu, vienīgi ar Baibu.

Baibas vietā deju kolektīva mēģinājumā Daumantam līdzās nostājās Dēzija.

—   Tu, dārgumiņ, esi sajaukusi adreses.

Dēzija sataisīja lielas acis.

—   Kur Baiba? — Daumants noprasīja Dacei.

—  Viņa dzied ansamblī. Mēģinājumi sakrīt, un arī uzstāties bieži vien nākas vienlaicīgi.

—   Čau! Iztiksiet bez manis! — Daumants noliecās pie zāles stūrī noliktās plecu somas un gāja uz izeju.

—   Nemuļķojies! — Dace viņu saķēra aiz rokas un vilka atpakaļ. — Tikpat kaut kur būs jāpiedalās.

Daumants apstājās un brīdi pārlika. Dacei taisnība. Ja Baiba var dziedāt, kādēļ viņš nevar dejot?

—   Uzmanību! Sākam mēģinājumu! — Neviens no pirmkursniekiem nebija ievērojis aiz klavierēm sēdošo puisi. — Skolā jau ir deju kolektīvs no vecākajiem kursiem. Pagājušajos dziesmu un deju svētkos tas bija viens no laureātiem. Mūsu uzdevums — dejot tā, lai vismaz neatpaliktu no senioriem. Sāksim ar ritmikas vingrinājumiem. Iedomāsimies, ka esam putni un lidojam gaisā. Viens, divi — spārnus izplest, trīs, četri — spārnus sakļaut.

Pianiste, nošu vietā uzlikusi atvērtu romānu, sāka spēlēt maršu.

«Gandrīz kā bērnudārzā,» Daumants pats par sevi zobojās.

***

Sākumā ierinda pirms praktiskajām nodarbībām šūšanas darbnīcā meitenēm šķita neierasta.

—   Kā armijā, — Dēzija zobojās.

—   Ieradušās divdesmit septiņas audzēknes. Trūkst Elitas Elksnītes, — dežurante ziņoja.

—   Viņai no rīta ļoti sāpēja galva un bija temperatūra, — Svetlana, Elitas istabas biedrene, paskaidroja.

—   Jāpiezvana kopmītnes dežurantam, lai paskatās. Ja kaut kas nopietns, jāizsauc ārsts, — meistare Kristīne Liepa, nepaļaudamās uz savu atmiņu, atzīmēja bloknotā.

—   Tu nekā neesi redzējusi, saproti, — Dēzija, paslēpusi rokas aiz muguras, čukstēja sanitārei Inai, bet tā nebija pielūdzama.

—   Darbiņai nolakoti nagi, tumši sarkani, — viņa ziņoja.

—   Ieraksti žurnālā! — meistare pavēlēja. — Un lai tas neatkārtotos.

Meistare katrai audzēknei iedeva savu uzdevumu un izgāja no darbnīcas.

—   Meitenes, totāls dēlis! Trīsdesmit zēnu un septiņi simti skuķu. Ārprāts! Dejās būs jāņem līdzi adīklis.

—   Kādēļ tad adīklis?

—   Ko citu dančos sadaris? Ar skuķiem dejot nedomāju, tas ir zem mana goda. Es…

—   Nomierinies, Dēzij, — Dace viņu pārtrauca. — Sarīkojumos viesos nāk zēni no citām skolām, piemēram, mēbeļnieki vai poligrāfiķi.

Brīdi meitenes cītīgi šuva pa līčloču līniju, kas bija uzzimēta uz papīra lapām. Vienīgi Dacei priekšā bija nokrauta raibu drānu kaudze. Viņa jau izpildīja šūšanas fabrikas uzdevumus.

—   Es pievācu sev to sprogaino no septītās, dzirdat? — Dēzija atkal nenocietās.

—   Velti pūlies, viņš jau ir aizņemts.

—   No kurienes tu to izrāvi?

—   Mēs mācījāmies vienā klasē, — Dace paskaidroja.

—   Man par to nospļauties, — Dēzija savilka lūpas murskulī. — Ko gribēšu, to dabūšu.

Baiba cītīgi šuva un izlikās sarunu nedzirdam.

—  Ja tevi tā interesē zēni, kādēļ nāci uz šo skolu? — Svetlana apjautājās. — Būtu iestājusies mēbeļniekos vai celtniekos.

Ienāca meistare, un saruna par zēniem aprāvās.

***

Septītās uzvalku grupas vienpadsmit zēni un deviņpadsmit meitenes stāvēja nelīdzenā ierindā darbnīcā pie sienas un gaidīja meistaru Antonu Kraukli. Dežurante Vija Venta turēja rokā dežūras žurnālu un ievilka ķeksīšus.

Iepazīšanās padsmitu gadqs. notiek viegli un ātri. Nekādas jūsošanas, tūlīt nāk draudzīgais «tu».

—   Meistars Krauklis esot baigais nazis. Grādus saožot pa kilometru kā medību suns zaķi.

—   Tik traki nav.

—   Kā tu zini, Tom?

—   Es viņu pazīstu.

—   Klāj vaļā!

—   Bijušais pagrīdnieks. Nedzer, nepīpē. Kas vēl jūs interesē?

—   Tātad baigi svētais. Tādu tik par ceturto uz postamenta pie Strēlnieku muzeja, — sarkanmatis, pasīka auguma puišelis, ņirdza.

—   Par tādu runu vari norauties pa zobiem, šakāli.

Leons Lācis neizpratnē paskatījās uz Tomu Sūnu.

—   Krauklim ir tīras rokas un sirdsapziņa. Kopā ar manu senci sēdējis cietumā par politiku. Brīvprātīgi aizgājis karā, pēc atgriešanās visu mūžu nostrādājis šajā skolā, kaut arī ar savu prasmi citur varētu iesist lielo rubli. Bet viņš ne, no ideālistiem, saprotiet.

Pirmajā skolas dienā nejauši sasēdušies vienā solā, Daumants un Toms arī turpmāk turējās kopā. Daumants šķita kā izcirsts no granīta bluķa — plati pleci, padrukns augums, toties Toms bija veidots no daudz smalkāka materiāla — slaids, trausls, tumšiem, viļņainiem matiem, mazu, sievišķīgu muti, brūnās acis slēpās aiz garām un biezām skropstām kā meitenei.

—    Kādēļ tev nav formas? — skolas komjaunatnes sekretāre Ludmila, satikusi Tomu trepju telpā, noprasīja.

—   Iedevu ķīmiskajā tīrītavā.

—   Nemuļķojies.

—   Es organiski neciešu formas tērpus. Tie padara cilvēkus vienādus kā no konveijera.

—   Gan armija tevi izmācīs.

—   Nekas nesanāks. Man no dzimšanas ir plakanā pēda.

Ludmila klusēdama pagrieza muguru un kāpa lejā. No pieredzes viņa zināja, ka ar tādiem nav vērts muti dzesēt.

No septītās grupas Toms un Daumants bija vienīgie, kas prata apieties ar šujmašīnu. Kamēr pārējie mācījās ievērt adatā diegu un šūt taisno vīli, Tomam meistars jau uzticēja bikšu šūšanu, bet ar Daumantu nodarbojās individuāli.

—    Iemācīsies šūt, pa vakaru velvetenes uzrausi, ka nemetas. Un cēneris kabatā, — Toms Daumantam skaidroja. — Ja trūkst piedāvājumu, es varu piespēlēt.

3 . nodaļa TIKŠANĀS AR ZELTA RUDENI

Ikgadējā septembra ekskursija piederēja pie skolas tradīcijām. Skolas vadība bija pārliecinājusies, ka pārgājienā audzēkņi labāk cits citu iepazīst, ciešāk sadraudzējas savā starpā un ar darba apmācības meistariem nekā skolā mēneša laikā. Skolotāji jau laikus gādāja, lai nebūtu tikai izskriešanās un uzjautrināšanās. Fizkultūras pasniedzēja Līvija Ziediņa krietni nopūlējās, kamēr katrai grupai izstrādāja savu maršrutu. Jaunuzņemtajiem nācās apgūt pirmās iemaņas, kā orientēties pēc kartes un kompasa.

—   Taisni nezinu, ko iesākt, — vēsturnieks Daujāts skolotāju istabā žēlojās. — Pats galvenais varonis — izlūks un snaiperis Jānis Goba — aizceļojis un būs atpakaļ tikai pēc mēneša.

—   Ja pareizi atceros, mans kādreizējais skolotājs Reinis Kadiķis arī ir cīnījies pie Vējavas, — Jurāte Jurjāne nedroši ieminējās.

—   Varbūt uzaicināt viņu? Tas gan būtu lieliski!

—   Bet viņam klibo veselība.

—   Es pats ar savu mašīnu atvedīšu un aizvedīšu.

Pārgājiena rīts atausa miglains. Automašīnas brauca ar ieslēgtiem uguņiem. Līvija Ziediņa btffrīgi pētīja debesis. Ja migla kritīs zemē, tad labi, ja celsies augšup, var savilkt lietu, bērni samirks, saaukstēsies, būs nelaime nelaimes galā.

Vidzemes augstiene pārgājiena dalībniekus sagaidīja ar zilām debesīm un spožu sauli.

Otrajai grupai paveicās. Dace Ērgle, republikas jaunatnes izlases orientēšanās sportā dalībniece, zināja, kas jādara. Saņēmusi maršruta lapiņu, viņa nekavējās ne mirkli.

—   Jāsoļo būs veikli, citādi zaudēsim.

—   Meistarīti Liepu nevar pamest vienu, — Baiba ieminējās.

Meitenes samulsušas saskatijās.

—   Es iešu kopā ar viņu, — Svetlana pieteicās.

Kamēr pārējās grupas vēl strīdējās, ko ņemt līdzi, ko atstāt autobusos, otrā jau pazuda tuvējā mežiņā.

Svetlana un meistare soļoja klusēdamas.

«Vēl pērnruden es tiku meitenēm līdzi,» meistare domās sarunājās pati ar sevi. «Šī ziema man pamatīgi iegrieza. Gripa, abpusējais plaušu karsonis… Vai tiešām būs jāmeklē cits darbs? Bet viegli teikt: cits darbs… Šajā skolā nostrādāts viss mūžs. Simtiem meiteņu viņa iemācījusi šūt, citu labāk, citu sliktāk, kā nu katra pati pacentušies. Zane kļuvusi par kostīmu mākslinieci teātrī. Avīzes viņu slavē kā talantīgu, ar labu izdomu un gaumi. Ingūna Modeļu namā demonstrē jaunākās modes, braukā pa ārzemēm.

Bet Tatjanu, lūk, neizdevās izvilkt. Cik viņa netika gājusi uz mājām, runājusi ar vecākiem, nekā. Paklīda meitene, pameta skolu, sāka dzert, pīties ar narkomāniem.» Daudzus gadus meistarei kremta šis nelaimīgais gadījums, vienīgais viņas praksē.

«Arī Zinai uznāca bizošanas trakums. Labi, ka par visiem nosargājām. Grupas meitenes nāca talkā. Tagad Zina jau precējusies, audzina divus bērnus, labi strādā. Paldies dievam, ka tā.»

Aizaugušais, sen nebrauktais ceļš ievijās mežā. Tīkams vēsums nosusināja sviedrus no sejas. Kļuva vieglāk elpot. Pie kādām mājām meža vidū abas gājējas apstājās.

—   Paklau, palūgsim padzerties, — meistare ieteicās.

Ābeļu zari līka no sulīgu augļu pārpilnības. Nebija dzirdamas ne suņu rejas, ne vistu kladzināšana, ne bērnu balsis. Mājas šķita kā apburtas. Gājējas pamanīja, ka dažas logu rūtis izsistas un taciņas uz aku un kūti, laukos vienmēr gludi nostaigātas, aizaugušas un tikko samanāmas. Pamestas mājas, nevienam nevajadzīgas kā veci cilvēki, kuriem nav tuvinieku.

Kristīne Liepa atsēdās uz nezālēs aizaugušā soliņa, norāva sīku dievkociņa zariņu un paberzēja pirkstos. Tīkamais aromāts atsauca atmiņā bērnību. Dievkociņa krūmi bija vecmāmuļas lolojums.

Kara ugunīs sadega māja un vecmāmiņa. Tēvu un māti nopļāva fašistu lodes. Viņa pati tajā brīdī nesa pārtiku meža bunkurā paslēptajiem ebrejiem.

Svetlana, salasījusi pilnas rokas ar dzintarainām plūmēm, atsēdās blakus meistarei. Saldie auglīši paši kusa mutē.

—   Arī es, tāpat kā tu, esmu bārabērns, — meistare Liepa, mīļu skatu apglāstījusi meiteni, teica. — Tūlīt pēc kara mani no bērnunama atsūtīja uz mūsu skolu, lai mācītos šūt. Dzīvojām tajā pašā kopmītnē, kur tagad tu. Latvieši, krievi, ukraiņi, igauņi, bija pat pāris čigānu un viena vāciete. Visiem mums karš bija nolaupījis bērnību. Dažs pirms kara bija paspējis pabeigt pāris klases, citiem nācās sākt gandrīz vai ar ābeci. No rītiem vienādos šineļos kā zaldāti soļojām uz skolu, vakarā atpakaļ uz kopmītni. Skola bija mūsu mājas, mūsu ģimene. Un tā es eju jau ceturto gadu desmitu, jo pēc skolas beigšanas paliku te strādāt.

—   Jums vīra un bērnu nav?

—   Ir, kā tad ne. Meita jau no mazotnes mīl visu dzīvo radību, nesa mājās ievainotus baložus, pamestus suņus un kaķus. Tagad mācās Lauksaimniecības akadēmijā par veterinārārsti. Šogad beigs. Dēlam patīk koka darbi. Beidza mēbeļnieku arodskolu, tagad strādā kombinātā «Māksla», griež koka figūriņas. Bet nu dosimies ceļā! Mūsu meitenes droši vien būs jau aizrikšojušas lidz pašai Vējavai.

Svetlana nenožēloja, ka palika kopā ar meistari. Bija labi klusējot soļot un vērot apkārtni. Lauku ceļš līkumoja apkārt stāvākiem pakalniem, aplieca loku ap nelielu ezeriņu, kur padzīvojusi sieviete, uz laipas stāvēdama, skaloja veļu.

Ļaudis tīrumā lasīja kartupeļus. Kombains, vilkdams aiz sevis putekļu asti, kā milzu vabole rāpoja pa lauku. Skolēni — talcinieki — tīruma malā cepa kartupeļus. No lakstu kaudzēm cēlās balti pēc rudens smaržojoši dūmi. Bezdelīgas, uz telefona vadiem sasēdušās, čivināja atvadu dziesmu vasarai.

—  Vai tik nebūsim aizgājušas aplam? Svetiņ, bērns, ieteci tajās mājās, apjautājies. Labāk divreiz ceļu prasīt, nekā vienreiz apmaldities.

—   Vēl divi kilometri, — Svetlana atgriezusies pavēstīja. — Tāds sīkums vien.

Meistare nopūtās.

Pa dažādiem ceļiem un taciņām uz Vējavu steidzās pārgājiena grupas. Ceļa mērķis — karā sašautā baznīca kalna galā — bija redzama pa lielu gabalu.

—   Mēs atnācām pirmās, — otrās grupas meitenes priecīgi sagaidīja abas novēlojušās. — Un fotouzņēmumu mums būs milzums. Iznāks pamatīgs albums.

Līvija Ziediņa lika sastāties pa grupām. Trūka septītās. Apmaldījušies? Diezin vai, apvidus biezi apdzīvots, katrs parādītu ceļu.

—    Ka tik nav notikusi kāda nelaime — kāds salauzis roku vai kāju vai kaut kas vēl ļaunāks, — skolotāji bažījās.

Septītie tajā brīdī stāvēja uz ļodzīga tiltiņa un vēroja, kā traktorists pūlas pārvilkt pāri braslam piekabi ar kartupeļiem. Riteņi griezās uz vietas un grima aizvien dziļāk dūņās.

—   Baigais muļķis! Kādēļ viņš nebrauca pa tiltu? — Toms spriedelēja.

—   Vai neredzi, ka tas turas uz puņķiem? — Daumants palēcās, un satrunējušais dēļu klājums iebrakšķējās.

—   Ko ņirgājas, būtu nākuši palīgā, — traktorists, no kabīnes izliecies, sauca. — Pa visiem kopā izstumtu sausumā.

—   Atradis muļķus! Liels prieks mīcīties pa aukstiem dubļiem līdz viduklim! — Toms, paskatījies uz savām firmas džinsenēm, pārgāja pāri tiltiņam un demonstratīvi atsēdās uz akmens. Pārējie viņam sekoja. Uz tilta palika vienīgi Daumants, Leons un Vita.

—   Vajadzētu puisi izručīt, — Leons pakasīja pakausi, — bet baigi negribas.

—   Ejam ātrāk, — Vita mudināja. — Mēs jau tā esam nokavējuši. Paliksim vēl pēdējā vietā, būs kauns.

Traktorists pa tam, atvienojis piekabi, mēģināja izrauties no dūņu gūsta. Daumants uzlocīja bikses un noāva kedas.

—   Jāpabāž zem riteņiem kāds baļķēns, — viņš sauca.

Daumants mēģināja nolauzt rokas stilba resnuma alksni, bet tas bija sīksts kā no gumijas.

—   Tom, ei, Tom, dzirdi! Aizdod savu tūrista cirvīti!

Toms negribīgi parakņājās mugursomā un izvilka cirvīti.

—   Ass pēc velna, — viņš teica. — Tikai nesalauz. Dod, labāk es pats. Tu pieturi, es cirtīšu.

Nu sarosījās arī pārējie, tāpat ar rokām sāka lauzt alkšņu zarus un bāzt zem traktora riteņiem.

—   Piedod gāzi, mēs pastumsim! — Daumants izrīkoja. — Viens, divi, reizē!

—   Paldies, veči un dāmas! Bez jums es būtu nomuļļājies līdz vakaram, — traktorists pateicās. — Ņemiet kartupeļus. Varēsiet izcept ugunskurā.

—   Dod šurp, gan noderēs! — Leons pastiepa mugursomu.

Septītie atnāca notašķījušies, bet ļoti apmierināti paši ar sevi.

—   Labi, ka tā, — skolotāja Ziediņa atviegloti nopūtās, noklausījusies viņu stāstījumu.

Visi sasēdās kaķpēdiņām, mārsilu un laimiņiem apaugušajā sausajā norā pie baznīcas. Daumants, sānis pagājis, skicēja. Balta baznīca ar sašautu torni un neskaitāmām ložu dobītēm mūri. Melni, nokaltuši zari pret zilajām rudens debesīm. Rūsganā nora.

—    Ko pūlies par velti, — Toms, klāt pienācis, teica. — Gribi, es nofotografēšu, čik un gatavs.

—   Tinies vienu māju tālāk, netraucē strādāt!

—   Mākslinieks atradies!

—    Šeit 1944. gada rudenī notika liela kauja, — vēstures skolotājs Daujāts teica. — Par to jums pastāstīs šīs kaujas dalībnieks Reinis Kadiķis.

Tikai tagad Daumants pamanīja savu kādreizējo klases audzinātāju. Slaids, mazliet salīkušiem pleciem, viņš brīdi stāvēja klusēdams. Kā lai šiem jauniešiem, kuri nepazina kara šausmas, pastāsta par to, ko viņi toreiz pārdzīvoja? Vai tā nebūs tikai tukša parunāšana? Viņi nespēj pat iedomāties, ko nozīmē redzēt, kā krīt tavi labākie draugi. Dzīvības glābšanas instinkts liek pieplakt zemei, paslēpties kādā bumbas izrautā bedrē, aizspiest ausis, bet kaut kas augstāks — uzvaras griba, niknums par bojāgājušiem biedriem un izpostīto zemi, dzimtenes mīlestība — liek skriet tālāk, turpināt uzbrukumu.

—   Jums šie viļņotie pakalni, birztalas, lauki un pļavas ir skaista ainava, bet mums, kas te cīnījāmies par katru zemes pēdu, svēta vieta. Un daudziem — mūža mājas, — iesāka Reinis Kadiķis.

—   Nedzesē rīkli, vecīt! — Leons noņurdēja. — Zēni grib uzsist bumbu. Tas, ko tu tur lej, jau tūkstoškārt…

Saņēmis no Daumanta spēcīgu dunku, Leons apklusa.

—    24. augustā nostiprinājāmies tepat lejā — mežā. Šī nora atradās vidū starp mums un ienaidnieku. Izlūks Jānis Goba pa tumsu noslēpās baznīcas tornī. No rīta artilēristi saņēma precīzas ziņas par pretinieka ugunspunktu izvietojumu. Bet fašisti ātri vien saprata, ka baznīcā ir mūsu novērotājs, un sāka to apšaudīt. Trīs dienas Jānis noturējās tornī un visu laiku sniedza ziņas par pretinieka pārvietošanos, līdz mēs, latviešu zēni, varējām sākt uzbrukumu. Jānis Goba par šīm dienām uzrakstījis savas atmiņas.

—   Bija tādi pati skaista un silta diena kā šodien, — Reinis Kadiķis nobeidza stāstījumu. — Mēs steidzāmies tālāk pakaļ bēgošajam ienaidniekam. Bet 500 vīru un jaunekļu palika te, Vējavas pusē, uz visiem laikiem.

Pārgājiena dalībnieki apstaigāja brāļu kapus.

—   Daudzi vēl pavisam jauni, — Baiba klusi teica Dacei. — Un cik daudz nezināmu karavīru! Sievas gadiem ilgi gaidīja mājās vīrus, nezinādamas, kas ar viņiem noticis. Drausmīgi, vai ne?

Vējavas astoņgadīgās skolas skolēni baznīcā bija ierīkojuši novadpētniecības muzeju. N'prs skuķēns, divām strupām bizītēm kā radziņiem, uzmetās par gidu.

—   Es te visu zinu, varu pastāstīt.

—   Vai daudz apmeklētāju? — Reinis Kadiķis painteresējās.

—   Pulka gan. īpaši augusta pēdējā svētdienā, kad sabrauc bijušie frontinieki.

Novada vēstures liecību un padzeltējušo fotogrāfiju vidū bija arī izlūka Jāņa

Gobas palielināteattēls.

Vecajā baznīcā bija drēgni.

—   Ejam ārā! — Dace parāva Baibu aiz rokas.

—    Dzērves, meitenes, re, kur dzērves! Veseli trīs kāši. Četrdesmit piecas. Tik daudz es nekad neesmu redzējusi. Laimīgu lidojumu!

—   Meitenes, braucam!

—   Un zēni var palikt?

—   Mūs jau šajā skolā arī uzskata par skuķiem.

—   Paliksim vēl pusstundiņu, tik jauks laiks.

—   Kamēr tiksim Rīgā, būs jau tumšs, — Ziediņa bija nepielūdzama.

—   Lūdzu, skolotāj, šādas ekskursijas vajag rīkot biežāk, vismaz reizi mēnesī.

4 . nodaļa GREIZSIRDĪBA

—   Klau, veči, aizlaidīsim līdz veikaliņam, ierausim pa aliņam! Būs drošāk fizikā rakstīt kontroleni, — Leo garajā starpbrīdī ieminējās.

—   Es par! — Daumants tūlīt bija ar mieru.

—   Vai tiksim laikā atpakaļ? — Toms šaubījās.

—   Ko tu, līdz turienei viens pūtiens.

Toms, kā garākais un labāk ģērbtais, bija pircējs. Pārējie gaidīja turpat blakus nama kāpņu telpā.

—    Vai jums neliekas, ka alus ieskābis? — Daumants, krietnu malku ievilcis, ieprasījās.

—   Ko tu, pats labums, — Leons slavēja.

—   Es vairāk negribu, — Toms atteicās.

—   Dzer, nauda samaksāta. Neies jau mantu zemē liet.

—   Tas nu gan.

Apmierināti ar sevi, visi trīs gāja atpakaļ uz skolu.

—   Paskatiet, kā tā zoss iet — kā govs uz ledus, — visi trīs skaļi smējās. Neviens nedzirdēja zvanu uz mācībām.

—   Kādēļ jūs neesat stundā? — ar direktora vietnieci Maiju Skuju joki bija mazi.

—   Mēs tūlīt, mēs mazliet… tā drusciņ atvēsinājāmies… — Leons stostījās un nožagojās.

—   Uzpūt dvašu! — Skuja pavēlēja. — Tūlīt nāciet augšā manā kabinetā!

—   Mēs neko, mēs tikai aliņu, — Leons luncinājās. — Pavisam maziņu trauciņu, šitādu… goda vārds…

—   Kas te ir — skola vai klosteris? — Toms augstprātīgi noprasīja. — Nevainīgu aliņu vairs nedrīkstēs iedzert, ko?

Daumants juta, ka nesen ēstās pusdienas tā dīvaini kāpj uz augšu. Viņš pielēca kājās un gribēja steigties uz tualeti, bet nepaguva. Tas bija signāls pārējiem. Toms, roku mutei priekšā aizšāvis, paspēja izskriet ārā, bet Leons'vēma turpat uz vietas.

Komjaunatnes sekretāre Ludmila Ivanova, kas atradās kabinetā, izbiedētām acīm raudzījās notiekošajā.

—    Ļuda, lūdzu, ieej pie sekretāres un piezvani šo varoņu vecākiem, lai brauc dēliņiem pakaļ. Un pasaki dežurantam, lai atnes lupatu un spaini. Ludmila izsteidzās ārā.

—    Bet man mātes nav, — Leons ņirdza. — Un tēvs strādā vakara maiņā. Nekas jums neiznāks.

Daumants nosarcis neteica ne vārda. Tādas lietas jau nenoslēpsi. Drīz par to zinās visa skola, komjauniešu sapulcē kārs pie lielā zvana. Kauns no Baibas.

—    Es eju uz stundu, — Maija Skuja stingri noteica. — Kad atgriezīšos, lai viss būtu kārtībā. Sēdiet un gaidiet. Un izvēdiniet kabinetu.

Leons un Daumants rīstīdamies sakopa telpas. Toms nerādījās.

* * *

—   Vai no aliņa vien tā varētu noreibt, — Toma tēvs drēbniekmeistars Jānis Sūna apšaubīja. — Vai tik puiši nebūs piešāvuši klāt ko stiprāku?

Vainīgie noliedza.

—   Nemaz nezinu, ko lai iesāku, — Skuja prātoja. — Tādus iereibušus vienus pašus nevar palaist uz mājām.

—   Daumants draudzējas ar Baibu un Daci no otrās grupas. Varbūt palūgt, lai viņas aizved puisi uz mājām, — Ludmila ieminējās.

—   Nē! — Daumants pielēca kājās.

—  Skolotāj, dodiet tos skuķus man, mani vēl nekad nav pavadījušas tik glītas meitenes, — Leons bezkaunīgām acīm blenza Skujā. Reibums viņu padarīja drosmīgu.

—   Man lejā mašīna, es pats viņus aizgādāšu mājās, — Sūna izlēma.

—   Ko dzer, ja nevar turēt, — pārējie septītās grupas zēni otrā dienā paklusām, lai meitenes nedzirdētu, pārmeta.

—   Pārdevēja mums iesmērēja bojātu alu, — Daumants taisnojās.

—   Točno! — Leons apliecināja.

Divnieki fisikā par izvairīšanos no kontroldarba — tas vēl būtu sīkums, par to trijotne neuztraucās, gan izlabos. Daudz grūtāk bija atkauties no meitenēm.

—   Baigie varoņi atradušies. Taisni riebj skatīties!

—   Baigie gan, bet ne varoņi.

Sarunā iesaistījās arī meistars Krauklis: — Daudz lielāka vīrišķība būtu atteikties nekā skriet citiem līdzi. Kurš tad pirmais to dzeršanu izdomāja? Leons, vai?

Vainīgie klusēja.

—  Jūsu dēļ visai grupai jāzaudē droša pirmā vieta un ekskursija uz Ļeņingradu, — Vita Venta bezmaz vai raudāja.

—    Atradušas, par ko uztraukties. Neaizbrauks šogad, aizbrauks nākamgad. Ļeņingrada jau nav nekāda Parīze. — Toms raustīja plecus. — Man tāda bijusi, nebijusi.

—   Tu droši vien sava papiņa žigulī esi tur bijis ne reizi vien, bet mēs…

—   Iemeta par kapeikām, noreiba par rubli, bet tracis sacēlās par visiem desmit!

Dzērāju lieta ar to nebeidzās.

—   Nevar pielaist, lai skolā ieviestos «zaļais pūķis». Cik mums to zēnu ir, un ja tie paši sāks palaisties? — skolas vadība šajā ziņā bija stingra.

Visus trīs «pudeles brāļus» izsauca uz skolēnu arodkomitejas un komjaunatnes komitejas apvienoto sēdi. Tajā piedalījās arī pedagogi un milicijas pārstāvis vecākais leitnants Sams.

—   Pēc noteikumiem par dzeršanu skolā vecāki jāsoda ar trīsdesmit rubļiem, — vecākais leitnants paziņoja.

Vainīgie, galvas nodūruši, klusēja.

—   Varbūt šoreiz atliksim sodu, paskatisimies, kā mūsu «varoņi» uzvedīsies, — direktore ierosināja.

Toms, neatradis par vajadzīgu atbildēt, pagriezās un aizgāja.

Daumants daudz neuztraucās, ko par viņu domāja citi. Viņam bija kauns no Baibas.

Katra diena skolā nāca ar jauniem notikumiem. Alus cienītāju dēka pamazām aizmirsās.

* * *

Augstu virs pilsētas rudenīgajās oktobra debesīs norisa cīņa starp sauli un mākoņiem. Brīžiem lielas, saltas lietus lāses kapāja gājēju sejas. Vējš klēpjiem rāva no kokiem pēdējās rudens lapas. Tad pēkšņi tas uz brīdi izgaiņāja mākoņus, debesis kļuva spilgti zilas kā nomazgātas. Katrā peļķē un lietus pilienā mirdzēja mazs saules atspulgs.

«Kaut varētu to visu uzlikt uz audekla.» Daumants, iedams uz skolu, vēroja saules un mākoņu divkauju.

Veļu mēnesis novembris atnesa kailsalu. Audzēkņi krēslā ieradās skolā un vakara tumsā devās mājās. Mācību stundas, šūšanas darbnīca, dziedāšanas nodarbības, deju pulciņš, saimniecības darbi mājās, stundu sagatavošana — un atkal viss no gala.

—   Kaut vienreiz varētu pa īstam izgulēties, — Svetlana žēlojās. — Brīvdienās es nekā cita nedarīšu kā vien ēdīšu un gulēšu, goda vārds.

Pa otro grupu ceļoja nosmulēta, no biežās lasīšanas saplīsusi Kurts-Māleres grāmata «Likteņa viļņos».

—   Kāda mīlestība! Tik tīra un nevainīga. Viņš viņu pirmo reizi noskūpsta tikai pēc laulībām, vai jūs, meitenes, varat to aptvert? — Svetlana jūsmoja. — Ar mūsdienu vīriešiem nevar pat salīdzināt.

—   Tev arī gribētos satikt tādu sapņu princi — skaistu, ļoti bagātu un, protams, lai tas tevi nēsātu uz rokām, — Dace pazobojās.

Dēzija iesmējās, iedomājoties, cik milzīgi lielam jābūt cilvēkam, kurš spētu masī- vo Svētu nēsāt uz rokām.

—   Gribētos gan, — sentimentālā Svetlana, neievērodama meiteņu zobgalības, atzinās. — Gluži tāpat kā šajā romānā, kur bagātnieka dēliņš Rūdolfs iemīl un apprec nabaga bārenīti Loru. Es apraudājos, to lasot.

—   Un viņu lūpas sastapās svinīgā svētlaimē, — Dace zobojās. — Šitādas lubenes Kurts-Mālere štancējusi simtiem un visas vienādas, kā no konveijera.

Dēzija kāroto lasāmvielu saņēma no Baibas vēstures stundā. Kā pa laikam to paradusi darīt, viņa vispirms uzšķīra pēdējo lappusi, lai zinātu, vai beigas laimīgas.

Vēstures skolotājs Daujāts pašreiz stāstīja par sacelšanos uz bruņukuģa «Potjomkins» 1905. gadā.

«Kas tad te? Vēstule?» Dēzija izņēma no grāmatas salocītu papīra lapiņu.

«Mīļā Baiba!

Lai kā Tu vairītos un bēguļotu no manis, Tu tikpat vaļā netiksi. Līdz pat šim jbrīdim nezinu, kas īsti ir par iemeslu Tavai aiziešanai no mūsu ansambļa. Droši vien tā «neilona princese» Sanita no Tavas bijušās klases ir kaut ko sliktu samelsusi par mani. Netici viņai ne vārda. Viņa pati atzinās, ka esot ieķērusies manī līdz ausīm. Tādi aptaurēti skuķēni ir gatavi uz visādām nelietībām. Mūs abus, Tevi un mani, vieno un saista kopīga mīlestība uz mūziku. Gaidu no Tevis atbildi, jo ātrāk, jo labāk. Manu telefonu, cerams, neesi aizmirsusi.

Tagils

P.S. Puiši ari pēc Tevis noilgojušies.»

«Kolosāli!»"Domas Dēzijai strādāja ātri kā skaitļojamā mašīna. Viņa šo vēstuli parādīs Daumantam, lai redz, kāda patiesībā ir princese «Neaizskar mani». Slepeni uztur sakarus ar kaut kādu Tagilu un vēl citiem puišiem. Un Daumants, dumiķītis, velkas tādai pakaļ kā ēna.

Dēzija padeva Tagila vēstuli blakussēdētājai Svetlanai. Svēta izburtoja uzrunu, paskatījās parakstu un atdeva atpakaļ.

—   Es nelasu svešas vēstules.

—   Svētule atradusies, — Dēzija apskaitās.

Pusdienas starpbrīdi Dēzija aizturēja Daumantu pie ieejas ēdnīcā.

—   Ko vajag? — Daumants nelaipni norūca.

—   Tev vēstule. Ņem taču!

—   No kā?

—   No Baibas, — Dēzija smiedamās uzsauca un steidzās ātrāk pazust.

Pēc sestās stundas Daumants saķēra Dēziju aiz rokas un tenteriski izrāva trepju telpā.

—   Nežņaudz, dullais! — Meitene mēģināja atbrīvoties. — Man sāp.

—   Kur tu to ņēmi? Vai nozagi? — Daumants vicināja Tagila vēstuli Dēzijai gar degunu.

—   Aptaurētais! Baiba to bija ielikusi vienā grāmatā, droši vien lai izlielītos, kādi viņai paziņas.

—   Tu, Dēzij, esi īsta maita. — Daumants nospļāvās un neatskatījies aizgāja.

Dēzijai gribējās raudāt. Viņa bija cerējusi, ka Daumants pēc šīs vēstules novērsīsies no Baibas un viņai būs visi ceļi vaļā.

Daumantam iekšā viss vārījās, greizsirdības bulta bija trāpījusi tieši sirdī. No tā, ko matemātikas skolotājs aiznākamajā stundā rādīja un skaidroja, viņš nedzirdēja un neredzēja nekā, itin kā atrastos citā pasaulē.

Puišiem taisnība — Baibas priekšā es patiešām izplūstu kā ķīselis. Kolīdz viņa uz mani paskatās ar savām spožajām blisenēm, tā man mute ciet. Bet nu ir beigas. Basta un āmen. Vienreiz jau viņa tā donžuāna un jauno meiteņu pavedēja Tagila dēļ gandrīz bojā aizgāja. Un nu sāks atkal? Lai viņa ieskrienas ar to savu klimpermani. Pa-saulē meiteņu netrūkst. Pašas kristu ap kaklu, ja vien gribētu. Tā pati Dēzija…

—   Klau, Tom! Kādi skuķi tev vairāk pa prātam — neaizskaramās vai tādas kā Dēzija no otrās grupas?

Toms izbrīnījies paskatījās uz Daumantu un paraustīja plecus.

—   Skatoties, kādam nolūkam. Večerinkai un visam pārējam, kas tai seko, es ņemtu labāk Dēziju. Bet par sievu? Nu, par to vēl par agru domāt. Vispirms jābeidz skola un jānostājas uz savām kājām.

—   Vai tu kādreiz esi iegrābies kādā skuķī tā līdz ausīm?

—  Atradis īsto laiku sarunām par seksu. Matemātiķis blenž tieši uz mums. Izcels, iegriezīs cāli.

—

***

Otrās grupas apmācības šūšanas darbnīcā ievilkās. Meitenes gribēja nobeigt vienādos priekšautus, koši dzeltenus ar monogrammu uz kabatas. Tādas pašas krāsas

lakatiņi jau bija gatavi. Dace palidzēja Dēzijai, kurai ar šūšanu vēl neveicās — te pārtrūka diegs, te atkal šuve streipuļoja kā piedzērusies uz visām pusēm, un meistare Liepa lika ārdīt ārā. Dēzija aiz dusmām pat apraudājās.

Līņāja apnicīgs lietus. Daumants, kapuci uz galvas uzlicis, krietnu pusstundu mīņājās otrā ielas pusē, līdz beidzot skolas durvīs parādījās Baiba un Dace.

—   Jāparunā, — viņš, piegājis pie meitenēm, satvēra Baibu aiz elkoņa.

—   Vai intīmi? — Daces acīs pazibēja smieklu velniņi.

—   Intīmi.

—   Nu, tad es eju. Čau!

—   Pagaidi, es tūlīt, — Baiba sauca nopakaļ. — Man tev…

—   Negaidi vis, — Daumants viņu pārtrauca.

Dace pazuda aiz ielas stūra.

—   Man tev kas jānodod. — Daumants pasniedza Baibai Tagila vēstuli.

—   Kur tu to dabūji? — Meitene spēji piesarka.

—   Izrāvu Dēzijai no rokām.

—   Tu izlasīji?

—   Vari būt droša, ka puse tavas grupas to ir lasījusi un nu ņirgājas par tevi.

Baiba klusēja.

—   Vai tu Tagilu vēl…

—   Nevajag, Daumant. Tas viss ir sen pagājis un aizmirsts. Tagila ansamblim trūkst solistes, un tādēļ viņš neliek mani mierā. Bet es negribu. Un nav jau arī laika — mācības, katru dienu mēģinājumi.

—   Tu nemelo?

—   Dieva vārds, goda vārds!

Nē, tādas acis kā Baibai nespēja mānīties. Daumantam kā akmens novēlās no sirds.

—   Ja tas sprukstiņš tev neliek miera, pasaki man, es viņu kotletēs samalšu. Bet Dēzija rīt norausies, otrreiz viņai tādi numuri neies cauri.

—   Ne jau Dēzija viena. Pats teici, puse grupas lasījusi vēstuli. Kādi viņi vēl bērni!

—  Bet tā to atstāt nedrīkst. Iedomāsies par tevi diezin ko, — Daumants neatlaidās.

—   Lai domā, ja grib, man vienalga. Labāk izlikties, itin kā nekas nebūtu noticis.

«Es mīlu tevil» Daumantam gribējās skaļi izkliegt, lai visi uz ielas dzirdētu.

—   Tu esi laba, — viņš klusi noteica.

—

***

Ar spalgu švīkstoņu Tagils nobremzēja pie skolas ieejas. Baiba pat nepaskatījās uz tumšsarkano žiguli.

—    Lūdzu, kāp iekšā, es tevi aizvedīšu mājās, — Tagils, kā vienmēr, elegants no galvas līdz papēžiem, atvēra durvis.

—   Paldies, es labāk iešu kājām.

Meitenes, bariņā pie durvīm sastājušās, vēroja notiekošo.

—   Es tevi lūdzu, jāparunājas.

Baiba paraustīja plecus un apsēdās Tagilam blakus.

—   Kādēļ nepiezvanīji? Es gaidīju.

—   Nav laika. Mācības, praktiskie darbi.

—   Dziedāšanu droši vien esi pametusi?

—   Nē, kādēļ? Dziedu skolas korī un meiteņu ansamblī, starp citu, labākajā Rīgā. Mācos pie Irbes.

—   Un klavierspēli?

Baiba klusēja.

—   Žēl. Varbūt tomēr atsāksim mūsu nodarbības?

—   Paldies, Tagil. Patiešām nekādi nesanāk.

—   Puiši noilgojušies pēc tevis. Es apsolīju, ka svētdien tevi atvedīšu.

Tagils zināja par Baibas mīlestību. Viņas kādreizējā klasesbiedrene Sanita bija par to izpļāpājusi. Izlutinātais un pašpārliecinātais konservatorijas students negribēja un arī nespēja saprast, ka šī mīlestība varētu izgaist un ka viņš pats pie tā ir vainīgs.

Baiba domīgi skatījās uz savu kādreizējo elku. Slaidās mūziķa rokas droši turēja stūri, lūpu kaktiņos iesēdies ironisks smīniņš. Vienīgi brūnās acis Baibā raudzījās izbrīnījušās, pat samulsušas. Meitenei šķita, ka viņus šķīra nevis daži mēneši, bet vesela mūžība. Ne tik sen viņa sarka un bālēja no Tagila ciešāka skatiena vien. Visu savu nākotni, laimi, panākumus viņa domās saistīja ar šo puisi, iztēlojās, kā viņi abi strādās Tagila ansamblī, kļūs slaveni, ceļos pa pasauli un vienmēr mīlēs viens otru. Kur tas viss pazudis? Grāmatās rakstits par pirmo mīlestību, kas saglabājoties visu mūžu pat tad, ja iemīļotais nomirst. Bet Tagils taču ir dzīvs un vesels.

—   Ko lai es saku puišiem?

—   Svētdien es nevaru.

—   Kādēļ?

Baiba vērīgi paskatījās viņā. Tagils samulsa, neizturēja šo skatienu.

—   Tu vēl vienmēr dusmojies uz mani?

—   Nē.

—   Saproti, man ir divdesmit viens gads. Es jau esmu pieaudzis vīrietis. Bet tu…

—   Nevajag, Tagil. Tam nav nekādas nozīmes.

—  Nē, vajag. Tu vēl esi pa pusei bērns. Un man nebija nekādu tiesību atbildēt uz…

—   Es neesmu bērns, — Baiba viņu pārtrauca.— Pēc tā, kas ar mani notika, vairs ne. Pieturi, man šeit jāizkāpj.

Aizcirtusi durvis, Baiba neatskatīdamās iegāja tuvākajā veikalā.

«Skaista. īsts pumpuriņš. Varbūt es biju baigais glupiķis, toreiz neizmantodams situāciju,» prātoja Tagils. «Vai tiešām viņa mani vairs nemīl? Nevar būt. Pacīnīsimies, meitenīt, redzēsim, kurš kuru.»

—   I love you, — tranzistorā dzidra sievietes balss pavēstīja. Viens no pasaules slavenākajiem ansambļiem — ABBA.

Baiba nerādījās. Iedarbinājis motoru, Tagils brauca uz klubu «Blāzma». Drošs paliek drošs, jāpaskatās pēc jaunas solistes, viņš izlēma.

Daumants, pamanīdams, ka Baiba iekāpj Tagila mašīnā, apstulba. Kā tad tā? «Tas viss sen pagājis un aizmirsts,» viņa pirms pāris dienām apgalvoja. Bet vajag tikai šim klimpermanītim pamāt ar pirkstu, kad pati lien mašīnā un karas kaklā.

Daumants sakoda zobus, iegāja dzērienu veikalā un nopirka «lielo bumbu». Ietrieks rīklē visu līdz pēdējam pilienam. Tēvs apgalvo, ka tas bēdās palīdzot.

Mājās neviena nebija. Daumants paņēma no virtuves glāzi, rupjmaizi un ieslēdzās istabā. Nolicis priekšā paša zīmēto Baibas portretu, viņš pielēja glāzi līdz malām.

—   Prozit, vecenīti Uz tavu laimi! Pretīgs gan, maita. Lai tev dzīvē paveicas! Čau!

Trešo glāzi lejot, puisim rokas manāmi drebēja.

—   Ko tu lūri manī ar savām teļa blisenēm? — viņš uzrunāja portretu. — Es, stulbais, svēti ticēju, ka tādas skaidras acis nekad nespēj mānīties. Jāsmejas. Meli, viss meli. Mīlestība, draudzība, uzticība — kur tās ir? — Izstiepis dūri, Daumants ietrieca to bildē. Stikls sašķīda gabalos, portrets pārplīsa uz pusēm.

Vecākais brālis Kristaps, veltīgi izdauzījies gar durvīm, iekāpa pa vaļējo logu. Daumants, gluži bāls, aizmidzis gulēja gultā. Kristaps veikli novāca pudeli un piekopa istabu, lai māte nekā nepamanītu. No sagraizītās rokas uz grīdas pilēja asinis. Kristaps pārsēja ievainojumu.

—   Kas Daumantam? — māte satraucās.

—   Nekas. Laikam ko nelabu ieēdis.

Māte gādīgi gultai blakus nolika spaini.

Daumantam bija grūta nakts. «Nekad, nekad vairs ne malka, ne piliena,» viņš, pār spaini pārliecies, pats sev zvērēja.

—   Kas tad tev — skolā ziepes vai personiskajā dzīvē? — Kristaps otrā rītā, brokastis ēzdams, apjautājās. — Tu vakar uzvedies kā pēdējais idiots.

—   Visi jau nevar būt supergudrie paistudenti.

—    Nu, nu, nesāc atkal psihot. Gan būs labi. Senči jau neko nenojauta. Proties vien pats turēt mēli aiz zobiem.

—   Baigi riebīga jušana, — Daumants atzinās. — Galva smaga, un mute kalst un smird.

—   Uzdzer minerālūdeni, tas palīdzot.

Kristaps posās uz lekcijām.

—   Tev uz skolu nav jāiet?

—   Es tur savu kāju vairs nesperšu.

—   Oho! Ko tad tas nozīmē?

—   Nav tava daļa. Savācies un tinies ātrāk prom.

—   Nekas tā nenomierina sirdi kā grādi, — tēvs vakarā virtuvē stīvu mēli mur- mulēja, ar zobiem atvērdams «Taizeļa» pudeli. — Uzspļauj viņiem visiem un nāc pie mums uz galdnieku cehu, pēc pusgada rausīsi naudu kaudzēm, es garantēju.

Daumants, galvu rokās atspiedis, smaidīja idiotisku dzērāja smaidu.

Māte otrā istabā guldināja mazdēliņu, un pār vaigiem viņai stiepās divas asaru vadziņas.

* * *

—   Daumants trešo dienu nav skolā, — Toms Baibai paziņoja. — Tu nezini, kādēļ?

Arī deju pulciņa vadītāja satraucās, viena pāra iztrūkums draudēja izjaukt vairākus numurus. Tuvojās ikgadējie skolas deju svētki, kas vainagoja viņas darbu. Tādi uzvedumi bija pa spēkam tikai nedaudzām republikas skolām.

—   Jāiet apraudzīt, — Baiba izlēma. — Varbūt slims. Bet vienai kaut kā neērti.

—   Brauksim abas, — Dace piekrita bez liekas tielēšanās.

Brūns takšelis, brīdi aprējis nācējas, paluncinājis asti un apostījis viņu kājas, aizgāja savās darīšanās.

Veltīgi izklauvējušās pie ieejas durvīm, meitenes ieskatījās pa vienīgo apgaismoto logu istabā. Galds piemētāts ar ēdiena atliekām, gultā kāds gulēja.

—   Tā ir Daumanta istaba, — Baiba nezin kādēļ čukstēja un parāvās sānis. Dace pieklauvēja pie stikla.

Ar pūlēm izrausies no gultas, Daumants piegāja pie loga.

—   Ko vajag?

—   Vai iekšā neaicināsi? — Dace apjautājās.

—   Durvis vaļā.

Ieraudzījis Baibu, puisis satraucās.

—   Man te nekārtība, es nezināju… — Daumants steidza saklāt savandīto gultu un nemanot ar kāju iebīdīja pagultē iesākto «Taizeļa» pudeli.

Uz galda starp maizes donu un iekostu desas gabalu atradās saplēstā un saburzītā Baibas ģīmetne. Dace to salika kopā un mēģināja izgludināt. Istabā valdīja tik blīvs klusums, ka šķita — to varētu griezt ar nazi kā sieru. Baiba skatījās Daumantā, un viņas acis pierietēja asarām.

—   Saki kaut ko, lamā, kliedz, tikai neblenz tā! — Daumants eksplodēja. — Nespēju panest, ka tas draņķa Tagils tevi… Tāpēc arī dzēru.

—   Apkaunies, Daumant! — Dace viņu apsauca.

—   Ak, man jākaunas, man, jā? Viņa pati apsolīja, ka nekad vairs… ar to… Un es, stulbenis, noticēju. Bet kas pēc tam? Man aiz muguras satiekas ar Tagilu, iekāpj mašīnā, un abi kopā mierīgi aizbrauc. Un vēl pasmejas par tādu idiņu kā es.

—   Aptaurētais Otello! Un to tu nemanīji, ka pie nākamā stūra Baiba izkāpa?

-Ko?

—   Gluži vienkārši — atvēra mašinas durvis un aizmuka.

—   Kā tu to zini?

—   Redzēju. Un, ja netici, pajautā pats.

—   Tiesa?

Baiba klusējot pamāja ar galvu.

Daumants izskatījās tik apjucis, ka abas meitenes ar pūlēm valdīja smieklus.

—    Bet tad jatr..: nu, tad jau viss ir kārtībā! Tas ir kolosāli, ka jūs atnācāt. Citādi es vēl būtu turpinājis… un visu salaidis dēlī. Meitenes, tagad klausieties uzmanīgi: es, Daumants Pētersons, svinīgi zvēru un apsolu nekad vairs, nē, tas par traku, teiksim, nākamo divu gadu laikā neņemt mutē ne pilītes grādīgā. Vari ieprotokolēt, Dace, ja vēlies. Bet tagad mazu uzmanību…

Daumants izvilka no grāmatplaukta zīmēšanas bloknotu un kārbu ar krāsainajiem krītiņiem.

—   Baiba, lūdzu, apsēdies uz Kristapa gultas un paliec britiņu nekustīga.

—   Vai man jāiet? — Dace zobgalīgi apvaicājās.

—   Nečauksti un sēdi klusi! Netraucē strādāt!

«Cik mainīgs spēj būt cilvēks. Tas, kas pirms brīža izrausās no gultas — miegains, ļauns —, un šis, kas, darbā iegrimis, visu apkārtni aizmirsis, pēta manu seju,» Baiba domāja.

—   Modelis ir pārāk nopietns. Gribētos izlūgties mazu smaidiņu, citādi man nak- tis rādīsies ļauni sapņi.

—   Jocīgais, vai tad tu to bildi ņemsi blakus gultā? — Dace smējās.

—   Nē, piekāršu, lūk, tur pie sienas.

* * *

No Baibas dienasgrāmatas:^

«Daumants ir greizsirdīgs uz Tagilu. Viņš mīl mani. Bet es? Nezinu. Tas ir pavisam citādi nekā ar Tagilu. Ar Tagilu mani saistīja mūzika, dziesmas. Bet ar Daumantu? Esmu pieradusi, ka viņš vienmēr ir manā tuvumā. Man ir labi ar viņu. Runā, ka katrai mīlestībai tāpat kā katrai puķei esot sava smarža. Bet ir taču puķes bez smaržas.»

***

Sestdienas pievakarē tumšsarkanais žigulis stāvēja pie skolas ieejas. Sākumā audzēkņi skrēja ārā bariem, cits citu grūstīdami, smiedamies un čalodami, vēlāk nāca aizkavējušies pa pāriem, pa vienam.

Dace un Baiba beidza uzkopt ķīmijas kabinetu.

—   Re, kur tavs bruņinieks. — Dace paskatījās pa logu.

—   Iesim mājās pa pagalma izeju. Es negribu viņu satikt.

—   Pareizi dari.

—   Leons nav rādījies jau veselu nedēļu, — Vita ziņoja.

—   Viņam fizikā un algebrā cāļi, būs sadomājis bastot.

—   Es varu vakarā aiziet, — Daumants piesolījās. — Viņš dzīvo netālu no manis.

Čīkstoši vārtiņi, kas turējās vienā eņģē, aizaudzis dārzs, veca, noplukuši koka

māja. Velti izdauzījies pie durvīm, Daumants nospieda rokturi. Durvis atvērās. Māja grima tumsā.

No koridora bija samanāmas divējas durvis. Oda pēc skābiem kāpostiem.

—   Ei, vai te kāds ir?

—   Vai tu, tēvs? — Daumants izdzirda vārgu balsi.

Iedegās gaisma. Leons gulēja gultā, sasedzies ar segu un vēl mēteli. Telpā bija ledaini auksts.

—   Āāā, tas esi tu? — viņš gari novilka. — Piesēsties, ja esi atkāpis. Es, redz, nolikos slīpi. Krūtis dur pie katras elpas. Un drebuli krata. Vecais arī otro dienu nerādās. Atnes man stopu ar ūdeni, ja? Virtuvē uz sola vajag būt spainim. Nav spēka… Slāpst…

Leons aizgūtnēm dzēra, pa starpām klepodams un čērkstoši vilkdams elpu, tad nespēkā atslīga gultā.

Daumants klusēdams vēroja nemājīgo, nesakopto istabu.

—   Tev droši vien ir temperatūra?

—   Nezinu. Mājās nav termometra.

—   Gribi, es iekurināšu krāsni un uzvārīšu tēju, — Daumants sarosījās.

—   Malka virtuvē pie plīts.

Drīz vien krāsnī jautri sprēgāja pagales. Leons ar baudu strēba karsto dzērienu un grauza cietu baltmaizes doniņu, apmērcēdams to tējā.

—   Nekāda saldā dzīve tev, brāl, nav, — Daumants noteica.

—   Nekas, var iztikt. Mēs te abi ar fāteru. Māte aizgāja pie cita. Reizi gadā aicina mani ciemos. Pie durvīm liek novilkt kurpes un tūlīt uz vannas istabu mazgāt rokas. Muteres otrais vīrs ir ārsts. Pie viņiem viss tik sterils kā slimnīcā, taisni riebjas. Kad māte gāja prom, ēs raudāju. «Pacieties mazliet, dabūsim lielāku dzīvokli, tad varēsi dzīvot pie mums,» viņa solīja. Es, muļķītis, toreiz noticēju.

«Tēt, vai drīz mamma mani ņems pie sevis? Vai rit?» es bieži apjautājos. Vecais neizturēja, sakliedza uz mani un aizgāja pēc pudeles. Vēlāk es vairāk pa ielām, kopā ar čaļiem jautrāk.

Mamma dabūja jaunu trīsistabu dzīvokli, bet manā vietā iegādājās suni, lielu kā teļu, melnu, ar sprogainu vilnu. Esot baigi dārgais, Nūfaundlendas sugas. Tādi ziemeļos glābjot slīcējus. Jocīgs lops, sēž kaktā uz mīkstas, siltas segas, kāda man nekad nav bijusi, blenž lielām, skumjām acīm, šķiet, sāks raudāt.

Ko tu skumsti, es viņam saku, tev ir labi, sava silta vietiņa, vēders pilns… Ne tā kā man, reizēm ir, ko grauzt, reizēm, kad vecajam lielais plosts, nekā…

—   Kādēļ tu visu neizstāsti mātei? Viņa droši vien pieņemtu tevi.

—    Ko es tur sadarītu? Sēdētu blakus sunim? Pie viņiem jau no garlaicības pat mušas sprāgst. Vecā arī žēl… Viņš vēl joprojām pārdzīvo… Glabā mammas bildi galda atvilktnē un reizēm, kad es neredzu, slepus skatās…

—   Mans vecais arī reizēm plosto, — Daumantam negribot izspruka.

—  Jā? — Leons brīnījās. — Es domāju, ka ar tevi gan viss okei. Boksa čempiņš, skuķu siržu lauzējs. Ja man būtu tāds ģīmis, es arī… Eh, ko tur, Šakālis paliek Šakālis.

—   Ko tu, Toms jau tikai pa jokam.

—   Paklau — kā tu sadomāji nākt uz mūsu učeni? — Leons mainīja sarunas tematu.

—   Gribas ātrāk nostāties uz savām pekām, — Daumants pateica tikai pusi patiesības.

—    No manis atkal učuki atkratījās. Mans smadzeņu pods neesot piemērots zinību uzņemšanai, lai ejot uz arodeni. Iedeva pat labu raksturojumu. Mutere bija uzodusi par mūsējo skolu. Piedziedāja man pilnas ausis ar slavas dziesmām — labākā proftehskola, mākslinieciskā pašdarbība, estētiskā audzināšana un tamlīdzīgus pekstiņus. Man viens pīpis, kur mācīties — par skroderi vai par kurpnieku. Pēc gadiņa, tad jau manīs, ja nepatiks, čau, manējais čāpo vienu māju tālāk. Paskaties, vecīt, vai grāpī vēl nav palikuši kāposti. Baigi sagribējās rīt.

Daumants iegāja virtuvē. Katla dibenā ar karoti viņš sasmalstīja plānu kāpostu plēnīti. Uz galda mētājās iepelējusi rupjmaizes doniņa.

—   Paklau, Leo, es tūliņ būšu atpakaļ. Tu tikai necelies, guli mierīgs.

—  Mamm, — Daumants, gluži aizelsies, iemetās virtuvē. — Kas mums vakariņās?

—   Plītskrāsnī kotletes ar ceptiem kartupeļiem. Paņem pats.

Kotletes kārdinoši smaržoja. Sagāzis visu bļodiņā, Daumants paķēra rupjmaizes donu un, pa ceļam to grauzdams, skrēja atpakaļ pie slimā biedra. Leons gulēja cieši aizmidzis. Daumants aizvēra krāsni, nolika gultai blakus ēdienu un domīgs atgriezās mājās.

Cik maz mēs zinām viens par otru. Šis pats Leons, jokdaris un ņirga, pielīdējs un glaimotājs. Vai grūtā bērnība viņu par tādu pārvērtusi? Var būt, ka tā ir tikai maska, aiz kuras aizslēpies pavisam cits cilvēks, jūtīgu sirdi, viegli aizvainojams. Bet mēs — Šakālis un Šakālis. Un vai aiz Toma lepnās ārienes neslēpjas sīks aprēķinātājs?

Visi jau cenšas izlikties labāki, nekā patiesībā ir. Vienīgi Baiba ir patiesa.

***

No Baibas dienasgrāmatas:

«Daumants ir visveiklākais dejotājs. Cik viegli viņš paceļ Dēziju, itin kā viņai nebūtu nekāda svara! Dēzija skatās viņam acis un glupi smaida. Muļķe gatavā — smaids pieder pie dejas. Dace ari uzsmaida Tomam, kaut gan nebūt nav par viņu sajūsmā. Dēzija patīk visiem zēniem. Kāds brīnums, ka arī Daumants viņas dēļ var pazaudēt galvu. Viņš taču nav mans īpašums. Varbūt esmu greizsirdīga? Un tomēr ir patīkami apzināties, ka tevi kāds bezprātīgi mīl un tevis dēļ ir gatavs uz visu.»

5 . nodaļa KĀPNES VED AUGŠUP, BET ARĪ LEJUP

—   Meitenes! — Dace lidot ielidoja darbnīcā. — Komjaunatnes sekretāre Ludmila man nupat teica, ka mums piešķirta «uguntiņa». Par uzvaru rudens pārgājienā un labām sekmēm. .

Tiesības uz sarīkojumu jeb «uguntiņu», kā skolā to dēvēja, nācās izcīnīt sīvā sacensībā. Tās piešķīra labākajām grupām, sociālistisko sacensību uzvarētājiem, pirmo vietu ieguvējiem konkursos un izstādēs.

—   Katrai meitenei jāizdomā kāds asprātīgs uzdevums vai rotaļa.

—   Daumanta brālim esot pārākās lentes.

—   Šis jau nu mums dos, — Dēzija šaubījās.

—   Es parunāšu, — Baiba apņēmās.

—   Kuras skolas zēnus aicināsim?

—   Mēbeļni^iais, ko citu.

—   Vefiešus.

—   Dzelzceļniekus. Viņiem skaistas formas, gluži kā virsniekiem.

—   Tikai ne pirmo kursu. Tie pārāk zaļi. Kad jāuzlūdz meitene, sarkst un bālē, — Dēzija piebilda.

—   Galdiņus apklāsim ar pašu šūtajiem galdautiem un salvetēm.

—   Un izrotāsim ar puķu kompozīcijām.

—   Es pie sviestmaizīšu taisīšanas un galdu klāšanas, — Ina brīvprātīgi pieteicās.

Gatavošanās «uguntiņai» ritēja pilnā sparā. Otrā grupa stundu starpbrīžos un

darbnīcā par to vien runāja.

—   Tev, Baiba, būs kaut kas jānodzied.

—   Pēdējā laikā es dziedu tikai ansamblī, — Baiba mēģināja atrunāties.

—   Ņem un iemācies! Kaut vai Paula «Māriņu».

—   Labāk dziesmu par rozīti.

—   Var abas.

—   Kas sastādīs scenāriju?

—   Kādu scenāriju?

—   Nu, «uguntiņai». Viss smalki jāapraksta — kādi priekšnesumi, kādas rotaļas, un tā tālāk. Citādi Skuja neatļaus.

—   Lai Baiba kaut ko sadomā, pēc tam jau redzēs.

—   Kādēļ tad es?

—   Tu esi kultordze.

—   Uzaicināsim uz mūsu «uguntiņu» gruzīnu meitenes, jā?

—   Un iemācīsimies kādu gruzīnu dziesmu.

Visa skola rosījās uz gadskārtējo Tautu draudzības festivālu. Ikvienai grupai bija savi draugi kādā no mūsu plašās zemes pilsētām. Skolas labākie zīmētāji bija izgatavojuši milzīgu karti un izkāruši to vestibilā. No Rīgas uz Maskavu, Ļeņingradu, Tallinu, Viļņu, Tbilisi, Alma-Atu un citām pilsētām kursēja vēstules.

Komjaunatnes sekretāres Ludmilas Ivanovas mazajā istabiņā atradās sarīkojuma štābs. Komjaunieši atbildēja par svētku norisi.

—   Vai ielūgumi jau nodrukāti?

—   Vēl nav. Solīja rit.

—   Ko tie poligrāfiķi iedomājas?

—   Ludmila, iedod akvareļa krāsas un otiņas.

—   Paņem pati, tur plauktā.

—   Ludmila, kā tu domā, vai viņām patiks? — Otrā grupa izklāja uz galda Kutaisi meitenēm domātos suvenīrus — tautiskā rakstā rūpīgi izšūtas sedziņas.

' — Vai meistarei Liepai parādījāt?

—   Jā. Nekā slikta neteica.

—   Nu, tad jau būs labi.

—   Piecpadsmit delegācijas, ap simt viesu, kur tos visus lai izmitina?

—   Mēs, kopmītnes meitenes, varētu saspiesties un daļu viesu izguldināt, — Svetlana, kas ar sevišķu sabiedriskumu neizcēlās, ierosināja.

—   Svetiņ, aprunājies, lūdzu, ar komandanti, cik vietu viņa varētu atbrīvot, un rīt pasaki man?

—   Par mācībām neviens vairs neliekas ne zinis, — matemātikas skolotājs Kārlis Kalējs skolotāju istabā šķendējās. — Visi tik dzied, dejo, organizē.

—   Nekas, gan vēlāk sarausim, — vēsturnieks Daujāts viņu mierināja.

—   Saraut var vēsturi vai literatūru, bet nekādā gadījumā matemātiku. Lielum lielai daļai tā vispār nelien galvā. Es uzskatu, ka mūsu skolā sabiedrisko pienākumu ir par daudz. Tie traucē pašu galveno — mācības.

—    Mūsu sistēmas skolās pats pirmais uzdevums ir labi iemācīt arodu un izaudzināt sabiedrībai derīgus cilvēkus, — direktora vietniece Skuja paasi noteica. Matemātiķis smagi nopūtās.

* * *

—   Kas tā par jaunu modi — katru dienu nākt tik vēlu mājās? — Baibas patēvs Naikovskis rājās. — Trauki nemazgāti, vakariņas netaisītas, mātei pēcpusdienas maiņa.

—  Pēc nedēļas skolā Tautu draudzības festivāls, jāgatavojas, jāmēģina jaunas dziesmas, — Baiba taisnojās.

—   Lai dzied citi, tu pasaki, ka jābūt mājās.

Baiba neatbildēja.

Daumants staigāja sapīcis. Deju mēģinājumu dēļ viņš kavēja boksa treniņus.

—   Tā tu zaudēsi formu, — treneris Roberts Strauts brīdināja. — Cik tālu lidz pilsētas jauniešu meistarsacīkstēm. Ja gribi uzvarēt, tad…

—   Ko es varu darīt, ja skolā baigais zēnu deficīts, — Daumants taisnojās. — Nav kas dejo. Kāda velna pēc es rudenī ielaidos?

—   Ko tu mani grāb kā spīlēs? — Dēzija kādā mēģinājumā skaitās. — Būs zilumi. Dace, es ar to dullo vairs pārī nedejošu.

—   Bet es vispār vairs nedejošu! Basta un āmen!

—   Pamēģini tik mūs iegāzt, tad tu velnu redzēsi! — Dace apskaitās.

Gluži tik aptaurēts Daumants tomēr nebija.

***

Pie Arodbiedrību kultūras nama ieejas plīvoja visu republiku karogi. Bundzinieces rībināja apsveikuma maršu un sveica viesus — nākamās audējas no Narvas, šuvējas no Maskavas, Kutaisi un Viļņas, Ļvovas celtniekus, turkmēņu meitenes raibos zīda sarafānos, tumši iedegušos azerbaidžāņu puišus, nākamos naftiniekus.

—   Pasaulē ir daudz vārdu, kuri apvieno dažādu tautību un rasu cilvēkus, — māte, dzimtene, miers. Visu šo nedēļu mūs vienos vārds «draudzība». Būs draudzība — būs miers, būs miers — būs laime, — direktore Vija Čoldere atklāja festivālu.

Dāvināt var ziedus, grāmatas, lietas, bet dāvāt var arī dziesmu vai deju. Katra viesu delegācija saņēma savu velti, un pati arī nepalika parādā.

—   Mēs pie jums pirmo reizi, — puiši no Tbilisi samulsuši atzinās. — Suvenīrus aizmirsām viesnīcā. Jūsu svētki mums loti patīk. Mēs arī rīkosim tādus un lūgsim jus ciemos.

Moldāvu ansamblis izpildīja Paula «Dziesmu par pēdējo lapu». Tiesa, dziesma i/.skanēja mazliet neparasti, ar dienvidniecisku temperamentu.

Visskaļākos aplausus tomēr izpelnījās lietuviešu latviski nodziedātā dziesma «Pūt, vējiņi!».

***

Draudzības festivāla pēdējā vakarā notika sengaidītā un ilgi lolotā otrās grupas «uguntiņa». Tik parastā vecā zālear skatuvi un solu rindām gar sienām bija pārvērsta jautrā pasaku valstībā. Plīvoja krāsainas lentes un baloni. Uz skaisti klātajiem galdiņiem dega sveces.

—   Vai mūzika kārtībā? — Dace lieku reizi pārjautāja Baibai.

—   Firmas gabali. Daumants pats parūpēsies. Citiem brālis neuzticoties, esot baigais knīpstanga.

—   Cik skaisti! — gruzīnu meitenes, zālē ienākušas, pārsteigumā sasita plaukstas.

Mēbeļnieku otrā kursa puiši ieradās sava darbmācības meistara pavadībā tumšos

uzvalkos un ar kaklasaitēm. Pat stingrajai Skujai šoreiz nebija, ko iebilst.

Katram tika piesprausts kāds mākslinieciski veidots zieds, un pašiem nācās sameklēt savu partneri un vietu pie galda. Puiši uzjautrinājās par viņiem piešķirtajiem puķu vārdiem: — Tādus pekstiņus var izdomāt vienīgi meiteņu skolā.

—   Rudzupuķe, kur paslēpusies Rudzupuķe? — gaišmatains, slaids puisis tēloja izmisušo un nopētīja visas meitenes pēc kārtas.

Ar pīrāgu šķīvi rokā ienāca sasarkusi Baiba. Puisis piesteidzās viņai klāt un i/ņēma nesamo no rokas.

—   Iepazīsimies — Arnis Rudzupuķe.

—   Baiba Rudzupuķe.

—   Pārākā izdoma. Kad atnāksiet pie mums uz dejām, mēs puķu vietā par pazīšanās zīmēm piespraudīsim jums ķeblīšu, galdu, krēslu un citu mēbeļnieku darinājumu attēlus.

—   Vizbulīt, lūdzu, pasniedziet man pīrādziņu!

—   Margrietiņ, drīkstu lūgt uz deju?

Svetlana, sarkanu magoni pie blūzes piespraudusi, drūmi skatījās uz savu partneri — sīku, vāju zēniņu. Šo ļauno joku ar viņu bija izspēlējusi Dēzija.

—   Ēd! — Svetlana piedāvāja pīrāgu.

Vīrišķīgā Magone negribīgi košļāja kumosu un klusēja.

—   Varbūt tu, dēliņ, gribētu dejot?

—   Es, māmiņ, vēl neesmu iemācījies.

—   Nu tad nekā.

Pēc brīža Svetlanas partneris pazuda, un drīz vien viņa to redzēja lēkājam ar vienu no gruzinietēm.

—   Kādēļ tu nedejo? — Meistare Liepa piesēda blakus.

—   Nav jau ar ko. Visi zēni man līdz zodam.

—   Dejo ar grupas biedrenēm.

—   Negribas.

—   Nav ko nīkt pa kaktiem. Ej palīdzi Inai novākt galdus un nomazgāt traukus.

Svetlana priecīga, ka viņai atradusies nodarbošanās, ķērās pie darba.

Vakars gāja uz beigām.

—   Līdz vienpadsmitiem un vēlāk ne minūti. — Skuja bija nepielūdzama.

—   Pie jums jau ir kā klosteri. Pie mums nav tik stingri. Atnāksiet, pašas pārliecināsities, — uz atvadīšanos noteica kāds no mēbeļniekiem.

—   Es iepazinos ar pārāko čali, — Elita kopmītnē dalījās iespaidos. — Teicās, mācīšoties tālāk Mākslas akadēmijā. Meitenes, es, goda vārds, esmu beigta. Iemīlējusies līdz ausīm. Vai ievērojāt, kādi viņam lokaini mati un brūnas acis? Un kā viņš prot dejot!

—   Mans Uldis gan stampāja kā tāds lācis, nomīdīja visus pirkstgalus, — atcerējās Ina. — Bet tas nekas, gan es viņu izmācīšu. Lielījās, ka startēšot uz mežsaimniekiem.

—   Un jūs, dumjās aitiņas, ticat visam, ko tādi lej, — Svetlana bija noskaņota skeptiski.

—   Didzis un Uldis nepavisam nav slikti. Mēs visu vakaru pavadījām kopā. Viņi pat nepīpēja.

—   Izliekas, tēlo svētos.

—   Žēl, ka «uguntiņas» notiek tik reti. Puiši solījās aicināt mūs pie sevis. Svēta, tu dzirdi?

—   Nemodini, lai krāc. Ir jau vēls.

Elita vēl ilgi»gulēja vaļējām acīm un pārdzīvoja katru balles mirkli.

***

Nedēļu vēlāk notika neparasts gadījums. Kopmītnes ārdurvis jau bija noslēgtas. 312. istabas iemītnieces posās uz guļu. Ina tina Elitai matos rullīšus. Svetlana gultā klusi pie sevis bubināja rītdienai uzdoto.

—   Ārprāts! — viņa pēkšņi iesaucās. — Roka! -Kur?

—   Pie loga. Es skaidri redzēju.

—   Trešajā stāvā? Tev būs spokojies.

—   Elita! — pēc brīža atskanēja no loga puses.

—   Netaisi vaļā logu, dzirdi! — Svetlana sauca. — Ja nu tie ir zagļi?

—  Tie jau nav nekādi zagļi. Didzis un Uldis. Trakie, uzrāpušies pa ugunsdzēsības kāpnēm.

Pēc brīža abi puiši atradās meiteņu istabā.

—   Čau! Sailgojāmies pēc jums.

Svetlana, segu līdz zodam uzvilkusi, neteica ne vārda. Elita samulsusi taustijās pēc rītakleitas. Valdīja neveikls klusums.

—   Sēdieties, ja esat atnākuši.

Uldis izvilka no kabatas vīņa pudeli un konfekšu turzu.

—   Uz iepazīšanos! Un lai valodas labāk raisītos, — viņš piebilda.

—   Labāk ejiet prom, — Svetlana ierunājās.

—   Mēs tikai uz brītiņu.

—   Lai paliek, ja atnākuši. Neviens neuzzinās. — Elita lūdzoši paskatījās Svetlanā. Tā demonstratīvi pagriezās pret sienu un uzvilka segu uz galvas. Viņai gribējās raudāt. Viņas dēļ vēl neviens puisis nebija rāpies pa ugunsdzēsības kāpnēm uz trešo stāvu, ko nu par to, pat viņas roku vēl neviens nebija saņēmis un mīļi acīs paskatījies. I lita tik laimīgi smejas.

—   Sveta, vai tu konfekti negribi? -Guļ.

—   Un, ja tā guļ, lai tā guļ, manis dēļ lai neceļas,— Uldis klusi iedziedājās. — Par savu drosmi mēs esam pelnījuši atlīdzību.

—   Varoņi atradušies!

—   Laid vaļā, man trūkst elpas, dzirdi!

—    Klusu! — Svetlana bija saklausījusi rosīšanos aiz durvīm. — Vācieties ātrāk prom! — viņa uzsauca. — Citādi būs ziepes.

***

Pēc ilgiem gadiem kopmītnes komandante Apolinārija Ivanovna sapnī vēlreiz pārdzīvoja kara laika šausmas. Fašisti klaudzināja pie durvīm, bet viņa, partizānu sakarniece, pa virvi no otrā stāva loga laidās lejā. Toreiz palaimējās izbēgt. Apolinārija pamodās stīva no bailēm. Pie durvīm patiešām klauvēja.

—   Poļas tante, Poļas tante, 312. istabā ielauzušies zagļi!

Uzrāvusi kleitu, Apolinārija metās augšā uz trešo stāvu. Pie 312. istabas durvīm stāvēja vairākas meitenes.

—   Mēs skaidri dzirdējām vīriešu balsis.

No kurienes varēja parādīties vīrieši, ja kopmītnes durvis aizslēgtas? Skaidrs, ka zagļi, pa dienu ielavījušies un kaut kur noslēpušies. Apolinārija Ivanovna paraustīja kliņķi. Durvis bija aizslēgtas. Iekšpusē dzirdēja rosīšanos. Pilnā skaļumā sāka skanēt tranzistors.

—   Tūlīt atveriet! — komandante pavēlēja.

—   Vienu mirkli, Poļas tante, — Elita atsaucās. — Sveta, tu nezini, kur atslēga?

Beidzot atslēga atradās. Pēdējā brīdī Svetlana izlēca no gultas un paķēra pusizdzerto vīna pudeli. Neatradusi korķi, viņa to aizbāza ar pirkstu un paslēpa sev blakus gultā.

Komandante pārmeklēja telpu, ieskatījās drēbju skapī un zem gultām.

—   Ko jūs, Poļas tante, meklējat? — Elita zobgaligi apvaicājās. — Vai zagļus?

—   Kam pieder šie vīriešu svārki?

—   Tos viens pieklājīgs zēns man pastaigājoties aplika ap pleciem, lai nesaauk- stējos. Rīt atdošu.

Apolinārija paskatījās ārā pa pievērto logu. Pa ugunsdzēsības kāpnēm lejā rāpās divi puiši.

—   Kas tie tādi? — Apolinārija Ivanovna stingri noprasīja.

—   Mēs nezinām, — Elita un Ina vienā balsī apgalvoja.

—   Nemelojiet! Meitenes no blakusistabas dzirdējušas vīriešus runājot.

—   Tas bija radio.

—   Es jums neesmu nekāds Šerloks Holmss vai dienesta suns, kas, purnu zemei piedūris, skries pa pēdām katram jūsu kavalierim. — Apolinārija bija patiesi dusmīga. — Rīt ziņošu skolas vadībai.

—   Poļas krustmāt, nevajag, — Elita metās lūgties, bet komandante jau aizcirta istabas durvis no ārpuses.

Svetlana krietnu brīdi juta, ka kaut kas slapjš sūcas gar sāniem. Viņa pacēla segu. Šausmas! Naktskrekls un palagi bija sarkani, kā asinīm notraipīti.

—   Jūsu dēļ man tagad visa gulta pilna, — viņa gandrīz vai raudāja. — Nu jāiet mazgāt.

—   Cita guļ ar puisi, tu ar vīna pudeli, — Elita pasmējās. — Nu, nu, nedusmo, paldies, ka paslēpi.

Svetlanas pareģojums piepildījās, patiešām bija ziepes, pie tam pamatīgas.

—   Kaut arī jūsu grupa ir uzvarējusi sociālistiskajā sacensībā, par sliktu uzvedību punkti nost, — direktora vietniece Maija Skuja bija nepielūdzama.

—   Nekas briesmīgs jau nenotika, — Elita negribēja samierināties.

—   Žēl, ka jums tik maz meitenes lepnuma un goda. Laist pusnaktī piedzērušos puišus, ķiķināties ar viņiem, skūpstīties. Vai jūs apjēdzat, ko viņi varēja ar jums izdarīt?

—   Tie nav nekādi nelieši, bet labi un pieklājīgi zēni, — Elita aizstāvējās.

. — Pieklājīgi zēni naktī ciemos neiet. Un vēl pa ugunsdzēsības kāpnēm.

—   Tas ir netaisni, — meitenes sūdzējās meistarei Liepai. — Lai soda Elitu un Inu, mēs pārējās taču neesam vainīgas.

—    Es jums nekā nevaru palīdzēt, — meistare noplātīja rokas. — Tādi ir mūsu skolas sociālistiskās sacensības noteikumi — ja kāds nogrēkojas, atbild visa grupa.

—    Jūs arī kā aptaurētas, varējāt taču randiņu norunāt citā vietā, — grupas biedrenes vēlāk pārmeta.

—   Mēs viņus neaicinājām, viņi paši…

—   Bet to es jums saku: man Didzis patīk, un es ar viņu satikšos, kad vien gribēšu, — Elita paziņoja. — Un mūsy intīmajās lietās lai neviens nebāž savu degunu.

Ina piesardzīgi klusēja.

* * *

Pašā ziemas vidū garās novakares aicināt aicina paņemt rokā grāmatu. Šajā laikā lielajā arodskolnieku saimē notiek ikgadējie daiļlasītāju konkursi.

—   Lieciet man mieru ar saviem pantiņiem! — dažs labs nākamais mehanizators vai zootehniķis spurojās pretī. — Tā ir skuķu padarīšana. — Bet, redzot biedrus šķirstam dzejoļu grāmatas, dzirdot skolotāju uzslavas par labi norunātu dzeju, kļūst domīgs — ar ko es sliktāks par citiem, jāpamēģina.

—    Meitenes, ko darīsim ar dzejas konkursu? — Baiba, nogaidījusi brīdi, kad meistare bija izgājusi no darbnīcas, iejautājās. — Citas grupas jau izvēlējušās tēmas, septītie, piemēram, par darbu. Ko mēs?

—   Domā pati, tu esi kultordze! — Tā, protams, bija Dēzija.

—     Kā tev nav kauna! — Baiba apskaitās. — Visi gatavojas — mūsu skola, mēbeļnieki, tekstilnieces, poligrāfiķi. Vai jums grūti katrai iemācīties vienu vienīgu dzejolīti, to, kurš vismīļākais?

—   Man neturas galvā. Es nepiedalos.

—   Bet man tādiem niekiem nav laika. Tad jau labāk aiziet uz kino. — Dēzija izaicinoši paskatījās Baibā.

—   Dzeja — nieki? Tā padara cilvēku garīgi bagātāku…

—   Tu jau runā tāpat kā mūsu latviešu valodas skolotāja.

—    Kur lai rauj tos dzejoļus? Pašus populārākos — Ziedoni, Vācieti, Čaklo, Pe- teru — veikalos nenopirkt. Bibliotēkās pēc viņu grāmatām rinda.

—   Jāpajautā skolotājai Jurjānei, — Baiba izlēma un tā ari izdarīja.

—   Es jau varētu tos dzejoļus sameklēt, bet labāk jūs pašas. Ziniet ko — atnāciet šovakar pie manis ciemos.

—   Visa grupa?

—   Visa. Tad arī izlemsim, ko darīt.

Un tā meitenes sēdēja zemē uz paklāja, kura vidū kūpēja patvāris. Blakus atradās ābolu grozs un šķīvis ar cepumiem.

—   Skolotāj, lūdzu, pastāstiet par sevi.

—   Dzīvoju bez rūpēm kā lutināta mātes meita. Man ir divi labie gariņi — māmuļa un vecmāmuļa. Māte tepat blakusistabā, bet vecmāmiņa uz laukiem. Šie āboli no viņas dārza. Pa vasaru «pienu ēdu, pienu dzēru, pienā muti nomazgāju», ravēju dārzu, slaucu govi, pļauju sienu.

—   Bet vai jūs kādreiz esat bijusi iemīlējusies?

—  Jā, vismaz man tā šķita. Laikam jau tas puisis nebija īstais. Un tā nu man, tāpat kā jums, viss priekšā, — Jurāte jautri iesmējās.

—   Grāmatās tik skaisti raksta par mīlestību un dziesmās dzied, — Svetlana nopūtās, — bet es vēl ne reizes neesmu…

—   Es gan draudzību vērtēju augstāk par mīlestību, — ierunājās Dace. — Man ir labs draugs. Astoņus gadus sēdējām vienā solā. Arī tagad bieži satiekamies, un mums nekad neaptrūkst, par ko runāt. Mīlestība ir neobjektīva, tā baidās otru aizvainot, sāpināt, bet īsts draugs ir objektīvs, pasaka godīgi, kā ir. Vismaz mans Pēteris ir tāds.

«Vai tik tu nemaldies, Dacīt?» Baiba pie sevis nodomāja. «Man gan šķiet, ka Pēteris ir tevī ieķēries līdz ausīm.» Bet skaļi viņa to neteica. «Un mēs ar Daumantu?»

—   Es ilgus gadus draudzējos ar vienu meiteni no mūsu bijušās klases, uzticēju viņai savu lielāko noslēpumu, bet viņa to izpļāpāja citiem, un visa klase par mani smējās. Nekad man vairs nebūs draugu.

—   Gandrīz visi zēni dzer un pīpē un paši iedomājas esam pārākie firmas čaļi. Ar tādiem riebjas draudzēties.

Jurāte atcerējās pirms pāris mēnešiem izdarīto aptauju.

—   Ja visu nedēļu esi trinuši skolas solu, gribas taču izlādēties. Bet nav jau kur un ar ko.

—   Aizej uz kādu klubiņu padancot, bet čaļi sametušies, palaiž rokas, grābstās un, ja meitene neielaižas, tad nolamā un izsmej.

Kāds čalis žurnālā «Liesma» rakstīja: «Tā jau būtu katorga — katram skuķim izdabāt. Man, piemēram, skuķu netrūkst. Vai esmu skaidrā vai dzēris, viņas mani nekad neatstums. Mūsu meitenes tagad ir modernas, zina, ka vīrietim nedrīkst pārmest, un zina arī to, ka vīrietis viņām apkārt nedancos kā agrākos laikos. Uz ballēm skuķi nāk, lai izlādētos, lai kādu «nogrābtu» un pēc tam apprecētos.»

—   Tam nu gan ir sakāpis bēniņos!

—   Tu domā, ka tādas meitenes ir retums? Maldies. Pilni deju vakari. Vēl trauku paņem līdzi, lai pievilinātu kavalieri.

—   Ir jau arī kārtīgi klubi, kur iedzērušus nelaiž iekšā, — Jurāte atcerējās savus skolas gadus. — Studentu klubs, Mazā ģilde, kultūras nams «Draudzība».

—   Vai tad normāls cilvēks tur var tikt iekšā? Tikai ar blatiņiem, ar ielūgumiem.

—   Daudzi jaunieši uzskata, ka mums par maz vietu, kur iztrakoties tā, ka mugura kļūst slapja un kauli mīksti.

—   Nu, bet mūsu pašu skolā? — ievaicājās Jurāte.

—   Ko nu, labāk nerunāsim. Katrai grupai viena divas «uguntiņas» gadā, tās pašas ar baigām pūlēm jānopelna.

—   Jo sūrāks darbs, jo saldāka alga.

—   Nu gan jūs, skolotāj, runājat kā mūsu Tautasdziesma.

—   Kas tā tāda?

—    Meistare Liepa. Viņa mums katru reizi skaita visādas tautasdziesmas un parunas.

—  Vai tad slikti? — Jurāte iesmējās.

—   Mēs nu gan esam labās, pavisam aizmirsām par dzeju, — Baiba attapās. Jurāte piegāja pie grāmatplaukta, kas aizņēma veselu istabas sienu. — Nāciet izvēlieties pašas!

Svetlana šķirstīja Friča Bārdas dzejoļu izlasi. Kopš bērnības viņa atcerējās dzejoli

«Lūgšana»:

Lai zemei sāpes nav, kad manas kājas to min. Lai puķei jācieš nav, kad bērns viņu vainagā pin. Lai avotam raudošos viļņus auklēt nav grūt; kad nakts ir tumša un gara, un lai nav neviena — jas tas var būt — dvēsle bez saules stara!

Dace pārlapoja Aleksandru Čaku. Pēteris to lappusēm zināja no galvas. Baibai rokās gadījās Dzidras Rinkules-Zemzares grāmatiņa «Mazais dievs». Rakstnieces attēlotais lmītis atgādināja viņu pašu Rolandiņu. Nekur nav teikts, ka jārunā tikai dzeja, var jau arī prozu.

—   Pēc konkursa sarīkosim mazus svētkus, — Ina ierosināja. — Ar tēju un sviestmaizēm.

—   Un sveču gaismā…

—   Skolotāj, pie jums tik jauki. Vai drīkstam atnākt vēl kādu reizi?

—   Protams. Ja vien redzat logā spīdam gaismu, nāciet droši. Tad, kad bēdas, vai arī tad, kad prieks.

—   Līdz rītam, skolotāj! Paldies.

—   Visu labu, meitenes!

Jurāte iznesa virtuvē tukšās krūzītes.

—   Māt, man šķiet, ka es viņas sāku pamazām pieradināt. Nav tiesa, ka mūsu meitenes ir izlaidīgas un samaitātas. Vismaz manējās ir labas.

***

Profesionāli tehnisko skolu jauno daiļlasītāju sniegumu vērtēja vispirms grupās, tad skolās un rajonos. Deviņdesmit paši labākie sacentās Rīgā. Uzvarētājus pie sevis uzaicināja Rakstnieku savienība.

Noslēguma koncertu ievadīja šuvēju skolas meitenes ar dziesmu un deju kompozīciju «Mēs ticam darbam».

Ansamblī blakus citām meitenēm Baiba jutās droša. Bet, izejot priekšā viena un redzot pavisam tuvu tik daudzas slavenības — Imantu Ziedoni, Jūliju Vanagu, Valdi Luksu, Hariju Liepiņu, visus viņa nemaz nepazina — Baiba nobijās. Kaklu itin kā sažņaudza ledaina roka, un viņa pēkšņi juta, ka nespēs izteikt ne vārda. Bet tad viņa ieskatījās pretī sēdošās sievietes laipnajās acīs un nolēma runāt tieši viņai.

Baibas nemākslotais priekšnesums patika visiem.

Tajā vakarā jaunie daiļlasītāji dzirdēja daudz labu, bet ari kritisku vārdu.

—   Dzeja ir intīma māksla, īpaši mīlestības dzeja. Tādēļ es neticu puišiem, kuri savas jūtas izkliedza pilnā rīklē. — Imants Ziedonis, kā vienmēr, bija patiess līdz galam.

—    Skatos uz jūsu sejām un priecājos — cik tās patiesas, bez uzspēles, — teica aktieris Harijs Liepiņš. — Lasot dzeju, jūs paši kļūstat labāki.

—    Mums bija ļoti grūti izšķirties, kuriem piešķirt balvas, jo visi runāja labi un vienu vietu no otras šķīra tikai punktu desmitdaļas, — žūrijas komisijas priekšsēdētāja Mudīte Šneidere atzinās. — Arodskolnieku daiļlasītāju māksla ar katru gadu kļūst lalaāka.

Kad nosauca Baibas vārdu, meitene satrūkās, pirmo vietu viņa nekad nebija cerējusi iegūt. Ziedi, diploms, grāmata, rakstnieka Jūlija Vanaga personiskā balva.

—   Apsveicam! Apsveicam! — ansambļa meitenes no sirds priecājās par Baibas panākumiem.

«Es esmu tik laimiga!» pietvīkušiem vaigiem, mirdzošām acīm viņa steidzās mājās.

—   Kur tad nu atkal tik vēlu? — patēvs sagaidīja ar parasto pārmetumu.

—   Redzi nu, ari citi saprot, ka tu spēj vairāk. Par parastu šuvēju var kļūt katra, bet par dziedātāju vai aktrisi tikai izredzētie. — Māte vēl vienmēr nespēja piedot meitai to, ka viņa aizgājusi uz profesionāli tehnisko skolu.

—   Atradusi izredzēto! — Naikovskis viņu apsauca. — Labāk paliec klusu un ne- l.iuc skuķim galvu. Visādas dziedāšanas un deklamēšanas velti aizņem laiku. Būtu labāk tā vietā uzšuvusi kādu kleitu, piepelnījusies.

Baiba klusēdama iegāja virtuvē, kur viņu gaidīja netīru trauku kaudze.

6 . nodaļa SVETLANAS LIELAIS NOSLĒPUMS

Druknā Svetlana ar plato, pūtaino seju un trauslā, skaistā Dēzija — nesaderīgāku pāri bija grūti iedomāties. Dēzijai mācības paveicās viegli, kā rotaļājoties, turpretī Svetlana visu dzina galvā ar dzīšanu, kala ar kalšanu. Savukārt darbnīcā Svetlanai veiktin veicās. Pēc Daces savā grupā viņa bija otrā labākā šuvēja.

—   Tev, bērniņ, ir zelta rokas, — meistare Liepa viņu slavēja vienā slavēšanā.

Slinkā, uz skolu pret savu gribu atvestā Dēzija to tūlīt pamanīja un nolēma izmantot. Pret šūšanu viņa juta pretīgumu. Tādēļ arī darbs viņai neveicās — šuves iznāca nevienādas, diegi trūka.

—   Man iešķiebta slikta mašīna, — Dēzija dusmojās. Meistare pacietīgi sēdēja meitenei blakus, lika padarīto izārdīt un sākt atkal no gala.

—   Dod, es tev pašūšu, — labsirdīgā Svetlana piedāvājās.

Gandrīz ikvienā klasē ir kāds nelaimīgais, par kuru citi mēdz pazoboties. Otrajā grupā tā neapšaubāmi bija Svetlana. Dažreiz meitenes nedomāja nekā ļauna, tāpat vien pasmējās, bet jūtīgajai Svetlanai jau šķīda asaras.

—   Mēs ar Elitu vēlu pārnākam no kino, — stāstīja Ina. — Skatāmies — Svēta guļ nekustīgi gultā, rokas sakrustotas uz krūtīm, ģīmis balts kā sniegs un tāds kā nedzīvs. Heigta, nudien beigta! «Palīgā!» es iebļaujos cik spēka. Bet šī slejas augšā. Acis ciet, mute vaļā. Mēs pa durvīm ārā, šī pakaļ. Izrādījās, kāds viņai iestāstījis pārāko pinņu nodzīšanas līdzekli. Seja jāieziežot ar mīklu un jāpaturot, līdz tā sakalst. Svēta tā arī izdarījusi, bet, par nelaimi, cieši jo cieši aizmigusi. Mīkla pa to laiku sakaltusi kā ģipša maska.

Meitenes, bariņā sagājušas, skaļi ķiķināja un nemaz nemanīja, ka aprunātā stāv turpat blakus un klausās. Sparīgi ar delnu noslaucījusi padeguni un acis, Svetlana i/.metās no klases un skrēja tieši uz meiteņu tualeti. Kādēļ viņas tā ņirgājas? Meitene juta, ka tūlit būs klāt lielais raudiens.

—   Kas tad nu? — Direktore viņu koridorā saķēra aiz rokas.

—   Nekas, — Svetlana, velkot elpu uz iekšu, nošņaukājās. Viņa bija aizmirsusi kabatas drāniņu. Direktore pasniedza savējo. Degunā iesitās tīkams, pazīstams aromāts. Tieši tā smaržoja veļa bērnunamā. Svetlana zināja — to dod lavanda, sīklapu krūmiņš, kas aug dienvidos, bet, rūpīgi kopts un pa ziemu piesegts, arī bērnunama dārzā. Sērmūkšu māte lika sakaltušos lavandas zariņus skapī.

Direktore vēl nebija paguvusi iepazīt visus jaunuzņemtos, bet Svetlanu viņa atcerējās tās auguma un biogrāfijas dēļ. Nācās papūlēties, lai sagādātu meitenei piemērota lieluma apavus, formas tērpu un veļu.

—   Kāpēc šņaukājies? Teic, kas par bēdām!

No nesakarīgā stāstījuma direktore saprata, ka asaru cēlonis ir pinnes uz sejas.

—   Tik vien tās nelaimes, — viņa centās nomierināt meiteni. — Tu pēdējā gadā esi strauji izaugusi, tavā organismā notikušas pārmaiņas. Daudziem jauniešiem tavos gados uz sejas ir izsitumi. Aizej pie kosmetoloģes, viņa pamācīs, kā rīkoties.

Direktores padoms bija labs. Bet viņa nezināja, ka Svetlanai no vasarā nopelnītā bija palicis tikai viens metāla rublis un kapeikas. Ar vieglu roku viņa bija pirkusi dārgas šokolādes konfektes un cienājusi kopmītnes biedrenes, iegādājusies nekam nevajadzīgas stikla krelles un zīda blūzīti, kura vēlāk izrādījusies par šauru, izsalkuma brīdī nopirkusi pa desas gabalam un baltmaizes kukulītim. Lai arī valsts apģērba un pabaroja, piecpadsmitgadīgam cilvēkbērnam pilnīgi bez naudas iztikt nācās grūti.

Audzēkņi bija aizņemti skolā no rīta līdz vakaram. Baiba dziedāja ansamblī, Dace un Dēzija dejoja. Tā kā Svetlanai nebija ne labas balss, ne piemērota auguma, viņa . bija izvēlējusies izšūšanas pulciņu. Pārējās grupas biedrenes brīvdienās gāja uz kino vai viena pie otras viesos, bet Svetlana sēdēja kopmītnes istabā un cītīgi šuva. Uz rupja maisa auduma ar sīkiem krustdūrieniem pamazām veidojās vesels puķu dārzs. To Svetlana gribēja dāvināt savam vistuvākajam cilvēkam — bērnunama audzinātājai Sērmūkšu mātei.

Istabas biedrenes bija jau pieradušas, ka Svetlana viņas pavada ar laipnu smaidu un priecīgi sagaida pārnākam. Bet tad kādu vakaru viņas nebija ne istabā, ne atpūtas telpā pie televizora, ne virtuvē. Biedrenes satraucās. Svetlana pārradās pēc vienpadsmitiem īgna, nerunīga, nomazgājās un tūlīt likās gulēt. Nākamajā vakarā atkārtojās tas pats.

—   Kur tu pa vakariem izgaisti? — Ina beidzot nenoturējās. — Vai uz randiņu?

Svetlana klusēdama pamāja ar galvu.

—   Ej nu ej, — Ina iekvēlojās ziņkārē. — Vai viņš ir skaists? Un tikpat garš kā tu?

Svetlana tāpat klusēdama paraustīja plecus un pagriezās gultā pret sienu. Pēc

brīža mierīgā elpa liecināja, ka viņa cieši aizmigusi.

Svētdienu Svetlana pavadīja kopmītnē, šķirstīja mācību grāmatas, ilgi un pa- niatīgi ēda un daudz gulēja. Bet ar pirmdienu viss atkārtojās no jauna — pārradusies no skolas, Svetlana noslēpumaini izgaisa un atgriezās pēc vienpadsmitiem.

Kādu vakaru pārējās istabas biedrenes skaitīja kapeikas kinobiļetēm.

—   Esot kolosāla filma. Artmane baigi šikā.

Pietrūka nieka 30 kapeiku. Svetlana klusēdama paņēma maku un uzlika uzgaida rubli.

—   Nāc tu arī, — Ina aicināja.

—   Nevaru, — Svetlana atrunājās un aizgāja.

—   No kurienes viņai nauda? — Elita brīnījās. — Es pati redzēju pazibam makā vairākus sarkanus desmitniekus.

Nē, tā to nevarēja atstāt. Kad nākamajā vakarā Svetlana, kā parasts, apģērbās un i/.gāja no istabas, meitenes viņai sekoja. Neskatoties ne pa labi, ne kreisi, Svetlana raitā solī izsoļoja cauri viaduktam. Gastronomijas veikalā viņa nopirka gabalu siera. Ina un Elita rikšoja nopakaļ.

Sekotājām par lielu izbrīnu, Svetlana iegāja kosmētiskajā kabinetā. Krietni piesala. Gājēji, dvašas mutuļus pūzdami, teciņiem vien steidzās mājās. Meitenes mīņājās no vienas kājas uz otru. Uz vietas stāvot, sals knieba kāju pirkstos un vaigos.

—   Ko darīsim? — Elita pirmā nenocietās.

—    Pagaidīsim vēl brītiņu, — Ina negribēja padoties. Svētas noslēpums bija jāatklāj.

Kāda roka uz kosmētiskā kabineta durvīm uzrakstu «Atvērts» nomainīja pret «Slēgts». Vēl pēc dažām minūtēm kopā ar spēcīgu smaržu vilni iznāca četras kažokos tērptas sievietes. Svetlanas starp tām nebija. Ina paraustīja kosmētiskā kabineta durvis. Tās bija aizslēgtas. Kur palikusi Svēta?

—   Tu dari, kā gribi, bet es eju mājās, — Elita neizturēja. — Esmu sasalusi ragā.

Nekā nepanākušas, meitenes metās atpakaļ uz kopmītni.

Svetlana, kā vienmēr, pārradās ap vienpadsmitiem. Biedrenes viņu sagaidīja ar karstu tēju.

—   Būsi nosalusi, izdzer krūzīti, — Ina piedāvāja.

Svetlana izņēma no somas turziņu ar šokolādes konfektēm «Lācītis ķepainītis».

—   Oho!

Ina skaļi ievilka nāsīs gaisu. Šaubu nebija, Svetlana smaržoja tāpat kā tās sievietes kažokos.

—   Ko tu meklēji kosmētiskajā kabinetā? — viņa devās uzbrukumā.

—   Ārstēju pinnes, — Svēta piesarkusi atzinās.

—   Katru vakaru no astoņiem līdz vienpadsmitiem?

—   Nē, kādēļ? Tas prasa apmēram pusstundu.

—   Nemelo, mēs tevi gaidījām pie ieejas.

—    Ak jūs, detektīvi! Kabinetam ir vēl sētas izeja, — Svetlana pazobojās. — Pasakiet — vai ārstēšanai ir panākumi?

—   Tagad ir daudz labāk. Tikpat kā vairs nemana. Pavisam cits ģīmis.

***

Pasu izsniegšana pirmā kursa audzēkņiem notika svinīgi — ar bungu rīboņu, sirsnīgu direktores uzrunu un nelielu koncertu. Dace skandēja Majakovska dzejoli par padomju pasi.

Sarkana grāmatiņa ar zeltītu ģerboni. Svetlana Ivara meita Sērmūkse. Tik vien viņa zina par saviem vecākiem kā tēva un mātes vārdus. Pat uzvārds nav īstais. Bārene. Viena pati pasaulē. Lai kāda māte, lai tikai būtu kur pieglausties un izraudāties. Varbūt vecāki dzīvo tepat tuvumā? Tagad, kad viņa ir jau gandrīz pieaugusi un pati drīkst lemt savu likteni, tas beidzot jānoskaidro. Jau nākamajā svētdienā Svēta devās uz bērnunamu.

Sniegā iemīta šaura taciņa līkumoja pāri tīrumam. Vasarā te viļņoja rudzu druva. Tagad vējš meta sejā sniega pārslas. Jaunajā formas mētelī un zābaciņos bija silti. Bērzu birztalā vējš pierima. Šeit, maza būdama, viņa ar draudzenēm nāca lasīt pirmās zemenes, bet rudeņos apšu beciņas. Aiz birzs baltoja bērnunama korpusi.

—    Svēta atnākusi! Svēta! Svetiņ! — mazuļi, satuntuļoti un neveikli kā rotaļu lācēni, metās atnācējai pretī. Bāreņi alktin alka mīļu vārdu.

—      Mierā, palaidņi! — Sērmūkšu māte centās nomierināt mazos. — Nāc, meitiņ, _ iekšā.

Svetlanai kļuva silti ap sirdi. Šeit viņa bija uzaugusi, uz šejieni katru vasaru atgriezās pēc internātskolas. Citu māju viņai nebija.

—   Tāda kā lielāka pa šo laiku izaugusi un skaistāka kļuvusi, — Sērmūkšu māte runāja, pakārdama viešņas mēteli. — Vai skolas dots?

—   Skolas gan. Un zābaciņi arī. Un cimdi, un šalle, un cepure — viss, kas man mugurā, pat siltā veļa.

—   Iesim uz virtuvi, paēdīsi, sasildīsies.

—    Sērmūkšu māt, kādēļ man jūsu uzvārds? — Svetlana, tēju dzerdama, iejautājās.

—   Ne jau tev vienai, agrāk audzinātājas daudziem deva savus uzvārdus.

—   Es gribu kaut ko uzzināt par saviem vecākiem.

Sirmā audzinātāja brīdi vilcinājās, jo zināja, ka meitenei tas būs sāpīgs brīdis.

—   Labi, ejam uz direktores kabinetu.

Skapjos aiz stikla durvīm rindojās zaļgani aktu vāki. Ikviens no tiem slēpa lielāku vai mazāku traģēdiju.

—   Tas ir viss, — audzinātāja pasniedza Svetlanai nodzeltējušu, no rūtiņu burtnīcas izplēstu lapiņu. Svetlana ar pūlēm burtoja krievu valodā nekārtigi uzskribelētās rindiņas:

«Atbraucu uz Rīgu no tāla ziemeļu novada. Gribēju dzīvē izsisties uz augšu. Tas nelietis Ivars mani apmānīja un pameta. Ar bērnu nedrīkstu atgriezties mājās, tēvs nositīs. Nosauciet meiteni par Svetlanu, tāpat kā mani. Ja dzīvē paveiksies, es viņu paņemšu atpakaļ, ja ne, lai dzīvo laimīga.» Paraksta nebija.

—   Vairākkārt varējām tevi atdot audžuvecākiem, bet nedrīkstējām — ja nu pēkšņi atbrauc īstā māte.

Svetlana skatījās uz papīra lapiņu, kurai pirms sešpadsmit gadiem bija pieskārušās viņas mātes rokas. Kur viņa tagad? Droši vien dzīvo laimīgi, audzina dēlus un meitas un par mani pat neiedomājas. Kā viņa drīkstēja laist mani pasaulē un pēc tam pamest kā novalkātas kurpes? Māte mani ir aplaupījusi, es viņu ienīstu, ienīstu, ienīstu! Viss, kas bija sakrājies meitenes dvēselē, — biedru zobgalības, grūtības ar mācībām, nemiers ar savu izskatu — izlauzās ārā skaļās raudās.

—   Nekā man nav, ne skaistas sejas kā Dēzijai, ne laba auguma un balss kā Baibai, — Svetlana elsoja. — Sarīkojumos es visu vakaru nosēdu kaktā un neviens mani neaicina dejot. Visi par mani smejas.

Dzīvē daudz pieredzējusī audzinātāja ļāva meitenei izraudāties.

—   Dumiķīt manu, — viņa teica, kad asaru straume bija izsīkusi. — Ar glītu ģīmi vien dzīvē nekur tālu netiksi. Tev ir dāsna sirds un čaklas rokas. Un par savu augumu nebēdā nenieka, tas vēl veidojas. Gan ar laiku būsi smuidra meita.

Svetlana nošņaukājās un caur asarām uzsmaidīja Sērmūkšu mātei.

—   Ejam pie mazajiem, viņi tevi gaidīt gaida. Katru dienu taujā: «Kad atbrauks mūsu mīļā Svetiņa?»

* * *

Divas dienas nedēļā otrā grupa strādāja darbnīcā. Meitenes te jutās labāk un bn vāk nekā mācību kabinetos — nebija jābaidās no izsaukšanas, kontroldarbiem, divniekiem.

—    Šūšanas fabrikas pasūtījums. Darbu pārbaudīs un pieņems fabrikas kontroliere. Neapkaunojiet mani. Ja ko nesaprotat, paskaidrošu. Labāk divas reizes prasīt nekā vienreiz slikti darīt! — Meistare Liepa kādu dienu meiteņu priekšā nolika pa audumu kaudzītei.

Pirmais atbildīgais uzdevums. Galdautiņi, priekšautiņi — līdz šim tā bija tikai tāda niekošanās. Meitenes pārcilāja piegrieztos gabalus — piedurknes, krādziņa, svārku daļa. To visu vajadzēja kārtīgi sadiegt, sašūt, apmetināt vīles, lai neizirst, izgludināt.

Meitenes ķērās pie darba. Tā vairs nebija rotaļa. Par to viņām maksās atlīdzību un prasīs atbildību.

Divdesmit astoņas gaišmatainas un tumšmatainas galvas noliecās pār darbu. Divdesmit astoņi dažādi likteņi. Trīs gadus meistari un skolotāji darīs visu, lai meitenes kļūtu pilnvērtīgi cilvēki, sava amata pratējas. Viena daļa atnāca uz šo skolu tādēļ, ka patiešām vēlējās kļūt par šuvējām, citas bija padzirdējušas, ka te ir ļoti laba mākslinieciskā pašdarbība — koris, deju kolektīvs, vokāliinstrumentālais ansamblis, bet krietna daļa bija dzīves pabērni no izjukušām un nelabvēlīgām ģimenēm, kuriem vienalga, ko darīt. Ar tādiem bija visgrūtāk.

Klusi dūca Daces mašīna. Viņa jau kopš rudens sekmīgi izpildīja fabrikas pasūtījumus. Pirms divdesmit gadiem šajā pašā telpā bija sēdējusi viņas māte, liela dziedātāja un dejotāja. Dace, atsitusies mātē, tikpat izdarīga. Par viņu meistare bija droša, dzīvē tā nevienam kaunu nedarīs.

Meitenes strādāja ar aizrautību. Apziņa, ka viņām pirmo reizi uzticēts īsts darbs, spārnoja. Baiba jau bija paspējusi sadiegt svārku daļu un nesa atrādīt. Ari par viņu meistare neraizējās. Bet ar Dēziju nāksies pacīnīties. Galvu rokās atspiedusi, viņa lūkojās ārā pa logu. Dēzijas māsa Edīte, kura pērngad beidza šo pašu skolu, bija pavisam citāda — čakla, nopietna, kā diena pret nakti, salīdzinot ar jaunāko.

Nu arī citas meitenes, kas sēdēja logu pusē, sāka raudzīties ārā un ķiķināt. Septītās grupas zēni, logu vaļā atrāvuši, kūpināja cigaretes un visādi vaikstījās. Kā maziņie… Aicina arī viņas meitenes uz pīpošanu. Būs jāaprunājas ar meistaru Kraukli.

—    Uzdziedāsim, meitenes, — Liepa aicināja, lai pārtrauktu amizieri pie logiem. — Mūsu senči arī, darbu darot, dziedāja. Baiba, sāc!

Ilggadīgā pieredze bija meistari Liepu pārliecinājusi, ka sevišķi nozīmīga ir tieši pirmā kleita. Tai jābūt uzšūtai nevainojami. Tādēļ viņa rūpīgi pārbaudīja katru darbu.

—   Kādas tev vīles — šķības un greizas. Ārdi ārā un šuj par jaunu!

—   Jā, bet… — vainīgā mēģināja taisnoties.

—   Nekādu «bet», dari, kā liek!

Katrai bija kāds aizrādījums.

—   Krādziņai viens stūris garāks par otru. Vai tu pati tādu vilktu mugurā?

—   Kādēļ iekšējās vīles nav apmetinātas?

—   NeviensJ^ču tās neredzēs.

—   Valkātāja redzēs un tūlīt pateiks, ka šuvēja bijusi nevīža.

Slepus nobira pa asarai. Meistare tās labi redzēja, bet nežēloja — kas pelnīts, tas pelnīts.

Pamazām skapis pildījās ar gatavajām kleitām. Pārējās meitenes jau šuva otro, kad beidzot savējo nodeva ari Dēzija.

—   Nu būs jāsvin «pirmās kleitas» svētki, — meistare paziņoja.

—   Kā mēs tos svinēsim? — meitenes sarosījās.

—   Kā pašas izlemsiet, tā būs.

—   Sanesīsim tepat maizītes, uzvārīsim tēju…

—   Nē, tas ir pārāk parasti. Labāk aiziesim visas kopā uz kādu kafejnīcu.

—   Tur jau pilns vai nu ar vecām klačtantiņām, vai zildeguņiem.

—   Iesim uz jauniešu kafejnīcu «Presto». Tur pa vakariem spēlē pašdarbības ansambļi, paklausīsimies mūziku, padejosim.

—   Man šķiet, ka pašu skolā būtu labāk — kopā padziedātu, parunātu, pasapņotu par nākotni, — meistare mēģināja iebilst, bet meitenes šoreiz visas kā viens pretojās.

Meistare, protams, neuzstāja, lai meitenes kafejnīcā ierastos formas tērpos ar baltajiem priekšautiem, tik naiva viņa nebija. Tomēr meiteņu izkrāsotās sejas, ietonētie plakstiņi, safrizētie mati viņai bija pārsteigums. Pat Baibas lūpas bālajā sejā dega kā sarkanas rozes. Vienīgi Svetlana, kāda bija, tāda ari palika.

«Kādēļ viņas tā pūlas izskatīties vecākas nekā patiesībā? Par šo jautājumu būs kādreiz pie izdevības jāparunā,» Liepa pie sevis nosprieda.

—   Ejam zālē, galdiņi ir rezervēti.

—   Mans dievs! Vesels bars nevainīgu, sirdsšķīstu aitiņu. Ko tādas te meklē?

—   Aizveries, Marina! Kas meitenēm vainas? — Viņas kavaliera skatiens ātri pārskrēja visas pēc kārtas un kā liptin pielipa pie Dēzijas.

—   Tādām vieta bērnudārzā.

—   Un tev, kur tev ir īstā vieta? — Puiša balsī ieskanējās draudi. Marina paraustīja plecus un, skatīdamās griestos, sāka pūst apaļus dūmu ripulīšus.

Uz orķestra paaugstinājuma muzikanti ieņēma vietas. Baiba ieskatijās uzmanigāk un izbijās.

—   Svēta, lūdzu, apmainīsimies vietām.

—   Kādēļ?

—   Tā vajag.

Aiz Svetlanas masīvās muguras aizslēpusies, Baiba jutās drošībā. Sūkdama ar salmiņu kokteili, viņa vēroja kādreizējo draugu gatavošanos. Bundzinieks Ģirts kārtoja savus sitamos, garais Egils būrās ap elektriskajām ērģelītēm, bet trompetists Ivars domīgi vērās piedūmotajā zālē. Tieši septiņos uz paaugstinājuma uznāca Tagils, vezdams pie rokas slaidu meiteni sīki sacirtotiem, izbalinātiem matiem un vizuļojošiem acu plakstiņiem.

Lai pievērstu kafejnīcas apmeklētāju uzmanību, Ģirts krietnu brīdi dauzīja savus šķīvjus un bungas.

—   Iepazīsimies! — Egils teica mikrofonā. — Mūsu ansambli sauc «Prelīde». Spēlējam jau divus gadus. Vadītājs — topošais komponists Tagils.

Tagils paspēra soli uz priekšu un paklanījās. Viņš bija tērpies melnās samta biksēs un sudrabotā, spīdīgā žaketē. Baibai šķita, ka viņš skatās tai tieši virsū. «Kaut tikai nu nepamanītu.» Viņa vēl vairāk paslēpās aiz Svetlanas muguras.

—   Soliste Liāna, — Egils turpināja iepazīstināt.

Zālē pamazām atsākās murdoņa. Topošajiem dzejniekiem, mūziķiem un gleznotājiem šāds mazpazīstams ansamblītis neko daudz nenozīmēja. Kaut tik nedragātu pārāk skaļi, pašiem savas problēmas pārspriežamas.

Iebāzusi mikrofonu gandrīz mutē, Liāna neparasti zemā balsī sāka dziedāt nedzirdētu dziesmu. Droši vien kādu no Tagila sacerētajām kompozīcijām. Nez kur Tagils viņu sameklējis? Nemaz neizskatās nobijusies, izturas brīvi, kustas mūzikas ritmā, smaida publikai. Tuvāk sēdošie pēc dziesmas aplaudēja. «Bravo!» pāris puišu norēcās.

Svetlana platām, izbrīnās pilnām acīm raudzījās apkārt. Šādā kafejnīcā viņa bija pirmo reizi. «Jānīti», kur viņa šad tad ieskrēja apēst pa bulciņai, nav ko skaitīt. Publika te pavisam citāda. Meitenes ar gariem, lakotiem nadziņiem brūnā vai melnā krāsā. Tādām droši vien nav jātīra kartupeļi vai jāuzkopj telpas. Cik cēli viņas pūš dūmu mākoflTSus un caur puspavērtiem plakstiņiem raugās galda biedriem acīs! Puišiem gandrīz visiem bārdiņas vai vismaz ūsas.

Baiba itin kā no jauna pārdzīvoja savu pirmo tikšanos pirms gada šajā pašā zālē, atcerējās katru vārdu, ko viņai teica Tagils. Kāda viņa toreiz bija zostiņa! Tik muļķigi iemīlēties!

Dēzija dejoja ar platā un garā džemperī tērptu ūsaini. Lai nu ko, bet dejot viņa prata.

«Lokās un kratās kā uz drāts uzvilkta,» Svetlana skaudīgi nodomāja.

—   Vai manas acis pareizi rāda? Mūsu pazudušais grasis! Nāc pie puikām!

—   Es… — Baiba sastostījās, — Kaut kā negribas.

Bet Ģirts viņu ar varu uzrāva uz paaugstinājuma.

—   Nu, sveika. — Tagils savilka ūsiņas tādā kā smaidā. — Priecājos, ka atnāci uz mūsu koncertu. Kā tev patīk jaunā soliste?

—   Nekādas vainas. — Baiba mierīgi palūkojās Tagilam acīs.

—   Vēl jau, protams, jāpastrādā, jāpaslīpē, bet ar laiku…

—   Tev paveicies. Šī vis nebūs tāds «nohipnotizēts trusītis» kā es.

—    Tas jau gan. Bet ja tu pārdomātu… mēs katrā laikā, tikai piezvani. Pats aizbraukšu pakaļ.

—   Nē, Tagil, man pietiek ar skolas ansambli.

—   Dzirdēju jau. Apsveicu ar panākumiem. Tu varētu kopā ar mums kaut ko nodziedāt.

—   Negribas. Jums pavisam jauns repertuārs.

—   Ja ne, tad ne.

—   Kolosāli! — Dēzija jūsmoja. Vaigi viņai dega, acis mirdzēja. — Ja man būtu nau-da, nāktu katru vakaru.

—   Žēl, ka neuzaicināju Pēteri. Būtu vismaz pa abām viens kavalieris, kas izdancina, — Dace teica Baibai, kad tā bija atgriezusies pie galdiņa.

—  Meitenes, redzat, kur sēž uzlecošā zvaigzne Mežlapsa, slavenā Pavasara mūžīgais pavadonis un ēna.

—   Kur?

—   Tas ar Ūsiņu kā zobu birstīti. Jauno autoru seminārā viņš lasījis savus dzejoļus. Pavasaris slavējis, bet mans bijušais klasesbiedrs apgalvo, ka ne velna neesot varējis saprast.

—   Varbūt viņam ir kājminamā domāšana?

—   Kam? Pavasarim?

—   Nē taču, tavam klasesbiedram.

—   Neesmu gan manījusi.

—   Aktieris Pelēcis! Meitenes, es ģībstu!

—   Kur?

—   Re, nāk šurp. Es viņu vienkārši dievinu. Pārākais no visiem jaunajiem. Dzied, dejo, pats spēlē uz ģitāras. Tik vienkāršs pēc izskata, bet, tiklīdz uznāk uz skatuves, tā pavisam pārvēršas.

—   Drīkst? — Aktieris uzlūdza uz deju Dēziju.

Dēzija lielīgi paskatījās uz pārējām. Nevienai nebija tādas piekrišanas kā viņai.

—   Laimīgā, dejot ar pašu Pelēci! Nu, ko viņš tev teica?

—   Nekā sevišķa. Apvaicājās, kas mēs tādas esam un vai uz teātri arī ejot. Es atbildēju, ka ejam gan. Un vēl teicu, ka viņš man ļoti patika izrādē «Pērs Gints».

—   Nu gan tu salaidi galīgi dēlī, tur jau Pelēcis nemaz nespēlē, — Dace iebilda.

—   Patiesi? — Dēzija iepleta acis vēl platākas. — Tāpēc viņš tik traki smējās.

—   Kolosāli, ka mēs atkāpām, vai ne?

Meitenes malkoja kafiju, skrubināja kūkas, bet acis šaudījās uz visām pusēm, vai neredzēs vēl kādu slavenību.

—   Tie īstie nāk vēlāk ap desmitiem. Tad viņi pasūta konjaku un tepat pie galdiņiem sacer dzejoļus.

—   Tādā troksnī un dūmos?

—  Viņiem apkārt ir aura, nu, tāda kā neredzama siena, kas tos norobežo no vienkāršiem mirstīgiem.

—   Nu gan tu lej. Kādēļ tad man nekas nav apkārt? — naivā Svetlana brīnījās.

—   Tādēļ, ka tu esi parasts mirstīgs radījums, bet viņi — ģēniji. Jo lielāks ģēnijs, jo spēcīgāka aura. To esot pat nofotografējuši — zilā krāsā.

—   Šovakar pietiks. — Meistare paskatījās pulkstenī.

—   Vēl pusstundiņu!

—   Nevar. Rīt darba diena.

—   Jūs varat iet, ja gribat, bet es palikšu, — Dēzija demonstratīvi paziņoja. — Neesmu vairs nekāda maziņā.

—   Visas reizē atnācām, kopā arī aiziesim.

—   Vecie jau nekad nesaprot jaunos. Viņiem — ka tik ātrāk mājā un gultā, — Dēzija noskaitusies skaļi teica.

—   Apkaunies!

—   Par ko? Kad tad lai līksmojas, ja ne tagad?

Meistarei iznāca iet uz vienu pusi ar kopmītnē dzīvojošām meitenēm.

—   Vai esat apmierinātas ar mūsu svētkiem? — viņa apjautājās.

—   Vienreizēji! — Elita jūsmoja. — Kad sākšu pati pelnīt, bieži iešu uz kafejnīcām. Kādas tur sievietes, tik elegantas, ar mums ne salīdzināt. Viens čalis uzlūdza mani dejot, teica, ka es atgādinot svaigu persiku.

—   Man gan nepatika, — Svetlana atzinās. — Vēl tagad ausis džinkst no tā trakā trokšņa. Kā tādā"ļriepīpētā un skaļā ūķī var nonīkt visu vakaru?

Meistare atvadījās un aizgāja.

—   Naivā! Tu neko nesaproti no īstas dzīves! Tas čalis teica, ka te katru vakaru sanākot īstenā jaunatnes izlase, gara aristokrātija. Gribat, es jums pateikšu pārāko noslēpumu, tikai nevienam ne vārda.

—   Kā kapā!

—   Viņš uzaicināja mani rīt atnākt atkal.

—   Un tu apsolīji?

—   Protams.

—   Bet kā tad Didzis?

—   Ko nu tas pienapuika. Viņš jau pat kārtīgi dejot neprot.

—   Laimīgā, — Ina skaudīgi noteica. — Mani neviens neuzlūdza dejot.

—   Nāc man rītvakar līdzi, — Elita augstsirdīgi piedāvāja. — Varbūt tam čalim atrodas kāds draugs.

—  Tu pat nezini, kas viņš tāds un kā sauc, bet jau skrien uz satikšanos, — Svetlana pārmeta.

—   Un tev žēl?

Svetlana apvainojās.

—   Gribi, nāc tu arī līdzi. Iesim visas trīs. Man vienai patiesībā mazliet bail, — I lita atzinās. — Viņam bija tādas acis kā īleni, šķita — izurbsies man cauri.

***

—   Tu, Svetiņ, esi kļuvusi pavisam vāja un bāla no sejas, — meistare Liepa skaļi bažījās. — Arī atzīmes nav nekādas spožās.

—   Viņai jau nav laika ne mācīties, ne izgulēties, katru vakaru jāiet uz…

—   Ina! — Elita brīdinoši iesaucās.

Svetlana, lūpas sakniebusi, klusēja.

Meitenēm tā arī neizdevās uzzināt, kur viņa vakaros pazūd. Svetlanai parādījās jauni svārki, džemperis un smalka neilona veļa. Viņa devīgi cienāja meitenes ar konfektēm. Tā tas turpinājās vēl kādu mēnesi. Nepieredzēti auksto un sniega bagāto ziemu marta sākumā nomainīja spējš atkusnis. Ielas pludoja. Siltuma atvilinātie strazdi līksmi svilpoja. Kaķi pa naktīm rīkoja skaļus koncertus. Gaisā jau jaudās pavasaris.

Pēkšņi negaidīts sals vienā naktī pārvērta ielas slidotavās. Pārpildītajās slimnīcās pat koridoros gulēja cietēji ar lauztiem locekļiem.

Arī Svetlana nokrita uz slidenās ietves turpat līdzās kopmītnei, turklāt tik nelaimīgi, ka tikko spēja aizkļūt līdz savai istabai. Ina un Elita satraucās, slimā kāja pēdas locītavā kļuva sarkana un piepampa.

—   Lauzts nav, — ātrās palīdzības ārsts konstatēja. — Pamatīgs sastiepums. Jāliek kompreses un nedēļu mierīgi jāpaguļ gultā.

—   Laimīgā, — meitenes viņu apskauda. — Veselu nedēļu tikpat kā brīvdienas.

—   Man jāstrādā. — Svetlanai pašķīda asaras.

Tā pavisam nejauši meitenes uzzināja Svetlanas lielo noslēpumu — lai piepelnītos, viņa pa vakariem uzkopa kosmētisko kabinetu.

—   Nebimbā, — Ina apžēlojās. — Mēs pastrādāsim tavā vietā, vai ne, Elita?

7 . nodaļa NE TIKAI ARODAM, MAIZEI, BET ARĪ GARAM

Dēzija kā lidot uzlidoja piektajā stāvā un atrāva durvis.

—    Edīt, es būšu manekene! No mūsu grupas es vienīgā, vai tu vari aptvert. Pārējās meitenes zaļas aiz skaudības. Meistare teica, ka man esot vislabākais augums. Baiba pārāk tieva, tas katram redzams. Dacei paresnas kājas, par Svētu jau nav nemaz ko runāt, gara kā skurstenis un resna kā muca.

Edīte nolaida adīkli klēpī un smaidīdama paskatījās jaunākajā māsā.

—   Televīzija, Maskava, modes skates ārzemēs, kolosāli, vai ne? — Dēzija turpināja līksmot.

—   Nu, nu, nepriecājies par agru, lai vēlāk nebūtu jāraud.

—   Kas gan ir parasta šuvēja fabrikā vai nelielā ateljē salīdzinājumā ar manekeni. Iedomājies — man mugurā pasakaina vakarkleita, pārākā frizūra, modeļa apavi ar augstiem papēžiem. Es uzeju uz skatuves. Skan klusa mūzika. Es lēnām griežos dejā. Visi skatās vienīgi uz mani. Aplausi! Puķes! Edīt, es esmu tik laimīga!

—   Bet es — nogurusi. Nomizo vakariņām kartupeļus!

Dēzija smagi nopūtās, iegāja virtuvē, uzvilka gumijas cimdus un ķērās pie viņai tik netīkamā darba.

«Visi mani apskauž, kursā meitenes, pat pašas māsa. Bet lai, man par to ne silts, ņe auksts.»

Izrādījās, ka manekenei nemaz nebija tik vienkāršs un viegls darbs.

—   Kā tu soļo, palēkdamās kā kaza, — vecākā meistare aizrādīja. — Uzliec uz galvas grāmatu un nes to kā dārgu vāzi, ko nedrīkst nomest un sasist.

Lauku meitenei, kas pa vasaru staigāja basām kājām, smailpurnu augstpapēžu modes zābaciņi šķita nepierasti un neērti. Grāmata spītīgi vēlās zemē. Dēzija no dusmām paķēra to un ielidināja kaktā, bet pēc brīža stutēja atkal uz galvas, un mēģinājums sākās no jauna.

—   Tu zini, kādēļ afrikānietēm ir tik taisnas muguras un līgana gaita? Tādēļ, ka viņas no bēmiTdienām visus smagumus pārnēsā uz galvas, — vecākā meistare skaidroja.

* * *

Aprīlī, kā katru gadu, pats galvenais notikums bija skolas audzēkņu darbu izstāde un jaunāko modeļu demonstrējumi.

—   Beidzot ari mēs tiksim pie vārda, — lietišķās mākslas pulciņa meitenes priecājas. — Citādi visu laiku slavina un daudzina vienīgi dejotājus, dziedātājas, bundzinieces un sportistes. Viņiem diplomi, balvas, bet mums nekā.

Svetlana staroja no prieka. Viņas spilvens, kuru meitene ar tādu rūpību visu /īemu bija šuvusi, visiem patika.

Katram pulciņam bija sava īpaša aizraušanās, kas to atšķīra no citiem, — ādas i/strādājumi, batikas, izšuvumi, adījumi, mezglojumi, asprātīgas pašdarinātas rotaslietas. Tas padarīja izstādi daudzveidīgu un interesantu.

—   Mēs arī piedalāmies, — septītās grupas zēni pašā pēdējā brīdī paziņoja. — I ūdzu, atvēliet mums stendu viens, komats, divdesmit reiz viens, komats, divdesmit metri.

—   Ko tad jūs izstādīsiet? — meitenes brīnījās. — Ar puķītēm izšūtus džinsus, vai?

—   Tad jau manīs, — Leons noslēpumaini atbildēja.

Zēni sagādāja pamatīgu pārsteigumu ne tikai meitenēm, bet visai skolai. Uz neliela lina auduma četrstūra uzšūtajās kabatiņās atradās viss, kas ģimenē nepieciešams, — šķēres, knaiblītes, diegi, adatas, zobu tīrāmie piederumi, kosmētika, pat sīciņā skropstu birstīte nebija aizmirsta.

—   Viss vienuviet, ērti un parocīgi, — izstādes apmeklētāji vēlāk priecājās. — Parasti šie sīkumi mētājas pa dažādām atvilktnēm un plauktiem un tos nevar atrast tieši tad, kad tie visvairāk vajadzīgi.

Darbnīcās valdīja rosība. Meitenes šuva un pielaikoja, ārdīja un gludināja. Izgatavot sešdesmit kleitu, kostīmu un mēteļu modeļu pēc visjaunākajām modes prasībām — tā nebija joka lieta.

—   Runā, ka būšot milzums viesu?

—   Sekretārīte teica: pat no Maskavas un Volgogradas.

—   Kaut tik nu izietu gludi, — Svetlana bažījās.

—   Kas tad jums, viss jau salikts pie vietas, — Dēzija viņu pārtrauca. — Man gan ceļi ļogās, iedomājoties, ka publika katru dienu blenzis tieši virsū. Un nepārtraukti jasmaida. Šausmas!

Viesi jau pulcējās direktores kabinetā, lai dotos uz izstāžu telpu, kad Dace atjēdzās:

—   Puķes, meitenes, kur puķes?

—   Darbnīcā, spainī.

Svetlana pa galvu pa kaklu metās pa trepēm lejā.

—   Izstāde skolai ir liels notikums, — direktore uzrunāja viesus. — Ikviens mūsu audzēknis darbojas kādā pulciņā. Lūdzu, ņemiet vērā, ka tie ir skolēnu, nevis tautas claiļamata meistaru darbi, un nevērtējiet pārāk stingri.

— Cik ātri gan mode mums mainās — To ģimenes albumā redz, Bet šodien šķiet gluži bez vainas Man modelis aizmirsts un vecs.

Reiz slavena meistare būšu — Tas sapnis kopš bērnības man. Un tērpus es meitenēm šūšu, Lai jaunība zaigo un skan, —

meiteņu dubultkvartets skandēja dziesmu ar Arnolda Auziņa vārdiem.

—   Šādas izstādes pašreiz notiek ikvienā mūsu sistēmas skolā, — teica profesionāli tehniskās izglītības komitejas priekšnieks. — Maijā labākos darbus varēs apskatīt sporta namā.

Viesi izklīda pa zāli.

—   Burvīgi! Žēl, ka nekur tādus darbus nevar nopirkt. Paskatiet šo mezglojumu: cik vienkārši, bet asprātīgi. Es arī tādu sev pagatavošu.

Atsauksmju grāmatā krājās jūsmīgi ieraksti: «Lai slava šai jaukajai skolai, kur māca ne tikai arodu maizei, bet arī garam. Operas mākslinieki», «Taisni jābrīnās, ka mūsdienu meitenēm atliek laika nodarboties ar tik skaistām lietām. Latvijas Radio redaktori.»

Līdz pat Maija svētkiem skola katru dienu uzņēma viesus. Priekšpusdienā un pēcpusdienā demonstrēja modeļus. Katra gadalaika tērpu kolekciju ievadīja piemēroti dzejoļi un dziesmas. Skatītāji neskopojās ar aplausiem.

—   Kur viņi izrāvuši tik skaistas meitenes?

Kinooperatori no televīzijas un kinostudijas rāvās, filmēdami modes skati.

—   īsti džentlmeņi! — Tas zīmējās uz zēniem, kuri demonstrēja jaunākos vīriešu uzvalkus un mēteļus. Lepni galvas pacēluši viņi soļoja gar skatītājiem, neliekoties ne zinis par atzinīgajiem vārdiem.

—   Ar šādiem uzvalkiem nebūtu kauns iet pat uz pieņemšanu pie Anglijas karalienes.

—   Ir jau ari pats pēdējais laiks padomāt par ko jaunu. Citādi — tie paši džinsi skolā, darbā, sarīkojumā un teātrī.

—    Ātrāk, ātrāk! — meistares mudināja demonstrētājas, palīdzēdamas apvilkt jaunus tērpus.

—   Jums ir ļoti fotogēniska seja, — jauns kinooperators, saticis Dēziju pie autobusa pieturas, teica. — Lūdzu, iedodiet savu adresi, ja gadīsies piemērota rollīte, paziņošu.

—   Patiešām? — Dēzija no prieka nosarka.

—   Kā bankā.

—   Tas būtu šausmīgi burvīgi. Es visu savu mūžu esmu sapņojusi par kino.

—   Vēl jau nekas konkrēts nav, — operators nedaudz saplacināja Dēzijas sajūsmu. — Čau! Neaizmirstiet paskatīties nākamo kinožurnālu «Padomju Latvija».

* * *

No Baibas dienasgrāmatas:

«Taisni šausmas, kā tas laiks skrien, jau saplaukuši ceriņi. Daumants šodien atnesa milzīgu pušķi. Smaržo visa istaba. Viņa mājas apkārtne esot viena vienīga ceriņu jūra. Gribētos aizbraukt uz laukiem tālu, tālu, kur nav ne auto, ne televizoru, nogulties puķu pilnā pļavā, klausīties, kā vītero cīrulis, kā pie auss dūc kamene. Un nekā nedomāt, tik vērot, kā pa debesim slīd balti mākoņu kamoli.»

Uz Bulgāriju, Čehoslovākiju un Vācijas Demokrātisko Republiku vasaras praksē brauc labākie, čaklākie un sabiedriskākie. Tādi bija skolas noteikumi, un visi tos zināja.

Kandidātu izvirzīšana un apspriešana katrā grupā noritēja trokšņaini, dažkārt ar strīdiem un garu izrunāšanos.

Pret Daci otrajā grupā neviens neiebilda. Labākā šuvēja, grupas komsordze, dejotāja, daiļlasītāja, jaunatnes čempione orientēšanās sportā. Mācās bez trijniekiem. Arī Baiba bija godam nopelnījusi šo braucienu.

Kāda meitene nosauca Svetlanas vārdu.

—   Ja Svēta brauc, tad es arī, — Dēzija iejaucās.

—   Svēta iemācījusies labi šūt, bet tu?

—   Es dejoju un strādāju par manekeni.

—   Mēs visas kaut ko darām — dziedam, dejojam vai bungojam.

—   Tev mācībās trijnieki vien.

—   Svētai arī ir trijnieki, — Dēzija nepiekāpās.

—   Svētai ir grūta galva, bet viņa vismaz cenšas. Tu vienkārši esi slinka.

Pedagogu padome kopā ar komjaunatnes sekretāri Ludmilu, meistariem un arodbiedrības pārstāvjiem vēlreiz caurskatīja kandidātus. No otrās grupas laimīgās bija Dace un Baiba.

—   Toms ar senčiem brauc uz Bulgāriju, jūs ar Daci praksē uz Čehoslovākiju, citi uz Vācijas Demokrātisko Republiku. Laimīgie, — Daumants pēdējā skolas dienā mazliet skumīgi teica Baibai, — bet es katru dienu kātošu uz šanci ražošanas apvienības «Tēvija» otrajā filiālē. Skan vareni, vai ne?

—   Pats vainīgs, varēji mazlietiņ piespiesties. Latviešu valodā knaps trijnieks, vēsturē un ķīmijā tāpat.

—   Goda vārds, neiznāca laika. Pa vakariem jāsporto.

—   Un jāpiehalturē. Domā, es nezinu?

—   Arī tas. Kā citādi tikt pie skanošā?

Abi lēnām soļoja uz Kirova dārza pusi.

—    Mēs nu ilgi neredzēsimies. Turpat divus mēnešus. Augustā man sporta nometne.

—    Bet man — šūšanas darbi. Mammas draudzenes sanesušas veselus drēbju kalnus.

—   Nabadzīte, kad tad tu atpūtīsies?

—   Gan jau.

—   Zini, reizēm, kad esmu viens, es domās sarunājos ar tevi.

—   Žēl, ka mums nav mājās telefonu. Nu, tad sveiks, — Baiba skumji pasmaidīja un sniedza Daumantam roku.

—   Pagaidi, paiesim vēl gabaliņu kopā. Man neviens nekad vēl nav atsūtījis vēstuli. Apsoli, ka atrakstīsi no Čehoslovākijas. Lai man būtu, ko gaidit.

—   Pamēģināšu.

—   Es aizkāpšu jūs pavadīt.

—   Nevajag. Ko teiks meitenes?

—   Tikpat visas zina, ka es… Čau!

Daumants pagriezās un neatskatījies aizgāja.

*

***

No Baibas vēstulēm Daumantam:

«Esam laimīgi sasniegušas Bratislavu. Nepaguvām ne lāgā apskatīties, kad mūs ar autobusu aizrāva uz Pūhovu, kur uzcelta moderna šūšanas fabrika un šuvēju arodskola, apmēram tādi pati kā mūsējā. Starp mūsu meitenēm un slovākie- tēm notika draudzības sacensības — kura ātrāk un labāk uzšūs svārkus. Vislabāk paveicās Dacei, viņa saņēma godalgu — slavenā čehu kristāla vāzīti.

Man tev būtu vēl daudz ko stāstīt, bet acis krīt ciet no noguruma.»

***

«Žēl, ka man nav dzejnieka talanta kā Pēterim, tad es droši vien uzrakstītu garu poēmu par to, ko šodien redzējām.

Iedomājies šauru, pustumšu tuneli, kas strauji iet lejup. Akmens sienas un griesti norasojuši no mitruma. Un pēkšņi — milzīga zāle kā gotiska baznīca, visa daudzkrāsainās ugunīs. No tumsā slēptajām griestu velvēm uz leju kā lielas lāstekās stīdz dzelteni, rožaini un zilgani stalaktīti. Klusums. Kaut kur tālumā ialc ūdenskritums. Mēs sēžamies laivās un braucam pa pazemes upi kā senajā grieķu teiksmā par Stiksu. Vietām upe tik šaura un alas velves tik zemas, ka mēs 1'ieplokam laivas dibenam. Tad eja pēkšņi paplašinās, un atkal jauna zāle ar  tādiem akmens veidojumiem. Sārtā tronī sēd pazemes valdnieks baltā tērpā ar ļļaru baltu bārdu, roka izstiepta uz priekšu, kronis vienos dārgakmeņos. Viņam l&amp;gt;ic kājām ceļos nometušies pavalstnieki. Un atkal cita telpa. Ūdens un minerāli izveidojuši neiedomājami skaistas figūras — sastingušus ūdenskritumus, viduslaiku pilis ar visiem torņiem, fantastiskus akmens ziedus. Katram tēlam savs trāpīgs nosaukums. Gadsimtiem ilgi divas sārtas akmens lāstekas «Mūžīgie mīlētāji» tiekušās viena pretim otrai. Pēkšņi mitruma avots izbeidzies un starp abiem palikusi neliela sprauga. Mīlētāji tā arī nekad nesatiksies.

Kādā zālē gids palūdza mūs padziedāt. Mēs ar Daci klusi uzsākām «Pūt, vējiņi!». Meitenes piebalsoja. Šķita, ka alas sienas, stalaktīti un stalagmīti dziedātu mums līdzi, tik brīnumaina bija skaņa.

Redzi nu, ne poēmu, pat ne kārtīgu vēstuli es neprotu uzrakstīt. Šis skaistums liiredz katram pašam ar savām acīm.»

«Alpu pļavas — tas ir vesels pārdzīvojums. Iedomājies milzu pļavu ar mēļām l'rimulām, oranžām ugunslilijām, ziliem zvaniņiem, sarkanām magonēm. Vēl augstāk sākas akmens valstība — stāvas, sūnām apaugušas klintis. Dziļajās aizās redzams sniegs.

Mēs ar Daci pagājāmies pa strauta malu gabaliņu uz augšu. Ūdens tik auksts, ka dzerot salst zobi. Strauts ievijās biezā mežā. Eglēm sirmās sūnu bārdas un zari sniedzās līdz pat zemei. Pienāk stirnu buciņš, padzeras, skatās uz mums savām brūnajām acīm un nemaz nebaidās.

Pēc brīža dzirdam — mūs sauc. Izrādās, ka čehu Tatru augstākā virsotne Lem- nica uzlikusi draudīgu mākoņu cepuri.

«Ātrāk, ātrāk!» gide mūs mudina. «Drīz sāksies negaiss.»

Skriešus metamies pa taciņu lejup. Saklūpam vagoniņā. Vēja brāzmas šūpo kabīni kā laiviņu vētrainā jūrā. Zibeņi. Dārdoņa. Baigā lietusgāze. Man likās, nupat, nupat tievā trosīte pārtrūks, un mēs iegāzīsimies aizā.

Nepagāja ne pusstunda, kad atkal spīdēja saule. Mitrā zeme kūpēja, katrā ziedā un lapiņā zaigoja rasa. Tu nemaz nevari iedomāties, kā kalnos pēc lietus smaržo gaiss.

Šo vēstuli Tu droši vien saņemsi tad, kad es jau būšu atgriezusies. Divas nedēļas aizskrēja ātri kā sapnis. Rīt dodamies mājup. Uz redzēšanos Rīgā. Esmu jau mazliet noilgojusies pēc tās. Un pēc Tevis arī.»

Ai, vasara, vasara! Tik ilgi tu tiec gaidīta, tik ātri beidzies. Ne lakstīgalas dziesmu paklausīties, ne dzeguzes kūkošanu, ne aizkavēto miegu kārtīgi izgulēt!

Baiba tikko paguva apšūt un aplāpit savējos un patēva atvaļinājuma laikā izlaist līkumu pa Latgali, kad klāt jau bija pirmais septembris.

Daumants, mēnesi pavadījis sportistu nometnē, iedega brūns kā nēģeris.

—   No tevis iznāks lietaskoks! — treneris bija apmierināts ar viņa panākumiem.

8 . nodaļa ĀRKĀRTĒJS NOTIKUMS

Un atkal pa Rīgas ielām ar ziediem rokās gāja skolēni. Mazie savus puķu pušķus turēja kā sveces izstieptajās roķelēs, lielie zēni — kautrēdamies nevērīgi pasituši padusēs kā pirtsslotas, meitenes — saudzīgi uzmanīdamās, lai nesavainotu ziedus.

Skola, garajos mācību mēnešos apnikusi, reizēm nīsta un lādēta, sagaidīja savus nemierīgos un trokšņainos pavalstniekus ar to īpašo satraukto atmosfēru, kāda ir tikai pirmajā skolas dienā, — priecīgas atkalredzēšanās pēc vasaras brīvlaika, nepacietīga vēlēšanās uzzināt, kā biedriem klājies, un izstāstīt paša piedzīvojumus pa šo laiku.

—   Sveiciens darba jaunatnei!

—   Čau, Daumant! Kā sviežas?

—   Čau, Tom! Un tev?

—   Pa pirmo. Tikai vakar atgriezāmies no autobrauciena pa Bulgāriju.

—   Un kā?

—   Nerunā. Norullējām vairākus tūkstošus. Ceļi tur vienreizēji. Un serviss arī. Sencis neparko negribēja braukt, viņam vairāk nekā par mūsu lauku būdu nevajag, bet mutere pielauza. Pieteicos autovadītāju kursos. Uz pavasara pusi pats iegūšu tiesības, un tad mēs varēsim aizlaist kaut kur kopā, norunāts?

Ass un pavēlošs zvans pārtrauca čalu un sadzina visus klasēs.

—   Beigas ir flļūsu zelta dieniņām, — Leons noteica.

—   Leiši skolu saucot par «mocītavu». Trāpīgi, vai ne?

Pa kāpnēm uz aktu zāli, bungu rīboņas pavadīti un mazliet satraukti, devās pirmkursnieki.

Un atkal, tāpat kā katru gadu, pirmajās dienās skolā valdīja juceklis. Jauniņie maldījās pa daudzajiem koridoriem un trepēm, no vingrošanas zāles, kur kormeistare pārbaudīja balsis, skanēja apnicīgais: — Āāāā. Do mi sol do.

Bija saulaina septembra priekšpusdiena. Direktore Vija Čoldere savā kabinetā pārskatīja dokumentus. Skanēja klusināta mūzika. Uz «kafijas galda» (tā to dēvēja skolēni, ieliekot šajā vārdā pavisam citu jēgu) dzintarainā māla vāzē acis priecēja tumši violetas asteres. Līdzās atradās pīts groziņš ar dzelteniem un sarkaniem āboliem. Skaisti. Kaut arī izvēlējusies ērkšķaino skolotājas ceļu, tomēr sirdī direktore bija māksliniece. Viņa savā apkārtnē necieta nekā bezgaumīga, sākot ar skolnieku darba tērpiem un beidzot ar telpu noformējumu.

Spalgs, uzstājīgs telefona zvans pārtrauca mājīgo noskaņu. Lūpu kaktiņos iegula rupju rievas.

—   Varbūt šoreiz uz citu skolu, pie mums jau nesen bija… Nu labi, — direktore nopūtās. — Dumpīgie, jūs sakāt? Mēs attiecīgi reaģēsim.

—   Jūs saucāt? — Durvīs parādījās sekretāre Marta.

—  Četrpadsmitos nulle nulle pie mums būs amerikāņu jauniešu delegācija. Jāsaziņo kādas trīsdesmit bundziniece^ ansamblis, demonstrētājas. Ja satiekat mācību daļas vadītāju, palūdziet pie manis.

Ekskursantu autobuss piebrauca ar nelielu nokavēšanos. Bundzinieces bungoja apsveikuma maršu. Meitenes ar pūlēm valdīja smieklus. Tādi skolā vēl ne reizes nebija redzēti. Salāpītas velveta bikses sabāztas īsstulmu zābakos. Puišiem mutēs kūpēja varenas pīpes. Meitenēm mutes kustējās tā, itin kā viņas būtu priekšlaicīgi aizdzītas 110 pusdienu galda. Kāds tievs radījums, pagriezies pret Dēziju, pavēra lūpas un i/.pūta pūsli, lielu kā balons. Atskanēja pīkstiens. Bundzinieces iespurcās.

—   Ļoti žēl, bet pie mums nesmēķē, — direktore to pateica laipni, bet tādā tonī, kas nepazina pretī runāšanas. Kaut ko pie sevis burkšķēdami, puiši neapmierināti aizbāza pīpes aiz zābaku stulmiem.

Ar garlaikotu sejas izteiksmi viesi apstaigāja mācītu telpas. Svešvalodu kabinetā izraisījās sarunas par profesijām. Toms, kurš labi runāja angliski, tulkoja.

—   Cik maksā apmācīšana arodā? — kāda jauniete painteresējās.

—   Neko. Piedevām vēl paēdina un apģērbj par brīvu. Un atlīdzina par padarīto.

Amerikāņi saskatījās.

—   Vai pēc skolas beigšanas visi atrod darbu?

—   Šuvējas mūsu zemē ir deficīts. Firmas «Tēvija», «Rīgas tērpi» un daudzie ateljē katru gadu plēstin plēšas pēc mūsējiem.

Viesu sejās bija neticība.

—   Jūs esat laimīgi. Tu pastāsti savējiem, ka pie mums daudzi jaunieši nevar strādāt izvēlētā specialitātē. Pat ar augstskolas diplomu esam spiesti pieņemt jebkuru darbu — par trauku mazgātājām, sanitāriem, apkopējām.

—   Hallo, vecīt! — Tomu trepju telpā, ejot uz zāli, skaidrā latviešu valodā uzrunāja slaids, gaišmatains puisis. — Mani sauc Jānis Ozols. Mēs visi labi saprotam, ka jums… — Jānis meklēja attiecīgo latviešu vārdu, — vajag tā runāt, bet man tu vari pateikt… nu… patiesību. Vai pie jums patiešām visi jaunieši atrod darbu? Saproti, aiz «lielā dīķa» tā ir problēma numurs viens.

Toms pievilka Jāni Ozolu pie loga. — Tu redzi būvlaukumu ielas otrajā pusē. Tur pašreiz ceļ mūsu jauno skolu. Ievēro baltās lapiņas uz žoga — tie visi ir darba piedāvājumi. Vari pats izlasīt. Un tādu ir simtiem gan avīzēs, gan uz sludinājumu dēļiem. Lielajām rūpnīcām trūkst darba roku. Jauniešus apmāca uz vietas un piedevām vēl maksā prāvas stipendijas.

—   Neticami.

Dubultkvartets ar labi nodziedātām nēģeru tautasdziesmām angļu valodā iekaroja viesu simpātijas. Daži puiši tūlīt sāka vilkt līdzi, pārējie sita ritmā plaukstas un kājas.

Modeļu demonstrācija arī patika. Puišu acis liptin pielipa pie manekenu augumiem un sejām. Kādas viņiem meitenes! Dabiskas, neizkrāsotas, katrai sava seja. Nav vis pēc viena standarta kā mūsējās! Amerikānietes nespēja slēpt savu sajūsmu par tērpiem.

—   Šo es pērku. Cik maksā? — Kāda viešņa iekāroja mežģīnēm apšūtu zilu kokvilnas kleitiņu.

—   Mēs tērpus nepārdodam, — viņai paskaidroja.

—   Kāpēc nepārdodat? Man tā patīk. Man ir dolāri. — Neatlaidīgā viešņa izņēma no somiņas paciņu ar piecu un desmit dolāru naudaszīmēm.

—   Šis tērps ir skolēnu diplomdarbs un pieder pie skolas kolekcijas, — direktore paskaidroja.

Amerikāniete sāka skaļi raudāt.

—   Histēriķe! — Dace paskaļi noteica.

Direktore salocīja kleitu, piegāja pie raudošās jaunietes un teica: — Ņemiet, mēs to jums dāvinām. Bet naudu paturiet, mums tā nav vajadzīga.

—   Kā — nav vajadzīga? — Viesu izpratnē tas bija kaut kas neiedomājams.

—   Paklau, vecīt, — Jānis pirms šķiršanās ieminējās. — Vajag aprunāties, tā teikt, intīmā vidē. Vai tu nevarētu saorganizēt nelielu… saiešanu? Var? Okei, mūsu puiši, jūsu meitenes, jā? Bet kur?

—   Var pie manis. — Toms uzrakstīja savu telefona numuru. — Ja kas, piezvani. Aizbraukšu pie jtmis piektdien ap astoņiem vakarā, iet tā lieta?

—   Okei. Bet nu man jāskrien, visi jau autobusā.

—   Tu droši vien dosies uz laukiem? — Toms piektdienas rītā, brokastis ēzdams, iejautājās.

Māte pamāja ar galvu un smagi nopūtās.

—   Tēvs ari?

Jautājums bija lieks, māte viena pati uz laukiem nekad nebrauca. Viņai labāk pa- tika kūrorti, kur varēja sevi parādīt un citus apskatīt. Vecā māja Juglas upes krastā bija tēva lolojums. Viņš te pavadīja katru brīvo brīdi, makšķerēja, sēņoja, rakņājās pa zemi.

—   Miers! Klusums! Svaigs gaiss, no tā vien var paēst, — tēvs jūsmoja.

—  Labu apetīti! Redzēsim, cik ilgi tu no svaigā gaisa vien pārtiksi, — māte klusām sirdījās.

—   Mamm, esi cilvēks, noorganizē tā, lai es šovakar būtu brīvs. Un mašīna arī.

—   Tēvs teica, tev noteikti esot jābrauc. Viņš viens nespēj salabot jumtu.

—   Nesanāks. Pie manis šovakar būs ārzemnieki. Pāris puišu, vairāk nekas. Paklausīsimies diskus un tā. Papam pateiksim, ka man brīvdienās sporta sacensības kaut kur laukos. Tā būs labāk.

Māte ar mīlestības pilnām acīm raudzījās uz savu lielo, skaisto, iznesīgo dēlu un, kā vienmēr, nespēja viņam atteikt.

«Tas nu būtu nokārtots,» Toms, rikšodams uz skolu, prātoja. «Augstas klases dzeramo pilns bāriņš. Ledusskapī klientu sadāvinātie konservi, no tiem uztaisīs sviestmaizes. Skuķi vēl jāsaorganizē, bet tas būs sīkums. Skolā to ka biezs, pietiek pamāt ar pirkstu. Pārākā, protams, būtu Baiba Baltiņa, labi dzied un dejo.»

—   How do you do, miss B. B.1 — Toms bez kādām ceremonijām starpbrīdī paņēma Baibu zem rokas. — Atļaujiet ielūgt šovakar uz nelielām vakariņām. Būs ek- strā klases sabiedrība, arī ārzemnieki.

—   Pateicos, bet atsakos.

—   Kādēļ, ja atļauts jautāt?

—   Esmu aizņemta.

—   Ar ko, ja atļauts zināt?

—   Ar boksa sacīkstēm.

—   Vai tu esi aptaurēta, kaut kādu stulbu sacīkšu dēļ upurēt tādu večerinku?

—   Nekas, pārcietīšu. Daumant, pagaidi, man tev kas jāsaka. — Baiba pagrieza Tomam muguru.

—   Viss skaidrs, — Toms saskaities nosauca pakaļ. — Bail no ģimenes skandāla.

—   Vai tu ko teici? — Daumants panācās atpakaļ.

—   Tinies veicīgāk prom ar savu sirdspuķīti, — Toms noņurdēja. — Skuķi mūsu skolā, paldies dievam, nav deficīta prece. Ei, Dēzij, panāc šurp! Ko velcies kā aizmigusi?

—   Kā tu runā ar dāmu? — Dēzija apvainojās.

—       Dāma atradusies! Saorganizē pāris šikāku meiteņu, un ierodieties šodien pie manis deviņpadsmitos nulle nulle. Būs pārākā sabiedrība, ārzemnieki. Tikai nevelc līdz to resno govi, nu, Svētu. Tad jau labāk Daci.

—   Dace nenāks. Viņa tādiem kā tu šķauda virsū no piektā stāva.

Toms patiesi izbrīnījās: — Kādiem tad?

—   Karjeristiem un aprēķinātājiem.

—   Baigā ideāliste! Lai viņa ieskrienas!

Dēzija zināja, ko dara. Toms gan rādīja vienaldzīgu seju, bet kaut kur sirds dziļumos viņam dzirdētais kremta. Daci skolā milēja viņas godīguma, izpalīdzības un sabiedriskās dabas dēļ. Un Tomam nebūt nebija vienalga, ko Dace par viņu domā.

«Vai tas kas slikts, ka aprēķinātājs?» viņš pats ar sevi domās sarunājās, soļodams pa kokiem apstādīto šauro Mežaparka ieliņu.

Pēc diviem gadiem viņš beigs skolu. Tēvocis, kuram Londonā liela drēbnieku darbnīca, apsolīja atsūtīt izsaukumu. Sešus mēnešus viņš papildinās savas zināšanas Anglijā, apskatīs pasauli. Tēvam slima sirds, viņš gatavojas iet pensijā. Toms stāsies viņa vietā, tas jau puslīdz sarunāts. Kāds te karjerisms?

Vārtiņi aizslēgti. Senči tātad prom, un gaiss ir tīrs. Virtuvē uz galda mammas rakstītā zīmīte: «Ēdamais ledusskapī. Būsim atpakaļ svētdienas vakarā. Esi prātīgs! Neaizmirsti noslēgt durvis.» Toms pasmaidīja, mammai viņš vienmēr vēl bija mazs zēns. Bet patiesībā — ja toreiz neizdotos to skuķi pielauzt, viņš tagad jau būtu papiņš. Labi, ka vecie nekā nezināja, citādi būtu baigais trādirīdis.

Toms apstaigāja māju. Visur valdīja tīrība un kārtība. Tas mātes un tantes Līnas nopelns. Plašajā viesistabā kamīns, lāčāda uz grīdas, dārgi tepiķi, īsti turku, tūlīt pēc kara tādus varējuši nopirkt par pieņemamu cenu. Bufetē izvietotie kristāla trauki meta saules zibšņus uz lielo vectēva ģīmetni. Večuks vestē, ar centimetru mēru pār plecu, caur brillēm skatījās uz mazdēlu un itin kā ironiski smīnēja. Pilnīgā nesaderībā ar grezno istabas iekārtu turpat blakus ģīmetnei stāvēja veca, noplukuši Zingera firmas kājminamā šujmašīna un uz tās nodilušās finiera virsmas smags, melns ar oglēm apsildāms gludeklis.

«Katrs uz kaut ko ir ķerts: cits liek kaktā svētbildi, tu savu tēvu,» māte reiz atļāvās paironizēt. «Kauns no cilvēkiem, tie par mums smejas.» Tēvam toreiz nobāla pat lūpas.

«Viss, kas mOTns pieder — šī māja, gleznas, mēbeles —, ir nopelnīts ar šo mašīnu,» viņš lēnām, katru vārdu ar plaukstas sitienu pa galdu atdalīdams, atbildēja. «Tādam, kurš neciena namatēvu un viņa ģimeni, pie mums nav, ko meklēt.»

Puika būdams, Toms mīlēja klausīties vectēva stāstus par viņa mācekļa gaitām. Kopā ar savu tēvu viņi laukos klaiņājuši no mājas uz māju, šūdami pašaustas vadmalas bikses un svārkus. Biezā drēbe bijusi izturīga kā āda. Pagājuši vairāki gadi, kamēr loks sācies atkal no jauna.

Mīļākā luga viņam bija «Skroderdienas Silmačos». «Akurāt kā dzīvē,» vectēvs mēdza teikt. «Bija tāds Dūdars un Rūdis, Ābrams un Joske.»

— Jau māte mazu šūpulī Man sauc par skroderi, —

viņš labā gara stāvoklī dziedāja.

Pārcēlies uz Rīgu, Kārlis Sūna pamazām ticis pie turības. Arī abi drēbniekmeis- tara dēli — vecākais Jānis, Toma tēvs, un jaunākais Pēteris — gāja tēva pēdās.

Jānis Sūna lepojās ar savu profesiju. Ikviens uzvalks viņam bija mākslas darbs. Visi nevar būt Apolloni, vienam kumpis mugurā, citam vēderiņš priekšā. Labam meistaram jāredz, kur uzlikt polsterīti, kur pievilkt vai palaist vaļīgāk. Un skaties — pavisam cits cilvēks.

Jau kuro gadu fraku tīkotāji pie meistara Sūnas pierakstījās rindā, viņa slava bija pārskanējusi republikas robežas, paņēmis kārtējo ielūgumu uz kāda klienta koncertu, meistars ar interesi vēroja publiku.

«Šitam dziedonim manis šūta fraka. Neviens nepateiks, ka viņam viens plecs augstāks par otru.»

«Pianistam fraka piedurknēs vienās krunkās. Slikts meistars, kauns par tādu darbu.»

Visi bija izbrīnījušies, kad pavecais drēbniekmeistars apņēma par sievu jauniņo filoloģijas fakultātes absolventi Evu Grīvu.

«Kāda tur var būt mīlestība,» apkārtējās sievas baumoja. «Šī Sūnām var būt meitas vietā. Esot nozīmēta darbā tālā lauku skolā meža vidū par angļu valodas pasniedzēju un nu glābjoties ar precībām.»

«Es varu atļauties sievu ar augstāko izglītību,» meistars paskaidroja kaimiņienei, pašai lielākajai pļāpai. «Lai dzīvo mājās, spēlē klavieres un māca angļu valodu mūsu bērniem.»

Evai netrūka ne modernu vakarkleitu, ne lepnu kažoku un dārgu rotaslietu. Meis- lars mīlēja ar sievu reizēm pasēdēt lepnā restorānā, aiziet uz koncertu, kur biļetes varēja dabūt vienīgi ar pazīšanos. Viņam patika, ka vīrieši slepus vai atklāti apbrīnoja Evu. Mājas soli veica lādzīgā tante Līna, tēva māsīca. Pirmā pasaulē nāca meita Iveta, pēc pāris gadiem viņai sekoja Toms. Vairāk bērnu Sūnu ģimenē nebija ieplānots.

Starp vīru un sievu notika klusa cīņa par bērniem. Tēvs neiebilda, ka māte mācīja viņiem angļu valodu un klavierspēli.

«Pats vērtīgākais kapitāls cilvēkam ir izglītība,» sieva mēdza ik brīdi atgādināt.

«Amatam ir zelta pamats,» tēvs savukārt skandināja. «Tas uzturēs gan jūs, gan jūsu ģimenes.»

Iveta bija mātes meita. Izkritusi konkursā Konservatorijas teātra fakultātē, viņa aizgāja strādāt uz televīziju par nieka 70 rublīšiem mēnesī tikai tādēļ, ka viņai patika šis darbs, radošā atmosfēra, iespēja ik dienas satikties ar aktieriem, mūziķiem, rakstniekiem, slavenībām.

«Ja es nepiesviestu katru mēnesi pa simtiņam, redzētu gan, kā viņa ar bērnu no tās «atmosfēras» pārtiktu,» Sūna piktojās.

Toms savukārt bija tēva dēls. Pēc astotās klases viņš pats nolēma iet uz profesionāli tehnisko skolu.

«Labāk par mani neviens tevi, protams, neapmācīs,» vecais Sūna sprieda, «bet mūsdienās nepieciešams diploms. Zināšanas arī noderēs. Un meistars Antons Krauklis ir goda vīrs ar zelta rokām. Beigsi skolu, aizrakstīšu brālim uz Angliju, lai izsauc tevi, tur varēsi papildināt aroda māku. Turpmākais būs tavās rokās.»

Nu šis brīdis vairs nebija aiz kalniem. Tālāk mācīties Toms negribēja. Un nebija jau ari nekāda aprēķina. Tēva privātprakse ienesa daudzkārt vairāk skanošā nekā inženiera diploms. Nē, viņš nemaz nedomāja mānīties, apkrāpt valsti. Tāpat kā tēvs, viņš šancēs pa mājām un maksās ienākuma nodokli, bet modes ateljē ņems tikai pusslodzi.

Ja to kāds dēvē par naudas raušanu, lai, stulbu antiņu pasaulē nekad nav trūcis.

* * *

—   Es šovakar būšu mazliet vēlāk mājās, — Dēzija sestdienas pievakarē ieminējās.

—   Kādēļ?

—   Mums skolā sarīkojums. Var būt, ka palikšu pa nakti pie draudzenes.

—   Žēl gan, — māsa noteica. — Man ir divas biļetes uz kino.

—   Nekas, gan jau pie ieejas pārdosi.

Māsa aizgāja. Dēzija to vien bija gaidījusi. Nosēdusies pie tualetes galdiņa, viņa ņēmās posties. Vispirms viņa uzzieda uz sejas krēmu un ar pirkstu galiem iepliķēja ādā. Tad paplūkāja ar pinceti uzacis, lai tās izskatītos plānākas (biezās pašreiz nebija modē), acu plakstiņi tika ietonēti zilgani. Importa pūderkrēms pārvērta meitenīgi sārto seju brūnganā. Lūpas tika nokrāsotas spilgti sarkanas. Beidzot viņa iesmaržojās ar franču smaržām. Māsa tās bija dabūjusi ar pazīšanos un lietoja vienīgi sevišķos gadījumos. Pagrozījusies pie spoguļa, Dēzija apmierināti uzsmaidīja. Nekādas vainas. Tiesa, degungali"par daudz uzrauts, bet zēni no viņas kādreizējās skolas apgalvoja, ka tas esot pat pikanti.

Skapī karājās māsas jaunā izejamā kleita. Cik labi, ka viņām vienādi augumi. Šik- modern! Kleitai jau gabals nenokritīs. Naktī, kad māsa gulēs, viņa to pakārs atpakaļ.

Visas trīs meitenes bija norunājušas satikties pie Mežaparka universālveikala. Elita lepojās ar amerikāņu «firmas» džinsiem, Inai bija parasta puķaina trikotāžas kleitiņa.

Toms bridi vēroja «dāmas».

—   Okey, very goodNu tik pie darba, pašiem viss jāsagatavo. Siera un šķiņķ- maizites uzgrauzdējiet rosterā, pārējās salieciet uz šķīvjiem. Es braucu pēc puišiem.

Viesi ātri vien satrieca Dēzijas un pārējo meiteņu ilūzijas par Amerikas paradīzi, kur nabadzīgai, bet skaistai meitenei atliek vienīgi pamirkšķināt skropstas, lai miljonāra dēls zaudētu galvu, kristu ceļos un kopā ar savu sirdi piedāvātu arī naudas maku.

Jāņa Ozola vecākiem piederēja neliela ferma. Lai izturētu lielo latifundiju konkurenci, visai ģimenei nācās strādāt no agra rīta līdz vēlam vakaram. Jānis sapņoja par studijām. Štatos augstskola maksājot bargu naudu. Vecākiem tas par dārgu, tādēļ Jānis noslēdzis līgumu ar kādu Kanādas firmu, brauks strādāt par mežcirtēju, gadu piepelnīsies — un tad jau manīs.

Džo māte bija grieķiete, tēvs puertorikānis. Viņš dzīvoja Ņujorkā, Hārlemā.

Džo cerēja izveidot savu ansambli, bet pagaidām katru nakti dziedāja un spēlēja Hārlemas restorānā «Pie baltām pelītēm». Neko darīt, mājās astoņi jaunāki brāļi un māsas, viņi abi ar tēvu vienīgie pelnītāji, ģimenei jāpalīdz. Džo paņēma no sienas ģitāru un mazliet aizsmakušā balsī sāka dziedāt skumju puertorikāņu dziesmu.

Pīters par sevi stāstīja nelabprāt. Tēvs — liela ķīmiska koncerna ģenerāldirektors. Dzīvo lepnā mājā Losandželosā jūras krastā. Ģimenei pieder vairākas automašīnas, jahta, personiskā lidmašīna. Vecākais brālis seko tēva paraugam, pēc gada būs inženieris ķīmiķis. Mājā par citu neko nerunā kā par naudas taisīšanu — akcijas, dividendes, algu iesaldēšana, cenu paaugstināšana, strādnieku atlaišana. Pirms gada Pīters pateicis, ka precēs krāsaino meiteni.

«Vai nu viņa, vai mēs! Izšķiries!» tēvs atbildējis.

Pīters izvēlējies Džinu. Abi dzīvojot Ņujorkā divistabu dzīvoklītī. Pīters ir korespondents kādā nelielā progresīvā laikrakstā, viņa sieva pārdevēja.

—   Pēc Jāņa stāstījuma diezin kāda pārākā paradīze tā Amerika nav, — Ina teica, kad meitenes uz brīdi bija iegājušas blakusistabā sakārtoties.

—   Man vislabāk patīk Pīters, — Dēzija, lūpas krāsodama, jūsmoja. — Ja viņš mani ņemtu, es nedomādama brauktu līdzi. Gan jau prastu iepatikties viņa bagātajiem večiem. Padomājiet tikai, kas tā būtu par dzīvi — šiki tērpi, automašīna, visa pasaule vaļā, brauc, kur gribi.

—   Tu aizmirsi, ka Pīteram Štatos ir Džina, kura viņam dārgāka par greznību.

—   Mani senči gan ir tikai vienkārši kolhoznieki, bet, ja es gribētu iet studēt, viņi mani apgādātu ar visu nepieciešamo. Un ne jau visiem tur jāstrādā par mežcirtējiem, — Dēzija iebilda.

Raimonda Paula melodiskās dziesmas mijās ar Jamaikas temperamentīgo ansambļu Bonney M un Eruption mūziku, skanēja ABBA, Smokie, Bi Bi Kings. Par skaņu ierakstiem Tomam nenācās kaunēties, tos viņš par bargu naudu dabūja no pazīstamiem čaļiem. Jānis, Džo un Pīters mācīja meitenēm pašas jaunākās dejas.

Grādīgo trauku līmenis krita, jautrība auga augumā.

—   Ārprāts, jau pieci. Pie tevis, vecīt, bija okey. Bet nu mums jākāto uz viesnīcu. Pēc pāris stundām izlidojam uz Maskavu.

Toms pavēra durvis uz terasi. Sejā iesitās lietus. Grīļīgiem soļiem viņš devās uz garāžu un izbrauca mašīnu. Puiši sasēdās aizmugurē, Dēzija blakus Tomam. Elita un Ina palika piekopt telpas.

Lietus gāza aumaļām. Tīrītājs tikšķēdams ar saviem gumijas pirkstiem slaucīja priekšējos stiklus, bet nepaspēja. Brīžiem Toms tik tikko redzēja ceļu. Labi, ka ielas bija tukšas. Pilsēta vēl dusēja.

—   Vai nevar ātrāk? Mēs kavējamies, — Jānis Ozols palūdza. Toms piedeva gāzi. Pie viesnīcas durvīm jau stāvēja ekskursantu autobuss. Puiši un meitenes krāva

tajā savus čemodānus.

—   Paspējām pēdējā minūtē. Visu gaišu! Brauciet ciemos pie mums. Rakstīsim. Dēzija ar skaudību un skumjām noskatījās, kā viņi aizbrauc. Laimīgie, redzējuši tik daudzas zemes. Kolosāli!

Dēzija dzīvoja vienā no jaunajiem Imantas mikrorajoniem. Tuvojoties mājām, viņu sagrāba nemiers: ko teiks māsa, pamanījusi, ka nav jaunās kleitas. Mājās pārnākusi, viņa tūlīt izmazgās balzama traipu un iekārs tērpu skapī.

No izdzertā Tomam bija nelabi. Deniņos kala kā ar smagu veseri, acīs miglojās. Viņš iebrauca klusā, šaurā ieliņā un, apstādinājis mašīnu, izvēmās. Kļuva vieglāk. Pie ķēdes piesiets suns nikni rēja. Spuldzes gaisma apspīdēja slapjās koku lapas. Negaiss, pārskrējis pilsētai, ducināja kaut kur Jūrmalas pusē. Dēzija, ieritinājusies aizmugures §ēdeklī, saldi gulēja.

Toms iegrieza mašīnu platajā Dzirciema ielā. Vēl pāris minūšu — un viņš varēs doties atpakaļ uz mājām. Baigais nogurums. Refrižerators izauga ceļā liels kā kalns. Toms no visa spēka spieda bremzes, bet mašīna pa slapjo asfaltu slīdēja uz priekšu tieši melnajā sienā.

***

—   Ģevuška, ti živa?[7]

Dēzija atvēra acis. Viņa gulēja uz muguras mitrā zālē. Kaut kas silts tecēja pār seju. Bārdains vīrietis, uz ceļiem notupies, slaucīja viņas acis.

—   Kas noticis? Kur es esmu?

[1] — Paldies dievam, dzīva. Bet ar puisi ir slikti, (kr. vai.)

—  Tom! — Dēzija iesaucās un piecēlās sēdus. Drausmīga sāpe izskrēja cauri visam ķermenim. Meitene sāka skaļi raudāt.

Refrižeratora šoferis velti mēģināja apturēt nedaudzās mašīnas, kas brauca garam. Neviena neapstājās. Izlamājies šoferis pārgāja pāri ielai un ar kāju izsita veikala skatloga stiklu. Iegaudojās sirēna. Pēc īsa brīža, zibspuldzei mirkšķinot, piebrauca milicijas dežūrmašīna.

—   Ielaušanās ar iepriekšēju nodomu, — jauniņais leitnants, apskatījis sasisto st iklu, konstatēja. — Acīmredzot pietrūcis dzeramā. Uzpūt dvašu!

—  Velns, kas tie par ļaudīm! Cilvēki mirst nost, bet neviens nesteidzas palīdzēt, — šoferis lamājās. Tikai tad milicis pamanīja aiz refrižeratora aizslēpušos saplacināto žiguli. Vēl pēc ceturtdaļstundas piebrauca ātrā palīdzība.

—  Nu, kā? — refrižeratora šoferis painteresējās, kad abi cietušie jau bija novietoti mašīnā.

—   Nekā nevar pateikt. Braucam. Uz traumatoloģisko.

—   Blandās apkārt tādi piedzēruši pienapuikas, sitas paši un grūž vēl citus nelaimē, — šoferis īgņājās, gaidīdams, kamēr autoinspektors sastāda avārijas aktu.

—  Būtu mana teikšana, es šādus pļēgurus pie stūres sodītu tikpat stingri kā slepkavas — iegrieztu gadiņus desmit labošanas darbos, lai pastrādā kaut kur taigā un padomā kārtīgi, pirms atkal sēdīsies piedzēries mašīnā, — autoinspektors viņam piekrita.

* * *

Elita atvēra acis un pirmajā brīdī neaptvēra, kur atrodas. Pa pievērto biezo aizskaru spraugu istabā lauzās saules stari. Ina, palagu uz galvas uzsegusi, gulēja viņai blakus. Pulkstenis uz naktsgaldiņa rādīja bez ceturkšņa divi.

—   Pamatīgi norāvām, — Elita skaļi noteica.

—   Cik mīksta gulta. — Ina šūpojās. — Toma senči dzīvo kolosāli, ne tā kā manējie uz laukiem divās mazās istabelēs, mazmājiņa ārā.

—   Tas nozīmē, ka viņi prot dzīvot, bet tavējie neprot.

—   Un mēs?

—   Ko, mēs?

—   Vai mēs pratīsim?

—    Klārs, ka pratīsim. Pēc šuvējām pašreiz baigais pieprasījums. Toma tēvs ir vienkāršs skroderis, bet paskat', kā pratis iekārtoties.

Meitenes saklāja gultu un devās apskatīt māju. Neviena nemanīja. Vējš virināja pievērtās garāžas durvis.

—   Toms droši vien palika pie Dēzijas, — Elita prātoja.

—   Prātīgi darīja. Vakar viņš bija pamatīgos grādos.

Abas krietni ieturējās ar vakardienas mielasta atliekām, piekopa istabu un sāka gaidīt. Viņas ieslēdza magnetofonu un sāka klausīties mūziku.

Tuvojoties vakaram, meitenes sāka uztraukties.

—   Tu paliec, es aizskriešu uz kopmītni. Mamma solīja atbraukt, — Elita teica. — Tomam drīz jāparādās.

—   Viena es šeit ne par ko nepalikšu, — Ina bija tuvu raudām. — Aizslēgsim durvis un iesim abas.

—   Toms netiks iekšā. Pēc stundas būšu atpakaļ.

Krēsloja. Lielā, skaistā māja, kuras dēļ Ina tik ļoti apskauda Tomu, šķita esam pilna noslēpumainu trokšņu. Nobijusies meitene gandrīz fiziski sajuta, ka nelaime staigā apkārt, aizcirzdama vaļā pamestas durvis, knikšķinādama mēbeles.

Apsēdusies pie virtuves loga, viņa nenolaida acis no vārtiņiem. Elita nenāca. Ina ieripināja no kamīna istabas klubkrēslu, aizbarikādēja ar ķeblīšiem virtuves durvis un devās pie miera. Uguns palika degam. Toms, pārbraucis mājās, to tūlīt pamanīs.

Sešos no rīta spalgs telefona zvans viņu uzrāva no miega.

—   Vai Sūnu dzīvoklis? -Jā.

—   Palūdziet Toma tēvu vai māti.

—   Viņu na^Trhājās.

—   Paziņojiet, ka viņu dēls smagā stāvoklī atrodas traumotoloģijas institūtā.

Inai kļuva pavisam baigi. Elita arī labā, pamet vienu šajā svešajā mājā. Briesmīgi

pat iedomāties, ka Toms, skaistais, iznesīgais Toms pašreiz cīnās ar nāvi vai jau… Ina baidījās prātot tālāk. — Un Dēzija? Varbūt, ka viņa arī? Aizvakar vakarā viņi visi vēl bezrūpīgi dejoja, Toms smējās skaļāk par visiem. Bet tagad…

Vakarā atgriezās Toma vecāki un Inai nācās visu izstāstīt.

Pirmdienā Ina un Elita par notikušo pavēstīja savas grupas meitenēm un septītajiem. Ap pusdienas laiku par nelaimes gadījumu jau runāja visa skola.

—   Kurš tas ir?

—   Tas, kura tēvam ir zaļais žigulis.

—   Runā, ka mašīna esot galīgi čupā.

-Žēl.

—   Žiguļa vai Toma?

—   Žiguļa, protams. Toms pats vainīgs. Nevajadzēja rullēt ar grādiem galvā.

***

—   Kādēļ es todien braucu uz laukiem? — Toma māte sev pārmeta. — Būtu palikusi mājās, neļautu iereibušam sēsties pie automašīnas stūres.

Pēc otrās asiņu pārliešanas Toms atvēra acis. Neizpratnē viņš raudzījās uz svešajam sejām, vienīgi māti pazinis, mazliet pasmaidīja. Viņš pilnīgi nekā neatcerējās — ne par ārzemnieku viesošanos, ne par katastrofu.

Dēzija — īsi apcirptiem matiem, pārsēju pār pieri — atsēdās uz gultas, bet Toms raudzījās tā, itin kā redzētu viņu pirmo reizi.

—   Tā esmu es, Dēzija. Kā tas notika? Es gulēju mašīnā un nekā nemanīju.

—   Ko tā svešā meitene no manis grib? Saki, lai viņa iet prom. Man sāp galva.

Dēzija, klusu raudādama, izgāja no palātas.

—   Dakter, vai viņš vienmēr būs tāds? — māte uztraucās.

—   Cilvēka smadzenes mums, ārstiem, ir pati lielākā mīkla. Pagaidām nekā cita nespējam, kā pacietīgi gaidīt.

Jaunība un spēcīgais organisms darīja savu. Pēc pāris nedēļām ārsti teica, ka Toma dzīvībai vairs briesmas nedraud. Arī atmiņa pamazām atgriezās. Mirkli pa mirklim viņš domās izsekoja tā vakara notikumus — kā viņi klausījās ārzemju estrādes skaņu ierakstus, kā Pīters, Džo un Jānis mācīja meitenēm jaunākās dejas, kā uz lāčādas degošā kamīna priekšā strīdējās, kur labāk dzīvot — pie mums vai pie viņiem. Atmiņa skaidri atainoja slapjo asfaltu, pēkšņi nezin no kurienes žiguļa priekšā izaugušo refrižeratora sienu, un viss… pārtrūka. Naktī murgi sākās no jauna — naksnīgi tumšā pilsēta, slapjā, platā iela, kurā atspoguļojās lampu ugunis, bremžu kaukšana, sāpju kliedziens.

—   Kā ar mašīnu? Vai stipri sadauzīta? — viņš kādu dienu apvaicājās tēvam.

—   Par to nedomā. Gan saremontēsim. Galvenais, ka tu esi dzīvs.

—   Noņemsim apsēju, un tu varēsi doties mājās, — paveca medmāsa pārsienamā istabā teica un veiklām rokām attina marles saiti no Dēzijas pieres.

Dēzija skatījās spogulī un nepazina sevi — plata, sarkana rēta tieši pieres vidū, mati priekšā apcirpti īsi, šaura, vāja sejiņa, nē, tā nebija viņa, tā nevarēja būt viņa. Izkropļota uz mūžu. Kas tādu ķēmu ņems par apģērbu demonstrētāju? Pagalam lielais sapnis. Un Dēzija sāka raudāt skaļi kā mazs bērns.

—   Kādēļ tu kauc, muļķīt? Saki paldies, ka nekļuvi par kropli. Rokas, kājas veselas, bet viņa vēl pinkšķēs! Rēta ar laiku izbalēs, kļūs nemanāma. Uzsukāsi virsū matus, neviens nekā neredzēs.

—   Jūs domājat?

—   Es nedomāju, es zinu! Še marle, noslauki degunu.

9 . nodaļa ATVADAS

—   Paklau, vecīt! — Septītās grupas kultordze Aija Krūmiņa piegāja pie Daumanta.

—   Klāj vaļā, ko vajag! — Daumantam sāpēja zobs, un viņš bija noskaities uz visu pasauli.

—   Pirmdien plakātu konkurss, veltīts mātes un bērna tēmai.

—   Nu, un tad? Es vēl netaisos apbērnoties.

—   Nelauzies. Visas grupas piedalās. Pats zini — no mūsējiem neviens neprot tik labi zīmēt kā tu.

—   Kas šodien par dienu?

—   Piektdiena.

—   Kur tu biji agrāk?

—   Pavisam izgāja no prāta. Daumant, dārgumiņ, vienīgi tu spēj mūs glābt. Ja uzvarēsim, grupai punkti par sabiedrisko darbu un tev droša balva.

—   Tinies prom, punktu dvēsele!

—   Izmērs — septiņdesmit reiz simts, — Aija vienā mierā turpināja. Savas grupas zēnus viņa pazina pietiekami labi. — Papīru es tūlīt atnesīšu. Tehnika nav svarīga — var ar flomāsteriem, zīmuļiem, akvareļkrāsām un tā tālāk. Pats labāk zini.

Sestdienas^karā Daumants uzsprauda tīru papīra lapu uz rasējamā dēļa. Velns lai parauj, ko lai zīmē? Visvienkāršākais būtu nospiest no kādas kartiņas vai grāmatas, bet kaut kā neērti.

Māsa ar mazo Andrīti klēpī skatījās televizoru. Acis iepletis, sikais blenza uz drošsirdīgo zaķīti, kurš dzenāja pa ekrānu neveiksminieku vilku.

—   Pasēdi tā brītiņu nekustoties, — Daumants palūdza un, paņēmis pasteļa krīti- ņus, ar drošiem vilcieniem sāka zīmēt.

Brālis Kristaps, ejot uz savu istabu, ieskatījās zīmējumā un pārsteigts iesvilpās. — Siksta Madonnas vietā padomju Madonna, hā, hā! — Tas tika teikts ar redzamu skaudību. Čaklajam, uzcītīgajam, priekšzīmīgajam lielajam brālim zīmēšanā nebija ne mazākā talanta.

—   Un kāpēc gan ne? — Daumants bija noskaņots miermīlīgi. — Aizdod man savu matu laku, citādi krāsa nobirs.

Zane žēli noskatījās, kā deficīta poļu matu laka pārklāja zīmējumu.

—   Nečīksti, vēl jau palika. — Daumants pakratīja baloniņu.

Plakātus izstādīja skolas vestibilā.

Pārējās grupas bija gājušas pa vieglāko ceļu — vai nu pārzīmējušas atsevišķas ligūras no nodrukātiem plakātiem, vai arī vienkārši izgriezušas tās no žurnāliem un izgatavojušas krāsainas montāžas. Vienīgi otrās grupas plakāts spēja konkurēt ar septītajiem. Tajā bija attēlota uzlecoša saule, bet uz tās fona skrejoša bērna siluets.

Žūrija ilgi sprieda, kurai grupai piešķirt pirmo vietu. Otrās zīmējums bija plakā- tiskāks, ar neapšaubāmu izdomu, bet septītās — mākslinieciskāks. Uzvarēja septītā. Kā balvu Daumants saņēma prāvu kasti ar pasteļa krītiņiem, pēc kuriem viņš sen klusībā bija ilgojies. Laiku pa laikam viņam gribējās sevi izteikt krāsās. Tādās reizēs, pasitis padusē bloku, viņš mēdza nozust kaut kur Līčupītes krastos. Svētdienās tos bija apsēduši makšķernieki, un Daumantam ilgi nācās meklēt vientuļāku vietu. Pasmēlis līdzpaņemtā konservu kārbā ūdeni un apsēdies uz nosūnojuša laukakmens, Daumants ķērās pie darba. Viņam patika pabūt vienatnē ar sevi, atslēgties no ikdienas, aiziet fantāzijas pasaulē. Tajā nebija bērnu veļas piežautās virtuves, tēva, kurš grima aizvien dziļāk alkohola purvā, mātes saraudāto acu. Pēc diviem gadiem, nē, jau pēc gada un astoņiem mēnešiem viņš būs pilnīgi patstāvīgs, pelnīs pieklājīgu algu un varēs pats lemt par savu likteni. Tad viņam būs deviņpadsmit, un ja Baiba būs ar mieru… Tālāk mācīties viņš nedomā, vismaz pagaidām ne. Visas tās vēstures, literatūras un fizikas viņam jau tagad līdz kaklam. Skolotāji gan vienā balsī taurē, ka tās attīstot prātu, loģisko domāšanu, padarot cilvēku garīgi bagātāku un tā tālāk. Ko citu lai viņi saka, tāds jau viņu darbs un viņu maize. Daumantam skaidrs, ka iezubrītās skolas gudrības pēc dažiem gadiem būs izkūpējušas kā cigaretes dūmi gaisā.

Acis un rokas darīja savu. Uz papīra atainojās zaļais rudzu zelmenis, koki kailiem zariem sniedzās pretī zemu slīdošajiem mākoņiem, upītes ūdeņi atspoguļoja mazu, zilu debess stūrīti.

—   Kur viņš izrāvis tādus mākoņus?

—   Un bērzi arī nav vietā, — puišeļi, aiz muguras sastājušies, komentēja.

—   Pievaldi muti, vai neredzi, ka tas ir jaunatnes'čempiņš boksā.

—   Bet zīmē kā skuķis.

—       Nu, marš prom! — Daumants beidzot neizturēja. Puišeļu bars pajuka. Kādu brīdi bija miers, līdz atkal uzradās citi ziņkārīgie. Daumants daudz neuztraucās, puikas paliek puikas.

Dzestrums līda aiz kamzoļa apkakles. Vēja nesta mākoņu tūce ātri pārklāja debesis. Sāka līt lielām, aukstām lāsēm. Ielicis zīmējumu mapē, Daumants metās skriešus uz mājām.

Virtuvi līdz pat griestiem piepildīja skābu kāpostu aromāts. Uz plīts patīkami sīca trumulis. Māte, vēlīgi smaidīdama, nolika dēla priekšā šķīvi pilnu līdz malām. Tēvs, šoreiz skaidrā, skatījās hokeja spēli starp Rīgas «Dinamo» un Maskavas «Spartaku».

—   Goools! — pilnā rīklē no blakusistabas kliedza brālis. — Malacis Balderis!

Ar šķīvi rokās Daumants piesēdās blakus.

—   Kāds rezultāts?

—   Mūsējie vadībā.

—   Sarauj! Sarauj! — publika auroja.

Tīkams siltums izlija līdz pat kāju īkšķiem. Daumants iegrima ģimenes mājīgumā. Nav ko čīkstēt, viņam neklājās nemaz tik slikti. Leonam iet daudz šķidrāk. Un Baibai arī. Un nekur nav zvanīts, vai Toms savu vecāku lepnajā savrupmājā vienmēr jūtas laimīgs.

—   Goools! Pieci trīs par labu mūsējiem. Vēl piecas sekundes līdz spēles beigām, trīs, divas… Uzvara! — Sporta komentētājs gavilēja kopā ar tūkstošgalvaino skatītāju pulku.

* * *

Kādā sestdienas novakarē Daumants, somu starp kājām nolicis, sēdēja uz krēsla blakus dežuranta telpai. Mācības bija beigušās, kabineti noslēgti, telpas uzkoptas. No vingrošanas zāles atskanēja meiteņu ansambļa dziesma.

Tātad pieslīpē. Rīt taču izšķirošās finālsacensības televīzijā.

—   Nav tīri. Alti vēlreiz: «Dzestrā ziemeļa…»

Dziesma atskanēja no jauna.

—    Ritmu, ritmu! Baibiņ, kukū, nesapņo! Nogurušas, jā? Apsēdīsimies brītiņu, atvilksim elpu.

Atskanēja skaļa smieklu šalts. Daumants neizturēja un pavēra zāles durvis.

—   Baiba, vai tu nesasities? Atceraties, pērngad Ērika tāpat nolikās, droši vien tas pats krēsls. Nolieciet pie malas.

—   Meitenes, kāds man vakar piedzīvojums. Dzirdu, kāds skrāpējas pie ārdurvīm. Atveru — kaķis, milzīgs, pūkains, aste kā pudeļu tīrītājs. Skatās uz mani mīlīgām, zaļām acīm un ņaud. Izstaigā mūsu istabas, asti izslējis kā skursteni, uzlec uz dīvāna un sāk skaļi malt savas dzirnavas. Mūsu terjers Džerijs skatās baltām acīm un trīc no dusmām: ko tas svešais klaidonis uzdrošinās.

Ansambļa vadītāja Barbara Ose bija laba psiholoģe, meitenes brīdi jāizklaidē.

—   Atpūtāties? Ceļamies augšā! Otro pantu bez priekšspēles, trīs, četri un…

—   Ko tu te kverni? — garderobes tantiņa apjautājās. — Kādēļ neej mājās?

—   Tss! — Daumants pielika pirkstu pie lūpām. — Koncerts par brīvu.

—   Āāā, — tantiņa gari novilka un, vecmodīgās botēs ieautās kājas šļūkādama, izgāja uz ielas.

«Cik ilgi var slīpēt vienu un to pašu?» Daumants pie sevis pukojās.

—   Kā jūs stāvat? Baibai kumpis mugurā, Intai vēders uz priekšu izgāzies. Un rokas? Citai uz vēdera sakrustotas, citai uz muguras. Rokām jābūt brīvi nolaistām gar sāniem. Neaizmirstiet, jūs vēros desmitiem tūkstošu skatītāju. Lai mati būtu tīri i/.mazgāti un kleitas izgludinātas. Un kurpes neaizmirstiet. Inta, tu dzirdi?

—  Man kājas ļogās, iedomājoties vien. Meiteņu dubultkvartetu no Ogres vadot pats Gido Kokars. Kur nu mums ar tām sacensties.

Meitenes čalodamas devās uz izeju.

—   Baiba! — Daumants pasauca. — Es gribu tev parādīt kaut ko ļoti skaistu.

—   Ko tad?

—   Tas ir noslēpums. Ejam.

Aukstais gaiss ietriecās sejā. Baiba savilka šalli ciešāk ap kaklu.

—   Ir gan šogad ziemiņa! Salst un salst. Apriebies.

Baltais, nesen uzsnigušais sniegs gurkstēja zem gājēju kājām.

—   Itin kā tas par kaut ko žēlotos, — Baiba domīgi teica.

—   Dod savu somu un bāz rokas kabatās.

—   Bet tu pats?

—   Man silti dūraiņi. Mamma uzadīja.

Kanālmalas apstādījumos koki, pat vissīkākie krūmiņi ziedēja baltiem, pūkainiem sarmas ziediem. Milzīgo sēru vītolu nokarenie zari atgādināja sastingušus ūdenskritumus.

«Ja spētu šo skaistumu uzgleznot!» Daumants klusībā nopūtās.

Vecrīgas šaurās ieliņas un namiņi, pārklāti ar tīro sniega segu, izskatījās saposušies kā uz svētkiem. Pēterbaznīcas pulkstenis nosita sešas reizes.

Pie pils Daumants apstājās.

—   Esam klāt.

—   Ko tad tu? Otrreiz gatavojies iestāties pionieros? — Baiba iesmējās.

—  Tūlīt redzēsi! — Un, saņēmis meiteni aiz rokas, Daumants veda to pa kāpnēm uz augšu. — Ai!

Spilgtajā prožektoru gaismā uz viņiem raudzījās pinkaina vērša galva, liesmoja vasaras ziedi, viļņojās labības lauks ar zeltainām vārpām un zilām rudzupuķēm. Mazliet tālāk Daugavā atspoguļojās vecpilsētas nami. Skanēja klusināta Raimonda Paula mūzika, tik pazīstama un tuva kā tautasdziesma.

—   Šo gobelēnu veidotāja Edīte Vīgnere ir Raimonda Paula māsa, — Daumants čukstēja. — Ko brālis izteic mūzikā, to māsa — materiālā un krāsās.

—Tāds talants piešķirts vienīgi retajiem. Mums par to nav ko sapņot, — Baiba nopūtās.

—  To vēl nevar zināt. Pauls mūsu gados skolas sarīkojumos spēlējis deju mūziku, un tēvam ar varu vajadzējis dzīt viņu pie klavierēm.

—   Kuru tu izvēlētos sev, ja varētu?

—   Šo! — Daumants norādīja uz trīsdaļīgo gobelēnu «Visums».

Melnajā Visuma telpā sudrabaini mirdzēja tālās galaktikas. Uz grīdas pie kājām gūlās mūsu pašu zaļā zeme ar kalniem, līdzenumiem un zilajiem ūdeņu plašumiem. Trešajā gobelēnā attēloti vīrietis un sieviete ziedošā pļavā, radības kronis, bet reizē arī dabas sastāvdaļa.

—   Es to novietotu kādā laulību pilī kā ticīgie baznīcās altārgleznas. Un apkārt saliktu daudz degošu sveču.

—   Jaunie cilvēki, muzeju pēc piecām minūtēm slēdz, — zāles uzraudze abus atsauca īstenībā.

—   Kā māksliniece spējusi tik daudz padarīt? — Baiba no tiesas brīnījās.

—   Aiz katra gobelēna sūrs, neatlaidīgs darbs, māksliniece stāstīja atklāšanas dienā, — uzraudze, padzīvojusi sieviete, paskaidroja. — Vispirms uz papīra uzskicēta iecere. Tad dziju mazgāšana, krāsošana, žāvēšana, tīšana un aušana, aušana… Katru dienu pa astoņām desmit stundām. Nolīkst mugura, nogurst rokas. Dienā var noaust divus trīs centimetrus. Divi gobelēni gadā, vairāk nav cilvēka spēkos. Izstāde ir svētki gan skatītājiem, gan pašai māksliniecei. Bet nu gan aizrunājāmies. Visi jau aizgājuši.

Sals knieba degunā un ausis. Normāli cilvēki tādā laikā slēpjas mājā, siltumā. Bet Baibai un Daumantam negribējās šķirties.

—   Žēl…

—   Kas žēl? — Daumants apvaicājās.

—   Ka pasaka beigusies.

—   Tā nav vēl beigusies, tā turpinās. Iedomājies, ka pašreiz nav divdesmitais gadsimts, bet, teiksim, sešpadsmitais. Ir jau pavēls, ielas tumšas un klusas. Noslēpjamies, nāk naktssardze, un mums nav līdzi luktura. — Daumants ievilka meiteni kādā pagalmā.

—   Kādēļ tad naktssardze? — Baiba brīnījās.

—  Ar āvām apbruņoti vīri toreiz staigāja pa šaurajām pilsētas ieliņām un raudzījās, lai viss būtu kārtībā. Un katram vēlīnam gājējam vajadzēja nest līdzi savu gaismekli.

Pulksteņi bija vienīgi baznīcu torņos, tādēļ naktssargu pienākumos ietilpa katru stundu nodziedāt savu dziesmu.

Mazajā Pils ielā prožektori izgaismoja trīs senus namiņus stāviem dakstiņu jumtiem un sīkrūšu lodziņiem. Vienā vēl spīdēja gaisma.

—   Esam klāt. — Daumants apņēmīgi vēra smagās ozola durvis.

—   Nenormālais! Ja nu mūs notur par zagļiem?

Viņi atradās plašā, krēslainā priekšnamā. Gar sienām stāvēja plati soli. Telpas aizmugurē varēja redzēt milzīgu skursteni ar tajā iekārtu nokvēpušu katlu.

—   Ko jūs te meklējat? — Abu priekšā nostājās lakatā ietinusies paveca sieviete.

—   Mēs pašreiz ceļojam pa pagātni un ienācām apskatīties.

—  Tad jūs esat nokļuvuši īstajā vietā. Šie ir paši senākie Rīgas dzīvojamie nami, iesaukti par «Trīs brāļiem». Vecākajam brālim ir solīds vecums — ap piecsimt gadu, pārējie par simt gadiem jaunāki.

—   Tajos laikos šajos namos ^roši vien dzīvoja tādi paši jaunieši kā mēs. Interesanti, kā viņi pavadīja garos ziemas vakarus? — Baiba painteresējās.

—   Televizoru, protams, neskatījās un uz kino arī negāja. Ar roku rakstītās grāmatas bija dārgas, tās glabājās klosteros, vērtīgākās ar ķēdēm piekaltas pie sienas, lai nenozagtu, tātad arī nekāda lasīšana neiznāca. Amatnieku mācekļi kopā ar meistaru kvēpekļa vai sveces gaismā kaut ko strādāja, šuva apģērbu, darināja apavus vai rotaslietas. Saimniece, lūk, tur pie pavarda gatavoja vakariņas. Aukstā laikā šāds pavards bija vienīgais siltuma avots. Kad ēdiens bija gatavs, visi sasēdās ap lielo galdu. Pats meistars, noskaitījis vakara lūgšanu, ikvienam nodalīja viņa tiesu. Paēduši visi saklāja tepat uz soliem sev guļvietas un devās pie miera.

—   Kā jūs visu tik labi zināt? — Baiba apjautājās.

—   Man tāda profesija — pētīt seno Rīgu, gan to, kas ir redzama, bet sevišķi to, kas atrodas apakšzemē, — ejas, noliktavas, darbarīkus, traukus, rotaslietas.

—   Paldies, mēs iesim.

—   Uzbrauksim Pēterbaznīcas tornī. Es nekad neesmu redzējis Rīgu vakarā no augšas. Un tu?

—   Es arī ne, — Baiba atzinās. — Skrējām!

—   Nenormālie, — liftnieks rājās. — Augšā nosalsiet kā prusaki.

Mēness lēja spocīgu, zaļganu gaismu pār vecpilsētas nosnigušajiem jumtiem. Pāri Daugavai kā spīdošs, posmains kāpurs līda elektriskais vilciens. Pie apvāršņa blāzmoja Ķengaraga ugunis. Ledlauzis veda kuģu karavānu.

Tumšajās debesīs kā Edītes Vīgneres gobelēnā mirdzēja neskaitāmas zvaigznes.

—   Skaties, tur Mazā Lāča astes galā Polārzvaigzne.

-Kur?

—   Rau, tieši mana pirksta galā. — Daumants aplika roku ap Baibas pleciem.

—   Zvaigzne nokrita.

—   Veci ļaudis saka — cilvēks nomiris.

Biezā kažokā tērptais liftnieks ieklepojās. — Vai tad nebūs diezgan?

—   Paldies, Daumant. Tas bija brīnišķīgi.

—   Es tevi pavadīšu.

—   Nevajag. Nav jau tālu.

—   Tad līdz pirmdienai. Čau!

Kājas pašas Baibu nesa uz mājām, bet domās viņa vēl kavējās pie redzētā. Sagādāt cilvēkiem prieku, ar gleznām, gobelēniem, mūziku, dziesmām izraut viņus kaut uz brīdi no prozaiskās ikdienas, ievest mākslas pasaulē. Cik tas skaisti!

—   Kur tu vazājies tik ilgi apkārt? Rolandiņam jādod vakariņas, jāliek gulēt, — patēvs jau pie durvīm uzkliedza. — Nu, ko tu blenz uz mani? Dari, ko liek!

Pirmdien lielajā starpbrīdī Daumants sagaidīja Baibu pie ēdamzāles durvīm.

—   Vai kas noticis? — Baiba, ieskatījusies viņa sejā, satraucās.

—   Skolotājs Kadiķis miris.

—   Kad?

—   Sestdienas vakarā ap astoņiem.

—   Mēs tajā laikā bijām Pēterbaznicas tornī, atceries? Un viena zvaigznīte nokrita.

—      Vakar pie mums atnāca krustmāte Milda. Stāstīja, ka viņš jau vairākas dienas . esot sūdzējies par nespēku. Viņa sacījusi, lai paguļ, lai atpūšas, bet Kadiķis tikai pie

rakstāmgalda. Sestdienas vakarā viņa aicinājusi uz virtuvi dzert tēju. «Tas darbs nu ir padarīts,» viņš priecīgi noteicis, «nu var ari atpūsties.» Noglaudījis ar roku biezo mapi, tad pēkšņi tā dīvaini sagumis uz priekšu. Viņa gan tūlīt izsaukusi reanimācijas mašīnu, bet bijis jau par vēlu.

—   Varenas bēres, — kapsētas tantiņas, kuras uz bērēm nāca kā uz teātra izrādi, sprieda. — Laikam kāds liels vīrs miris, direktors vai aktieris.

—   Skolotājs, — cita zināja pavēstīt.

—  Āā! — Interese tā kā noplaka. — Tad tādēļ tik daudz jauniešu. Ar ko tad miris?

—   Ar sirdsTMeku.

—   Viegla nāve, lai katram tāda būtu.

Pavadītāji pulcējās pa izlaidumiem — jo senāks, jo grupiņa mazāka. — Žēl vecā skolotāja. — Ko lai dara, mums visiem tāds ceļš ejams. — Vai esat dzirdējuši, Ilze aizstāvējusi doktora disertāciju un kļuvusi par profesori. — Kas to būtu domājis no tādas vieglprātes. — Nesaki neko, galviņa viņai jau toreiz strādāja. — Bet Žanītis jau otro gadu atdusas smilšu kalniņā, tepat netālu.

Gadiem ilgi neredzējušies, viņi klusām apmainījās jaunākām ziņām par darbu, par bērniem.

Pēdējai audzināmai klasei šķiršanās sāpes bija visskaudrākās. Ciešā bariņā saspiedušies, viņi noraudājušies un tādi apjukuši stāvēja pie kapu kopiņas.

Pirmais atvadīties gāja Pēteris: — Visu labo, ko no jums, skolotāj, mantojām, es atdošu vēlāk saviem audzēkņiem. Ķēde nepārtrūks, jūs dzīvosiet tālāk savos audzēkņos un viņu audzēkņos.

—   Kad gribēju mirt, jūs mani atgriezāt dzīvē. Paldies par to.

—   Jūs teicāt, ka mīlestība ir skaistākais, kas cilvēkam piešķirts. Toreiz mēs to vēl nesapratām, bet tagad…

—   Mēs bieži vien nebijām tādi, kādus jūs mūs gribējāt redzēt, piedodiet mums.

—   Jūs mācījāt mūs būt ne tikai drošsirdīgiem, izturīgiem, neatlaidīgiem, bet arī maigiem un labiem, saudzēt citu jūtas.

Baltajā sniegā cita pēc citas gūlās sarkanas rozes.

Baiba mocījās ar pašpārmetumiem. Skolotājs droši vien jutās atstāts un aizmirsts. Vajadzēja biežāk viņu apmeklēt.

Pavadītāji pamazām izklīda. Pie kapa kopiņas palika kādreizējā astotā «b» un krustmāte Milda. Aizdunēja vilciens.

—    Viņš to vairs nedzird. Un nekad nedzirdēs. — Daumantam šī bija pirmā tikšanās ar nāvi, un viņa dzīvespriecīgā daba pret to protestēja. — Bija cilvēks un vairs nav. Vai tiešām tas ir viss?

—   Nē, tas nav viss, — krustmāte Milda lēnām teica. — Paliek Reiņa Kadiķa darbs. Katrā no simtiem savu audzēkņu viņš ielicis daļiņu no sevis, iesējis labā sēklu, kas dzīvo, aug un dod augļus. Šodien mēs par to pārliecinājāmies.

10. nodaļa «ES NESPĒJU NOTĒLOT MĪLESTĪBU»

Kinostudijas režisors Vilnis Melnalksnis, mīkstā krēslā ērti atlaidies, skatijās raidījumu «Ko tu proti?». Erdelterjers ar tādu pašu rūsganu bārdiņu kā saimniekam gulēja līdzās un nenolaida no sava pavēlnieka ne acu.

—  Es zinu, tev gribas pastaigāties, bet neko darīt — darbs pirmajā vietā, — Vilnis noglāstīja suņa galvu un nopūtās.

Uz ekrāna mainījās pusaudžu sejas, saspringtas aiz uztraukuma. Kādas profesionāli tehniskās skolas meiteņu ansamblis. Kopplāns — visām vienādas rūtainas kleitas. Sejas tuvplānā — pirmā, otrā, trešā, ceturtā, stop! Ceturtā varbūt derēs. «Vecīt, esi cilvēks, parādi vēlreiz tuvplānu,» Vilnis klusu lūdzās. Ceturto — ar garajām bizēm un lielajām acīm — jāaicina uz provēm un astoto ari. Diktore jau pieteica nākamo numuru. Žēl, nepaguvu pierakstīt, kas tā par skolu. Nekas, piezvanīs uz skolēnu raidījumu redakciju un uzzinās.

***

No Baibas dienasgrāmatas:

«Šodien es esmu laimīga. Pieaugušie apgalvo, ka mīlestība esot laime. Bet es tagad zinu, ka arī atzinība par paveikto darbu ir laime. Mēs uzvarējām televīzijas konkursā «Ko tu proti?». Ar lielu punktu pārsvaru. Žūrijā bija pats Imants Kokars. Cik žēl, ka laimi nevar iekonservēt kā augļu kompotu un ieņemt pa drusciņai nelāgā brīdī.»

***

—   Mums visas meitenes skaistas, — skolas direktore atbildēja, kad kinorežisors Melnalksnis, uz šuvēju skolu aizgājis, interesējās par sevišķi glītām meitenēm. — Meklējiet pats. Nav tādas meitenes, kura nevēlētos nokļūt uz ekrāna. Tādēļ palūgšu iztikt bez lieka trokšņa un reklāmas. Mūsu audzēkņi ir pieraduši pie ciemiņiem un nepievērš tiem īpašu uzmanību. Varat brīvi staigāt pa darbnīcām un kabinetiem. Ja kāda meitene jums liekas piemērota, pavērojiet labi un tikai tad aiciniet uz kinostudiju.

Nerādījās, ka direktore īpaši priecātos par kinorežisora apmeklējumu. Audzēkņi ar mācībām, aroda apguvi un daždažādām pulciņu nodarbībām bija noslogoti līdz vēlai pēcpusdienai. Filmēšanās viņiem būtu lieka nasta.

Strīpainie virsvalki un vienādie lakatiņi meitenes padarīja līdzīgas citu citai, abas dziedātājas Vilnis pamanīja tikai mēģinājuma laikā.

—  Astotā neder, pārāk parasta seja, bet ceturtā, kā viņu sauc — Baiba, pa pirmo. Kā kontrastu blakus noliks to lielo, masīvo meitieti no otrās grupas.

Bet tad notika kaut kas tāds, kas Viļņa Melnalkšņa neilgajā praksē gadījās pirmo reizi, — abas aplaimotās atteicās iet uz kinoprovēm.

—   Vai jūs*esat galvas durvīs iespiedušas? — viņš eksplodēja. — Jūs uz ekrāna redzēs miljoni. Jūs apskaudīs, apbrīnos. Nudien šitik stulbus skuķus es redzu pirmo reizi. Tā būs ekstrāklases filma par jauniešiem. Pats maestro Jānis Lejiņš raksta mūziku. Baiba varēs dziedāt. Tā ka rīt pulksten septiņpadsmitos nulle nulle būtu kinostudijā. Jūs sagaidīs mans asistents Edžus. Jūs viņu pazīsiet pēc supergaišajiem matiem, tie viņam sacēlušies stāvus kā suka.

—   Bet es… — Baiba sastomījās.

—   Nekādu «bet». Ārprāts, pirms desmit minūtēm man bija jābūt teātri. Uz re- dzīti! — Un prom viņš bija.

—   Laimīgās! — kursa biedrenes apskauda.

—   Es negribu, — Svetlana cieti noteica. — Pietiek jau, ka te, skolā, par mani ņirgājas — resnā govs, dampis. Kļūt par apsmieklu visai pasaulei, paldies.

—   Svetiņ, mīlulīt! — Dēzija luncinājās. — Es iešu tev līdzi. Tu pasaki tam režisoram, ka kļūt par aktrisi — mans vislielākais sapnis. Lai ņem mani tavā vietā. Gribi, es tev uzrakstīšu sacerējumu latviešu valodā, tev būs tikai jāpārraksta.

—   Negribu, — Svetlana ietiepās.

—   Kaut manis dēļ, — Dēzija nelikās mierā. — Lūdzu, lūdzu.

***

No Baibas dienasgrāmatas:

«Ko lai daru, ko lai daru? Kas es par aktrisi? Man kauns. Un bailes. Nē, labāk neiešu, tikpat nekas neiznāks.»

***

—   Muļķes gatavās, — grupas biedrenes, uzzinājušas, ka arī Baiba nepošas uz ki nostudiju, šķendējās. — Vai jums gabals nokritīs? Aizejiet vismaz un paskatieties, kas tur notiek, pēc tam pastāstiet mums arī.

—   Es pati viņas aizvedīšu un raudzīšu, lai neaizbēg, — Dēzija izlēma.

Jo tuvāk nāca kinostudijas korpusi, jo gausāki kļuva Baibas un Svetlanas soļi. Dēzijai nācās abas vilkšus vilkt uz priekšu.

Plašais vestibils bija pilns skolēnu. Baiba uztvēra sarunu fragmentus. «Ei, vecīt, ko tu te meklē?» — «To pašu, ko tu. Kā veicas?» — «Šķidri. Droši vien izšūpoja.» — «Vai baigi piekasās?» — «Šie man prasa: «Kā ar mācībām?» — «Šķidri!» es saku. Kas man ko slēpt, tikpat uzzinās. «Kāpēc?» viens briļļainis jautā. — «Nav laika zubrīties.» — «Ko tad es darot?» — «Rullēju apkārt ar moci.» — «Tāpat vien?» šie brīnās. «Nē, kāpēc, fotografēju, filmēju.» Lai nosaucot trīs slavenākos latviešu fotomeistarus. Uz to jau nu mani nepaķers: Apkalns, Binde, Balodis — es klāju vaļā pēc alfabēta.»

Kāda meitene, galvu pret sienu atspiedusi, klusi šņukstēja, otra viņu mierināja.

—   Ko es teikšu mātei, viņa tik ļoti cerēja…

Supergaišais asistents stāvēja blakus caurlaižu kontrolierei.

—   Ir tikai divas caurlaides.

—   Bez manis viņas nebūtu atnākušas, — Dēzija pavēstīja.

—   Lai manā vietā iet Dēzija, — Svetlana tiepās. — Man riebjas ērmoties.

—   Nāksi gan. Scenārists paredzējis rolli tieši tādai… — asistents sastomījās, — nu, tādai brašai ar dižu augumu.

—   Un man ne? — Dēzija apvainojās.

Asistents brīdi nopētīja viņas smailo degunteli un apaļās pūces acis.

—    Lai notiek, — viņš atmeta ar roku. — Var būt, ka tev paveicas. Šodien te patiešām kā trako mājā.

Asistents Edžus ieveda meitenes plašā telpā, paaicināja no koridora vēl kādus desmit filmzvaigfcņu slavas pretendentus un sasēdināja visus gluži jaunos, balti lakotos skolas solos.

—   Tikai nesastrīpojiet un nesagraiziet! — viņš piekodināja.

—   Čau, Baiba! Prieks redzēt tavu gaišo vaigu.

Tas bija kādreizējais klasesbiedrs Arnis Līcis. Baibai kļuva vieglāk un drošāk.

—   Kāds vējš tevi te atpūtis? — Arnis apvaicājās.

—   Nevis atpūta, bet atvilka ar varu.

—   Pareizi darīja.

Džinsaini puiši rosījās ap milzīgiem prožektoriem.

—   Tos sauc par «jupīteriem», — Arnis pačukstēja.

—   Klusumu un uzmanību! — Edžus sauca. — Iedomājieties, ka esat skolā. Tūlīt būs kontroldarbs krievu valodā vai matemātikā, viens pīpis. Daži raksta špikerus, citi vēl mācās. Pēkšņi ieskrien viena meitene, tā būsi tu, — Edžus parādīja ar pirkstu uz Dēziju, — un pavēsta, ka kontroldarba nebūs. Un tad sākas… Varat darīt visu, kas ienāk prātā. Aparatūrai nepievērsiet uzmanību. Sākam!

—   Atļauj piecas minūtes apspriesties, — Arnis viņu pārtrauca.

—   To var. — Edžus izgāja koridorā uzpīpēt.

—   Veči, norunāsim, ko katrs darīs. Citādi, ja visi lēkāsim kā uz ecēšām, nekas nesanāks.

—   Atradies komandieris!

—   Man, vecīt, ir pieredze. Tris filmas aiz muguras.

—   Tad jau gan!

—  Tu, par provi, novelc kurpi un bungā ar to pa solu. Es izlikšos, ka spēlēju ģitāru. Baiba tēlos Bonney M primadonnu, gorīs vēderu un dziedās, pārējie dejos, lēks pāri soliem, spēlēs kārtis un tamlīdzīgi. Skaidrs? Varam sākt! — Arnis, durvis pavēris,

sauca.

Iedegās prožektori. Lai nu ko, bet to, kas ikdienā notiek klasē, zēni un meitenes prata parādīt.

—   Labi, labi! — Edžus kliedza. — Baiba un Arni — priekšplānā!

—   Kas ar tevi noticis, vēdergraizes vai zobu sāpes? Pasmaidi! — Arnis čukstēja. Saķēris meiteni aiz rokas, viņš sāka to kratīt un raustīt. Baibai nezin kādēļ gribējās raudāt.

—    Kas man te meklējams? — Svetlana, šaurajā solā iespiedusies, klusēdama vēroja jampadraci. — Lai viņi ērmojas, ja patīk, bet es…

Viņai neviens nepievērsa uzmanību.

Vairākas nedēļas pēc kinomēģinājuma Dēzija atradās pacilātā noskaņojumā. Viņa bija cieši pārliecināta, ka tieši viņu pats galvenais režisors pamanīs un izraudzīs galvenai lomai. Nevienai meitenei nebija tik viļņainu, dabiski blondu matu un tāda auguma…

Pamazām sajūsma noplaka.

—   Nav? — viņa laiku pa laikam apjautājās Baibai.

—   Kas nav?

—   Uzaicinājuma filmēties, stulbā.

—   Nav. — Baiba vienaldzīgi paraustīja plecus.

—   Man arī ne.

Aploksni ar kinostudijas nosaukumu no vēstuļu kastītes izņēma pats Naikovskis. Viņš ilgi to grozīja rokās, gribēja plēst vaļā, bet tad nolika uz Baibas galdiņa.

—   Kas skuķim meklējams kinostudijā? — viņš apjautājās. Māte nekā nezināja.

Izsalkusi un nogurusi Baiba steidzās mājās. Reto gājēju soļi dobji skanēja pa trotuāru. Pa priekšu, apkaltos papēžus piecirzdams, raiti soļoja plecīgs virsnieks. Viņam garām, smailos papēdīšus klikstinādamas, kā dejot aizdejoja divas jaunietes.

Katram savs soļu ritms, tāpat kā katram savs rokraksts un seja. Un katram sava dzīve. Meitene sabāza salstošās rokas mēteļa kabatās. Kailajos koku zaros šūpojās pilns mēness. Baibā skanēja un vibrēja nupat dziedātās dziesmas.

—   Kur tik vēlu? — Naikovskis īgni noprasīja. — Kavalieri zvana vienā zvanīšanā, nedod kaimiņiem miera.

—   Mēģinājumi ieilga.

—   Tu man pielūko!

—   Tev uz galda vēstule, — māte teica. — No kinostudijas.

Pirms mēneša notikušās kinoproves šķita jau tāla pagātne. Baiba tās jau bija aizmirsusi. Darbs skolā un mājās bija pāri galvai, nepietika laika miegam. No rīta acis nevērās vaļā, itin kā būtu ar līmi aizlīmētas. Un nu negaidot šī vēstule.

«Uzaicinām Jūs kinostudijā uz pārrunām 20. februārī pulksten 17.00. Režisors V. Melnalksnis.»

—   Tev gan šovakar piekrišana, — kaimiņiene, paaicinājusi meiteni pie telefona, piezīmēja.

—   Tu, Baiba? — Arnis kliedza klausulē tā, ka līdzās stāvošie varēja dzirdēt katru vārdu. — Čau! Apsveicu! Tu esi apstiprināta vienai no galvenajām lomām. Es arī. Šancēsim kopā. Baigi forši, vai ne? Divdesmitajā piecos? Man arī. Satiksimies pie caurlaides. Visu gaišu!

Baibai šķita, ka sirds sadalījusies gabaliņos un nu pukst visā ķermenī — kaklā, pirkstu galos, deniņos.

Māte vērīgi nopētīja piesarkušo meitu. Nedod dievs, būs atkal iemīlējusies. Baiba pasniedza kinostudijas vēstuli. Brīdi valdīja klusums.

Naikovskis, mīkstajā krēslā atgāzies, kājas uz ķeblīša saslējis, domīgi berzēja zodu.

—   Bet kā tad ar skolu? — māte apjautājās.

Baiba parausJjja plecus.

—   Lai papūlas ģimenes labā. Runā, ka par filmēšanos maksājot baltu naudu, — Naikovskis izlēma Baibas vietā. — Varēsim nobeigt garāžas būvi.

Dēzija nākamajā dienā staigāja sapūtusies un ļauna. Viņai bija piešķirta pavisam neliela lomiņa bez teksta.

—   Ko viņi tajā Baibā atraduši? Bizes? Es arī varu nopirkt un piekārt sev neilona bizes, vēl resnākas nekā Baibai.

Svetlana arī bija saņēmusi uzaicinājumu ierasties kinostudijā.

—   Es neiešu, — viņa cieti noteica.

Pats Vilnis Melnalksnis atskrēja uz skolu pierunāt Svetlanu.

—   Saprotiet, man ir kolosāla iecere. Trauslā, maigā Baiba un viņai blakus visur jūs, mierīga un varena kā… kā… Buda. Baiba iet uz satikšanos, jūs līdzi, Baiba uz dejām, jūs arī. Huligāni uz ielas uzmācas Baibai, jūs viņiem pa purnu.

—   Es negribu kauties, — Svetlana stūrgalvīgi atkārtoja. — Negribu, ka par mani visi smejas.

—   Ja ne — ne, — Melnalksnis beidzot apskaitās. — Nedomājiet, ka esat vienīgā tāda meitene pasaulē. Atradīšu citu.

* * *

—  Velns parāvis! Kā tu skūpsties? Tā bučo mammu, bet ne iemīļoto, — režisors Vilnis Melnalksnis rājās. — Vai tiešām tu vēl nekad neesi pa īstam skūpstījusies?

Baibas lielās acis pieplūda asarām.

—   Es nevaru, man kauns, kad visi skatās.

—   Ir nu gan man salasījies bērnudārzs. Tas taču ir ķīnītis, māksla, saproti tu, muļķīt! Daiga, parādi viņai, kā jāskūpstās! — Daiga bez mazākās kautrēšanās aplika partnerim rokas ap kaklu.

—   Lūk, tā, ciešāk! Mēģinām!

Partneris, puisis no Tautas kinoaktieru studijas, ar lūpām piekļāvās Baibas mutei. Baiba viņu atgrūda.

—   Es nevaru! Man riebjas!

—   Desmit minūšu pārtraukums!

Melnalksnis, operators un palīgi sanāca kopā.

—  Pats sev par nelaimi izvēlējos šito svētuli. Ģīmis — točno kā scenārijā iecerēts. Ko darīsim?

—   Klasē un vispār starp skolniekiem viņa darbojas tīri pieņemami, — operators piezīmēja.

—   Bet, kolīdz kaut kas intīmāks, tā pagalam. Mirkšķina savas blisenes un šņaukājas.

—   Nem vidējos plānus un no muguras puses.

—   Jau tā jaunieši ņirgājas par mūsu filmām, esot sadomātas, dzīvē tā nemaz neesot un tā tālāk. Nu labi, pirmo reizi viņa to puisi atgrūdis, to var ņemt tuvplānā, tas iznāks labi. Bet ko tālāk? Vēlāk viņa to taču iemīl un pat guļ ar viņu. Bet šitā svētule neparko nebūs ar mieru, saderam?

Uz nākamo filmēšanos Baiba neieradās. Melnalksnis eksplodēja.

—   Ņem mašīnu un rauj to skuķi vai no elles ārā! — viņš pavēlēja savam asistentam. — iVIēs pa to laiku samēģināsim.

Baibas nebija ne skolā, ne mājās. Paslēpusies Daces istabā, viņa klusi raudāja.

—   Kā tas tips, viņu sauc Ivars, man tuvojas, es sastingstu kā ledū sasalusi. Viņš iezīžas manās lūpās kā dēle un kož līdz asinīm. Un grābstās ap krūtīm. Pēc tam es jūtos kā ar samazgām aplieta.

—   Pasaki režisoram, kas par lietu.

—   Režisors ar viņa spēli ir apmierināts.

—   Un tev patiešām nemaz negribas kļūt par aktrisi un redzēt sevi uz ekrāna? Daudzas meitenes no mūsu skolas tevi apskauž.

—   Tu saproti, es nespēju izlikties, es nespēju notēlot mīlestību.

—   Tad raksti uz kinostudiju, ka tu atsakies no savas lomas. Nav ko sevi mocīt un viņus lieki mānīt.

—   Viņi būs briesmīgi dusmīgi. Un patēvs arī.

—   Labāk tagad nekā vēlāk.

—   Palīdzi man sacerēt to vēstuli, jā? — Baiba pasmaidīja.

11. nodaļa SVETLANA RŪDA RAKSTURU

—   Taisni nezinu, ko lai iesāk ar Svetu, — meistare žēlojās. — Meitene ieņēmusi galvā, ka esot netalantīga, neglīta, nelaimīga un sazin kas vēl. Pērngad aizrāvās ar izšūšanu, bet nu arī to pametusi.

—   Jā, es arī ievēroju, — fizkultūras skolotāja Līvija Ziediņa piekrita.

Ziediņu labās, atsaucīgās sirds un jautrās dabas dēļ mīlēja visa skola. Sī mīlestība pārgāja no izlaiduma uz izlaidumu. Jau divdesmit gadus viņa pirmā ievēroja meitenes, kurām ir sportista dotības, vienas pierunāja nodarboties ar mākslas vingrošanu, citas — ar volejbolu, basketbolu vai vieglatlētiku.

—   Nebūtu Sveta tik briesmīgi stīva un neveikla. Nu labi, es parunāšu ar basketbolistu treneri.

—   Paldies, mīļā— Liepa cerīgi paskatījās Ziediņā. — Meitēns katrā ziņā jāizrauj no apātijas.

Treneri Žani Krūmu Ziediņa satika sporta zālē.

—   Apsveicam ar pirmo vietu rajonā!

—   Paldies! Centāmies, centāmies! Visi cīnījās lieliski.

—   Man priekš tevis viena meitene, laba, uzcītīga, kā radīta basketbolam.

—   Augums?

—   Turpat divi metri.

—  Oho! Kur viņa ir? Dod šurp!

—   Pasēdi kaktiņā un pavēro! Mums tūlīt sāksies nodarbības.

Svetlana, kā parasts, soļoja pirmā. Slaidās kājas pašas no sevis spēra garākus soļus, un meitene atrāvās no pārējiem.

—   Tagad iesildīšanās. Veikli ņemam bumbas un metam grozā. Sāc, Dace!

Krūms vēroja Svetlanu. Pirmo reizi garām, otro tāpat. Tikai trešajā reizē bumba

itin kā negribīgi ievēlās grozā. Skrējiens arī pasmags.

—   Nu, kā? — Ziediņa pēc stundas apjautājās.

—   Augums būtu piemērots, bet veiklības maz.

—   To var iegūt ar treniņiem. Atceries slaveno Uļjanu Semjonovu? Sākumā viņa tāpat bija neveikla.

—   Šaubos, vai šai meitenei būs tik stipra griba un neatlaidība kā Uļjanai.

—   Būs, — fizkultūras skolotāja pārliecināti atbildēja. — Svēta, lūdzu, panāc šurp. Treneris domā, ka no tevis varētu iznākt laba basketboliste, ja vien tu pati pacenstos.

Meitene neticīgi paskatījās Krūmā un paraustīja plecus.

—     Pa vasaru vajadzēs katru dienu cītīgi trenēties. Ieskaitīšu tevi sportistu nometnē.

—   Nekas nesanāks.

—   Kādēļ?

—   Man pa brīvlaiku jāiet peļņā.

—   Tad jau nekā. — Treneris vīlies paskatījās uz skolotāju.

—   Tu varētu trenēties patstāvīgi, — Ziediņa neatlaidās.

—   Nezinu, — Svetlana atkal paraustīja plecus.

—   Es tev sastādīšu treniņa plānu, — treneris bez īpaša entuziasma apsolīja. Būtu tā meitene pirmajā kursā, tad vēl varētu papūlēties, bet nu jau otrais iet uz beigām.

Kopmītnē, gultā atlaidusies, Svetlana visu mierīgi un pamatīgi apsvēra. Basketbols — vienīgais, kur viņas lielais augums un garās kājas ir priekšrocība, nevis trūkums. Ja tā labi padomā, tad TTT basketbolistes Skaidrīte Smildziņa-Budovska un Uļjana Semjonova kļuva slavenas un apceļoja visu pasauli galvenokārt sava lielā auguma dēļ. Kādēļ viņa nevar vismaz pamēģināt? Un ja nu izdodas? Parīze, Roma, Amerika, Japāna… Svetlanai aizrāvās elpa, iedomājoties, kāda spīdoša nākotne viņu tādā gadījumā gaida. Tagad par viņu mīl pazoboties, bet tad apbrīnotu, dāvinātu ziedus kā slavenai aktrisei.

Visu jauno, arī mācības, meitene aptvēra lēnām, bet ar grūtībām galvā iedzītais tur nostiprinājās pamatīgi un uz ilgu palikšanu.

—   Mūsu Svēta ir kā smagsvara lokomotīve, — meitenes smējās. — Tā lēni uzņem gaitu, bet pēc tam ar apbrīnojamu neatlaidību velk savu sastāvu uz priekšu.

* * *

Otrā kursa prakses laiks tuvojās beigām. Meitenes nobeidza iesāktos pasūtījuma darbus. Pēc dažām dienām sāksies ilgotais brīvlaiks.

—   Kur tu dosies? — Dēzija apvaicājās Svetlanai.

—   Uz savu kādreizējo bērnunamu.

—   Brauc pie mums uz kolhozu. Mamma raksta, ka viņas pāriniece saslimusi un neesot, kas kopj te|us.

Svetlana izbrīnījusies paskatījās uz Dēziju. Vai viņa to nopietni?

—   Nopelnīsi krietnu rubli, — Dēzija kārdināja. — Kolhozs bagāts, pirmais rajonā. Dzīvot varēsi pie mums. Senči ciematā uzcēla modernu divstāvu māju ar somu pirti.

Dēzija noklusēja nelielu sīkumu — māte rakstīja, ka viņa brīvlaikā rēķinās ar savas jaunākās meitas palīdzību. Bet Dēzija kopt teliņus nejuta ne mazākā aicinājuma. Lai cik rūpīgi māte mazgājās, no viņas vienmēr vējoja kūts smaka. Paldies par kūkām, Dēzija to nevēlējās. Šis aromāts viņai uzsita nelabumu.

—   Man jāpārdomā, — Svetlana atbildēja.

—   Nu, ko tu izlēmi? — Dēzija otrā dienā apjautājās.

—   Es tā nevaru uz dullo. Vispirms jāapskatās.

—   Nekas nav vienkāršāks. Rītvakar tētis atbrauks man pakaļ. Paņem līdzi visu, kas tev nepieciešams, un atkāp pie manis.

«Kādēļ neaizbraukt?» Svetlana izlēma. «Bērnunams nekur nepazudīs.»

Dēzija visžēlīgi atvēlēja Svetlanai priekšējo vietu blakus tēvam, bet pati iekārtojās aizmugurē nosnausties.

Svetlana platām acīm vēroja nepazīstamo ceļu. Aiz Kalsnavas šoseja sāka līkumot no pakalna uz pakalnu. Kāda augstāka kalna galā Dēzijas tēvs nobremzēja un izkāpa no mašīnas.

—   No šejienes redzams Gaiziņš, lūk, tur, tas mežiem apaugušais.

Svetlanai aizrāvās elpa no plašuma visapkārt. Dzelteni labības tīrumi, smaragdzaļas pļavas ar siena zārdiem, ganības ar brūniem lopu bariem, ezeri un meži, meži, jo tālāk, jo zilganāki un gaisīgāki. Sarkana saules ripa pamazām slīdēja aiz koku galotnēm. Rieta pusē debesis dega vienās ugunīs.

—   Cik reižuJku-aucu pa šo ceļu, tik pieturu un nopriecājos par jauko ainavu, — Dēzijas tēvs teica. — Rīt būs vējaina diena. Kaut tikai nelītu. Sākam pļaut rudzus.

—   Braucam, — Dēzija mudināja. — Mamma gaida.

Ciemats, kurā Dēzija bija uzaugusi un gājusi skolā, drīz kļuva redzams kā uz delnas. Viena paugura virsotnē spīguļoja kluba ugunis, otra — daudzdzīvokļu māju gaišie logi. Pašā ciemata vidū jauncelta tirdzniecības centra stiklotās sienas atspīguļoja pēdējo rieta blāzmu.

—   Nedomā, ka pie mums ir kaut kāda baigā nomale. Te ir gan universālveikals, gan ēdnīca, restorāns ar deju zāli, aptieka, grāmatnīca un pat modes ateljē, jā, jā, nemaz nebrīnies, — Dēzija palepojās.

Kraujas upītes ielokā rindojās baltas vienģimeņu ēkas ar sarkaniem dakstiņu jumtiem. Dēzijas mamma, pie vārtiņiem pretī panākusies, sagaidīja atbraucējus.

—   Nu tikai veicīgi pie galda, — viņa, nomutējusi abas meitenes, teica. — Un pirts arī jau karsta.

—   Kā tas var būt? — Svetlana šausminājās, vērodama, kā termometrs kāpj pāri simtam. — Olas vārās pie simts grādiem, bet cilvēks?

Sausais karstums kveldēja acu gļotādas un krūšu galus.

—   Mēs reiz sadzinām pāri simt trīsdesmit. Tētis teica, ka tas gan neesot veselīgi, — Dēzija smējās. — Bet tagad skriešus uz upīti.

Pirmajā brīdī ūdens šķita ledaini auksts, bet pēc pāris mirkļiem bija tik labi, ka negribējās līst ārā.

Trīs reizes meitenes karsējās un peldējās upītē. Nogurums pazuda kā ar roku atņemts. Augums bija tik viegls, ka Svetlanai šķita — atliek vienīgi pacelt rokas uz augšu kā spārnus — un viņa līdzīgi putnam spēs uzlidot debesīs. Lina palagi tīkami vēsi kļāvās pie sakarsušā ķermeņa. Pa atvērto logu varēja dzirdēt upītes čalošanu. Dziļo klusumu netraucēja ne tramvaju dārdoņa, ne automašīnu švīkstoņa un mopēdu skaļie tarkšķi.

«Ja man būtu tādi vecāki, es viņiem katru vēlēšanos no acīm nolasītu. Pirmā pieceltos un pēdējā apgultos,» Svetlana, miegā laizdamās, nodomāja.

—   Tu zini, ko ārsts teica? Mana nervu sistēma esot traumēta, un tādēļ es veselu mēnesi nekā nedrīkstu strādāt, pat grāmatas lasīt ne, — Dēzija otrā rītā pie brokastu galda pavēstīja.

—    Interesanti gan — no kā tie nervi pēkšņi traumēti? — tēvs brīnījās. — Jāapjautājas Edītei.

Vecākā māsa, Dēzijai par laimi, pašlaik ceļoja pa Vidusāziju.

Pāris dienu pagāja, kamēr Svetlana iepazinās ar saviem pienākumiem. Nekā sarežģīta vai grūta tur nebija. Meitene vienmēr bija mīlējusi visu dzīvo radību un no darba nebijās. Lauku sievas viņu drīz iemīlēja un neskopojās ar labiem padomiem.

Bet darbs fermā nebija Svētas vienigais pienākums.

«Man jākļūst par slavenu basketbolisti. Tad neviens par mani nezobosies,» Svetlana ilgi domāja un pārlika, bet izlēmusi turējās pie tā ar milzīgu neatlaidību. Trenera iedotos vingrinājumus viņa katru dienu izpildīja mats matā. Dēzija vēl gulēja saldā miegā, kad Svetlana jau rikšoja uz trīs kilometrus attālo teļu fermu. Pirmajās dienās ik pa brīdim nācās apstāties, atvilkt elpu. Sirds strauji sita, un sānos sāpīgi dūra. 18 minūtes, nekam nederīgs rezultāts. Pēc nedēļas sirds vairs tik traki nepukstēja un pietika ar divām atpūtas reizēm — zem lielā ozola un ezermalā. Rezultāts — 14 minūtes 30 sekundes.

Jau vairākus vakarus Dēzija manīja, ka Svetlana laiku pa laikam, skatoties televizoru, kustina lūpas.

—   Ko tu tur burbini? — viņa apjautājās.

Svetlana spēji nosarka. Viņa neparko neatzītos, ka vingrina vēdera muskuļus, desmit divdesmit reizes tos savelkot un atlaižot. Arī tas piederējās pie treniņa.

Ciematā bija lieliska sporta bāze — stadions, šautuve, atklāts un slēgts peldbaseins, pat mototrase. Vakaros tur kūsāt kūsāja dzīvība.

—    Ja tu pēkšņi tā esi ķerta uz sportu, tad kādēļ neej pie mūsējiem? — Dēzija brīnījās.

—   Negribu, — Svetlana strupi atbildēja. Viņa kautrējās no svešiem.

Dēzijas tēvs upmalas pļaviņā uzmeistaroja basketbola grozu. Novakarēs abas meitenes sacentās, kura iemetīs vairāk. Sākumā labāk veicās Dēzijai, bet jau pēc nedēļas Svetlana viņu pārspēja.

—   Nu jā, tev jau atliek vienīgi pacelt roku un bumbu ar stumšanu iestumt, — Dēzija piktojās. Basketbols viņu pēkšņi vairs neinteresēja.

—   Te var sapūt no garlaicības, — viņa žēlojās. — Visi to vien zina kā strādāt no rīta līdz vakaram. Kino un danči vienīgi sestdienās.

Svetlanai nemaz nebija garlaicīgi. Krēslas stundās viņa viena pati noņēmās ar bumbu, gan sviežot to no tālienes, gan pieskrienot pie groza un metot no apakšas. Tad, izlēkājusi savas simt reizes ar aukliņu, nopeldējās un devās pie miera. No rīta iļgri viņa atkal rikšoja uz fermu, kur bars brūnu teliņu gaidīja savu kopēju. Katram bija savs izskats un raksturs. Brūns vērsēns ar baltu laukumiņu pierē jau stāvēja pie aploka vārtiem un dīca pēc maizes garozas. Svetlana viņu iesauca par Negantnieku. Vērsēns bija uzmeties pārējiem par barvedi. Svetlana pakasīja Negantnieka pieri un mazos, kņudošos radziņus. Vērsēns labsajūtā pievēra brūnās, valgās acis. Asa mēle nolaizīja kopējas roku. Pārējie teliņi drūzmējās apkārt un arī gribēja cienasta. Atspēries uz druknajām kājām, Negantnieks tos grūda prom.

«Veseļojies un esi mierīga,» Dēzijas mamma rakstīja uz slimnīcu saslimušajai pāriniecei. «Tavi kopjamie ir labās rokās.»

—    Dzirdi, S1?Pta, klubā šovakar kolosāla filma. Angļu. Par kāda dzejnieka mīl- nieci. Beigās viņa kļūstot traka.

Svetlana no noguruma tikko turējās kājās. Diena bija svelmaina. Teļi sāka bizot pa aploku, izlauzās pa vārtiem un ieskrēja mežā. Kopējas ar lielām pūlēm sadzina bēgļus atpakaļ. Bet Negantnieks tā arī neatradās. Svetlana apskrēja visas tuvākās mājas — nekā. — Gan vakarā pats atnāks, — Dēzijas mamma mierināja.

—   Kaut kā negribas, — Svetlana nomurmināja.

—   Tu esi nepateicīga! — Dēzija eksplodēja. — Kas tev sagādāja tik labu darbu? Es. Bet tu ar mani pat uz kino nevari aiziet.

—   Nu labi, ejam, — Svetlana nopūtās. — Bet uz dejām es nepalieku.

Grāmatās raksta, ka mīlestība esot laime, ka tā esot skaistākais, kas cilvēkam

piešķirts šajā saulē. Bet filmā parādīta pavisam citāda mīlestība. Nabaga lēdija Karo- lina! Viņa ir gluži kā apmāta. Kā tāds sunītis viņa tek pakaļ savam iemīļotajam. Bet tas, nelietis, sajauc sievietei galvu un pamet. Un vēl nekaunas zoboties par viņu. Ja viņai, Svetlanai, gadītos tik labs vīrs kā lēdijai Karolinai, viņa gan neskatītos uz citu, lai tas kaut tūkstoškārt būtu slavens dzejnieks, dziedonis vai aktieris. Svetlanai kļuva žēl nabaga Karolinas un arī sevis pašas. Par to, ka viņa ir nabaga, neglīta un nelaimīga. Par to, ka viņai nav pat savas mājas, pat vietas nav, kur izraudāties. Svetlana tumsā slaucīja asaras.

Iedegās gaisma.

—  Tādus drūmus gabalus sestdienas vakarā vajadzētu aizliegt ar likumu, — kāda dobja balss aizmugurē skaļi noteica.

Meitenes atskatījās.

—   Čau, Dēzij, miljons gadus neesmu tevi redzējis. Kā sviežas?

—   Čau, Mārč!

Svetlana sastinga. Viņas priekšā stāvēja vismaz galvas tiesu par viņu garāks puisis. Dēzija viņam līdzās izskatījās kā pirmklasniece.

—  Ho, ho, ho! — Mārčs dārdināja. — Beidzot mūsu ciemā uzradusies īsta meitene. Kur tu viņu izrāvi, Dēzij? Iepazīstini taču!

—  Svetlana Sermūkse, nākamā šuvēja. Mārčs Krasts, kolhoza labākais traktorists un lielākais siržu lauzējs.

—    Ho, ho, ho! — Mārčs atkal dārdināja. — Vai tu spried no personiskās pieredzes?

Paņēmis plaukstā Svetlanas sastrādāto roku, viņš to paspieda un vērīgi ielūkojās meitenes acīs.

—  Aizrunāju pirmo deju, — viņš teica, — bet tagad atvainojiet, jāiet palīgā novākt krēslus.

Tos sastūma gar sienām, un pēc brīža kinoteātris pārvērtās deju zālē. Kolhoza pašdarbnieku ansamblis izkārtoja skaņu aparatūru, nolika mikrofonus, un balle sākās.

Internātskolā Svetlana vienmēr tēloja vīrieša lomu, jo meiteņu bija krietni vairāk nekā zēnu. Tagad pirmo reizi savā septiņpadsmit gadu mūžā viņa dejoja ar vīrieti. Mārčs drošu soli vadīja viņu pa pilno deju zāli. Pavisam tuvu Svetlana sajuta, cik spēcīgi sitās viņa sirds.

—   Nu, kā, vai pie mums nav tāpat kā pilsētas ballēs?

Svetlana klusēja, domāja — atzīties vai ne.

—   Es nekad neesmu bijusi pilsētas dejās, vienīgi skolā, bet tās jau neskaitās.

Viņa neredzēja, ka Mārča sejā parādījās zobgalīgs smaids. Tā nu gan ir šķīstā

jumprava, viņš pie sevis nodomāja.

—   Ar jums pavisam cita dejošana, — viņš skaļi, lai pārkliegtu orķestra dārdoņu, teica. — Mūsu ciema sīkās čirkas sniedzas man knapi līdz vēderam. Aizrunāju visas dejas, vai drīkst?

—    Drīkst, — Svetlana, pati sev par lielu izbrīnu, atbildēja. Viņa jutās droši un brīvi šī puiša sabiedrībā.

Lielajā starpbrīdī, kad muzikanti atpūtās un iestiprinājās, abi bufetē pievienojās jautrai kompānijai. Mārčs lika galdā šampanieša pudeli un milzīgu torti.

—   To es saprotu! Bravo! Tūlīt var redzēt, ka pirmrindnieks, — viņu saņēma ar gavilēm. — Nabaga skolnieciņi, kuriem jāiztiek no vecāku atmestajiem rublīšiem, kaut ko tādu nevar atļauties.

—   Dzer, SvefSTnetēlo svētuli, — Dēzija mudināja, — jo «skaista ir jaunība, tā nenāks vairs».

—   «Tā nenāks, nenāks vairs,» — visi pievienojās dziesmai.

Pēc dejām Mārčs, kā jau tas pieklājas, pavadīja savu dāmu uz mājām. Dēzija bija kaut kur izgaisusi.

—   Jums nav vēsi? Ņemiet manu žaketi!

Mārča svārki smaržoja pēc tabakas un odekolona «Šiprs».

—   Es arī pirms trim gadiem beidzu profesionāli tehnisko. Mehanizatorus. Mani kopš bērnu dienām velk uz tehniku. Brālis mācās mediķos. Pērngad ar traktoru uzdūros senlatviešu kapsētai — vismaz tūkstoš gadu vecai. Brālis kā aptaurēts, salasīja visus kauliņus, rūpīgi nomazgāja ar ziepēm un sastutēja istabas kaktā ģindeni. Māte no bailēm tur kāju nespēra. Bet brālis tausta kauliņus un kaut ko bubina latiņu valodā. Cilvēka galvaskausā vien esot simtiem nosaukumu. Dumjš var kļūt, kamēr tos visus iezubrās.

—   Man arī mācības ne visai padodas, — Svetlana atzinās.

—   Toties darbs veicas, es zinu. Mana mamma arī ir teļkope. Agrāk viņa slauca govis, bet tagad vecumā pārgāja pie teļiem. Pašreiz viņa ir slima, un jūs viņu aizvietojat. Māja mums veca, tālu no ciemata, bet vieta skaista, ezera krastā. Gribat, es rīt atbraukšu ar mašīnu un aizvedīšu parādīt?

Svetlana klusēja. Kā lai viņa piekrīt braukt līdzi pavisam svešam puisim, kuru satikusi pirmo reizi? Ko par viņu domās Mārča ģimene?

Dēzijas vecāku māja grima tumsā. Kāravs nolaizīja meitenes roku, pieklājības pēc mazliet parūca uz Mārču un ielīda atpakaļ būdā.

—   Ar labvakaru! — Mārčs pievilka meiteni klāt un noskūpstīja uz cieši kopā saspiestajām lūpām.

Svetlanai noreiba galva. Viņa atspiedās pret mājas sienu un pievēra acis.

«Vai tiešām pasaulē ir vēl tādas meitenes, kas savos septiņpadsmit gados ne reizi nav bijušas uz pieaugušo sarīkojumu un skūpstās pirmo reizi?» Mārčs, iedams mājās, prātoja. «Un kādas viņai acis — uzticīgas un paļāvīgas kā bērnam.»

Domās puisis pārskatīja gadījuma paziņas, ar kurām viņš bija iepazinies tuvāk. Visas viņas iedzeršanā turējās līdzi vīriešiem un ar pārāku tikumību nevarēja lepoties. Nakti ar tādu varēja pārlaist, bet visu mūžu — paldies!

Svetlana nespēja aizmigt. Viņa mirkli pa mirklim atcerējās visu šo neparasto vakaru — nelaimīgo Karolinu, iepazīšanos ar Mārču, dīvaino sajūtu, kāda viņu pārņēma, jūtot puiša stiprās rokas ap savu augumu, un beidzot atvadas. Tad, lūk, kāds tas bija — viņas pirmais skūpsts, kvēls pieskāriens lūpām kā uguns liesma. Klusībā viņa bija apskaudusi meitenes, kas stāstīja par savām dēkām ar zēniem. Bet Mārčs nav nekāds zēns, un viņai ziemā paliks astoņpadsmit. Pēc nedēļas viņa aizbrauks. Mārčs viņu aizmirsīs un, pavadot mājās, skūpstīs citu meiteni. Bet viņa to atcerēsies vienmēr, visu mūžu.

Dēzija pārradās rīta pusē.

—   Tu vēl neguli? Saki mammai, ka mēs abas reizē pārnācām jau pirms pusnakts, jā? Es esmu šausmīgi nosalusi. Atļauj, es ielīdīšu tev blakus. Cik te silti! Es ar savu pielūdzēju blandījos pa upmalu.

No Dēzijas nāca stipra alkohola dvaka.

—   Tas tik bija īstens vīrietis. Kā viņš mani skūpstīja, lūpas, krūtis. Beidzot es pa īstam izjutu, ko tas nozīmē — atrasties piedzīvojuša vīrieša rokās. Pirms diviem gadiem tā bija vienīgi tāda muļļāšanās. Gribi, es tev visu izstāstīšu. Tas notika naktī pēc izlaiduma balles. Mēs abi bijām krietni ieķēruši un tad nolēmām pamēģināt. Ne viens, ne otrs nezinājām, kā to dara. Man bija pat nepatīkami, sāpigi. Nekādas svētlaimes, kā rakstīts grāmatās.

—   Un tu nemaz nebaidījies? — Svetlana izbrīnījās.

—   Tajā brīdī ne. Pēc tam gan. Drebēju par sekām. Paldies dievam, izgāja labi. Bet šonakt, ai, Svēta, to nemaz nevar aprakstīt. Man vēl tagad karstas tirpas skrien. Žēl, ka viņš precējies. Sieva esot īsta čūsku vecene, greizsirdīga pēc velna. Bet man par to nospļauties.

«Ko viņa runā?» Svetlana šausminājās. «Tas nevar būt tiesa. Dēzija nemaz tāda nav. Viņa to visu izdomā.»

—   Mammai gan neviena vārda, saproti! Un ar Mārču uzmanies, viņš ir baigais meitu ģēģeris.

—    Kādā ziņā? — Svetlana gribēja par savu jauno paziņu uzzināt pēc iespējas vairāk.

—   Runā, ka kaimiņu kolhozā vienai lopkopei no viņa esot bērns, bet pats par to neliekoties ne zinis. Visi viņi, vīrieši, šajā ziņā ir vienādi. Savu panākuši, viņi aiztinas, un nu ķepurojies pati, kā proti.

Svetlana klusējot pārdomāja dzirdēto. Mārčam ir nelikumīgs bērns, un viņš to neatzīst par savu? Un es, muļķe, ļāvu, lai tāds mani skūpsta, pat acis pievēru no svētlaimes. Lai viņš iet ratā! Meitenei kļuva sevis tik žēl, ka asaras pašas sāka birt.

' Svetlanu no miega uzcēla uzstājīgs telefona zvans. Pulkstenis rādīja desmito stundu. Darbs nokavēts, kā zibens izskrēja caur smadzenēm. Šodien taču brīvdiena, viņa atviegloti nopūtās.

Zvanīja no fermas. Pazudušais sugas bullītis nebija atgriezies. Viņas Negantnieks! Ar tikpat dižciltīgiem radu rakstiem kā vācu baronam. Svēta veikli saģērbās un izskrēja ārā. Dēzijas māte rakņājās savā akmensdārzā, tēvs pagalmā mazgāja mašīnu.

—  Jāiet meklēt, — māte izlēma. — Tēv, aizrauj mūs līdz fermai. Cel augšā Dēziju, lai nāk palīgā.

Ap pusdienasidiku pazudušo atrada aizaugušā ezerā, pāris kilometru no fermas. Iemucis dūņās līdz pat purnam, viņš žēli īdēja.

Glābēji mēģināja aizbrist, bet paši iegrima līdz jostasvietai.

—   Vajag virves. Svēta, aizteci līdz tām mājām kalnā, palūdz grožus un vēl kādu vīru palīgā!

Notašķījusies ar dubļiem līdz acīm, meitene ieskrēja pagalmā un sadūrās aci pret aci ar Mārču.

—   Kas noticis? — puisis satraucās.

Svetlanai šajā bridi prātā bija vienīgi bullēns.

—   Virves! Palīgus! Teļš purvā. Jāvelk ārā.

—   Kurā purvā?

—   Tepat lejā.

Mārčs paķēra no klēts pažobeles virves rituli un skriešus devās no kalna lejā. Svetlana viņam sekoja.

Bēgli izvilka sausā vietā. Lopiņš bija tā nomocījies, ka nespēja paiet. Nācās meklēt smago mašīnu. Vēlā pēcpusdienā, kad ceļotājs apmazgāts, pabarots un apmīļots gulēja sausos salmos, glābēji paskatījās uz sevi un sāka skaļi smieties.

—   Neko darīt, jākurina pirts. Lūdzu visus uz mūsmājām, — Dēzijas māte aicināja.

Dēkainā diena beidzās ar draudzīgu vakariņošanu pie kamīna. Tīri nomazgājušies, ēzdami uz iesmiem ceptu kraukšķošu cūkgaļu un piekozdami sulīgos tomātus un gurķus, lauku ļaudis sprieda ^ar labo rudzu birumu, par to, ka pēdējais brīdis ķerties pie vasarājiem un ka kartupeļi, rādās, būs padevušies vareni.

Svetlana visiem spēkiem vairījās no Mārča.

—   Man žēl, ka tu tik drīz dosies prom, — viņš, satvēris meiteni aiz rokas, visiem dzirdot, teica.

—   Bet man gan nemaz!

Mārčs izbrīnā un nesaprašanā paraudzījās meitenē. Svetlana samulsa un iebēga mājā.

Aizbraukšanas dienā puisis piebrauca ar savu mašīnu, izcēla no tās lielu ābolu grozu un dāliju klēpi.

—   Tas tev, — viņš pasniedza ziedus.

—   Nevajag, — Svetlana atvairījās.

—   No manas mammas. Kā pateicība par labu darbu.

—   Lielisks puisis, — abi vecie Darbiņi slavēja. — Pieklājīgs, saticīgs, strādīgs, tāds pats kā vecāki. Tā meitene, kuru viņš iemīlēs un apņems par sievu, būs ļoti laimīga. - Dēzijas māte paskatījās uz meitu un nopūtās.

—   Nav mans tips, — Dēzija vīzdegunīgi noteica. — Un vispār viņš nemaz nav tāds paipuisītis, kā jūs mālējat. Klīst visādas baumas…

—   Nemuldi! — tēvs noskaities uzkliedza.

—   Tu, Svetiņ, man esi kļuvusi dārga kā pašas bērns, — Dēzijas māte atvadoties apmīļoja meiteni. — Brauc biežāk ciemos, gaidīsim.

Labi, ka viņa šajā brīdī neredzēja Dēzijas seju. Tajā skaidri atspoguļojās greizsirdība un klaja nenovīdība.

Svetlana bija apmierināta par laukos pavadīto laiku. Nopelnītā summa bija lielāka, nekā cerēts. Pēdējo mācību gadu viņa varēja aizvadīt bez rūpēm.

Tajā pašā laikā, kad Svetlana kopa teļus, bet Daumants sporta nometnē atguva zaudēto formu, skolas meiteņu ansamblis posās koncertceļojumam uz Sibīriju. Ilgi sprieda un strīdējās, kādas kleitas ņemt līdzi.

—   Mums jau visas ar garām rokām — oranžās, rūtotās. Bet tur jūlijs, pats karstākais gadalaiks.

—   Ko tu, tā taču Sibīrija!

—   Kas par to? Vasaras tur siltākas nekā pie mums.

—   Meitenes, ņemam un uzšujam puķainas katūna kleitas, garas līdz zemei, kuplas un ar mežģīnēm.

—   Nav jau tādas drēbes!

—   Parunāsim ar vecāko meistari. Gan jau viņa no kaut kurienes izburs.

Un vecākā meistare patiešām izbūra. Bāzes uzņēmuma māksliniece uzzīmēja modeli pēc visjaunākās modes. Meistare Liepa palīdzēja izgatavot piegrieztnes. Pašas šuva un dziedāja.

—   Nu, kā mēs izskatāmies? — Saposušās meitenes nostājās stingras komisijas — direktores, koncertmeistares un diriģentes — priekšā.

—   Intai padusēs velk.

—   Es turēšu rokas gar sāniem, tad neredzēs.

—   Skolas godu nedrīkst apkaunot. Vaina nav tik liela, — meistare Liepa noteica. — Paārdīsim, mazliet izlaidīsim, un būs kārtībā.

Tāds ceļojums nav joka lieta. Labi jāpārdomā, ko ņemt līdzi.

• — Es visu pierakstīju. Sanāca milzu kaudze: džinsi, džemperis ar garām rokām (vakari tur esot vēsi), parastā kleita, divas uzstāšanās kleitas, divi pāri kurpju, veļa, traks var palikt. Vienā koferī to nesalikt, — sūkstījās Inta.

—   Uzsēdies virsū un piespied vāku ciešāk, tad saies.

—   Es jau mēģināju, nekas nesanāk.

—   Tad uzsēdini virsū savu mammu!

Meitenes, iedomājoties šo skatu, sāka skaļi smieties. Intas mamma tramvajā aizņēma divas vietas.

—   Līdzekli preLodiem neaizmirstiet! — direktore piekodināja. — Visādu knišļu un moskītu tur, ka biezs.

—   Vai tad tiešām bez tevis neiztikt? — Naikovskis ņurdēja. — Varēji palikt mājās pieskatīt Rolandiņu.

—   Lai meitene brauc, lai apskata pasauli, — māte šoreiz bija Baibas pusē. — Gan paši tiksim galā.

—   Mājās atkal būs nekārtība…

—   Šinī brīdī es nožēloju, ka man nav tādas balss kā tev, — Dace, draudzeni izvadīdama, noteica. — Jūs, laimīgās, redzēsiet Sibīriju.

—   Es tev rakstīšu.

—   Katru dienu pa vēstulei, meitenes. Apsolāt?

* * *

No Baibas vēstulēm Dacei:

«Rakstu lidmašīnā. Mans pirmais lidojums. Milzīgais lidaparāts kā uz slēpēm slid virs saulē vizuļojošās mākoņu segas kā pa pūkainu sniegu. Ārā temperatūra mīnus 45grādi, lidojuma augstums 9 kilometri. Šausmas, vai ne? Pat bail domāt!»

«Tomskas apgabals ir piecas reizes lielāks par mūsu Latviju, bet iedzīvotāju trīsdesmit reizes mazāk, vai tu vari to aptvert? Koncertējam kopā ar Gomeļas vokāli instrumentālo ansambli un ritma grupu. Visi studenti. Dziedājām mazā mežstrādnieku ciematā «Ļesnoje». Mājas kā Brīvdabas muzejā: koku guļbūves ar maziem lodziņiem, apmales skaisti izcakotas kā mežģīnes. Kā tādus ar zāģi var izzāģēt? Arī trotuāri no dēļiem. Cilvēki te arī kā no koka izcirsti — parupji, bet labsirdīgi.

Kādā ciematā koncerta laikā ievērojām, pašā priekšā sēd padzīvojusi sieviete un slauka asaras. Mēs jau bijām sakāpuši autobusā, kad viņa pieskrien ar lielu piena kannu rokās un saka skaidrā latviešu valodā: — Dzeriet, bērni, tikko slaukts. Cita man nekā nav, ar ko jūs pacienāt. Paldies par dziesmām. Vēl ilgi jūs pieminēšu. Es te vienīgā latviete palikusi. Arī bērni jau izauguši, aizklīduši pa pasauli, nav, ar ko mātes valodā parunāt. Atbrauciet vēl kādu reizīti.»

«Esam pašā pasaules malā. Tālāk nav ne dzelzceļa, pat ne zemes ceļu, tikai taiga, tundra un purvi divus tūkstošus kilometru līdz pat Ziemeļu Ledus okeānam.

Ir brīži, kad gribas apturēt laiku. Šodien aizgājām uz bērzu birzi. Bērziem kājās baltas zeķes ar maziem melniem lāsumiņiem. Lapas kā zelta monētas trīsuļo vējā, bet debesis spilgti zilas. Stāvējām kā apburtas. Bet sēnes, cik te sēņu! Gan apšu be- ciņas,gan bērzu bekas, gan baravikas. Inta novilka džemperi, sasējām piedurknes, salasījām pilnu ar sēnēm. Vakarā sacepām. Dievu ēdiens, mēli varēja norīt. Saēdā- mies līdz ausīm.»

«Ja tu zinātu, Dacīt, kas vakar notika par traci. Inga un Inta sadomāja pastaigāties pa taigu. Romantikas sagribējās. Jāsāk mēģinājums, viņu nav. Ko nu? Trupas vadība apskaitusies. Gaidām stundu — nav. Tad Līga pateica, ka šīs esot aizgājušas uz taigu pēc ciedru čiekuriem. Koncertmeistare tūlīt ziņoja uz mežsaimniecības kantori. Ar taigu joki mazi, cilvēks tajā var pazust kā adata siena kaudzē. Lāču un vilku, ainu un briežu tur esot kā biezs. Bet briesmīgākais nav zvēri, bet vientulība. Vakars arī klāt. Ātri vien noorganizēja glābšanas brigādes ar lāpām rokās. Tie ik pa brīdim šāva gaisā. Ap pusnakti puiši un mūsu ceļotājas laimīgi atgriezās. Izrādījās, viņas totāli apmaldījušās.»

«Mēs visas esam sajūsmā par Gomeļas ansambļa puišiem. Man šķiet, ka In- tiņa viena puiša dēļ pazaudējusi gan sirdi, gan galvu. Pa vakariem abi, rociņās saķērušies, klaiņā apkārt un kaut ko dudina. Puiši patiešām labi, ar mūsējiem ne salīdzināt (ja nu vienīgi ar tavu Pēteri!). Šie mums pievērš lielu uzmanību. Ritma grupas meitenes par to sabozušās. Cirks, vairāk nekas!

Šīs trīs nedēļas pagājušas kā sapnī. Kad atbraucām, vēl bija vasara, bet tagad vējš no Arktikas atnesa aukstumu, naktīs temperatūra zem nulles un mēs neganti salstam. Neko darīt — Sibīrija. Pie mums daba tāda kā sakoptāka, vairāk jūtams cilvēku roku darbs. Bet šeit, Sibīrijā, viss mežonīgs, pirmatnējs.

Jāatzīstas, ka esmu salīgojusies pēc mājām, pēc mammas, Rolandiņa, Tevis un arī pēc Daumanta (to tu viņam nesaki, lūdzu!). Uz satikšanos Rīgā!»

12. nodaļa Šaubas

Basketbola treneris staigāja apkārt sadrūmis un nerunīgs. Un ne bez iemesla. Skolas un viņa personiskais gods bija apdraudēts. Šovasar mācības beidza pašas labākās spēlētājas. Komanda bija palikusi bez centra uzbrucējas un aizsarga. Kamēr satrenēs jaunās, paies laiks, un vēl jau nemaz nevar zināt, vai kāda spēlētāja atradīsies. Uz šuvēju skolu, kā par spīti, nāca tikai normāla auguma meitenes, garās nezin kāpēc izvēlējās vīrišķīgākas profesijas. Jau kuro gadu viņu komandai bija pirmā vieta rajonā, pirmā arī starp profesionāli tehniskajām skolām. Bet nu laikam tā būs pagātne. Svetlanu viņš bija pavisam piemirsis.

—   Cītīgi trenējies? — skolotāja Ziediņa pirmajā fizkultūras stundā apvaicājās.

Svetlana klusēdama pamāja ar galvu.

—   Tad ejam pie Krūma, viņš pašreiz organizē jauno komandu.

—   Nu, iemet soda metienu!

Svetlana paņēma bumbu, nostājās uz līnijas un ielidināja grozā.

—   Vēlreiz!

—   Lūdzu! — Svetlanai tas nesagādāja ne mazākās grūtības.

—   Tālo!

Svetlana atkāpās līdz centram. Bumba padancoja pa stīpu un ievēlās grozā.

—   Pa pirmo!

—   Vai es neteicu! — Ziediņa apmierināti smaidīja.

—   Kur man bija acis, ka es šito meiteni nepamanīju agrāk? — Krūms sev pārmeta. — Nāksies krietni pasvīst. Vai pietiks spēka un izturības?

—   Nezinu, — Svetlana pa paradumam paraustīja plecus.

Ar Ziediņas palīdzību komanda pāris nedēļu laikā bija sakomplektēta.

—  Treniņi — četras reizes nedēļā «Darba rezervju» sporta zālē. Un bez nekādiem fokusiem un kavēšanas. — Basketbols Krūmam bija sirdslieta.

Svetlanai sākumā klājās grūti. Tikusi pie bumbas, viņa tūlīt pati centās to iemest grozā, nerēķinoties ar pārējām komandas biedrenēm. Tas nu nekam nederēja. Uzvarēt varēja, vienīgi kolektīvi saspēlējoties. To, kas pārējiem bija ābeces patiesība, Svetlanai nācās apgūt no jauna.

Treneris veda savas meitenes uz izcilāko komandu sacensībām, turpat uz vietas analizēja viņu spēli, cīņas taktiku un pieļautās kļūdas. Skatoties no malas, viss šķita skaidrs un vienkāršs, bet uz laukuma Svetlana brīžiem apjuka, zaudēja bumbu un birdināja asaras.

—    Piespēlē, piespēlē, māņu kustība, grozs! Malacis, Svēta, no tevis iznāks īsta centra uzbrucēja. Vēlreiz! Aizsardzība, nesapņojiet! Driblēt, tempu, tempu! Meitenes! Nu, kā bez rokām!

—   Biedri Krūm, kāds to bumbu šodien apvārdojis.

—   Nevis bumbu, bet jūs pašas. Droši vien tie puiši, kas tepat vestibilā slaistās un gaida. Labi, pietiek. Veikli uz dušām un mājās. Lai nebūtu nekādas klimstēšanas pa ielām. Dažai mamma uztraucas, kādēļ treniņi ievelkas līdz pusnaktij. Ko lai es atbildu?

Svetlanas pirmajās sacensībās ieradās gandrīz visa otrā grupa. Ne viena, ne otra komanda nebija vēl nekāda spēcīgā, tomēr tās bija īstas sacensības ar tiesnešiem un līdzjutējiem. Svetlana sākumā sēdēja uz rezervistu soliņa, bet drīz vien treneris viņu iesaistīja spēlē.

—   Pretinieces mainījušas taktiku, ievērojāt? — Krūms pārtraukumā brīdināja. — Pārgājušas uz presingu. Svētai tas nav tik bīstami, pretinieču centra uzbrucēja ir mazāka auguma. Tādēļ piespēlējiet bumbu Svētai!

Spēles azarts lika straujāk pukstēt sirdij, visi jutekļi itin kā saasinājās, reaģēja ātrāk. Uzvara! Kaulos salija nogurums, bet sirdī gaišs prieks, pavisam cits nekā par labi pašūtu kleitu.

—   Svēta — malacis! — otrā grupa auroja.

Svetlana staroja. Ne vēsts vairs no gausuma. Uz laukuma tā bija pavisam cita meitene: atsperīgs lēciens, ātra reakcija, asas kustības. Pa kuru laiku viņa to apguvusi?

—   Šeit, uz laukuma spēlējot, mūsu dampis nemaz tik briesmīgs neizskatās, — Dēzija konstatēja.

—   Ja tu vēlreiz viņu tā apsaukāsi, smagi norausies, — Elita noskaitās.

—   No kā tad, no tevis, vai?

—   No mums abām, — Ina īsi piebilda.

Abas kopmītnes biedrenes bija uzņēmušās šefību pār jauno sporta zvaigzni.

—   Žēl, ka viņa nesāka agrāk, pirms gadiem pieciem. Būtu iznākusi otra Uļjana Semjonova. Bet nu vairs nekā. Šo ziemu paspēlēs skolas komandā, tad aizies darbā, un kas zina, kā būs pēc tam, — Krūms sūrojās.

—   Jā, basketbols ir jauno spēle. Es zinu tikai vienu izņēmumu — Jāni Krūmiņu, kurš sāka vēlu un trīsdesmit četru gadu vecumā izcīnīja savu trešo olimpisko medaļu, — fizkultūras skolotāja, kura arī bija atnākusi uz sacensībām, piebilda.

***

—  Tev vēstule! — sekretāre Marta kādu dienu Svetlanai teica. Sūtītāja bija Dēzijas māte.

«Mīļā Svēta!

Rakstu Tev kolhoza valdes uzdevumā. Pērnvasar iepazinām Tevi kā nopietnu, kārtigu un apzinīgu meiteni. Mūsu ciemata šūšanas darbnīcai vajadzīga laba šuvēja. Kolhozs ir ar mieru maksāt stipendiju un piešķirt dzīvokli, ja Tu piekristu pēc skolas beigšanas pārcelties pie mums. Neslēpšu, ka cerēju uzšāvām meitām. Diemžēl viņām labāk patīk pilsētā. Pēc nedēļas tēvs brauks pakaļ Dēzijai. Atbrauc arī Tu, tad visu norunāsim. Mārčs bieži Tevi piemin un liek sirsnīgi jo sirsnīgi sveicināt.»

Šī vēstule Svetlanai iebelza kā ar āmuru pa pieri. Viņai nebija žēl pilsētas. Bērnunams, kurā viņa bija izaugusi, atradās laukos liela parka vidū. Maza meitene būdama, viņa, sailgojusies pēc māmiņas, paslēpās birzī un stāstīja kokiem savas bērna bēdas un noslēpumus. Pilsētā viņai trūka zaļās zāles, pa kuru vasarā pastaigāt basām kājām. Dūmu un putekļu pilnais gaiss ķērās rīklē. Nē, pilsētu viņa pamestu kaut šobrīd. Bet kā ar sportu, ar lielo, klusībā loloto sapni par panākumiem un slavu?

Vairākas dienas meitene staigāja kā apstulbusi, nedzirdēja, ko viņai saka. Ko darīt? Šis jautājums iesēdās Svetlanas galvā, neatstājot vietas pārējiem. Rezultātā — divnieks fizikā, divnieks matemātikā, pat vēsturē.

Grupa satraucās. Visi rādītāji viņām bija labi, varēja cerēt uz pirmo vietu ceturksnī, bet nu pēkšņi — trīs divnieki pēc kārtas.

—   Nesakiet meistarei! — Svetlana lūdzās. — Es izlabošu.

Dace nekādos kompromisos neielaidās. — Pēc darbnīcas sniegsi paskaidrojumu visai grupai!

Svetlanai pašķīda asaras. Viņa sparīgi caur degunu tās vilka uz iekšu. Darbs nekā- dīgi neveicās.

—   Vai tad pati neredzi: kleitai viena mala garāka, otra īsāka, — meistare rājās.

Svetlana nopūtās un ārdīja ārā. Tās bija grūtas stundas.

—   Nu, stāsti — kas ar tevi notiek? — Dace noprasīja, kad darbgaldi bija nokopti un kleitas kārtīgi sakārtotas skapjos.

—   Es esmu tik vientuļa, — Svetlana šņukstēja. — Citiem ir vecāki, vecmāmiņas, krustmātes. Bet kam lai es prasu padomu?

—   Tu neesi vientuļa. Tev esam mēs. Un vēl meistare Liepa, audzinātāja Jurjāne un direktore.

Svetlana izvilka no strīpainā darbatērpa kabatas saņurcīto Dēzijas mātes vēstuli. Dace ātri pārskatīja, tad izlasīja priekšā visai grupai. Meitenes klusēja. Jautājums bija nopietns. Izšķīrās cilvēka liktenis.

—   Es tavā vietā nedomātu ņe mirkli, — meistare ierunājās pirmā. — Darbs tāds pats gan pilsētā, gan laukos. Te tu gadiem ilgi nīksi kopmītnē, vienā istabā ar citām, tur tev piedāvā savu dzīvokli. Mūsu laucinieki vairs nav nekādi atpalikušie. Katru nedēļu viņu autobusi rindām vien stāv pie teātriem un koncertzālēm.

—   Ekskursijās, pat uz ārzemēm, viņi brauc vairāk nekā mēs, pilsētnieki, — Dace piebilda.

—   Es gan Svētas vietā nebrauktu, — Ina paziņoja. — Man lauki līdz kaklam. Vasarā vēl nekas, bet rudeņos un pavasaros dubļi līdz ceļiem. No mājām uz skolu un atpakaļ diezgan izbridos, pietiks visam mūžam. Cita lieta šeit, pilsētā.

—   Es jau neko, man lauki patīk. Vienīgi basketbola dēļ, — Svetlana stostījās.

—   Vai tad tur nav sporta zāles?

—   Ir gan. Pat daudz labāka nekā mūsu skolā.

—   Kas tev liedz sportot?

—   Jā, bet… — Svetlana aprāvās. Viņa kautrējās citiem stāstīt par pašu slepenāko sapni — kļūt par slavenu basketbolisti.

—    Sportista slavas laiks ir īss, — Dace, itin kā uzminējusi Svetlanas domas, turpināja. — Kamēr tu izcīnīsies līdz meistarkomandai, būs — gribi vai negribi — drīz vien jāiet prom. Citas — jaunākas, veiklākas — nāks tavā vietā.

—   Kā tad Silvija Krodere spēlēja līdz divdesmit deviņiem gadiem, bet Dzidra Karamiševa pat līdz trīsdesmit četriem? Man tikai septiņpadsmit.

—   Karamiševa ir izņēmums.

—   Dēzij, vai tu sestdienas vakarā brauksi uz mājām? — Svetlana nākamajā dienā apjautājās. Viņa bija izlēmusi.

—   Jā. Un kas tad ir?

—   Es došos tev līdzi.

—   Nekas nesanāks. Mašīna jau pilna. Edīte ar savu draudzeni arī pošas.

Sestdienas vakarā Svetlana piezvanīja uz Dēzijas dzīvokli. Atsaucās Edīte.

—   Dēzija aizbrauca uz laukiem. Kas zvana?

—   Svēta. Vai viena pati? -Jā.

Svetlana pakāra klausuli. Ir gan tā Dēzija riebekle. Aiz skaudības viņa uz visu spējīga. Svetlana sameklēja papīru un ķērās pie rakstīšanas.

«Mīļā Dēzijas mamm!

Lūdzu, paziņojiet kolhoza valdei, ka esmu ļoti pateicīga un labprāt pieņemtu tās priekšlikumu. Gribēju aizbraukt un pati paziņot, diemžēl Dēzija teica, ka viņas mašīnā man neesot vietas.

Šī vasara bija pati skaistākā manā mūžā. Paldies par rūpēm un mīlestību, kuru jūs abi ar vīru man parādījāt. Sirsnīgi sveicieni fermas darbiniecēm. Manam mīļajam Negantniekam, lūdzu, iedodiet maizes riku.

Jūsu

Svetlana Sērmūkse.»

Tajā pašā vakarā Svetlana vēstuli iemeta pastkastītē.

* * *

—   Kur Svēta? — māte noprasīja, kad novakarē mašīna iebrauca pagalmā.

—   Nav.

—   Kā — nav? Vai viņai kas noticis?

' — Ko tu uztraucies, mamm! Svētai tavi lauki pie viena gala vai otra. Viņai tagad galvā basketbols un cits nekas. Pat divniekus noķēra un nācās atskaitīties komjaunatnes komitejā.

—   Neticu. Tu kaut ko slēp, Dēzij! Paskaties man acīs!

—   Tev tikai Svēta tā labā, es vairs neesmu nekas! — Dēzija dusmās kliedza un ieskrēja mājā.

—   Kur viņa mums, tēv, tāda radusies? Ļauna, nenovīdīga, slinka, izlaidīga.

—   Izlutinājuši esam, māt, pie darba neesam radinājuši. Savā vaļā auga, ko gribēja, to darīja.

—   Bet kā tad Edīte?

—   Edīti pieskatīja vecāmamma. No mazotnes abas kopā strādāja.

—   Tūkstošiem teļu esmu izaudzējusi pa šiem gadiem, — māte sarūgtināta noteica, — bet pašas meitu neesmu pratusi kā nākas pieskatīt.

—   Nebēdā, māt! Vēl jau viss nav zaudēts, varbūt nav par vēlu.

—   Baidos, ka ir gan. — Māte ar priekšauta stūri izslaucīja asaras.

***

Meitenes, galvas noliekušas, rakstīja sacerējumu «Trūcīgā zemnieka tēls Andreja Upīša darbos». Temats pietiekami plašs, lai ikviens spētu kaut ko uzrakstīt. Upīts garajā un darbīgajā mūžā sarakstījis vai veselu bibliotēku. Bet mūsdienu jaunieši negrib lasīt. Kā ieinteresēt?

Skolotāja Jurjāne ar savu grupu aizbrauca uz Skrīveriem, izstaigāja «Zaļās zemes» takas, apskatīja Andreja Upīša muzeju, paša stādīto dārzu.

—   Palasiet, cik grūti dzīvoja lauku cilvēki vēl pirms simts gadiem. Zarēnu Kārlis zemes un māju dēļ upurēja Lienas mīlestību, Liena par naudu pārdeva savu jaunību vecajam, pretīgajam Sveķāmuram.

Jurāte Jurjāne sēdēja zem nosārtušas kļavas Upīša dārzā un lasīja «Zaļās zemes» fragmentus. Meitenes, apkārt satupušās, domīgi klausījās.

—   Liena bija mūsu vecumā,^

—   Es gan pie tāda pretīga veča neparko neietu.

—   Toreiz bija pavisam citi laiki. Viņai nebija citas izejas.

—   Vienalga, brauktu uz Rīgu kā Ošu Anna.

—   Mūsdienu meitenes nav tādas aitiņas kā Anna, zina, kā bērni rodas.

—   Un zina arī, kā tikt no tiem vaļā, — Dēzija piebilda pietiekami skaļi, lai citi sadzirdētu.

—   Labi, ka tie laiki pagājuši uz neatgriešanos.

—   Tā jau ir, skolotāj, bet Upīša grāmatas ir tik bezcerīgi biezas un par sen pagājušiem laikiem. Skujiņa, Dripes darbi — cita lieta. Tos izraujam vienā paņēmienā. Lieciet, skolotāj, to grāmatu nost, labāk uzspēlēsim bumbu.

«Žēl, ka mīlestību uz literatūru nevar iedēstīt kā puķi. Bet puķei arī vajag labas augsnes un rūpīgas kopšanas, tikai tad tā krāšņi ziedēs. Vai esmu bijusi uzmanīga un pacietīga dārzniece?» jaunā skolotāja domāja.

—   Skolotāj, nāciet spēlēt mūsu pusē, citādi Svētas komanda mūs sasitīs lupatās.

Jurātei tikai divdesmit pieci, viņai arī patika izkustēties. «Piedod, Upīt!» viņa

saudzīgi uzklāja «Zaļās zemes» sējumam savu lakatiņu un pievienojās spēlētājām.

Zibenīgā gremde gandrīz vertikāli paralēli tīklam vēl nebija aizmirsusies. Pretinieces noelsās vien. Tikai tagad viņas uzzināja, ka Jurāte Jurjāne spēlējusi republikas studentu izlasē.

***

Trešajā kursā audzēkņi izpildīja vienīgi pasūtījuma darbus. Tas bija daudz interesantāk nekā vienveidīgā masu produkcija.

Skolas šūšanas darbnīcām bija sava pastāvīgā ilggadīgā klientūra, iecietīga, ja meitenēm kaut kas nepadevās, kā iecerēts. Pasūtījumus pieņēma meistares, kuras labi pazina savas pasūtītājas.

—   Žēl, ka mēs neredzam sievietes, kurām šujam šis kleitas, — Baiba ieminējās blakus sēdošajai Dacei.

—  Apmēram jau var iztēloties pēc izmēra, pēc izvēlētā fasona. Piemēram, manējā noteikti ir pusmūža sieviete, jo fasons atturīgs, liela auguma, padrukna. Nopietna — par to liecina pelēcīgā krāsa, vecmodīga — tagad tādas krādziņas vairs neizvēlas. Viņa varētu būt skolotāja.

—   Toties manējā vieglprātīga jauniete, tieviņa, droši vien blondiem matiem. Tādām piestāv zila krāsa. Paskaties — kleita vienos volānos, esmu gluži nomocījusies.

—   Aiziesim pie meistares, pajautāsim, vai esam uzminējušas.

—   Tu domā, viņa teiks?

—   Kādēļ ne?

—   Baibai gandrīz taisnība, tā ir kādas meitenes izlaiduma kleita. Bet Dacei tikai daļēja patiesība. Pasūtītāja strādā ministrijā.

Brīdi abas draudzenes šuva klusēdamas. Baiba cīnījās ar nepaklausīgajiem vo- lāniem, kas negribēja un negribēja veidot vienādus viļņus. Dace rūpīgi piestrādāja apkakli. Drāna bija irstoša, tādēļ nācās ļoti uzmanīties.

—   Žēl, ka mūs sagatavo tikai par izpildītājām. Cits izvēlas fasonu, cits piegriež, mums atliek vienīgi sašūt. Pats svarīgākais un interesantākais ir izvēlēties katra cilvēka augumam, vecumam un raksturam vispiemērotāko modeli. Man gribētos visu darbu no sākuma līdz beigām veikt pašai. Tev ne?

—   Nezinu, neesmu par to domājusi.

—   Mamma saka — tad jābraucot uz Tallinu, tur mācot modelēšanu.

—   Meistari Liepu lūdz uz pieņemšanu, — kāda meitene, durvis pavērusi, sauca.

Pasūtījumu noformēšanas telpā sēdēja vecākā meistare un sveša sieviete.

—   Importa trikotāža. — Kliente pabīdīja uz meistares pusi spilgtu, puķotu audumu. — Es gribu šito, — atšķirusi biezā itāļu modes žurnāla Linea jaunāko numuru, viņa ar smailu, tumšsarkanu nagu norādīja uz ekstravagantu modeli.

Liepa kritiski novērtēja klientes pakuplo augumu, gadus, kas tuvojās pusmūžam, un nezināja, ko iesākt.

—   Vai drīkstu paskatīties? — viņa palūdza žurnālu.

—   Taisnā ceļā no Itālijas. Vīrs atveda.

—   Šis arī ir ļoti glīts modelis.

—   Nē, tas ir pārāk vienkāršs un prasts. Man vajag šikāku.

Liepa paslepus nopūtās, noņēma mēru un nozīmēja uzlaikošanas dienu.

—   Vai ātrāk nevar? — Kliente bija neapmierināta.

—   Meitenes ir ļoti noslogotas. Un viņām vēl ari tik veikli nevedas.

—   Kam tad esat jūs?

Vecākā meistare klusēja. Nebija vērts klāstīt, ka viņai jāseko divdesmit astoņām audzēknēm, kurām galva tāpat pilna ar jaunību, dziesmām, mīlestību, dejām un citam par šūšanu daudz interesantākām nodarbībām.

—   Man citi pienākumi, — viņa atteica.

—   Es iedošu pa virsu.

Liepa nosarka.

—   Es neesmu restorāna šveicars. Pie mums dzeramnaudas neņem.

Dāma izbrīnā sacēla uz augšu uzacu lokus.

—   Kāda dzeramnauda? Piemaksa par ātrumu pie mums ir gluži normāla parādība: ātrā veļas mazgāšana un ķīmiskā tīrīšana. Viss maksā dārgāk.

—   Te ir skola.

—   Ja ne — ne. — Dāma paraustīja plecus un cēli izgāja no pielaikošanas kabīnes.

Meistare negribīgi ķērās pie piegrieztņu izgatavošanas. Parasti darbs viņai ritēt

ritēja, bet šoreiz nevedās.

«Kādi tik cilvēki nav mūsu mīļajā zemītē. Lielum lielais vairums godīgi strādā un dažreiz ar pūlēm savelk galus kopā, bet dažiem kā pasakā zelta dālderi no debesīm krīt.»

Darbnīcā visas meitenes čakli strādāja, vienīgi Dēzija garlaikoti vīlēja nagus.

—   Pielūko, ka nesabojā. — Meistare nolika izgrieztos gabalus Dēzijai priekšā. — Tā ir dārga drēbe, kas pie mums nav nopērkama. Un neceri uz Svētas, Daces vai Baibas palīdzību. Es pati sekošu, lai tu katru vīli, no pirmās līdz pēdējai, paveiktu savām rokām. Parādi, ko vari!

Dēzija negribīgi ķērās pie darba. Līdz praktisko nodarbību beigām bija tieši divas stundas sešpadsmit minūtes.

Mīkstais audums glāsmaini kļāvās pie rokām. Dēzija sadiedza sānu vīles un uzvilka kleitu sev mugurā.

—   Nu, kā?

—   Tajā jau var sabāzt divas vai pat trīs tādas kā tu, — Dace smējās.

—   Nemaz nerunā, tagad plandošās modē.

—   Panāc šurp, apskatīsim! — Kristīne Liepa pavēlēja. — Es jau domāju, kur nu tik ātri. Lūk, te viena vīle šaura, otra atkal pārāk plata. Un sadiegts nekārtīgi. Vajag mazākiem dūrieniem, lai klientei pie pirmās uzlaikošanas kleita nenokristu no muguras. Ārdi ārā un šuj par jaunu!

—   Kādēļ viņa manī tā ieēdusies? — Dēzija šņāca.

—   Vai tu ko teici? — meistare apjautājās.

—   Nē, neko.

«Šūt jau nu viņa iemācīsies, bet laba šuvēja laikam gan nekad nebūs,» Liepa, noskatoties Dēzijai pakaļ, prātoja. «Vieglas dzīves tīkotāja.» — Uzdziediet, meitenes, kaut ko jautru, man šodien tāds drūms prāts.

—   Vēl trīs nedēļas — un Jaungada brīvdienas. Vai jūs varat to aptvert, meitenes? — Dace ierunājās. — Ja mēs arī šoreiz būsim pirmās, brauksim ekskursijā uz Maskavu.

Lielākā daļa meiteņu mūsu valsts galvaspilsētu vēl nebija redzējušas.

—   Es no stacijas taisnā ceļā iešu uz Sarkano laukumu, — Svetlana sapņaini teica.

Dēzija klusēja. Maskava viņu vairs neinteresēja. Kopā ar tēvu un vecāko māsu

viņa to bija izbraukājusi krustām šķērsām. Tobrīd grupas meitenes vēl nenojauta, ka tieši Dēzijas dēļ ilgotā ekskursija izjuks.

Pirmajā uzlaikošanā kliente pati deva norādījumu sānos kleitu ieņemt.

—   Vai nebūs par šauru? — meistare apvaicājās.

—   Nebūs. Man ir importa korsete.

Meistare rūpīgi ar saspraudītēm iezīmēja vīļu vietas, palaboja plecu daļu un piedurknes.

Šoreiz Dēzija patiešām centās. Pat romāns, ielikts atvilktnē, stāvēja nelasīts. Visas vīles bija kārtīgi apmetinātas, nekur nekarājās lieki diegu gali.

—   Redzi nu, ja tikai gribi, tad vari strādāt tīri labi, — meistare paslavēja.

Bet nelaime jau tuvojās ne tikai Dēzijai un visai grupai, bet galvenokārt labajai, mīļajai meistarei Liepai.

—    Šausmas, pēc kā es izskatos! — Dāma nākamajā uzlaikošanā sasita plaukstas. — Šitā izķēmot cilvēku! Sānos kunkuļi, vēders kā grūtniecei, pleci nošļukuši. Vai nezināt, ka pašreiz modē polsteri?

—   Bet jūs pati… — meistare mēģināja iebilst.

—   Ko es pati? Jūs esat šuvēja, ne es! Jums vajadzēja redzēt!

—   Bet kur tad importa korsete? — Liepa, redzot izspiedušos apaļumus, mēģināja glābt situāciju.

—   Kāda korsete? Ko jūs tur murgojat? — kliente aizsvilās vēl vairāk.

—   Nekas ļauns nav noticis, mēs izlabosim, — meistare mierināja. — Paārdīsim un palaidīsim vaļīgāk, rezerves mums ir pietiekamas.

Dāma nomieF&amp;gt;«ājās un teicās pienākt pēc pāris dienām. Uzbudinātā Liepa krietnu brīdi sēdēja uzlaikošanas telpā un smagi elpoja. Tikai neuztraukties, gan viss būs labi, viņa pati sevi mierināja.

—   Atnes man glāzi ūdens, — viņa palūdza vīriešu uzvalku meistaram Krauklim, kas parādījās uzlaikošanas telpā.

—   Vai tev slikti? Es pasaukšu mūsu dakterīti.

—   Nevajag, gan pāries. Nav jau pirmā reize. Man pēkšņi sakāpa spiediens.

Meistare ieslidināja mutē tableti un uzdzēra pasniegto ūdeni.

—   Laiks doties pensijā, — viņa skumji pasmaidīja. — Tikai žēl šķirties no skolas, pats zini — puse mūža te pavadīta.

Paņēmusi nelaimīgo kleitu, Liepa lēniem soļiem kāpa uz darbnīcu.

—   Izārdi sānu vīles un krūšu iešuves, tikai uzmanīgi, lai nesabojātu audumu, — viņa teica Dēzijai. — Kleita par šauru.

Dēzija ķērās pie darba. Pēc brīža viņas acis izbīlī iepletās vēl apaļākas. Šuvuma vietā bija redzama plata, sakapāta sliede.

—   Ak tu, mana nelaime! — meistare novaidējās. — Kurš gan tik plānu audumu šuj ar resno adatu! Beigts, pagalam, te vairs nekas nav līdzams.

—   Tu arī esi stulba kā aita, — meitenes uzbruka Dēzijai. — Vai acu nebija pierē?

—   Kā šuvu velveta kleitu, tā adata palika mašīnā, un es pat nepaskatījos, — Dēzija taisnojās.

—   Tev jau nekas, bet meistar^ pārdzīvo.

—   Pamēģini pamazgāt! — Dace deva padomu. — Varbūt šuve aizvelkas ciet. Ne jau visu kleitu, trakā, ņem mazu lupatiņu!

Meitenes ar cerībām vēroja, kā Dēzija ieziepē drāniņu, cītīgi berzē un skalo. Dace pati uzlika gludekli vēl mitrajai drānai un pacēla to pret gaismu.

—   Nekas nelīdz, tāpat redzams, — viņa nopūtās. — Maskavu nu mums neredzēt.

—   Atradusi par ko bēdāties! — Dēzija vīzdegunīgi sarauca degunteli. — Kas tur liels…

—   Pieklusti! — Svetlana, kura vairāk par visām meitenēm sapņoja par Maskavu, viņu apsauca.

Sagumusi un nelaimīga meistare Liepa ar kleitu rokās otrā dienā iegāja direktores kabinetā.

—   Apskrēju visus komisijas veikalus, tieši tādas drānas nav. Ir līdzīga, bet es bez tās dāmas ziņas neuzdrīkstējos pirkt. Nu būs lielas nepatikšanas.

—   Atvainosimies, piedāvāsim atmaksāt vērtību.

—   Viņa ar to neapmierināsies, kā nekā liela vīra sieva.

—   Mīļo Kristīn, jūs mums esat tūkstoškārt vērtīgāka par šādām dāmītēm. Neuztraucieties, gan nokārtosim.

—    Vai man varēja ienākt prātā, ka audzēkne, bez piecām minūtēm diplomēta šuvēja, pieļaus tik rupju kļūdu? Pirmo reizi manā mūžā tāds brāķis. No kauna visu nakti ne acu nespēju aizvērt.

Direktore nomierināja veco meistari un aizsūtīja uz mājām, tad, smagi nopūtusies, pacēla klausuli.

Kristīne Liepa un otrās grupas meitenes nekad neuzzināja, kā viņa nokārtojusi šo lietu. Arī labi situētā dāma skolā vairs nekad netika manīta.

Kādu nedēļu Dēzija staigāja nerunīga, tāda kā nomākta, tad vispār pārstāja nākt uz skolu.

—   Vai viņa patiešām tik smagi pārdzīvo to gadījumu ar kleitu?

—   Muļķības, tas nepavisam neizskatās pēc Dēzijas.

—   Kādēļ tad viņa nenāk uz skolu?

—   Jāiet apraudzīt. Elita, tas ir tavs pienākums.

Elita bez īpašas sajūsmas bija ar mieru.

—   Klausieties pārāko jaunumu! — viņa nākamajā rītā pavēstīja.

—   Nu, kas? Nevelc garumā!

—   Dēzija precas!

—   Es ir beigta! Klāj vaļā!

—   Kā norunāts, aizbraucu uz Imantu. Dēzija pati atver durvis. Mugurā zīda rītakleita ar krāsainiem papagaiļiem, gara līdz zemei. Uz galda kristāla vāzē pasakainas rozes. «Cienājies!» Šī man pasniedz importa šokolādes konfekšu kārbu, tādu es redzēju pirmoreiz. «Man jau līdz kaklam,» šī saka. — «Kādēļ nenāc skolā?» es šai prasu. — «Tādēļ, ka man riebjas.» Es, protams, mēma. Un tad Dēzija izšāva kā no ložmetēja: «Ejiet jūs visas bekot! Es precos!»

—   Ar ko tad?

—   Šis esot universālveikala direktors kaut kur provincē. Pašam sava automašīna un divstāvu māja.

—   Droši vien baigais vecītis ar pliku pakausi un apaļu vēderiņu, — Dace iesmējās.

—   Dēzija teica, ka esot pāri trīsdesmit, tīri jestrs, modīgi ģērbjoties un jautrs pēc dabas.

—   Es gan tik vecu negribētu.

—   Es arī ne. Un vispār es precēšos vienīgi aiz mīlestības, — Baiba, to teikdama, spēji nosarka.

—   Tu domā, ka Dēzija mantas pēc?

Baiba paraustīja plecus.

—   Viņai vienmēr seksa skrūve bijusi vaļīga.

Svetlana atcerējās pagājušās vasaras balli un tikai tagad saprata, ka Dēzija viņai toreiz stāstījusi patiesību. Nezin, vai šis ir tas pats pielūdzējs, kas toreiz?

—   Muļķe gatavā! Būtu pacietusies vēl dažus mēnešus, pabeigusi skolu, — Dace prātīgi sprieda.

—   Kas zina, varbūt nevar gaidīt.

—   Apkaunies!

—   Kur viņa to papuci nozvejojusi?

—   Kādā lauku ballē, — Elita stāstīja. — Kā šis ieraudzījis, tā vairs negribējis atstāties. Viņas dēļ izšķīries no sievas. Katru nedēļu braucot uz Rīgu ar rožu pušķiem un dārgām dāvanām. Sākumā Dēzija par precēšanos negribējusi ne dzirdēt. Bet šis tik borējot savu — viņa dzīvošot savā mājā kā princese, netrūkšot ne putna piena. Ligavas tērps jau sagādāts, Benedikts to raušus izrāvis no kādas iesūtītas pakas. Plīvurs no mežģīnēm ar baltām pīpenēm, tādi ārzemēs esot modē.

Pēc pāris dienām skolā ieradās pati līgava. Sākumā meitenes viņu gandrīz vai nepazina — lapsas imitācijas kažoks, franču zābaciņi, amerikāņu trikotāžas kleita.

—   Pēc mēneša kāzas, un — čau, vecā dzīve! Man te viss apriebies līdz kaklam. Es gribu būt brīva un dzīvot, kā man pašai patīk, — Dēzija lielījās.

—   Paklau — bet tev taču vēl nav astoņpadsmit? — Dace iejautājās.

—   Sīkumi! Benis apsolīja nokārtot. Viņam ir visādi blatiņi. Viņš ir gluži apmāts no laimes. Man vajag tikai iepīkstēties, kad viņš jau metas izpildīt. Kā suns, kuram pamet kaulu. Un kā viņš prot mīlēt! Ar jums jau par tādām lietām nedrīkst runāt, tāpat nesapratīsiet.

—  Ai, bērniņ, reizēm tā vieglā dzīve vēršas smagāka par smagu, — meistare Liepa nopūtās. — Ceru, ka vismaz tavējā būs laimīga.

—   Jā, jā, jā! — Dēzija iesaucās un nezin kāpēc pēkšņi sāka raudāt.

* * *

No Baibas dienasgrāmatas:

«Salīdzināt savu vīru ar suni — es gan tā nevarētu. Un ja nu vēlāk suns parāda zobus, ko tad? Neizskatās, ka Dēzija būtu pārāk laimīga un iemīlējusies. Iziet pie vīra, kas viņai gandrīz tēva vecumā, mūsu laikos ir vienkārši muļķība.»

***

Uz kāzām aizbrauca Baiba un Dace, kuras Dēzija izraudzījās par līgavas māsām.

Pēc ziemas brīvlaika meitenes uzzināja, kā viss norisinājies. Māja bijusi stāvgrūdām pilna ar viesiem. Dejošana, dziedāšana, līgavas zagšana, mičošana, kā jau kāzās pieņemts. Jaunais vīrs esot tīri jēdzīgs, toties viņa māte… Veca, kaulaina sieva garā, līdz kaklam aizpogātā melnā kleitā, ķēdē iekārtu zelta krustu uz krūtīm. Lūpas plānas, sakniebtas, pakausī sirmu matu copīte. Dēzija lūgusi viņas abas kādas pāris dienas paviesoties, palīdzēt savest māju kārtībā. Vecā visu laiku staigājusi meitenēm pakaļ un skatījusies uz pirkstiem, laikam baidījusies, ka kaut ko nenozog.

Ne Baiba, ne Dace nepastāstīja savām biedrenēm par scēnu, kuras liecinieces viņas abas bija.

Naktī istabā, kur meitenes gulēja, pēkšņi ieskrēja Dēzija.

—   Glābiet, viņš mani grib nosist.

Benedikts nemaz vairs neatgādināja suni, kurš paklausīgi pienes koku savai saimniecei, — mati izspūruši, seja sarkana no dusmām.

—   Tu man dzemdēsi bērnu, kaut arī nāktos turēt tevi ieslēgtu istabā!

—   Negribu, negribu, negribu! — Dēzija dusmās kliedza un sita ar dūrēm vīram pa krūtīm.

—   Piedodiet, meitenes! — jaunais vīrs atvainojās. — Maza ģimenes scēniņa.

Paņēmis raudošo sievu uz rokām, viņš to kā mazu bērnu iznesa no istabas.

13. nodaļa eksĀmeni

Meistaram Krauklim kopš tā laika, kad aizsaulē aizgāja sieva, skola jau daudzus gadus bija kļuvusi par mājām. Te darbnīcā ar vecajiem galdiem, pie kuriem bija strādājusi ne viena vien paaudze, ar skapjiem gar sienām un mašīnu kluso dūkoņu ritēja viņa īstā dzīve. Triju gadu laikā audzēkņi kļuva tuvi un mīļi kā paša bērni. Un, kad pienāca šķiršanās brīdis, bija gan prieks un gandarījums par to, ka viņš tiem iemācījis amatu, gan skumjas, ka jāšķiras. Arī pašreizējie drīz savicinās spārnus un aizlidos kur kurais. Sākumā sūtīs vēstules, apsveikumus uz svētkiem, vēlāk aizmirsīs. Katram būs savas rūpes, ģimenes, bērni. Aizies šie, rudenī nāks citi, un atkal viss sāksies no gala — ar prieku par pirmo taisni nošūto vīli, ar slepenām asarām un dusmām par to, ka jāārda ārā. Viņa jaunībā amatu no meistara nācās zagšus noskatīt. Toreiz meistars bija ieinteresēts pēc iespējas ilgāk paturēt lētu darbaspēku, tādēļ ar apmācīšanu nesteidzās. Kas tagad nekait, vienā laikā apgūst gan izglītību, gan amatu. Un viss bez maksas.

—  Nu, kā? — Toms nolika priekšā otrajai uzlaikošanai sagatavotu žaketi. Meistars rūpīgi novērtēja padarīto.

—   Labi, viss pareizi sašūts. No tevis, Tom, iznāks drēbnieks, ar laiku droši vien teicams, bet tu nekad nekļūsi par sava aroda mākslinieku, kāds ir tavs tēvs.

—   Kādēļ?

—   Tev galvenais ir aprēķins: cik es par to dabūšu, bet tavam tēvam — cik labi cilvēks jutīsies un izskatīsies viņa šūtajās drānās. Tavs tēvs darbā iegulda ne tikai galvu un rokas, ]jet arī sirdi.

—   Tie laiki, meistar, ir pagājuši uz neatgriešanos. Tādus kā jūs un mans tēvs var saskaitīt uz vienas rokas pirkstiem. Mūsdienu racionālajā pasaulē sirdij lēta cena, visu nosaka skanošais. Pat slimnīcā tev šīberi nepienesīs bez samaksas. Viss lielais vairums strādā naudas dēļ. Pamēģiniet iemīlēt skrūvītes, kuras pie konveijera jāskrūvē dienu pēc dienas, gadu pēc gada. Dažam vēmiens nāk, tās uzskatot. Nē, sevi jāpārdod pēc iespējas dārgāk. Tādēļ es arī izvēlējos drēbnieka profesiju. Nauda dod cilvēkam pašvērtibas sajūtu un rīcības brīvību. Ja man ir nauda, es varu visu — aizbraukt uz dienvidu kūrortiem atpūsties, doties ārzemju ceļojumos, iegādāties lepnas mēbeles, gleznas, pusdienot dārgos restorānos…

—   Egoista filozofija, — meistars viņu pārtrauca.

—   Kāpēc egoista? Es dodu labu darbu un prasu, lai par to man labi samaksā.

—   Cilvēks var pieēst tikai vienu vēderu un uzvilkt mugurā tikai vienu uzvalku.

—   Tas gan. Bet man nav vienalga, vai ēst kotletes ar makaroniem piesmakušā ēdnīcā vai vistu ar šampinjoniem restorānā «Intūrists». Un nepavisam nav vienalga, vai vilkt mugurā žaketi, kādas šūšanas fabrika «Tēvija» izlaiž tūkstošiem, vienādas kā olas, vai arī pēc jaunākiem ārzemju paraugiem, tieši man šūtu apģērbu. Diemžēl mūsu šūšanas industrija izlaiž masu tērpus — uniformas. Ja man būtu teikšana, es to aizliegtu. Riebjas skatīties, kā pa ielām staigā tūkstošiem vienādi tērptu cilvēku. Citās valstīs, piemēram, pēc viena modeļa šūtus apģērbus izlaiž nelielām partijām.

—   Tur tev zināmā mērā taisnība. Mums vēl nav tik daudz individuālo šūšanas darbnīcu, kur katram iedzīvotājam pašūtu savu uzvalku, kleitu vai mēteli. Iestājies Vissavienības vieglās rūpniecības tehnoloģijas institūtā, kļūsti par augsti apmācītu speciālistu un cīnies par šūšanas rūpniecības reorganizāciju.

—   Paldies! Es tāpat bez tālākas mācīšanās nopelnīšu četras reizes vairāk. Un bez liekām raizēm.

Meistars pamanīja, ka viņa un Toma sarunā uzmanīgi klausās visa grupa.

—   Visu nevar mērīt ar naudu. Pašu skaistāko prieku par dabu — saules lēktu, sarmainu koku, caurspīdīgu miglas plīvuru virs ezera — cilvēks iegūst bez maksas. Man, piemēram, sagādā lielu gandarījumu tas, ka es šajā skolā esmu izaudzinājis desmitiem labu meistaru, kaut arī te es nopelnu daudz mazāk nekā ateljē. Dieva dēļ, nekļūstiet par naudas vergiem, citādi būsiet pagalam. Tā padara cilvēku skopu, augstprātīgu, nežēlīgu vai, kas vēl ļaunāk, par mietpilsoni.

—   Dzīvot grib visi, arī pats pēdējais nelietis, — sarunā iesaistījās Leons. — Tomam taisnība, skanošā nekad nevar būt par daudz. No saules rietiem, dzejolīšiem un visādas citādas lirikas paēdis nebūsi. Klientus interesē uzvalks, vai tas labi sēž, un par to viņi ir gatavi samaksāt. Un kāpēc neņemt?

Divus kursus kaut kā uz trijniekiem izvilcis, Leons tagad atradās izvēles priekšā — vai nu saņemties un beidzot sākt mācīties, vai arī beigt skolu bez atestāta.

—   Tu gremdē visu grupu, — Vita Venta nikni nozibināja briļļu stiklus. — Tevis dēļ mums šogad nav nevienas «uguntiņas».

—   Visvairāk viņš gremdē pats sevi, — Vitas draudzene grupas profordze Ada, kura pati mācījās uz četri un pieci, piebilda.

—    Ļaunākais ir tas, ka Leons nav nekāds debilais, galva viņam strādā, vienīgi smadzenes aiz slinkuma ierūsējušas.

—   Pagriez ausi, es ieeļļošu! — Toms, paķēris eļļas kanniņu, pieliecās pie Leona.

—    Kā tu iedomājies savu turpmāko dzīvi, Leon? — apvaicājās meistars. — Pēc dažiem mēnešiem sāksi strādāt. Nostrādāsi savas stundas, esmu pārliecināts, ka darīsi to labi. Pārnāksi mājās. Un ko tālāk? Ar sportu tu nenodarbojies, grāmatas nelasi. Teātris tev nepatīk; kad visa grupa gājām uz teātri, tu bēgi prom. Koncerti, muzeji, izstādes tevi neinteresē. Tu pats sevi apzodz.

Meistars iedomājās Leona dzērāju tēvu, veco mājeli Pārdaugavā, neuzkoptās telpas, novārtā pamesto dārzu, un itin kā auksta roka sažņaudza viņa sirdi. Vai tiešām viņš pats un šī skola, kur tik lielu vērību veltīja estētiskajai audzināšanai, uz šo puisi nebija atstājusi gandrīz nekādu iespaidu?

—   Vai jums nešķiet, ka ir it kā divas dzīves? — sarunā iesaistījās Daumants. — Viena parastā — ar rindām veikalos, ar blatiem, ar cilvēkiem, kuri spēj sev sagādāt visu, un ar tādiem, kas to neprot vai nespēj. Un tā otra — ideālā, par kuru runā un raksta skaistus vārdus. Bet starp abām — bezdibenis.

—   Atklājis jaunu Ameriku. Tā vienmēr ir bijis un būs! Bērtulsoni ir tikai rakstnieku fantāzija, — Toms paklusām teica Daumantam.

Meistars to dzirdēja un aizdomājās. Vai viņš pats arī nav tāds naivs «bērtulsons»? Ir taču tā, ka reizēm mēs mācām vienu, bet dzīvē jaunietis redz pavisam ko citu. Un kļūst par ciniķi. Lai nu ko, bet liekulību viņam, vecam pagrīdniekam, pārmest nevar. Ikviens vārds, ko viņš teicis saviem audzēkņiem, saskan ar viņa pārliecību.

—   Ceru, ka jūs būsiet dzīves cēlāji, nevis gremdētāji.

—   Es domāju, ka pats galvenais ir darbs, kas tuvs sirdij, — ierunājās Vita. — Kāzu uzvalks gatavs. Meistar, pieņemiet darbu! Es viņam kabatā ielikšu kartiņu ar laimes vēlējumiem. Vai drīkst?

Antons Krauklis rūpīgi pārbaudīja Vitas darbu.

—   Malacis, — viņš paslavēja. — Mugurpusē pie piedurknēm mazas grumbiņas, padampē ar mitru drēbi, lai iziet. Un iekar skapī!

Aiz loga virpuļoja sniegpārslas. Cīruļputenis, droši vien pēdējais šogad. Dūca mašīnas. Kāds klusi svilpoja. Meistars domīgi raudzījās uz saviem audzēkņiem. Vēl daži mēneši — un viņi izies dzīvē. Kuri būs kalnā kāpēji, kuri samierināsies ar pieticību?

***

—   Jāaprunājas! — Vita Venta kādu dienu piesēdās blakus Leonam.

—   Tinies vienu māju tālāk! Tavu runāšanu zinu no galvas: algebrā seši divnieki, latviešu gramatikā — pieci, apkaunojis mūsu slaveno septīto grupu un tā tālāk.

—  Gluži bezcerīgs tu neesi, — Vita vienā mierā turpināja. — Specpriekšmetos tev ir normālas atzīmes.

—   Visi nevar zubrīties tikai uz piecniekiem kā tu. Varbūt man nav tieši to smadzeņu kroku, ar kurām cilvēks apjēdz algebru, ģeometriju un visādas citādas muļķības. Neuztraucies, gan učuki uz truļiem izvilks. Neies jau blamēt skolu.

—   Negribi mācīties — nevajag. Neviens tādēļ tavā priekšā ceļos nekritīs un nelūgsies, — Vita, Leonam par lielu izbrīnu, vēsi noteica un piecēlās. — Trešdien pēc sestās stundas pedagogu padomes paplašinātā sēde. Pamēģini neierasties!

«Nav ko ņemt galvā,» Leons sevi mierināja. «Ko viņi man var padarīt? Parunās, pakauninās. Nav jau pirmā reize. Es noskaitīšu parasto: «Vainīgs esmu, atzīstos, piedošanu izlūdzos.»»

Direktores kabinetā valdīja saspringta atmosfēra. Šķita, ka pietiktu nelielas dzirksteles, lai nograndētu sprādziens.

—   Pirmkārt un galvenokārt mums jāiemāca arods, un to mūsu skola veic godam. Ražošanas apmācībā un speciālajos priekšmetos nav neviena nesekmīgā. Diemžēl to nevar teikt par vispārizglītojošiem priekšmetiem, īpaši matemātiku. — Direktore paskatījās uz skolotāju Kalēju, kas visu laiku nervozi virpināja pirkstos pildzīmuli.

—    Mums jāieaudzina arī atziņa: kāds darbs, tāda alga. Ja audzēknis nenāk uz stundām un kontroldarbos saņem divniekus, tad nav godīgi izvilkt viņu uz trijnieku. Tāds, pieradis skolā ne par ko saņemt «avansus», gaidīs tos arī nākamajā darbavietā, — matemātiķis kā skaldīt noskaldīja.

—   Varbūt vajadzētu nodarboties ar viņiem papildus pēc stundām? — mācību daļas vadītāja Skuja iejautājās.

—   Es labāk nodarbojos ar tiem, kuri gatavojas iestāties augstskolās, — Kalējs atteica. — Sliņķiem man nav laika.

Direktore nopūtās. Savu kolēģi viņa pazina pietiekami labi, lai saprastu, ka šoreiz viņš nepiekāpsies. Kalējs bija matemātikas fanātiķis. Kabinetu pats savām rokām iekārtojis pēc visjaunākajiem tehnikas sasniegumiem. Viņš nežēloja spēkus, lai viņa priekšmets būtu saprotams visiem, lai mājās būtu jāgatavojas pēc iespējas mazāk.

—   Sāksim ar otro grupu. Nesekmīgo nav?

—   Nav. Grupas caurmēra atzīme četri, — meistare Liepa palepojās.

—   Paldies! Septītā grupa?

—   Nesekmīgais Leons Lācis. Četros priekšmetos divnieki. — Meistars Krauklis nelaimīgs pavērās savos kolēģos. — Puisim zelta rokas, labākais šuvējs grupā, bet mācīties nemācās. Izmēģinājāmies visādi, ņēmām priekšā grupā, komjaunatnes komitejā, nekas nelīdz.

—   Ar tādiem nav ko auklēties, — Kalējs cieti noteica. — Varbūt ar laiku nāks pie prāta, ja ne, jo ļaunāk viņam pašam.

Leons pa tam sekretāres istabā centās uzmundrināt pārējos «divnieku karaļus».

—       Veči, nav ko ņemt paurī. Bez visādiem sinusiem un kosinusiem var dzīvot, bet bez biksēm — staigāsi plikiem stilbiem. Amatam ir zelta pamats, trādi ridi rā, amatnieks, tas netiek lamāts, trādi rīdi rā, — viņš uzvilka tēva iemīļoto dziesmu.

—   Leonu Lāci pie direktores!

Iegājis kabinetā un ieskatījies klātesošo sejās, meistara Kraukļa trīcošajās rokās,

Leons pēkšņi saprata, ka šoreiz piedošanas nebūs. Puiša bravūra saplaka.

***

Naktī Baiba pamodās no neparasta trokšņa. Šķita, kāds ar pirkstu galiem klusu bungotu pa loga rūti. Pēkšņi istaba pielija ar baltu gaismu, un tūlīt atskanēja pērkona dārdiens. Sāka spēcīgi līt.

Nākamajā rītā virs pilsētas pletās zila debess. Kirova parkā zvirbuļi pērās peļķēs un priecīgi čivināja. No valgās zemes spraucās tulpju un narcišu asie šķēpi. Kā violets lakats zaļajā zālē pletās krokusu lauks. Baiba uzsmaidīja večiņai, kas nesteidzīgi tipināja pa dārza ceļu, cienījamam pilsonim ar diplomāta koferīti rokās. Tas izbrīnījies paskatījās meitenē, tad kā atbildes smaidu savilka uz augšu virslūpu ar šauru ūsu svītriņu.

—   Čau, Baiba! Es tevi gaidīju.

—   Čau, Daumant!

—   Pārākais laiciņš, vai ne?

—   Kad iedomājos par eksāmeniem, man stingst kājas.

—   Ko nu tu ar saviem četriniekiem un piecniekiem. Man gan drūmi. Sabiedrības mācībā trulis, latenē ari. Ak, gan jau kaut kā izgrozīšos.

—   Gribi, mācīsimies kopā? Tāpat kā agrāk.

—   Nevajag, tavs Naikovskis mani pirmajā dienā nolidinās pa trepēm lejā. Viņam uz mani baigais zobs.

—   Nav tik traki. Pa dienu viņš strādā.

—   Gan jau es pats kaut kā… Būsim nolauzuši šos trīs gadus. Tu nenožēlo?

—    Nē. Skolotāja Jurjāne cenšas pierunāt mani iet uz filologiem un strādāt par skolotāju. Kaut kā nevelk. Tad jau labāk šūt. Ko tur tik daudz prātot — vispirms jānoliek eksāmeni un jāatstrādā gadiņi.

—   Tas jau gan.

-

* * *

Pēdējā zvana diena skolā lieli svētki. Bundzinieces savos skaistajos tērpos, uz trepēm līdz pat zāles durvīm sastājušās, tāpat kā pirms turpat trim gadiem pirmā zvana dienā, dārdināja savas bundžiņas. Zālē gar vienu malu blīvējās pirmais kurss — saposušies, ar ziediem rokā.

—   Daudz visādu zvanu jūs dzirdēsit savā dzīvē. Tie aicinās uz darbu, uz teātri, uz satikšanos ar mīļoto cilvēku, bet pēdējais skolas zvans neskanēs vairs nekad, — direktore uzrunāja absolventus. — Atcerieties, es jums pirmā zvana dienā novēlēju čaklas rokas, gudras galvas, pacietību, neatlaidību. Jūs esat labi mācījušies un krietni strādājuši. Diemžēl pirmo reizi mūsu skolas vēsturē viens zēns nav pielaists pie gala eksāmeniem. Tas ir septītās grupas audzēknis Leons Lācis. Meistars Krauklis gan slavē Lāci par viņa veiklajām rokām un nevainojamo darbu, bet gandrīz visos galvenajos mācību priekšmetos viņam ir divnieki.

—   Ļaujiet man nolikt tos eksāmenus rudenī. Es mācīšos tā, ka galva kūpēs. Es pierādīšu, ka varu! — Leonam izlauzās.

—   Tagad jau par vēlu. Pēc gada — lūdzu. Gaidīsim.

Kā jau parasts, svinību reizēs bāzes uzņēmumu pārstāvji neskopojās ar ziediem un labiem novēlējumiem.

—   Mēs gaidīt gaidām jūsu čaklās rokas. Ceram, ka saņemsiet visus spēkus, lai sekmīgi noliktu eksāmenus.

Pirmais kurss beidzējiem bija sagatavojis pārsteiguma balvas — ziedus, nelielus suvenīrus.

Septītās grupas puiši saņēma pieclitru pudeli ar duļķainu šķidrumu un klāt pieliktu garu recepti.

«Tikai absolventiem! Iekšķīgi. Gudrības dzēriens, sastādīts pēc slavenā viduslaiku ārsta Velkundziedē receptes, kuru arhīvā no putekļiem un pīšļiem dienas gaismā izrakuši divpadsmitā grupa. Iedarbojas uz labo smadzeņu puslodi, kurā, kā to var izlasīt žurnālā «Veselība», atrodas atmiņas centri. Ieņemamo pilienu skaitam jāatbilst attiecīgās personas krūšu apkārtmēram centimetros. Iedarbība momentāna. Cilvēks iegūst neapturamu vēlēšanos pēc zināšanām, īpaši algebrā, fizikā un sabiedrības mācībā. Garastāvoklis pacilāts. Atmiņa fenomenāla. Pirms lietošanas sakratīt!»

Laba vēlējumi mijās ar dziesmām.

«Skolas gadiņi nolauzti,» Daumants prātoja. «Labi vien ir. Pārnākšu no armijas, tūlīt robā iekšā, nebūs lieki galva jālauza. Kas vainas skroderim? Tāds pats amats kā citi. Zināmā mērā pat radošs. Jāapgūst piegriezēja darbs arī, tikai tad var parādīt klasi.»

«Lai viņi iesāla savu vidusskolas apliecību,» Leons sevi mierināja. «Darba tāpat, ka ne atkauties. Un tomēr kaut kur kremt. Citi var, bet es ne. Vecais visu ziemu no- plostoja, tagad — bez darba, bez rubļa. Un tad vēl Ilona. Vispār jau skuķis uz goda. Mājās vismaz kārtība un kaut kas, ko likt uz zoba. Vasarā sareģistrēsimies. Dzīvosim, kā kārtīgiem cilvēkiem pienākas. Pašam sevi nav ko mānīt. Tomēr, ja labi gribēja, varēja piespiesties, izvilkt kaut vai uz trijniekiem. Neesmu jau nekāds defektīvais. Tikpat darbā neliks miera. Ilona ari tā saka. Neko darīt, gads zaudēts.»

Toms, iespraudis žaketes pogcaurumā pirmkursnieku pasniegto ciklamenas ziedu, ar ironisku smīniņu vēroja notiekošo. Eksāmeni viņu nebaidīja. Arī diplomdarbs — fraka kādam konservatorijas beidzējam — raizes nesagādāja. Ceļojuma dokumenti uz Angliju kārtojās veiksmīgi. Viņam nākotne bija pilnīgi skaidra.

Svetlanai pēdējais skolas zvans neizsauca nekādu saviļņojumu. Gluži otrādi, viņa priecājās, ka mācības beigušās. Daudz labprātāk Svetlana sēdēja darbnīcā un šuva, nekā dzina galvā algebras formulas. Tuvie eksāmeni viņai uzdzina šausmas.

— Nebaidies, mēs tev palīdzēsim, — grupas biedrenes piedāvājās. Kopš Svetlana bija kļuvusi par visas skolas atzītu basketbola zvaigzni, meitenes pārstāja par viņu zoboties.

Fizkultūras skolotāja Ziediņa vienmēr kā piemēru minēja Svetlanu — lūk, kādus brīnumus var vgjķt, ja ir stipra griba un neatlaidība. Sports bija pārvērtis Svetlanas raksturu. Viņa vairs nekautrējās par savu izskatu un augumu, nemocījās ar mazvērtības sajūtu.

Visgrūtākā pēdējā zvana diena bija slavenajam meiteņu ansamblim un tā vadītājām. Koncertceļojumi, kopīgi prieki, pārdzīvojumi un uztraukumi viņas bija satuvinājuši kā vienu ģimeni. Barbarai Osei un Aldonai Kļavai meitenes bija tuvas kā pašu bērni.

—   Atcerieties, kā viena tante Sibīrijā mums atnesa pilnu kannu ar tikko slauktu pienu. Un kā Inga un Inta apmaldījās taigā. Vai atkal kā Ērika aizmirsa uz televīzijas koncertu paņemt līdzi baltās kurpes. Šausmas! Labi vēl, ka meitenes no Cēsīm aizdeva savējās.

—  Es jums nekā neteicu, bet man toreiz tik drausmīgi spieda, domāju, goda vārds, nolikšos garšļaukus. Tās kurpes bija vismaz desmit numurus par mazām.

Šodien meitenes uzstājās pēdējoreiz. Rudenī atnāks citas dziedātājas, papildinās ansambli, bet nekad tas nebūs vairs tāds kā šis. Bez Baibas un Intas skanīgajiem soprāniem, Ingrīdas un Ērikas sulīgajiem altiem dziesmai pietrūka lidojuma. Aiz klavierēm aizslēpušās, meitenes izraudāja atvadu asaras.

Pa visiem skolas stāviem, aicinādams uz stundu, atskanēja zvans, trešajam kursam pēdējais. Aplausiem skanot, absolventi izsoļoja no zāles.

Otrajai grupai pēdējā mācību stunda notika pie Jurātes Jurjānes. Šo skolotāju meitenes bija iemīlējušas vairāk p^r citām viņas labestības, atsaucības un sirsnības dēļ.

Skolotāja brīdi klusēdama vēroja savu audzināmo grupu. Trijos gados no izstīdzējušām pusaudzēm izveidojušās jaunietes, katra ar savu skaistumu, individualitāti, pievilcību. Pēdējā kursā sākušas pievērst uzmanību izskatam. Baiba nenēsā bizi vienkārši sapītu uz muguras, bet cenšas veidot frizūru. Dace ielikusi ilgviļņus, pat Svetlana vairs nestaigā lācīgajās skolas kurpēs, bet smailpapēžu zābaciņos, kas viņai droši vien par šauriem.

—   Žēl šķirties? Man arī. Vēl jau mēs redzēsimies eksāmenā.

Kā teica skolotājs Kadiķis? Skolotājam jābūt kā mūžam neizsīkstošam avotam — ik brīdi gatavam sniegt spirdzinošu malku. Bērni ir kā sūklis — tie uzņem visu: gan labo, gan ļauno. Jāgādā, lai labā būtu vairāk. No Kadiķa vienmēr staroja labestība kā no saules siltums. Tā nebija akla, visu piedodoša, bet gudra, prasoša. Man tas ir pirmais izlaidums. Vai esmu bijusi avots vai sīka tērcīte, kas pamazām izsīkst?

—    Skolotāj, vai jūs kaut aptuveni nenojaušat, par ko būs jāraksta? — Elitas jautājums viņu atgrieza īstenībā.

—   Sacerējuma tematus saņemsim eksāmena dienas rītā slēgtā aploksnē. Zinu tikai, ka būs trīs temati, viens brīvais.

—   Žēl gan, tad varētu iepriekš sagatavoties.

—   Gan būs labi. Par jums es nebaidos. Par septīto un trīspadsmito grupu gan. Tur zēni galīgi izlaidušies.

—   Neņemiet galvā. To viņi aiz bravūras. Lai izrādītos.

—   Dažam labam šī izrādīšanās var dārgi maksāt.

—   Atcerieties, ka pašā pirmajā stundā es jums lasīju Antuāna de Sent-Ekziperi «Mazo princi». Pēdējo literatūras stundu es gribētu beigt ar šī paša rakstnieka atzinumiem: «Jebkurš arods pirmām kārtām ir dižens varbūt ar to, ka vieno cilvēkus.

Pasaulē ir tikai viena ista greznība — cilvēku savstarpējo attiecību krāšņums. Būt cilvēkam tieši nozīmē būt atbildīgam. Tas nozīmē izjust kaunu, kad redzam postu, kas šķietami nav no mums atkarīgs. Tas nozīmē lepoties ar uzvaru, ko guvuši mūsu biedri. Tas nozīmē apzināties, ka, nolikdami vietā savu akmeni, mēs palīdzam celt pasauli. Tikai tad mēs būsim laimīgi, kad apzināsimies savu lomu, kaut visnecilāko. Tikai tad varēsim dzīvot mierā un nomirt mierā, jo tas, kas piešķir dzīvei jēgu, piešķir jēgu nāvei.»

* * *

Pirmais eksāmens bija sabiedrības mācībā.

Baiba un Dace atkārtoja visas biļetes. It kā viss būtu kārtībā. Bet ja nu pēkšņi kaut kas aizmirstas? Vai uznāk prāta aptumsums?

—    Es vakar iepumpēju pusotra litra melnas kafijas, bet visviens trijos nolikos slīpi. Palika vēl septiņas biļetes. Ja trāpās kāda no tām, tad beigts un āmen.

—    Bet es visu vakaru noņēmos ar špikeriem. Pēc pārbaudītas sistēmas rūpīgi piestiprināju ar gumijām aiz aprocēm, priekšauta, zem kleitas malas.

—   Piespēlē man arī! Es iešu tūlīt pēc tevis.

—    Nebūtu žēl, bet skolotājam Daujātam, pati zini, acis kā vanagam. Var iznākt ziepes abām.

Eksāmens notika vēstures kabinetā.

—   Kuriem būs drosme nākt pirmajiem? — Daujāts pavēra kabineta durvis.

—   Ejam, nav ko vilkt garumā! — Dace grūšus iegrūda draudzeni kabinetā. — Kas būs — būs!

Baiba drebošu sirdi sniedzās pēc biļetes.

—   Sestā!

Direktora vietniece Maija Skuja viņai drošinot uzsmaidīja un iedeva baltu papīra lapu pierakstam.

Dacei astoņpadsmitā. Laimīgā, izcēla pašu vieglāko: «Sociālisma priekšrocības salīdzinājumā ar kapitālismu». To jau zina katrs pamatskolnieks. Dace, galvu nepacēlusi, ātri rakstīja.

«Partijas un Badomju valsts ekonomiskā politika pašreizējā laika posmā». Baiba pievilka trīs jautājuma zīmes. Galva tukša kā izslaucīta.

Klausoties Daces stāstījumu, Daujāts apmierināts māja ar galvu. Paveca sieviete, droši vien Izglītības ministrijas pārstāve, uzmanīgi klausījās.

Minūtes skrēja. Baibu pamazām pārņēma panika. Pašreizējā piecgade taču ir saistīta ar darba ražīguma pieaugumu, kā viņa to varēja aizmirst? Jāpastāsta par darba kvalitātes celšanu, par enerģijas un izejvielu ekonomiju.

Baiba atbildēja ne tik raiti kā Dace, bet laikam jau pareizi, jo skolotājs Daujāts neko neiebilda.

—  Jūs teicāt, ka iedzīvotāju reālie ienākumi šajā piecgadē pieauguši par divdesmit procentiem. Kā tas atspoguļojās konkrēti jūsu ģimenē? — svešā sieviete painteresējās.

—   Nezinu, — Baiba samulsa. — Mēs nopirkām automašīnu.

—   Redzi nu. — Sieviete apmierināta pamāja ar galvu.

—   Kā? — Meitenes saskrēja Baibai apkārt.

—   Normāli.

* * *

No Baibas dienasgrāmatas:

« Vēl jānoliek paši grūtākie priekšmeti: algebra un fizika. Sabiedrības mācibā četrinieks, Dacei — pieci. Sacerējumā — piecnieks. Izvēlējos brīvo tematu. Cik labi, ka man ir tāda uzticama un laba draudzene kā Dace. Abas kopā mācāmies, atstāstām biļetes.

Patēvs gandrīz katru vakaru strīdas. Mēs ar māti viņam neko nespējam izdarīt pa prātam — te ēdiens par sāļu, te atkal putekļi nav kārtīgi noslaucīti no veclaicīgajām mēbelēm. No kurienes tādi tipi rodas? Kā viņus pacieš darbavietā?»

***

—   Tagad es zinu, kas ir laime!

—   Nu, kas tad?

—   Kad nolikts pēdējais eksāmens.

—   Vēl jau priekšā kvalifikācijas eksāmens.

—   Tas ir nieks, salīdzinot ar algebru!

—   Meitenes, videne pabeigta! Šis vēsturiskais brīdis pienācīgi jānosvin. Dragājam uz jūrmalu.

—   Nekas, Daumant, nesanāks. Man jābūt mājās, jāpalīdz Rolandam skolas mācībās, jāizvāra rītdienai ēdiens.

—   Uzšķaudi, lai paši tiek galā!

—   Pieskriesim, paņemsim līdzi arī Pēteri, jā? Lai izvēdinās.

Saņēmuši aiz rokām, Daumants un Dace raušus izrāva Baibu cauri centram un Kirova parkam.

Pēteris, biezu grāmatu uz krūtīm atstutējis, dīvānā atlaidies, cītīgi lasīja. Un tikai tad, kad blakus atskanēja trīsbalsīga smieklu šalts, viņš iztrūcies uzlēca kājās.

—   Dace, cik jauki!

—   Mūs abus, Baiba, viņš pat neredz, itin kā mēs būtu tukšs gaiss.

—   Nu ko jūs. Es, protams, priecājos. Pārākā grāmata. Veisa «Dievišķais un pasaulīgais». Par Mocartu. Ieteicu izlasit. Bet ko jūs stāvat? Sēdieties taču!

—   Celies, posies, auni kājas!

—   Uz kurieni?

—   Tad jau manīs. Veicīgāk!

Sezona vēl nebija sākusies. Kafejnīcā «Kaija» pāris večiņu kaut ko pārsprieda pie kafijas tases. Pie cita galdiņa atpūtnieki, pēc izskata un valodas spriežot — no kādas Vidusāzijas republikas, malkoja balzamu.

Četrotne apmetās tālākajā stūrī.

—  Ko jums? — Oficiante saburzītā priekšautiņā pabīdīja ēdienu karti uz meiteņu pusi.

—   Pudeli šampanieša, grauzdētas mandeles, melnu kafiju un kūkas!

—   Mandeļu nav, šampanietis tikai sausais. Ņemsit?

—   Ņemsim.

Korķis ar lielu paukšķi uzlidoja griestos. Daumants salēja dzērienu glāzēs, piepildīdams tās līdz malām ar čaukstošām putām.

—   Es principā esmu pret alkoholu, bet šoreiz izņēmuma kārtā — lai iet. Par jums, kas mūs, kādreizējos klasesbiedrus, apsteiguši! Mēs vēl noņemamies ar atkārtošanu, bet jums jau diploms rokā.

—   Kas nav rokā, tas ir kokā! Pats grūtākais — diplomdarbs vēl priekšā.

—   Nerunā! Suns pārkāpts, aste vien palikusi.

—   Stāsti — kā turas mūsu kādreizējā astotā «b»?

—    Zaiga, protams, visspožākā zvaigzne, absolūtā teicamniece, lien vai no ādas ārā, lai dabūtu zelta medaļu. Imants Jansons uz brīdi bija apmainījis akmeņus pret skaisto Annu, vilkās viņai pakaļ kā ēna, bet, kad manīja, ka rezultātu nebūs, atšuvās. Pošas pēc skolas beigšanas uz Kolas pussalu ģeoloģijas ekspedīcijā. Uz augstskolu viņam nav nekādu cerību, atskaitot ģeogrāfiju, vieni vienīgi trijnieki. Pārējie turas tā pa vidām, vispār normāli. Arnītis strauji izstiepies garumā, kļuvis par Arni, pošas uz aktieru fakultāti. Ko tad tu, Baiba? Nedomā mīt grūto un ērkšķaino mākslas taciņu?

—   Nē, — Baiba strupi atteica. — Bez tam ņem vērā, ka šūšana arī zināmā mērā ir māksla.

—   Tur nu es tev nevaru piekrist. Šūt var iemācīties katrs, kas nav gluži kretīns, bet kļūt par labu aktieri vai dziedātāju vis nevar, — Pēteris iebilda.

—   Par mūsu skaisto rītdienu! — Daumants no jauna piepildīja glāzes. — Čau!

Pludmale izskatījās pamesta. Vējš spēlēja sunīšus ar smiltīs nomestajiem papīriem. Divi padzīvojuši resnīši lēnā riksī bēga no infarkta. Pelēkas kaijas dzelteniem knābjiem šūpojās vēsajos apriļa ūdeņos un brīdi pa brīdim spalgi iekliedzās. .

—   Vai tu atceries to vasaras pēcpusdienu, kad mēs iesniedzām dokumentus?

Baiba pamāja.

—   Nepilni tris gadi, bet šķiet, ka pagājusi vesela mūžiba, vai ne?

Dace un Pēteris, uz priekšu aizsteigušies, par kaut ko strīdējās. Pēteris satraukumā mēdza strauji žestikulēt.

—   Tev nav vēsi? Nem manu šalli! To māsa uzadīja. Brīnumsilta.

Baiba, redzēdama, ka Daumantam tas sagādā prieku, ļāva aptīt šalli ap kaklu.

«Kādēļ man kopā ar viņu ir tik labi?» Baiba prātoja. «Vai tā būtu mīlestība? Pavisam citādi kā ar Tagilu. Muļķības! Toreiz es vēl biju tīrais bērns.»

Vējš plivināja izirušos matus. Pa debesīm traucās pavasarīgi mākoņi, brīžiem atsegdami spilgti zilas debesis.

—   Uz izlaiduma balli ņemšu un nogriezīšu, — Baiba, pīdama atirušo bizi, teica.

—   I nedomā! Bize tevi padara vienreizēju, tādu, kādas nav citas.

—    Es tev uzdāvināšu to bizi. Varēsi nolikt blakus manai bildei uz galda un priecāties.

—   Es labāk dodu priekšroku tev pašai.

—   Apkaunies!

—   Kādēļ? Neesam vairs maziņie. Bez piecām minūtēm pieauguši.

—   Dace, pagaidiet! Kur jūs tā steidzaties?

Daumants pārmetoši pavērās Baibā.

14. nodaļa nelaime

Bija nemīlīgs, vēls aprīļa vakars. Ārā uz palodzes bungoja lietus. Vējš raustīja kailos ābeļu zarus. Lampas gaismā šķita, ka tie dejotu. Daumanta vecākais brālis Kristaps, ieracies biezā angļu grāmatā, lūpas kustinādams un klusi bubinādams, lasīja. Daumants ar mātes veco rokas šujmašīnu kaut ko cītīgi šuva. Uz grīdas un gultas atradās velveta drānas atgriezumi.

—   Nesaprotu tavu piegājienu, — Kristaps, brīdi viņu vērojis, ieteicās. — Kāda velna pēc tu līdi tajā proftehskolā?

—   Piegājiens ir skaidrāks par skaidru — pēc dažiem mēnešiem stāvēšu pats uz savām kājām. Bet tu vēl gadu sēdēsi večiem uz kakla.

—   Es arī saņemu honorārus.

—   Kapeikas. Atradis, ar ko lielīties. Es pa nakti uzrauju velvetenes — un cēneris kabatā. Mātei pulētājas darbs par smagu. Kolīdz sākšu pelnīt, viņai jāiet prom no fabrikas. Lai padzīvo pa māju, paārstējas. Brīžiem viņa vairs nav savā ģīmī.

—   Es gan neesmu pamanījis.

—   Ko tu vispār bez savas apbrīnojamās personas redzi?

Strīdēties ar jaunāku un dumjāku Kristaps uzskatīja par nevajadzīgu.

Brīdi valdīja klusums. Vecais sienas pulkstenis tēva istabā, aizelsdamies kā ast- matiķis, noklepoja divpadsmit. Vecāki un māsa ar bērnu sen jau gulēja.

Daumantam pēkšņi šķita, ka pie ārdurvīm kāds klauvē. Saimnieces suns sāka riet. Tumšajā loga četrstūrī parādījās kaimiņienes izbijusies seja.

Iekšā ievesta, večiņa visa trīcēja un no bailēm krietnu brīdi nespēja sakarīgi parunāt. Daumanta māte uz cukura uzpilināja baldriāna pilienus.

—   Pie mums bija bandīti! Vecajam slikti… — viņa beidzot izdvesa.

—   Kādi tie izskatījās? — Daumants apvaicājās.

—   Visiem melnas brilles uz acīm, motociklistu kaskas galvā, ādas cimdi rokās. Vienam liecoties noripoja cepure, tam bija tādi gaiši, sprogaini mati.

—   Un kumpains deguns?

—   Ko nemanīju, to nemanīju.

—    Droši vien Čirkainais. Mamm, es aizskriešu līdz milicijai un pie viena piezvanīšu ari ātrajai palīdzībai.

—   Vai nu prāts: to gaisa gabalu tagad naktī, — māte atgaiņājās. — Bandīti droši vien tepat tuvumā glūn.

—   Lai tik panāk priekšā! Neesmu vairs vakarējais. Kā nekā — boksa čempions.

—   Vienu nelaidīšu. Lai Kristaps iet līdzi, — māte cieti noteica.

—   Prātīgāk pagaidīt līdz rītam. — Varēja redzēt, ka vecākajam brālim negribas rausties ārā no siltās guļvietas un doties aukstajā, lietainajā naktī.

— Lieciet viņu mierā! Vai neredzat, ka brālītim svina pakaļa, grūti piecelties?

Daumants uzrāva vējjaku, noklaudzēja ārdurvis, un prom viņš bija.

Vienģimeņu mājiņu rajons grima tumsā. Uz ielas dega tikai reta spuldzīte. Daumants atcerējās, ka vēl pirms gadiem četriem pieciem viņš kopā ar citiem tādiem pašiem puišeļiem bija uzjautrinājies, metot uz spuldzēm akmeņus. Toreiz tā šķita esam milzīga varonība. Nemanīja neviena paša gājēja. Daumants mēģināja apturēt pāris vieglo mašīnu, bet tās, apšļākdamas zēnu ar dubļiem, aizdrāzās garām. Pie pārtikas veikala durvīm Daumants apstājās ievilkt elpu. Te bija aizvējš un lietus nelija aiz apkakles.

Ko darīt? Čirkainais dzīvoja tepat netālu. Vienam riskanti iet, bet paskatīties nebūtu par nāvi. Savilcis kapuci ciešāk ap kaklu, Daumants rikšoja tālāk. Pamatīgā Didriķu dzīvojamā māja bija tumša. Vienīgi pa kādu otrā stāva rūpīgi ar tumšu aizkaru aizvilktu logu spiedās cauri gaismas stari. No turienes atskanēja mūzika. Pieskrēja suns. Atslējis kājas pret augsto drāšu sētu, tas sāka skaļi riet. Otrā stāva logs pavērās, kāda balss uzkliedza: — Kas tur, velns parāvis, dauzās? Kārav, sē, būdā!

Daumants skriešus metās prom. Beidzot parādījās jaunceltņu rajona ugunis. Tur blakus universālveikalam atradās milicija.

Dežurējošais milicis pašreiz pieņēma ziņojumu: — Nozieguma pazīmju nav? Dokumenti, pulkstenis, nauda ir klāt? Uz atskurbtuvi!

—   Pazīstams rokraksts, — milicijas leitnants, noklausījies Daumantu, teica. — Banda uzdarbojas galvenokārt pa nomalēm.

Daumants ieminējās arī par Čirkaino.

—   Zinām, — leitnants atbildēja. — Tas ir mūsu sens kadrs. Sīkais huligāns.

—   Ātro palīdzību uz Silavas ielu 9!

—   Operatīvā grupa, sedlos!

Pavērās blakusistabas durvis. Vairāki miliči, ap galdu sasēdušies, spēlēja šahu.

—   Pagaidi brītiņu! Tūlīt beigsim partiju.

—   Nevar. Lietus aizskalos pēdas.

—   Vai pilnā sastāvā?

—   Pilnā. Ar suni.

Kinologs ar savu četrkājaino palīgu — vācu aitu suni Rēksi — atsēdās blakus šoferim. Kriminālmeklēšanas inspektors, eksperts kriminologs un Daumants saspiedās aizmugurē.

Iekaucās sirēna. Zilganus zibšņus mezdama, operatīvā mašīna traucās pa dubļainajām nomales ieliņām. Savu rajonu milicijas šoferis pazina teicami.

Daumanta māte un aplaupītā kaimiņiene jau bija paguvušas večuku apkopt un iecelt gultā. Istabā virmoja validola smarža. Daumanta māte, bijusī frontes sanitāre, šo to saprata medicīnā. Pašreiz viņas abas piekopa zagļu izvandīto istabu.

—   Kādēļ jūs aiztikāt? — eksperts novaidējās. — Pagalam visas pēdas un pirkstu nospiedumi.

Tik ļauni tomēr nebija. Uz bēniņu trepju pakāpieniem varēja skaidri redzēt dubļainu zābaku pēdas. Arī pie šķūnīša mīkstajā, samirkušajā zemē manīja vīriešu kedu nospiedumus. Kinologs nezaudēja laiku. Suns, brīdi ošņājis, metās uz vārtiņiem.

Kriminālmeklēšanas inspektors lika sīki jo sīki izstāstīt, kā viss noticis.

—   Mēs ar vīru jau gulējām. Dzirdam — suns tā kā ierejas, tā kā iekaucas, bet tad atkal apklust. Dzirdam — pie durvīm klauvē! Domājām — dēls atbraucis vai kāds cits pazīstams, ja jau Duksis nerej. Vecais vēra vaļā durvis. Trīs bandīti tumšās brillēs iegāzās iekšā un aizslēdza durvis no iekšpuses. Vienam rokā revolveris, lai nedomājot kliegt un saukt palīgā, tad uz vietas pataisīšot mūs aukstus. Taujāja, kur esot nauda, kur zeltlietas. Bet mēs vairāk par simtiņu skaidrā naudā mājās neturam, pārējais uz grāmatiņas. Šie tincināja, kur esot nauda, kuru mēs esot ieņēmuši par puķītēm. Atbildēju, ka atdevām dēlam, kas krāj mašīnai.

Bandīti pievāca visu, kas vērtīgāks: sudraba biķerišus, kristāla vāzes un bļodas, manu veco karakula kažociņu, vīra uzvalku. Viens bēniņos uzlīda, visas pažobeles izlodāja. Pat grīdas tepiķi gribēja paņemt, sarullēja, uzlika uz pleca, bet tad nometa zemē, esot par smagu. Pieteica līdz rītam no mājas nespert ne soli un citiem ne vārda, citādi lode ribās un dziesma nodziedāta.

Kad bandīti bija aizgājuši, es prasīju savam večukam, ko darīt. Bet šis sēž sa- kņupis krēslā un neatbild. Nolēmēts.

Izmetos ārā — viss tumšs un kluss. Sunītis, atvilcies pie durvīm, guļ beigts, laikam bandīti ģipti iedevuši. Labi, ka pie kaimiņiem gaismiņu pamanīju.

Ātrās palīdzības ārsts bija īgns un nerunīgs. Mazo Silavas ieliņu viņi bija meklējuši turpat pusstundu.

—   Insults. Kreisā puse nekustīga. Jāguļ uz muguras. Celties nedrīkst. Rīt jāizsauc poliklīnikas ārsts. — Ievadījis slimnieka muskulī ampulu ar nomierinošām zālēm, viņš aizbrauca.

—   Vai dieviņ, tavu nelaimi! — večiņa vaimanāja. — Ko es iesākšu?

Arī kinologam nepaveicās. Kvartālu tālāk noziedznieki bija iekāpuši motociklā ar blakusvāģi. Acīgais inspektors ievēroja, ka riepas rievā iespiedies akmentiņš atstājis tikko manāmu apaļu nospiedumu.

—   Braucam pie… Kā viņu sauc?

—   Čirkainā, — Daumants pateica priekšā.

Inspektors piezvanīja. Iekšpusē atskanēja suņa rejas, un tikai pēc krietna brīža nelaipna vīrieša balss noprasīja: — Kas tur ir?

—   Milicija.

—   Tā jau katrs bandīts var pateikt.

Iededzinājis lampu pie ārdurvīm, vīrietis krietnu brīdi pa apaļo durvju actiņu vēroja miličus, tad varēja dzirdēt noskrapstam vienu atslēgu, otru, trešo. Durvis atvērās. Čirkainā tēvs, tērpies strīpainā pidžamā un uzmetis virsū halātu, no visa spēka turēja teļa lieluma bokseri aiz siksnas. Baltus ilkņus spīdinādams un siekalas šļākdams, tas rāvās ienācējiem virsū.

—   Kārlis Didriķis. Ko vajag?

—   Kas vēl atrodas mājā?

—   Mana šķirtā sieva Emma un dēls Fēlikss.

—   Un vairāk&amp;lt;«eviens?

-Nē.

—   leslodziet suni! — kriminālmeklēšanas inspektors pavēlēja.

—   Kur dēls?

—   Nezinu. Viņi ar manu šķirto sievu dzīvo augšstāvā.

Reksis, saodis pazīstamās pēdas, vilka pavadu uz trepju pusi.

—   Nāksiet līdzi! — inspektors teica.

Augšstāvā iedegās gaisma. Kāpņu galā parādījās paveca sieviete garā naktskreklā ar steigā uz pleciem uzmestu rītakleitu. Nesukātie, spilgtie mati nekārtīgās šķipsnās krita pār seju.

—   Kārli, ko tas nozīmē?

—   Viņi meklē Fēliksu.

—   Vai dieniņ! Bērns jau sen guļ.

—   Vai viņš šovakar nekur nebija izgājis?

—    Feliksiņš visu laiku rātni sēdēja mājās un skatījās televizoru. Viņš jau kā uzburts uz sporta pārraidēm.

Reksis, atsēdies pie kādām durvīm līdzās sabristām kedām, ausis saslējis, skatījās uz savu saimnieku.

—   Neticat? Lūdzu, pārliecinieties paši. — Māte atvēra durvis un iededza gaismu. Visi iegāja Fēliksa istabā. Daumants ievēroja, ka eksperts kriminologs uzmanīgi ielika Čirkainā kedas katru savā plastmasas maisiņā.

Fēlikss gulēja ciešā dzērāja miegā. Visapkārt bija manāmas dzīru pēdas: tukšas un pusizdzertas pudeles, atgrieztas konservu kārbas, aizkosti maizes gabali.

—   Jūsu dēls ir liels izēdājs un izdzērājs, — inspektors ironizēja.

—   Ēst un dzert, paldies dievam, nevienam mūsu zemē nav aizliegts, — māte atcirta.

Ekspertu ieinteresēja pusizsmēķēts Kubas cigāra gals, kas atradās pelnu traukā starp cigarešu nodeguļiem. Viņš uzmanīgi ar pinceti to pacēla, paoda un ielika polietilēna maisiņā. Māte jūtami nervozēja.

—   Pēc traukiem spriežot, bijuši trīs viesi, — izmeklētājs konstatēja.

—   Un aizgājuši viņi pavisam nesen, ne vēlāk kā pirms pusstundas, — eksperts pie-bilda. — Kafija vēl remdena.

—   Ne es ko redzēju, ne dzirdēju, — Fēliksa tēvs itin kā taisnojās. — Darba cilvēks pa naktīm guļ.

«Darba cilvēks atradies,» Daumants pie sevis nodomāja. «Spekulants. Viss dārzs pilns ar tulpju sīpoliem. Abi ar sievu fiktīvi izšķīrušies un sadalījuši mantu, lai varētu uzbūvēt divas siltumnīcas, bet patiesībā dzīvo kopā.»

Fēliksa mātei nācās krietni nopūlēties, līdz izdevās dēlu uzmodināt. Ieraudzījis miličus un pie tam vēl ar suni, viņš satraucās.

Jā, pie viņa bijuši divi čaļi. Skatījušies futbola reportāžu: Rīgas «Daugava» — Viteb- skas «Dvina». Pie viena mazliet iemalkojuši. Aiz kreņķiem, ka «Daugava» pagrūda.

—   Kāds beigās bija rezultāts?

—   Gribat paķert mani uz dullo? Neizdosies. Viens pret trīs.

—   Kā sauc puišus, ar kuriem kopā dzēri?

—   Hronists un Rižiks, — Fēlikss bez domāšanas atbildēja.

—   Nav tiesa! — Daumants nenoturējās.

—   Bokseris? — Fēlikss izbrīnijās. — Vai tad tevi arī?

—    Hronistam un Rižikam šovakar bija boksa nodarbības pie trenera Roberta Strauta.

—    Pārbaudīsim. — Inspektors atzīmēja abus vārdus bloknotā. — Un kas bija trešais?

—   Kāds trešais? — Fēlikss tēloja nezinīti.

—   Tas, kurš pīpēja cigāru.

—   Nebija trešā. Puiši paši paniekojās, sadomāja pamēģināt.

—   Kad puiši aizgāja?

—   Tūlīt pēc reportāžas. Ap vienpadsmitiem.

—   Nav tiesa, — Daumants atkal metās starpā. — Aplaupīšana notika starp pusdivpadsmitiem un divpadsmitiem, bet ap vieniem te dzīroja pilnā sparā.

—    No tevis, Bokseri, es gan to negaidīju! — Čirkainā balsī skanēja atklāts naids. — Sargies palaist mēli, baigi norausies! Rētainais atzāģēs!

—   Kas tas par Rētaino? Vārds, uzvārds? — inspektors painteresējās.

—   Ir viens tāds čalis, — Fēlikss, manāmi satrūcies, atbildēja.

Nekā no nozagtajām mantām neatrada. Eksperts konstatēja, ka ar motociklu, kas stāvēja garāžā blakus volgai, nesen braukts; dubļi uz blakusvāģa riteņiem vēl nebija nožuvuši. Viņš ilgi pētīja riepas, līdz atrada iesprūdušo akmentiņu. Fēlikss noliedza, ka būtu braucis ar motociklu. Viņš neesot spēris ārā ne soli, māte to varot apliecināt.

Kad dēlu veda prom, māte sacēla traci: — Ar kādām tiesībām? Es sūdzēšos augstākās instancēs! Paši bandīti, bet citus par tādiem tur!

—   Pilsone Didriķe, par milicijas darbinieka goda aizskaršanu saskaņā ar kriminālkodeksu draud brīvības atņemšana līdz sešiem mēnešiem vai simt rubļu naudas sods, — milicis aizrādīja.

—   Nospļauties man uz jūsu kriminālkodeksu, bērnu bendētāji gatavie! Pasaule pilna visādu zagļu un slepkavu, kādēļ neķerat tos ciet?

—   Apklusti! — virs viņu apsauca. — Gan viss nokārtosies. Par naudu pats velns danco, — Daumants dzirdēja, kā viņš pačukst sievai.

Starp vairākiem vīriešiem ar gaišiem matiem aplaupītā večiņa nemaldīgi norādīja uz Čirkaino. Inspektors saprata, ka atradis pavediena galu, kas veda uz bandu, kura jau ilgāku laiku darbojās pilsētas nomalēs. Rokraksts visur bija viens un tas pats: divi vai trīs motociklistu kaskās un tumšās brillēs tērpti vīrieši ielauzās mājās, kur mitinājās vientuļi, paveci cilvēki, aptīrīja nelielos priekšpilsētas veikaliņus, iepriekš izpētot, kad tajos būs vērtīgāks pievedums, un pazuda bez pēdām. Izmeklētāji bez panākumiem apstaigāja komisijas veikalus, uzpirkšanas punktus, pat publiskās tualetes, nozagtās mantas tajos neparādījās.

Kāds īrnieks, Didriķu kaimiņš no pretējās mājas, zināja stāstīt, ka drīz pēc pusnakts manījis pie Didriķu grunts piebraucam automašīnu ar lielu kulbu. Kad tā aizbraukusi, nezinot, jo aizvēris logu un devies pie miera.

Kā jau tādās reizēs parasts, visa tuvākā apkārtne mēļoja par notikušo.

—   Večuks esot nomocīts līdz nāvei. Bandīti gribējuši izspiest, kur šis glabājot dārglietas. Vēl līdz šim brīdim esot nolēmēts un bez valodas, — sievas, satikušās pie veikaliem, tenkoja. Mātes savas pusaugu meitenes nelaida pa vakariem uz kino un gāja pretī uz autobusa pieturu kā pirmklasniekiem.

Boksa treneris Roberts Strauts apliecināja, ka jaunieši ar iesaukām Rižiks un Hronists tajā vakarā cītīgi trenējušies, bet pēc tam kopā ar brīvprātīgajiem kārtības sargiem devušies apgaitā pa savu rajonu. Neko aizdomīgu viņi netika manījuši.

—   Kādēļ Fēlikss nosauca tieši jūs? — kriminālmeklēšanas inspektors, atnācis uz «Asā cimda» boksa nodarbībām, zēniem apjautājās.

—   Kādreiz mēs bijām vienā kompānijā, klārs? — Rižiks paskaidroja. — Un tagad viņš grib iezāģēt.

—   Vai jūs nevarētu uzzināt, ar ko Fēlikss pēdējā laikā turējās kopā?

—   Paprasiet viņam pašam!

—   Nesaka. Klusē kā ūdeni mutē ieņēmis. Mēģinājām iztaujāt vecos Didriķus, bet tie apgalvo, ka nekā nezinot.

—   Jāaprunājas ar čaļiem. Piekāpšu pēc pāris dienām, — Daumants apsolīja.

Tas, ko uzzināja Daumants, izrādījās pārsteigums — Fēlikss visbiežāk pēdējā

laikā saticies ar Alfonu, astoņgadīgās skolas direktora dēlu. Tajā vakarā, kad notika ielaušanās, Alfons teicies iet uz divsēriju filmas «Viens pret pieciem» pēdējo seansu.

Daumants nākošajās dienās dzivoja itin kā divējādu dzīvi. Labi, ka eksāmeni bija beigušies. Rokas darīja savu: sadiedza, šuva, gludināja, bet domas visu laiku vērpās ap notikušo ielaušanos.

«Kas tas tāds par Rētaino, ar kuru man piedraudēja Čirkainais?» Daumants pie sevis prātoja. «Teikt vai neteikt, ka Alfons kopā ar to kretīnu Rudo Rūdi zaguši vērtīgus sugas suņus un pārdevuši Čiekurkalna tirgū?»

Puišeļi būdami, viņi čiepa kaimiņu dārzos ābolus. Rūdis bija viņu barvedis. Visi trīs mācījās vienā skolā. Par saimnieces takšeļa nozagšanu Alfons no Daumanta pamatīgi norāvās. Tiesa, Daumantu par to izmeta no skolas. Šķita neticami, ka tādam nolaizītam glumiķim, īstam paraugpaipuisītim, pietiktu drosmes ielauzties svešos dzīvokļos. No Rudā gan visu varēja sagaidīt.

«Nosūdzēt? Aiziet uz miliciju un nodot kādreizējos biedrus?» Daumants noskurinājās.

Nekāda saldā dzīve Rudajam nebija. Tēvs par nagu palaišanu darbavietā sēdēja cietumā, māte galīgi nodzērusies. Pats Rūdis, nesen ieguvis šofera tiesības, izvadāja pa nomales veikaliņiem maizi, braukāja pa smilšainajām ieliņām, baididams vistas, kaitinādams suņus un apšļākdams ar dubļiem tantiņas.

Kļūt par stukaču? Nebūtu saticis toreiz Strautu, ari viņš, Daumants, tagad kopā ar Rūdi droši vien klīstu vakaros pa ielām un, lēta vīna iedrošināti, aizskartu garāmgājējus.

—   Kas ar tevi notiek? — Baiba satraucās. — Es trešo reizi jautāju vienu un to pašu, kurlmēms, vai, esi kļuvis?

—   Ir viena tāda lietiņa. Nekādi nespēju izšķirties. Vēlāk izstāstīšu.

—   Atradis īstos, ko žēlot, — Rižiks izsmēja savu boksa partneri. — Nav ko filozofēt, jāklāj viss, ko uzzinājām, galdā. Varbūt tu notrusījies?

Pārvarējis šaubas, Daumants devās uz miliciju.

Izmeklētāja darbu tēlaini var pielīdzināt vitrāžista darbam. Tāpat kā mākslinieks no sīkiem stikla gabaliņiem izveido lielu gleznu, izmeklētājs no rūpīgi savāktiem, dažkārt pat šķietami nenozīmīgiem faktiem rada nozieguma kopainu.

Alfons vēl mierīgi mācījās pēdējā vidusskolas klasē, Rudais Rūdis izvadāja maizi, bet viņiem jau sekoja vērīgas acis.

Pensionētā grāmatvede Matilde Caune nezināja, kā tikt vaļā no īrnieces Minnas Rudās. Kādreiz tik kārtīgā sieviete, bijusī operāciju māsa, bija gaļīgi nolaidusies. Pēc vīra notiesāšanas viņa grima arvien dziļāk zaņķī un, kas pats ļaunākais, vilka līdzi arī savu dēlu Rūdi. Caune rakstīja vēstules gan izpildu komitejas dzīvokļu daļai, gan avīžu redakcijām, bet bez rezultātiem. Paaudzies Rūdis vairs ābelēs nekāpa un puķes no dobēm neplūca, bet kopā ar mātes drauģeļiem dzēra, ālējās, kāvās, traucēja kaimiņus.

Turpretī ar otru īrnieku kluso, mierīgo kara invalīdu Jāni Zariņu Caune bija loti āpmierināta. Smagais ievainojums galvā vēl vienmēr lika sevi just, tādēļ Zariņš gan ziemā, gan vasarā nēsāja cepuri, īrniekam bija invalīdu mašīna. Viņš neatteicās saimniecei reizēm aizvest izaudzētās puķes un saknes uz tirgu, salabot elektrību. Minna Rudā no Zariņa baidījās kā no uguns — pietika Jānim uzkliegt, lai cik piedzērusi bija, viņa tūlīt pierima.

Zariņš īrēja palielu istabu ar atsevišķu ieeju caur verandu. īres naudu, kas nebija no mazajām, maksāja kārtīgi katru mēnesi. Matilde Caune nebūt vēl nejutās veca, un Jānis Zariņš bija izskatīgs vīrietis: gara auguma, platiem pleciem. Tomēr ikvienu viņas tuvināšanāwnēģinājumu īrnieks pieklājīgi, bet noteikti atraidīja: viņš pats esot pieradis sevi apkopt un par sevi rūpēties. Dažreiz, paņēmis lidzi makšķerēšanas piederumus, viņš pazuda uz vairākām dienām, bet citādi rosījās pa māju, salaboja šķūnīti un ievietoja tur savu vāģi, labprāt strādāja pa dārzu, palīdzēja saimniecei.

«Rētainais, Rētainais atzāģēs! Ko Fēlikss ar šiem vārdiem gribēja pateikt? Un kas tas par Rētaino?» Daumantam neizgāja no prāta. Pamanījis pie veikala maizes mašīnu, viņš nolēma riskēt: — Kur Rētainais, jāaprunājas.

—   Aizbrauca, būs pēc trim dienām, — Rūdis, kraudams kastes ar bulciņām, atbildēja. — Tinies ātrāk prom, jasno? — viņš, pamanījis, ka tas ir Daumants, steidzīgi uzkliedza. — Es nekādu Rētaino nezinu, un tu nekā neesi dzirdējis, jasno?

Rūdis izskatījās izbijies.

***

Daumants pa šauro Silavas ieliņu lēnām soļoja mājās. Gaiss bija pilns krāsu un smaržu. Kokiem raisījās lapas, svaigi zaļas un lipīgas. Pirmās pienenes, kas bija saplaukušas gar žogmalēm, aizvēra ziedlapiņas. Ielas galā rietēja saule.

«Cik žēl, ka ar krāsām nevar parādīt mirdzumu,» Daumants prātoja, «šo zaigojošo, sarkano, vai zvaigznes naktī.»

Aizmugurē dzirdēja mašīnas rūkoņu. Daumants pievirzījās tuvāk žogam.

—  Tas čalis tur priekšā saostās ar miličiem, — Rūdis teica. — Viņš aizveda kruķus pie Cirkainā. Nesen apjautājās par tevi.

—   Paskaties, vai aizmugurē gaiss tīrs!

—   Nevienas dvēseles.

Vīrietis pie stūres piedeva gāzi un trieca mašīnu tieši virsū Daumantam.

—   Nē! — Rūdis skaļi iekliedzās. Mašīna parāvās sānis, viegli aizskardama Daumantu, un strauji piebremzēja. Rētainais! Pie stūres sēdēja cilvēks ar rētu pār pieri.

Nedomādams Daumants atrāva mašīnas durvis un satvēra stūres ratu. Mašīna sagriezās šķērsām ielai.

—   Laid vaļā!

—   Nelaidīšu!

Rētainais pieliecās. Viņam rokā kaut kas iezibējās. Vakara klusumu pāršķēla sāpju kliedziens. Durvis aizcirtās, un invalīdu vāģis pazuda nākamajā šķērsielā. Kad piesteidzās tuvējo māju iedzīvotāji, Daumants viss asinīs gulēja zemē. Tās tecēja no rokas un lēnām sūcās zemē.

Tik zibenīgi kā tagad, lai izsauktu ātro palīdzību, Kristaps savā mūžā nebija skrējis.

—    Ko gaidāt? Ienesiet istabā, ielieciet gultā! Nāciet palīgā! — Daumanta mājas saimniece sarosījās.

—  Neaiztieciet! Nedrīkst aiztikt! — māte, uz ceļiem nometusies, atkārtoja nemaņā.

Kaimiņi samulsuši un bezpalīdzīgi raudzījās uz ievainoto.

—   Celies augšā! — mazais māsas dēliņš Andris sauca.

—   Labā roka. Un viņš sapņoja kļūt par mākslinieku. Nu viss pagalam.

Dežurējošais ķirurgs Vilnis Grava, ērtā atpūtas krēslā atlaidies, malkoja kafiju.

Magnetofons atskaņoja Mocarta «Mazo nakts mūziku». Pa atvērto logu no dārza plūda valgas zemes un plaukstošu lapu aromāts. Ārsts uzlika kājas uz ķeblīša un pievēra acis. Mūzika aiznesa uz astoņpadsmito gadsimtu, kad reaktīvās lidmašīnas vēl netraucēja klausīties putnu dziesmas, kad…

Ātrās palidzības sirēnas skaņas pārtrauca sapņaino noskaņojumu. Pēc pāris minūtēm pavērās kabineta durvis. — Dakter, steidzama operācija!

Pirmsoperācijas rituāls pierasts un mehānisks kā elpošana: roku mazgāšana, spilgti dzeltenais ķitelis, gumijas cimdi, cepurīte, maska uz sejas, gatavs! Uz brīdi ārstam šķita, ka ievainotais uz operācijas galda guļ, aizmidzis ciešā miegā. Ķirurga jutīgie pirksti ātri iztaustīja galvaskausu — kauli kārtībā, droši vi'en smadzeņu satricinājums. Pats galvenais — roka. Tievs dzīvības pavediens — pāris centimetru plata ādas strēmele atrauto plaukstu vēl tur pie dzīvības. Bet nagi jau metas zilgani. Viens šķēru grieziens — un plauksta būtu amputēta. Un puisis uz visu mūžu kļūtu invalīds.

Ķirurga smadzenes strādāja kā skaitļojamā mašīna. Amerikāņi pirmie piešuva amputētu locekli. Tad japāņi, ķinieši. Un Maskavā. Un Lietuvā. Visā pasaulē tikai dažas tādas operācijas. Mūsu republikā nevienas. Amputēt varēs vienmēr. Riskēt? Kādam ir jābūt pirmajam.

Jāsašuj artērijas un vēnas, jānostiprina kauli. Vienam to nepaveikt. Jālūdz dakteri Silvija Kaidiša un Pēteris Kauliņš no Medicīnas institūta. Pēteris pats lielākais speciālists, asinsvadu un nervu mikroķirurgs, Silvija — draugs un domubiedrs, kas tāpat kā viņš nebaidās riskēt. Ārste Dana Jinīte atbildēs par narkozi.

—   Sagatavot mikroķirurģiskos instrumentus un mikroskopu!

Vispirms sastiprināt kaulus un cīpslas.

—   Urbi!

—    Kišnera stiepli! — Uz Viļņa Gravas pieres no piepūles izspiedās sviedru lāses. — Skalpeli! Pinceti! Diegu! Šķēres! Gatavs!

Roku iestiprina mikroskopā. Pētera Kauliņa pirksti tur līko atraumatisko adatu ar diegu, tievāku par matu. Viena artērija sašūta, otra, trešā… Tagad nervi. Bez tiem pirksti paliks nejūtīgi uz mūžu un roka pilnvērtīgi nebūs lietojama.

—   Šķēres! Adatu!

Ausa gaisma, taču ārsti to nemanīja. Trīs acu pāri bija noliekušies pār mikroskopu. Skatieni koncentrējušies asi kā lāzeri, rokas šuva milimetru tievās caurulītes, varmācīgi pārrautos asins ceļus, mata resnuma nervus.

—   Rit! Rit! — Sašūtajos asinsvados sāka cirkulēt asinis.

Tikai tagad, deviņas stundas pēc operācijas sākuma, ārsti atviegloti atvilka elpu: — Māsiņ, kafiju, melnu un stipru!.Pieckāršu!

Trīs ārsti, noguruši līdz nāvei, pieres kopā saspieduši, rokas viens otram ap pleciem aplikuši, smējās. Viņi uzdrīkstējās būt pirmie! Izdevās!

—   Slimnieks jāievieto oksibarokamerā, lai bagātinātu asinis ar skābekli.

—   Var rasties trombi. Artērijā pastāvīgi jāievada heparīns. — Vilnis Grava mēģināja paredzēt iespējamos sarežģījumus. — Es palikšu dežūrēt.

—   Un es tevi pēc pusdienas nomainīšu.

***

—    Smagi ievainots trešā kursa audzēknis Daumants Pētersons, — direktore pirmdienas rītā pa iekšējo translāciju ziņoja. — Viņš zaudējis daudz asiņu. Lūdzu brīvprātīgi pieteikties dažus donorus, asins grupa nav svarīga.

Nākamajā starpbrīdī donoru rinda aizsniedzās no medicīnas kabineta otrajā stāvā līdz pat skolas ārdurvīm. Pirmās pieteicās Baiba un Dace.

—    Kurš tas ir? — pirmkursnieki taujāja.

—   Tas, kurš zīmē baigi foršās karikatūras sienasavlzei.

—   Un dekorācijas uzvedumiem.

—   Esot pārākais čalis.

—   Jaunatnes boksa čempions.

—   Ar boksu vecītim nu cauri. Runā, ka labā roka esot galīgi čupā. Žēl!

Nākamajā naktī Baiba nespēja aizmigt. Senlaicīgais pulkstenis dobji nodimdināja

divpadsmit, tad vienu. Pamazām aprima mašīnu švīkoņa uz ielas. Kā viņš gulēja bāls, aizvērtām acīm cieši līdzās, un sīka asins strūkliņa — dzīvības pavediens — plūda no viņas uz Daumantu.

—    Tev jādzīvo, tev jākļūst veselam, tu esi man vajadzīgs, dzirdi! Es nevaru bez tevis, — viņa klusu čukstēja, bet slimnieks to nedzirdēja, pirmo reizi neatsaucās uz viņas aicinājumu.

Mēs nejūtam, ka elpojam, ka sit mūsu sirds. Bet, tiklīdz notiek kāda nelaime…

—   Es esmu pieradusi pie Daumanta kā pie savas elpas. Viņš panesa visu — manu slikto omu, zobgalības. Kaut tikai viņš izveseļotos, apzvēru, ka nekad, nekad vairs nebūšu ļauna pret viņu, nezobošos… — kā zvērestu atkārtoja Baiba.

* * *

Visbriesmīgākais ir, kad otram sāp, Pats visas elles var paciest. Visbriesmīgāk ir, kad otram sāp, Un kad viņš skatās tev acīs Un mēmi klusē, un nelūdz nekā, Lai sāpju smagums tiek dalīts. Visbriesmīgāk ir, kad otram sāp, Un tu nezini, kā lai palīdz.

Šo Imanta Ziedoņa dzejoli Baiba ierakstīja savā dienasgrāmatā vakarā.

«Man nav tiesību audzināt simtiem citu bērnu, ja neesmu spējis un pratis tikt galā ar savu vienīgo. Labāk mirt nekā visu mūžu dzīvot ar vainas apziņu.» Pēc desmitkārtīgas miega zāļu devas arestētā Alfona tēvs vairs neatmodās.

Visa skola pavadīja savu direktoru pēdējā gaitā. Viņš bija labs skolotājs, taisnīgs priekšnieks, godīgs un saprotošs kolēģis.

Uzzinājis par tēva nāvi, Alfons beidzot visu izstāstīja. Ar Čirkaino un Rudo viņi sadarbojušies jau puikas gados. Suņu zagšana viņam šķitusi kolosāls bizness un tikpat kā bez riska. Senči viņu gan apgādājuši ar pieklājīgu apģērbu un uzturu, bet lieku rubli no viņiem grūti nācies izspiest, tūlīt sākusies taujāšana: kādēļ, uz kurieni un tā tālāk. Bija patīkagji aizvest meiteni uz kafejnīcu un izmaksāt viņai šampanieti, viesmīlim nevērīgi pasniedzot cēneri, nevis skaitīt sīknaudu kā pēdējam ubagam. Bet kur vidusskolnieks lai rauj tik daudz naudas? Rūdis un Čirkainais pa šo laiku bija pārgājuši pie nopietnākām lietām.

—   Kas ir Rētainais? — izmeklētājs stingri noprasīja.

Alfons jūtami nobālēja.

—   Ņemiet vērā, ka vaļsirdīga atzīšanās var ievērojami samazināt soda laiku.

—    Rūdis teica, esot briesmīgs cilvēks. Tādu bandu kā mēs, — Alfons sastosti- jās, — viņam esot vairākas. Nozagtās mantas Rētainais realizējot citur: Igaunijā, Lietuvā, Baltkrievijā. Pāri pierei viņam stiepjoties sarkana rēta, tādēļ ari tāda iesauka.

—   Vai tu viņu redzēji?

—   Vienu vienīgu reizi — pēc zādzības Silavas ielā. Viņš atbrauca pēc mantām, kuras noslēpa mūsu šķūnītī.

Kriminālmeklēšanas inspektors lika sīki aprakstīt Rētainā izskatu, apģērbu, iespējamo vecumu.

Arestētais Rūdis klusēja. Inspektors nolēma vēlreiz aiziet uz Rūda dzīvokli. Ar labi trenētu skatienu viņš aplūkoja istabu — piemēslota, neslaucīta grīda, savandīta gulta, pelēki, sen nemazgāti aizkari pie logiem. Minna Rudā sēdēja pie nenokopta galda un remdēja bēdas vīnā.

—   Nav Rūda, — viņa šņukstēja. — Vīrs cietumā, dēls cietumā, ko es viena iesākšu, nelaimīgā sieviete? Iedzersim pa glāzei, kamēr jauni mēs. — Rūda māte trīcošām rokām ielēja netīrā tējas glāzē vīnu. — Varbūt tu mani uzskati par prastu?

—    Steidzīgi jāsatiek Rētainais, — izmeklētājs teica. — Rūdis jāglābj, un to spēj vienīgi viņš.

—   Dēliņ manu, kādēļ viņi tevi saņēma ciet? — Minna lēja dzērāja asaras.

—   Kur Rētainais?

—   Nezinu, nekā nezinu.

Kad inspektors parādīja mājas saimniecei Matildei Caunei dienesta apliecību, viņa kļuva runīga.

—  Vai tas fakts, ka divi Rudie atrodas cietumā, bet trešā ved amorālu dzīvesveidu, nevarētu noderēt par iemeslu viņu izlikšanai no dzīvokļa? — viņa painteresējās.

—   Ļoti iespējams, — milicis piekrita, — tomēr būtu vēlams aprunāties ar juristu.

Pie Minnas nākot visādi, dzerot, trokšņojot, kaujoties, diemžēl neko citu saimniece nezināja, Minna neatrodot par vajadzīgu viņu ar saviem viesiem iepazīstināt.

Mājā vēl dzīvojot ļoti solīds īrnieks jau gados, Tēvijas kara invalīds, kaujā smagi ievainots galvā un kontuzēts. Vēl tagad saglabājusies rēta pāri visai pierei. Pašreiz īrnieks esot aizbraucis pie kāda drauga. Valsts viņam piešķīrusi invalīdu vāģi.

—   Ļoti solīds un pieklājīgs cilvēks, — saimniece vēlreiz uzsvēra.

Nākot atpakaļ, inspektors domāja: «Ļaudis godīgi strādā, bet turpat netālu kā zvērs alā slēpjas noziedznieks, kuram uz sirdsapziņas ne viens vien noziegums. No prāta neizgāja divi vārdi: «rēta pāri pierei» un «invalīdu vāģis».

—   Ar ko velns reizēm nejoko, — viņš sacīja ekspertam. — Aizej un nofotografē tā vāģa riepu nospiedumus, grantētajā ceļā tie labi redzami.

Riepu raksts sīkumos atbilda tam, ko atstāja mašīna, no kuras tika izdarīts uzbrukums Daumantam.

Nākamajā dienā Matildei Caunei parādijās vēl viens solīds īrnieks. Viņu pilnā mērā apmierināja neapkurināmā un sen neapdzīvotā bēniņu istabiņa.

—   Tikai pa vasaru, — viņš teica, samaksādams mēnesi uz priekšu. — Te pie jums gluži kā uz laukiem — zaļumi, puķes. Pierakstīt nevajag. Aizbēgu no ģimenes, lai pabeigtu iesākto romānu. Mājās bērni trokšņodami skraida pa istabām, sieva liek stāvēt rindās pēc gaļas. Te pie jums būs ilgotais miers un klusums.

—   Ooo! — saimniece izdvesa. — Jūs esat rakstnieks?

—   Varbūt saimniece neatteiktos uzvārīt viņam rītos un vakaros tasīti tējas?

—   Un pusdienas ari, ja vēlaties, — Caune piesolīja.

Nākamais īrnieks galanti noskūpstīja viņai roku. — Tad man būs viss, kas nepieciešams raženam darbam.

No rītiem un vakaros jaunais īrnieks, sporta tērpā izmeties, skraidīja pa dārzu, pēc pusdienām skaldīja malku, pārējā laikā cītīgi strādāja. Tā tas turpinājās nedēļu.

Nākamās pirmdienas nakti 0.57 ieskanējās radiotelefons: — Centrs! Centrs? Te Rakstnieks! Medījums atradies.

—   Rakstniek, būsim pēc piecpadsmit minūtēm. Viens nekā neuzsāc, dzirdi? Pārraidi beidzu.

Matildes Caunes «solīdais» īrnieks Jānis Zariņš novietoja vāģi šķūnītī un cauri verandai iegāja savā istabā. «Rakstnieks» klusītiņām nokāpa pa stāvajām bēniņu kāpnēm lejā. Aiz durvīm varēja dzirdēt, kā atbraucējs mazgājas, tad iečīkstējās gultas atsperes un nodzisa gaisma. Izdzirdis neatlaidīgos klauvējienus, Rētainais metās ārā pa logu un nokļuva tieši miliču rokās.

Galvenais noziedznieks nu bija aiz restēm, bet izmeklēšana turpinājās, kamēr nebija atmudžināti visi pavedieni. Izrādījās, ka Rētainais izbēdzis no kolonijas, kur bija sēdējis kopā ar Rūda Rudā tēvu.

* * *

Jau otro nedēļu Daumants gulēja dziļā nemaņā. Māte neatgāja no viņa ne soli. Bridi pa brīdim viņa saslapināja dēla karstumā sasprēgājušās lūpas. Sāpīgie vaidi, kas izlauzās no guļošā, kā nazis griezās mātes sirdī.

—   Vai viņš izčGfivos? — ik reizes, kad palātā ienāca ārsts, ar asarām acīs viņa jautāja.

Bija nepieciešamas četras asins pārliešanas. Piecpadsmit reizes Daumantu ievietoja speciālajā reanimācijas barokamerā, līdz ārsti varēja apgalvot, ka dzīvībai briesmas vairs nedraud.

Pagāja kādas desmit dienas, kamēr Daumants nāca pie samaņas. Bridi viņš neizpratnē raudzījās uz svešajām sejām, vienīgi, māti pazinis, mazliet pasmaidīja. Ārstu neatlaidība un zināšanas, jaunība un spēcīgais organisms bija paveikuši brīnumu.

Kad Daumants sāka atcerēties, viena no viņa pirmajām domām bija — kas ar roku? Roka bija rūpīgi pārsieta un piestiprināta pie ģipša paplātes, pirksti — piepampuši un nekustīgi. Ja nebūtu bijis boksa mačā iešķeltā īkšķa naga, Daumants būtu pārliecināts, ka tā nav viņējā, bet kāda cita, daudz lielāka cilvēka plauksta. Reizēm delnas iekšpusē kņudēja, itin kā tur skraidītu miljons skudru. Brīžiem atkal pirksti kļuva pavisam nejūtīgi.

—   Tu pakustini, pavingrini! — ārsts pamācīja.

—   Velti jūs pūlējāties, kroplis nevienam nav vajadzīgs.

—   Vai labāk būtu bijis, ja tev plaukstas vietā rēgotos stumbenis? — Vilnis Grava no tiesas noskaitās, atceroties to sasprindzināto operācijas nakti, kad vesels kolektīvs strādāja, lai šis puisis nekļūtu invalīds.

Daumants klusēja. Vai viņš darīja pareizi, iejaucoties šajā lietā? Galva sāpēja, par to domājot. Toreiz, kad tas notika, viņš neprātoja, bet rīkojās, kā lika sirdsapziņa. Un nu — vienrocis, kroplis. Kāds nejauks vārds. Kā vārnas ķērciens. Bet kas būs ar Baibu? Viņa sapņi un cerības…

Nu tam ir krusts pāri, beigas un āmen! Māsiņa, zāles atnesusi, velti izrunājās, puisis, galvu pret sienu pagriezis, pat neatbildēja.

—   Lai ātrāk atveseļotos, pašas galvenās zāles ir dzīvotgriba, — Vilnis Grava teica Daumanta mātei. — Jūsu dēls jāizrauj no apātijas.

Māte piezvanīja uz skolu. Grupas biedri sarosījās. Skolā Daumanta pietrūka: deju kolektīvā — dejotāja, sienasavīzei — paša galvenā mākslinieka. Daumants bija savs puika, bez liekām runām aizdeva naudu, ja pašam turējās, sadiedza biedra vietā bikses pirmajai uzlaikošanai.

Pirmās pie Daumanta ieradās Baiba un Dace.

—   Tu tagad esi mūsu asinsbrālis, — Dace, piemetusies uz gultas malas, paziņoja. — Tevī rit daudzu asinis. Un mēs esam atbildīgi par tevi.

—   Kam es tāds kroplis esmu vajadzīgs?

Baiba, rīdama asaras un nespēdama izteikt ne vārda, skatījās Daumantā.

—   Apkaunies! Vari būt laimīgs, ka nepazaudēji galvu. To tev neviens brīnum- dakteris nepiešūtu.

—   Tā visiem būtu bijis labāk.

—    Kādiem visiem? — Dace aizsvilās. — Mātei, tēvam? Tu vienmēr esi peldējis viegli kā pludiņš dzīvei pa virsu. Un tagad, kad tev dzīve uzliek pārbaudījumus, tu uzreiz plinti krūmos… Vārdu sakot, skola tev jābeidz reizē ar mums. Te būs «Apģērbu izgatavošanas tehnoloģija» un «Ražošanas apmācība».

—   Ejiet jūs visi dillēs! — Daumants pagriezās pret sienu. — Kas es par skroderi ar vienu roku?

Māte deva zīmi, lai viešņas iet prom.

—   Neraudi, Baiba! — viņa, koridorā iznākusi, mierināja uztraukto meiteni. — Gan būs labi. Nu jau visas briesmas pāri. Daumants ieņēmis galvā, ka roka paliks nekustīga uz visiem laikiem, un ļoti to pārdzīvo.

Beidzot pienāca ilgi cerētā un gaidītā diena, kad ārsts noņēma ģipša paplāti. Daumants skatījās uz savu roku kā uz svešķermeni: sapampuši, nekustīgi pirksti, sāpoša locītava. Ārsts saudzīgiem pirkstiem iztaustīja katru kauliņu.

—   Paloki delnu!

—   Sāp.

—   Gluži dabiski, ja tik ilgi stāvējusi nekustīga. Un tagad sasveicināsimies. Spied stiprāk! Vēl stiprāk! Labi. Vari uzskatīt, ka mums abiem paveicies, — ārsts pasmaidīja.

—   Vai es patiešām nebūšu kroplis?

—   Nē, tagad to varu droši apgalvot.

—   Un drīkstēšu atkal nodarboties ar boksu?

—   To nu gan nāksies atlikt. Vismaz pagaidām uz kādu gadiņu.

—   Paldies, dakter! Jūs mani atgriezāt dzīvē. Gads paies ātri. Es jau varu trenēties ar kreiso.

* * *

Todien sabiedrības mācības pārrunas, kuras trešajam kursam vadīja milicijas vecākais leitnants Sams, aizgāja pa neparedzētām sliedēm.

—   Gan viņi vēlāk dabūs Daumantu ciet un noklapēs, točno!

—   Paši galvenie jau sēd drošā vietā aiz restēm, — Leons izrādījās vislabāk informēts.

—   Kur tu to izrāvi?

—   Sievas veikalā tērgāja.

—   Visus tāpat nedabūs rokās.

—   Dabūs. Paši cits citu nodos. Drebēs par savu ādu, uzgrūdis vainu otram, — Sams apgalvoja. — Ikviens noziedznieks atstāj pēdas. Ja nebūtu Daumanta drosmes un uzņēmibas, iespējams, zagļi vēl šodien apdraudētu iedzīvotājus. Daumants izpildīja savu godīga cilvēka pienākumu.

—   Vai Daumants izpildīja tikai pienākumu vai veica varoņdarbu?

—   Kas ir varoņdarbs? Tas ir kā zibens uzliesmojums. Cilvēks sakoncentrē visus savus spēkus un gribu, nedomā par sevi, bet par citiem. Kāds ogļracis kailām rokām savienoja pārtrūkušos augstsprieguma vadus un novērsa šahtā eksploziju, kaut arī pats zaudēja abas plaukstas.

—   Nu, bet mūsu dienās? Vai ik dienas labi veikts darbs arī nav varonība?

—   Nav. Tas ir ikviena pienākums.

—   Daumants svešas bēdas izjuta kā savējās, — sarunā iesaistījās Dace. — Viņš nebija vienaldzīgs kā daudzi no mums. Bet vienaldzība ir pati lielākā mūsu nelaime. Vienaldzība pret mācībām — gan jau skolotājs ieliks bezizmēra trijnieku, pret darbu — meistars izlabos nepareizi sašūto, pret sabiedriskiem pienākumiem — cits paveiks tavā vietā, pret līdzcilvēkiem. Bet dzīvē nāksies ķepuroties pašam: bez skolotājiem, bez atlaides.

—   Labi, ka pateici, — kāda balss aizmugurē noņirdza. — Citādi mēs tā arī nomirtu, to neuzzinājuši.

—   Tu, Leon, labāk aizveries! Atradies gudrais!

—   Pagājušonedēļ mēs ar Svētu devāmies mājās. Uz trotuāra gulēja pavecāks vīrietis. Visi gāja viņam apkārt. «Guļ jau labu laiku. Droši vien piedzēries. Sākumā krāca, bet tad apklusa,» sētniece ziņkārīgajiem skaidroja. Kāda sieviete noliecās, pataustīja pulsu un konstatēja, ka viņš ir miris. Mēs ar Svētu visu vakaru pārdzīvojām. Tas bija tik šausmīgi! Varbūt viņu varētu izglābt, ja laikus izsauktu ātro palīdzību, — Elita stāstīja.

—   Darīt labu nav nemaz tik vienkārši un viegli. Saviem tuvākajiem: mātei, sievai, bērniem, jā. Bet svešiem? Jūs domājat: Daumantam milzīgi gribējās lietū nakts laikā skriet uz miliciju? Bet cilvēkiem vajadzēja palīdzēt, un viņš ne mirkli nešaubījās. Viss atkarigs no labestības sliekšņa. Cilvēkiem, kuriem tas ir augsts, darīt labu citiem ir norma. Turpretī tiem, kuri paraduši rūpēties tikai par sevi, vispirms jāpārvar savs egoisms. Un to ne visi var izdarīt.

* * *

Cik vien Daumants atcerējās, dienas bija pagājušas vienā steigā, īpaši pēdējos gados profesionāli tehniskajā skolā: mācības, deju kolektīvs, sienasavīze, bokss, reizēm pa kādai haltūrai. Tik vien pārskrēja mājās, lai pārlaistu nakts melnumu. Pirmo reizi viņa astoņpadsmit gados laika bija gana izgulēties un izprātoties līdz apnikumam.

—   Māt, kādēļ tu aizgāji strādāt uz mēbeļu rūpnīcu par vienkāršu pulētāju? Tēvs teica, tu esot sapņojusi par medicīnu.

—   Ne katrreiz dzīve piepilda mūsu sapņus. Sākumā gribējās būt blakus tēvam, palīdzēt, atbalstīt. Viņam ar vienu roku nebija viegli. Tad piedzima Zanīte, pēc tam Kristaps un visbeidzot tu. Darbs rūpnīcā, veikali, plīts, bērni, griezies kā vāvere ritenī. Ko vairs prātot par mācīšanos. Nebūtu tēvs sācis dzert, tad varbūt. Bet es jau nežēlojos. Ikviena māte priecātos par tādiem bērniem, kādi jūs mān. Meistars Krauklis tevi slavēt slavē. Nu jau vieglāk. Nebūtu tēvs palaidies… — Māte ar lakatiņu noslaucīja asaras.

—   Neraudi, mamm! Rudenī sākšu pelnīt, un tad tev jāiet prom no rūpnīcas.

—    Vai nu prāts! Tos divus gadus līdz pensijai kaut kā izvilkšu. Tev vēl priekšā armija.

—   Armija, — Daumants rūgti nosacīja. — Tur tādi kropļi kā es nav vajadzīgi.

***

Kodīdams lūpas aiz sāpēm, viņš ar kreiso roku locīja un spaidīja labās stīvos pirkstus, kuros tikai mazpamazām atgriezās dzīvība.

—   Viss kārtībā, — dakteris Grava teica Daumanta mātei. — Depresija pārvarēta, sākusies atveseļošanās, ja tā turpināsies, pēc pāris nedēļām izrakstīsim.

Visgrūtāk bija naktīs. Šķita, ka katra slimās rokas pirksta galā pukstētu sāpīga sirds.

—   Tas labi, ka sāp. Tas nozīmē, ka asinis cirkulē, tu pagriez roku citā stāvoklī, ja tā notirpusi, pamasē! — ārsts pamācīja.

Palātas biedri gulēja smagā slimnieku miegā, brīžiem iekrākdamies, reizēm sāpīgi kunkstēdami. Pa atvērto logu plūda rūgtenā ievu smarža.

«Kādēļ tā Dace vienmēr velkas līdzi? Bet varbūt Baiba negrib palikt ar viņu vienatnē?» Sirds sāka sist spēcīgāk no šīs domas. «Man jau ir astoņpadsmit, un viņai paliks vasarā. Nākošreiz es viņai noprasīšu skaidri un gaiši: jā vai nē? Mēs esam pieauguši. Kādēļ mums neapprecēties? Patēvs un māte negribēs? Sūti viņus… piedod, es gribēju teikt, ka mēs esam neatkarīgi no viņiem. Mana māte gan priecāsies bez gala. Tu viņai ļoti patīc. Mēs vēl esam par jauniem? Nepavisam, tieši pašā laikā. Nav jēgas precēties vecumā. Mums vēl jāmācās tālāk, tu saki? Kāda velna pēc? Arods friums ir labu labais. Tas ir, tu, protams, ja gribēsi, varēsi mācīties dziedāt. Bet es pelnīšu iztiku mums abiem.»

«Muļķis! Sapņo velns zina ko!» Daumants atjēdzies pats sev pārmeta. «Bet varbūt viņa mani nemaz… ka no viņas puses tā ir vienkārši draudzība?»

—   Dace, izej uz brīdī ārā! — Daumants nākamajā viesu dienā palūdza.

—   Es jau arī steidzos. Kā tu šodien jūties?

—   Normāli.

—   Nu tad sveiks līdz nākamai reizei!

—   Tu gribi, laies ātrāk izveseļotos? — Daumants noprasīja, kad durvis bija aizvērušās.

—   Mēs visi to gribam — tava grupa, vecāki.

—   Un tu?

—   Es arī, protams.

—   Tad noskūpsti mani!

—   Te, kur visi redz?

-Jā!

—   Aizver acis!

Uz mirkli viņa lūpām pieskārās kaut kas bezgala maigs. Kad viņš atjēdzās, Baibas bize noplivoja durvīs.

—   Mani rīt izraksta uz mājām, dzirdi?

Kas tā bija: mīlestība vai vienkārši līdzjūtība? Daumantam pirmo reizi slimības laikā gribējās skaļi smieties.

15. nodaļa bez piecĀm MINŪTĒM PIEAUGUŠI

Otrās grupas meitenes ilgi strīdējās, kādas izlaiduma kleitas šūt.

—   Tikai garās! Tajās sievietes izskatās cēlas un neikdienišķas, kā īstas dāmas.

—   Garie brunči pīsies pa kājām,'tie padejot, ne palēkāt. Ar īso kleitu var iet visur: uz teātri, uz sarīkojumu, ciemos, — bet ar garo?

—   Iekārsim skapī, būs līgavas tērpi.

—   Vai tev jau ir ņēmējs?

—   Mūsu manekenes izskatījās tik skaistas modes skatēs vakartērpos, atceraties? Man nekad vēl nav bijusi mugurā garā kleita, — Baiba sapņaini noteica.

Meistare Liepa neiejaucās šajos strīdos. Vienu gan piekodināja: parastās vai garās, bet visai grupai vienādas. Un, izvēloties fasonu, neaizmirst, ka gandrīz visām šis tērps būs arī diplomdarbs.

Dace, kurai grupā bija vislielākā autoritāte, bez liekas domāšanas izšķīrās par īso izlaiduma kleitu.

Strīds no jauna iedegās par materiālu un krāsu.

—   Visām vajag vienādu krāsu.

—   Kādēļ? Baibai labāk piestāv zaļganie, Elitai sārtie, man zilie toņi.

—    Zināt, ko es izdomāju? Uzšujam speciāli izlaiduma ballei garās kleitas. No puķota marikas auduma. Tas nav dārgs un pašreiz īsti modīgs.

—   Kādēļ gan ne? Laika vēl diezgan.

—   Bet meistarei nekā neteiksim. Tas būs pārsteigums.

—   Elita! Tu esi vienreizēja!

Vienojās, ka svinīgajam aktam visas šūs baltas parasta garuma kleitas, bet vakarā ieradīsies garajās.

Noteikumi prasīja, lai katra diplomande savu tērpu-darinātu atšķirīgu no citām. Meitenes šķirstīja modes žurnālus, zīmēja modeļus, apspriedās, prasīja padomu māksliniecei modelētājai.

—    Jūsu vecumā tērpam jābūt vieglam un romantiskam. Iesaku plānu zīdu. To var viegli sakrokot, savilkt, tā padarot tērpu interesantāku.

Diplomdarba izgatavošanai bija paredzēta viena vieniga nedēļa. Katrai meitenei nācās strādāt pilnīgi patstāvīgi, bez ierastā meistares Liepas padoma un aizrādījumiem. Visas centās, jo zināja — no tā, cik labi pašūta kleita, atkarīga nākamā kvalifikācija un alga.

* * *

Pirmsdiploma praksi audzēkņi pavadīja katrs savā nākamajā darbavietā. Uzvalku šuvēji, galvenokārt puiši, lauztin lauzās uz bāzes uzņēmuma «Tēvija» otro cehu. Tā priekšniece Mieze, pati kādreizējā šīs skolas absolvente, raudzījās, lai jaunajiem nenodara pāri, ierādīja piemērotu darbu, iesaistīja viņus uzņēmuma sabiedriskajā dzīvē. Ne mazu lomu spēlēja arī labā izpeļņa, divreiz augstāka nekā nelielajos modes ateljē.

Meitenes izklīda pa dažādiem ateljē un firmas «Tēvija» cehiem. Pirmo reizi Baiba kopā ar Daci iegāja milzīgajā «Rigas tērpu» namā pa darbinieku durvīm ne kā svešinieces, bet kā savējās. Lifts ātri viņas pacēla desmitajā stāvā.

Plaša, gaiša telpa. Garas galdu rindas. Pie tiem strādāja gan padzīvojušas sievietes, gan ari tāda vecuma kā viņas. Klusi dūca elektriskās šujmašīnas.

—  Apsveicu jauno maiņu! — ceha priekšniece, Daces māte, sirsnīgi saņēma abas meitenes un ierādīja darbavietas, vienu otrai blakus. — Strādāt sāksiet ar rītdienu. Šodien, Dace, parādi Baibai mūsu valstību.

Dace no iepriekšējās vasaras prakses te gandrīz visus pazina.

—    Es tūlīt nākšu. — Un viņa aizsteidzās aprunāties ar meitenēm. Baiba klusēdama atsēdās krēslā, kas turpmāk būs viņas, tāpat kā galds un šujmašīna, tāpat kā ši plašā telpa ar puķēm gar sienām. Te būs viņas otrās mājas uz daudziem gadiem. Vai viņa spēs izpildīt to, ko no viņas prasa? Dacei labi, viņa acumirklī spēj atrast kontaktu ar cilvēkiem, bet Baiba kautrējas. Tādēļ arī viņai tik maz draugu: tikai Daumants un Dace.

—   Sākumā būs pagrūti ar normu, bet, vēlākais, pēc pusgada jau tiksi līdzi. Tās meitenes, kurasauūsu skolu beidza pērngad, jau nopelna pusotra simta un vairāk, — Dace iztraucēja viņu no pārdomām. — Ejam!

No desmitā stāva Ļeņina iela izskatījās kā šaurs, garš koridors, pa kuru nepārtrauktā virknē uz vienu un otru pusi virzās mašīnas un gājēji. Uz namu jumtiem kā mežs pacēlās skursteņi un televīzijas antenas. Kādas stiklotas jumta izbūves atvērtajā logā ar pīpi zobos sēdēja bārdains vīrietis. Droši vien mākslinieks, virsvalks notraipīts ar krāsu. Meitenes viņam pamāja, bet mākslinieks, domās iegrimis, nemanīja.

—   Interesanti būtu ar viņu iepazīties, paskatīties, ko viņš mālē. Es nekad neesmu bijusi mākslinieka darbnīcā, — Dace ierunājās.

—   Es arī ne.

* * *

Lai paglābtos no neciešamās jūlija svelmes, Baiba strādāja virtuvē. Nācās pasteigties ar kvalifikācijas darba aprakstu. Virtuves logi izgāja uz nelielu ēnainu pa- galmiņu, šauru kā šahta. Te nekad neiespīdēja saule. Māte, patēvs un Rolandiņš apceļoja Latgali. Mātei Krāslavas pusē dzīvoja radi, patēvs bija uzaudzis Daugavpilī. Dzīvoklī valdīja neierasts klusums.

Ar gandarījumu Baiba pārlasīja sava diplomdarba recenziju: «Darbs izpildīts saskaņā ar uzdevumu, precīzi un rūpīgi. Atzīme — teicami.» Darba aprakstu vēl vajadzēja sacerēt.

Ievads — īss Padomju Savienības šūšanas industrijas raksturojums — grūtības nesagādāja, to varēja norakstīt no mācību grāmatas. Arī pašreizējais modes virziens daudzkārt pārrunāts. Ne tik veikli padevās izvēlētā modeļa zīmējums. Kleita iznāca tīri labi, bet meitenes seja izskatījās tāda kā debila. Sabojājusi vairākas lapas, Baiba meta zīmēšanai mieru. Žēl, ka nebija Daumanta, viņam tas būtu viens rāviens.

Pirmā prakses nedēļa bija tik noslogota, ka nekādi nesanāca laika apmeklēt draugu. Baibu pēkšņi pārņēma nemiers. Kā viņam tagad? Varbūt kas jāpalīdz, jāpārraksta kaut kas? Un ja nu viņam atgadījies kas slikts? Kādēļ viņš tik ilgi nerādās?

Dažam mīlestība uzbrāžas pēkšņi kā negaiss, sajauc ierasto dzīves ritmu, sagriež visu kājām gaisā. Pie Baibas tā nāca lēnām, un viņa to nepamanīja, noturēja par draudzību. Vajadzēja notikt nelaimei ar Daumantu, lai meitene saprastu, cik dārgs viņai ir šis puisis.

«Pabeigšu materiālu aprēķinu un aizbraukšu. Bet kaut kā neērti.» Baiba šaubījās: «Māte viņam laba. Vai brālis un māsa nedomās, ka es pati karos Daumantam kaklā? Vienalga, lai…»

Pie durvīm zvanīja. Baiba satrūkās, kas gan pie viņas varētu nākt?

Daumants! Spējā jūtu uzplūdā viņa apķērās draugam ap kaklu. Daumants ar veselo roku pievilka meiteni cieši klāt un noskūpstīja.

—   Es mīlu tevi, es mīlu tevi tā kā neviens uz pasaules! Un tu?

—   Es nezinu, vai tā ir mīlestība. Bet man gribētos, lai mēs vienmēr būtu kopā. — Baibas lielajās, asaru pilnajās acīs Daumants izlasīja to, ko nepateica vārdi.

Daumants šo sarunu bija izdomājis neskaitāmos variantos: ko viņš teiks un ko Baiba atbildēs. Viņš bija gatavs pārliecināt, pierunāt, neatkāpties un cīnīties par savu mīlestību, gadījumā ja Baiba vilcināsies atbildēt vai tāpat kā toreiz, kad viņi vēl bija gandrīz bērni, mīlestības vietā piedāvās draudzību. Bet nu, kad Baiba pati… Domās teiktie mīļie vārdi iestrēga kaut kur kaklā.

—   Zini, es tevi šurp atbūru. Patiešām. Kā īsta ragana. Es mocījos ar zīmējumu un domāju par tevi.

—   Un es par tevi. Katru dienu gaidīju, kad tu atbrauksi. Beidzot nenocietos.

—   Bet es nupat gribēju doties pie tevis. Ko mēs stāvam priekšnamā? Ejam iekšā! Manējie aizbrauca.

—   Tad tu viena? Nav bail?

—   Ir! Pirmo nakti nevarēju aizmigt. Likās, ka kāds staigātu pa istabu.

—   Gribi, es palikšu? Nebaidies, es tevi neaiztikšu.

—   Es zinu, — Baiba pasmaidīja. — Ko tava roka? Dod, es pamasēšu! — Apkārt delnas locītavai bija redzama šaura, iesārta šuvuma rēta. Bet pirksti, gan neveikli, jau kustējās. Daumants savilka tos dūrē.

—   Boksēties tik drīz laikam nevarēšu. Zini, es pamēģināju zīmēt. Var, tikai ātri nogurstu. Bet šūt gan vēl grūti.

—   Nekas, gan ar laiku varēsi.

—   Ārsts arī tā saka.

—   Varbūt tu gribi ēst? Man ir pankūkas. — Baiba pielēca no dīvāna.

—   Paliec! — Daumants viņu novilka atpakaļ. — Parunāsimies. Es, slimnīcā gulēdams, visu tūkstoškārt pārdomāju.

—   Ko pārdomāji?

—   Mūsu nākamo dzīvi. Zini, kad es tevi iemīlēju? Astotajā «b», kad mēs kopā mācījāmies. Un kopš tā brīža es domāju tikai par tevi… Bet tu jau toreiz mani…

—   Nevajag!

—   Labi. Kas bijis, izbijis. Kad cilvēks kaut ko ļoti vēlas un nežēlo spēkus, lai tas piepildītos, tad parasti tas arī notiek. Es visus šos trīs gadus cerēju un gaidīju, kad beidzot notiks brīnums un tu mani iemīlēsi. Un nu tas ir noticis. 10. jūlijs. Šo dienu es atcerēšos visu mūžu, līdz pat nāvei.

—   Bet ja nu tu kādreiz satiksi citu meiteni — skaistāku, labāku un gudrāku par mani?

—   Nekad, nemūžam. Zini ko, mēs abi esam pilngadīgi. Aiziesim jau rīt uz dzimtsarakstu un iesniegsim dokumentus. Pēc mēneša jau būsim vīrs un sieva.

Daumants nometās ceļos un ielika galvu Baibas klēpī.

—   Mēs būsim laimīgi, tu redzēsi! Vienmēr visur kopā. Priekos un bēdās. Es tev palīdzēšu mājas darbos. Es visu protu — kartupeļus mizot, ēdienu gatavot, pat veļu mazgāt.

—   Un atvaļinājumu laikā ceļosim. Tik daudz ko gribas redzēt.

—   Beigsim skolu — un prom uz dienvidiem, uz Melno jūru.

—   Negudrais!

—   Kādēļ? Brauksim ar gadījuma mašīnām. Ēšanai aizdos manējie. Telti dabūšu no kluba. Ar mieru? Saki, ka piekriti! Kas tevi vairāk velk: kalni vai jūra?

-Abi.

—   Laižam uz Krimu!

Baiba ar pirkstiem virpināja Daumanta matu sprogas un klusēja.

—   Kādēļ tu neatbildi?

—   Man šķiet, ka sapņoju, un bail pamosties.

—   Nebaidies! Neviens tevi nekad vairs nepazemos un neizkalpinās. Pats galvenais, ka esam kopā, ka mīlam viens otru. Es raušos kā zvērs, lai tev nekā netrūktu. Tu redzēsi, mums būs viss: dzīvoklis, mašīnā. Tev meita, man dēls. Ne jau tūlīt, vēlāk, mums nav, ko steigties.

—   Fantazētājs. Mums taču nav pat jumta virs galvas. Pie manis nevar, patēvs un māte būs ar rokām un kājām pretī. Pie tevis arī nav kur.

—    Kaimiņu vecenīte — tā pati, kurai uzbruka bandīti, — meklē īrnieku. Viņas vīrs nupat aizgāja pie senčiem, un večiņai vienai bail. Kā būtu, ja mēs abi…

—   Cik tu esi labs! — Baiba paņēma drauga roku un pieglauda sev pie vaiga. Tā būtu liela laime tikt vaļā no patēva. Pēdējā laikā viņš tik pretīgi viņu nopēta, itin kā izģērbj un apveltī ar divdomīgām piezīmēm. Vakaros, kad mātes nav mājās, mudina meiteni izģērbties un likties gultā, bet pats neiet ārā no istabas, šķirsta grāmatu, izliekas lasām. Vairākas reizes viņa aizmigusi ar visām drēbēm. Reiz viņa pamodās no sēcošas, tabakas smakas piesātinātas elpas un skaļi iekliedzās.

«Ko tu bļauj, muļķe? Uzmodināsi Rolandiņu!» Naikovskis atrāvās no viņas sejas. «Kas tā par modi gulēt ar visām drēbēm.»

Mātei par savām aizdomām Baiba nav teikusi ne vārda. Viņai jau tā ir grūti. Patēvs pēdējā laikā kļuvis neiecietīgs, viņu viss kaitina, ēdiens, ko māte vāra, viņas izskats un apģērbs.

—   Kādēļ tu klusē? Vai tu negribi? — Daumants satraucās.

—   Es nezinu… Tas ir tik negaidīti. Kur gan mums jāsteidzas? Pabeigsim skolu, iekārtosimies darbā…

—   Skolu pabeigsim pēc divām nedēļām. Un darbā faktiski jau esam iekārtoti. Tu baidies?

Baiba pamāja ar galvu.

—   No kā? No manis?

—   Nē, drīzāk no sevis pašas. Vai es spēšu būt tev laba sieva?

—   Par to nebēdā. Es tev palīdzēšu.

—   Ne jau par to. Vai tev… vai tev jau kādreiz bija kāda sieviete?

Daumants nodūra galvu un brīdi klusēja.

—   Bija. Pagājušo vasaru. Tu tajā laikā atradies koncertceļojumā Sibīrijā. Tieši tajā brīdī uzkūlās Leons no mūsu kursa, tu viņu zini. Lai ejot līdzi pie baigi foršajiem skuķiem. Paņēmām divus traukus, lai būtu vairāk drosmes. Tās skuķenes bija ar pieredzi, zināja, kas un kā jādara. Viena no tām jau pusgadu dzīvo pie Leona. Tu dusmojies?

Daumants paskatījās uz Baibu un aprāvās. Baiba klusēja. Daumants aplika roku viņai ap pleciem un pievilka cieši sev klāt.

—   Nevajag! — Baiba viņu atgrūda un piegāja pie loga. — Kā tu spēji, mīlot mani, glāstīt citu meiteni?

—   Redzi, vairums zēnu to neuzņem tik traģiski. Citi lien gultā pie skuķiem, lai pamēģinātu, kā tas ir, un vēlāk izlielās, lai viņus nenoturētu par zaļiem.

—   Un tu?

—  Es jau teicu: tu biji prom. Kopā ar Gomeļas puišiem, par kuriem tu tā jūsmoji. Un tad es iedomājos, ka tu… ko tur taisnoties. Leons teica, ka skuķu pilna pasaule, nav ko bēdāt vienas dēļ… Nu, un tad… Pēc tam jutos kā apspļaudīts. Es nekad vairs…

—   Labāk būtu, ja tu tagad ietu.

—    Nekur es neiešu. Saki, ka piedod! Nu, lūdzu! Kopš tās reizes pagājis vesels gads, un es to skuķi pat redzējis neesmu.

—   Zini, Daumant, tagad es nevaru. Parunāsimies citreiz.

—   Labi, es mājās uzzīmēšu to tavu modeli.

Nākamajā dienā Daumants ar uzzīmēto kleitas modeli bija klāt.

—   Es pa nakti daudz pārdomāju un sapratu, ko tu tagad jūti pret mani. Bet, ja tu man nepiedosi, bez tevis man dzīves nebūs.

' — Daumant! Nekad, nekad vairs nestrīdēsimies. Norunāts?

Daumants iedeva Baibai zīmējumu: — Tā esi tu, kāzu tērpā. Trūkst tikai līgavas plīvura.

—   Tik skaista, kādu tu esi uzzīmējis, es neesmu.

—   Esi gan un vēl tūkstošreiz skaistāka.

—   Atjauj man uz kāzām nogriezt bizi!

—   Tikai pār manu līķi.

—   Tu esi tikpat vecmodīgs kā mana mamma. Matu dēļ man katru rītu jāceļas pusstundu agrāk, ^

—   Es pats sasukāšu un sapīšu. Bet pa nakti tavi mati pārklās mani kā sega.

***

No Baibas dienasgrāmatas:

«Es mīlu, mīlu, mīlu! Droši vien es viņu iemīlēju jau sen, tikai pati to neapjautu. Daumants ir drošsirdīgs, stiprs un maigs. Vai skaists? Nezinu. Toms Sūna ir skaistāks, bet Daumantu pret viņu es nekad nemainītu. Meitenes mani apskauž Daumanta dē(.»

«Cik dažādas mēdz būt mīlestības. Katram savādāka. Kādēļ precējās Dēzija? Droši vien seksa un daļēji arī aprēķina dēļ. Apmainīt savu jaunību pret nodrošinātu dzīvi un īgnu, piekasīgu vīramāti, nu nē! Mums ar Daumantu nepieder nekas, bet mēs tomēr esam daudz bagātāki un laimīgāki par Dēziju. Mēs paši veidosim savu dzīvi, kā būs, tā iztiksim. Mūsu mājās skanēs smiekli un dziesmas, nesaticību un asaras atstāsim aiz durvīm.»

—    Vai noticis kaut kas labs? Tu šodien staro kā saulīte, — Dace otrā rītā, brīdi vērojusi draudzeni, nenocietās.

—   Apsoli, ka nevienam neteiksi! Mēs ar Daumantu vakar…

—   Beidzot! Apsveicu! Par kāzām arī runājāt?

—   Šonedēļ ejam iesniegt dokumentus.

—    Laimīgā! Mēs ar Pēteri arī kaut tūlīt. Bet viņa māte domā, ka Pēterim vispirms jāpabeidz universitāte un jākļūst patstāvīgam. Tas nozīmē gaidīt vēl piecus garus gadus.

Pamanījušas meistares nosodošo skatienu, meitenes apklusa un sāka cītīgi strādāt. Meistare bija gadījusies prasīga. Katru dienu viņa stingri novērtēja padarīto un atzīmēja žurnālā. Šos ierakstus ņemšot vērā, piešķirot kvalifikāciju, bet no tās savukārt būs atkarīga izpeļņa.

«Vecā labā formene. Trīs gadus mēs esam bijušas kopā, sākot no pirmā līdz pēdējam skolas zvanam, ikdienā un svētku reizēs, un nu es tevi uzvelku pēdējo reizi.» Baiba, šūdama balto apkaklīti, domās sarunājās. «Šodien pēdējais eksāmens.»

Daumants Baibu gaidīja lejā pie ieejas durvīm.

—   Kādēļ atnāci? Tev eksāmens pēcpusdienā, — Baiba pārmeta.

—   Gribējās redzēt tevi. Sirsniņa trīc?

, — Drusciņ, — Baiba atzinās.

Otrās grupas meitenes pulcējās trepju telpā pie darbnīcas durvīm, rādīja cita citai pašdarinātos suvenīrus, kurus atstās skolai. Dace uzmezglojusi smalku kaklā karamu rotājumu, Baiba izšuvusi salvetes.

—   Bet es aizgāju uz veikalu un nopirku, — Ina atzinās. — Kas tad zinās? Ja prasīs, teikšu, ka pati. Cik labi, meitenes, ka skola pabeigta. Es visas tās algebras un gramatikas krāsnī iekšā un uguni klāt! Tagad tik sāksies īstā dzīve! Ko gribēšu, to darīšu. Senči uz laukiem, es pa Rīgu.

No direktores kabineta iznāca eksaminācijas komisija: pati direktore, vecākā meistare, bāzes užīTĒmumu pārstāves, kāda sveša, pēc izskata barga sieviete ar tumšām brillēm uz acīm.

—   Kas tā tāda? — Dace pajautāja meistarei Liepai.

—   No proftehpārvaldes.

Visi sagāja darbnīcā. Absolventes sastājās rindā gar sienu.

—    Ierinda, mierā! Skaitīties! Ziņoju, ka kvalifikācijas eksāmenam ieradušās divdesmit piecas audzēknes. Divas iztrūkst attaisnojošu iemeslu dēļ.

—   Jums pienācis pats atbildīgākais brīdis, jāparāda, ko esat iemācījušās. Novēlu jums attapību, izturību. Visu labi apdomājiet, nesteidzieties ar atbildēm, — direktore teica, pasmaidīja savu sirsnīgo smaidu un ar acīm itin kā noglāstīja meitenes.

Meitenes izgāja no darbnīcas.

—   Pēc alfabēta tev, Baiba, jāiet pirmajai.

—   Ej tu, Dace! Es pēc tam, labi?

—   Otrās grupas audzēkne Dace Ērgle ieradusies uz kvalifikācijas eksāmenu. Dace nolika komisijas priekšā glīti iesietu darba aprakstu, suvenīru un izklāja uz

galda balto kleitu.

—   Dace Ērgle, grupas komjaunatnes sekretāre, deju pulciņa dalībniece, mācību un darba teicamniece, laba, saticīga, sabiedriska. Iesaku piešķirt ceturto kategoriju.

Šūšanas apvienības «Tēvija» pārstāve ilgi grozīja Daces kleitu, apskatīja vīles.

—   Kādus nošuvju veidus tu zini?

—   Vienkāršā, divpusējā, pretņošuve, robotā, — Dace skaitīja.

—   Un vēl? Dace klusēja.

—   Platā divpusējā nošuve. Pastāsti par divpusējo nošuvi. Kā to veido?

—   Sašuj vienkāršo vīli, malas izgludina uz abām pusēm, pēc tam no virspuses nošuj gar abām malām ar mašīnu vienādā attālumā no savienojuma vietas.

Meistare Liepa apmierināta pamāja ar galvu.

—   Vai tu pati mezgloji šo kareklīti?

—   Pati.

—   Ļoti glīts, — vecākā meistare paslavēja.

—   Paldies, vari iet.

—   Lieliski nostrādāts darbs. Priecājos, ka šī meitene strādās pie mums, — «Rīgas tērpu» pārstāve paslavēja.

—   Nu, kā? — Meitenes saklupa Dacei apkārt.

—   Normāli. Nav ko uztraukties.

—   Otrās grupas audzēkne Baiba Baltiņa ieradusies uz kvalifikācijas eksāmenu.

—    Komjauniete, grupas kultordze, mācās bez trijniekiem, piedalās mākslinieciskajā pašdarbībā, dzied ansamblī. Klusa, noslēgta. Strādā mazliet pagausi, bet ļoti kārtīgi. Ierosinu piešķirt ceturto kategoriju.

—   Kas veicina darba kvalitātes celšanu?

—   Augsta strādnieku kvalifikācija, darba organizācija.

—   Un vēl?

—   Labi materiāli un mašīnas, — Baiba, brīdi padomājusi, teica.

—   Ja netiksi trolejbusā, nokavēsi darbu, būsi nikna, vai darbs labi veiksies?

-Nē.

—   Kādu drānu izlieto mitrai gludināšanai?

—   Nebalinātu linu.

—   Kādēļ? Baiba klusēja.

—   Nu, padomā!

—   Tādēļ, ka tā ir izturīga.

—   Pret ko izturīga?

—   Nu, vispār ilgi valkājas.

—   Gludinot jau nevalkā!

—   Izturīga pret augstu temperatūru.

—   Pareizi.

—   Beigas, pagalam, — Baiba, ārā iznākusi, bezmaz vai raudāja. — Es nezināju tik vienkāršu lietu.

Svetlanas kleitai bija apvilktas podziņas.

—   Kādus pogu veidus tu zini?

—   Nu, ar kājiņu un bez.

—   Un vēl?

—   Nezinu.

—   Kādas pogas tavai kleitai?

—   Apvilktas.

—   Vēl var būt cilpotas, sietas, no dzijas.

—   Mēs tādas nelietojam, — meistare Liepa aizbildināja audzēkni.

—   Vai tu pati šo cepuri adīji?

—   Nē, nopirku, — Svetlana nosarkusi atzinās.

—   Vari iet.

—   Paldies! — Svetlana teciņus metās ārā pa durvīm.

—   Ļoti laba meitene, centīga, tikai ar mācībām neveicas, grūta galva.

—   Laba sportiste, — direktore piemetināja.

—   Arī praksē čakli strādāja. Žēl, ka aiziet uz laukiem.

—   Laukos tāpat vajag labu šuvēju, — meistare Liepa noteica.

***

Vecā, tik pazīstamā zāle ar šķībi uzgleznotiem Vecrīgas jumtiem skatuves malās, kliņģerīšu ziediem izrotātu aizkaru. Prezidijā: direktore, meistari, skolotāji, goda viesi, aktieri.

Stāvgrūdām pilnajā telpā un uz kāpnēm piederīgie un draugi. Mūzikai un aplausiem skanot, absolventi iesoļoja zālē un ieņēma vietas.

—   Šodien mūsu skolā lieli svētki. Gandrīz simt audzēkņu saņems diplomus par vidusskolas beigšanu un drēbnieka aroda apgūšanu. Trīs gadi ir īss laika posms, bet kā jūs tajā esat mainījušies! Pie mums atnāca nedroši zēni un meitenes, kuri neprata pat taisnu vīli nošūt. Tagad skolu atstāj droši, pašapzinīgi jaunieši, kas prot savu darbu. Bez aroda, kas dos jums dienišķo maizi, esam jūs mācījuši mīlēt visu skaisto: dabu, ziedus, grāmatas. Pats galvenais — nekad neapmierināties ar sasniegto. Palikšana uz vietas ir lēna lejupslīde, — absolventus uzrunāja direktore.

No otrās grupas pirmā diplomu saņēma Dace.

—   Dace Ērgle skolu beidz ar teicamnieces diplomu, un viņai ir tiesības turpināt mācības augstskolā, neatstrādājot obligātos trīs gadus.

Meistare Liepa pasniedza Dacei sarkanu neļķi, audzinātāja Jurjāne — grāmatu.

—   Baiba Baltiņa.

Visiem atnākuši draugi, piederīgie, vienīgi viņai ne. Pēkšņi Baiba pamanīja mīļu, pazīstamu seju, kas viņai uzsmaidija. Daumanta māte, tik līdzīga dēlam, tikai vecāka.

Diplomi saņemti, svinīgās runas izrunātas, ziedi un piemiņas veltes meistariem un skolotājiem pasniegti. Absolventi un apsveicēji sajuka vienā murskulī. Svetlana mazliet skumīgi grozīja pirkstos vienīgo meistares doto sarkano neļķi, viņai nebija neviena, kas apsveic.

—   Svēta, Svetlana! — pēkšņi atskanēja dobjš bass. No zāles aizmugures tieši cauri pašai ļaužu biežņai šurp lauzās Mārčs. Apsveicu Bērzaines kolhoza un savā vārdā! — Mārčs ielika Svetlanai rokās zilganu rožu klēpi. Meitenes acīs vispirms pavīdēja neticība, tad izbrīns un visbeidzot spējš prieks.

—   Kad braukt pakaļ?

Pirmajā brīdī viņa nejaudāja izteikt ne vārda, tikai paraustīja plecus.

—   Kādas burvīgas rozes! Nevienai tādu nav. Kur tu izrāvi tik kolosālu puisi? — Elita un Ina nenoturējās, kad Svetlana apsēdās draudzenēm blakus. — Vai tu viņu uzlūdzi vakarā uz dejām?

Svetlana pakratīja galvu.

—   Aptaurētā! Būtu mums par trim vismaz viens stabils kavalieris.

«Kādēļ gan neuzaicināt?» Svetlana prātoja. Dēzija toreiz vasarā par Mārču samuldēja visādas muļķības. Patiesībā viņš ir gluži lādzīgs puisis, Dēzijas mamma arī tā saka. Un lai nu kurš, bet viņa jau nu gan neies melot: pazīst Mārču no bērnu dienām, draudzējas ar viņa māti.

Daumants gaišpelēkā uzvalkā stāvēja starp Tomu un Leonu. Šo ziemā šūto uzvalku viņam ar speciālu lēmumu ieskaitīja par diplomdarbu. Slimā roka, kļuvusi jūtami kustīgāka, tomēr neļāva vēl strādāt tik veicīgi, kā Daumants mēdza to darīt.

Ar šujmašīnu vēl nekas, gāja tīri veikli, bet tur, kur nācās strādāt ar rokām, neveiklie pirksti nespēja saturēt smalko adatu.

Toms, mierīgs un izturēts kā vienmēr, ne ar vaibstu neizrādīja, ka priecājas par skolas pabeigšanu. Viss ritēja uz priekšu, kā bija ieplānots.

Leons burzīja pirkstos apliecību par profesijas apgūšanu un izskatījās pavisam sašļucis.

«Cik kolosāli, ka viss beidzot pavērsies uz labo pusi,» Daumants domāja. «Tagad viņš sēd kopā ar biedriem, ar Baibu un rokā ir skolas beigšanas diploms. Priekšā darbs, ko pats izvēlējies. Bet varēja būt citādi — smilšu kopiņa kapos vai kroplis vienrocis. Viņam paveicās ar ārstu, kas uzdrošinājās riskēt.»

Tāda bija šī diena. Smaidi mijās ar asarām, prieks ar nožēlu.

—   Mārču, varbūt tu atnāksi arī uz atvadu balli Jūrmalciema restorānā? — Svetlana ieminējās.

—   Kāda runa, protams, būšu. Jau iepriekš aizrunāju visas dejas.

—   Mums arī gribas padejot! — Elita iejaucās sarunā un šķelmīgi pasmaidīja.

—   Vienīgi ar Svētas atļauju. Viņas dēļ es speciāli izbrīvēju šo dienu. Mašīna ari līdzi, varu aizraut.

—   Un mūs ari? — Elita un Ina neatkāpās no Svetlanas ne soli.

—   Un jūs ari, protams.

* * *

—   Čau, Pēter! Tu ari šeit?

—   Kā lai atstāj savu dāmu tādā nozīmīgā dienā bez kavaliera. Apsveicu, vēlu laimes!

—   Ar skolas beigšanu? Nav par ko.

—   Neizliecies, es visu zinu. Dace pateica. Kad jūs ar Baibu sarakstīsieties?

—   Septembra sākumā.

Kristīne Liepa ar saimnieces aci rūpīgi pārskatīja svētku galdu. Tas bija klāts dineju zālē, lai restorāna viesi netraucētu svinības. Ziedi vāzēs, sniegbalts galdauts, viss gods godam, meistare bija apmierināta.

—   Lai slava^ai, lai slava tai, tai mūsu meistarei! — viņa izdzirdēja draudzīgu kori.

Rožainas, zaļganas, zilas, dzeltenas garās kleitas, mirdzošas acis, smiekli — tās

taču viņējās.

—  Nu, meitenes, tas gan ir pārsteigums! — Kristīnes Liepas seja savilkās priecīgās krunciņās. — Pa kuru laiku jūs to paguvāt?

Baiba pirmā piegāja pie meistares, iztaisīja zemu reveransu kā karalienes priekšā un pasniedza baltu neļķu pušķi: — Paldies par visu, ko jūs mums iemācījāt. Jūs mums vienmēr būsiet paraugs. Paldies par stingrību un prasīgumu, par mīlestību, par labestību.

Viņas pēdējais izlaidums. Vairāk nebūs, to Liepa zināja skaidri. Arī viņai šīs bija atvadas ne tikai no grupas, bet arī no skolas. Bet viņa nekā neteica, noslaucīja

aizkustinājuma asaras un aicināja visus pie galda.

* * *

Dace un Baiba stāvēja uz restorāna jumta terases. Aiz priežu galotnēm kā milzīga perlamutra bļoda laistījās jūra. Nekustējās ne zariņš. Mūzika bija apklususi. No lejas atskanēja sienāžu čīgāšana. Tālumā iedziedājās gailis.

—   Tu rudenī iesi uz politehnisko?

—    Nezinu, gribētos mazliet atvilkt elpu, padzīvot tāpat. Pēteris gan vārdo, lai ejot, citādi visas skolas gudrība^nākšoties kalt atkal no jauna. Un tu?

—  Mēs ar Daumantu gadiņu vai pāris pastrādāsim, labāk apgūsim arodu, tad jau manīs.

Reaktīvā lidmašīna, griezīgi kaukdama, kā bulta pāršķēla debesis.

—   Re, kur viņas nolīdušas! Un mēs meklējam pa malu malām. Pat uz jūru bijām aizskrējuši.

Daumants aplika roku Baibai ap pleciem.

—   Ejam dejot, muzikanti atpūtušies.

—   Labāk tepat uz vietas, te vēsāks.

Svetlana dejoja ar Mārču.

—  Šī ir laimīgākā diena manā mūžā. Skola pabeigta. Un tik skaistas un smaržīgas rozes es vēl nekad neesmu saņēmusi.

—   Speciāli tev. Zini ko, braucam uz mājām.

—   Tūlīt?

—   Jā, ar rīta gaismu būsim galā.

—   Bet kur es palikšu?

—   Man ir tava jaunā dzīvokļa atslēgas.

—   Parādi!

Mārčs izvilka no bikšu kabatas riņķīti, kurā karājās trīs spīdīgas atslēgas.

—   Bet man kopmītnē mantas, — Svetlana vēl šaubījās.

—   Aizlaidīsim kādu vakaru pakaļ.

Svetlana brīdi pētīja Mārča seju, vai tik viņā neslēpjas kāds nelāgs nodoms, bet puisis raudzījās nopietni un godīgi.

—   Braucam! Kas izlemts — izlemts!

Balle turpinājās. Neviens pat nepamanīja Svetlanas aizbraukšanu.

—   Tūlīt lēks saule. Skrējām apsveikt!

No restorāna ārā, augšā pa lēzeno kāpu. Smailpapēžu kurpītes pilnas ar smiltīm. Meistarei Kristīnei pie vienas rokas Dace, pie otras Elita.

—   Pagaidiet, meitenes, elpu rauj ciet!

—   Ātrāk, meistarīt, ka nenokavējam pašu pirmo staru. Runā, ka tas, tāpat kā pēdējais, esot zaļā krāsā.

Kurpes nost! Zeķes nost! Vēsais ūdens glaužas ap sakarsušajām pēdām. Uh, cik labi!

Pirmie stari izlauzās cauri mākonim, kas bija nogūlies pie apvāršņa tieši saulei priekšā.

—   Meitenes, kur Baiba?

—   Re, kur viņi tālu priekšā!

—   Paskat, kādi, grib no mums aizlaisties! Skrējām, meitenes, kura pirmā viņus panāks?

—   Nevajag, — Jurāte Jurjāne satvēra Elitu aiz rokas. — Viņiem pašiem savs ceļš ejams.

Beigas

Zenta Ērgle

Nosargāt mīlestību

Stāsta, galvenie varoņi Baiba un Daumants pēc skolas beigšanas apprecas un sāk patstāvīgu dzīvi. Pēc rakstura abi ir dažādi - Baiba smagi pārdzīvo katru sīkāko nesaskaņu, Daumants turpretim ir straujš, vieglprātīgs. Lai nosargātu savu mīlestību, abiem nākas pārdzīvot grūtus brīžus. Tikai turot rokas mazo dēlu, Daumants paīstam saprot ka viņam vīrietim jāuzņemas galvenās rūpes ne vien par uzturu un apģērbu, bet ari par saticību, mīlestību un laimi mazajā pasaulē, ko sauc par Pētersonu ģimeni.

DAŽI VĀRDI IEVADAM

Grāmatām, tāpat kā cilvēkiem, katrai savs liktenis. Vienas veikalos ķertin izķer, bibliotēkās nolasa drisku driskās, citas vientuļas un aizmirstas guļ plauktos. Ir grāmatas, no kurām izlasījusi atvadāmies, bet ir tādas, no kuru varoņiem žēl šķirties, gribas uzzināt, kāds liktenis tos sagaida.

Pirms vairākiem gadiem uzrakstīju stāstu «Starp mums, meitenēm, runājot…». Tajā parādīta kādas Rīgas skolas astotās klases skolēnu dzīve, draudzēšanās un pirmās mīlestības jūtas. Viens no stāsta galvenajiem varoņiem — draiskulīgais un vieglprātīgais Daumants iemīlas klusajā, čaklajā Baibā. Viņai savukārt patīk talantīgais un izskatīgais konservatorijas students Tagils. Baiba viļas savā pirmajā mīlestībā un saprot, ka Daumants ir viņas vislabākais draugs.

Daudzajās tikšanās reizēs dažādās Latvijas skolās, kā arī man adresētajās vēstulēs lasītāji pieprasīja grāmatai turpinājumu.

Stāsta «Bez piecām minūtēm pieauguši» darbība risinās kādā profesionāli tehniskajā šuvēju vidusskolā. Galvenajiem varoņiem Baibai un Daumantam piepulcējas citi — bārene Svetlana, skaistā, iecirtīgā Dēzija, paslinkais Leons. Baibas draudzība pret Daumantu beigās pāraug abpusējā mīlestībā.

«Mēs gribētu lūgt rakstnieci uzrakstīt ari šai grāmatai turpinājumu,» Siguldas internātskolas audzēkņu vārdā raksta bibliotēkas pulciņa sekretāre Laila Cevere. «Ļoti gribētos zināt, kā izveidosies jauniešu turpmākā dzīve, vai Daumants un Baiba būs laimīgi, vai Daces un Pētera draudzība turpināsies.» — «Es ļoti vēlētos, lai rakstniece uzrakstītu grāmatu vai pat mazu stāstiņu par jau pieaugušajiem jauniešiem, kuri mācās augstskolās vai strādā,» raksta V. 2arska no Rīgas 47. vidusskolas. «Tas varētu būt ar! turpinājums grāmatai «Bez piecām minūtēm pieauguši». Stāsta pamatā būtu jauniešu dzīve, kad jau Šīs piecas minūtes ir pagājušas un liekas, ka dzīvē viss ir sasniegts. Bet vēl jau ir daudzas neiekarotas virsotnes.»

Un, lūk, jūsu priekšā jauna grāmata — «Nosargāt mīlestību», kas stāsta par Baibas, Daumanta, Svetlanas un citu no iepriekšējām grāmatām iepazītu varoņu pirmo patstāvīgās dzīves gadu.

Zenta Ērgle

1. n o d a ļ a MĪLESTĪBA

— Raksti: «Kopā ar draugu,» — nē, labāk: «Ar draugiem aizbraucu uz dienvidiem,» — Daumants diktēja.

— «Būšu atpakaļ augusta beigās. Atslēga pie kaimiņienes.» Viss!

Baiba nolika papīra lapu redzamā vietā uz galda.

— Mamma droši vien neteiks nekā, bet patēvam no dusmām pārdegs «drošinātāji», — viņa iesmējās.

Šuvēju profesionāli tehniskā vidusskola bija pabeigta, kvalifikācija iegūta, arī darbavieta zināma. Priekša brīvdienas — viss augusta mēnesis, vesela mūžība. Baiba un Daumants bija nolēmuši to pavadīt dienvidos. Biļetes uz Simferopoli jau atradās kabatā, mugursomas sapakotas.

— Šī būs vistrakākā dēka manā mūžā, — Baiba teica. — Ja nu aptrūkst naudas un netiekam vairs atpakaļ, ko tad?

— Gan jau kaut kā, — Daumants vieglprātīgi atmeta ar roku,

«Ar šuvējas profesiju nekad postā nenokļūsiet,» Baiba atcerējās meistares Liepas vārdus un nomierinājās.

Ziņu, ka Daumants precēsies, Pētersonu ģimene uzņēma bez īpašām emocijām. Mātei Baiba vienmēr bija patikusi. Pārējie viņu tikpat kā nepazina.

—  Kur tev jāsteidzas kā uz ugunsgrēku? — tēvs gan mēģināja iebilst. — Būtu pāris gadu padzīvojis puiša kārtā, iekrājis naudu, sarūpējis dzīvokli un tad vedis mājās sievu.

—  Paliec mierā, tēv! Mēs ari abi jauni sagājām kopā, un mums tāpat nekā nebija. Labāku sievu par Baibu Daumantam neatrast. — Māte tūlīt nostājās dēla pusē.

—  Ko tu trako kā nepilnīgais? — brālis Kristaps noprasīja, kad abi bija palikuši vieni savā istabā. — Vai kaut kas «piededzis»?

—  Es viņu mīlu, vai tu to spēj saprast, grāmatu tārps? Četrus gadus es viņai esmu sekojis kā ēna, baidījies, ka viņa neiemīlas citā, ka nepamet mani. Es negribu vairāk gaidīt un mocīties nevienu dienu.

—  Tātad tu neesi drošs, ka viņa tevi mīl tikpat stipri kā tu viņu?

—  Visus skolas gadus gājām līdzās, un viņa mani uzskatīja par labu draugu. Un tikai pavisam nesen beidzot izskaidrojāmies.

Brīdi valdīja klusums.

— Es tevi apskaužu, mazo brāl. Baibas dēļ.

— Vai tiešām tu nekad neesi pa īstam iemīlējies? Vecākais brālis pakratīja galvu. — Mūsu kursā sieviešu,

ka biezs, bet neviena nav sirdij tuva.

— Krist, vai tu nevarētu piespēlēt mazliet naudas? Mēs ar Baibu laižam uz dienvidiem.

Kristaps izņēma no maka piecus desmitniekus, ko bija krājis kurpēm. — Ņem par labu! Vairāk man nav.

—  Paldies. Sākšu strādāt, atdošu.

—  Gan jau.

Kristaps lielā slepenībā gatavojās uzrakstīt romānu par jauniešiem. Taču, lai to veiktu, vajadzēja ne tikai trāpīgas detaļas un dzīves pieredzi, bet pats galvenais — spēju iejusties varoņu jūtu pasaulē. Par jauniešiem nekas, tos viņš puslīdz pazina, bet ko iesākt ar vecāko paaudzi, ja viņš nespēj izprast pat savu tēvu 11 n māti? Ko viņi domā, kad klusēdami vaļējām acīm guļ viens otram līdzās? Tēvs bija jaunāks par Daumantu, kad zaudēja roku. Māte reiz ieminējās, ka tēvs jaunībā esot labi zīmējis un sapņojis par akadēmiju, bet nodots mācībā pie mēbeļu galdnieka. Kādēļ tēvs sāka dzert? Varbūt aiz sirdēstiem par neizdevušos dzīvi, par zudušajiem jaunības sapņiem?

Dažreiz cilvēkā gadiem ilgi rūgst neapmierinātība ar sevi, ar ģimeni, ar darbu. Un pēkšņi tā izlaužas uz āru. Dažs meklē mierinājumu, aizmirstību, iespēju izteikt vai parādīt sevi vaļaspriekos, bet citi — kā Daumanta un Kristapa tēvs — sāk dzert.

Māte kādreiz dziedāja korī. Bet nu jau vairākus gadus viņa to pametusi: neesot spēka izstaigāt uz mēģinājumiem. Apbedīt var ne tikai tuviniekus un draugus, bet arī sapņus. Māte vispirms apraka sapni par medicīnu, bet pēc tam — arī par dziedāšanu.

Pats briesmīgākais laikam gan ir apbedīt mīlestību. Savu kvēlo jaunības dienu mīlestību māte apliecināja ar darbiem. Riskējot ar dzīvību, viņa kara laikā izglāba iemīļoto no drošas' nāves, pēc tam apprecēja invalīdu. Visu mūžu viņa ir vīru žēlojusi, mierinājusi un balstījusi. Bet kā var mīlēt dzērāju? Kristaps atcerējās — reiz pirms pāris gadiem, kad tēvs sita māti, Daumants, klāt pieskrējis, kliedza:

— Triecam viņu ratā! Kam vajadzīgs tāds tēvs?! Es viņu ienīstu!

Bet es viņu vēl vienmēr redzu tādu kā jaunībā — drošsirdīgu, jautru, skaistu, visas partizānu brigādes mīluli, — māte dēliem atteica.

Par mātes lielo cerību, nepiepildīto sapņu iemiesojumu kļuva vecākais dēls Kristaps. Meita Zane un jaunākais dēls Daumants mācījās kā pa celmiem, galvenokārt uz trijniekiem, Kristapa liecībā virknējās vieni vienīgi piecnieki, turklāt tie nāca bez īpašas piepūles. Daumants kopā ar citiem zēniem barā klaiņoja apkārt, kāpa kokos, plēsa drēbes, kaitināja kaimiņus, Kristaps pa to laiku rātni sēdēja mājās un lasīja grāmatas vai mācījās. Zelta medaļa, pēc tam augstskola. Mātei par lielām bēdām, viņš neaizgāja uz mediķiem. Kristapu interesēja svešvalodas. Fakultātē viņš drīz vien izvirzījās gan mācībās, gan sportā un sabiedriskajā darbā. Pasniedzēji viņu uzskatīja par drošu kandidātu aspirantūrai, bet kursa biedru vidū Kristaps nebija iecienīts, jo domāja tikai par sevi. Pārējo biedru problēmas viņu neinteresēja.

*

Simferopole abus ceļotājus sagaidīja ar dienvidu svelmi. Izklaiņojušies pa pilsētu, noguruši un izsalkuši viņi nonāca tirgus laukumā. Baibai aizrāvās elpa no augļu un dārzeņu pārpilnības. Plūmes, aprikozes, persiki, āboli, pirmās vīnogas, svaigas vīģes — tik mīkstas un saldas, ka pašas kusa mutē, — prasīt prasījās, lai tās nogaršotu.

Autostāvvietā atradās vairākas smagās mašīnas.

— Izmēģināsim laimi. — Daumants apņēmīgi piegāja pie šoferiem, kas, bariņā sagājuši, tērgāja.

—  Uz kurieni jums vajag?

—  Mums vienalga. Tuvāk pie jūras.

— Es braucu uz Koktebeli. Piecīti no deguna — un nogādāšu tieši jūras krastā. Pēc pusstundas rullējam.

Ērti iekārtojušies kravas kastē uz salocīta brezenta, Baiba un Daumants vēroja apkārtni. Taisnās rindās sastādīti vīnogulāji, augļu dārzi, tabakas plantācijas. Jo augstāk kalnos traucās mašīna, jo līkumaināks kļuva ceļš. Līdz pat apvārsnim sniedzās mežiem apauguši kalni, vietām atsegdami zobainas, kailas klinšu radzes.

Saule norietēja, un ātri satumsa. Baiba, Daumanta plecam piespiedusies, snauda.

— Ei, jūs tūristi! Esam atbraukuši!

Mašīna stāvēja kādā kastēm piekrautā pagalmā. No divstāvu mājas uzvēdīja ēdiena smarža. Kaut kur tuvumā neredzama šalca jūra. Šoferis aizcirta mašīnas durvis, ieslidināja naudu džinsu kabatā un skaļi nožāvājās.

— Kur jūs pārnakšņosiet?

Baiba ar Daumantu saskatījās un klusēja.

—  Kā tad jūs tā — uz dullo atbraucāt?

—  Mēs kāzu ceļojumā, — Daumants teica.

— Uz akmeņiem savu sievu guldīsi, vai? — Šoferis sāka smieties. — Pie mums visur jau pilns, nez vai ko sameklēsiet.

Abi noskatījās, kā šoferis pazūd tumsā. Gaisā sanēja cikāžu dziesmas.

Asfaltēts kājceliņš noveda tieši jūras krastā. Viņu priekšā pletās līcis. Pa kreisi tālumā mirgoja kāda ciemata ugunis, pa labi debesīs slējās melnas klintis, bet priekšā līdz pat apvārsnim bija jūra. Abi apsēdās uz sola. Daumants aplika Baibai roku ap pleciem un pievilka sev cieši klāt.

—  Tu jūti, jūra dveš mierīgi — kā aizmigusi: ievelk elpu un ar vieglu nopūtu izdveš.

—  Un tā patiešām melna. Tev nav auksti? Še, uzvelc džemperi!

—  Un tu arī. Sagaidīsim tepat saules lēktu. Ja es aiz-migšu, tu mani pamodini, labi?

Daumants noāva krosenes, uzlocīja bikses un iebrida ūdenī.

— Silts kā vannā. Baiba, dzirdi? Ejam peldēties!

Meitene, tālā ceļa izmocīta, galvu uz mugursomas atspiedusi, saldi gulēja. Bize kā ruda čūska saritinājusies smiltīs. «Lai guļ vien,» Daumants nodomāja, saudzīgi pārlicis matu pīni Baibai pār plecu.

Pēc peldes Daumantam nogurums bija kā ar roku atņemts, Derētu kaut ko uzlikt uz zoba. Žēl, ka Simferopolē nepadomāju. Cik, ilgi tā mētāsies pa soliem! Vajadzēja paņemt līdzi telti, tad viss būtu pa pirmo. Cāļi piedāvāja, taču negribējās apkrauties ar nesamiem. Baibas dēļ kaut kur jāpiezemējas. Žēl izgrūst visu kapitālu tikai par guļvietām. Un vienā gultā jau Baiba nebūs ar mieru.

Vispār tikumības ziņā viņa atpalikusi par pāris gadsimtiem. Pēc kāzām, tad.,. Muļķīte, kāda tam nozīme — pāris nedēļas ātrāk vai vēlāk. Čaļi apgalvo, ka tādu skuķu, kuras saviem vīriem ir pirmās, uz pasaules vispār tikpat kā neesot, vienīgi sentimentālos romānos. Ir, ir gan tādas, Daumants to droši zināja. Un viņam bija patīkami, ka Baiba spējusi sevi saglabāt neskartu.

Līdz šim par maizes šķēli uz galda, par zupas šķīvi vakariņas, par siltumu Istabā, par to, ko vilkt kājās un mugurā, domāja vecāki. Tagad šīs rūpes jāuzņemas viņam, vīrietim, nākamajam vīram, stiprākajam. Viņš nu bija atbildīgs ne vien par sevi, bet ari par Baibu. Jau šodien, sākot ar šo brīdi. Viņš pierunāja Baibu doties šurp uz dienvidiem, nezinot, kas viņus te sagaida.

Svīda gaisma, jūra kūpēja kā milzu katls. Kaijas, skaļi ķērkdamas, lidinājās virs ūdens. No rūsganiem, milzīgām kviešu karašām līdzīgiem pakalniem izlīda sarkana saules ripa. Daumants vēroja apkārtni. Vai tad tāda izskatās Izdaudzinātā Krima? Kur palmas un cipreses, kur rožu lauki un cilās dienvidu puķes? Kur skaistas celtnes, kādas daudzkārt redzētas kinofilmās? Te nekā tāda nemanīja. Vienīgi jūra bija glāsmaini silta,

«Varbūt šoferis aizrāvis mūs uz pavisam citu pusi, pie Azovas jūras, piemēram?» Daumantā modās nejaukas aizdomas.

Baiba cieši gulēja un miegā smaidīja. Daumantam negribējās viņu modināt. Atstājis uz sola zīmīti, viņš devās izlūkot apkārtni.

Baibu pamodināja skaļi smiekli. Divi paveci resnīši nodarbojās ar rīta rosmi un paši par sevi zobojās. Jūra šķita aizturējusi elpu, tik mierīga tā bija. Iztraucēdams rīta mieru, skaļrunis saka dārdināt jautru maršu,

— Labrīt! — Tas bija Daumants, smaidīgs un ļoti apmierināts ar sevi. — Mēs atrodamies Koktebelē, atpūtas nama teritorijā. Viens vecītis mani nogrāba aiz apkakles. Izrādījās lādzīgs pēc dabas un varen valodīgs. Pats no Maskavas, atpūšas un, starp citu, piehalturē par sargu pie ieejas vārtiņiem. Tik vien tā darba kā ievērot savējos atpūtniekus, šaubīgajiem uzprasīt caurlaidi, bet svešos raidīt prom. Šim esot vajadzīgs pārinieks, nu, nomainītājs. Paradīja man sludinājumu, kas bija piesprausts pie vārtu staba. Un tad manā galvā iešāvās pārākā ideja: kā būtu, ja es ^ pieteiktos? Tepat ēdnīcā esot iespējams paēst. Ar apmešanos grūtāk, bet atpūtas nama dārzā atrodoties vasaras^ mājiņa, kurā glabājoties vecas mēbeles. Ja tās piekrāmētu, kādu stūri varētu atbrīvot. Ko tu par to saki? Paēduši būsim. Tu varēsi cauru dienu sauļoties un peldēties, bet es būšu brīvs katru otro dienu.

—  Es arī varu strādāt, — Baiba piebilda.

—  Kaut vienreiz mūžā atpūties.

—  Kas tev tur tek? — Baiba pēkšņi iesmējās.

—  Kur?

—  No bikšu kabatām.

— Ak es, aunagalva! Nopirku tirgu persikus un plūmes. Veikali vēl slēgti. Ēd!

*

— Jūs pēc izskata tāds spēcīgs puisis, vīnogu laukos nopelnītu četrreiz vairāk. — Direktors aizdomīgi nopētīja Daumantu.

— Mēs atbraucām atpūsties. — Baiba, krievu vārdus meklēdama, nedroši skaidroja. — Mums te ļoti patīk: jūra, parks un kalni. Mēs varam pavisam bez algas, tikai paēst

Direktors brīdi skatījās ārā pa logu. Abi jaunieši viņam patika. Un galu galā viņš ne ar ko neriskēja.

— Labi! Atstājiet savus dokumentus! Un pastāviet kādu dienu blakus vecajam sargam, lai iepazītu mūsu viesus. Ēdnīcas talonus saņemsiet pie administratores

*

— Redzi nu, cik labi iznāca, — Daumants priecājās kā bērns. — Velnišķīgi paveicās. Kā kinofilmās ar laimīgām beigām, Skrienam uz jūru! Skrienam!

Baiba un Daumants gulēja līdzās uz koka paklājiņiem oļainajā pludmalē, Jura laiski vēla viņiem pie kājām nelielu., pūlu mežģīnēm rotātus vilnīšus. Brūni iedegusi atpūtnieki sauļojās, lasīja, spēlēja kārtis, strīdējās, Bērneļi gar ūdens malu meklēja krāsainus akmentiņus. Bija tik labi tā ļauties dāsnajiem saules stariem, neko nedarīt, neko nedomāt. Visa diena brīva, un priekšā vēl daudz tādu bezrūpību dienu. Baiba apvēlās uz vēdera un pašķielēja uz Daumantu. Acis ciet. Droši vien aizsnaudies. Visu nakti izvārdzis. Baibu pārņēma spējš maigums. Viņa pastiepa roku un viegli noglāstīja mīļotā plecu. Vīrs… pie šī vārda vēl nav pierasts. Pēc mēneša viņi abi sareģistrēsies un visu mūžu būs kopā.

Daumants juta šo pieskārienu un caur plakstiņu spraugu pavērās Baibā. Atirusī bize kā rūsgans lakats pārklāja kailo mugura. Acis zalgoja mīlestība, pasakot vairāk nekā vārdi. Ārsts pārrunās ar zēniem bija apgalvojis, ka vīrieši īstu mīlestību iepazīstot tikai no divdesmit četru gadu vecuma. Tas, kas notiekot līdz tam, esot vienīgi sekss, kaila dzimumtieksme. Kādas muļķības! Tad jau iznāk, ka viņš ir nenormālais, jo iemīlēja Baibu, kad viņam bija sešpadsmit. Tomēr, ja grib būt pavisam godīgs, tā zēnu dienu mīlestība atšķiras no šis, kuru viņš pārdzīvo pašlaik. Toreiz pietika just Baibu līdzās, nejauši pieskarties, izdarīt ko labu, lai būtu laimīgs, tagad glāsti, sirsnīgie apskāvieni un maigie skūpsti vairs neapmierina, gribas vairāk…

— Ejam ūdenī! - Viņš pielēca kājās un uzrāva arī Baibu.

*

Kalnos, beidzot viņi bija īstos kalnos ar stāvām klintīm, ar kraujām aizām. Aiz klinšu izciļņiem turēdamies viņi nokļuva kāda alā. Tā iesniedzās dziļi kalnā un pazuda tumsā.

— Varbūt senos laikos te mita zvērādās tērpušies cilvēki? — Baiba, kas visur redzēja brīnumaino, ierunājās. Daumants iesmējās, tā iztraucēdams sikspārņu baru, kas, pie augstajiem griestiem pieķērušies, atpūtās pēc nakts medībām. Baiba izbailēs iekliedzās un metās uz izeju.

Nelielo noriņu alas priekšā no trim pusēm apņēma bieza vilkābeļu un savvaļas bumbieru audze, ceturtajā tieši blakus slejās vertikāla klinšu siena. Zilajās debesīs, spārnus tikko kustinādams, planēja vanags.

— Cik te labi! Nāc, brītiņu atpūtīsimies, — Baiba aicināja un atlaidās mīkstajā zālītē.

—  Es mīlu tevi! — Daumants skaļi sauca

—    Mīlu tevi, tevi! — atbalss atkārtoja.

—  Tu atgādini apburtu pasaku princesi, un es tevi tagad pamodināšu. — Daumants pieliecās Baibai tuvu klāt. — Saki, ka mīli mani.

—  Mīlu, mīlu, mīlu, — Baiba čukstēja. Pelēkajās acīs kā spogulī viņa saskatīja savu atspulgu.

Apkārtējā pasaule izgaisa. Divas mīlestības kļuva par vienu. Baiba šajā brīdī nejuta ne kaunu, ne bailes, viņu pārņēma skurbinoša laimes sajūta.

Uzbudinājums pamazām atslāba. Daumants paskatījās uz Baibu, Pirmā reize. Ko viņa tagad pārdzīvo? Meitenes droši vien jūt citādāk nekā puiši. Pastiepis roku, Daumants maigi, jau bez iekāres noglāstīja viņas augumu.

Baiba pasmaidīja ar acīm. Viņa bija pārāk satraukta, lai izteiktu kaut vārdu. Tas, kas ar viņiem nupat bija noticis, arī ir mīlestības daļa. Un dabas daļa. Uz brīdi ienāca prātā mātes brīdinājumi, patēva neķītrās piezīmes. Pēc viņu domām iznāk, ka Baiba tagad ir paklīdene. Bet kādēļ?

«Cik nepareizi mēs lietojam vārdu «mīlestība». Ko gan visu mēs nemīlam? Bulciņas, puķes, saules rietu, nosarmojušu koku, miglainu rītu, vecākus, savu māju…

Mēs degradējam šo svēto vārdu. Nevar mīlēt kūku, kūka var garšot, nevar mīlēt ziedošu ābeli, par to var vienīgi priecāties. Vārdu «Mīlestība» vajadzētu rakstīt ar lielo burtu, kā ticīgie raksta vārdu «Dievs», un lietot vienīgi īstu, patiesu jūtu izteikšanai. Neviena, pat visskaistākā puķe nečukstēs vārdiņu «mīļais», ar ko tiek izteikts viss,» Daumants prātoja, slepus uz Baibu skatīdamies. Daumants aizskāra Baibas plecu. — Ģērbsimies! Jāiet! Saule jau uz rietēšanu. Kautrigi aizgriezusies, Baiba sapogāja blūzīti.

*

Daumants drīz vicu iepazina ne visai prāvo atpūtnieku salmi, To lielākā daļa bija padzīvojuši ļaudis. Trīs reizes dienā viņi devās cauri vārtiņiem uz ēdnīcu jūras krasta, bez prasīšanas uzrādot jaunajam sargam caurlaides kartiņas. Grūtāk bija vakaros, kad satumsa. Gar jūras krastu stiepās jauniešu iecienītā promenades vieta, bet taisnākais ceļš no ciemata uz to veda cauri atpūtas nama parkam.

— Ko es tādiem varu padarīt? — pavecāka sieviete, kas stāvēja pie vārtiem ciemata pusē, žēlojas. — Viņi vienkārši pabīda mani sānis un iet, kur patīk.

Kādu vakaru, tranzistoru pilnā skaļumā kviecinādama, Daumantam un Baibai tuvojas jauniešu kompānija. No iebraucējiem, tas bija skaidrs.

— Lūdzu caurlaides!

— Ko? Ko tu teici? — Kāds puisis pievirzījās Daumantam bīstami tuvu. — Kas tas par zvēru? Ko tāds pa ziemu ēd?

Svešais nekaunīgi iepūta cigaretes dūmus Daumantam sejā, bet pēc brīža jau gulēja augšpēdus uz asfalta. Meitenes apjukušas ieķiķinājās.

— Stipri sasitāties? — Baiba piegāja pie pakritušā puiša.

Svešajam paspruka lamu vārdi, bet, ieskatījies Baibai acīs, viņš aprāvās.

— Jaunatnes čempions boksā, — Baiba klusi pateica. Un skaļi: — Tepat aiz atpūtas nama parka ir otrs ceļš uz jūru.

Baiba klusībā baidījās, ka aizvainotais puisis nesavāc drauģeļu baru un Daumantam neatriebjas, tādēļ viņa ne soli neatkāpās no Daumanta. Bet nekas nenotika.

Parka puķu stādījumi atradās tēvoča Mihaila pārziņā. Baltiem matiem, baltu bārdu, smaidīgs un labvēlīgs viņš staigāja no viena rožu dārza uz otru, izravēdams nezāles, apgriezdams vecos ziedus. Dārznieka lepnums bija puķu kalendārs pie administrācijas ēkas. Katru rītu viņš apmainīja datumus.

—  Jau piecpadsmitais augusts! — atpūtnieki, uz ēdnīcu brokastīs iedami, izsaucās. — Cik ātri skrien dienas.

—  Vēl divpadsmit dienas, un mēs oficiāli būsim vīrs un sieva, — Daumants teica Baibai. — Un tad mūs nevarēs izšķirt pat tavs nejaukais patēvs!

Sēdēdams sarga nojumītē un neredzēdams Baibu, Daumants pavisam negaidot atklāja, ka ir greizsirdīgs. Kūrortā bija tik daudz jaunu vīriešu, bet viņa tik skaista. Visi tā vien grib ar Baibu iepazīties, paflirtēt, uzsākt kādu romāniņu. Tādiem tīrais sīkums aiz garlaicības vien sagrozīt meitenei galvu.

Laiku pa laikam Daumants nenocietās un skrēja uz ēdnīcas terasi paskatīties, vai Baibai nav piesējusies kāda kompānija. Parasti viņa peldējās vai sauļojās norunātajā vietā. Bet reiz viņu nekur nemanīja. Daumantu pārņēma bailes: ja nu viņa pēkšņi iekļuvusi kādā straumē, kas velk iekšā jūrā? Nekāda labā peldētāja viņa nav, ķepurojas tāpat pa suniski.

— Baiba! — viņš, noskrējis pa kāpnēm pludmalē, skaļi sauca. Uz viņu raudzījās izbrīnījušās, ieinteresējušās, dusmīgas sejas, — Baibāāā!

— Kas noticis? Ko tu auro kā negudrs? — Turpat blakus atskanēja viņam tik mīļā balss. Baiba ar mazu puisēnu ūdens malā cēla no oļiem un slapjās grants fantastisku pili. Bars mazuļu, apkārt sastājušies, ar interesi vēroja, kas tur iznāks. — Kāda sieviete palūdza pieskatīt savu sīko, kamēr pati nopeldēsies, — Baiba paskaidroja.

*

Izdzisušais vulkāns Karadags vēl nebija paspējis nomest naksnīgas miglas segas. Kā viegli plīvuri tās tinās ap stāvajām virsotnēm. Daumants, jūras krastā uz akmens bluķa apmeties, aizgūtnēm zīmēja. Rīta saulē klintis atvizēja dzeltenos, rūsganos un brūnos toņos. Violetas ēnas piešķīra veidojumiem telpiskumu. Stāvajās klintīs ieķērusies augi ar savu sulīgo zaļumu atdzīvināja sastingušo akmens pasauli.

Cerēdama atrast kādu serdolika vai cita pusdārgakmeņa gabaliņu, Baiba, galvu noliekusi, staigāja gar jūras malu. Ar krāsaino akmentiņu meklēšanu bija aizrāvušies visi: sākot no bērniem un beidzot ar sirmgalvjiem.

— Labu veiksmi!

Daumants pacēla galvu. Viņam līdzās stāvēja stiegrains pusmūža vīrietis.

—   Vai jūs mācāties akadēmijā? — viņš, brīdi vērojis, apjautajās.

—   Nē, tāpat, sava prieka pēc, — Daumants negribīgi atbildēja. — Migla nekādi nepadodas.

Pamēģiniet tā. — Svešais no Daumanta kastes izņēma balto krītiņu, vieglītēm pieskārās zīmējumam un ar pirkstu mazliet paberza.

Tā pavisam nejauši Baiba un Daumants iepazinās ar mākslinieku Lapiņu no Sibīrijas.

Daumants klusēdams vēroja, cik veikli mākslinieks sapludināja toņus, ka ieklāja krāsas.

—  Pastelis nav mana stihija, — Lapiņš skaidroja, — es vairāk ar eļļu vai akvareli. Katram jau savs. Tev, puis, talants ir, trūkst vienīgi zināšanu, bet bez tām tu taustīsies kā pa tumsu.

—  Gan es pats kaut kā …

—  Otrreiz atklāt Ameriku nav vērts, dzīve par īsu. Akadēmijā tu iemācītos pareizi zīmēt, apgūtu dažādas tehnikas.

—  Es ari viņam saku, lai vismaz pamēģina tikt iekšā, — Baiba žēlojās. — Es strādāšu, pelnīšu, lai viņš mācās.

—  Tur jau nu tādus diletantus kā es gaida — durvis plaši atvērtas, laipni lūdzam… Viss! Nav ko ķēmoties! — Daumants negaidīti uzlēca kājās un saplēsa uzzīmēto sīkās driskās.

—  To nu tu velti. — Gleznotājs Lapiņš pašūpoja galvu. — Piedod, ka es tā neaicināts iejaucos. Bet zīmēt jau var ari sava prieka pēc brīvajā laikā. Un mācīties kursos. Es pats tādus vadu. Pie manis nāk pat kāds akadēmiķis un nemaz nekaunas sēdēt blakus vidusskolniecei.

Daumants klusēja. Viņam kļuva kauns par savu puicisko izlēcienu.

Abi jutās bezrūpīgi kā bērni. Vienā paņēmiena uzskrējuši Vientuļā Koka kalnā, viņi nolika krāsaino oļu sauju blakus Volohova kapam. Tāda esot šīs puses paraža.

Volohovs bija dzejnieks un gleznotājs, šejienes īpatnējās dabas apdziedātājs. Kādēļ viņš izvēlējās savu pēdējo atdusas vietu šeit — kalna virsotnē? No virsotnes varēja redzēt visu, kas viņam bija tuvs un mīļš: paša celto māju, kur ilgus gadus dzīvots un strādāts, paša stādīto dārzu, jūras līci, Karadagu. Mežonīgajai, neskartajai ainavai ar pakalniem, kas austrumos stiepās līdz pat apvārsnim, izdzisušajam vulkānam un jūrai piemita savdabīgs skaistums un diženums. Te pār cilvēku vēl valdīja pirmatnējā daba. Daumants iztēlojās, kā pirms gadu tūkstošiem piekrastē savās ādas teltīs dzīvojuši senie kimmerf, šī novada pirmie iemītnieki, ka, pinkainos zirgos sēdēdami, klīstot no pakalna uz pakalnu, viņi sekojuši lopu bariem.

— Daumant, paskaties uz debesīm! — Baiba iesaucās. Violets mākonis kā teiksmains nezvērs atplestajā mutē

turēja sarkani kvēlojošu saules ripu, garā, zobainā aste bija atspiedusies uz klinšu virsotnes.

— Fantastiski! Tas tev noteikti jāuzzīmē. Zel, ka nepaņēmām līdzi pasteļus.

— Šādu mākoņu nekad vairs nebūs.

— Es tev palīdzēšu atcerēties. Paskat, saules vairs nav, un nezvēra vēders kļūst aizvien lielāks un lielāks.

—- Būs negaiss. Skrienam ātrāk lejā!

Negaiss viņus panāca pludmalē, krietnu gabalu no atpūtas nama. Jūra putu mēlēm laizīja krastu.

Ejam peldēties! — Baiba varonīgi centās pārvarēt bailes.

— Ejam! Dod roku, lai viļņi tevi neierauj dzelmē. — Daumanta rokās viņa jutās pilnīgā drošībā.

Vasaras mājiņa, kurā viņi pārgulēja, bija tumša un mitra, Daumants iededza sveces galu.

— Veicīgi pārģērbies! Es aizskriešu pēc vakariņām un karstas tējas.

*

Kalnos valdīja pirmsausmas miers. Pat cikādes, kas visu nakti bija dziedājušas, klusēja. Pret maigajām pasteļkrāsas debesīm Karadaga klintis izskatījās drūmas un bargas. Kopa ar gleznotāju Lapiņu Baiba un Daumants pa šauru, stāvu taciņu kāpa aizvien augstāk kalnos.

Pa labi ar rožainu mākoņa cepurīti galvā, vietām apaudzis biezu mežu, slējās Lielais Karadags. Kreisajā pusē atradās robota klinšu grēda. Vietām to kā ar milzu nazi sašķēla stāvas aizas, paverot skatu uz jūru. Pie vertikālas 'klints, kas vientuļa pacēlās grēdas virsotnē, mākslinieks apstājās.

— Šo klinti dēvē par Velna Pirkstu. Pastāv nostāsts, ka senatnē te upurējuši, lai pielabinātu ļaunos garus.

Koktebeles līcis un ciemats bija redzami kā uz delnas. Virs Vientuļā Koka kalna kā nokaitēta vara panna pacēlās saule. Pērļaini ievizējās ūdens.

—   Kolosāli! Es tālāk ne soli! — Daumants atsēdās uz klintsbluķa un izņēma zīmēšanas piederumus.

—   Cik' gadus neesmu šo ainavu vērojis, bet ikreiz tā citādāka un ikreiz saviļņo ar savu skaistumu, — ierunājās Lapiņš.

Baiba, ar muguru pret klinti atspiedusies, skatījās, kā saule ceļas augstāk, kļūst arvien dzeltenāka un jūra zaudē savu varavīkšņaino vizmojumu. Daumants un Lapiņš strādāja aizgūtnēm.

— Dzirdiet, gaiss dzied! — Baiba sauca,

— Mazliet tālāk uz priekšu ir šaura, akmeņaina aiza. Pa to no jūras ceļas silta gaisa strāva, kas atbalsojas klintīs un rada šīs neparastās skaņas, — Lapiņš paskaidroja.

— Es paiešos, paskatīšos.

— Tikai nemēģini rāpties lejā! Šī aiza ir paņēmusi vairāku vieglprātīgu jauniešu dzīvības. Ar Karadagu jokot nedrīkst!

Baiba sēdēja takas malā un domīgi raudzījās lejā, kur ūdens, atspoguļojot apkārtējās klintis, laistījās zeltainos toņos.

Baibai un Daumantam šķita, ka viņi nokļuvuši teiksmainā pasaulē, kur ļauns burvis milžus pārvērtis par akmens skulptūrām, un nu tās stāv un gaida savu atbrīvotāju. Lapiņš te pazina un zināja nosaukt ikvienu klinšu veidojumu:

— Šī grupa ir karalis, karaliene un viņu svīta. Bet tur mazliet tālāk — viņu troņa zāle, vai nav trāpīgi? Visskaistāk Karadagā ir pavasarī. Saulē izdegušās kalnu nogāzes tad klāj zāle —- cilvēkam līdz jostasvietai. Zied savvaļas peonijas, magones, tulpes.

Negaidot aiz pagrieziena klintis pavērās un skatam atklājas plaša ieleja ar zilzilu jūras līci un nelielu ēku puduri krastmalā.

— Tā ir bioloģiskā stacija, kas pēta apkārtnes dabas un ūdens resursus. Nokāpsim lejā! Man tur dzīvo draugi. Varbūt izdodas sarunāt motorlaivu, tad varēsim atgriezties Koktebele pa jūru.

Tā patiešām bija skaista, neaizmirstamiem iespaidiem bagāta diena. No jūras skatoties, Karadags atgādināja draudīgu, neieņemamu cietoksni, aizsargātu ar robotiem mūriem un augstiem torņiem. Stāvas aizas, apaugušas mežrožu krūmiem, nobeidzās ar jaukiem, klusiem līcīšiem. «Laupītāju» līcī aiz «Ivana klints» kādreiz kontrabandistu nelielie kuģīši slēpušies no vajātājiem. Cauri visā Krimas piekrastē izslavētajiem «Zelta vārtiem» varēja izbraukt pat neliels burinieks, par motorlaivu nemaz nerunājot.

—  Uz «Jevgeņija Oņegina» manuskripta malas saglabājies Puškina pašrocīgs šīs klints zīmējums, — Lapiņš stāstīja.

—  Vai mēs arī nevarētu? — Daumants lūdzoši paskatījās uz mākslinieku. — Es ātri.

- Nav jau mums kur steigties. — Laivas īpašnieks apžēlojas par māksliniekiem, pabrauca tālāk no krasta jūra un apturēja motoru.

Kamēr abi zīmēja, Baiba nespēja atraut skatu no interesantas zemūdens pasaules. Dzidrajā ūdenī starp ūdensaugiem peldēja sudrabainās, svītrotās pelamīdas. Sīkas zivtiņas, kā sunīšus spēlējot, ķēra cita citu, krinolīnos tērpušas medūzas dejoja graciozu menuetu. Slaida un ātra kā šautra parādījās kāda plēsīga zivs, iztraucēja zemūdens pasaules mieru un atkal pazuda, turot mutē noķertu pelamīdu.

Braucēju skatieniem garām slīdēja milzīgs, lēcienam atspēries «Lauva», zemesraga gala tupēja «Zilonis» un, beidzot, klintsradzē dzejnieka Volohova profils ar viņam raksturīgo degunu, piemiegto aci un kuplo bārdu.

— Tauta vienmēr devusi dabas veidojumiem trāpīgus nosaukumus. Es nekad nemainītu šo neskarto dabas stūrīti pret Jaltas vai Alupkas pārapdzīvotību, troksni un mākslīgi veidoto ainavu, —- Lapiņš teica.

— Mēs arī ne. Paldies par skaisto dienu.

*

Puķu kalendārs nepielūdzami rādīja, ka bezrūpīgās brīvdienas drīz beigsies.

—  Sarīkosim mūsu šīs vasaras darbu izstādi, — Lapiņš ierosināja. — Mani akvareļi, tavi pasteļzīmējumi.

—  Līdzās jūsu lieliskajiem darbiem manējie… Ko tur runāt, — Daumants atteicās. — Negribu, ka citi par mani smejas.

—  Pirmkārt, tavi pasteļi nemaz nav peļami, otrkārt, tevi te neviens nepazīst, un reizēm ir lietderīgi no malas paklausīties, ko citi spriež par tavu darbu. Savāc visus zīmējumus un atnes uz bibliotēku!

Lapiņa mierīgie un pārliecības pilnie vārdi Daumantu pārliecināja. Šajā mēnesī viņš no Lapiņa iemācījās vairāk nekā visā iepriekšējā laikā. Gleznošanu viņš nepametīs, to Daumants klusībā bija cieši nolēmis.

Spilgtais plakāts pie bibliotēkas durvīm ieinteresēja gan atpūtniekus, gan garāmgājējus. Lapiņu pazina daudzi. Viņa akvareļu izstādes te notika gandrīz vai katru vasaru. Daumants, aiz grāmatu plauktiem aizslēpies, klausījās apmeklētāju vērtējumu. Kādā jauniešu barā viņš pamanīja puisi, ar kuru kādreiz bija notikusi saķeršanās.

—  Drosmīgi uztriepts. Veči, jūs nezināt, kas viņš Ir? — Droši vien kāds pensionārs, kas aiz gara laika zīmē.

—  Runā, esot jauns čalis, tepat no atpūtas nama.

—  Neko teikt, tam ir ķēriens.

— Žēl, ka es tā neprotu. — Kāda jauniete šķelmīgi paskatījās uz savu pavadoni.

—  Tu proti ko citu.

—  Nu, ko tad?

—  Mīlēt.

—  Kaunies!

Daži mēģināja salīdzināt attēloto ar pašu redzēto un jūtas pārsteigti, ka nav spējuši saskatīt skaisto, kas atrodas tepat blakus — gluži vai ar roku aizsniedzams.

— Apsveicu. Pirmajai reizei nav slikti, — Lapiņš, pārlasīdams izstādes apmeklētāju atsauksmes, rezumēja. — Šis attiecas uz tevi, paglabā par piemiņu. Gan labās, gan ari sliktās. Tāda, puis, ir dzīve. Bez ēnām tik spilgti neizceltos arī saules gaisma.

Pēdējā vakarā Baiba un Daumants ilgi sēdēja pludmalē. Ēdnīca nodzisa gaisma. Koktebeles brodvejs kļuva tukšs. Apklusa tūristu bāzes skaļrunis, kas pārraidīja diskomūziku. Tālajā zemesraga galā mirkšķināja vientuļa taciņa. Virs Karadaga klintīm izlīda mēness — oranžs kā apelsīns. Tumšajā ūdenī klājās vizmojoša zelta taciņa.

Mēness starus stīgo

Dzelmē dzidrajā,

It kā balsis mani

Turpu aicina… —

Baiba klusi dungoja.

«Uz kādu sapņu pili es aizvedīšu savu sievu?» Daumants prātoja. «Uz ūķi bēniņos, kur kaimiņu vecīši gadiem ilgi glabājuši visādas grabažas. Vajadzēja palikt Rīgā un visu savest kārtībā. Bet nu jau ir par vēlu.»

*

Daumants pie savējiem ieradās vakariņu reizē.

— Kolosāli! Esmu izsalcis kā vilks!

— Nu, nu, vai tad tur, dienvidos, badā dzīvojāt? Nemaz tik izkāmējis neizskaties, — Māte nopētīja savu jaunāko.

— Neko lielu jau bļaut nevar. Jūra gan tur vienreizēja. Un daba pirmatnēja kā pirms tūkstoš gadiem. Man vesela kaudze skiču. Vēlāk parādīšu. Kā pie jums pa šo laiku?

—  Normāli, — brālis atbildēja.

—  Baibas senči neuzradās?

—  Nē,

— Jāaizkāpj uz mūsu nākošo mītni. Jāpiekrāmējas. Vai tu, Krist, man nepiepalīdzētu?

— Var jau.

— Tu nevarētu pāris naktis pārgulēt Zanes istabā, — Daumants palūdza, kad abi bija izgājuši uz ielas — Kamēr mēs visu savedam kārtība.

—  Kur tu biji agrāk? — Kristapa balss skanēja bargi, bet acīs mirdzēja smieklu uguntiņas.

—  Saproti, nekādi nedabūjam biļetes — ne uz lidmašīnu, ne vilcienu, — Daumants taisnojās.

Vecā saimniece, kūkumu uzmetusi, raka zemi,

— Ejiet vien augšā! — viņa uzsauca. Izmīdītās kāpnes čīkstēja.

— Vismaz neviens nemanīts nevarēs jūs pārsteigt, — Kristaps iesmējās. — Slēdz vaļā!

Daumanta plaukstā iegūla spoža atslēga.

— Nu, mīlīši! Tas gan ir pārsteigums.

Mēbeles viņš tūlīt pazina. Zēna gados viņu mājas bēniņi bija apkārtējo nerātņu patvēruma vieta un klubs. Vecajā skapī starp kožu saēstajam drēbēm viņi slēpa pašdarinātus šaujamos, uz ļodzīgā galda ar apaļām, virpotām kājām sita trumpas. Nu galds izskatījās gluži kā jauns.

Pažobelē aiz aizkariem ieslēpušies guļvieta, krēsli, senlaicīga etažere ar Daumanta grāmatām, te bija viss, kas dzīvei nepieciešams.

— Es esmu mēms! Pa kuru laiku jūs to paveicāt? Kā Baiba priecāsies! Es viņai nekā neteikšu. Tā būs jūsu kazu dāvana, viskolosālākā, kāda tikai var būt

*

Drebošu sirdi Baiba vēra sava dzīvokļa durvis. Patēvs skatījās televizoru un pat galvu nepagrieza uz viņas pusi. Māte rosījās pa virtuvi.

— Ak tad pārradies gan. Mēs jau sākām bažīties. Labi atpūties?

Tas bija redzams tāpat bez jautāšanas.

— Māt, man tev kas svarīgs sakāms. Mēs rīt sareģistrējamies.

Mātei saļodzījās kājas, un viņa smagi atkrita krēslā.

—  Tā jau var sirdstrieku dabūt. Ar ko tad? Vai ar to gaisagrābsli Daumantu?

—  Viņš nav nekāds gaisagrābslis, bet mans vīrs. Pati zini, cik ilgi mēs jau draudzējamies. Un es viņu mīlu.

—  Krietna meita, neko teikt. Paslepšus, mātei aiz muguras.

—  Tu biji prom, un pēc tam aizbraucām mēs.

—  Vai esat padomājuši, kur dzīvosiet? Pie mums nav ko cerēt, Naikovskis to puisi neieredz ne acu galā.

—  Daumants sarunājis istabiņu kādā personiskā mājā. Māt, lūdzu, nesaki patēvam nekā. Ka nesabojā mums kāzas. Viņš dusmās ātrs. — Baiba lūdzoši paskatījās uz māti.

Jaunākais brālis Rolands, no pagalma augšā uzsaukts, priecīgs metās lielajai māsai ap kaklu un tūlīt saka izjautāt par dienvidiem: vai tiesa, ka tur jūra tik silta kā vannā, ka apelsīni aug kokos kā āboli un vīnogas tur ēdot kartupeļu vietā?

Naikovskis, tēju dzerdams, klusībā salīdzināja māti un meitu. Pirmā izplūdusi, novītušu seju, kuru vairs nespēj apslēpt pat biezā smiņķa kārta, otra — kā ziedošs pavasaris.

Naktī, kad vīrs bija aizmidzis, māte klusām apsēdās uz Baibas dīvāna un apraudājās.

— Meitiņ, mīļo, kā mēs bez tevis? Varēji vēl pāris gadiņus padzīvot savā vaļā. Laulības dzīve nav nekāda izprieca: mūždien ēdiens, trauki, veļa, vīrs arī prasa, lai to appuišo, lai viņam danco apkārt. Tik vien sievietei ir tās brīvības kā līdz kāzām. Bet varbūt tu jau gaidi bērnu? — māte izbijusies iejautājās.

—  Nē.

—  Tad kādēļ tāda steiga ar precēšanos?

—  Mēs mīlam viens otru un gribam būt kopā.

— Nu tad satiecieties, kas jums liedz? Vai nu tūliņ jāprecas?

— Es nevaru te dzīvot. Naikovskis mani..

— Zinu. Viņš kļuvis pavisam dulls. Nekā vairs pa prātam nevar izdarīt. — Māte atkal ieraudājās. — Tu aiziesi, es palikšu viena pati.

— Tev taču ir Rolandiņš.

— Puika pavisam izlaidies. Apsaukā mani tādiem pašiem vārdiem kā tēvs. Pat norāt es viņu vairs nedrīkstu, Naikovskis tūlīt metas starpā.

Baibai kļuva mātes žēl. Brīdi šņukstēja abas.

*

Pēdējo reizi Baiba uzkopa Naikovsku dzīvokli, tad sakravāja savas mantas. Veļa un pāris kleitas sagāja mātes vecajā koferī. Grāmatas sasēja sainī, Daumants vēlāk atnāks pakaļ. Tad viņa nomazgājās un apvilka balto skolas izlaiduma kleitu, kura nu noderēja ari par līgavas tērpu.

Baibai atsēžoties, vecā dīvāna atsperes žēli noskanēja. Viņa te vairs negulēs. Šodien sāksies jauna, laimīga dzīve, jau šodien, jau šodien! Un nekad viņa vairs nedzirdēs patēva sēcošo elpu un nejutīs mitrās, trīcošās rokas pieskārienu kailajam plecam, kas viņai uzdzina aukstus šermuļus.

Atskrēja Dace, atnesa līgavas plīvuru.

—  Nāc, piemērīsim! Cik tu skaista! Vai zini, mēs ar Pēteri būsim tavi vedēji? Tev nav nekas pretī? Mana mamma saka, ka mēs esot par jauniem. Bet kas par to? Pusgadu es tomēr esmu vecāka par tevi. Ņem vērā, turpmāk tu vari nākt pie manis pēc padoma un palīdzības. Oficiāli — kā pie vedējmātes. Tu droši vien esi ļoti laimīga?

—  Es nezinu. Tas ir kaut kas neizsakāms! Varbūt sapnis? . s ,

— Kur tie zēni aizkavējušies? Ka nenokavējam. Daumants un Pēteris ieradās svinīgi ģērbušies tumšos

uzvalkos un izturējās stīvi un nopietni.

— Braucam! Taksis lejā gaida.

Baiba atvadoties pēdējoreiz pārlaida skatu istabai, kur bija pavadīts viņas līdzšinējais mūžs, kur piedzīvots tik maz prieka, bet daudz bēdu. Viņa atvadījās no savas bērnības.

Uz neredzēšanos!

2.nodaļa MĀJAS

Svetlana puķainajā izlaiduma kleitā ar kailajiem pleciem sēdēja mašīnā blakus Mārcim un drebinājās.

— Tev auksti? — Mārcis nobremzēja mašīnu un gādīgi aplika ap meitenes pleciem savu žaketi. — Tūlīt ieslēgšu sildītāju. Nepaies ne divas stundas, kad būsim mājās.

«Mājās, mājās, mājās!» līksmi dūca mašīnas riteņi. Svetlanai galvā valdīja juceklis. Domas par slavas pilno nākotni cīnījās ar praktisko saprātu.

«Apmainīt basketbolu pret dzīvokli, to nu gan es no tevis, Sveta, negaidīju,» treneris Krūms bija teicis. «Par tevi interesējās meistarkomandas dublieru treneris. Tālākais atkarīgs no pašas. Ar laiku būtu ari dzīvoklis…»

Bet meistare Liepa un visas meitenes bija gluži pretējās domās: «Neesi muļķe, Sveta. Cik ilgi vēl sportosi, pašai savs dzīvoklis — tā ir liela veiksme.»

Svetlanai līdz šim nebija pat sava stūrīša, kur izraudāt bēdas. Bērnunams, internātskola, kopmītne — visur viņa atradusies citu acu priekšā, vienmēr kāds par viņu pasmējies, pazobojies, iztaujājis, izbāris, bīdījis un stūmis. Un nu viņa sēž blakus gandrīz svešam puisim un brauc uz mājām. Vai tās kļūs par viņas īstajām mājām, uz mūžu, vai būs tikai pagaidu miteklis? Ardievu skaistie sapņi par slavu, par tālām zemēm! Svetlanai pēkšņi kļuva pašai sevis tik žēl, ka asaras sāka ritēt pār vaigiem,

— Kas tev notika? — Mārcis satraucās.

— Nekas. — Svetlana nošņaukājās. — Tavas rozes palika kopmītnē. Tagad tās novītis.

Kāda viņa pretīga mele! Nevar taču atzīties, ka raud par zudušajiem sapņiem, cerību miglā tīto nākotni. Atradusies Semjonova! Parasta skolas basketa komandas centra uzbrucēja, tik vien ir kā garais augums, ko viņa bieži vien lādēt nolādējusi.

Ne vārda neteicis, Mārcis apgrieza mašīnu un brauca atpakaļ uz Rīgu.

«Laikam jau manis dāvātie ziedi Svetai ko nozīmē, ja to dēļ līst asaras,» Mārcis prātoja. Tad jau arī devējs nav vienaldzīgs. Un viņam pašam: vai Sveta patīk? Kā citādi viņš būtu par meiteni tik daudz domājis, dienām ilgi viens pats sēdēdams pie traktora stūres. Viņi abi kļūs labi draugi, citādi nemaz nevar būt.

Kā jau vasaras brīvdienās, kopmītne bija tukša un klusa. Elita un Ina vēl nebija atgriezušās no izlaiduma balles.

Komandante Apolinārija Ivanovna palīdzēja Svetlanai sakravāties. Daudz laika tas neprasīja. Visa meitenes mantība ietilpa sporta somā. Mārča dāvātās rozes Svetlana rūpīgi ietina mitrās avīzēs.

— Atsēdīsimies brītiņu pēc krievu paražas, — Poļas tante teica. Svetlana un Mārcis apsēdās abi līdzās uz gultas malas.

Svetlana pārlaida skatu logiem ar nomelnējušiem aizkariem (vajadzēja izmazgāt, kā viņai tas neienāca prātā?), Elitas pavirši saklātajai gultai, Inas kaktiņam ar kinoaktieru fotogrāfijām pie sienas, galdam ar tukšu puķu vāzi un skaļi nopūtās. Bērnība bija beigusies.

— Nu tad dzīvo vesela. — Komandante piecēlās uti noskūpstīja Svetlanu uz abiem vaigiem. — Esi laimīga. Nedari kaunu tiem, kas tevi mācījuši un audzinājuši.

Pēc tam Sveta, Mārcim līdzās sēdēdama, devās pa pazīstamo ceļu uz Bauzēm.

— Vietējie par bauzēm dēvē kalnu virsotnes, — Mārcis skaidroja.

Bija atpūtas diena. Žiguļi, volgas, zapiņi, moskviči, ekskursantu autobusi cits aiz cita nebeidzamā straumē plūda ārā no pilsētas. Steidzīgākie bezbēdīgi centās apdzīt priekšējos, iespraukties brīvajās spraugās starp automašīnām. Mārcis visu uzmanību pievērsa stūrei. Aiz pilsētas robežas ticis uz platās vairākjoslu šosejas, viņš piedeva gāzi un atviegloti nopūtās.

—  Vienmēr baidos braukt pa Rīgu. Pilns ar mašīnām, visādu satiksmes zīmju līdz riebumam. Pamēģini kādu neievērot, tūlīt inspektors klāt. Nesaprotu, ko tie cilvēki tā laužas uz pilsētu, tur jau pat tīru gaisu drīz nāksies pirkt par naudu kā Japānā.

—  Tavu jauku novadu, katram pauguram zaļu lapu cepure galvā, katrā ieplakā pa mirdzošai ezera acij, — Svetlana jūsmoja.

—  Garāmbraucēji, tūristi, vasarnieki — tie redz tikai skaistumu, bet mums, mehanizatoriem, reizēm lādēties gribas — nogāzes vietām tik stāvas, ka tehnika gāžas apkārt. Pats velns laikam sasējis tās bauzes te citu pie citas.

Pie mehāniskajām darbnīcām Mārcis nobremzēja. Te mūsu, mehanizatoru, valstība. Vai nav skaisti? Daiļdārzniece Anna visu ar kājām gaisā apgriezusi — kur agrāk mētājās salauztas mašīnas un pletās dubļu jūra, tagad zāliens un puķes. Sākumā puiši spurojās pretim — kāda te vajadzība pēc rozītēm, te ir ražošanas sektors, nevis meiteņu puķu dārzs. Bet tas sievišķis izrādījās sīksts pēc velna. Vispirms pielauza savu vīru, mūsu brigadieri, pēc tam pārējos. Tagad puiši paši rūpējas par kārtību. Esam ieguvuši pirmo vietu rajonā.

No šejienes varēja redzēt visu ciematu — vērienīgo tirdzniecības centru, tam blakus jaunuzcelto administratīvo ēku, kas pērngad vēl atradās sastatnēs. Abu celtņu aizmugurē drūzmējās daudzstāvu mājas, tādas pašas kā pilsētā. Citā kalna nogāzē, jau tālu saredzama ar savām koši sarkanajām ķieģeļu sienām, pacēlās vidusskola un sporta komplekss. Tas bija saimniecības lepnums, kuru brauca skali lies un kuru labprāt rādīja pat viesiem no kaimiņu republikām un ārzemēm. Daudzas saimniecības žēlojās par jauniešu trūkumu, no Bauzēm neviens projām nebēga. Pievilka ne tikai augstais atalgojums, bet ari labie sadzīves apstākļi. Puišus vilināja slēgtais peldbaseins, šautuve, sacīkšu motocikli un pašu spēkiem iekārtotā mototrase.

— Mūsu priekšsēdētājam galva strādā. Nav jau ari pats nekāds vecis. Reizēm paķer moci aiz ragiem un parāda klasi. Tevi viņš jau pērngad pamanīja, goda vārds. Dēzijas mammai teicis, ka kolhozā vajadzētu organizēt sieviešu basketbola komandu. Padomā!

Svetlana nosarka. Vai Mārcis to sacīja tāpat, vai varbūt Dēzija bija izpļāpājusies?

Piebraucis pie ciemata augstākās celtnes — piecstāvu nama, kurā dzīvoja galvenokārt jaunie speciālisti, — Mārcis apturēja mašīnu.

— Te nu būs tavas mājas.

Svetlana brīdi klusēdama skatījās. Mārcis apgāja mašīnai apkārt un galanti atvēra durvis. Otrā rokā viņš turēja meitenes mantību.

— Kāpjam augšā!

Trešais stāvs, ceturtais, piektais. Mārcis ielika Svetlanas plaukstā spožu atslēgu, pie kuras bija piestiprināts no ādas izgatavots rūķītis — atslēgu sargs,

Svetlana atslēdza durvis. No uztraukuma sirds krūtīs dauzījās kā negudra. Priekšā koridors. Pa labi divas šaurākas durvis, pa kreisi platākas, stiklotas. Smaržo pēc krāsas. Virtuve ar iebūvētu sienas skapi un gāzes plīts. Vanna. Istabā gādīgas rokas nolikušas saliekamo gultu, uz tās uzklāti balti linu palagi un svītraina lauku sega,

— Un tas viss man?

Rožu pušķi kā bērnu pie krūtīm piespiedusi, Svetlana stāvēja istabas vidū un no laimes smējās.

— Es tūliņ! — Mārcis izsteidzās un pēc brīža ienesa trīslitru burku ar ūdeni. — Nu tad pagaidām! Liecies slīpi, atpūties! Pievakarē atkāpšu.

Svetlana palika viena. Uz grīdas notupusies, viņa lēnām citu pēc cita lika ziedus burkā, tad uzlēca kājās un sāka visu kārtīgi apskatīt. Pavēra virtuves skapīša durvis, pagrieza vannas krānus. Lodžijā elpa aizrāvās no plašā skata uz apkārtni. Te viņa sēdēs vasaras novakarēs, atpūtīsies un lasīs grāmatu. Un vispār — ko gribēs, to darīs. Elita viņu nevarēs izlikt no istabas, kamēr pati mīlinās ar savu drauģeli. Svetlana pārlaida vērtējošu skatu tukšajai istabai. Vispirms jāsagādā dīvāns, galds, pāris krēslu, drēbju skapis, vēlāk ari ērts atpūtas zvilnis. Un tepiķis, tik mīksts un pūkains, ka kājas tajā iegrimst līdz potītēm. Tad pie viņas būs vēl mājīgāk nekā pie Dēzijas.

Dēzija — viņas solabiedrene. Skaistā Dēzija. Nevis gudrā, labā, čaklā, tikai — skaistā. Kā Svetlana kādreiz apskauda viņas lelles seju un trauslo augumu! Bet nu vairs ne. Sapratusi, ka glīta seja cilvēkam nav galvenais.

Dēzija vienmēr sapņoja par skaistiem tērpiem, lepnu māju, vīru ar blatiem, mašīnu, tikai par bērnu ne. Tas neietilpa viņas plānos. Mārcis teica: dzemdības esot bijušas grūtas. Toties puika atskrējis dūšīgs. Vai Dēzija ir laimīga?

Svetlana novilka savu garo izlaiduma balles kleitu, nomazgājās un atlaidās gultā. «Uz brīdi, tikai uz mazu brītiņu,» viņa pati sev piekodināja, bet iekrita kā akā. Sveta sapņoja, ka atrodas viena mazā laiviņā vētrainā jūrā. «Palīgā!» Kaut kur virs galvas atskanēja dārdoši smiekli. Svetlana atvēra acis, Mārcis kustināja gultu un skaļi smējās. Meitene savilka segu līdz zodam.

— Ir gan tev varoņmiegs. Jau vakars. Rausies augšā, mamma atsūtīja ēdamo. Būsi izsalkusi.

Izej virtuvē! Man jāapģērbjas. Ko lai uzģērbj? Svetlanai pēkšņi gribējās izskatīties pievilcīgai. Mārča dēļ, lai viņam patiktu. Halātiņš izbalējis. Pērnējā vasaras kleitiņa saburzījusies. Uzvilks to pašu izlaiduma.

Ceptas gaļas šķēles un kartupeļi kārdinoši smaržoja. Bet nebija ne nažu, ne dakšiņu, ne karošu, ne šķīvju.

— Ak, es aitasgalva! Kā es neiedomājos! Pagaidi, aizņemšos no kaimiņiem.

Svetlana dzirdēja, ka Mārcis ilgi zvana un dauzās gan pie vienām, gan otrām durvīm.

— Kaut kur aiztinusies. Nav ko taisīt ceremonijas. Mūsu tālie senči arī sukāja iekšā ar saviem pieciem pirkstiem.

Mārcis paklāja uz grīdas dvieli, nolika bļodiņas ar ēdieniem un pats nometās līdzās.

—  Lūdzu, galds klāts!

—  Pārākie alu cilvēki vakartērpā un džinsos, — Svetlana iesmējās un nometās uz ceļiem. Pēkšņi uzradās neganta ēstgriba. Abi pārmaiņus ņēma no traukiem brūni apcepto gaļu un miltainos kartupeļus, klāt piekozdami Mārča mātes skābētos, skraukšķošos gurķīšus.

Mārcis, apmulsis no meitenes tuvuma, centās uzturēt sarunu:

—  Toreiz, pirms kādiem miljons gadiem, gan bija ērta dzīve: paēd, noslauki pirkstus ādās, un gatavs. Ne šķīvji jāmazgā, ne istabas jāpoš.

—  Mūsdienu cilvēki ir apauguši ar simtiem lietu, bez kurām vairs neprot iztikt.

— Es lasīju, ka dažāda veida dakšiņu vien esot vairāk nekā pusducis: augļiem, zivīm, brokastīm, pusdienām un kam tur vēl. Tīrais izmisums, vai ne?

«Ārprāts, kādus niekus mēs gvelžam. Pat prātā nenāca, ka Sveta mani tā noburs,» Mārcis, pilnām mutēm ēzdams, domāja.

«Kādēļ viņš tik uzmanīgs pret mani? Vai tiešām viņš?…» Meitene pat nosarka no šīs neizteiktās domas.

—  Nu gan vairāk ne kumosa. Pasaki paldies savai mammai.

—  Ejam paklaiņot!

—  Ejam! — Svetlana priecīga piecēlās.

—  Mēs rudenī pārcēlāmies uz ciematu. Tikmēr abi ar tēvu vārdojām mammu, kamēr apvārdojām. Jaunais namiņš būs gods godam: ar piecām istabām, pirti, garāžu, darbnīcu. Gribi, es tev parādīšu.

Pirms vairākiem gadu tūkstošiem Straujupītes ūdeņi bija izgrauzuši dziļu gravu. Apaugusi ievām, liepām, vītoliem un kļavām, tā līkumoja cauri Bauzes ciematam, piedodama tam īpašu jaukumu. Pa stāvu taciņu abi nokāpa lejā. Lēkādama pāri akmeņiem un kritalām un itin ka bārdamās par negaidītajiem šķēršļiem, Straujupīte čalodama steidzās uz Gauju. Noglumējis koka stumbrs veda uz otru krastu.

—  Es tevi pārnesīšu!

—  Nevajag, es pati! — Svetlana mierīgi pārgāja pa nedrošo laipu pāri upei.

«Cita meitene būtu spiegusi, ķērusies ap kaklu, visādi māžojusies, bet Sveta ne. Kļuvusi daudz drošāka nekā pērnvasar. Vairs nesarkst un nestostās, kad ciešāk paskatās virsū,» Mārcis vērtēja. «Baltais kostīms labi piestāv viņas melnajiem matiem un melnīgsnējai sejai.»

Augšā kraujas malā pacēlās divstāvu māja. Jumta čokurā šūpojās savītis zāļu vainags.

— Vai nav jauka vieta? Ka tautasdziesmā:

Kalnā ievas skaisti zied,

Lejā strauja upe tek.

Kalnā teku pušķoties,

Lejā balti mazgāties.

— Bet kā tad ar veco māju? — Svetlana jautāja.

— Kurināsim nost. Ne tā vairs salāpāma, ne piesildāma.

Svetlana vienu vienīgu reizi pērnvasar, tad, kad pazuda sugas bullītis, bija redzējusi Mārča mājas — mūžvecas, ar lielu, nosūnojušu, kā zaļu samtu pārklātu jumtu, ar guļbūves sienām un maziem lodziņiem. Viņai šķita, ka tādas vecas lauku mājas ir kaut kas svēts, jo tās glabā daudzu paaudžu priekus un bēdas, mīlestības apliecinājumus, bērnu pirmos vārdus un soļus, vecāku pēdējos novēlējumus, ka, visu to iznīcinot, satrūkst dzīvās atmiņu saites, kas saista ar priekšgājējiem. Ja viņai kāds parādītu māju, kur dzimusi viņas vecmāmiņa, kur uzaugusi māte, kailām kājām uz turieni aizskrietu.

—  Un tev nebūs žēl visu to atstāt?

—  Tāda kā jocīga. Kas tur ko žēlot! Vasarā vēl nekas, bet ziemā māja kā ledus kambaris. Un kur tad vēl tās baigās kupenas. Mašīna mežam nevelk cauri, jāsperas līdz padusēm pa sniegu. Mamma gan reizēm apraudas. Šīs mājas cēlis viņas vecvectēvs, muižas dārznieks. Gan jau samierināsies. Jaunā māja pavisam cita lieta. Būvbrigadieris tēvam labs čoms, sola līdz Oktobra svētkiem dabūt gatavu. Centrs ar roku aizsniedzams. Ziemā varēs katru nedēļu aizkāpt uz kinci, uz dančiem. Cik nu te tālu, viens stiepiens. Tu nāksi kopā ar mani, jā?

Svetlana vērīgi ieskatījās Mārča platajās acīs un klusēdama pamāja ar galvu. Šim puisim varēja uzticēties, viņš nelikās vieglprātīgs meitu mednieks.

Jau krēsloja, kad abi atgriezās. Nams sagaidīja jauno iemītnieci ar spožām uguņu acīm.

— Vienīgi tavi logi tumši. Es pagaidīšu, kamēr tie iedegsies.

Kaimiņienes ieradās ar sālsmaizi.

—  Es esmu Anna, strādāju par daiļdārznieci, — Padrukna sieviete, krietni vecāka par Svetlanu, pasniedza viņai rozi garā kātā.

—  Bet es — Diāna, pārdevēja rūpniecības preču veikalā.

—  Briesmīgi nozīmīga persona, ņem vērā. Visi importi iet caur viņas rokām, — Anna smiedamās piebilda.

—  Pašcepta. — Diāna pasniedza ar ķiršiem rotātu kūku.

Svetlana apjukusi turēja to rokā un neapjēdza, kur lai noliek. Abas viešņas iesmējās.

— Pagaidi, mēs tūlīt.

Anna ienesa mazu, zemu galdiņu, Diāna ķeblīšus.

— Lūdzu, dzīres var sākties.

— Bet man nav ne nažu, ne šķīvīšu, — Svetlana samulsusi noteica.

— Bet par to tev ir zilās rozes. Mārcis veselu nedēļu dīca apkārt, kamēr izdīca.

Ne Anna, ne Svetlana nepamanīja, ka Diāna pie šiem vārdiem saraujas, kā pliķi saņēmusi.

— Tu nemaz nezini, kā mēs tevi gaidījām. Iepriekšējā šuvēja ir dekrētā, līdz Jaungadam uz viņu nav ko cerēt. Tiesa, vienās mājās uzdarbojas no pilsētas atbraukusi kaktu skroderiene, darbu veic pa roku galam, bet naudu plēš baigo. Pie mums tagad tā iegājies, kā svētki, tā vajag jaunu kleitu. Tev būs darbs līdz ausīm, kamēr visas apsusi. Bet par pārējo nebēdā, gan pamazām iekārtosies. Es arī sāku no nekā, bet tagad man ir viss, ko sirds kāro,— gan vīrs, gan divi bērni, iedzīve, pat žigulis.

Anna izrādījās runīga, turpretim sīkā, trauslā Diāna sēdēja, drūmi sevī ierāvusies.

— Ko tu klusē kā ūdeni mutē ieņēmusi? — Anna beidzot pamanīja.

—  Sāp galva.

—  Ienāc vēlāk pie manis, iedošu tableti.

«Ko Mārcis šajā baigajā būdā saskatījis? Mati taisni kā sari, acis šķības, pati kā reklāmu stabs.» Diāna kritiski pētīja Svetlanu. «Skrien apsveikt ar tādām izcilām rozēm, vadā pa ciematu. Būtu kaut bagāta, bet nē — plika kā baznīcas žurka, pat karotes nav.» Viņai, Diānai, gan ir viss: importa mēbeles, vācu porcelāna servīze. Mārcis pats kādreiz slavēja, ka pie viņas esot eleganti. Bet varbūt viņa māte lika šo Svetu vadāt? Stāsta, ka viņa pērnvasar Mārča mātes vietā esot strādājusi par teļkopi. Droši vien tā būs, tāpēc nav ko uztraukties, Mārcis jau nemainīs viņu, Diānu, pret šo reklāmu stabu.

Diāna pasmaidīja un nolauza gabalu pašceptās kūkas.

— Atceries labi, ko šonakt sapņosi, tas piepildīsies, — Anna aiziedama piekodināja.

Pirms gulētiešanas Svetlana naktskreklā izgāja uz lodžijas. Pa Diānas istabas logu skanēja deju mūzika. Ciemats grima tumsā. Vienīgi pie tirdzniecības centra dega dažas spuldzes, skopi apgaismodamas tuvāko apkārtni. Tur atradās arī viņas darbavieta, pavisam tuvu, jāpāriet vienīgi pagalms.

Kāds te miers un klusums! Un gaiss smaržo pēc bērziem, it kā tikko būtu nolijis lietus. Gluži kā bērnunamā, kur viņa bija uzaugusi. Svetlanu pārņēma dziļš miers, kāds pārņem cilvēku, kas ilgi un mokoši meklējis atbildi uz pašu grūtāko jautājumu, ko uzdod dzīve — kā dzīvot tālāk —, un beidzot izlēmis, ko darīt, un ir pārliecināts, ka tieši tas būs vienīgais un tātad pareizais ceļš.

No rīta viņu pamodināja dīvaina skaņa. Tāda rodas, kad ar nazi piesit kristāla traukam. Saule uz grīdas bija izklājusi mirdzošu paklāju. Tā vidū stāvēja mazs putniņš dzelteniem sāniem, melnu galvu, jocīgi klanījās uz savām tievajām kājiņām un uzstājīgi tirkšķināja. Svetlana lēnītiņām pasniedzās pēc kūkas drupačām un pasvieda putnam. Tas vērtējoši paraudzījās ar savām spožajām acu zīlītēm guļošajā cilvēkā, tad, paķēris drupaču, izlidoja pa logu.

— Nebaidies, nāc vēl! — Svetlana aicināja. Un putniņš patiešām drīz vien atgriezās.

Svetlana labsajūtā izstaipījās. Cik labi! Nav vairs jāmācās, jātrīc eksāmenos. Priekšā vesels atvaļinājuma mēnesis. Vispirms viņa krietni atpūtīsies, sauļosies, peldēsies un gulēs, gulēs. Tad pamazām sāks iekārtoties. Un tad jau ari būs pienācis laiks sākt darbu. Bet par to viņa vēl nedomās, gan jau pagūs.

Krietni ieturējusies, Svetlana ielika somā peldkostīmu, frotē dvieli un izlaiduma uzdāvināto grāmatu, aizslēdza durvis un kāpa lejā. No pērnās vasaras Straujupītes ielokā blakus Dēzijas vecāku mājai viņai bija iemīļota sauļošanās vieta.

Šoreiz mājas durvis bija ciet. Tātad visi darbā. Suns, pazinis nācēju, laipni paluncināja asti un nolaizīja roku.

Izpeldējusies Svetlana tāpat slapjā peldkostīmā atlaidās siena gubā kā mīkstā pēlī. Siens saldi smaržoja pēc vīstošām pļavu puķēm un zāles. Oranža mārīte ar septiņiem punktiņiem uzrāpās uz meitenes plaukstas un ņēmās aptecēt visus pirkstus.

— Biz, biz, mārīte, kur tavi bērniņi? — Mārīte pacēlās spārnos un aizlidoja.

Kraujie, kupliem kokiem apaugušie upes krasti norobežoja Svetlanu no pārējās pasaules kā ar biezu, zaļu aizkaru. Bija tik labi gulēt uz muguras sasilušajā siena gubā un vērot, kā debesīs ātri slīd mākoņi. Tie atgādināja iz-pluinītus lakatus. Droši vien tur, augšā, ir pamatīgs vējš, bet te nejuta ne vēsmiņas.

Meitene atvēra grāmatu un centās lasīt, taču domas atkal un atkal atgriezās pie Mārča. Ko viņš pašreiz dara? Vai viņu arī atceras? Teicās pievakarē atnākt. Kaut tik nepiemānītu. Neviens puisis līdz šim viņai tā nav paticis kā Mārcis.

«Vai tik nebūšu pa īstam iemīlējusies?» Svetlana apjuka no šīs domas. Muļķības! Tādu kā viņa neviens neiemīlēs. Nav ko sapņot par neiespējamo. Bet ja nu tomēr?

*

Svetlana pamodās no mitra pieskāriena un izbijusies iekliedzās. Kāds ar mēli laizīja viņas seju un priecīgi smilkstēja. Dēzijas Kāravs. Sadzinis viņas pēdas, gudrinieks. Pulkstenis jau viens. Gribējās ēst.

Saimniecības ēdnīcā bija trokšņaini. Te cits citu pazina, sasaucās, apjautājās, kā klājas. Svetlana nopirka talonus. Ar paplāti rokās viņa skatījās, kur apsēsties.

—   Sveta, nāc pie puikām! — Viņa izdzirda pazīstamu balsi. Mārcis izņēma viņai no rokām paplāti un atbrīvoja vietu.

—   Kā atpūties? Nav vienai garlaicīgi? — viņš apjautājās.

— Nē.

— Tu tāda braša meita, nāc labāk strādāt pie mums, — puiši putekļainos, eļļainos kombinezonos mēļoja. — Izmācīsim tevi par traktoristi. Tas nekas, ka darbs melns, par to maksā baltu naudu.

Svetlana jutās brīvi un droši šajā draudzīgajā mehanizatoru pulciņā.

—   Vai tu nevarētu man pēc darba palīdzēt? Es gribu nopirkt dažas mēbeles, bet vienai…

—   Nebēdā! Nogādāsim tavus dārgumus ar simt zirgiem, ka norūks vien. Šodien nesanāks, mēs pa tālajiem laukiem. Bet rītvakar var. Veči, kas nāks palīgā?

— Visi, protams!

Puiši aizsteidzās pie saviem traktoriem. Svetlanai bija laika diezgan. Viņa apstaigāja tirdzniecības centru un atrada šuvēju darbnīcu. Durvis bija ciet. Svetlana ieskatījās pa noputējušiem logiem. Neliela uzgaidāmā telpa ar pielaikošanas kabīni, kuru aizsedza puķoti aizkari. Otrā — lielākajā istabā divi galdi, skapis gar visu sienu - krēsli. Uz viena galda stāvēja vāze ar sakaltušam puķēm.

— Ko lien gar stūr ? — rupja sievietes balss viņai aiz muguras uzsauca. — Tur tak neviens nav. Ciet tā būda un tik drīz vaļā nebūs. Nav ko snaikstīties!

Svetlana atskatījās un iesmējās. Resnās balss īpašniece izrādījās sīka, vāja sieviete pelēkā virsvalkā ar slotu un lickšķeri rokās.

—  Ko blenž? Cilvēku neesi redzējis, vai?

—  Es esmu jaunpieņemtā šuvēja.

— Tā jau cit' runāšan'. Atslēga pie priekšnieka. Viņš šodien nobrauc uz Rīg Piekāp no rīta.

Gumijas galošās ieautās kailās kājas pa asfaltu švīkādama, «svarīgā» persona aizgāja.

Plašajā rūpniecības un saimniecības preču veikalā otrajā stāvā bija karsti un smacīgi. Pārdevējas, bariņā sagājušas, par kaut ko skaļi smējās. Kāds pircējs cilāja virskreklus, taču nekādi nespēja izvēlēties, pētīja rakstu, lika atpakaļ, ņēma citu.

— Vai parastā kokvilnas auduma nav? — Svetlana, piegājusi pie Diānas, pavaicāja.

—  Tev daudz vajag?

—  Ja platais, tad trīs metrus, ja šaurais — piecus.

—  Atradīsies. Zils ar puķītēm — der?

—  Der.

Diana pazuda noliktava un pēc īsa brīža atgriezās ar mazu, papīrā ievīstītu sainīti.

—  Seši trīsdesmit. Importa. Maksā kasē!

—  Es tūliņ aizskriešu uz mājām pēc naudas.

— No diviem līdz trim pusdienas laiks. — Diāna noglabāja sainīti zem letes.

— Varbūt mēbeles varētu uz nomaksu?

— Var. Pirmā iemaksa — divdesmit pieci procenti no vērtības.

Svetlana paņēma naudu un tūlīt arī sapirkās nepieciešamākos saimniecības priekšmetus: nažus, dakšiņas, karotes, katliņu, pannu, krūzes un šķīvjus. Pēc tam pārskaitīja atlikušo summu un saka pētīt mēbeles. Krēslu vietā pagaidām iztiks ar ķeblīšiem. Izvelkamu dīvānu un mazu galdiņu virtuvei viņa var atļauties. Vēl derētu skapis, bet tas ir briesmīgi dārgs. Tomēr jāpērk, gan jau iztiks līdz pirmajai algai. Nepilns mēnesis vien palicis. Un tad viņai iešāvās prāta, ka viņa taču var sākt strādāt ātrāk, kaut vai rīt.

Sūt Svetlana prata. Sliktāk, taisnību sakot, pavisam bēdīgi bija ar piegriešanu. Apģērbu konstruēšanas pamatus viņas bija mācījušās otrajā kursā. Skolas ateljē kleitas katrai pasūtītajai meistares piegrieza un pielaikoja pašas, meitenēm atlika vien sašūt. Visu vakaru Svetlana nosēdēja, šķirstīdama un pētīdama Gintas Kalniņas grāmatu «No auduma līdz tērpam». Viss itin kā šķita esam saprotams, bet viņa nojauta, ka starp grāmatā rakstīto teoriju un pašai apgūstamo pieredzi būs jānoiet kļūdām bruģēts un asarām laistīts ceļš.

Izklājusi uz grīdas nopirkto katūnu, Svetlana uzlika uz tā pēc viņas auguma darināto piegrieztni, rūpīgi apzīmēja ar krītu kontūras un izgrieza. Anna viņai aizdeva savu veco, no mātes mantoto «Zingera» rokas šujmašīnu. Viņai nebija pat spoguļa, kur pielaikojot paskatīties, nācās traucēt to pašu Annu. Pret Diānu Svetlana gluži instinktīvi juta nepatiku, kaut arī neprata to izskaidrot. Diāna pret viņu bija laipna, apsolīja noformēt uz nomaksu mēbeles, piedāvāja pat dārgu importa paklāju, labi zinādama, ka jaunajai kaimiņienei tas nav pa kabatai. — Ja tavi darbi būs tikpat diži kā augums, tad ciemata sievietes būs priecīgas, — sadzīves pakalpojumu punkta vadītājs, Svetlanu no galvas līdz kājām nopētījis, iesmējās. — Ko dievs vienam piešķīris par daudz, to otram atkal atņēmis. Man derēja kādus pāris desmit centimetrus pielikt.

Sveta tumši pietvīka. Vadītājs nojauta, ka nošāvis greizi.

—  Tas labi, ka tu esi nodomājusi sākt darbu ātrāk. Ciema sievas man solās matus izplūkāt, ja negādāšu šuvēju.

—  Es baidos, — Svetlana nostostījās.

—  No kā tad?

—  No piegriešanas. Skolā mums to tikpat kā nemācīja. Ja nu sabojāju drānu?

—  Vai tik traki būs? Ejam, es tev parādīšu telpas, — Priekšnieks parakņājās pie sienas piekārtajā skapītī, atrada vajadzīgo atslēgu, un abi devās uz Svetas nākamo darbavietu.

Darbnīcas grīdas, galdus un krēslus klāja putekļu kārta.

— Kā Vija aizgāja dekrētā, tā stāv nu jau kuro mēnesi. Apkopēja mums nav no čaklajām.

— Es pati, — Sveta piedāvājās. Priekšnieks nopriecājās un parādīja, kur glabājas spaiņi, lupatas, slotas.

Tirdzniecības centra sievietes tūliņ ievēroja Svetas rosīšanos. «Jauna šuvēja uzradusies.» Šī ziņa apskrēja ciematu vēja ātrumā.

Pirmā ieradās Diāna. Darbnīcas durvis bija ciet. Diāna paskatījās pa logu. Sveta sev pielaikoja tikko pašūto kleitu. «Tīri normāli,» Diāna novērtēja.

—  Tu varētu uzraut līdz nākamajai svētdienai, ko? Pa blatu kā labai kaimiņienei. — Diāna, iegājusi darbnīcā, noklāja uz galda punktotu trikotāžas drānu.

—  Tā gan laikam dārga? — Sveta pārlaida roku mīkstajam audumam.

—  Nerunā, pārdošanā nemaz nebija. Ar kaukšanu izkaucu no rajona noliktavas vecenes. Svētdien mūsu pilsētiņā viesojas «Credo», ļaužu būs, ka biezs. Jāpašiko. Studentu celtniekos esot pārākie čaļi. Mūsu miestiņā jau nav kur izvērsties, gan pati drīz apjautīsi.

Diāna nolika Svetlanai priekšā no ārzemju modes žurnāla izplēstu lapu. Izvēlētais modelis bija sarežģīts — plata apkakle, kas kreisajā sānā pārgāja svārku volānā, piedevām vēl lukturpiedurknes. Skolas ateljē, kur vienmēr ar padomu līdzās stāvēja meistare Liepa, Svetai tādas kleitas nebija gadījies šūt.

—  Es nezinu, varbūt labāk atdot kādai prasmīgākai šuvējai, '— viņa nedroši ieteicās.

—  Jocīgā, pilsētas ateljē baigā rinda un meistares plēš vēl pa virsu. Vai tu baidies?

Sveta klusēdama paraustīja plecus. —- Skaties, ka nesabojā! — Diāna aiziedama piekodināja.

Sveta lūkojās uz rožaino audumu ar sīkajiem, melnajiem punktiņiem, līdz sāka raudāt. Parastus svārkus, blūzes, vienkāršas kleitiņas viņa prata uzšūt, bet šitādu? Šurp braucot, viņa bija pārliecināta, ka strādās divatā. Ko tagad lai iesāk? Atdot drānu atpakaļ, godīgi atzīties, ka neprot tādu modeli uzšūt? Tā viņa apkaunos ne tikai sevi, arī meistarus, kuri viņu trīs gadus mācījuši, visu skolu. Turklāt Diāna izbazūnēs pa ciematu, ka jaunā šuvēja ir galīga nepraša.

Nevajadzēja braukt uz šejieni. Sadale gribēja nozīmēt uz «Rīgas tērpiem». Būtu kopā ar Daci un citām meitenēm. Ja ko nezinātu, meistares turpat līdzās. Pa vakariem spēlētu basketbolu. Varbūt izdotos izsisties līdz meistarkomandai, tad visas durvis vaļā — ārzemes, slava. Bet viņa kā aptaurēta — tikai uz Bauzēm, citur nekur. Savu māju sagribējās. Nu pašai jākož pirkstos.

-~ Paskatieties, pēc kā es izskatos! Pēc ķēma! — Diāna pārskaitusies nodemonstrēja pārdevējām jauno kleitu. Jā, tā nebija izdevusies, draudzenes tam piekrita. Kuplā apkakle Diānas paīso kaklu vērta vēl īsāku, volāni, kas modes lapā vijās skaistos viļņos, izskatījās saplakuši, slīpā josla muguras pusē veidoja neglītu kroku.

—  Tādu tikai atpakaļ pie teļiem! — Diāna kliedza, — Tur viņai īstā vieta, ja neprot šūt, kā pienākas. Es to tā neatstāšu! Sūdzēšos rajona, rakstīšu uz avīzi! Lai ne-domā, ka pie mums uz laukiem var sūtīt visādus brāķdarus!

—  Aizej pie Vijas, — draudzenes deva padomu, — varbūt var saglābt.

—  Vaina nav šuvējā, bet modelī. Tādam fasonam vajag stingrāku drānu, nevis mīksto trikotāžu, — Vija aizbildināja jauno kolēģi.

Ap Svetu savijās nevalodas. Par tām parūpējās Diāna,

—  Varbūt viņa kaut kā uzšūs prastu ķiteli apkopējai vai slaucējai, bet labu materiālu tādai nevar uzticēt.

—  Nu ko tu uz viņu esi uzēdusies? — dārzniece Anna rājās. — Neviens meistars no gaisa nav nokritis. Zemi pareizi uzrakt, pat to ir jāiemācās, kur nu vēl kleitu pašūt.

Ne jau izbojātās kleitas dēļ vien Diana neieredzēja jauno kaimiņieni. Kopš Svetlana ieradās Bauzēs, Mārcis pie Diānas vairs ne reizes nebija iegriezies, bet pie Svetas nāca vai ik pārvakarus. Pa vaļējo logu skaidri varēja dzirdēt, cik abiem jautri. Sveta uz ātrāko jādabū prom, gan tad viss būs atkal kā agrāk.

*

Sveta smagi pārdzīvoja pirmo neveiksmi, raudāja, rakstīja un plēsa atlūgumu. Pamanījusi Mārci, bēguļoja, ieslēdzās dzīvoklī, nelaida iekšā. Beidzot galīgi izšķīrās — dosies atpakaļ uz Rīgu,

— Kas ar tevi notiek, bērniņ? — Dēzijas mātē, nejauši satikusi Svetlanu upmalā, apvaicājās.

—  Kādēļ jūs mani, tādu nemākuli, aicinājāt uz šejieni? — Sveta izplūda asarās. — Jau rītdien pat braucu prom.

—  Es gan nedomāju, ka tu pirmo grūtību priekšā tik ātri piekāpsies.

—  Ņemiet mani pie teļiem tāpat kā pērnvasar. Citur es nederu, visi tā saka.

— Kādi visi?

— Nu Diāna un pārējās pārdevējas.

— Neklausies, ko viņas melš. Tādu Diānu es pie teliņiem pa kilometru tuvāk nelaistu, tevi gan. Bet katram savs darbs darāms. Man mājas jau otro gadu glabājas nešūta vasaras kleitas drāna. Cerēju uz Dēziju, bet veltīgi. Vai tu neņemtos?

—  Un ja nu es sabojāju tāpat kā to Diānas?

—  Nerunā niekus, būs labi.

Kleita Dezijas mātei izdevās skaista. Tiesa, fasons nebija nekāds sarežģītais. Nākošā pieteicās kaimiņiene Anna.

— Darbiņietes tērps tev varen labi iznācis. Man kaut ko līdzīgu, tikai viduklī vaļīgāku.

Ēdnīcas personāls pasūtīja visām vienādus puķainus virsvalkus. Piemērījot tērpus, Sveta iepazinās un sadraudzējās ar dažām meitenēm un vairs nejutās tik vientuļa.

— Pavisam cits skats, — priekšnieks, apskatījis glīti tērptās darbinieces, uzslavēja. — Malacis, Svetlana, esi nopelnījusi prēmiju.

Sveta atplauka.

Kamēr iestrādāsies, pagaidām neķeries pie pārāk sarežģītām kleitām. — Priekšnieks piemiedza aci.

Bijušās kursa biedrenes vēl atpūtās. Dace ceļoja pa Sibīriju, Baiba sauļojas Melnās jūras krastos, bet Svetlana jau bija uzsākusi darba dzīvi, kuru Dati bija izvēlējusies.

3. nodaļa PIRMĀ ALGA

— Kādēļ tev katru dienu jāspiežas pārpildītā autobusā, Jāzaudē ceļā turpat divas stundas, ja tepat divus kvartālus tālāk jaunajā ateljē vajadzīgas šuvējas? Es pats lasīju sludinājumu, — Daumants nešaubīdamies noteica.

— Bet man ir norīkojums tieši uz «Rīgas tērpiem», — Baiba atbildēja. —- Mēs kopā ar Daci…

Viņa neprata tik ātri izlemt kā Daumants, ilgi pārlika un šaubījās.

— Padomā pati, kas tā būs par dzīvi: tev iekritīs_ rīta maiņa, man vakara, mēs viens otru tikpat kā neredzēsim. Bet te darbs vienā maiņā, — Daumants palīdzēja izšķirties.

Milzīgajā augstākās kategorijas modes nama, kas atradās pilsētas centrā, darbaroku netrūka. Tādēļ kadru inspektore, pat nepainteresējusies, kādēļ jaunā speciāliste grib pāriet darbā uz zemākas kategorijas ateljē pilsētas nomalē, nekavējoties izrakstīja norīkojumu un piedevām vel novēlēja labu veiksmi.

*

Vienpadsmit gadus Baiba un Daumants 1. septembri bija gājuši uz skolu. Nu viņi gāja uz darbu.

Pirmais aizsteidzās Daumants. Piekopusi istabu, arī Baiba devās uz savu ateljē. Rokassomiņā atradās norīkojums. Viņai pretim uz jaunuzcelto skolu ziediem rokās steidzās skolēni. Baibai kļuva skumji ap sirdi — jaukais, bezrūpīgais bērnības laiks bija pagājis.

Jo tuvāk nāca darbavieta, jo gausāki kļuva Baibas soļi. Kājas itin kā ķērās aiz neredzamiem šķēršļiem. Skolā un praksē viss bija vienkārši: ja ko neprata, lūdza palīdzību meistarei. Bet kā lai jautā gluži svešiem cilvēkiem? Izsmies. Teiks: diplomēta šuvēja, bet nezina tik vienkāršu lietu. Bet varbūt viss būs labi un viņa uztraucas veltīgi? Pie ateljē ieejas durvīm Baiba brīdi apstājās un dziļi ieelpoja, lai nomierinātu strauji pukstošo sirdi…

Pieņemšanas telpā pāris sievietes šķirstīja pagājušā gada modes žurnālus. Pieņēmēja, tērpusies brūnā atlasa virsvalkā, klausuli ar roku aizsegusi, pļāpāja pa telefonu.

— Pasūtījumus šodien nepieņemam, — viņa uzsauca Baibai un turpināja sarunu.

Telpas stūrī atradās vienīgais greznojums — liela, noputējusi palma iekaltušiem lapu galiem.

— Es teicu, ka pasūtījumus nepieņemam! — sieviete aizkaitinātā balsī uzsauca Baibai.

— Es ierados darbā, — Baiba nedroši teica.

— Pagaidi, dārgumiņ, es tūlīt piezvanīšu vēlreiz. Izlasījusi norīkojumu, viņa piespieda pogu.

— Priekšniek, te viena ieradusies strādāt. Vai aizvest? Ateljē vadītājs pieklājīgi sasveicinājās, palūdza apsēsties un ņēmās pētīt Baibas dokumentus.

«Tieši no skolas, tātad bez darba iemaņām. Rudie mati aizmugurē savīti smagā mezglā, tikai daža draiska sprodziņa vijas ap augsto pieri. Vairāk par sešpadsmit nevar dot, bet pirkstā jau laulības gredzens,» vadītājs vērtēja jauno darbinieci. «Redzams, ka no kautrīgajām, sēd piesarkusi, acis ar skropstām aizsegusi. Tas labi, lecīgās man netīk.»

Novēlējis veiksmi pirmajā darbavietā, vadītājs ieveda Baibu telpā, kur šuva sieviešu kleitas.

— Biedrene Kalna, saņemiet jauno kadru.

Slaida sieviete Baibas mātes vecumā negribīgi piecēlās un nopētīja meiteni. — Un tas viss?

— Pagaidām viss.

—  Tad nebrīnieties, ja pasūtītāji rakstīs sūdzības.

— Brigadiere Kalna, ceru, ka jaunā darbiniece jūsu vadībā strādās sekmīgi un neiesniegs atlūgumu jau pēc pāris nedēļām kā iepriekšējās!

Brigadiere saknieba lūpas un neatbildēja.

— Ja jums gadās kādi pārpratumi vai neskaidrības, nekautrējieties, nāciet tieši pie manis, — vadītājs atvadīdamies piebilda.

— Kāda īpaša laipnība, — brigadiere nobrīnījās. Priekšnieks tev pazīstams?

Baiba klusēdama pakratīja galvu.

—  Kāda kategorija?

—  Trešā.

— Pagaidām strādāsi par mācekli pie vīlēm. Linda, ierādi jauniņai darbu!

Telpas aizmugurē piecēlās meitene Baibas vecumā. Pārējās šuvējas, jau gados vecākas sievietes, pavadīja jaunpienācēju ar vērtējošu skatienu — iznāks no viņas lietaskoks vai būs tikai pa virsu braucēja. Baiba to redzēja un jutās neērti.

— Tu no parastās videnes vai arodenes? — Linda apjautājās.

—  No šuvēju profesionāli tehniskās vidusskolas.

—  Ar diplomu?

—  Jā.

— Kā brigadierei nav kauna tevi ieskaitīt par mācekli? Tu nepalaidies, cērt pretim. Citādi tev dzīves nebūs, apcels par muļķi. — Linda nokrāva Baibai priekšā audumu kaudzi. — Es izbraucu cauri vēsturniekos. Mani senci gluži vai ķerti uz senatni: tēvs arheologs, māte vēstures skolotāja. Ieņēmuši galvā, ka man jāiet viņu pēdās. Labi vien ir, ka izgāžos, jo es to vēsturi jau no bērnības esmu pārēdusies līdz kaklam, brokastīs, pusdienās un vakariņās par to vien runā un spriež. Man patīk dzīvnieki. Nākamgad iešu uz Lauksaimniecības akadēmiju, mācīšos par veterinārārsti. Manis dēļ senči lai stāv vai uz galvas. Tēvs par mājās dzīvošanu negribēja ne dzirdēt. Tad nu izlēmu atnākt uz šejieni, piepelnīties un pie viena iemācīties šūt. Tas dzīvē vienmēr noderēs, vai ne? Bet divās nedēļās tālāk par vīļu apmetināšanu neesmu tikusi. Tādā tempā var sirms kļūt un nekā neiemācīties. — Visu to Linda izbēra kā no ložmetēja, tad ievilka elpu un šāva tālāk: — Aizeju uz zooloģisko dārzu par dzīvnieku apkopēju. Ja labi strādāšot, teicās dot ieteikumu uz akadēmiju. Tiklīdz senči to uzzinās, būs baigais trobelis. Bet lai, neesmu vairs nekāds klēpja bērns.

Brigadiere, nostājusies meitenēm aiz muguras, zīmīgi ieklepojās.

Baiba noņēma šujmašīnai apvalku un pārcilāja noliktos drēbju gabalus. Vīļu apmetināšana viņai bija ierasts darbs, kas neprasīja daudz pūļu un īpašu zināšanu.

Kad brigadiere bija aizgājusi, Linda turpināja sarunu:

— Tu redzēji, kādas viņai acis? Asas kā īleni. Pirmā nāk uz darbu, pēdējā aiziet. Nedomā kādu minūti nokavēt vai aiztīties ātrāk. Superapzinīgā.

Baiba nebija noskaņota uz pļāpāšanu. Vīļu apmetināšana skaitījās netīrs darbs. Mikroskopiskas auduma daļiņas kairināja rīkli un izsauca klepu. Pieredzējušas šuvējas no šī darba centās izvairīties.

Mazā mašīnīte — overloks — slīka putekļos un diegu galos. Baiba to rūpīgi iztīrīja un sāka strādāt. Nazīši bija neasi, izspūrušās auduma malas nācās griezt ar šķērēm.

Pēc brīža satrūka diegi. Baiba pacietīgi ievēra no jauna vēl un vēl reizi. Acīs saskrēja asaras. Skolā šis darbs viņai bija veicies. Vai tiešām viņa ir tāda dumiķe, ka netiek galā ar šo vienkāršo uzdevumu? Mašīnā kaut kas klabēja. Eļļošana nelīdzēja. Baiba izmēģināja šūt gan ātrāk, gan lēnāk, bet nekā.

—  Re, tev arī neiet, — Linda nopriecājās. — Brigadiere man sakliedza, ka es esot nepraša, sliņķe un sazin kas vēl. Atsauca meistaru, tas pačubinājās, pačakarēja un neko neizlaboja. Teica, trūkstot kādas tur deficīta detaļas.

—  Atsūta mums visādas pabiras, kas citiem neder! — brigadiere, apskatījusi Baibas darbu, skaļi sauca pa visu darbnīcu.

—- Liec meiteni mierā! — viena no šuvējām aizrādīja. — Pati labi zini, ka mašīna bojāta.

Kalna izmetās no darbnīcas, skaļi aizcirzdama durvis.

— Nebēdā. — Teicēja pienāca pie Baibas un noglāstīja plecu. — Vienmēr jau viņa nav tik ērcīga, bet šodien saņēma no vadītāja rājienu — un nu viņai vajag uz kādu izgāzt dusmas. Rīt negaiss pārskries un viss būs kārtībā.

Nokārtu galvu Baiba vilkās uz mājām. Ne tādu viņa bija iedomājusies savu pirmo darbadienu. «Vai tiešām šis nepelnītais apvainojums būs mana vienīgā atmiņa no dienas, ko gaidīju ar tādām cerībām? …» viņa nodomāja. «Daumantam neko nestāstīšu, atdrāzīsies vēl uz šejieni un sacels traci. Jāpaciešas. Gan būs labi. Pārējās darbabiedrenes liekas tīri lādzīgas. Vadītājs arī laipns. Vienīgi brigadiere…»

Pa ceļam uz mājām Baiba iegriezās kulinārijā, nopirka ceptu vistu un pēc nelielas vilcināšanās katram pa kūkai. Pirmā īstā darbadiena galu galā bija svētki. Estētikas mācības stundās direktore tik skaisti runāja, ka šādi svētki līdzīgi košiem dzīpariem rotājot dzīves audumu.

Daumants virtuvē, kājas uz ķebļa uzstutējis, lasīja avīzi.

—  Kā pagāja tava pirmā darbadiena? — Baiba, galdu klādama, ievaicājās.

—  Nekāda strādāšana neiznāca. Sapulcināja mūs, jaunos, sarkanajā stūrītī. Filiāles direktore Taisija Feoktistova apgaismoja par firmas cildenajiem uzdevumiem moderni un skaisti apģērbt padomju ļaudis. Sī cerot, ka mēs ātri apgūšot darba iemaņas un plecu pie pleca ar pirmrindniekiem izpildīsim plānu, vārdu sakot, lēja kā no lejkannas, kā jau tādās reizēs parasts. Ceha priekšniece Mieze mūs izvadāja pa visiem stāviem, sākot no sagatavošanas iecirkņa puspagrabā, beidzot ar šūšanas cehu augšstāvos. Tie, kas bija pirmo reizi, skatījās acis iepletuši, nav nekāds joks, rūpnīcas tūkstoš strādnieki apgādā ar uzvalkiem visu republiku. Mūsu cehā vien — četri iecirkņi, astoņas brigādes, piecsimt drēbnieku. Meistars Juris Egle beidzis mūsu skolu. Varen centīgs, jau pirmajā dienā katram iedalīja darbu, man — piedurkņu šūšanu. Vispār piņķerīga būšana, bet gan jau tikšu galā.

*

Viņi šūpojās savā mīlestībā kā viļņos. Katru dienu atklāja viens otrā ko jaunu, vēl neiepazītu.

Kas tas tev par punktiņu uz lāpstiņas? Dzimumzīmīte. Ļauj, es noskūpstīšu.

— Trakais, man kut.

— Un tagad es tevi uzzīmēšu kailu ar vaļā palaistiem matiem.

—  Man kauns, — Baiba uzvilka segu līdz kaklam.

—  No kā? No manis? Apsedzies ar saviem matiem!

—  Apsoli, ka to bildi nevienam nerādīsi!

—  Zvēru!

*

Saimniece bija iecerējusi paplašināt tulpju plantāciju.

— Nav man no īrniekiem palīdzības, — viņa žēlojās dēlam. — Daumantam sāpot pērn savainotā roka, Pat kara komisariāta dakteri atzinuši, ka nav vēl īsti pie veselības. Skuķis gan parok pa brītiņam, bet nekāda krietnā strādnieka no viņas nav.

—- Ko ņēmi tādus vārguļus mājā? — dēls skaļi šķendējās. — Vajadzēja izvēlēties stipru un spēcīgu vīrieti.

—  Tāds nu gan tev rausies dārzā par baltu velti, — saimnieces balss bija tikko sadzirdama. — Jaunie vēl dumiķīši.

—  Būtu piemetuši šad tad pa desmitniekam, gan būtu ar mieru.

— Tu pats arī varētu pa vakariem, — saimniece nedroši ieminējās. — Tāpatās visa naudiņa būs tavējā.

— Uz mani tu neceri, — dēls atbildēja.

Baiba aizvēra logu. Ierūcās mašīna. Smalkā pusaugu kucēna balsī ieņerkstējās mājas sargs.

—  Sitas numurs viņai neies cauri, — Daumants skaitās. — Katru mēnesi par istabu noplēst pa divdesmitpiecniekam un vēl prasīt, lai mēs rokam zemi. Es viņai pateikšu dažus biezus vārdus.

—  Nevajag. — Baiba pieglaudās vīram. — Pats zini, mums citur nav kur palikt.

—  Nesaprotu, kādēļ viņa tā plēšas? Vecam cilvēkam taču daudz nevajag.

— Tādi viņi ir visi. Jo vieglāk nauda nāk, jo gribas vairāk un vairāk.

—  Varbūt parunāt ar Leonu? —- Daumants ieminējās, — Viņiem jumta istabiņa brīva. Iebūvētu krāsni, kaut kā izdzīvotu,

—  Nē! — Baiba iesaucās tik skaļi, ka Daumants izbrīnījies paskatījās uz viņu.

—  Kādēļ?

—  Tādēļ, ka… Baiba aprāvās pusvārdā.

— Tu domā — viņa tēva dēļ? Bet manējais taču arī… Ir gan mana sieviņa bailule.

*

Septembris briedināja dārzos ābolus, zirnekļi tīklos vāca rasas pilienus. Putni, baros sapulcējušies, gatavojās aizceļošanai. Baiba cītīgi strādāja dārzā.

— Roc dziļāk! — saimniece, līdzās stāvēdama, izrīkoja. — Tulpītes mīl mīkstu, irdenu augsni.

Atmatainā zeme bija cieta kā akmens. Lāpsta ar pūlēm līda caur velēnām. No neierastā darba Baibai sāpēja mugura. Neganti sūrstēja plaukstās uzberztās tulznas.

— Šitāds darbiņš jauniem nāk tikai par labu, — saimniece runāja, — īpaši, kad augu dienu nosēdēts pie šujmašīnas.

Ik pa brīdim Baiba pameta skatu uz vārtiņu pusi. Daumantam jau sen vajadzēja būt mājās. Vai tik nav kas nelabs noticis?

Nosārtinājusi vai pusi debess, saule iegrima Kalnciema mežos.

— Uznāks vēl salna, — saimniece bažījās. — Puķītes nosals, tik daudz mantas aizies postā. Vajadzēja šodien aizvest uz tirgu. Nav jau kas man, vecam cilvēkam, palīdzētu. Jūs rīt varētu abi ar Daumantu …

— Mēs braucam uz Siguldu. Piezvaniet dēlam! Saimniece saknieba lūpas.

— Met nu mieru, sāk jau krēslot. Maz gan tev tā spēka.

Baiba pasmēla no mucas lietus ūdeni un turpat mauriņā nomazgājās. Tad pagājās līdz vārtiņiem. Skopi apgaismotā iela bija tukša.

Uzkāpusi istabā, Baiba atlaidās gultā. Prāts bija nemierīgs. Daumants tāds straujš, gatavs ikvienu aizstāvēt.

—Nāc dzert tēju, — saimniece aicināja, — Es izcepu ābolkūku.

— Paldies, negribas, — tikko asaras valdīdama, Baiba atbildēja.

—Ka ne, ne, — saimniece apvainojās.

*

Pēcpusdienā, pamanījis pa durvīm ienākam ceha priekšnieci un kasieri ar dokumentu mapi un somu rokās, meistars deva zīmi pārtraukt darbu. Šuvējas izbrīnījušās saskatījās.

— Šodien mūsu jaunie biedri saņem pirmo pašu rokām nopelnīto algu. Līdz šim jūs uzturēja vecāki. Ar šo bridi to darīsiet paši. Ne jau pēc vecuma vien skaita cilvēka pilngadību, bet gan pēc tā, kad pats sāk sevi apgādāt, kad no ņēmēja kļūst par devēju.

«Septiņi sarkanie un sīcene par veselu mēnesi — pamaz.» Daumants iebāza nopelnīto kabatā. «Vitai vairāk par simtu. Būs jāsarauj. Nekas, gan jau kaut kā izkulsimies. Ja pietrūks, aizņemšos no mātes.»

Ceha labākā daiļlasītāja katram jaunajam norunāja pa piemērotai tautasdziesmai un pasniedza ziedus. Daumantam tika:

Acis darbu bijājās, Rokas darbu nebijās: Kam rokām bijāties, Kad zināja padarīt?

— Kas ir, čaļi, sastiķējam un nosvinam pirmo algu, ka strādnieku šķirai pienākas, — pēc maiņas ģērbtuvē Leons ierosināja.

— Kur tad?

— Var tepat «Luniņā». Pasūtīsim galdiņu ar visu, kas pienākas. Vai mēs kādi nabagi?

— Es pasēju, — Vita skaidri un gaiši pateica.

—  Es ari, — Daumants viņai piebalsoja.

—  Ko tad tu, atturībnieku biedrībā esi iestājies, vai? — pārējie puiši smējās.

—  Viņš jau zem sievas tupeles, Leons noņirdzās,

—  Pats tu esi zem sievas tupeles!

—  Apslacīšana, tā ir sena strādnieku tradīcija, — Leons neatlaidās. — Pasēdēsim stundiņu, divas, paēdīsim, kā pienākas, iemalkosim savu mēriņu un iesim mājās. Nav jau jāpielejas līdz rīklei. Paspriedīsim par dzīvi, par mūsu nākotni. Daumant, ejam! Kas vēl nāks?

— Ja nu kompānijas labad un tikai uz stundiņu … — Daumants šaubījās, bet Leons jau viņu vilka uz izeju.

*

Baiba atvēra acis. Uz gultas malas sēdēja Daumants, muļķīgi smaidīja un sniedza viņai dāliju garā kātā ar visu sakni.

— To es izrāvu mūsu dārzā. Vai nav smuka? Nu, ko tu blenz uz mani? Pirmā alga bija jāapslaka? Bija. Sametām kopā: es, Leons un citi čaļi. Vēl jau palika pāri, neuztraucies. — Daumants taustījās pa kabatām un nometa uz segas dažas saburzītas naudaszīmes.

Baiba izbijusies skatījās uz vīru. Ne tādu viņa bija iztēlojusies abu pirmo algas dienu.

— Tikai nesāc kaukt! Tu zini, es nevaru ciest sieviešu asaras!

Baiba piecēlās no gultas un nokāpa lejā. Vilku sugas kucēns — platām ķepām, noļukušām ausīm —, draudzību meklēdams, nolaizīja viņas roku un piespiedās pie kājām. Debesis bija piebērtas mirdzošām zvaigznēm. Drēgnums līda aiz apkakles. Baiba nodrebinājās. Vai tiešām visi skaistie vārdi un solījumi, ar kuriem Daumants neskopojās, ir meli un izlikšanās? Un viņa, muļķe, noticēja. Nē, nevar būt. Paklupt var katrs. Jāpalīdz piecelties, jāatbalsta. Kopš tās reizes pirmajā skolas gadā, kad Daumants zvērēja nedzert ne piles, viņš savu vārdu ir turējis. Kādēļ tad šodien? Vai tiešām arī viņu sagaida Daumanta matēs un citu dzērājsievu sūrais liktenis? Tad jau labāk šķii lies tūlīt, kamēr vēl nav bērnu. Bet kur lai viņa iet? Atpaka| pie patēva? Nekad. Uz kopmītni ari negribas.

Uz mutes gultā iekritis, Daumants gulēja ciešu dzērāja miegu. Baiba novilka viņam kurpes un uzsedza segu. Nogulties līdzās un ost pretīgo alkohola dvingu viņa nespēja. Uzmetusi plecos jaku, Baiba apsēdās pie galda. Blakus vāzei ar pēdējiem ziediem atradās aploksne ar uzrakstu: B. Pētersone. Viņas pirmā alga. Astoņdesmit seši rubļi četrdesmit kapeikas. Izlīdzinājusi Daumanta saburzītās naudaszīmes, viņa salika tās kaudzītē — četri desmitnieki, divi piecnieki, trijnieks un saplīsis rublis. Trešā daļa aizies par istabu. Tuvojas ziema, bet Daumantam pusmētelītis galīgi apdilis. Un naudas tik vien paliek kā ēšanai. Patēvs Naikovskis, būdams grāmatvedis, gadiem ilgi ik dienas pierakstīja katru izdoto rubli, ar sarkanu pasvītrodams lielākos izdevumus, allaž pārmezdams sievai izšķērdību un tincinādams meiteni kaut kādu nieka paris kapeiku dēļ, ja rēķini nesaskanēja. Baiba no sirds ienīda šo izdevumu grāmatu. Daumants turpretim vieglprātīgi dzīvoja pēc principa «gan jau kaut kā», nesa viņai nevajadzīgas dāvanas un kārumus un pats par to priecājās kā bērns. Nu jau pāris dienu viņi bija pārtikuši tikai no maizes un piena.

Baiba nopūtusies piegāja pie skapja un izņēma no atvilktnes liela formāta kladi, patēva dāvanu. Kopš kāzām tā bija gulējusi neatvērta. Uz vāka skaidrā grāmatveža rokrakstā bija uzrakstīts «Mūsu saimniecība». Tālāk sekoja Baibai tik pazīstamās iedaļas: ienākumi (alga, papildu ienākumi), izdevumi (pārtika, dzīvoklis, apģērbs, mājsaimniecība, izklaidēšanās, kārtējie pirkumi), ietaupījumi, dažādi. Nākamajā lappusē viņa pamanīja konvertu ar uzrakstu «Baibai. Galējas nepieciešamības brīdī». Samulsusi viņa turēja rokā simt rubļu naudaszīmi un pirmo reizi pa īstam aizdomājās, kāda maģiska vara piemīt šim papīriņam — to varēja pārvērst mētelī, kurpēs, skaista kleitā.' Turpmāk tā nedrīkst dzīvot. Vīrs jāsauc pie kārtības.

Bet kā viņš varēja šovakar tā izdarīt? Tieši tagad, kad viņi bija nolēmuši divatā nosvinēt savu pirmās algas dienu ar kopēju izbraukumu. Kā viņš drīkstēja aizmirst? Vēl mēnesis nav pagājis pēc kāzām, un draugi jau viņam nozīmē vairāk nekā sieva. Kas būs vēlāk? Klusi raudādama, viņa nolika galvu uz rokām un tā arī aizmiga.

Baiba uztrūkās no kāpņu čīkstoņas.

— Visu nakti pie jums dega uguns, — saimniece, durvīs stāvēdama, pārmetoši teica. — Nācu raudzīt, vai nav kas slikts noticis.

— Daumantam nelabi, — Baiba atbildēja, — un es..

— Redzu jau, redzu. Mani tu neapmānīsi. Visa istaba smird kā krogus. Sāks vēl iet tēva pēdās. Bet to es jums tūlītās saku: dzērājus savā mājā necietīšu.

Durvis sparīgi aizcirzdama, viņa izgāja no istabas.

— Kas ir? Kas noticis? — No miega uztrūcies, Daumants neizpratnē raudzījās sievā, kura, pret vaļējo logu pagriezusies, raudāja. — Ko tu psiho? Tu jau zini, mūsējo darbā vesels bars. Es negribēju, bet šie zviedz: es esot zem sievas tupeles. Nekas liels jau nebija. Runājāmies par dzīvi, iemetām pa mēriņam. Es tikai kompānijas pēc. Leons gan pielējās, un, mājās nākot, vajadzēja šo stutēt. Tāpēc arī aizkavējos. Baigi sāp galva un kaltē. Vai tev nav kāds skābs gurķis? Palūdz saimniecei!

Ne vārda neteikusi, Baiba izgāja no istabas. Daumants no jauna iegrima miegā. Kad viņš pamodās, bija jau gaiša diena. Visā mājā valdīja tāds klusums, ka varēja dzirdēt mušas sīcam. Kailā kāja atdūrās pret zemē nomesto dāliju.

— Kur tā te gadījās? — Daumants skaļi prātoja. — Laikam būšu pavairāk iekampis un savārījis ziepes. Nekā neatceros.

Uz gultas malas sēdēdams, Daumants ieraudzīja pie skapja sakravātu mugursomu.

— Baiba, kur tu esi, taisies, braucam! Velns parāvis, jau pusdivpadsmit. Nokavēts. Sieva tā gaidīja un priecājās par šo dienu. Izdomāja visas vietas, kas noteikti jāapskata.

Izgājis pagalmā, Daumants pavērās dārzā. Neviena nemanīja. iepumpējis ūdeni, viņš ilgi mazgājās. Vēsais ūdens aizdzina miegu. Galva kļuva tāda kā vieglāka. Tad, lūk, kādēļ Baiba sapūtusies. Viņš nolūgsies, uz ceļiem nokritīs, apzvērēs, ka nekad vairs,,. Gan piedos. Nekas briesmīgs taču nav noticis.

Baibas nekur nemanīja. Māja bija tukša. Un ja nu viņa aizgājusi? Pavisam. Daumantu sagrāba bailes. Viņš pārlēca sētai un iemetās pie mātes.

— Viens huligāns izrāvis manu mīļo, manu labo puķīti, — māsasdēls Andrītis žēlojās. — Es visu vasaru to laistīju un kopu.

Daumants nosarka. Baibas nebija arī te.

— Varbūt aizgājusi uz veikalu pēc piena un maizes, — māte ieteicās. — Kā tad jūs tā nenorunājāt?

Paķēris no virtuves galda skābu gurķi, Daumants metās uz autobusu pieturu.

Naikovsku nebija mājās. Kaimiņiene paskaidroja, ka jau vakar kaut kur aizbraukuši ar savu autiņu.

Kur vēl meklēt? Dace un Pēteris ir sacensībās. Daumants aizskrēja pie kādreizējā Baibas dziedāšanas skolotāja Irbes. Uzzinājis, ka Daumants ir Baibas vīrs, večuks ļoti nopriecājās un, gandrīz ar varu nosēdinājis Daumantu viesistabā pie galda, palūdza sievai uzvārīt kafiju. Abi vecīši katru ciemiņa vārdu no lūpām nolasīja, tik ļoti viņi kāroja uzzināt, kā Baibai klājas,

— Viņa solījās šodien pie jums atnākt, — Daumants mānījās. — Mēs norunājām lejā satikties.

Viņš jutās tā, it kā sēdētu uz karstām oglēm. Varbūt pagājušo nakti kaut ko Baibai samuldējis vai, nedod dievs, pat iesitis? Vecīši mēģināja viņu pierunāt vēl brītiņu uzgaidīt, bet Daumants nespēja mierīgi sēdēt pie galda un dzert kafiju.

— Ja viņa atnāk, lūdzu, pasakiet, lai mani negaida. Būšu mājas.

Vecīši apsolīja.

Autobuss vilkās kā uz bērēm, Daumants skrēja uz mājām. Atslēga stāvēja norunātajā vietā. Baibas nebija. Suns smilkstēdams diedelēja ēst. Daumantu mocīja nežēlīgas slāpes.

*

Baiba stāvēja blakus saimniecei Centrāltirgus puķu sektorā un kārtoja ziedus. Iedzimtā gaumes un skaistuma izjūta palīdzēja viņai izveidot glītas ziedu kompozīcijas, kas patika pircējiem.

No rīta Baiba pati pieteicās nogādāt ziedus uz tirgu. Sirds viņai sāpēs sarāvās, kad saimniece bez žēlastības nogrieza skaistās dālijas, asteres, helēnijas, samtenes, par kurām meitene katru dienu tā bija priecājusies.

Atstājiet vismaz to dāliju krūmu pie mūsu loga, — viņa palūdza.

— Ko tu žēlo, muļķe! Tikpat salna visas nokodīs. Ja ne šonakt, tad rīt. Ja nu tik dikti gribi, tad vakarā pati piesedz ar plēvi.

Baibai patika tirgus rudenī. Kamēr saimniece iekārtojās, viņa, iejukusi daudzgalvainajā pircēju pūlī, apstaigāja augļu un sakņu pārdevēju galdus. Kā māksliniece viņa priecājās par bumbieru, ābolu, plūmju un dažādo dārzeņu formu un krāsu bagātību.

— Skaistulīt, nopērc granātus, tie saglabā mūžīgu jaunību, — tumši iededzis dienvidnieks ar tibeteju galvā piedāvāja.

Pie puķu pārdevējiem Baiba palēnināja soļus. Katru puķu sugu viņa apveltīja ar kādu īpašību: rozes — lepnas, lilijas — šķīstas, puķuzirnīši — kautri, miķelenes — pieticīgas. Baibai bija žēl šī krāšņuma. Dārzā ziedi bija dzīvi, bet te pamazām mira, un pēc pāris dienām tos izmetīs atkritumu tvertnēs.

Saimniece, salikusi ziedus vāzēs, kā pagadās, viņu jau gaidīja. Baiba tos pārkārtoja glītos pušķos. Pārdevējas lomā viņa jutās neērti. Daža garāmgājēja acis kā liptin pielipa meitenes sejai un augumam, un tādos brīžos viņa nosarka. Un ja nu pēkšņi kāds pazīstams? Domās, ka Baiba kļuvusi par andelmani.

— Ar tevi kopā pavisam cita tirgošanās, — saimniece paslavēja. — Būtu metusi to savu šūšanu pie malas un nākusi man palīgos. Nopelnītu vairāk un bez kādiem kreņķiem.

«Ne par kādu naudu tu mani otrreiz šurp neatvilksi,» Baiba nodomāja.

—  Vēl es tev teikšu — to savējo Daumantu saņem stingrāk. Sāks iet tēva pēdās …

—  Puiši atzīmējuši pirmās algas dienu, — Baiba aizbildināja vīru.

— Vienreiz algas diena, citreiz dzimumdiena, vēl kaut kas — un skaties — ceļš uz elli vaļā. Mājās sakur viņam pamatīgu pirti!

Saule jau slīdēja aiz tirgus paviljoniem, kad pēdējie ziedi beidzot tika pārdoti.

— Še. — Saimniece izvilka no somas notaukotu piecnieku. — Esi nopelnījusi. Aizteci uz paviljoniem, nopērc kaut ko ēdamu. Jums tas pieliekamais jau nedēļu tukšs kā izslaucīts.

No ilgās neierastās stāvēšanas Baibai sāpēja kājas. Kopš iepriekšējās pēcpusdienas viņa nebija neko ēdusi. Paviljonā sievas jau kravāja nost savas preces. Sirēna vēstīja par tirgus slēgšanu. Baiba nopirka dažas olas, krējuma pudeli, biezpiena paciņu un devās uz autobusu. Saimniece bija jau priekšā.

— Varēji paņemt ari gaļas gabalu. — Viņa ieskatījās meitenes soma. — Vīrieši bez gaļas nevar iztikt. Nekas, man ir sardeles, novārīsim jaunos kartupeļus un sarīkosim kopīgas vakariņas. Es uz bridi iegriezīšos pie draudzenes. — Kad abas izkāpa no autobusa, saimniece ierunājās: —• Nestāsti, ka visu dienu biji kopā ar mani. Ja mīl, tad tavējam tā būs laba mācība. Vīriešiem nekad nevajag visu atklāt, lai pamokās greizsirdībā, lai saprot, ka sieva nav viņa īpašums vien, ar kuru var izdarīties, kā ienāk prātā.

Droši vien saimniecei taisnība, Baiba prātoja, iedama uz mājām. Taču katram ir sava dzīve, un, kas noder vienam, neder citam.

Daumants, galvu nodūris, sēdēja uz soliņa mājas priekšā. Suns iesmilkstējās. Pa celiņu ar produktu somu rokā nāca Baiba.

_ — Beidzot! Kur tu biji tik ilgi? Es tevi visur meklēju, — piekļāvis sievu sev cieši klāt, viņš čukstēja. — Es tā baiļojos par tevi. Piedod, mīļā, es nekad vairs ..

Baiba aizspieda viņa muti ar skūpstu.

Ar nepacietību gaidītā un plānotā pirmās algas diena beidzās ar savstarpējiem mīlestības apliecinājumiem, bet pa vidu bija uztraukumi, pārdzīvojumi un asaras.

4. nodaļa IKDIENA

—  Kādēļ mūsu brigadiere tik žultaina? — Baiba kādu dienu pavaicāja darba biedrenēm.

—  Nav viņai viegla dzīve, — šuvēja Bērziņa — triju bērnu māte — atbildēja. — Mēs pārnākam mājās, bērni ķeras ap kaklu apmīļot, vīrs palīdz vakariņas gatavot. Viņa viena savās četrās sienās, nevienam nevajadzīga, neviena negaidīta un neapmīļota.

—- Saki vien skaidru valodu — viņa mūs apskauž. Baibu par tās jaunību un skaistumu, mūs par to, ka mums ir ģimenes, vīri un bērni, ir kam dzīvot. Pavērojiet vien, visi vientuļnieki, kas dzīvo tikai sev, ar laiku klust tādi kā dīvaini — cits īgns, cits ļauns.

—  Varbūt aiziet visiem kopā uz teātri vai koncertu? — Baiba prātoja.

—  Kurš gan klapatāsies ar biļetēm? Nevienam nav laika.

Ateljē nebija izveidojies ciešs, draudzīgs kolektīvs. Katrs dzīvoja par sevi, katrs ar saviem priekiem un bēdām. Pašas nevaļīgākās bija precētās sievas, kurām bija bērni.

Starp netālā gastronomijas veikala pārdevējām un šuvējām valdīja noruna: mēs jums, jūs savukārt mums. Ar desām un pusfabrikātiem nelielais šuvēju kolektīvs tika apgādāts. Baibai kā jaunākajai vajadzēja iet pēc pirkumiem un nereti nācās dzirdēt saniknoto rindā stāvētāju sašutušos izsaucienus:

—  Ko lien bez rindas! — Baiba tādās reizēs skriešus metās prom no veikala.

—  Muļķe gatavā! — sievas viņu norāja. — Vai tad būtu labāk, ja mēs visas pamestu darbu un stāvētu rindās? Ko tu pati savam vīram celsi vakarā galdā? Labi, ka mums ir tāda iespēja.

Dienas aizlidoja vienā steigā. Salnas dārzos nokoda ziedus, vējš norāva kokiem lapas un aurodams ložņāja pa vecās mājas pažobelēm. Daumants katru vakaru kurināja dzelzs krāsniņu. Uz dažām stundām mazajā istabiņā kļuva silti un mājīgi.

— Vai tu esi apmierināta ar savu darbu? — kādu vakaru, kad abi sildījās pie krāsns, Daumants apjautājās. Baiba izbrīnījusies paskatījās uz vīru.

— Protams.

— Vai tu zini, kādēļ es aizgāju uz šuvēju skolu? Lai būtu kopā ar tevi.

— Un nu nožēlo?

— Man nepatīk konveijera darbs, — Daumants godīgi atzinās. — Es jau saprotu, ka ikvienā žaketē ir arī mana darba daļa, bet tā ir tik nemanāma. Lai ari cik labi es sašūtu, teiksim, sānu vīles, ja Vita sabojās piedurkni, iznāks brāķis un visu pārējo teicamais darbs aizlidos pie velna vecmātes, vai tā nav? Cita lieta pašam uzšūt uzvalku no sākuma līdz pēdējam adatas dūrienam. Tad tas ir radošs darbs. Pašlaik es esmu rezervists. Pārzinu visas operācijas. Labākajā gadījumā pēc gada vai diviem mani nozīmēs par meistaru. Ar to arī griesti būs sasniegti, tālāk nekur. Juris Egle nākošgad pošas uz augstākajiem piegriezēju kursiem un pēc tam strādās mūsu vecajā skolā par ražošanas apmācības meistaru.

— Mums vēl pusotra gada jāatstrādā.

«— Tas gan, bet par nākotni domāt taču drīkst.

—   Un tomēr tev nav taisnība. Viens pats kuģi vai lidmašīnu neuzbūvēsi.

—   Atradusi, ko salīdzināt… Bet es negribu būt nezināma skrūvīte! — Daumants izkliedza. — Gribu būt es pats — Daumants Pētersons. Lai visi redz un zina, ka to esmu paveicis pats ar savām rokām.

*

No Baibas dienasgrāmatas:

«Mēs ar Daumantu neprotam saimniekot. Mēneša beigās naudas vienmēr pietrūkst un nākas aizņemties no saimnieces vai Daumanta mātes. Vīrs ir pārāk izšķērdīgs, nopelnītais viņam iztek kā ūdens no plaukstas — par krāsām, audekliem, dažādiem kārumiem. Ziemas mēteļiem tā arī nespējām sakrāt. Kad es dusmojos, viņš smejas — skopulis un taupītājs nekad nebūšot. Nesaprot, ka starp taupību un skopulību ir milzīga atšķirība.

Esmu sākusi saskatīt vīrā trūkumus. Vai tas nozīmē, ka es viņu vairs tik stipri nemīlu? Bet viņš?…»

*

Divas reizes nedēļā Daumants apmeklēja mākslas studiju. Pārnācis mājās, viņš sajūsmināts stāstīja par pasniedzēju gleznotāju Strālu:

— Tu pat iedomāties nespēj, kāds viņš cilvēks. Izskats vien ir ko vērts — rūsgana bārda, gari, sprogaini mati, lielas acis, kalsena seja — un kāds talants! Paņem manus šīs vasaras pasteļus, skatās, dažus atliek sāņus. No ģīmja neko nevar nolasīt, patīk vai ne. Man kājas trīc, gaidot viņa spriedumu. Maestro — tā viņu iesaukuši studisti — pazīstams ne tikai kā labs gleznotājs, bet ari kā taisnīgs kritiķis.

— Slavēja vai nopēla, saki ātrāk, — Baiba nepacietīgi viņu pārtrauca.

— Pa vidām, dažus uzteica, pārējos nokritizēja, esot kļūdas perspektīvā un kompozīcijā. Lai nebēdājot, to šeit studijā iemācīšoties. Ierādīja man vietu, iedeva papīru un ogli un lika zīmēt kluso dabu — garsnīpainu misiņa tējkannu, maizes klaipu un sīpolus. Publika tur dažāda — sākot ar sešpadsmitgadīgu skolniecīti un beidzot ar sirmgalvi, kuram droši vien ir visi septiņdesmit. Ir pat kādas lielas rūpnīcas galvenais inženieris un docents, ekonomisko zinātņu kandidāts. Zini, kas man tur patīk? Tas, ka studijā mūs vieno kopējs mērķis — apgūt mākslas pamatus, iemācīties sevi izteikt mākslā. Citi tur mācās jau desmit un vairāk gadus, viņu darbi izstādīti arī ārzemes. Vasarās visi kopā dodoties studiju izbraukumos uz laukiem vai kādu provinces pilsētiņu, dzīvojot tur ilgāku laiku, gatavojot skices un kopīgi pārspriežot, kas izdevies, kas ne.

*

No Baibas dienasgrāmatas:

«Daumants, aizrāvies ar zīmēšanu, pamet mani vienu pat svētdienās. Apnicis sēdēt mājās. Gribas dziedat. Rīt pat aiziešu pie sava kādreizējā skolotajā Irbītes.»

*

—   Vareni! — vecais operdziedātājs Irbe nopriecājās, pārbaudījis Baibas balsi. — Šie skolas gadi tev nav gājuši zudumā. Žēl, ka pajuka jūsu slavenais ansamblis.

—   Visas meitenes izklīdušas, strādā dažādos uzņēmumos. Grūti satikties.

— Cik nu mums tā pilsēta liela, Ja labi gribētu, varētu reizi nedēļā sanākt kopā.

— Kas mūs mācīs, un kur notiks mēģinājumi?

— Es pats būtu ar mieru. Klubā «Blāzma» kāda telpa atradīsies. Tu tikai sasauc savas meitenes, gan redzēsiet, atkal gūsiet pirmās vietas, — vecais vīrs sajūsminājās. Acis viņam mirdzēja, pleci iztaisnojās, tik ļoti gribējās vel būt noderīgam. — Jūs varētu koncertēt kopā ar Tagila ansambli.

Baibu nevajadzēja pārliecināt, viņa jau bija izlēmusi.

—  Nē! — uzzinājis sievas nodomu, Daumants cieti noteica. — Mācies pie sava Irbes, bet uz klubu neiesit

—  Kādēļ? — Baibas maiga balss kļuva neparasti skarba.

— Es zinu, kas tevi velk uz «Blāzmu». Tagils. Ne velti

apgalvo, ka veca mīlestība nerūsot.

— To es no tevis negaidīju. Vai tu maz apjēdz, ko runā? — Baiba noskaitās.

— Pie tā klimpermaņa es tevi nelaidīšu!

—  Ansambli vadīs Irbīte. Uz' večuku, ceru, tu neesi greizsirdīgs?

—  Tas donžuāns tikmēr laizīsies tev apkārt, kamēr ievilks pie savējiem.

—  Un, ja arī ievilktu, kas tur ļauns? Tie visi ir kolosāli puiši. Bet nebaidies, viņiem jau ir soliste — vēl labāka nekā es.

Tajā vakarā abi aizmiga, viens otram muguru pagriezuši.

*

Otrā dienā pēc darba Baiba negāja uz mājām, bet iesēdās autobusa un brauca pie Daces.

— Vai kaut kas noticis? — pamanījusi draudzenes ne laimīgo seju, Dace uztraucās.

— Daumants mani vairs nemīl, — Baiba šņukstēja. — Viņš man neuzticas. Un apvaino. Nelaiž uz klubu mācīties dziedāt.

Vārdu pa vārdam Dace no Baibas uzzināja visu par strīdu.

— Tavs Daumants gluži vienkārši ir greizsirdīgs uz Tagilu un tavu dziedāšanu. Greizsirdība ir mīlestības ēna. Tā vismaz rakstīts grāmatās.

— Tu domā? — Baiba cerīgi paskatījās draudzenē.

— Bet kādēļ tavs Pēteris nav greizsirdīgs?

—  Un kā vēl! Katru dienu zvana un taujā, ar ko es satiekos. Mēs tagad redzamies vienīgi svētdienās. Man pa dienu darbs, vakarā lekcijas, Pēteris universitātē, bet vakaros kārto savu pirmo dzejoļu krājumu, tikai tu nevienam nesaki, tas ir noslēpums.

—  Vai tu mīli Pēteri? — Baiba, draudzenei acīs skatīdamās, pajautāja.

—  Es nezinu, — Dace samulsusi atzinās. — Ar viņu kopā nekad nav garlaicīgi. Mēs ejam uz dejām, pārrunājam izlasītās grāmatas, apmeklējam teātrus un koncertus, dodamies pārgājienos. Viņš ir mans draugs!

— Un tu viņam?

Atceroties pēdējo tikšanos, Dace nosarka. Tik kvēli skūpsti liecina ne tikai par draudzību.

— Vai jūs nekad nestrīdaties?

— Tā kapitāli ne. Vienīgi par sīkumiem. Tu jau zini, kāds Pēteris ir mākoņstūmējs un fantazētājs. Kad es viņu velku no debesīm lejā uz zemi, viņš skaišas. Bet es neņemu galvā. Ja viens jāj ar dzejas pegazu pa gaisu, otram abām rokām jāturas pie zemes, citādi nebūs līdzsvara. Mamma arī tā domā.

Baiba bridi klusējot prātoja, kā šajā ziņā ir viņas ģimenē, tad apmierināta konstatēja, ka abi ar vīru ir gan fantazētāji, gan reālisti, kā nu kuro reizi.

—  Ko tu darītu manā vietā? — viņa pajautāja.

—  Nezinu. Mūsmājās mēdza teikt: gudrākais piekāpjas.

— Tu domā, man jāatsakās no dziedāšanas? — Baiba bija pārsteigta.

— Nē, to gan ne. Es tavā vietā censtos Daumantu pārliecināt, ka tev dziedāšana ir tikpat vajadzīga kā viņam zīmēšana. Baiba posās uz mājām.

—  Jau pavēls, varbūt pārgulēsi pie manis? Izrunāsimies no sirds. Tik ilgi neesam tikušās.

—  Nē, Daumants uztrauksies. Mums pašiem ar sevi jātiek skaidrībā.

*

— Kurtu biji? — Daumants nikni noprasīja, kad Baiba beidzot pārradās mājās.

—   Pie meitenēm.

—   Kādām meitenēm?

—   Ansambļa. Pie Intas, Ingrīdas, Gunas, Ērikas.

— Tātad iesi uz «Blāzmu»? — Daumants dusmīgi iekliedzās.

—   Protams. Tu drīksti un es ne?

—   Ko es drīkstu?

—   Iet uz mākslas studiju.

—   Es eju mācīties, nodarboties ar mākslu, vai to tu saproti? Tas ir pavisam kas cits.

—   Bet es eju dziedāt, tā arī ir māksla. Un pēc tam nāku godīgi mājās, nevis metu lielus līkumus, lai pavadītu skaistas sievietes.

Daumants piesarka kā pļauku saņēmis.

— Kā tu zini?

Baiba neatbildēja, Ar pūlēm valdīdama asaras, viņa sāka klāt gultu.

—   Kas nu šī par sievieti! Desmitās klases skuķis. Viņai vienai bail, — Daumants pielaidīgā balsī taisnojās.

—   Nu tad skrien ari citus vakarus pretim uz autobusa pieturu! Ej vien laimīgs, kaut tūlīt pat! Bet nebļauj, ja Tagils mani kādreiz atvedīs mājās; ar savu mašīnu,

—   Baiba! Tas nu ir par traku!

Baiba klusēja. Nesen saimniece netālu no savas draudzenes mājas bija satikusi Daumantu kopā ar kādu meiteni un tūlīt pasteidzās to pavēstīt Baibai: sak, redz, kādi tie vīrieši nelieši, nav vēl lāgā medusmēnesis pagājis, bet šis jau lakstojas ar citām. Velti saimniece gaidīja, ka jaunā sieva raudās. Viņa tad būtu pažēlojusi, pamācījusi, kā rīkoties, mierinājusi.

«Viņi kopā iet uz mākslas studiju,» Baiba šķietami vienaldzīgā balsī atteica.

«To es tev saku — sakur pirti, lai vēlāk pašai nav jākož pirkstos!»

«Nav jau par ko, saimniec.»

Naktī Daumantu pamodināja Baibas šņuksti.

— Nu, neraudi, piedod man, — viņš ņēmās sievu mierināt.

— Tu mani vairs nemīli.

—   No kurienes tu to izrāvi?

—   Ja mīl, tad uzticas. Bet tu netici. Man Tagils ir gluži vienaldzīgs.

—   Es tik ļoti baidos tevi pazaudēt.

—   Dumiķīti, — Baiba pagriezās pret vīru. — Es taču tevi mīlu.

Daumants skūpstīja sievas vaigus un acis, kas bija sāļas no asarām:

—   Apsoli, nē, apzvēri — ja tu kādreiz iemīlēsi citu, tad nemānīsi mani, bet pateiksi godīgi, jā?

—   Tas nekad nenotiks, — Baiba apgalvoja. — Nemūžam!

Miers bija noslēgts.

Pēc raksturiem Baiba un Daumants bija ļoti dažādi. Baiba starp svešiem ļaudīm jūtas bikla, bija klusa, pacietīga, iejūtīga, centās vienmēr pakalpot, pažēlot, piedot. Darbabiedrenes to dažkārt izmantoja savtīgos nolūkos. Bet, ja kaut ko bija nodomājusi, ar lielu neatlaidību centās to sasniegt, neņemdama vērā pat vīra aizliegumus.

Daumants turpretim bija nepastāvīgs, vieglprātīgs, straujš. Redzēdams netaisnību, viņš spēji uzliesmoja kā sauss salmu kūlis, dusmās pārsteidzās, sarunāja ļaunus vārdus, kurus vēlāk nožēloja.

Baiba, no darba mājās pārnākusi, ilgojās divatnes mīļuma, glāstu. Daumants līdzi atnesa visas sava ceha ķibeles un priecīgos brīžus. Stāstīt un attēlot vīrs prata. Reizēm Baibai nācās skaļi smieties, reizēm uztraukties kopā ar Daumantu. Neklātienē viņa iepazina gandrīz visus ceha jauniešus.

«Ar Leonu nu reiz ir cauri. Uz skolu neiet, darbā nav rādījies veselu nedēļu, — Daumants kādu vakaru teica Baibai.

—   Varbūt slims, — Baiba satraucās.

—   Dzer, komjaunatnes birojā nolēmām, lai iet prom uz paša vēlēšanos. Cik ilgi var ar tādu auklēties? Vēl tikai jādabū Miezes piekrišana, bet tas ir sīkums. Viņa dzērājus necieš ne acu galā.

Baiba platām acīm skatījās vīrā.

— Ko tu blenz? Viss pareizi, ar savu uzvedību viņš

maitā gaisu arī pārējiem.

—   Leons taču ir tavs draugs. Abi vienā kursā mācījāties…

—   Kas viņš man par draugu? Plencis…

—   Kā jums nav kauna pamest biedru nelaimē? Vai kāds pie viņa ir uz mājām aizgājis, pajautājis, kādēļ viņš dzer. Varbūt aiz bēdām?

—   Kas šim par bēdām! Sencis plosto un velk līdzi arī Leonu.

—   Rausies augšā! Ejam.

— Uz kurieni?

— Pie Leona, protams.

Daumants negribīgi piecēlās no gultas un piegāja pie loga. Lielas lietus lāses sitās rūtīs. Vējš raustīja ābeļu zarus.

— Naivā, domā, tu pateiksi: «Leonīd, dzert nav labi, tas bojā veselību un nāk par sliktu ģimenei,» — un šis tūliņ sitīs roku pie krūtīm un apzvērēs: «Es nekad vairs…» Jāsmejas. Cik neesam lūgusies, draudējuši, prēmijas noņēmuši, nekas nelīdz.

Baiba saknieba lūpas un sniedzās pēc mēteļa. Daumants nemitējās tielēties:

—  Līst. Vēls arī. Varbūt atliksim līdz rītvakaram?

—  Neesi no cukura, neizkusīsi. Un deviņi nav nekāds vēlais laiks.

Zem Baibas puķainā lietussarga patvērušies, abi skrēja pa, dubļainajām nomales ieliņām. Pārlieku tālu jau nebija. Dārza vārtiņi, kas turējās vienā eņģē, vējā žēli čīkstēja. Virtuves logs bija aizklāts ar vecu segu. Pārējie grima tumsā. Uz klauvējieniem neviens neatsaucās. Daumants paraustīja rokturi. Durvis atvērās.

Leona sieva, ar kuru viņš tā arī nebija papūlējies sareģistrēties, pašreiz virtuvē vannoja savu pirmdzimto.

— A, tie esat jūs, — viņa, galvu pagriezusi, noteica. — Veriet ātrāk durvis ciet, lai mazais nesaaukstējas!

Virtuve bija piežauta ar tikko mazgātiem autiņiem, rāpulīšiem, paladziņiem.

—  Kur tad Leons? — Baiba pavaicāja.

—  Guļ, galīgi nodzēries.

—  Celsim augšā. Jāaprunājas.

—  Šovakar tas neko nedos, varbūt rīt… Sirds jau viņam laba un rokas arī veiklas. Cik reižu nav zvērējis, ka nekad vairs nedzers, bet, tiklīdz tēvs atnes pudeli, tā pagalam. Man vairs nav spēka. Būtu kur dzīvot, paņemtu mazo, aizietu neatskatīdamās, — Ilona runāja, un asaras bira vannītē.

Baiba pie plīts sildīja paladziņu. Daumants ieliks bērnu viņai rokās.

— Ļauj, es viņu saģērbšu,— Baiba palūdza. Izdzēris savu piena pudeli, mazais saldi aizmiga.

—   Nav pat ar ko jūs uzcienāt. Leons visu nedēļu vienā žvingulī, gurķu muciņu tukšu izēdis, visa iztikas nauda pa tīro. Aizņēmos no kaimiņienes, lai nopirktu mazajam pienu. — Ilonai sakrājies rūgtums plūda pāri malām. — Ko es dzīvē esmu redzējusi? Tikai darbu un darbu. Mājās kolhozā astoņi brāļi un māsas cits par citu mazāki. Es — vecākā. Tēvs — pļēgurs. Māte sitās vai nost Cēlās pirms pieciem, skrēja uz kolhoza kūti slaukt govis, tad atpakaļ pabarot bērnus un apkopt pašu lopiņus, pēc tam atkal uz kūti. Mēs, vecākie bērni, kā no skolas mājās, tā darbā iekšā — cits nes malku, cits gatavo ēdienu, apkopj istabas, pabaro lopus. Vakaros, kad acis no noguruma krita ciet, gatavojām skolas mācības. Reizēm dusmas sanāca — ar ko mēs sliktāki par pilsētas bērniem? Viņiem asfaltētas ielas, kino, teātri, visādi pulciņi, mums nekā. Katru dienu jāstampā tie pieci kilometri uz skolu, vienalga, lietus vai sniegs, dubļi vai sals, es pa priekšu, mazie miega pilnām acīm rindiņā aiz manis. Nespēju to izturēt. Salecos ar mammu, pametu skolu, aizbēgu uz Rīgu. Viena meitene no mūsu puses pieņēma savā istabā. Tur arī satiku Leonu. Sagājām kopā. Pirmajos mēnešos viņš bija pavisam normāls. Uzposām māju, apkopām dārzu, sastādījām kartupeļus, kāpostus, gurķus. Dzīvojām draudzīgi. Pat tēvs saņēmās, mazāk dzēra. Divi dzērāji uz kakla, mazs bērns uz rokām, ko lai es iesāku? — Ilonas nomāktajā balsī ieskanējās izmisums. — Ar prieku ietu strādāt kaut vai par apkopēju, bet kur lai atstāju Intiņu? Aizvest mātei vēl vienu lieku aprūpējamo? Sirdsapziņa neatļauj un kauns arī.

—   Darbā jau Leons raujas kā zvērs, — Daumants centās aizstāvēt.

*

—  Tad, kad skaidrā prātā, — Ilona rūgti iesmējās,

—  Ceha komjauniešu birojā viņu ņemšot vēlreiz pa īstam priekšā, — Baiba, lūdzoši paskatījusies uz vīru, nedroši ieminējās.

—  Ko tas dos? Nav jau pirmā reize. Es vairs neticu.

—  Piespiedīsim, lai iet ārstēties. Piedod, Ilona, ka neatnācām agrāk. Un nebēdā, tas kaitē mazulim. Pasaki Leonam, ka svētdien pēc pusdienas piekāpsim, Baiba atvadījusies nomierināja jauno sievieti.

— Jūs nedrīkstat Leonu atlaist, — Baiba gultā, vīram pieglaudušies, teica. Kaut vai Ilonas un tā mazā dēļ. Dzirdi?

Daumants sparīgi šņākuļoja.

—   Neizliecies, tu neguli. Bez jums viņš aizies postā.

—   Ne es viens, visi lēma un ieprotokolēja.

—   Papīra dvēseles! — Baiba aizsvilās dusmās un pagrieza vīram muguru. — Tu taču zināji, kā viņš dzīvo. Kādēļ klusēji par Ilonu un viņas mazuli? Un vispār — vai kāds no jums ir bijis pie viņiem, apsveicis ar bērna piedzimšanu?

—   Nelāgi iznāca, — Daumants noņurdēja, — katram savas darīšanas, man zīmēšana, citiem arī šis tas. Un tā aizmirsās. Bet vēl jau nekas nav nokavēts.

*

— Pavisam izlaidies, — Daumants, stutēdams sagāzušos vārtiņus, noteica, -— kopš pērnā gada nevar salabot.

Leons gulšņāja istabā, Ilona virtuvē gatavoja ēdienu. Mazais turpat līdzās plītij ratiņos saldi gulēja,

Ilona nopriecājās par dāvanu — raibajiem flaneļa rāpulīšiem. Veikalā tik skaisti neesot manīti.

— Pati šuju, — Baiba palielījās,

—   Visādus darbus protu darīt, bet šūt ne, — Ilona atzinās. — Leons teicās iemācīt, bet tā ari palika.

—   Ķobis plīst pušu no sāpēm, — Leons atzinās, ar pūlēm piecēlies gultā sēdus. — Būtu kāda pudele alus, kaut kā salāpītos, bet kas dos, Ilona nikna kā pūķis, šņāc vien.

— Kam par godu tad šoreiz pļundurēji?

~ Slīcināju bēdas. Veco ar ātro palīdzību aizveda. Sirds nepietiekamība, kaut kāda aknu kaite un sazin kas vēl. Diez vai izķerpīs. Tēvs taču, žēl.

—   Un tu darīji visu, lai arī tevi nogādā turpat blakus tēvam?

—   Aizveries! Man jau tā draņķīgi ap dūšu. Ilona izārdījās, nesāc vismaz tu.

Par atlaišanas draudiem Leons tikai pasmējās. Sludinājumi esot pilni ar darba piedāvājumiem, katrs ateljē viņu paņemšot atplestām rokām.

—   Ilonai taisnība, — Daumants mājupiedams teica Baibai, — Leona solījumi nedzert ir kapeikas vērti. Viņš tos aizmirsīs, tiklīdz kāds paskalinās viņa priekšā pudeli.

—   Nekādas atlaišanas vai promiešanas! — Padzirdējusi par komjauniešu lēmumu, ceha priekšniece noskaitās. — Iesi ārstēties narkoloģijas dispanserā. Pati katru nedēļu pārbaudīšu.

—   Neiešu, neparko ne, — Leons iespītējās. — Neesmu nekāds alkoholiķis, kas dzer lētos vīneļus.

—   Nedēļām darbu kavēt, tas nav nekas! — Mieze aizsvilās. — Lai citi strādā tavā vietā?

—   Es atstrādāšu!

— Pamēģini tikai neatstrādāt! Mieze uzgrieza telefona numuru:

— Kad pieņem dakteris Viziņš? Paldies. Šodien 17.00 esi klāt! Adresi, ceru, zini?

— Uz dispanseru neiešu, — Leons, mājup braucot, teica Daumantam. — Nesēdēšu vienā strīpā ar visādiem zilīšiem.

— Mieze neliksies mierā.

— Lai viņa iet, zini, kuri Atraduši grēkāzi. Visi dzer, tu pats arī.

—  Kopš pirmās algas ne piles.

—  Ja Baiba tur stingros grožos,

—    Bet Ilona?

—  Ko Ilona… Pēdējā laikā to vien zina kā pārmest un bimbāt. Sakreņķējas, sīkais pa nakti ņerkst, neļauj gulēt. Vai tā ir dzīve?

—  Visi slikti, tu vien esi bez vainas. Kaut dēla dēļ būtu saņēmies, — Daumants kaunināja. Brīdi abi soļoja klusēdami, rokas salīgi kabatās sabāzuši.

—  Nesaki Ilonai, ka man noņēma prēmiju. Pastrādāšu virsstundas, atpelnīšu. Gan pats tikšu ar sevi galā.

*

Decembris atnāca ar stipru salu. Nomales ieliņu peļķes, bērniem par prieku, pārvērtās mazās slidotavās. Tad sāka snigt lielām, biezām pārslām. Pelēcīgā nomale kļuva skaista un tīra.

Vakaros silti sakurinātā Pētersonu istabiņa rītos pārvērtās ledaini auksta, ūdens spainī sasala. Logos ziedēja leduspuķes. Visgrūtāk bija tajās nedēļās, kad Daumantam iekrita rīta maiņa. Lai pagūtu uz pirmo autobusu, vajadzēja celties piecos. Steigā izdzēris no termosa tēju, ko Baiba vakarā bija ielējusi, Daumants rikšoja uz autobusa pieturu.

Mājās pārnācis, viņš centās sievu palutināt: izkurināja krāsniņu, pagatavoja vakariņas.

Skolu beidzot, kāds apsveicējs viņiem bija teicis, ka laime esot tad, ja cilvēks no rīta priecīgs ejot uz darbu, bet novakarē priecīgs atgriežoties mājās, jo dzīve galvenokārt paiet darbā un mājās. Toreiz Baiba par šiem vārdiem nepadomāja, bet tagad tie nezin kāpēc ienāca prātā. Kādreiz, kad viņa ar Daumantu sastrīdas, neveicas, pat mājās atgriezties negribas. Kaut vai pārguli turpat darbnīcā uz galda!

Bet šodien kājas pašas tecēja teciņiem vien! Cik skaisti visapkārt! Putenis pārklājis pār ielām, dārziņiem un namu jumtiem biezas, pūkainas segas. Apsnigušie koki dzirkstī spuldžu gaismā kā brīnumaini ziedi. Debesis piebērtas ar spožam zvaigznēm. Baiba savā nodabā kaut ko jautru dungoja, un sniegs pie katra soļa gurkstēdams piebalsoja. Vienā rokā viņa stiepa produktiem piekrautu somu, otrā — avīzēs rūpīgi ievīstītus ziedus. Atcerēsies vai ne? Atcerēsies, kā gan citādi. Skolā vienmēr apsveica, ne reizes neaizmirsa.

—  Mans deguns jau pie autobusu pieturas saoda, ka tiek gatavots kaut kas superīgs, — Daumants, pavēris virtuves durvis, jautri sauca. — Esmu izsalcis kā vilks, kā tīģeris, kā lauva!

—  Ej vien augšā, lauva, es tūlīt, — Baiba, pie plīts sasarkusi, atsaucas.

—  Kas tad šodien par svētkiem? — Pamanījis uz galda kā sarkanas liesmas mirdzošās neļķes, Daumants brīnījās. — Kas šodien par datumu? Ceturtais decembris! Ak, es idiņš! Pavisam izgāja no galvas. Piedod, Baibuli! Apsveicu vārda dienā.

Paķēris sievu klēpī, viņš to mīļi noskūpstīja.

—  Laid vaļā, trakais! Vakariņas atdziest. Vieni cilvēks teicās esam izsalcis kā vilks.

—  Nu kā es tā varēju aizmirst, — Daumants vēl nespēja norimt. — Gribi, es tev uzdāvināšu nevīstošu puķu pušķi ar visu krūzi? — Parakņājies kaktā, kur stāvēja viņa zīmējumi, Daumants pasniedza pašdarinātu akvareli. — Maestro teica, esot pa pirmo.

— Tās jau mūsu dālijas, — Baiba nopriecājās. — Zini ko, mēs tās ierāmēsim un pieliksim pie sienas — te, virs dīvāna.

—  Tu domā? Daumants šaubījās.

—  Tā ir dāvana man, un es par to esmu noteicēja.

—  Labi. Es tai izgatavošu rāmi.

— Zini, es esmu izpildījusi mēneša plānu un vēl par procentu pārpildījusi. Protams, ar mūsu triecienniecēm salīdzināt nevar, tomēr… Man visu šo laiku bija tāda sajūta, ka es nekam nederu, nekā nespēju. Bet šodien brigadiere uzslavēja, solījās paaugstināt kategoriju. Es esmu tik priecīga.

— Vai es neteicu, ka viss nokārtosies?

—  Nebūtu priekšnieks izgādājis jaunu overloku, nekas neiznāktu. Sн griež un šuj kā zvērs, rautin rauj no rokām ārā, spēj tik drānu laist iekšā. Es tagad apmācu divas praktikantes no mūsu vecās skolas. Pati pāriešu pie vasaras kleitām. Tā vīļu metināšana, godīgi sakot, man jau apnikusi.

—  Šausmas, ko mēs abi darām! — Daumants saķēra galvu.

— Ko tad? — Baiba izbijās.

— Runājam par darbu. Bet mēs taču kādreiz apņēmāmies… Lūdzu, Pētersona kundze, maza dāvaniņa vārda dienā — sestdien ejam uz Dailes teātri..,

— Un svētdien uz mežu slēpot. Apsoli, ja?

*

No Baibas dienasgrāmatas:

«Cik maz mums svētku! Ikdiena ir bezkrāsaina kā nomazgāta trauklupata. Kādreiz, vēl skolā iedama, es sapņoju par lielu laimi. Patiesībā mēs iztiekam ar sīkām laimes drumstaliņām, kas padara mazliet krāsaināku ikdienas pelēcību. Darbabiedrenes laipns vārds, priekšnieka atzinība, aplausi pēc veiksmīgi nodziedātas dziesmas, necerēti iegūta biļete uz koncertu padara uz brīdi laimīgu. Kaut varētu dzīvot tā, lai katra diena būtu mazi svētki! Bet varbūt tad arī svētki pārvērstos par ikdienu?,,.»

*

Pusdienas laikā, ejot uz ēdnīcu vai nākot no tās, jaunieši, kā parasti, apstājās pie fotoavīzes «Strādā jaunā maiņa». Katras brigādes jauniešu darba grafiks bija attēlots sava krāsā.

—  Vita atkal visiem priekšā. Vai tikai meistars Egle netaisa kādu ķīmiju?

—  Meitenes, jaunas bildes! Re, Daumants saviebies, itin kā sāpētu zobi. Būtu vismaz fotogrāfa priekšā sataisījis priecīgāku ģīmi!

—  Man nav par ko, — Daumants noņurdēja un lasījās ātrāk prom no bīstamās vietas.

—  Vita krājot naudu mašīnai. Esot iestājusies auto-rindā.

—  Gadiem ilgi atteikties no importa kleitas, kurpēm, no visa kā mašīnas dēļ, es gan to neatzīstu, — noteica Aija Krūmiņa. — Kamēr viņa sakrās naudu, būs kļuvusi par absolūtu vecmeitu. Ar ko tad precēsies, ar savu mašīnu, vai?

^Meitenes iesmējās. Viņām tik vien bija domas un runas kā par kleitām, diskotēkām, puišiem. Vēl pāragri prātot par naudas krāšanu. Vēlāk, kad apprecēsies, gan tad paspēs.

* * *

Lai cik grūta bija agrā celšanās, jaunie darbu visvairāk kavēja vakara maiņā.

—   Tā ir norakstīta dzīve, — viņi taisnojās. — Atnāc mājas, visi jau pampst savās gultās. No rīta loderē pa māju, pēc tam velcies atkal uz darbu. Tā jau dulls var palikt.

—   Nav un nav tiem jaunajiem pret darbu ieaudzināta ne atbildības, ne pienākuma izjūta, — Mieze skaitās. — Juri, cik jauno šovakar trūkst tavā brigādē?

— Aija un vēl divi puiši.

—   Citās brigādēs tāpat. — Mieze sadabūja kavētāju adreses un devās ceļā.

—   Kur dēls? — viņa pajautāja gados vecākai sievietei, kas atvēra durvis.

—   Aizgāja uz darbu. Vai kas noticis? — sieviete satraucās.

—   Nē, nekas, gribēju satikt, — Mieze viņu nomierināja. — Viss kārtībā.

Vecākus darba konfliktos neiejaukt — tāpat jau diezgan auklējušies ar saviem lolojumiem, lai atbild jaunie paši, — tāds bija Miezes princips.

Aijas nebija mājās. Trešais kavētājs mierīgi sēdēja pie televizora un skatījās hokeja pārraidi.

_— Apģērbies un brauc līdzi! — Mieze pavēlēja bez liekam runām. — Tavu darbu cits neviens nedarīs.

Savākusi pilnu mašīnu, ceha priekšniece piebrauca pie darbavietas.

— Ceru, ka otrreiz man jums pakaļ vairs nebūs jābrauc.

Vainīgie klusēja.

— Kādēļ vakar nebiji darbā? — Mieze nākamajā dienā jautāja Aijai.

Jauniete nosarka.

— Viens čalis uzaicināja uz «Latvijas» bāriņu. Es tur biju pirmo reizi. Baigi kolosāli.

. — Bet kas strādāja tavā vietā? Aija paraustīja plecus:

—  Droši vien rezerviste.

—  Rezerviste Sporta pilī skatījās hokeja maču.

—  Tikai nesakiet manai mammai, — Aija lūdzās.

— Viņa atkal pārdzīvos.

Vakara maiņa bija ļoti neizdevīga arī Daumantam. Studisti sāka zīmēt aktus.

— Taisni nezinu, ko darīt, — viņš sūdzējās Baibai.

— Kamēr es strādāju vakara maiņā, pārējie studijas dalībnieki mani apdzen. Žēl pamest zīmēšanu. Bet mainīt darbavietu arī negribas.

Baiba viņu saprata — Daumantam gleznošana bija tas pats, kas viņai dziesma, bez tās dzīve kļūtu daudz vienmuļāka, tukšāka.

—  Parunā ar meistaru, varbūt tevi var iekārtot vienā maiņā?

—  Juris nebūs ar mieru. Un pārējie arī. Vakaros jau neviens negrib strādāt.

Tiešām, kad Daumants ierunājās par strādāšanu tikai rīta maiņā, Juris teica:

— Es baidos izlemt. Ejam pie «Mammas», kā viņa teiks, tā arī būs.

Par «Mammu» jaunie strādnieki bija iesaukuši ceha priekšnieci Miezi — par viņas iejūtību pret jaunatnācējiem, par gādību, izpratni, par mātišķām rūpēm. Jaunie zināja, ka pie viņas droši varēja iet gan sirdi izkratīt, gan padomu lūgt.

— Mākslas studija ir labs pasākums, — Mieze puisi uzslavēja. — Aiziešu paskatīties, ko tu tur dari. Ja tev patiešām tā ir sirdslieta, mēģināsim kaut ko izkombinēt. Par ko tu pašreiz strādā?

Par rezervistu. Daumants ir teicami apguvis visas operācijas un var aizvietot jebkuru strādnieku, — Juris atbildēja Daumanta vietā. — Varbūt darīsim tā — lai viņš pusi laika nostrādā pirmajā maiņā un pusi otrajā.

~ Lai notiek. Bet tev būs jāpierāda, uz ko esi spējīgs. Vajadzēs palīdzēt noformēt mūsu sarkano stūrīti.

~ Labprāt, — priecīgs, ka viss tik labi nokārtojies, Daumants apsolīja.

*

Leons labā garastāvoklī soļoja mājās no rīta maiņas. Kabatā atradās alga — visa līdz pēdējai kapeikai. Ilona neticēs, kā parasti algas dienās, liks uzpūst elpu. Ārā krietni piesalst, bet sieva staigā padilušā rudens mētelī. Priekšā divas izejamās dienas. Rīt viņi nopirks drēbi un pats uzšūs pēc pēdējās modes — nebūs sliktāk kā tām modīgajām, kas slīpē centra bulvārus.

Jaunceltņu kvartālā pie dzērienu veikala durvīm Leons neviļus piebremzēja. Gandrīz mēnesi viņš bija strādājis, galvu nepacēlis, gājis uz dispanseru un paklausīgi rijis visādas tabletes. Pudeli alus viņš būtu godam nopelnījis. Dakteris gan apgalvoja — viens malks, un visa ārstēšana jāsāk no gala. Varbūt tukša muldēšana? Alus nav nekāds alkohols. Rīkle ari gluži sausa. Nē, labāk nopirkšu kādu kārumu sievai, tik maz esmu lutinājis Ilonu.

Konditorejā viņš nopirka torti «Ārija». Vakarā pasēdēs pie sakurinātas krāsns, padzers zaļu tēju, aprunāsies. Dēla dēļ jānokārto dokumenti. Puika uz goda, pēc izskata kā tēvs, būtu vien augumā padevies dižāks.

Ilonas saraudātā seja liecināja, ka noticis kas ļauns.

—  Vai sīkais saslimis?

—  Tēvs miris.

Nosalušie pirksti atlaida aukliņu, un tortes kārba ar troksni nokrita zemē.

— Kā miris? Viņam bija labāk.

— Kaimiņienei zvanīts no slimnīcas.

*

Rūpes par apbedīšanu ierāva Leonu īstā virpulī. Ilonai uz rokām bērns, un palīdzēt vīram viņai nebija laika. Labi, ka darbabiedri, uzzinājuši par Leona nelaimi, nāca palīgā — sagādāja zārku, izvadītāju, muzikantus.

"Sasalušie zemes kukuržņi ar dobju troksni krita uz zārku, trīs saujas no Leona, trīs no Ilonas, trīs no tēva šķirtās sievas. Vairāk tuvinieku mirušajam nebija.

«Vieglas smiltis, saldu dusu. Tēvam tikko pāri četrdesmitiem. Varēja vēl dzīvot. Pats sevi pazudinājis. Vai arī es? Nē, vairs ne lāses, zvēru, tēvs, pie tava kapa,» Leons apņēmās.

Ilona pie kapa kopiņas aizdedzināja divas sveces — viņas dzimtajā pusē bija tāda paraža. ,

— Kādēļ nepaziņoji ātrāk? — Leona māte, klāt pienākusi, vaicāja. — Mums visādi blati, varējām dabūt deficīta zāles…

Leons klusēdams raudzījās uz lepnā kažokā tērpto sievieti, kas saucās viņa māte. No krāsotajām skropstām nebija noritējusi neviena asara. Bet kādreiz taču viņi mīlēja viens otru un bija laimīgi, Leons to labi atceras. Tad māte smagi saslima. Uzradās tas glumais dakteris, viņas tagadējais vīrs.

Kad māte reiz viņu, desmitgadīgu zēnu, aizveda pie sevis uz lepno dzīvokli, viņš iespļāva dakterim sejā — par izpostīto bērnību, par tēvu, kas no bēdām sāka dzert.

— Kā tev klājas? — Mātes acis pārslīdēja dēla plānajam vamzim un Ilonas apvalkātajam mētelim. — Varbūt vajadzīga palīdzība? Saki, nekaunies!

— Iztiksim tāpat kā līdz šim. — Šī sieviete Leonam bija dziļi vienaldzīga.

— Nu tad dzīvo vesels. Māte pasniedza dēlam cimdoto roku. Nosmaržoja dārgs parfīms, nogurkstēja sniegs, Leons un Ilona palika vieni pie kapa. Krēslā rāmi dega sveces.

—   Es baidos par tevi, Leon.

—   Būs labi, gan redzēsi. Ejam, mājās mūs gaida dēls!

*

Baiba un Daumants no kapsētas mājās devās klusēdami, katrs savu domu vērpdami.

«Ar manu tēvu var notikt tas pats. Reizēm noturas mēnesi, citreiz ilgāk un tad kā palaiž plostu… Kristaps ieslēdzas savā istabā, neliekas manām. Māsa baidās. Žēl mātes…» Daumants domāja par saviem vecākiem.

«Ilonai būs vieglāk, Leona tēvs vairs nevilks vīru zaņķi. Žēl, protams, cilvēks taču. Bet vai tāds, kam prātā tikai pudele, cienīgs saukties par cilvēku?» Baiba prātoja. «Labi, ka tagad dzērājiem pieteikts karš, krietna daļa atjēgsies …»

*

— Kaut velns parautu šito suņubūdu! — Daumants, kādā svētdienas rītā pirmais piecēlies, šķendējās. — Iekšā tikpat auksts, cik ārā. Kamēr pienāks mūsu dzīvokļa rinda, garu izlaidīsim. Juris stāsta, ka Vācijas Demokrātiskajā Republikā jaunieši brīvajā laikā kopīgiem spēkiem paši ceļot sev mājas un saņemot dzīvokļus jau pēc gada. Domā, pie mums nebūtu gribētāju? Un kā vēli

Pēc brokastīm Daumants aizgāja uz zīmēšanas nodarbībām. Baiba saimnieces virtuvē vārīja «garos kāpostus» visai nedēļai. Vīrs, par laimi, ēdiena ziņā nebija izvēlīgs. Kamēr vārījās pusdienas, varēja mierīgi paadīt. Kādā modes žurnālā viņa bija noskatījusi rupjvilnas džempera fasonu. Tā būs dāvana Daumantam uz Jauno gadu.

— Adi vien, adi, — virtuvē ienākusi, vecā saimniece indīgi noteica, — skaties — iznāks vēl tā, ka priecāsies cita. Nemaz neblenz! Mana draudzene redzējusi tavu vīriņu bučojamies ar kaimiņienes skuķi, to pašu, kas arī iet uz zīmēšanu.

— Viņa būs pārskatījusies.

—  Kāda tur pārskatīšanās! Pie vārtiņiem stabā lampa — gaišs kā dienā. Tas skuķis esot pats kāries kaklā.

—  Neticu, — Baiba strupi noteica un, lai slēptu acīs saskrējušās asaras, noliecās pār kāpostu katlu.

—  Tava darīšana. Ja gribi, vari aiziet un pati savām acīm pārliecināties.

Pirmajā brīdī Baiba bija ar mieru, bet tad, iedomājusies, kā abas vecas, teātra binokli pie acīm pielikušas, gaida pārrodamies kaimiņu meiteni un Daumantu, viņa nepatikā noskurinājās. Izspiegot savu vīru, nē, tik zemu viņa nav kritusi. Droši vien tas bijis pa jokam. Vecu sievu pļāpas — aiz gara laika vai skaudības tās reizēm ir gatavas aprunāt un sanaidot dažu labu laimīgu pāri. Ja būtu kas nopietns, Daumants pats atzītos.

Baiba Daumantam nekā neteica, taču aizdomīgi vēroja un vērtēja viņa vārdus un rīcību. Nekas it kā nebija mainījies.

*

No Baibas dienasgrāmatas:

«Ko es iesāktu, ja Daumants pēkšņi pavēstītu, ka mīl citu ? Droši vien nomirtu aiz bēdām. Kādas muļķības es te rakstu? Daumants ir mans, un es viņu nevienai neatdošu. Ja vajadzēs, cīnīšos par savu mīlestību.

«Agrāk pirms kāzām Daumants vai katru brīdi skaļi apliecināja, ka mani mīl. Kādēļ viņš tagad to nedara? Vienīgi vakaros, kad esam gultā. Tādās reizēs jau visi vīrieši.. »

Daumants ievēroja sievas pēkšņo atturību, taču to izskaidrot nespēja. Reizēm Baiba neatbildēja uz viņa glāstiem, izlikās aizmigusi, kaut pēc elpas varēja just, ka ir nomodā. Agrāk pati kļāvās klāt, bet nu griež muguru. Kādēļ? Varbūt ieskatījusies citā? Darbā tikai sievietes; vienīgo vīrieti — gados paveco vadītāju ar vēderiņu un pliko pakausi — nav ko ņemt vērā. Tagils! Kādreizējā greizsirdība uzliesmoja ar jaunu spēku.

Tagad tas bija Daumants, kurš stāvēja pie loga un gaidīja sievu pārnākam. Jau vienpadsmit, pusdivpadsmit, tik vēlu viņa nekad… Ieliņas tumšas, tukšas…

Daumants sniedzās pēc savas virsjakas, lai ietu uz autobusu pieturu, kad pie vārtiņiem nobremzēja žigulis. Suns priecīgs ieņerkstējās, un pēc brīža kāpnes skanēja Baibas vieglie soļi.

— Kur tu blandījies tik ilgi? — Mēģinājām jauno programmu. Ja tā izies cauri, Tagils cer dabūt pirmo kategoriju. Un tad mēs esam uz zaļa zara!

—   Tagils un Tagils! — Daumants aizsvilās. — Turpmāk es pats iešu tev pretim.

—   Bet kā tad tava pielūdzēja no zīmēšanas pulciņa? — Baiba nevainīgi jautāja.

—   Lai meklē sev citu pavadītāju!

«Greizsirdīgs, tātad mīl,» Baiba nopriecājās.

— Kad noslīpēsim programmu, kā nākas, bušu ātrāk mājās … — viņa apsolīja.

5. nodaļa APZAGTAIS JAUNGADS

Filiāles direktore Taisija Feoktistova bija beigusi institūtu, kas tikai iztālēm atbilda apģērbu šūšanas profilam. Pirms pāris mēnešiem ieradusies filiālē, viņa vietnieces pavadībā izstaigāja visas telpas un pēc tam vairs cehos netika manīta. Ja kādu ievajadzējās, izsauca pie sevis uz kabinetu. Ar savu vietnieci Taisija Feoktistova satika lieliski. Filiāle plānu izpildīja, tādēļ firmas ģenerāldirektors viņu netraucēja. Alga bija pieklājīga, prēmijas saņēma regulāri. Direktore bija apmierināta. Šaurajā, veclaicīgajā trīsstāvu namā blakus fabrikai, kur izvietojās filiāles vadība un grāmatvedība, valdīja mierīga, omulīga atmosfēra — gandrīz kā mājās. Soļus slāpēja mīksti paklāji. Gaisā vējoja kafijas aromāts. Uz zemā, ar stiklu pārsegtā galdiņa vienmēr, ari ziemā, atradās vāze ar ziediem. Sekretāre ar savam ekstravagantajam izskatam tik neatbilstošu vārdu — Solveiga — bija pienācīgi izdresēta. Viņa kuru katru pie vadības nemaz neielaida, vispirms sīki iztaujāja, kādā jautājumā. Ja ražošanas, tad sūtīja atpakaļ pie meistarēm vai cehu priekšniekiem, ja personīgos — pie arodkomitejas priekšsēdētājas.

Trauksmes signāli sāka skanēt decembra vidū. Pirmajā nedēļā strādnieces vēl nekā neteica. Vairums atprasījās no darba, apkopa mājas soli, citas tāpat knibinājās, atvilka elpu pēc kārtējās sturmēšanas mēneša beigās. Jaunieši, bariņos sagājuši, trieca jokus vai, uzgriezuši tranzistorus uz visskaļāko, locījās dejā.

Kad materiāli nepienāca arī otrajā nedēļā, strādnieki sāka uztraukties:

—  Ko viņi tur piegriešanas cehā dara, ka nesūta darbu? Kādēļ meistari negādā? Kas šiem, cieta alga, bet mums tas pamatīgi iegriezīs kabatā! Juri, ej tūliņ noskaidro!

—  Viņi sēž bez darba tāpat kā mēs. Sagatavošanas cehā nav materiāla. Ne metra. — Atgriezies no piegriešanas ceha, Juris bezpalīdzīgi noplātīja rokas.

— Kādēļ nav?

— Lielajā noliktavā kaut kas saķēries. — Un ko dara sagādnieki?

Juris Egle paraustīja plecus. Par materiāliem viņš neatbildēja.

Apdraudēts kļuva ne tikai mēneša plāns un līdz ar to prēmijas gan strādniekiem, gan priekšniecībai, bet pats galvenais — arī gada plāns un trīspadsmitā alga.

—  Es prasu, lai plāns tiktu izpildīts! — Taisija Feoktistova ražošanas apspriedē pirmo reizi pacēla balsi.

—  Prasīt jums vajadzēja agrāk — un nevis no strādniekiem, bet no savas vietnieces. Tad cehi nebūtu nonākuši tādā stāvoklī, — Mieze skarbi atbildēja.

— Tam, ka vēl līdz šim trūkst materiālu, ir objektīvi iemesli, — direktores vietniece sagādes jautājumos Ņina Ivanova taisnojās.

—  Tā jau katrs var aizbildināties. Vajadzēja sagādāt rezerves vismaz nedēļai.

—  Tas nozīmē — deviņi tūkstoši metrus uzvalka drānas vien. Kur lai to visu lieku, varbūt manā kabinetā?

—  Par to bija laiks padomāt visus šos gadus. Šī taču nav pirmā sastrēguma reize. — Vecais meistars Krūklis no priekšniecības nebaidījās, teica, īso domāja, tieši acīs.

Pietiek ecēties. Labāk visi kopā izprātosim, kā izkļūt no grūtā stāvokļa, — Taisija Feoktistova pārtrauca strīdu.

— Ko jūs uztraucaties! Nekas ārkārtējs taču nav noticis. Šodien braucam pakaļ. Rit no rīta materiāli būs uz vietas, — Ņina Ivanova apsolīja.

—   Jums, protams, tas nešķiet nekas ārkārtējs, — Mieze aizsvilās. — Jūs, kā parasti, malkosiet kafiju un šķirstīsiet modes žurnālus, kamēr strādnieces jūsu neizdarības dēļ sitīsies vai nost, lai tikai izvilktu plānu.

—   Lūdzu bez personiskiem apvainojumiem!; — Filiāles direktore centās aizstāvēt savu draudzeni. — Centrālajā noliktavā tika atklātas nekārtības.

—   Vajadzēja iet pie firmas vadības, viņi dotu rīkojumu izsniegt mums nepieciešamos materiālus. Kamēr pārmērīs, sazīmēs, sagriezis, paies vēl divas dienas. Tātad mēneša plāns jāizpilda divās nedēļās. Vai tas ir normāli? Daudzām sievietēm mājās mazi bērni, kas tos apkops un pieskatīs, kamēr mātēs strādās divās maiņās?

—   Mēs strādniekiem pavēlēt nevaram, bet tikai lūgt. Ja viņi nebūs ar mieru brīvprātīgi strādāt virsstundas, piespiest mēs nevaram, — arodkomitejas priekšsēdētāja, pati kādreizējā šuvēja, uzdrošinājās iebilst. — Un vispār — arodkomiteja ir pret šādu pārslodzi. No tās cieš strādnieku veselība.

—   Un rada brāķi, Krūklis atgādināja šo visiem zināmo patiesību.

— Pagaidām nogaidīsim. Lai šūšanas cehs izpilda gada plānu, tad padomāsim, — Taisīja Feoktistova izlēma.

*

Pusi mēneša loderējām, nu rausim par diviem, — mājās pārnācis, Daumants noskaities paziņoja. — Mani meistars nozīmēja par brāķa labotāju. Tu vari iedomāties: atradās mūsu brigādē pāris tipinu, kuri atsacījās strādāt piektdienas nakti un sestdien. No vecajiem, protams. Deklarēja, ka šiem veselība esot dārgāka par mūsu plānu. Egoisti, domā tikai par sevi!

—  Pie mums arī iet kā pa elli. Priekšniecība pieņēmusi tik daudz pasūtījumu, ka netiekam galā. Es tagad šuju izejamās kleitas. Ar lētajām katūnenēm tiek galā praktikantes. Un tikpat visu līdz Jaungadam nepaveiksim. Meistare teica: kas vēloties, lai paliekot darbā ilgāk, izkombinēšot lielāku prēmiju. Kā tu domā, palikt?

Izlem pati. Ja jūties nogurusi, nāc mājās. Nedari sev pāri.

— Mieze kļuvusi pārāk bezkaunīga, kāpj mums uz galvas, — Ņina Ivanova piezīmēja, kad visi bija izgājuši. — Es tavā vietā viņai iegrieztu rājienu un noņemtu prēmiju, lai pievaldās un zina savu vietu.

—  Viņa esot ilggadēja darbiniece, — direktore šaubījās. — Strādnieki viņu mīlot un cienot.

—  Es gan tam neticu. Gribi, atsūtīšu pie tevis otrā iecirkņa vecāko meistari Timpu, viņa pastāstīs tādas lietiņas ..,

*

Pētera baznīcas torņa pulkstenis dobji nodimdināja desmit reizes, kad Juris Egle nodeva meistaram Krūklim pēdējo žaketi. Gada plāns bija izpildīts un par pāris procentiem pat pārsniegts, filiāles gods glābts.

— Paldies, draugi! Es jums, saviem darbabiedriem, apsolu, ka nekad vairs, kamēr es būšu ceha priekšniece, nenotiks šādas šturmēšanas, — Mieze apsolīja. — Darīšu visu, lai darbs ritētu normāli, un prasīšu to arī no augstākstāvošiem.

Daumants un Baiba savu pirmo kopīgo Jaungadu bija nolēmuši sagaidīt divatā. Baiba nopirka nelielu eglīti, uzposa istabiņu, sacepa svētku pīrāgus. Uz galda blakus eglītei atradās vīram sagādātā dāvana — pašas adīts džemperis. Uzvilkusi jauno, no Daumanta paslepšus šūto kleitu, Baiba apsēdās pie aizsalušā loga, ar elpu izkausēja leduspuķēs mazu laukumiņu un sāka gaidīt. Saimniece bija aizbraukusi pie dēla, mājās atradās tikai viņa un suns Volfs.

«Kur gan Daumants tik ilgi kavējas? Vai tik nebūs sācis svinēt kopā ar puišiem kā toreiz, kad saņēma pirmo algu?» Baiba uztraucās.

Suns priecīgi ierējās. Pa sniegoto taciņu, stiepdams lielu kasti, nāca viņas vīrs. Kas gan tur varētu būt? Baiba metās lejā pa stāvajām bēniņu kāpnēm.

— Vari mūs apsveikt, plāns izpildīts. Norāvām līdz astoņiem. Daži vecie vēl palika, mūs atlaida ātrāk. Es drāzos ar taksi. Tu nogaidījies, jā? Droši vien sadomāji diezin ko?

Baiba saņēma kasti aiz auklām, pacēla un tūliņ atkal nolaida zemē.

—  Tā tev dāvana.

—  Tik liela un smaga?

—  Ļauj, es uznesīšu.

—  Nesīsim abi.

Nepacietīgiem pirkstiem Baiba raisīja vaļā auklas.

— Televizors! Paldies! — Viņa apkampa vīru un skaļi noskūpstīja. — Kur tu izrāvi tik daudz naudas?

— Saņēmu prēmiju un izdarīju pirmo iemaksu. Desmit rubļus mēnesī mēs taču kaut kā sagrabināsim? Uzraušu pa vakariem kādas džinsenes. Tieši šovakar Raimonda Paula jaunais mūzikls. Bet pirms tam estrādes koncerts. Uzstādīsim tūlīt — te uz grāmatplaukta pretim gultai.

Ja istaba kļūs auksta, varēsim skatīties, gulēdami zem segas.

Sākumā pa zilgano ekrānu ņirbēja kaut kādas svītriņas un punktiņi, bet skaļrunī skanēja tik pretīgi sprakšķi, ka pie krāsns guļošais Volfs pacēla galvu un skaļi ierējās. Daumants paņēma instrukciju un sāka pārbaudīt un grozīt visus slēdžus un pogas pēc kārtas.

— Met mieru! Rīt ari ir diena. Drīz divpadsmit. Pasēdēsim tāpat, — Baiba, visas cerības zaudējusi, mēģināja Daumantu pierunāt.

Tad pēkšņi televizora ekrānā parādījās attēls.

— Izdevās! — Daumanta seja staroja. — Cik tu šovakar esi skaista! Klausies, šo kleitu es tev neesmu redzējis. No kāda modes žurnāla tu esi izkāpusi?

—  No «Burdas», — Baiba šķelmīgi pasmaidīja.

—  Bet es kā no darba. Acumirklīti.

—  Nevajag, Daumanti Ir labi tāpat.

—  Nē, vajag gan!

Pēc mirkļa Daumants, ar pirkstiem izspūrušos, sprogainos matus pieglauzdams, nostājās Baibas priekšā savā kāzu uzvalkā un paklanījās.

— Lūdzu uz deju! Cik labi, ka mēs esam kopā, — sievas galvu savam plecam pieglauzdams, viņš čukstēja. — Un mums būs daudz šādu jaungadu. Sākumā divatā, tad trijatā, četratā …

—- Stop! — Baiba smējās. — Es gribētu trīs bērnus. Kremļa kuranti svinīgi nosita divpadsmit reizes. Glāzēs iezaigojās saimnieces dāvātais ķiršu vīns.

—  Par laimi! Par mīlestību!

—  Lūdzu pie svētku galda!

— .Un to visu tu pati? Baiba, tev jāmaina profesija, jāiet par kulināri. Viss tik ļoti garšīgs, — Daumants slavēja. — Tu zini, kad es pēdējo reizi ēdu? Pagājušajā gadā. Leo man piespēlēja bulciņu un viss. Gribējās saraut, lai ātrāk tiktu mājās. Tāda sajūta ir sacensībās.

Cilvēks domā tikai par vienu — jāpaspēj. Un uzvar. Pēc tam ir velnišķīgi labi.

Abi ērti iekārtojās gultā, lai noskatītos svētku pārraidi Baiba ar tīri profesionālu interesi vēroja dziedātāju ekstravagantos tērpus, bet Daumants pēc brīža vairs nekā neredzēja. Negulētā iepriekšējā nakts un vairāku dienu saspringtajā darbā pārpūlētais organisms prasīja savu. Baiba piecēlās, izslēdza televizoru un uzsvilpa sunim.

Zvaigznes pie debesīm tonakt šķita īpaši spožas. Krietni piesala. Baiba pagājās līdz vārtiņiem. Daudzos logos vēl dega ugunis, ļaudis turpināja svinēt svētkus. Ielas galā pusaudži laida raķetes. Tās aprakstīja pret debesīm slaidu loku un gaisā sadalījās sīkās, krāsainās zvaigznītēs. Puikas no sajūsmas auroja. Volfs jautājoši paskatījās Baibai acīs: varbūt vajadzētu riet?

— Paliec mierā! — Baiba uzsauca un noglaudīja sunim galvu. Daumanta vecāku dzīvokļa logi bija tumši. «Mēs arī labie, domājam tikai par sevi. Vecīši droši vien mūs gaidīja.»

Cik vien Baiba spēja atcerēties, Jaungada sagaidīšana viņas vecāku mājās norisa pēc vienas programmas. Abas ar mammu, nopūlējušās ar mājas tīrīšanu un ēdienu gatavošanu, ap desmitiem saklāja svētku galdu. Rolandiņš un patēvs iededza eglītē svecītes. Tad atskanēja klauvējieni pie durvīm, Rolandiņš skrēja atvērt un ieraudzīja gaidīto dāvanu maisu. Diemžēl Salavecis jau bija aizsteidzies pie citiem. Apdāvināšanās, laimes vēlējumi, svētku mielasts, televizors ,.. Naikovskim nebija draugu, un viņš negribēja, ka mamma aicina uz mājām savas darbabiedrenes. Baiba no mammas bija saņēmusi svētku apsveikumu un ielūgumu sagaidīt Jaungadu pie viņiem,

«Varbūt aiziesim?» viņa bija nedroši ieminējusies.

«Paldies! Tava patēva ģīmis man uzsit žulti, un tad es par sevi vairs negalvoju. Labāk tepat mūsu istabiņa divatā, tu un es,» vīrs atteicās.

Baiba bija piekritusi.

«Ko gan tagad dara mani draugi?» viņa prātoja. «Pie Daces droši vien ir jautri — iet rotaļās, skatās diapozitīvus. Tur ir arī Pēteris ar savu māti.» Dace bija pavēstījusi, ka Pētera mātes neieņemamais iebildumu cietoksnis pamazām drūpot, iespējams, ka nākošajā rudenī viņiem būšot kāzas. Arī Dace aicināja pie sevis.

Bijusī skolas biedrene Dēzija auklē dēlu. Dace zināja teikt, ka stāvā sajūsmā viņa par to neesot. Nu jā, Dēzija paliek Dēzija — ārišķīgās vērtības, greznas tualetes viņa vienmēr vērtējusi augstāk par tuvinieku mīlestību. Ko dara Sveta? Par viņu arī nekas nav dzirdēts kopš rudens. Kā viņai, bārenītei, vienai uz laukiem klājas? Baiba arī labā, pat apsveikuma kartiņu aizmirsa aizsūtīt.

*

Nē, Svetlana nesēdēja viena savā istabā. Kopā ar citiem Baužu ciema jauniešiem viņa Vecgada vakaru pavadīja saimniecības klubā. Raibi ģērbtie svētku viesi — gan fantastiskās maskās tērpušies, gan bez tām, kā nu kurš jutās ērtāk, — griezās dejā, lēca kumeliņu un polku, dziedāja (kur redzētas latviešu saiešanas bez dziedāšanas?). Mārcis no Svetlanas neatkāpās ne soli.

— Tā nu mums nebija lemts saradoties, kā bijām cerējušas, — Dēzijas mamma, apsēdusies blakus savai draudzenei, smagi nopūtās. — Tavs Mārcis ir krietns puisis. Bet mana Dēzija, ak, negribas nemaz runāt. Sirds kāpj pa muti ārā. Ne vīžo kārtīgi savu bērnu kopt, ne vīru apčubināt. Uz Rīgu, uz teātriem un restorāniem — tur viņai žiglas kājas. Pati iemācījās vadīt mašīnu, nu triecas pa pasauli kā apdauzīta. Benedikts ir zelta cilvēks, bet nav vairs nekāds jaunais. Viņam labāk patīk mājās pie sievas un bērna, bet mana Dēzija kā sadzelta — viņa jau neiešot savu jaunību aprakt netīros autiņos. Ne tādēļ esot precējusies. Cik ilgi Benedikts to pacietīs? Vīramāte staigā apkārt, kūkodama kā bada dzeguze, piesauks vēl nelaimi.

Mārča māte mīļām acīm noraudzījās uz dēlu un Svetlanu, kuri ar saviem slaidajiem augumiem pacēlās pāri citiem dejotājiem. Jaunā māja gatava, laiks dēlam ņemt sievu. Atskries bērniņi, viņa palīdzēs izauklēt. Lai cik mīļi ir viņas kopjamie teliņi, cilvēka bērni tomēr paliek cilvēka bērni. Svetlanu viņa nemainītu pret desmit tādām Dēzijām. Nav saprotams, ko tas viņas dēls tūļājas un vilcinās, ja ikvienam skaidri redzams, ka abi ir saderīgs pāris. Mārča māte vairs necerēja uz vecāko dēlu. Izstudējis par ārstu, viņš paliks pilsētā. Bet Mārcis ir lauku cilvēks, bez zemes viņš nevar. Kam gan viņiem tāda māja kā pils, ja tajā neskanēs bērnu balstiņas?

Jaungada sarīkojums tuvojās nobeigumam. Vecāka gadagājuma ļaudis sen bija devušies pie miera. Mūzikai skanot, zālē diskoja nenogurdināmie pusaudži.

Mārcis, cieši zem rokas saņēmis, vadīja Svetu mājās.

—  Kāda burvīga nakts! Arī mēness spīd kā uz pasūtījuma, — Sveta sapņaini teica. —Es nekad neesmu braukusi kamanās pa piesnigušu mežu. Vienīgi grāmatās lasījusi.

—  Gribi, es tevi izvizināšu ar simt zirgiem kā karalieni? — Mārcis iesmējās.

—  Man pietiktu ar vienu.

—  Tu nopietni?

—  Jā. Bet tas ir tikai sapnis.

—  Šajā naktī viss iespējams. Ejam!

—  Uz kurieni?

—  Tad jau manīs.

Svetas dēļ Mārcis bija gatavs uz visu. Viņi iegāja tukšajā liellopu fermas pagalmā. Sargs Kristaponkulis, svētku mēriņu ieņēmis, saldi gulēja. Mārcis klusiņām izveda fermas zirgu, iejūdza kamanās, iemeta tajās krietnu neslavu siena un noteica: Lūdzu, kariete gaida.

— Vai tā būs labi? — Sveta vilcinājās.

— Neprāto, kāp iekšā! Neviens pat nepamanīs. Kamēr nāks slaucējas, būsim atpakaļ.

Zirgs nostāvējies uzņēma strauju riksi. Ciemata ugunis palika tālu aiz muguras. Mežā ceļš bija piesnidzis. Zirgs sāka iet soļiem. Sniega smaguma pilniem zariem koki stāvēja kā apburti. Izstīdzējušo bērziņu noliektās galotnes pāri ceļam veidoja fantastiskus godavārtus. Egles, baltām sagšām sasegušās, atgādināja lielajos lakatos ietinušās vecas lauku sievas. Neliela meža klajuma malā Mārcis apturēja zirgu. Zaļganajā mēness gaismā Sveta pamanīja briežu ģimeni. Briežu tēvs, galvu ar žuburotajiem ragiem izslējis, uzmanīgi raudzījās apkārt. Viņa siltā elpa saltajā gaisā pa nāsīm izplūda kā divi dūmu mākonīši.

Zirgs iezviedzas, un vienā mirklī klajums bija tukšs. —- Žēl. Bija tik skaisti.

&amp;amp;gt;— Nekas, gan jau atnāks. Siens viņiem garšo, Ieliksim arī mūsējo, lai viņiem tiek svētku mielastā, — Sveta palūdza.

Abi bāza barotavas redelēs sakaltušās zāles, kas vēl tagad smaržoja pēc vasaras. Un tad saltajā Jaungada naktī meža apņemtajā noriņā Mārcis pateica Svetai mūžsenos, bet vienmēr tik gaidītos vārdus:

— Es tevi mīlu. Kļūsti mana sieva.

Svetai bija jūtīga, romantiska dvēsele, un Mārcis, būdams praktiskas dabas cilvēks, centās viņai piemēroties.

Otrā dienā Mārcis aizveda iecerēto pie saviem vecākiem. Svetai likās, ka ikviens pretimnācējs viņas sejā izlasīs to, kas ar viņiem naktī noticis, kur nu vēl stingrā Mārča māte»

Māte virtuvē gatavoja ēdienu. Tēvs, brilles uz acīm uzlicis, skaļi lasīja viņai priekšā avīzi.

Mēs nolēmām precēties, — Mārcis pavēstīja» — Sarakstīsimies, cik drīz vien iespējams.

Brīdi valdīja klusums. Varēja dzirdēt, kā katliņā burbuļoja ūdens.

—- Varbūt jums mana nākamā sieva nav pa prātam?

—  Ko tu runā! Sen jau vajadzēja, — pirmā attapās māte, piegāja pie nosarkušās meitenes, pastiepās pirkstgalos un skaļi viņu nomutēja.

—  Nu tad apsveicu! — Tēvs — augumā tikpat ražens kā dēls — aplika roku ap nākamās vedeklas pleciem. — Lai aug dēli kā ozoli, meitas kā liepas. Mēs ar māti jau sen par to spriedām.

—  Vai nevajag ko palīdzēt? — Sveta piedāvājās.

—  Ko nu, meit, man viss jau gatavs. Tūlīt uzklāšu pusdienu galdu. Šodien mums divkārši svētki,

—  Nāc, es tev parādīšu mūsu istabu! — Mārcis aplika roku Svetas pleciem.

«— Viss augšstāvs mūsu rīcībā ~~ te mēs, tur « dzīvos zēni, bet šeit — meitenes.

Sveta pēkšņi juta kājās dīvainu nespēku. Viņa apsēdās uz Mārča gultas malas un aizklāja rokām seju.

—  Kas tev? — Mārcis satrūkās.

—    Man bail no lielās laimes. Jūs visi esat tik labi pret mani — tu, tavi vecīši un visi citi. Ja tu zinātu, cik skumja bija mana bērnība. Bērnunamā un internātskolas mazākajās klasītēs mēs visi gaidījām mammas — gan savējās, Īstās, gan audžumātes. Dažiem laimējās, citi palika tukšā. Mani —- tādu lielu, neglītu — neviens nevēlējās par audžubērnu. Es to ļoti pārdzīvoju, raudāju, apskaudu laimīgos.

—  Nu tev būs gan tēvs, gan māte. — Vai es drīkstēšu viņus tā saukt?

—    Protams, kā gan citādi?

—  Mārci, paskaties man acīs! Es apsolu, ka būšu tev laba sieva un mūsu bērniem mīļa māte. Viņiem jāizaug laimīgā ģimenē.

—  Āmen! — Mārcis iesmējās, taču, pamanījis, cik nozīmīgi Svetai šie vārdi, tūliņ aprāvās.

— Bērni, nāciet pusdienās! — māte no lejas aicināja.

*

Jaungada naktī, ar bažām domādama par jaunāko meitu, Dēzijas māte nenojauta, ka nelaime jau klauvē pie durvīm.

Pie universālveikala direktora Benedikta Sarmas bija sapulcējies viss mazpilsētas «zieds». Pēc bagātīgām vakariņām vīrieši iegāja kabinetā uzspēlēt kārtis. Gados vecākās sievietes, Dēzijas mīkstajos zviļņos iegrimušas, pārsprieda pilsētas pēdējos jaunumus. Jaunieši tā dēvētajā zālē dejoja. Dēzija — noreibuši, pietvīkusi — gāja no rokas rokā.

— Tu esi pati skaistākā mūsu pilsētā, — ķirurgs Ingmārs čukstēja viņai ausī, — tevis dēļ esmu prātu zaudējis, naktīs tevi redzu sapņos.

Stereomagnetofons rēca pilnā balsī. Līdz gadu mijai bija atlikusi nepilna pusstunda. No restorāna uzaicinātie viesmīļi jau kārtoja uz galda spainīšus ar ledū ieliktām šampanieša pudelēm, pārslaucīja kristāla glāzes.

Negaidot starp dejotājiem parādījās Benedikts — svētku reizei pavisam nepiedienīgā izskatā: kaklasaite atrauta, mati izspūruši, pats bāls kā nāve.

—  Ingmār, vai tu ko sajēdz no bērnu slimībām? — izslēdzis magnetofonu, viņš jautāja ķirurgam.

—  Maz gan, es vairāk ar kaulu zāģēšanu, — Ingmārs smējās stulbu dzērāja smiekliņu. — Ja tev vajag ko nošņāpt, katrā laikā.

— Idiots! Dēzij, zvani ātrai palīdzībai! Pēterītis mirst! Laid, labāk es pats.

Dēzija metās uz bērnistabu.

— Ej ārā, slepkava! — vīramāte ieķērcās.

Sveša sieviete melnās drānās — tādās pašās kā Benedikta mātei — staigāja apkārt bērnam, krustījās un kaut ko murmināja. Mazais Pēterītis sasarkušiem vaigiem sēcoši cīnījās pēc elpas. Viņš izskatījās bezpalīdzīgs un nožēlojams. Dēzijai kļuva dēlēna tik ļoti žēl, ka viņa sāka raudāt. «Apsolos, ka būšu laba māte, kaut tik viņš izdzīvotu!» viņa klusām čukstēja.

— Ātrā palīdzība aizbrauca pēc bērnu ārstes, — Benedikts teica un nometās pie gultiņas ceļos.

— Ārsts nelīdzēs. Kā dievs lems, tā būs!

— Māt, lai tā pesteļotāja pazūd! Lai viņas smakas te vairs nebūtu! Sen jau vajadzēja izsaukt ārstu! — Benedikts uzkliedza.

Viņam un mātei mazulis bija kā saule, ap kuru riņķoja visa viņu dzīve, — mantinieks, dzimtas turpinājums, nākotnes cerība.

Uzzinājusi, ka ir gaidībās, Dēzija gribēja taisīt abortu. Likās stulbība apkrauties ar bērnu deviņpadsmit gadu vecumā, kad viņai iespēja baudīt dzīvi pilniem malkiem.

Vienmēr gatavs iztapt sievai — Benedikts šajā jautājumā bija nelokāms.

Dēla jauno sievu vecā ienīda jau no pirmā brīža, kad Dēzija parādījās šajā mājā. Būtu viņai teikšana, viņa šo svilpasti sen padzītu, lai iet, no kurienes nākusi. Vienīgi bailes no dēla dusmām lika savaldīties. Abas sievietes dzīvoja, pēc iespējas vairīdamās viena no otras.

Dēzija saimniecības lietās nejaucās. Kamēr viduklis vēl nebija piebriedis, viņa braukāja uz teātriem, koncertiem, gāja viesos. Skaisto, iznesīgo sievieti — piedevām vēl universālveikala direktora sievu — visi labprāt ielūdza pie sevis, cienāja, pieglaimojās. Tos pāris mēnešus pirms dzemdībām, kurus nācās pavadīt mājās, Dēzija uzskatīja par zaudētu laiku. Benedikts viņu dievināja, centās katru vēlēšanos no acīm nolasīt. Sākumā Dēzijai tas patika, vēlāk apnika. «Luncinās kā suns.»

Dēla piedzimšana tika uzņemta ar gavilēm. Pat vecā, pirmo reizi turēdama mazdēlu rokās, savilka plānās lūpas tādā kā smaidā. Bērna kopšanu uzņēmās vīramāte. Autiņus nāca mazgāt kāda no viņas dievticīgajām draudzenēm. Kad Dēzijai izsīka piens, tika sarunāta zīdītāja.

Jaunā māte par to nemaz neuztraucās. Beidzot viņa atkal varēja darīt, ko pati gribēja. Arī Benedikts vairs nerīkoja greizsirdības scēnas, kad viņa, jūtami iereibuši, pārradās rīta pusē. Benedikta prātu un brīvo laiku aizņēma dēls. Vīramātes un viņas draudzeņu tīstīts un vīstīts, zēns bieži slimoja.

— Vajag norūdīt! — ārste ieteica.

Pirms dažām dienām, kad vīramātes nebija mājās, Dēzija izlēma sākt norūdīšanu — satina mazo segās, ielika ratiņos un izstūma uz terases.

— Prātu esi izkūkojusi! — Mājās pārnākusi, vīramāte metās pie bērna. — Arā sals! Rociņas, kājiņas aukstas kā ledus! Nes šurp spirtu, tak jau nebūsi ar saviem draugiem visu izlakusi.

Pamazām mazais atsila, sāka raudāt.

— Skrien pēc karsta piena! — vīramāte izrīkoja. Dēzija izbijusies paklausīja.

Otrā rītā puisēnam sacēlās neliela temperatūra. Pēterītis šņaukājās un klepoja. Vīramāte staigāja apkārt šņākdama. «Vai nu pirmā reize,» Dēzija sevi mierināja, paretam ieskatīdamās bērna istabā.

Jaungada svinības bija tepat pie durvīm, vajadzēja domāt par dzērieniem un ēdieniem, viesu salūgta pilna māja. Labi, ka Benediktam visur blati. Tā iznāca, ka dēlēns tika atstāts vecāsmātes ziņā, bet tā uz debesu spēkiem paļāvās vairāk nekā uz ārstiem.

*

Ārste atsteidzās tieši no viesību galda, pat svētku tērpu nepaguvusi novilkt.

— Bērns nopietni saaukstējies! Kādēļ nesaucāt ārstu ātrāk?

Benedikts pārmetoši paskatījās uz māti un sievu. Māte, ceļos nometusies, lūdza dievu. Dēzija reibuma pilnām acīm vērās ārstē. Veclaicīgais sienas pulkstenis blakusistabā nodimdināja divpadsmit reizes, pavēstīdams, ka sācies Jaunais gads. Blakusistabā atskanēja šampanieša pudeļu paukšķi, skaļi saucieni, laimes vēlējumi. Ingmārs, paplāti ar glāzēm rokā balansēdams, plaši atvēra durvis. Aiz viņa drūzmējās smaidošie viesi. Pamanījis bērnu ārstes noraizējušos seju, skaļi raudošo Benedikta māti, viņš aptvēra situāciju un izbīdīja visus ārā.

— Uzliksim sinepju plāksterus — kļūs vieglāk. Dodiet dzert pelašķu tēju — tas palīdzēs atklepot. Rītdien es atnākšu. Tāds dūšīgs zeperis, gan drīz atkal būs vesels.

Ārste aizgāja.

— Gādā, lai māja būtu tukša! Bērnam vajadzīgs miers un klusums! — Benedikts pavēlēja. — Ja gribi, vari doties līdzi, tāpat no tevis — tādas iedzērušas — nav nekāda labuma. Skrien pie sava Ingmāra, man vienalga!

— Ak tā! — Dēzija atvēra durvis. — Ingmār, vīrs mani dzen ārā. Vai tu dosi man naktsmājas? Viesi ieinteresēti apklusa. Brieda skandāls. Ingmārs apjucis klusēja.

— Kādēļ tu neatbildi? Pirms pusstundas tu mani dēvēji par savu sirds karalieni! — Dēzija histēriski iesmējās.

Pārējie viesi apjukuši klusēja.

—  Ejam pie manis. — Neērto situāciju izglāba universālveikala vecākais grāmatvedis.

—  Ēdamos un dzeramos ņemam līdzi! Neļaus jau mantai iet bojā! — Dēzija atvēlēja.

Benedikts pa logu noskatījās, kā viņa viesi, bļaustīdamies un cits citu sniegā grūzdami, aiziet pa pilsētiņas galveno ielu. Ingmārs un Dēzija gāja pēdējie. Ķirurgs satvēra viņa sievu aiz rokas un mēģināja ievilkt šķērsieliņā. Dēzija pretojās, izrāvās un paskrējās atpakaļ uz mājas pusi. Benedikts aizslēpās aiz aizkara. Kad viņš atkal pavērās pa logu, iela bija tukša.

Benedikts paņēma no galda konjaka pudeli. «Laimīgu Jauno gadu, vecīt!» viņš novēlēja savam attēlam spogulī. Jā, drūma bilde. Apaļo vēderiņu vairs neslēpj pat teicami pašūtais uzvalks. Plikais pakausis cauri rūpīgi pārsukātajiem matiem spīd kā mēnesis aiz mākoņu šķidrauta. Uz vaigiem dīgst sirmi bārdas rugāji. Tos nevar noslēpt, pat divreiz dienā skujoties. Bet gadu nav nemaz tik daudz — četrdesmit divi! Vīrietis labākajos gados. Nedrīkst nolaisties. Jāsaņemas. Viņam dēls jāaudzina.

Māte snauda krēslā blakus Pēterīša gultiņai. Pavisam veca un vāja kļuvusi. Cik viņai gadu? Drīz būs astoņdesmit.

—  Kas tur? — Māte uztrūkās.

—  Nekas, nekas. Bērns nosvīdis gluži slapjš.

Tas labi, temperatūra krītas. Žigli apmainīsim krekliņu un spilvendrānu.

Mazulis paraudzījās tēvā lielām, zilām Dēzijas acīm, kāri padzērās siltu tēju un atkal aizmiga.

— Paldies dievam, pats ļaunākais pāri. — Māte pārkrustījās.

—  Ej gulēt, es pasēdēšu, — Benedikts teica. — Vai tā dzērāju varza projām?

—  Jā.

—  Un Dēzija arī?

— Jā, Es pats viņu pierunāju. Jauna vēl, lai izpriecājas, gan vēlāk pierims.

— Akls un stulbs tu esi, dēls! Būtu triecis to pasaules brūti prom, lai tīra māja. Ne viņa kārtīga sieva, ne māte.

— Bez viņas mums nebūtu arī Pēterīša.

Māte aizgāja uz savu kaktu un tāpat ar visām drēbēm atlaidās gultā. Viņai bija modrs miegs, pietika zīdainītim iekunkstēties, kad vecā sieva jau bija augšā. Dēziju turpretim aizmigušu spētu uzmodināt vienīgi lielgabala šāviens pie auss. TādēJ mazo novietoja pie mātes,

Benedikts novilka laķenes, atlaida vaļā cieti savilkto bikšu siksnu, atsēdās ērtajā krēslā un kājas uzstutēja uz ķeblīša. Domas vijās un vērpās ap sievu. Vai viņa aizgāja kopā ar visiem vai ar Ingmāru? Tādā mazā pilsētiņā nekā nenoslēpsi, viss kā uz delnas. Gan pēc pāris dienām vecenes būs klāt, pasniegs mātei jaunākās baumas tikpat kā medusmaizi. Un māte savukārt viņam. Nekad nevienu sievieti viņš nav tā iekārojis kā Dēziju. Kā pamanīja Bauzēs zaļumballē, tā bija pagalam,

«Sitā odziņa būs mana!» To viņš bija teicis pa jokam un ne gluži skaidrā prātā.

«Tam skuķim sirds vietā automāts, iemetīsi desmitnieku — darbosies, neiemetīsi — paliksi tukšā,» Draugi Dēziju novērtēja pareizi. Bet Benedikts bija kā apmāts. Vai ik pārdienas triecās uz Rīgu, veda ziedus, konfektes, importa mantas, kamēr savu panāca. Nekad, ne reizes viņš no sievas mutes netika dzirdējis to, pēc kā tik ļoti ilgojās, — vārdus «es tevi mīlu». «Ak tu, mans labais vecīt!» — un steigā uzspiesta buča uz vaiga — tas bija viss, ko viņš saņēma, iepriecinājis sievu ar kādu viņas iekārotu mantu. Varbūt ar laiku, viņš cerēja. Nu ir skaidrs, ka veltīgi. No otra bērna Dēzija kategoriski atteicās.

Mazais, vēl nesaprātīgais dēlēns pārvērta tēva dzīvi. Viņš atmeta smēķēšanu, pārstāja nīkt kopā ar draugiem dažādās kompānijās, spēlēt kārtis un dzert. Par viņu zobojās, izsmēja, apsaukāja par bērnu aukli. Benediktu tas neuztrauca. Dzīvei bija radies mērķis. Viņš bija vajadzīgs šim mazajam cilvēkbērnam.

*

Baznīcas pulkstenis nozvanīja astoto Jaunā gada stundu. Mazpilsētiņa pamazām modās. Pie universālveikala izkrāva piena kastes. Dēzija pārgāja ielas otrā puse un paslēpa seju kuplajā lapsādas apkaklē. No konjaka, šampanieša un sazin vēl kādiem dzērieniem sāpēja galva. Pamodās sirdsapziņa. Viņa daudzkārt bija koķetējusi, skūpstījusies, bet laulību pārkāpa pirmo reizi. Ingmārs prata tik pārliecinoši pierunāt. Ārzemēs tā esot normāla parādība, neviens par to neuztraucoties. Benediktam gabals nenokritīšot, ja viņi abi patīkami pavadīšot laiku. Neesot jau viņas vīrs nekāds svētulis.

Jo tuvāk nāca mājas, jo lēnāki kļuva Dēzijas soļi. Ka mazajam? Vajadzēja palikt mājās. Goda vārds, viņa nebūtu gājusi, bet Benis, viesiem dzirdot, tik rupji kliedza uz viņu. Pļāpukulēm nu būs atkal ko mēles deldēt. Kādēļ viņi nedzīvo Rīgā? Tur katrs par sevi, neviens nebāž degunu otra darīšanās. To, ka viņa nebija kopā ar pārējiem, Benedikts uzzinās pavisam drīz, par to šaubu nav.

Vārtiņi bija aizslēgti. Lai iekļūtu mājās, Dēzijai kā zaglei nācās rāpties pāri metālā kaltajam žogam, Viņu ielaida vīramātes draudzene — sakaltusi dievticīga večiņa ar iesauku «Svētā Amālija». Istabas bija sakoptas un izvēdinātas. Tīkami smaržoja pēc dedzinātiem kadiķiem.

Dēzija klusi pavēra vīramātes un dēliņa istabas durvis. Slimais puisēns mierīgi gulēja, cieši turēdams mazajā dūrītē tēva pirkstu. Viņam līdzās, neērti saliecies, šņākuļoja Benedikts. «Viņš varētu būt mans tēvs,» šī doma Dēzijai ienāca prātā ne jau pirmo reizi. Iedzērusi tableti pret galvassāpēm, Dēzija ērti iekārtojās uz dīvāna savā «buduārā».

Jau krēsloja, kad viņa pēkšņi pamodās. Līdzās stāvēja Benedikts un skatījās uz viņu. Cik tu aizmigusi esi jauka.

— Tu gribi teikt, ka nomodā esmu nejauka? — Dēzija saērcināta jautāja.

— Neķildosimies, vismaz šodien ne.

Benedikts atsēdās un sabāza rokas mājas vamža kabatās, lai sieva neredzētu, kā tās dreb.

—  Varbūt būs labāk, ja mēs dzīvosim katrs par sevi?

—  Tu gribi šķirties?! — Dēzija neticēja savām ausīm.

— Oficiāli šķirties vai ne, tas man vienalga, trešo reizi vairs neprecēšos. Audzināšu dēlu viens pats. Bet tu vēl esi jauna, vari sākt dzīvi no gala.

— Vai tu mani vairs nemīli? — Dēzija satrūkusies paskatījās uz vīru. Lai kādus podus viņa gāza, Beņa mīlestība šķitās droša un nesatricināma, visu saprotoša, visu piedodoša, un nu pēkšņi — šķirties!

— Vai pagājušās nakts dēļ?

—  Ne tikai.

Dēzija nosarka.

— Nekas tāds jau nebija, tu neiedomājies, — viņa taisnojās.

— Bija vai nebija, man tagad vienalga.

«Tēlo, gan pēc pāris dienām nāks nolūgties!» Dēzija vieglprātīgi nosprieda.

Vakariņas pagāja klusējot. Benediktam zem acīm bija uztūkuši maisiņi, Dēzija sapūtusies klusēja. Vienīgi māte izskatījās apmierināta. Dievs beidzot bija uzklausījis viņas kvēlās lūgšanas un apskaidrojis dēla prātu, kuru sātans skaista skuķa izskatā sagrozījis gluži aplamu.

Benedikts pārvācās uz savu darbistabu, Dēzija uz buduāru, skaistā, ar importa mēbelēm iekārtotā guļamistaba palika tukša. Viņu laulības dzīvē tā vēl nekad nebija noticis.

Ja nu Benis nopietni? Ko tad lai iesāk?

Šuvēju skolu viņa pameta, tā arī nesaņēmusi diplomu. Māte, māsa, draudzenes, meistare Liepa visas vienā balsī toreiz apgalvoja, ka viņa dara nepareizi. Varbūt viņām bija taisnība? Nekad, nemūžam viņa nebūs šuvēja, tas darbs nav viņai domāts. Bet kāds tad? Par to Dēzijai līdz šim nebija vajadzības prātot Rīgā gan kaut ko piemērotu atrastu, bet nav kur apmesties. Māsa tikko apprecējusies, viņai vienistabas dzīvoklītis. Gadiem ilgi paciest kopmītņu šaurību, svešu sieviešu tuvumu — paldies. Pie mammas arī negribas, tur nāksies melnās miesās rauties pa kūti vai laukiem, citādi jau viņi ar tēvu nemaz neprot dzīvot, Piedevām vēl klausīties morāli par izlaidīgu dzīvi, visa vaina par notikušo tiks uzgrūzta viņai. Benedikts večiem kļuvis tuvs kā pašu dēls.

Visprātīgākais — no jauna izdevīgi apprecēties. Domās Dēzija pārskatīja savus pielūdzējus, bet neviens nederēja, vienam maza aldziņa, citam — nav ērta dzīvokļa. Ingmārs viņai patika — skaists, iznesīgs, perspektīvs, bet viņam nāk līdzi donžuāna slava, un Dēzija viņam ir tikai kārtējā dēka. Vispār skaidrs, ka šajā mazpilsētiņā viņai nav kur izvērsties. Ak, kādēļ pirms laika lauzīt galvu! Varbūt viss vēl nokārtojas. Viņa tēlos mīlošu sievu un māti, pasēdēs kādu laiku mājās, un tad Beņa dusmas pāries. Viss būs atkal ka agrāk.

Dēzija saritinājās uz dīvāna, apsedzās ar silto, vieglo skotu pledu un saldi aizmiga.

Benediktam miegs nenāca. Lai gulētu, mīkstais, sēdēšanai piemērotais dīvāns izrādījās šaurs un neērts.

Viegli pateikt — šķirties. Ko viņš var pierādīt? Neviens liecinieks Dēzijai un Ingmāram pie gultas klāt nav stāvējis. Uzņemties vainu uz sevi? Negribas. Un, ja arī izšķirtos, Dēzija bērnu ņemtu pie sevis — kaut vai tādēļ, lai sariebtu. Taču bez Pēterīša mātei un viņam nav dzīves. Neizlēmis nekā konkrēta, Benedikts klusām iegāja pie dēla un uzsedza noslīdējušo segu.

6.nodaļa MĒS TIEM VEČIEM PARĀDĪSIM.,.

Ja Madara Mieze ko bija cieši izlēmusi, to ar āmuru no galvas neizdauzīsi — tāds raksturs. Ģimene drīz vien pierada, ka viņa, no darba pārnākusi, uz pāris stundām ieslēdzās savā istabā un lūdza netraucēt. Cehos un atsevišķos iecirkņos viņa aprunājās ar strādniekiem, uzklausīja viņu ierosinājumus un pretenzijas.

—  Filiāles plāna izpilde balstās galvenokārt uz šūšanas ceha pleciem. Tādēļ es prasu, lai pārējie cehi radītu mums iestrādi vismaz vienai nedēļai. Lai citu cehu un dienestu neizdarības dēļ mūsējiem nebūtu jācieš, esmu izstrādājusi darba organizācijas plānu, kur redzams, kā un ko darīt. — Mieze nolika mapīti ar saviem priekšlikumiem filiāles vadītājai priekšā uz galda.

—  Mēs ar tiem iepazīsimies un virzīsim tālāk, — Tai-sija Feoktistova atbildēja un nevērīgi ielidināja dokumentus rakstāmgalda atvilktnē.

*

Šūšanas ceha ražošanas sapulce notika tik vētraini kā nekad agrāk.

— Turpmāk raudzīšos, lai ikviens strādnieks, meistars un brigadieris izpildītu viņam uzticētos pienākumus. Mēs visi zinām — ir kāda vecākā meistare, kas savu algu nopelna nevis ar darbu, bet ar mēli. Daži meistari nāk uz darbu jau grādos, nesagādā strādniekiem darbu, sajauc dažādu izmēru detaļas, un rezultātā rodas brāķis. Izkārtot darbu brigādēs, rūpēties par savlaicīgu materiālu saņemšanu, raudzīties par padarītā kvalitāti un nepieļaut brāķi — tas ir meistaru un brigadieru, nevis mans pienākums. Par brāķi turpmāk atbildēs ne tikai vainīgais drēbnieks, bet ari viņa tiešais priekšnieks. Vēl viena problēma — daži vecie strādnieki paņem sev labāk apmaksātus darbus, bet jaunajiem atstāj grūtākos un neizdevīgākos.

—  Vai mēs to neesam nopelnījuši ar savu ilggadīgo darbu? — atskanēja starpsaucieni. — Ko viņa aizstāv tos jaunos!

—  Jaunie arī grib dzīvot!

—- Jaunajiem trūkst darba iemaņu, bet, ja pirmrindniece ražo brāķi, tad tam nav nekāds attaisnojums.

—  Sauc vārdā!

—  Lūdzu, man nav bail. Vilma Amoliņa, piemēram, paņēmusi sev pašu izdevīgāko operāciju, tīko vēl pēc otras — lai nedodot jaunpienācējam, lai dodot viņai. Vilma izpilda divas un vairāk normas, viņai liela alga, prēmijas, viņas foto uz goda plāksnes, viņa sēd prezidijā. Bet brigādē visi zina, ka Vilma strādā pavirši, ka citiem jālabo viņas brāķis. Jūs, vecie, klusējat, nesakāt ne vārda. Baidāties. Vecākā meistare izbazūnēs, ka dažam skauž pirmrindnieces slava! Bet jaunie to redz un ir neapmierināti.

Mieze nesaudzēja nevienu brāķdari, darba kavētāju un dzērāju.

— Sen jau bija laiks tā rīkoties, — vairums strādnieku piekrita. Aizskartie sapūtusies klusēja.

— Raksti sūdzībai — Ņina Ivanova pavēlēja meistarei Timpai. — Un Dierunā, lai Amoliņa arī uzraksta, viņa ir biroja locekle, pirmrindniece. Tas meistars, kā tu teici, Vilis Riņķis, arī lai raksta, jo vairāk, jo labāk. Tu pati viņiem palīdzi sacerēt, zini, kā vajag, nav pirmā reize.

*

Janvāra mēneša plānu šūšanas cehs izpildīja savlaicīgi un bez steigas. Un tieši tad Mieze saņēma pavēli par rājienu un prēmijas noņemšanu. Nervi uzdeva, un, iegājusi savā kambarītī, Madara Mieze sāka raudāt tā, kā raud mazi bērni par nepelnītu sodu.

«Lūdzu atbrīvot mani no ceha priekšnieces…» Kādēļ? «Par sliktu darba organizāciju un neiecietīgu izturēšanos pret padotajiem.,.» — bija rakstīts pavēlē. Tiesa kas tiesa, brāķdarus un kavētājus viņa nekad nav pacietuši, bet par sliktu darba organizāciju un sturmēšanu gada beigās filiāles direktore lai prasa atbildību no savas vietnieces.

— Madaras mamma raud!

—« Es pavēru durvis: viņa, galvu rokās atspiedusi, šņukst. Nobijos un aizvēru durvis, cik klusu vien spēju, — Vita uztraukti stāstīja.

Pat visvecākās strādnieces neatcerējās, ka būtu redzējušas priekšnieci raudam. Aizrautīgi smejamies, baramies, ja darbs negāja, kā vajag, — jā, bet raudam — ne reizes.

—  Varbūt saslimusi? Vai mājās kāda nelaime?

—  Vēl no rīta staigāja smaidīdama.

— Kurš vainīgs? — Daumants metās pie kontroliera — piekasīga, gados vecāka vīra, kas pārbaudīja šuvēju darbu. Nē, šodien, kā par brīnumu, brāķa nebija. Arī citos iecirkņos darbs ritēja normāli, pat zamša virsjaku brigādē, kur parasti šis tas saķērās.

Daumants uz pirkstgaliem pielavījās pie priekšnieces kabineta durvīm. Klusums»

Nē, Mieze vairs neraudāja. Un tās jau ari nebija ne žēluma, ne sāpju asaras, drīzāk dusmu.

«Ludzu atbrīvot mani no…» — tikai daži vārdi, bet cik grūti uzrakstāmi! Vīrs jau sen saka, lai meklēju sev mierīgāku darbu. Bet kā lai atstāj tos piecus simtus, kas kļuvuši par viņas otro ģimeni, kuras priekos un bēdās viņa dalījusies visus šos gadus?

*

Vai jūs jau dzirdējāt? Miezi pazeminot par vienkāršu meistari, — vecākā meistare Timpa staigāja pa iecirkņiem mēļodama. ™ Tā viņai vajag, lai neceļ degunu par augstu. Kas viņa tāda ir, ja uzdrošinās visiem aizrādīt. Runā, ka viņa to kaunu nepārdzīvošot, iešot pavisam prom. Laimīgu ceļu! Būs mums reiz miers. Pēdējā laikā vairs nevar izturēt. Skraida pa filiāli ka apsvilusi. Neviens neko nespēj pa prātam izdarīt.

— Tu, Minna, labāk pievaldi savu garo mēli un.Ma-daru liec mierā, — šuvējas viņu apsauca. — Kurš cits vēl tik labi pārzina ikvienu darbu un pazīst katru strādnieku kā viņa?

Filiāles direktore jau kuro reizi pārlasīja īso iesniegumu, ko sekretāre bija nolikusi uz viņas rakstāmgalda: «Lūdzu mani atbrīvot no darba uz pašas vēlēšanos. M. Mieze.»

— Ko likt viņas vietā? — Taisija Feoktistova paskatījās uz savu vietnieci Ņinu Ivanovu un arodkomitejas priekšsēdētāju Cimdiņu. — Varbūt tavu draudzeni vecāko meistari Minnu Timpu? Viņa arī esot ilggadīga darbiniece.

— Timpa mūs aizlaidīs dibenā, ka ne attapties nepagūsim.

— Viņu jau sen vajadzēja aizvadīt pensijā, tukša vieta, vairāk nekas, — Cimdiņa piebilda. — Kādēļ mēs toreiz Miezei iedevām nepelnītu rājienu? Par velti apvainojām labu cilvēku.

Arodkomitejas priekšsēdētāja pastāvīgi atradās itin ka starp diviem dzirnakmeņiem — strādnieku domas ne vienmēr sakrita ar direkcijas uzskatiem.

Filiāles direktore saprata, ka ar rājienu, izdabājot vietnieces aizskartajai patmīlībai, pārsteigusies. Turpmāk viņa nebūs tik naiva, neklausīs, ko katrs iestāsta. Draudzība ir draudzība, bet darbs paliek darbs. Un tas nedrīkst ciest no personiskām intrigām.

—  Mieze ir partijas biedre. Lai viņas lietu izskata birojā, — Ņina Ivanova ierosināja.

—  Tu domā — mūsu pašu?

—  Nē, lielajā, firmas. Te viņai daudz draugu. Paņemsim līdzi arī strādnieku sūdzības.

—  Vai dzērāja meistara un tenkuvāceles Timpas? — Cimdiņa iedrošinājās ironizēt.

—  Uz papīra tas nav rakstīts.

—  Miezes lietu izskatīsim pašu mājās! Savu netīro veļu mazgāsim tepat uz vietas, — Taisija Feoktistova nolēma.

* * *

— Veči! Graujošs jaunums! Madaras mammai iegriezts stingrais rājiens, un viņa uzrakstījusi atlūgumu, — Leons pusdienas laikā pavēstīja.

— Nav tiesa, — Vita šaubījās.

— Ir gan, — Juris apstiprināja. — Laikam tādēļ viņa arī raudāja. Mašīnrakstītāja teica, ka Miezes vietā likšot Timpu.

— Tā tik vēl trūka!

— Vai direktore naglas saēdusies! — Daumants satraucās. — Droši vien tā dullā vietniece kaut ko sapūtusi» Uz to viņai ķēriens. Miezi nedrīkst laist projām. Viņa saprot un aizstāv mūs, jaunos.

— Juri, tu esi meistars, aizej pie direktores, parunā.

— Naivie! Feoktistova par mums tikai pasmiesies. Ko viņa, kabinetā sēdēdama, zina par mūsu cehu? Saklausās visādas tenkas un notic. Jāiet pie firmas ģenerāldirektora un jārunā visu komjauniešu vārdā.

— Pareizi. Lai iet arī Vita, viņa ir pirmrindniece, foto uz goda plāksnes.

— Ņem līdzi Daumantu, viņam runājamais īstajā vietā.

—  Velti jūs pūlaties. — Vecie strādnieki izturējās noraidoši, — Augstajai priekšniecībai tādu kā mēs Ir tūkstošiem, un katram, sava bēda un rūpe.

— Pēc jūsu domām, mums vajadzētu turēt rokas klēpī un Jaut, lai Madaras mamma aiziet? —- jaunie iekarsa. — Visas tās Ņinas Ivanovas, Timpas un Amoliņas to vien gaida. Jūs darāt, ko gribat, bet mēs cīnīsimies.

— Izrādās, ka mūsu ģenerāldirektors Āboliņš ir pavisam normāls vecītis. Iesauca savā kabinetā, padeva roku, nosēdināja mīkstos ādas krēslos, — Daumants vēlāk stāstīja Baibai. — Sapratis, kādā jautājumā mēs atnākuši, nospieda uz galda pogas un izsauca partijas sekretāru un arodkomitejas bosu. Mēs izlikām visu, kas uz sirds: par trako sturmēšanu gada beigās, par netaisno rājienu Miezei, par traci, kas pēc tam izcēlās.

Š3iem pirmā dzirdēšana, domājuši, ka pie mums viss kartība, reklamācijas normas robežās, plāns izpildīts, ko vairāk. Kad Juris apjautājās, kā priekšnieki novērtējuši Miezes filiāles rekonstrukcijas projektu, šie brīnījās. Tātad Feoktistova to vienkārši noslēpusi. Lai neuztraucoties, visu noskaidrošot, tik labu darbinieci kā Mieze neviens projām nelaidīšot.

Partijas biroja sēdē, kur apsprieda Miezes lietu, piedalījās arī firmas partijas pirmorganizācijas sekretārs un arodbiedrības pārstāvis. Mieze gaidīto rājienu un aizrādījumu vietā saņēma uzslavas par prasīgumu, principialitāti, biedriskumu, iejūtīgu darbu ar jaunajiem. Viņas atlūgumu nepieņēma un rājienu kā nepamatotu ierosināja atcelt.

Ņina Ivanova sēdēja, lūpas sakniebusi. Taisija Feoktistova taisnojās, ka rājiena pamatā bijušas dažas strādnieku rakstiskas sūdzības, kurām viņa un arodkomitejas pārstāve noticējušas.

Ar Miezes izstrādāto filiāles rekonstrukcijas plānu direktore pat nebija papūlējusies iepazīties, paklausīdama vietnieces apgalvojumam, ka tāda Mieze — vienkārša šuvēja nav spējīga kaut ko jēdzīgu izdomāt, ja inženieri ar augstāko izglītību netiek galā. Tā arī projekts, kuram Mieze bija veltījusi tik daudz pūļu, aizmirsts gulēja direktores rakstāmgalda atvilktnē.

— Nekavējoties sameklējiet un iedodiet to man! — firmas partijas pirmorganizācijas sekretārs pieprasīja.

Mieze jutās gandarīta.

*

—  Jaunie ir nedisciplinēti, bez īpaša iemesla kavē darbu, izturas neiecietīgi pret vecākiem biedriem, — meistars Krūklis, kas pats visu mūžu bija akurātības un disciplīnas paraugs, sūdzējās. — Ja aizrāda, viena vārda vietā dod pretim desmit. Sirds viņiem nav pie darba, galvenais, ka tik lielāku rubli nopelnītu.

—  Ko viņi mums piekasās? Paši nav bez vainas, sagrābuši visizdevīgākos darbus, pārējos atmet mums.

— Prasām savu jauniešu brigādi!

Pareizi, Daumant, parādīsim tiem večiem!

—  Tas būtu pa pirmo! Kopā strādāsim un kopā svinēsim svētkus, — Leons sajūsminājās.

—  Madaras mamma neielaidīsies, — Vita šaubījās.

—  Ielaidīsies, viņai gaiša galva. Ja izdosies, no Vitas katram pa saldējumam!

Ceha priekšnieci Daumants noķēra ceļā uz trešo iecirkni.

— Jauniešu brigāde nav nekāda pankūka, kuru var izcept dažās minūtēs. Man jāpadomā.

Pēc pāris dienām Mieze pati uzmeklēja Juri un Daumantu.

—  Principā tas būtu iespējams, jauniešu mums diezgan, bet tas prasīs brigāžu pārkārtošanu. Darbā radīsies juceklis. Tagad plānu izpildām savlaicīgi. Varbūt būtu labāk, ja viss paliktu pa vecam? — Kaut gan jautājums tika uzdots nopietni, acīs dega jautras liesmiņas.

—  Mums apnicis klausīties veco strādnieku aizrādījumos — jaunie šādi, jaunie tādi . .. Gribam pierādīt, ka varam strādāt ne sliktāk! — Daumanta balss skanēja dedzīgi.

—  Un ja nu neizdodas? Juri, saki tu .. .

—  Es nezinu. Ir starp mums arī neapzinīgie.

— Mēs visi kopā viņus piespiedīsim strādāt kārtīgi. Būs labi, priekšniec, — Daumants apsolīja.

— Es jums ticu. Bet neaizmirstiet: jūsu darbam vienmēr sekos pieredzējušo strādnieku acis. Nekādas atlaides nebūs. Sacensība notiks uz vienlīdzīgiem noteikumiem.

Padzirdējušas, ka Juris aiziet pie jauniešiem, vecākās strādnieces protestēja:

— Mēs viņu neatdosim. Tik labs un izdarīgs meistars vel nav redzēts.

— Tieši tādu jauniešu brigādei arī vajag, — Mieze izšķīra strīdu. — Ko viņi ar vecu darīs?

Sākumā, kamēr sastrādājās, jauniešu brigāde netika vecajiem līdzi.

—  Nu ko es jums teicu? — meistars Krūklis rūca. — Ne viņiem izturības, ne pacietības.

—  Mēs vēl neesam piešāvušies, — Juris Egle taisnojās. — Dodiet laiku!

Pēc mēneša jaunieši mina uz papēžiem pieredzējušo strādnieku brigādēm. «Zaļie» — tā viņus devēja visā filiālē — sadzīvoja draudzīgi, kopīgi priecājās, cits citam palīdzēja, ja darbā kas aizķērās. Gados vecākie strādnieki viņus vēroja ar slēptu skaudību.

— Kas viņiem! Viena galva, viena rūpe. Tiklīdz mājās būs bērnu bariņš, tad tā vis nevarēs, — ģimenes matēs nopūzdamās sprieda.

*

—  Igauņu firmas «Baltija» jaunieši uzaicina mūs piedalīties konkursā, — kādu dienu sapulcinājis savu brigādi, Juris pavēstīja. — Ko darīsim?

—  Vai tad mēs šūt neprotam?

—  Viņu brigāde pastāv jau otro gadu, mēs tikko… — Juris šaubījās. — Vai pratīsim uzšūt uzvalku labāk par viņiem?

—  Nav ko prātot, sit ēstiem saujā un aicini, lai brauc šurp.

—  Pagaidi, Daumant, nestreb karstu putru.

—  Ko domā Mieze?

—  Neko, tā esot mūsu pašu darīšana. Tad ko lai igauņiem atbildu?

Neies jau raustīties. Saki, ka esam ar mieru.

*

Konkurss notika firmas lielajā klubā. Vestibilā saveda galdus, šujmašīnas, gludināmos dēļus, piegrieztas detaļas vienādu fasonu uzvalkiem.

Tērpusies savos zaļajos virsvalkos, Jura Egles brigāde izvietojās telpas vienā galā, igauņi — otrā. Pa vidu, uzstādījuši jupiterus, rosījās kino ļaudis, iemūžinādami sacensību.

Lai uzdevumu veiktu laikā, nācās krietni saraut. Uzvalks bija piegriezts Jura augumam.

—  Piemērīsim. Pats galvenais — pleci. Polsteris par mazu. Pie kreisās piedurknes krunciņa. Tas nekas, to Leons piegludinās. Parādi priekšpusi! Atloki nošūti taisni, kabatas arī kartība, piedurknes stāv normāli, — brigādes jaunieši pētīja un grozīja savu meistaru Juri, cītīgi meklēdami kļūdas pašūtajā uzvalka.

—  Nu, Leo, tev pēdējais vārds. Lai buktes būtu tik asas kā žiletes,

—  Tiks izpildīts! — Leons ar gludekli strādāja virtuozi un ātri.

Abi meistari ar tikko šūtajiem uzvalkiem mugurā panācās viens otram pretim un draudzīgi paspieda rokas.

— Pasmaidiet! Tā, labi, pavisam labi. Un tagad visi apkārt bariņā, ciešāk kopā, lai ieiet kadrā, Kārtībā! Izslēgt jupiterus! — nokomandēja operators.

Konkursa dalībnieki atviegloti nopūtās.

*

Lielās kluba zāles logi bija aizklāti ar bieziem aiz™ kariem. Telpā valdīja puskrēsla. Kārtodami skaņu aparatūru, uz skatuves darbojās pāris puišu.

— Aiziet! — viens no viņiem skaļi uzsauca,

Sāka plūst daudzkrāsainas gaismas šaltis. Uz spožā, no kvadrātveida gaismas ķermeņiem veidota tablo atainojas dažādi fantastiski ornamenti, kas pazibēja un nodzisa, dodot vietu citiem.

Izdzirduši mūziku, zālē pulcējās dejotāji. Mūzikas skaņas kļuva arvien skaļākas, un tad pēkšņi iestājās klusums — tik dziļš, ka bija dzirdama nejauši nokrituša garderobes numuriņa tinkšķešana. Uz skatuves uznāca modernā uzvalkā tērpies puisis ar palielu «tauriņu» zem zoda.

— Mani sauc Aldis. Būšu šī vakara vadītājs. Apsveicu mūsu viesus un ceru, ka mēs visi kopa pavadīsim jauku atpūtas vakaru. Turpināsies dokumentālas filmas uzņemšana par mūsdienu jauniešiem darba un atpūtā. Nepievērsiet kino ļaudīm īpašu uzmanību un dejojot negāziet zemē jupiterus. Un tagad sveiksim uzvarētājus. Lūdzu tušu!

Aplausiem skanot, zālē iesoļoja konkursa dalībnieki.

—  Vārds žūrijas komisijas priekšsēdētajām firmas «Tēvija» ģenerāldirektoram biedram Āboliņam.

—  Apsveicu abas jauniešu komandas ar teicami veiktu darbu. Pat vecais šuvēju skolas amata meistars Antons Krauklis, tāpat arī no Tallinas atbraukušie meistari nevarēja atrast nevienu lielāku vainu, tikai sīkumus vien. Ir noticis rets gadījums — abas komandas ieguvušas vienādu punktu skaitu. Igauņu drēbniekiem pāris punktu vairāk par darba kvalitāti, bet latvieši savuties uzdevumu veica ātrāk. Tādēļ ceļojošā balva — mākslinieka Balzera glezna «Jaunība» — pusgadu glabāsies pie_ rīdziniekiem, bet otru pusi — pie nākošo sacensību rīkotajiem talliniešiem. Lūdzu «Tēvijas» komandas pārstāvi saņemt balvu.

Juris Egle pacēla gleznu tā, lai zālē visi to varētu redzēt. Vēl katram pasniedza ziedus un nelielas piemiņas balvas. Jupiteru gaisma žilbināja acis.

—  Sataisi jēdzīgu ģīmi, tūlīt viņš filmēs.— Aija iegrūda Vitai dunku sānos. — To visu rādīšot ķinīšos un pa televizoru. Viens operators pielīda man pavisam klāt… Droši vien mans ģīmis būs pa visu ekrānu! Ka tik nepalaistu garām! Būs jānoprasa, kad rādīs.

—  Viņu puiši izskatās tīri jēdzīgi. Dāmu dejā uzlūdzam, jā? — Vita jautāja.

—  Šī vakara programma veltīta latviešu diskomūzikai, — Aldis pavēstīja, kad kinoļaudis bija paveikuši savu darbu un aizgājuši. — Programmas pirmajā daļā ansambļa «Prelīde» priekšnesumi. Vadītājs Tagils, solistes Liāna un Baiba. Ansamblis pēdējā diskomūzikas skatē ieguva godalgotu vietu. Par to atzinīgi izteicās pats maestro Raimonds Pauls,

Daumants, meklēdams Baibu, bija izstaigājis visas pieejamās kluba telpas. Nu viņš to ieraudzīja uz skatuves un pirmajā brīdī pat nepazina: plīvojošā zaļganā kleitā ar kailiem pleciem, kuplie vara krāsas mati palaisti vaļā un sasieti ar vizuļojošu lenti. Tik greznu un skaistu viņš savu sievu redzēja pirmo reizi.

Kura viņam ir mīļāka: tā klusā un pieticīgā, kas vienkāršā rītasvārkā rosījās pa māju, vai šī grezni tērptā, kas tik droši un veikli kustējās pa skatuvi? Pa kuru laiku viņa to iemācījusies? Un Tagils, tas slīpētais zutis, nenolaiž no Baibas ne acu.

Baibas soprāns un Liānas zemais alts vijās un mijās, reizēm saplūstot kopā, reizēm atdaloties solo dziedājumos.

— Ko tu tāds sapūties? Ejam dejot! — Vita aiz rokas ierāva Daumantu dejotāju burzmā.

Jaunieši viļņojās, griezās, virpuļoja, pietupās, atraisīdamies mūzikas ritmā.

— Kolosāli, vai ne? Kad nedēļa nosēdēta pie šujmašīnas, gribas atbrīvoties, — Vita teica. — Es bieži eju uz diskotēkām. Viskolosālākās ir poligrāfiķos — ar labiem diskoriem un pieklājīgu publiku.

—  Tur jau netiek iekšā.

—  Manam puisim ir blatiņš. Varu pagādāt ielūgumus.

—  Jāaprunājas ar sievu.

«Pa kuru laiku Vita tā progresējusi?» Daumants klusībā brīnījās. «Skolā bija gatavā zubrītāja. Cik maz mēs tomēr viens par otru zinām!»

—  Baiba lieliski uzstājas. Es pirmajā brīdī pat nepazinu.

—  Es arī ne, — Daumants pasmējās. Starpbrīdi viņš ilgi meklēja sievu, līdz atrada aktieru istabā. Abi ar Tagilu bija tik ļoti iegrimuši sarunā, ka Daumantu pat nepamanīja.

—  Es tevi ļoti lūdzu. — Tagils satvēra Baibas roku.

—  Nezinu …

Lai tie abi nedomātu, ka viņš noklausās, Daumants klusam aizvēra durvis un pēc tam pieklauvēja. Baiba ātri izrāva roku no Tagila plaukstas un nosarka.

— Iepazīstieties — mans vīrs.

— Mēs viens otru pazīstam jau vairākus gadus, — Tagils savilka ūsaino virslūpu, — neklātienē, protams. Kā jums patika mūsu programma?

— Var iztikt, — Daumants noteica. — Baiba, ejam uz deju zāli.

Tagils nāca līdzi.

— Drīkst lūgt? — Viņš zālē paklanījās pret Baibu.

—  Aizrunāts. — Daumants atbīdīja Tagila pastiepto roku un ierāva sievu dejotāju barā.

—  Vai tik tu neesi greizsirdīgs? — pamanījusi vīra sadrumušo seju, Baiba iesmējās.

«Ar ko tas drēbnieciņš Baibu tā ieēdinājis?» Tagils ar acīm sekoja abiem dejotājiem. «Būtu viņa manējā, es izskolotu par ekstraklases dziedātāju. Viņai visi dotumi — glīta seja, labs augums, balsi var pastiprināt ar aparatūru.»

— Iedeva tev kurvīti? — Liāna jautāja, — Šī nav mums piemērota vide.

— Tev nepatīk strādnieku jaunatne?

— To es neesmu teikusi. Es tikai nezinu, par ko ar viņiem lai runāju. No šūšanas es nekā nejēdzu.

— Vari būt droša, ka daudzi te ir gudrāki par tevi, Liāna apvainojusies pagrieza Tagilam muguru.

— Neņem galvā, vecenīti Labāk iesim arī mēs pakratīties,

$ * *

— Es tikai šodien pa īstam sapratu, ka esmu mūsu brigādei vajadzīgs, ka viņi nevar bez manis tin es bez viņiem, — Daumants, mājās ejot, teica sievai.

Baiba paņēma vīru zem rokas un piespiedās viņam ciešāk. Nakts bija vēsa.

—  Tu šovakar biji pasakaini skaista. Žēl, ka es tik maz nopelnu. Tev piestāvētu grezni tērpi un lepna māja.

—  Mums ir daudz kas vairāk — mīlestība un saticība, — Baiba atbildēja, — Un mēs zinām, ko vērta pašu pelnīta maize.

No Baibas dienasgrāmatas:

«Cik labi, ka es nepametu dziedāšanu. Man patīk šuvējas darbs, ir jauki apzināties, ka ar savām rokām spēju sagādāt citiem prieku. Bet dziesma ir pavisam kas cits, tā dara skaistu ne tikai manu dzīvi…»

7. nodaļa PĀRBAUDE

Vasarā zīmēšanas nodarbības nenotika. Daumantam pietrūka studijas vadītāja Strāla trāpīgā vērtējuma, kopīgo izstāžu apmeklējumu un sarunu par mākslu, pat naivās vidusskolniecītes Gitas, kas raudzījās uz viņu apbrīnas pilnam acīm. Vairāki studistu darbi — arī Daumanta — tika atlasīti republikas pašdarbības mākslinieku izstādei. Daumants jutās gandarīts. Viņš tātad spēja izteikt krāsu valodā to, ko redzēja, par ko sapņoja un domāja.

— Rudenī tev jāiet uz sagatavošanas kursiem un pēc tam uz Mākslas akadēmiju, — Baiba atkal atsāka pa ziemu aprimušo pierunāšanu. — Iztiksim ar manu algu.

Daumants neatbildēja, jo saprata, cik tas nereāli. Ar abām algām viņi tik tikko spēja savilkt galus kopā. Galvenais, viņš nebija pārliecināts par sevi. Skaisti mālēt prot daudzi, bet tikai dažiem daba dāvājusi tik lielu talantu, lai spētu saukties par īstu mākslinieku. Strāls prata lieliski analizēt katra klasiķa krāsu paleti, īpatnējo rok-rakstu, kas šo mākslinieku atšķīra no citiem un padarīja vienreizēju. Daumants saprata, ka gribēšana vēl nav varēšana. Maestro taisnība, ir jāstrādā un jāstrādā katru brīvo brīdi, kamēr iznāk tas, ko esi iecerējis. . Redzēdama īrnieku skicējam kādu nelielu nomales ieliņu, saimniece sūdzējās Daumanta mātei, ka viņas dēls pavisam izlaidies: nodarbojas ar niekiem, nepalīdz dārzā. Tulpju sīpoli jārokot ārā no zemes, jāšķirojot, jā vedot pārdot, bet palīga neviena.

— Kur tad jūsu pašas dēls, naudiņu taču viņš iebāž savā kabatā?

— Vai nu augsti mācīts cilvēks ies rakņāties pa zemi!

—   Daumants būs mākslinieks, un arī viņam tas nav jādara. Jums palīdz Baiba, un piedevām par to nožēlojamo pažobeli katru mēnesi jūs saņemat kvartu. Ko vēl gribat? — Pētersone bija noskaitusies.

—   Mākslinieks atradies, prasts skroderis, vairāk nekas! — pagriezusi muguru, kaimiņiene skaļi noteica.

Daumants studijām brīvā daba vai, ka mākslinieki dēvēja, plenēram gatavojās kā svētkiem — gruntēja audeklus, pirka krāsas, skaizdamies, ka nevar dabūt to, kas vajadzīgs.

— Kas nekait Mākslinieku savienības biedriem, viņiem sava bodīte, tur ir viss. Par mums, pašdarbniekiem, neviens nerūpējas, — viņš pukojās.

Tas, ka arī Baiba varētu braukt līdzi, Daumantam pat prātā neienāca. Baiba to ļoti pārdzīvoja.

No Baibas dienasgrāmatas:

«Es klusībā cerēju, ka atvaļinājuma laikā abi kaut kur aizbrauksim, uz Latgali vai citur, pat naudu iekrāju. Nu nekā. Gleznošana kopā ar studijas biedriem viņam nozīmē vairāk nekā es. Gudri cilvēki raksta, ka neilga šķiršanās vienīgi stiprinot mīlestību. Man gan šķiet, ka tie ir nieki.»

*

Gleznošanas piederumiem apkrāvies, Daumants aizbrauca. Pavadījusi viņu līdz autobusa pieturai un atgriezusies mājās, Baiba atlaidās gultā. Pēdējas dienas viņa slikti jutās. Vajadzēja saņemties, lai Daumants nekā nepamanītu un nepaliktu viņas dēļ mājās. Labi, ka rit un parit nav jāiet uz darbu, viņa krietni izgulēsies, atpūtīsies un būs atkal vesela. Sapnī šķita, ka abi ar Daumantu brauc laivā pa upi. Garam slīd kokiem aizauguši krasti, dīvainas klintis, seklumā šaudās zivtiņas. Nākamajā dienā saimniece viņu uzmodināja.

— Nācu raudzīt, kas ar tevi. Vakar izskatījies pavisam ne savā ģīmī — bāla, zili riņķi zem acīm. Paēdīsim kopā pusdienas, esi jau nopelnījusi, man palīdzēdama.

Piedegušu kotlešu dvaka virtuvē izsauca jaunu nelabuma lēkmi. Baiba ar mokām tika līdz tualetei.

—  Laikam bušu ko nelāgu ieēdusi, — viņa taisnojās, pamanījusi saimnieces vērīgo skatienu.

—  Vai tik nebūsiet sadzīvojuši bērnu? Tad nu lūkojiet laikus pēc citas istabas. Es neļaušu sīkajiem postīt manu dārzu un piebļaut māju.

Uzgājusi augšā, Baiba sāka prātot — ja nu saimniecei taisnība?

— Ej nu ej, Pētersonīt, apraugi savu vedeklu, guļus vien laižas un meklē pēc skāba, — saimniece pāri žogam uzsauca kaimiņienei.

Daumanta māte un vēlāk arī ārsts apstiprināja Baibas aizdomas — viņai būs bērns.

Uzbrazmoja spējš prieks. Viņiem būs turpinājums: zēns vai meitene, viņu mīlestības apliecinājums. Daumants priecāsies. Bet ja nu ne? Greizsirdības tārps atgādināja: viņš jau tagad kopā ar to… Muļķības, nieki, Daumants nav tāds! Divas nedēļas šķita esam garas kā mūžība. Baiba staigāja apkārt, itin kā kaut ko būtu pazaudējusi. Ierējās suns — viņa skrēja pie loga skatīties. Nakti pamodās, izstiepa roku — blakus tukša vieta. Uzmācās rūpes. Un pirmā — kur dzīvot? Ja arī saimnieci pierunātu, tādā aukstumā bērns ziemu neizturēs. Jābrauc pie Daumanta, jaapspriežas.

Pārvarējusi kautrību, Baiba aizgāja pie priekšnieka lūgt atvaļinājumu — kaut vai uz vienu nedēļu. Svarīgu ģimenes apstākļu dēļ.

— Ja nu svarīgu ģimenes apstākļu dēļ, tad jādod, — priekšnieks ironiski nosmīnēja, nopētījis Baibas augumu.

Baiba nosarka, saprazdama, ko priekšnieks ar to domā.

— Bet vairāk ne dienas. Pati zini, kāds pašreiz sastrēgums. Sievišķi gluži traki palikuši, visām vajag jaunas kleitas.

*

Pakalnā pakāpusies, jaukā Vidzemes pilsētiņa ar saviem senlaicīgajiem sarkanu dakstiņu apjumtajiem namiņiem atgādināja skaistu gleznu. Augstāka vieta pacēlās gadsimtiem veca baznīca bieziem mūriem un smailu, iztālēm saredzamu torni.

Skolas kopmītnes pārzine pateica, ka mākslinieki jau kopš agra rīta aizgājuši gleznot uz upmalu un atgriezīsies tikai pievakarē.

Ko nu darīt? Iet uz upmalu vai pagaidīt līdz vakaram? Gribējās ātrāk pavēstīt priecīgo vēsti. Bet ja nu Daumants dusmojas, viņu tik pēkšņi ieraudzījis, un nodomā, ka viņu izspiego? Labāk paciesties.

Iekārtojusies viesnīcā, Baiba devās paklaiņot pa pilsētiņu. Pašā centrā apkārt baznīcai tinas un vijas šauras ieliņas. Veco namiņu apdrupušos mūrus nosedza vīteņaugi. Nelielie pagalmiņi bija apauguši ar mīkstu, zaļu mauriņu. Starp šķūnīšiem ziedēja karšu rozes, puķu tabaka, kašājās vistas. Večiņas, uz soliem sasēdušas, pieskatīja mazbērnus. Cauri nocietinājumu mūrī izbūvētiem, metālā kaltiem vārtiem Baiba negaidot nonāca pils parka. Te valdīja tīkama paēna. Dīķī peldēja gulbji. Pamanījuši starp gājējiem savus draugus, putni droši nāca klāt un skaļi pieprasīja cienastu.

Atpūtusies Baiba piebiedrojās skolēnu ekskursantu grupai, izstaigāja pilsdrupas, apbrīnoja seno celtnieku veidotās skaistās velves, uzzināja par pilsētiņas pagātni.

Lai ko viņa klausītos, lai kur skatītos, domas laiku pa laikam atgriezās pie bērna. Daumants mīl bērnus. Bez tēva augošais māsasdēls Andrītis viņam apkārt vien tinas, un Daumants nekad viņu neatstumj, kā to mēdz darīt viņa vecākais brālis Kristaps. Kristaps ir aprēķinātājs, karjerists, kas, daudz neprātodams, pagrūdīs citus nost no ceļa, lai tikai pirmais sasniegtu mērķi. Labi, ka viņas vīrs ir pavisam citāds — iejūtīgs, sirsnīgs.

Viņi bija norunājuši, ka bērni būs tikai pēc tam, kad viņi saņems un iekārtos dzīvokli, apskatīs pasauli, iztrakosies. Nu negaidīti sevi ir pieteicis mazulis — šūnu kamoliņš, kas vēl nav cilvēks, bet jau ir dzīvs. Šad tad Baiba bija dzirdējusi, ka darbabiedrenes runāja par abortiem kā par parastu lietu, bez kuras laulības dzīvē neiztikt. Baiba klausoties šausminājās — viņa to uzskatīja par slepkavību.

Nespēdama ne mirkli ilgāk gaidīt, Baiba steidzās pie vīra. Pilsēta palika aiz muguras.

Asfaltētā šoseja, saules tveicē nosvīdusi, taisna kā bulta veda uz Rīgu. Šaurs, putekļains ceļš iegriezās starp diviem pakalniem, kas bija apauguši ar kokiem. Pār oļiem lēkādama, neliela tērcīte steidzās uz upi. Ūdens bija tīrs un vēss. Baiba noskaloja sakarsušo seju un rokas. Pēkšņi aiz ceļa pagrieziena parādījās upe. Mazliet tālāk kuplā milzeņa ozola paēnā sēdēja meklētie un gleznoja. Daumanta starp viņiem nemanīja. Studijas vadītāju Baiba tūliņ sazīmēja pēc vijīgajiem, rūsganajiem matiem un bārdas.

Strāls piemiegtām acīm, kā viņš to mēdza darīt, ainavu vērojot, brīdi skatījās Baibā, tad sāka skaļi smieties.

— Divi rūsganie satikušies! Vai mēs neesam radinieki? Kas tu Daumantam būsi, māšele, vai? Kādēļ viņš tādu jauku bērnu slēpa no mums? Mēs tevi tik drīz projām nelaidīsim. Nosēdināsim upes malā uz akmeņiem, atpīsim matus, būs mums pašiem sava nāra ko zīmēt, ar mieru?

Baiba pasmaidīja, vaigos kļuva redzamas mīlīgas bedrītes.

—  Uz kuru pusi Daumants aizgāja?

—  Pie klintīm. — Kāds ar roku parādīja virzienu.

—  Vai tevi pavadīt? — Strāls apjautājās.

—  Nē, es pati.

Cauri lazdu un ievu biezokņiem taciņa izveda baltām pīpenēm, sārtām sveķenēm, ziliem zvaniņiem un citām puķēm pieaugušā pļavā. Rūsgana smilšakmens klints upes pretējā krastā dubultojās ūdenī. Tas bija tik skaisti, ka Baiba krietnu brīdi stāvēja kā sastingusi.

Gabaliņu tālāk smilšu sērē kārklu pudura ēnā gulēja divi peldkostīmos izmetušies jaunieši. Meitene kaut ko uzstājīgi runāja, puisis atvairījās. Baiba pagājās tuvāk, lai pajautātu, vai viņi nav manījuši te kādu gleznojam, Pēkšņi kājas kļuva ļenganas, un viņa, nespēdama nostāvēt, sakņupa kuplajā zālē.

—  Nu, ko tu, Gita, nevajag, — tā bija Daumanta balss, — liec mani mierā!

—  Man vienalga, vai tev ir sieva vai nav, tikpat tu būsi mans! Es nevaru bez tevis, dzirdi! Pat naktīs tevi redzu sapņos. Nespirinies pretī! Tev būs viss: automašīna, šika māja. Mēs varēsim ceļot, kur vien gribēsim, un gleznot. Mani senči ar puķēm rauš baigo rubli, un es viņiem esmu vienīgā. Tu pat nojaust nevari, cik man uz grāmatiņas! Tā būs ari tavējā. Nu ko tu tajā rudajā pele esi saskatījis? Bizi, kas kuļājas kā govij aste pār muguru? Ne viņa firmīgi ģērbusies, nekā! Ja tu nenāksi pie manis, es, goda vārds, izdarīšu pašnāvību, metīšos tepat atvarā un noslīcināšos. Nu ko tu tiepies, nāc,,.

Baiba pacēla galvu. Blondā skuķe cieši pieplaka viņas vīram. Baiba ar rokām aizspieda muti, lai apturētu kliedzienu, tad metās pa taciņu atpakaļ krūmos, Pie stāvas kraujas viņa apstājās. Straume lēnām griezās virpuli, it kā kāds ūdeni maisītu ar milzīgu karoti. Sausas lapas, zariņi, zāle kustējās pa spirāli uz centru, līdz pazuda atvara acī.

«Viens mirklis — un vairs nebūtu ne manis, ne nākamā bērna,» Baibai iešāvās prātā. «Nē, nē, prom no šīs briesmīgās vietas!» Nogriezušies no takas, viņa lauzās cauri biežņai pa stāvo krastu augšup. Ass zars saskrāpēja vaigu, Baiba nejuta, ka tek asinis.

Krietnu brīdi vēlāk drūmi un nerunīgi pie pārējiem ieradās Gita un Daumants — tā arī neko neuzgleznojuši. Strāls abus domīgi nopētīja.

—  Kur tad liki māsu?

—  Kādu māsu? — Daumants brīnījās.

—  Skaistuli ar garo bizi un skaidrajām acīm. Mēs visi gatavojāmies pēcpusdienā viņu gleznot.

—  Tā būs bijusi Baiba, mana sieva, — Daumants uztraucās. — Mēs upmalā sauļojāmies, droši vien viņa nepamanīja. Jāiet meklēt, ka neapmaldās.

Gita posās līdzi.

— Vācies! — Daumants viņai skarbi uzsauca.

Pārējiem viņu attiecības nebija nekāds noslēpums.

Daumants metās pa taciņu atpakaļ. Ja Baiba viņus abus redzējusi, būs liela skaidrošanās. Pļaviņā nonācis, viņš skaļi sauca sievu. Atbalss atmēdīja, taču neviens neatsaucās.

Jāpadomā loģiski. Strāls teica viņa parādījusies ap divpadsmitiem. Pusvienos viņi ar Gitu bija atpakaļ. Pusstundas laikā nekur tālu nevar aiziet. Skriešus taču viņa tik karstā laikā neskrēja?

Kilometru tālāk klintis pārnāca upes šajā pusē. Tikko saskatāma taciņa uzvijās gandrīz stāvus augšā. Aiz krūmiem turēdamies, Daumants ar pūlēm uzrāpās līdz puskraujai, tad apstājās. Baiba nav no drosmīgajām. Te jau vajadzīga alpīnista izveicība.

Kādēļ Baiba tik pēkšņi ieradusies? Varbūt mājās kas noticis? Māte izskatījās sagurusi…

Pie atvara Daumants piebremzēja skrējienu. Ja nu viņa visu redzējusi un izmisumā metusies dzelmē? Vienubrīd, kad tas skuķis mācās virsū, viņam šķita, ka dzird skrejošu soļu dipoņu. Kādas muļķības viņš safantazē! Jāaizrauc uz Rīgu pārliecināties, kas īsti noticis.

Viesnīcas dežurants aizdomīgi nopētīja nekārtīgo, saskrāpēto Baibu, bet nekā neteica. Sametusi somā savas mantiņas, Baiba steidzās uz autobusu tā, it kā kāds viņu vajātu.

Ar Daumantu kopā vairs ne brīdi. Vīrs ir nonāvējis viņas mīlestību. Baiba nespēj dalīt istabu un gultu ar tādu, kas apmāna* Vienalga, kurp, tikai prom, lai Daumants nevar atrast.

Visu atceļu ar mokām valdījusies, Baiba mājās iekrita gultā un ļāva vaļu izmisīgām raudām. Ko lai nu iesāk, kam lai prasa padomu? Vienīgā īstā draudzene Dace aizbraukusi. Ar māti un patēvu veltīgi runāt, viņi tūliņ sāks skaitīt savu: vai mēs tev neteicām, ka tā būs? Vajadzēja klausīt toreiz, kad skrēji kā sadegusi uz dzimtsarakstu…

Irbītes? Šiem vecīšiem zelta sirdis. Bet, visu mūžu ap sevi vien tinusies un čubinājušies, viņi nesapratīs, ka mīlestība var tik pēkšņi beigties. Irbes māte teiks, lai piedod, kļūdīties var katrs, sevišķi jaunībā, kad asinis karstas. Vecais dziedāšanas skolotājs pastāstīs pamācošu piemēru no savas dzīves, paglaudīs galvu un uzcienās ar stipru kafiju. Pirms trim gadiem, kad viņa, muļķa skuķēns, bija iemīlējusies Tagilā, Irbītes paglāba. Arī tagad pieņemtu ar prieku. Nē, tur Daumants viņu atradīs jau nākamajā dienā.

Bet varbūt viņš nemaz nemeklēs? Būs priecīgs, ka ticis no sievas vaļā? Šī doma Baibu aplēja kā ar aukstu ūdeni. Nevar būt, ka visi mīļie vārdi un glāsti — tikai izlikšanās. To viņa būtu jutusi. Mīlestību nevar liekuļot.

Jādodas prom, bet uz kurieni? Uz ziemeļiem? Sveša zeme, sveši ļaudis… Labāk meklēt pajumti kaut kur laukos. Pag, vai Sveta nerakstīja, ka viņu ciematā vajadzīga šuvēja? Jāsameklē vēstule ..

Vēstule izkrita no skapī paslēptās dienasgrāmatas.

«Kopš janvāra esmu precēta sieva,» Sveta rakstīja. «Kolhoznieki tagad dzīvo bagāti, kāzās un bērēs lūdz simtiem viesu. Mums ar Mārci tāda izrādīšanās nepatīk. Bija tikai paši tuvākie radi un draugi, starp citu, ari Dēzija. Par viņu būtu īpaša runāšana, bet to, kad tiksimies. Ciema tenkukules mēļo, ka man droši vien paslīdējusi kāja un kāzām drīz vien sekošot kristības. Uz to pusi jau ir. Mārča vecāki par nākamo mazbērnu tik ļoti priecājas, ka gatavi mani uz rokām nēsāt.

Tu pat iedomāties nespēj, cik es esmu laimīga! Man, bārenei, nu ir vīrs, vecāki, turklāt gaidu bērniņu. Labi, ka atbraucu uz šejieni. Pasūtījumu ir tik daudz, ka nespēju veikt. Esmu iemācījusies piegriezt vissarežģītākos modeļus, un ciema sievietes ar manu darbu ir apmierinātas. Nāk pat no kaimiņu saimniecībām.

Otra šuvēja pašreiz nestrādā, viņai mājās mazulis. Tādēļ arī es Tev rakstu. Vai Tu nezini kādu no mūsējām, kas gribētu nākt uz šejieni strādāt?»

Toreiz viņa nespēja Svetu iepriecināt. Varbūt vēl nav par vēlu? Pietiks prātot, viņa brauks uz Bauzēm, padzīvos kādu laiciņu pie Svetas un visu labi apdomās.

Ar pūlēm aizspiedusi kofera slēdžus, Baiba pārlaida acis istabiņai, kur bija jutusies laimīga, mīlēta, pielūgta, brīva no patēva tirānijas, no mātes žēlabām. Tagad paliks tikai atmiņas… Piepeši Baibu pārņēma nogurums, savāda bezpalīdzība, gandrīz vai bailes. Viņa apsēdās uz kofera, rokas nevarīgi nolaidusi gar sāniem, un tukšu skatienu vērās logā.

Varbūt prātīgāk Daumantu sagaidīt mājās un tad izrunāties?

Baibai acu priekšā no jauna parādījās spožas saules pielietā upmala, rūsgano klinšu atspulgs ūdenī un divi puskaili ķermeņi — viņas Daumants un tas skuķis. Baiba saknieba lūpas, aizslēdza durvis un, atvadījusies no saimnieces, neatskatīdamās aizgāja.

Krēsliņā Daumants pārradās mājās. Atslēga stāvēja norunātajā vietā. Baibas nebija. Trūka arī viņas drēbju. Daumants pieklauvēja pie saimnieces istabas durvīm. Viņa labu brīdi nosodoši skatījās puisī, tad klāja vaļā:

— Es Baibai sen teicu, lai triec tevi, pasaules brūtgānu, ratā, bet šī ne un ne. Daumants ir labs, es viņu mīlu. Te tev nu bija labais, sieva gaida bērniņu, bet šis mīlinās ar citu. Es tūliņ manīju, ka labi nav. Acīs asaras, lūpiņas dreb. «Paldies, saimniec, par visu labu. Es atpakaļ uz šejieni vairs nenākšu, lai Daumants velti nemeklē.» Sabučojāties …te saimniece sērīgi nopūtās un pielika pie acīm kabatdrānu, — noskatījos, kā viņa aizgāja, koferīti rokā nesdama. Nu tu vari bučoties pa sētmalēm ar savu Gitu, cik uziet! Tikai pielūko, lai viņas tēvs tev stilbos neielaiž savu suni, tas ir ciets cilvēks.

—  Uz kurieni Baiba aizgāja?

—  Nezinu, neteica.

Pamanījis dārzā māti, Daumants pārlēca tieši pāri sētai.

—  Vai Baiba pie jums nav?

—  Nē. Teicās braukt pie tevis. Vai kas noticis?

—  Jā, nelaime.

—  Ar Baibu? — māte satraucās. — Nāc iekšā virtuvē.

Kristaps, kā vienmēr grāmatu šķīvim priekšā atstutējis, ēda.

—  Pie visa vainīgs tas aptaurētais skuķis no Līčupes ielas! — Daumants eksplodēja. — Visu ziemu velkas man pakaļ kā ēna, karas kaklā. Sākumā man likās, ka šī pa jokam, bet laikam jau nopietni: draud slīcināties, kārties un velns zina ko vēl. Vienīgajai meitiņai nekā netrūkst, ko grib, to dabū. Un nu viņa iekārojusi mani — kā importa kurpes vai kleitu. Zākājas par Baibu, piesola naudu, mašīnu, visādus labumus, lai tikai nākot pie viņas. His-tēriķe gatavā!

—  Vai smuka? — Kristaps painteresējās.

—  Nu smuka, jā, ģīmis tik svēts un nevainīgs, ka neuzminēsi, kas viņai aiz ādas. Tā es ari iekritu. Šī sataisa mīlīgas actiņas — pēc zīmēšanas nodarbībām tik vēlu esot bail vienai iet mājās. Pavadīju vienreiz, otrreiz, šī jau pārliecināta, ka tur mani pavadā kā savu dobermani, uzsvilps, un es tūlīt skriešu. Nekas nesanāca. Domāju, liksies mierā, bet nē, šī vēl trakāk.

—  Kaimiņu sievas veikaliņā jau labu laiku trin mēles, — māte piebilda, — paldies dievam, ka Baibai saticīga daba.

—  Šo dienu viņa man nepiedos. Uzskrēja virsū, kad Gita mani…

—  Tava Baiba ir piedzimusi vismaz divus gadsimtus par vēlu. Pat pie mums sekss ir kļuvis par parastu parādību.

—  Tikai ne Baibai. Viņa pieprasīs šķiršanos.

—  Nu un kas? Preci nost to miljonāri un dzīvo cepuri kuldams bez liekām klapatām un raizēm.

—  Es jau neesmu sugas bullis, ko var nopirkt par dārgu naudu vaislai, — Daumants nikni atcirta. Mazliet nomierinājies, viņš turpināja apdzisušā balsī: — Man vajag Baibu un citas nevienas. Bet es pat nezinu, kur viņu meklēt.

— Man bail par tevi, Kristap. No kurienes tu tāds ciniķis un aprēķinātājs esi radies? — Māte nosodoši pavērās vecākajā dēlā.

— Es jau tikai pajokoju, māt. Vai tu humoru nesaproti?

- Šito nudien ne. Brālim nelaime, bet tu te gvelz niekus. Nebūtu Baiba stāvoklī, tad vēl nekas. Šajā laikā sievietes visu uztver daudz jūtīgāk. — Māte apsēdās, brīdi domāja, atbalstījusi zodu delnā. — Šovakar jau vēls. Rīt aizej uz darbu, piezvani viņas mātei, apskrien draudzenes. Ka tik uztraukumā sev kaut ko nenodara!

Lēnām un negribīgi Daumants kāpa pa stāvajām kāpnēm uz savu istabu. Pirmais stāvs grima tumsā, saimniece, par laimi, jau gulēja. Nelielā telpa vēl glabāja Baibas smaržu, viņa lietoja tikai lavandas odekolonu un ziepes. Viņš pārmeklēja, vai kaut kur nav atstāta kāda zīmīte, un neatradis tāpat ar visām drēbēm atgūlās uz dīvāna. No pretējās sienas uz viņu raudzījās vēl skolas laikos zīmētais sievas portrets.

Viņš, precēts vīrs, nedrīkstēja tā aizmirsties, jau kuro reizi Daumants sev pārmeta. Ja viņš nebūtu mīlējis sievu, bet mīl taču. Tas skuķis mācās virsū kā miegs, skūpstīja viņu. Baiba laikam redzēja. Sievietes vienmēr pārdzīvo traģiskāk. Baiba jo īpaši. Kā nu lai attaisnojas?

Visu laiku Daumants uztraucās un domāja par Baibu, Tad pēkšņi kā ar āmuru pa pieri pārsteidza atziņa — viņam būs bērns. Daumants to ieraudzīja iztēlē nevis kā mazu zīdainīti, tie viņam likās neglīti, bet divus vai trīs gadiņus vecu. Uzlēcis kājās, Daumants paņēma papīru, pasteļkrītiņus un, visu aizmirsis, zīmēja meitas portretu. Tāda būs viņa meita — rūsganiem matiem un lielām, zilām acīm kā mātei.

Rīta gaismā zīmējumu pabeidzis, viņš noguris iekrita gultā un cieši aizmiga pārliecībā, ka nākošajā dienā viss nokārtosies: Baiba būs pārnakšņojusi pie mammas vai kādas draudzenes, lielais uztraukums būs pārgājis, viņš nolūgsies, un viss būs atkal labi. Citi precētie vīrieši nebūt nav tādi svētuļi, reizēm kopīgos darbavietas izbraukumos vai somu pirtīs gribot negribot iznāk sagrēkoties. Viņu sievas tādēļ uz ecēšām nelec Par Baibu gan to nevar teikt. Grūti viņam ar tik jūtīgu sievu. Reizēm izsprūk skarbāks vārds: darbā sagājis šķērsām, kāds pārpildītā autobusā uzgrūdies viņa somai ar olām, šķidrums aptraipījis kādai dāmiņai importa mēteli, un tā nu piekladzina visu autobusu… Nervi sakarsēti līdz baltkvēlei, kaut kur taču jāizlādējas, citādi drošinātāji pārdegs, Bet Baiba tūliņ izplūst asarās, un viņam stundām ilgi jālūdzas, jāzvēr, ka nekad vairs …

*

Pa to pašu ceļu, pa kuru Sveta priecīgi satraukta pirms gada brauca uz savām pirmajām mājām, nu devās Baiba, nezinot, kas viņu Bauzēs sagaida. Ceļš te meta līkumus ap stāvākiem pauguriem, te ieslīdēja ieplakās, atklājot braucēju skatieniem lielākus un mazākus ezerus, Baiba šoreiz nekā neredzēja. Prātā nāca viena drūma doma pēc otras.

Jau krēsloja, kad autobuss apstājās Bauzēs. Centra namu logos spīdēja gaisma, ari ielas bija gaišas un asfaltētas.

«Te vairāk izskatās pēc pilsētas nekā mūsu nomalē,» Baibai pavīdēja doma. Atradusi namu, kurā dzīvoja Svetlana, un veltīgi izklauvējusies pie durvīm, Baiba apsēdās uz kāpņu pakāpiena. Viņa vairs nespēja paspert ne soli, pārāk grūta bija šī diena.

Baibu uzmodināja skaļas balsis. Pa kāpnēm augšup smiedamies nāca divi bērneļi un sieviete ar lielu puķu pušķi rokās.

— Jūs kādu meklējat?

— Es pie Svetas.

— Sveta nesen pārcēlās pie vīra. Mēbeles gan vēl atrodas tepat. Ko mēs stāvam kāpnēs? Nāciet iekšā. — Svešās vēlīgi aicināta, Baiba iegāja istabā, — Tūliņ mēs visu noskaidrosim, es tikai ielikšu puķes ūdenī. — Veiklām rokām sieviete kārtoja ziedus platā, zemā traukā, citu augstāk, citu zemāk. Kritisku skatienu aplūkojusi savu darbu no visām pusēm un vēlreiz ziedus pārkārtojusi, viņa noprasīja: — Skaistas?

— Skaistas, — Baiba piekrita.

— Nebrīnieties, esmu daiļdārzniece. Uz maniem pleciem visa ciemata apzaļumošana, raujos melnās miesās. Bet ko es te par sevi. — Viņa aprāvās. — Tūliņ piezvanīšu Svetlanai.

— Nevajag, es pati aiziešu, pastāstiet tikai ceļu.

— Ko jūs — tādā tumsā: pāri gravai, pāri upei! Lai brauc pakaļ. Jūs sēdiet, jūtieties kā mājās. Es nolikšu bērnus gulēt.

Nepagāja ne pusstunda, kad Sveta ar vīru bija klāt. Viņa metās Baibai ap kaklu un no prieka apraudājās.

— Kā tu te gadījies? Naktī? Kāpēc iepriekš nepaziņoji? Es nevienu no mūsējām neesmu satikusi, tikai Dēziju. Nezinu, kā jums visām klājas, — Sveta runāja, atbildi negaidīdama.

«Kā laime pārvērš cilvēku,» iegrimusi mašīnas mīkstajā sēdeklī un klausīdamās Svetas līksmajā balsī, Baiba nogurusi domāja. «Šī ir pavisam cita Sveta. Blakus staltajam vīram pat augums vairs nešķiet tik dižens.»

Acīgā Sveta, kaut arī bija pamanījusi draudzenes saraudātās acis, iztaujāt nesāka. Apmīļota un pabarota Baiba gulēja baltos palagos istabā ar baltām mēbelēm, kuru Mārcis bija iekārtojis nākamajam bērnam. Ienākusi novēlēt labunakti, Sveta apjautājas:

— Vai var jau manīt?

Baiba klusēdama pamāja, nodomādama, ka pēc pusgada ari viņa būs tāda pati kupla.

—  Spārdās kā negudrs, neliek mieru. Laikam būs puika. Mārcis traki gaida. Sadomājis vectēvam un tēvam par godu dot Mārtiņa vārdu. Tāda esot ģimenes tradīcija no senseniem laikiem. Es gan smejos, ka juceklis vien izcelsies, saukšu vienu, atnāks trīs… — Ievērojusi, ka Baibai trīc zods un viņa ar pūlēm valda asaras, Sveta aprāvās. — Kas tev lēcies? Ko dara Daumants? Skolā daudzas meitenes tevi viņa dēļ apskauda. Atceries, tā pati Dēzija vai no ādas līda laukā.

—  Nav vairs Daumanta.

—  Kā nav? Sveta satrūkās.

—  Es aizbēgu no viņa.

—  Nu gan tu mani nobaidīji, es nodomāju, ka beigts un pagalam.

—  Man tikpat kā miris.

Kad Baiba izstāstīja, kas šodien noticis, brīdi abas sēdēja klusēdamas.

—  Nu saki — vai tu savam Mārcim piedotu?

—  Nezinu. Bet izskaidrojusies es būtu. Sievietes pašas ari reizēm ir baigās, krīt uz vīriešiem kā bites uz medu. Tādām vienalga, precēts vai neprecēts. Un Daumants piedevām tāds smukulis. Varbūt tas skuķis pats viņam kārās kaklā?

Baiba atcerējās, ko par Gitu bija stāstījusi saimniece, un pamāja ar galvu.

—  Redzi nu — Vai Daumants zina, uz kurieni tu devies?

—  Nē.

—  Viņš droši vien tagad uztraucas, tevi meklē.

—  Gan jau sēž sava plenērā un mīlinās ar Gitu. Viņš mani nemaz neredzēja, pat nenojauta, ka es uz turieni

aizbraukšu.

Baiba teica vienu, bet klusībā bija pārliecināta, ka Daumants viņu meklēs, uztrauksies. «Tā viņam būs laba mācība. Par Bauzēm viņš pat neiedomāsies. Lai pa mokās.»

Sveta nezināja, kādu padomu draudzenei dot. Viņa bija gatava dalīties laimē, bet nelaime katram sava, to citiem neizdalīsi pa drupačai kā maizes riku.

— Nekas nav briesmīgāks par vientulību: bez mātes, bez tuviem draugiem un iemīļota cilvēka, — viņa domīgi teica. — Es to esmu pārcietusi. Ja kāda gribētu man Mārci atvilt, es cīnītos visiem spēkiem un visiem līdzekļiem, nevis gļēvi aizbēgtu, atstājot vīru neziņā. Tu esi nogurusi. Rīts gudrāks par vakaru. Dosimies pie miera!

Baiba palika viena. Pa atvērto logu viņa dzirdēja sienāžu sisināšanu. Tas, ka Daumants tajā pašā naktī, par viņu domādams un pārmetumos mocīdamies, zīmē savas nākamās meitas ģīmetni, Baibai pat prātā neienāca.

Kaut kur tālumā, piesakot jaunu dienu, iedziedājās gailis. Viņam tūliņ skanīgā balsī atsaucās kāds tepat lejā zem loga. Drīz vien viss gaiss skanēja no Baužu gaiļu pirmās rīta sasaukšanās. Tad atkal iestājās klusums. Ausa gaisma. Pati grūtākā diena un nakts Baibas deviņpadsmit gadus ilgajā dzīvē tuvojās nobeigumam. Nogurums prasīja savu. Otros gaiļus Baiba vairs nedzirdēja…

Ar viegli slēptu lepnumu Sveta nākošā dienā izrādīja Baibai savu darbavietu — pieņemamo istabu, uzlaikošanas kabīni ar trim lieliem spoguļiem. Blakus atradās darbistaba. Baiba bija pārsteigta — divas elektriskās šujmašīnas, ērts galds piegriešanai, sienā iebūvēti skapji -— viss spīd un laistās. Negribot viņa iedomājās saspiestību, kāda valdīja viņas ateljē. Galds pie galda divās rindās, pa vidu šaura eja, putekļi, mašīnu troksnis.

— Šī ir mana vieta. Kamēr mazulis paaugsies, pāriniece strādās mājās, vēlāk mēs mainīsimies. Mārcis gan saka, lai paris gadu par darbu i nesapņoju. Bet ko lai iesāk, kad skapji pilni ar nešūtām kleitām un kostīmiem? Sievas vai uz ceļiem lūdzas. Arī tev netrūktu, ko strādāt.

Varbūt tu būtu ar mieru? — Sveta jautājoši paskatījās Baibā. — Vismaz pagaidām, kamēr tiksi skaidrībā? Darbs atrastos arī Daumantam, un dzīvoklis tepat blakus.

—  Es labprāt, es ar prieku! — Baiba iesaucās, bet tad pēkšņi apklusa. Viņas ateljē tāpat bija sakrājies kaudzēm nešūtu kleitu. Vēl sestdiena, svētdiena, pirmdien beidzas piešķirtais atvaļinājums un jābūt atpakaļ.

—  Bet tev taču pienākas divas nedēļas, — Sveta ieminējās.

—  To otru piešķirs vēlā rudenī, kad darba mazāk.

—  Uzraksti lūgumu, lai pagarina. Mārcis nākamnedēļ brauks uz Rīgu, aizvedīs. Pievienosim ārsta zīmi, ka tu pagaidām nevari strādāt, kaut kas ar nerviem vai sirdi. Mums laba dakterīte. Nervi tev patiešām nav kārtībā, daudz nekas melots nebūs. — Viscaur godīgā Sveta, gribēdama palīdzēt draudzenei, bija ar mieru ielaisties kompromisā ar sirdsapziņu. Baiba iegrima domās — varbūt tiešām strādāt šeit kopā ar Svetu?

—  Man tagad jāsarauj, Šīm divām kleitiņām šovakar nāks pakaļ. — Sveta izklāja uz galda vienu zīda, otru vistras kleitu. — Ir jau pielaikotas, jāsašuj vīles un jāizgludina. Bet tu pa to laiku pastaigā pa ciematu un visu labi apdomā.

— Negribas. Labāk es tev palīdzēšu. Nu darbnīcā dūca divas mašīnas.

— Kā tev ar dziedāšanu? — pēc brīža Sveta apjautājās.

Baiba satraucās. Par Tagilu viņa bija pavisam aizmirsusi. Ko teiks meitenes, ko Irbīte? Daudzas saites viņu saistīja ar Rīgu, un sāpīgi būtu pārraut ikvienu no tām. Tieši tagad mēs tā īsti esam sadziedājušās, un ziemā Tagils cer dabūt pirmo kategoriju. Pašreiz gan visi izklīduši līdz septembra vidum. Un ko par mani domās darbabiedrenes? Precētās tūliņ nospriedīs, ka esmu izdarījusi abortu un radušies sarežģījumi, brigadiere nievājoši savilks uzacis un teiks, ka jau tūliņ sapratusi, kas aiz tās godīgās fasādes slēpjas.

Baibai kļuva sevis tik ļoti žēl, ka asaras sāka līt aumaļām. Sveta dzīrās mierināt, bet tad pārlika: lai izraudās, kļūs vieglāk. Labāk lai rūgtums izlīst uz āru nekā krājas sirdī.

—  Piedod, — Baiba pēc brīža izmocīja smaidu. — Nevarēju savaldīties.

—  Man jau arī acis slapjā vietā, Mārcis saka, ka reizēm līstot kā no lejkannas.

Brīdi atkal dūca abas mašīnas.

— Zini, te tomēr labāk strādāt nekā pie mums ateljē, tu satiecies ar savām klientēm, novērtē, kas kurai piestāv pēc auguma, gadiem, dod padomu, ja kaut kas neizdodas, palabo. Mēs tik dragājam — kā jau pie konveijera — un pašas nemaz neredzam, kā mūsu darbs izskatās. Es pat piegriezt vairs nemācētu, ateljē ir speciāla darbiniece, kas to vien dara kā piegriež un uzmēra. Baigā knīpstanga, runā, ka ņemot dzeramnaudas. Pati jau gados, bet ģērbjas eleganti. Vadītājam nav luksa žigulis, bet viņai ir.

— Žiguli var nopelnīt arī godīgā ceļā, — Sveta piezīmēja, — Mārcis savējo dabūja kā prēmiju par labu darbu. Bet par piegriešanu neraizējies. Mums ir dažnedažādi šabloni, atliek vienīgi mazliet pakoriģēt. Diezgan strādāts, ejam pusdienās!

— Saimnieces mums labas, produktus dod kolhozs, — Sveta stāstīja. — Traktoristiem un kombainieriem ražas novākšanas laikā ēdienu pieved uz lauka. Vispār ar ēstvarīšanu mājās nenoņemamies, vienīgi pa svētdienām Mārča mamma pagatavo ko gardāku. Nāc, es tev parādīšu savu dzīvokli. Ja izlemsi palikt, tas būs tavs. Nebrīnies. Māja paredzēta jaunajiem speciālistiem. Ari šuvējām…

«Vidēji liela istaba, lodžija, mazulis varētu gulēt svaigā gaisā cauru gadu,» Baiba vērtēja. «Ar mūsu būceni ne salīdzināt. Rīgā pie tāda dzīvokļa mums tik drīz netikt.»

— Lauku cilvēki piektajā stāvā negrib dzīvot, tādēļ te mitinās vienīgi jaunieši. Daiļdārzniece ar ģimeni pārcelsies uz Līvānu mājiņu, rudenī būšot gatava. Dārzu viņa jau iekopusi. Tagad visi, kuriem bērni, ceļ savas mājas. Un pareizi dara — bērnus kopš mazotnes vajag radināt pie darba. Mēs ar Mārci savējo arī nelutināsim, lai neizaug baltrocis.

*

Daumants izmisīgi meklēja Baibu. Viņas labākā draudzene Dace kopā ar Pēteri atradās orientēšanās sacīkstēs kaut kur Sibīrijā. Rolandiņš, Baibas pusbrālis, teica, ka māsu neesot redzējis veselu mūžību. Ateljē vadītājs, pavēries Daumanta satrauktajā, izmocītajā sejā, pasauca viņu sānis un deva padomu apstaigāt slimnīcu ginekoloģiskās nodaļas. Viņa Baiba un aborts, nekad! Daumants domās noraidīja šādu varbūtību, tomēr gāja, sarka, stostījās, klusēdams pacieta slimnīcu personāla zobgalīgos skatienus. Veltīgi. Pievakarē satriekts, pārguris viņš sēdēja mātes virtuvē un nezināja, ko iesākt.

Dienu vēlāk Daumants uz ielas pie vārtiņiem ieraudzīja Gitu. Suns aiz žoga rēja aizgūdamies.

— Ko tu te velcies? — Daumants viņai nikni uzsauca.

— Tikai tevis dēļ visa šī jezga! — Pabīdījis Gitu nost, viņš neatskatījies iegāja mājā.

— Tik un tā tu būsi mans! — Gita nosauca pakaļ.

— Tagad, kad sieva no tevis aizbēgusi, tas ir pavisam droši,

Pieci soļi uz priekšu, pieci — atpakaļ — tā Daumants soļoja naktī pa istabu, līdz paguris tāpat ar visām drēbēm iekrita gultā.

—  Puisis pavisam postā aizies, — Daumanta māte, pie kaimiņienes aizgājusi, žēlojās. — Ne vairs ēd, ne guļ.

—  Tā viņam vajag. Apmānīt tik labu un mīlīgu sievu. Krietns cilvēks uz to nebūtu spējīgs. Un ar ko? Ar to svilpasti Gitu.

— Gan jau Baiba jums pateica, uz kurieni dosies?

— Ne, atstāja savas mantiņas un teicās kādu atsūtīt pakaļ. Lai velti nemeklējot, viņa būšot tālu prom. Un bērnu uzaudzināšot viena pati.

— I par to paldies. Vismaz jādomā, ka roku sev nav pielikusi.

—  Prātīgākais — nogaidīt, lai pāriet lielie uztraukumi. Gan pati dos ziņu, kaut vai uz darba vietu, — Kristaps sprieda.

—  Es nespēju sēdēt rokas klēpī salicis un mierīgi gaidīt, vai tu to saproti, grāmatu tārps!

— Netrako! Sevi Baiba nežēlotu, bet nākamo bērnu gan.

*

Veco, labo dakteri pazina un mīlēja jau trešā Baužu paaudze. Uzzinājusi, ka saslimis kāds no viņas aprūpējamiem, ārste nekurnēdama devās to raudzīt, vienalga, kāds ārā bija laiks. Vairāk par zālēm sirdzēju uzmundrināja sirsnīgie vārdi, cerība uz izveseļošanos, kādu daktere prata iedvest.

Uzgaidāmā istaba bija tukša. Baiba nedroši pavēra kabineta durvis.

— Tāda kā neredzēta mūsu pusē. — Ārste paskatījās caur brillēm un pasmaidīja.

Baiba neko neslēpa un izstāstīja ārstei visu savu lielo bēdu stāstu.

Nākamā mazulīša dēļ no uztraukumiem gan jāvairās! — ārste piekodināja. — Pats labākais dziedinātājs — darbs. Paravē dārzu, palīdzi pļavā sienu vākt. Svaigs gaiss, vienkāršs lauku uzturs, naktīs labs miegs — tas ir viss, kas nepieciešams nākamajai māmiņai. Nedēļu atpūties, gan viss būs labi.

Ārstei viegli teikt — neraizēties, domāt par labo, priecīgo. Bet ja nu Baibai bez Daumanta pat saule šķiet melna? Naktī gultā izstiep roku — blakus tukša vieta. Nav pie kā pieglausties, kam padomu prasīt. Tikai tagad, kad Daumanta nebija līdzās, Baiba pa īstam saprata, cik ļoti viņu Iemīlējusi. Sveta arī zāģē katru dienu vienu un to pašu — jāpaziņo Daumantam, jāsatiekas, jāizrunājas, gan viss noskaidrosies. Varbūt Daumants neesot tik vainīgs, kā Baibai liekoties. Un, ja ari būtu, ikvienam varot paklupt kāja. Ja cilvēku pa īstam mīl, tad jāpiedodot. Nedrīkstot domāt tikai par savu aizvainojumu. Bērnam būšot vajadzīga ne vien māte, bet arī tēvs.

Svetai labi, Mārcis ir stabils kā klints, Daumantam turpretī vējš pa galvu šaudās. Baiba sāka šaubīties, vai viņa pareizi darījusi, atbēgot šurp un atstājot visus nezina.

*

—  Čau, Daumant! — Dēzija Rīgas centrā saķēra bijušo skolas biedru aiz rokas. — Kas ar tevi? Tev tāds izskats, it kā tu būtu vismaz gadu noslimojis.

—  Uz to pusi bija, — Daumants noņurdēja. Par šo sastapšanos viņš nemaz nepriecājās.

—  Kā tad Baiba tevi slimu pameta vienu? — Dēzija taujāja.

—  Kādēļ tu domā, ka pameta? — Vai tiešām vēsts par viņa nelaimi būtu aizskrējusi pat līdz Dēzijas mazpilsētiņai?

—  Neizliecies, it kā tu nezinātu, ka Baiba jau otro nedēļu raujas pa Bauzēm. Abas ar Svetu.

—  Sveika un vesela? — Daumants pēkšņi atplauka.

—  Protams, — Dēzija nobrīnījās par tādu muļķīgu jautājumu.

—  Vai tu ar personīgo tačku?

—  Protams.

—  Paķersi mani līdzi?

—  Ar lielāko prieku. Diviem būs īsāks ceļš. Man vēl šādas tādas darīšanas. Satiekamies pēc divām stundām stacijas laukumā. Oranžs žigulis, pēdējie cipari 33.

—  Okei.

Tā nu gan ir cūcene, ka viņš saskrējies ar Dēziju. Tādā izskatā Baibai nedrīkst rādīties. Jāsapošas, janoskujas…

Norunātajā laikā Daumants jau gaidīja. Rokā viņš saudzīgi turēja baltā papīrā ietītu puķu pušķi. Tas atkal bija agrākais Daumants. Dēzijas vērtējumā — skaistākais viņu kursa puisis. Daumants klusēja, prātoja, kā attaisnoties. Būtu zinājis, cik daudz Baiba toreiz upmalā redzējusi… Ja pašu sākumu, kad Gita līda pie viņa bučoties, tad vēl nekas. Sazin kāda apmātība viņu toreiz bija pārņēmusi — pašam sieva mājās, un tas skuķis arī traks, bāžas virsū kā aptaurēts.

Nokļuvusi uz platās šosejas, Dēzija pievērsās Daumantam.

— Ko tu tāds saskābis? Sastrīdējāties? Daumants klusējot pamāja ar galvu.

— Tad jau mums abiem jāmetas uz vienu roku. Mēs ar vīru arī sagājām ragos, — Dezija iesmējās. — Šis iedomājies mani komandēt, ko drīkst un ko nedrīkst. Sarunājām nelielā kompānijā doties uz dienvidiem, uz Krimu, bet šis neparko nelaiž, Tad es saskaitos un atbēgu pie mammas.

Dēzija vārdu pa vārdam atcerējās vakardienas strīdu.

— Vēl tu esi mana sieva un es nevēlos, ka tu ar savu mīļāko braukā pa dienvidiem. Izšķirsimies oficiāli, tad dari, ko gribi!

Pēc pirmās nopietnās ķildas Jaungada dienā Dēzija saprata, ka šāvusi pār strīpu. Kādu laiku viņa rūpīgi kopa slimo puisēnu, iztapa vīram. Benedikts, nepieradis pie sievas laipnības, atplauka. Cerēja, ka ģimenes laime izglābta. Neiebilda, ka viņa šad tad aizbrauca uz Rīgu paklausīties koncertus vai noskatīties teātra izrādi un pēc tam nakšņoja pie māsas. Otrā dienā viņa parasti vīramātes klātbūtnē sīki pastāstīja par redzēto vai dzirdēto. Tas, ka šajos izbraukumos neiztrūkstoši piedalījās arī Ingmārs, nevienam nebija zināms. Braucienu uz dienvidiem viņi ar Ingmāru bija izplānojuši jau sen. Ceļā dosies divas'mašīnas — slimnīcas galvenais ārsts ar savu ģimeni un Dēzija ar operācijas māsu — jautru sievišķi labākajos gados.^ Ingmārs grupai pievienosies «nejauši» kaut kur pusceļā. Pārējie braucēji par to nekā nezināja. Tad kādēļ Benedikts draud ar šķiršanos? Šķiršanās Dēzijas plānos nebija paredzēta. Jaunās māmiņas gods viņai atļāva nestrādāt, dzīvot bez rūpēm.

— Nu, Benīt, tu taču zini, es vēl nekad neesmu bijusi Krima un peldējusies siltajā jūrā. No kā tu baidies? Galvenais ārsts mani pieskatīs labāk par buldogu. Ja negribi laist vienu, dosimies abi.

—  Kādam jāpaliek pie bērna. Māte veca, var saslimt.

—  Nelaidīsi?

—  Nē!

— Ej elle! Es jau neesmu pie tevis pieķēdēta. Neslēpdamās Dēzija devās pie Ingmāra.

—  Benedikts piedāvā šķiršanos.

—  Nu un tad? — Ķirurgs nelikās par šo ziņu iepriecināts.

—  Vai tevi tas nemaz neinteresē? — Dēzija saērcināta jautāja. — Tu taču solīji, ka tiklīdz būšu brīva …

—  Daudz ko solīju, — Ingmārs viņu pārtrauca. — Pilsētiņa maza, mūs visi pazīst. Te mums dzīves nebūs. Saki atkal visu no gala citā vietā ar istabu kaut kur bēniņos… Kad galvenais aizies pensijā, man ir cerības uz paaugstinājumu …

—  Jūs visi esat cūkas, tu, Benedikts, visi vīrieši! Sākumā apberat ar solījumiem, bet vēlāk, savu dabūjuši, parādāt durvis!

Dēzija izskrēja no dzīvokļa. Kāpnēs viņa apstājās ka zemē iemieta. Bērns! Kā viņai tas nebija ienācis prāta ātrāk! Benedikts dancos pēc viņas stabules! Pēc likuma bērns pienākas mātei, lai sūdz, ja grib!

Dēzijai paveicās. Nelielais dārziņš pie mājas bija tukšs. Vīramāte uz terases atpūtas krēslā snauda. Mazais Pēterītis, sētiņā ielikts, kravāja klucīšus.

—  Mamm, mamm, — māti pazinis, viņš bubināja un stiepa pretim rociņas. Dēzija piespieda bērnu cieši sev klāt un metās uz garāžu. Pēc stundas viņa jau bija Bauzēs pie mātes.

—  Dulla un traka! — māte, mazdēlu ucinādama, rājās. — Būtu vismaz drēbītes paņēmusi līdzi. Ko vilksi mugurā, ja mazais apčurāsies?

—  Rīt aizbraukšu uz Rīgu un nopirkšu,

—  Kas pa to laiku mazo pieskatīs? Mēs abi ar tēvu esam darbā.

«Sākas,» Dēzija nodomāja. «Sīkais mani piesies pie mājas stiprāk nekā ar tauvu.» Droši vien viņa ir pārsteigusies.

— Piezvani Mārča mammai, lai izlīdz.

Nu Dēzija steidzās uz mājam, sapirkusi visu, kas bērnam nepieciešams. Sirds viņai bija nemierīga.

Sēdēdams mašīnā līdzās Dēzijai, Daumants domāja savu domu: «Ja nu Baiba nepiedod, pieprasa šķiršanos? Pielūgšos, metīšos ceļos, tagad, kad mums būs bērniņš, viņa nedrīkst aiziet no manis.» Viņu māca prieks un vienlaikus drudžaina neziņa, izmisīgas bailes.

«Es viņa kādreiz biju ieķērusies līdz ausīm,» Dēzija iesānis vēroja Daumanta profilu. «Skaists jau ir, līdzīgs tam grieķu dievam, kā viņu sauc, par Apollonu laikam, tāds pats kumpains deguns un sprogaini mati. Protams, ar Benediktu nevar salīdzināt. Tagad, ja Daumantu varētu dabūt, neņemtu par velti. No smukuma neviens nav paēdis. Dzīvot no rokas mutē — to spēj tikai tāda muļķe kā Baiba.»

*

Baiba dīkā sēdēja uz lodžijas. Visu dienu abas ar Svetu bija cītīgi strādājušas. Kā deju kolektīva meitenes priecājās par jaunajiem tērpiem! Nu varēšot mierīgi braukt uz rajona skati, nebūšot jākaunas.

Strādājot aizmirsās pašas bēdas. Toties tagad tās uzmācas ar divkāršu spēku.

— Taču šonakt manā pilī

Visi logi gaiši spīd,

Gaidu tevi, gaidu tevi,

Mana mīļā Pelnrušķīti —

skanēja no Diānas lodžijas …

Daumants skolā jokojot ari viņu dēvēja par Pelnrušķīti — tādēļ ka patēvs pret viņu izturējās kā pret kalponi.

Baiba bija aizdomājusies, pēkšņi divas spēcīgas rokas pacēla viņu no krēsla un piespieda sev cieši klāt. Uz sejas viņa juta kvēlus skūpstus. Daumants!

— Mīlu tikai tevi! Piedod man, stulbenim, kretīnam.

—  Nerunāsim nekad vairs par to. — Baiba gan smējās, gan raudāja.

—  Bez tevis man nav dzīves.

—  Man ari.

—  Brauksim tūliņ mājās.

—  Vēls taču. Neviens autobuss vairs neiet.

—  Iesim kājām.

—  Trakais, gandrīz divsimt kilometrus!

—  Kristaps ir ar mieru mainīties istabām. Māte solījās iet pensijā un pieskatīt mūsu mazuli, — Daumants ~ lepns, ka visu tik labi izkārtojis, — aizgūtnēm stāstīja.

Baiba iedomājās veco māju, šauro istabiņu ar ieeju no virtuves, kurā Daumants ilgus gadus bija dzīvojis kopā ar vecāko brāli, dzērāju tēvu, nē, labāk tomēr pašiem par sevi.

— Kā tev šeit patīk? — viņa apjautajās, kad abi līdzas gulēja uz Svetas izvelkamā dīvāna.

—  Nekādas vainas, — Daumants atbildēja, — īpaši vasarā.

—  Tad paliekam pavisam, — Baiba pateica to, ko jau vairākkārt bija iedomājusies.

—  Te, nomalē, pāķos?! — Daumants uzlēca sēdus. — Prom no Rīgas?!

—  Kādēļ gan ne? Sveta, piemēram, ir apmierināta. Un kāda te nomale! Kultūras pils, vidusskola, bērnudārzs, tirdzniecības centrs — viss pie rokas. Tad jau mūsu Pārdaugava ir lielāka nomale.

—  Tu domā vienīgi par sevi! Bet es, ko es te darīšu? Varbūt kļūt par slaucēju vai cūkkopi, vai iet tev palīgā šūt kleitas?

—  Vispirms es domāju par mūsu nākamo bērnu. Te viņam būtu daudzkārt labāk nekā mūsu pažobelē. Un velti tu smejies — cūkkopējas un slaucējas darbs ir tikpat cienījams un vajadzīgs kā drēbnieka vai jebkurš cits arods.

— Piedod, es tā negribēju… Tas nāca tik negaidīti…

Brīdi abi klusēja.

—  Svetas priekšnieks jautāja, vai man neesot zināms labs vīriešu uzvalku šuvējs. Viri gribot drēbes pēc saviem kauliem, — Baiba pēc krietna brīža ieteicās.

—  Tu, Baibiņ, neapjēdz, ko no manis prasi, Pamest mūsu jauniešu brigādi, kad visi esam tik labi sastrādājušies? Juris Egle rudenī ies uz piegriezēju kursiem, Mieze ieminējās, ka gribot likt mani viņa vietā. Būs lielāka alga. Un gleznošanas nodarbības? Šķirties no Strāla tagad, kad tikko esmu sācis apjaust, kā jāstrādā pastelī, akvarelī un eļļā?… To es nespēju. Tu nevari teikt, ka es nedomāju par bērnu. Pielauzt brāli mainīties ar istabām nemaz nebija tik viegli. Tagad, kad mums būs sīkais, ir cerības ari uz dzīvokli, pāris_ gadu pacietīsimies. Mēs visi trīs ar brāli un māsu uzaugām tajā vecajā graustā, kā tu to dēvē, un nekas, esam dzīvi un veseli. Nē, uz Bauzēm pārcelties es gan negribētu. Atzīsties — tu tikai pajokoji, vai ne? Tas nevar būt nopietni.

Baiba neatbildēja, gulēja cieši aizvērtām acīm. Daumants nopūtas, piespieda pieri sievas plecam un aizmiga.

Baiba vēl ilgi palika nomodā, mocīdamās ar dažādām domām… Vīriešiem tas laikam ir citādāk nekā mums. Viņiem pirmajā vietā darbs, vaļasprieki un tikai tad ģimene. Kādēļ Daumants nav tāds kā Mārcis? Ar kādu nepacietību viņš gaida mantinieku. Kā saudzē un lolo Svetu. Tik un tā cita vīra Baiba negribētu, vien savējo, lai arī kāds viņš būtu. Daumantā it kā iemājo divi spēki — pienākuma apziņa uz savu darbu un vēlēšanās sevi izteikt mākslā. Ar pūlēm viņai bija izdevies pierunāt Daumantu rudenī iet uz Mākslas akadēmijas sagatavošanas kursiem. Pārceļoties uz šejieni, tam visam būtu strīpa pāri, tiesa kas tiesa.

Savās šaubās Baiba dalījās ar Svetu.

— Nudien nezinu, kādu padomu tev dot. Ja man liktu atgriezties atpakaļ uz Rīgu un mīcīties pa kopmītni, nepiekristu neparko uz pasaules. Ne jau Mārča dēļ pirms gada atbraucu uz šejieni. Man gribējās savas mājas, nevis kaktiņu kopmītnē. Mīlestība atnāca pēkšņi — kā zibens no skaidrām debesīm. Reizēm man kļūst bail no tādas laimes. Zini, es pat esmu mazliet greizsirdīga uz Dēziju. Jau agrāk viņa tinās ap Mārci. Tagad pasākusi nākt uz mūsmāju — itin kā pie manis, itin ka aiz garlaicības, bet acis bola uz manējo.

Sveta velti uztraucās, Mārcis, kas vakaros pārguris pārnāca mājās, tērpies netīrā kombinezonā, kas oda pēc eļļas un degvielas, Dēzijai nepatika. Bet vienai bija garlaicīgi, un Sveta — tuvākā kaimiņiene.

Pie vīra dzīvojot, par bērna ēdienu un tīrām drēbītēm rūpējās Benedikta māte. Nu to vajadzēja darīt pašai. Reiz, kad māte, pievakarē no teļu kūts pārnākusi, atrada mazdēlu pilnā balsī raudam, bet meitu mierīgi lasām grāmatu, izcēlās asa vārdu maiņa:

—  Kādēļ bērns raud?

—  Kā lai es zinu? Izvārīju mannas putru, neēd.

— Es arī tādu piedegušu neēstu, — māte, ēdienu pagaršojusi, teica. — Nāc, bērniņ, omīte tevi nomazgās un pabaros.

Vanna bija piekrauta ar netīram drēbītēm.

— Paklau, meit, vai tu patiešām doma, ka man pēc grūtās darbadienas jāappuišo vēl arī tevi ar bērnu? Ko tu Pēterītim rīt vilksi mugura?

— Gan jau.

—  Ar «gan jau» bērnu neapģērbsi. Uzsildi ūdeni un ķeries klāt!

—  Ko jūs visi gribat no manis! — Dezija sāka histēriski raudāt. — Benedikts sakliedza rupjības, piedraudēja ar šķiršanos — un nu tu arī…

— Ja negribi bērnu apkopt, nevajadzēja ņemt, — māte cieti noteica. — Benedikts tev ir pārāk labs vīrs

Benedikts ieradās Bauzēs ar vakara autobusu, Pamanījis pagalmā savu žiguli, viņš atviegloti nopūtās.

. — Viņa nekad nav bērnu mīlējusi. Ziemā gandrīz postā aizlaida, — znots žēlojās. — Man dēlēns ir visas dzīves saturs.

— Neatdošu, — Dēzija iecirtās. — Tik mazam bērnam jābūt pie mātes, un jūs man nekā nevarat padarīt,

Benedikts to zināja, likums bija sievas pusē. «Mīlestība patiešam mēdz būt akla. Kā es toreiz neredzēju, kas slēpjas aiz naivas, meitenīgās ārienes?»

— Ko tu vēlies? Es visu sagādāšu, tikai atstāj puisēnu man, — viņš lūdzās.

—  Dzīvokli Rīgā, — Dēzija to pateica nedomājot.

—  Dzīvokli nevaru solīt, bet istabu gan.

—  Centrā?

—  Jā. Kirova ielā.

—  Ar oficiālu pierakstīšanos?

— Jā. Atbrauc tuvākajās dienās, tad nokārtosim šķiršanos un visu pārējo. Bērnu es ņemšu tūliņ līdzi.

Dēzijas māte rūpīgi noguldīja aizmigušo mazdēlu uz aizmugurēja sēdekļa.

— Es labprāt būtu viņu paturējusi, bet man vēl kādi gadi jāatstrādā, — viņa taisnojās, tikko valdīdama asaras. — Un no Dēzijas, pats redzi, nekādas bērnu aukles nav.

— Neuztraucieties, mūsmājās bērnam nekā netrūks.

—  Nav paša galvenā — mātes mīlestības. Dēzija vēl jauna, kas zina, ar laiku nāks pie saprašanas. Nesteidzieties ar šķiršanos!

—  Diezgan ilgi ticēju, nu vairs ne, — Benedikts nopūtās un iedarbināja motoru.

Māte, stāvēdama pagalmā, ar skumju skatienu pavadīja mašīnu, kamēr tā pazuda aiz kokiem, tad atgriezās istabā, kur Dezija, it kā nekas nebūtu noticis, joprojām lasīja grāmatu. Par uztraukumu liecināja vienīgi trīcošas rokas.

— Izmainīt bērnu pret istabu! Kur tu tāda dzeguze mūsu ģimenē esi radusies? — Mātei no sašutuma drebēja lupas.

— Neķērc! Gan viss būs pa pirmo. Tagad tik jābrauc uz Rīgu un labi jāiekārtojas. Lai mazais paaugas, tad ņemšu pie sevis.

—  Tad viņš tevi negribēs.

—  Ko tāds saprot.

—   Gan tu vēlāk nožēlosi, piemini manus vārdus. — Māte noslaucīja priekšauta stūri asaras un devās gatavot vakariņas. ;

«Kur Benim pēkšņi Rīga istaba?» Dezija, uz upi iedama, prātoja. «Vai tik viņš nemuld, lai izmānītu bērnu? Bertas tante, pensionētā skolotāja? Jā, viņa dzīvo Kirova ielā.» Atmiņā atausa Benedikta mirušā tēva māsa, sakaltusi vecenīte. Reiz viņi — tikko apprecējušies — bija aizgājuši ciemos. Dzīvoklī oda pēc naftalīna un vecām plīša mēbelēm. Istabas lielas kā zāles, augstiem griestiem. Tur varētu izvērsties. Tantiņa jau otru mūžu nedzīvos. Paldies dievam, Rīgā visi sludinājumu dēļi aplīmēti ar darba piedāvājumiem. Viņa ies tikai tur, kur daudz vīriešu, ar vīriešiem labāk sastrādāt, viņi nav tik piekasīgi, un arī iespējas apprecēties ir lielākas. Ingmārs, stulbenis, viņai piedāvāja sanitāres vietu slimnīcā par nieka rubļiem, atradis muļķi. Bet vispār nav ko trakot. Kamēr skaists laiks, viņa padzīvos tepat pie mammas.

*

Pie Svetas ciemodamās, Baiba vienmēr nopriecājās par gleznu pie sienas — senlaicīga māja ar nosūnojušu salmu jumtu kā mūžveca lauku sieva, tai blakus ziedošas ābeles kā jaunas draiskas meitenes, pāri visam dzidri zila pavasara debess.

— Tās ir Mārča senču mājas, — Sveta paskaidroja. — Pašā mūsu kolhoza nomalē dzīvo kāds večuks jau krietni pāri septiņdesmit. Visu mūžu viņš strādājis par namdari un galdnieku, cēlis mājas, gatavojis mēbeles, kolhoza laikā vadījis būvbrigādi. Nu jau pensijā. Lūk, šis vecītis kopš jaunības glezno. Neviens viņu nesaprata — ne sieva, ne bērni, ne kaimiņi —, izsmēja, teica, ko šis ērmojoties. Mūsu jaunais zīmēšanas skolotājs apgalvo, ka tā esot liela māksla, un tikmēr runāja, kamēr pierunāja Ozoltēvu sarīkot kultūras namā gleznu izstādi. Tev vajadzēja redzēt, kas notika. No Rīgas atbrauca vesels autobuss slavenu mākslinieku, skatās, brīnās, slavē. Uzņēma pat filmā, •rādīja televīzijā. Gleznas viņam lielas kā logi. Vietējie tūlīt sazīmēja — tā ir Kleistu birzs, tas upurozols, šī te — vecā Krastu māja. Mākslinieki strīdējās. Vieni saka, žēl, ka večukam nav skolas, citi atkal, ka tas tieši ir labi, akadēmija iztaisot visus vienādus kā ēvelētus dēļus, bet Ozoltēvs saglabājis savu īpatnējo triepienu, tehniku un krāsu gammu. Tā viņi sprieda, mēs pārējie tikai klausījāmies, ko mēs no tādām lietām saprotam. Bet varbūt Daumantu tas interesētu?

— Tu pati nemaz neapjēdz, kā mani iepriecināji. Izstāsti ceļu, mēs ar Daumantu aiziesim pie Ozoltēva.

— Mārčs var aizraut ar mašīnu.

— Nē, ms labāk ar kājām.

Kamēr Baiba un Svetlana cītīgi strādāja, Daumants izstaigāja Baužu apkārtni un nožēloja, ka nav paņēmis līdzi skiču bloku.

Neviļus galvā iešāvās doma, kuru līdz šim viņš bija kategoriski noraidījis. «Varbūt patiešām apmesties šeit uz dzīvi? Atstrādāšu savas stundas un brīvajā laikā gleznošu, cik patīk. Nekāds pārākais talants man nav, tad jau Strāls būtu mudinājis uz akadēmiju. Neviens man neliedz brīvdienās braukt uz Rīgu pie viņa pēc padoma.»

Kamēr Baiba un Svetlana cītīgi strādāja, Daumants izstaigāja Baužu apkārtni, jūsmoja par skaisto dabu un nožēloja, ka nav paņēmis līdzi skiču bloku.

Sestdienas rītā Baiba vedināja vīru garākā pastaigā.

Šaurs, reti braukts, ar lauku puķēm gar malām apaudzis ceļš līkumoja cauri birzīm, apliecās ezera līcim vai stāvākam pakalnam. Tā iedami, viņi nonāca bagātā kolhoza vistālākajā nostūrī. Ļaudis no šejienes pārcēlās uz centru, pametot vecās mājas savam liktenim. Vienigi vecīši, kurus vairs nevilināja ne rosīgā kultūras dzīve, ne universālveikala importi, šeit vadīja savas atlikušās dienas. Rudeņos un ziemās, kad jau tā sliktais ceļš mašīnām kļuva neizbraucams, viņi arī tika pamesti likteņa varā.

Reizi pa reizei Daumants apstājās un ilgi skatījās, itin kā gribēdams redzēto paturēt atmiņā. Kāda ezera smilšainā līcītī abi nopeldējās un atpūtās. Gludi nomīdīta taciņa viņus aizveda pie senlaicīgām ēkām. Salmu jumti, vietām izraibināti zaļām sūnām, ar savu smagumu itin kā spieda ēku guļbūves vainagus zemē. Skaļi riedams, bet asti priecīgi luncinādams, pieskrēja melns sprogains šunelis.

— Sē, Kranci!

Šunelis negribot pagājās klētiņas virzienā. Tās ēnā sēdēja večuks un gleznoja. Pāri vecmodīgu briļļu stikliem uz ienācējiem raudzījās draudzīgas, smieklu krunciņu apņemtas acis.

— Labdien, Ozoltēv! — Baiba sveicināja. — Jums labasdienas no Krastu mātes un te ciemakukulis.

— Pašcepta karašiņa, mīkstajā pūka, tas gan labi, — večuks nopriecājās, saņemdams pa senai parašai baltā drāniņā ievīstīto kukulīti. — Maizīte izbeidzās pirms divām dienām. Tuvumā veikala nav. Kaimiņiene solīja atvest no centra, bet nerādās. Nāciet nu jūs arī pie azaida galda. Vakar izmetu liepu medu. Šogad ziedēja kā nekad.

Plašajā, ar baltu āboliņu apaugušajā pagalmā pletās varena trijžuburu liepa. Tās ēnā atradās no ozola bluķiem darināts galds un sēdekļi. Saimnieks no akas izvilka piena kannu, no klēts atnesa ar dvieli pārsegtu medus bļodu. Baibai līdzpaņemtās ēdnīcas smalkmaizītes blakus dzintarainajam medum šķitās bezgaršīgas un apnikušas, bet vecais vīrs tās mērcēja pienā, medū un ēda slavēdams.

— Mēs redzējām, cik skaisti jūs esat uzgleznojuši ezeru, — Baiba ieminējās. — Mans vīrs arī glezno, mācās studijā.

— Es jau tikai pa vaļas brīžiem, — Daumants atrunājās.

Ozoltēvs brīdi kā vērtēdams paraudzījās ciemiņā.

— Pa vaļas brīžiem, — viņš rūgti teica. — īsta māksla prasa visu. Būtu man tavi gadi, pavisam citādi savu dzīvi nodzīvotu, bet ko nu vairs… Cik nav mani smējuši, cik bāruši. Sieva skauda katru latu, ko izdevu par krāsām un audeklu. Bērni staigājot lāpītām drēbēm, cauriem zābakiem, kauns no ļaudīm. Bet tas, kas manī bija iekšā, lauzās uz āru, gleznojot biju laimīgs, aizmirsu visu — darbu, trūkumu, slimības. Reiz sadūšojos. Paņēmu dažas gleznas, aizbraucu pie paša Purvīša, jāzina taču, ir man talants vai nav. Tas notika pa vidām starp abiem kariem. Purvītis toreiz jau bija krietni gados. Šis saliek manus darbus rindā gar sienu, pieiet tuvāk, atkāpjas tālāk, nekā nesaka, skatās. Man ceļi no bailēm ļogās, kas tik nu būs. Gana izskatījies, nosēdina mani mīkstā krēslā un sāk pratināt, no kuras puses nākot, kādās skolās mācījies, ko darot pašreiz. Stāstu, kā ir, skolā sagāju sešas ziemas, pieprotu galdnieka un namdara amatus. Tev, puis, liels talants, pabeidz vidusskolu un nāc uz akadēmiju, uzņemšu savā darbnīcā. Kur man toreiz, nabaga amatniekam ar sievu un maziem bērneļiem, līdz akadēmijai tikt. Vēroju dabu — tuvumā krāsas spilgtas, katrs sīkums labi redzams, bet tālumā viss saplūst, kļūst gaisīgs un līnijas itin kā satek vienā punktā. Tā arī mālēju. Tūliņ pēc kara mūsmājās kādu vasaru apmetās viens īsts mākslinieks. No viņa es daudz iemācījos, nu jau miris, labs cilvēks bija.

— Ozoltēv, parādiet savas gleznas, — Daumants palūdza.

— Citreiz, puis, agrāk par mani smējās, ar pirkstiem rādīja, nu pēc tā ķinīša pasākuši nākt rindā vien, lai pārdodot savus darbus. Kam man nauda, pensiju saņemu, sava iztikšana ir un krāsām arī atliek. Vairāk nekā man nevajag. Kad nomiršu, lai kolhozs ņem, kultūras namam tukšu sienu diezgan. Gribas pabeigt iesākto, kamēr saulīte vēl rotājas ūdenī.

— Vai jums neatradīsies kāda veca ota un papes gabals?

Ne vārda neteikdams, večuks iegāja namā un iznesa prasīto. Brīdi Baiba klusēdama vēroja, kā abi aizrautīgi strādā.

— Paejies, meit, pa dārzu un paēdies ogas.

Baiba staigāja pa veco dārzu kā pa apburtu pasaku valstību. Bites dūkdamas pa viņām vien zināmiem gaisa ceļiem laidās uz stropiem. Ar lielām un saldām ogām aicināja upeņu krūmi. Jāņogas kārdināja ar sarkanajiem ķekariem. Avenājā ar zemē sabirušajām ogām mielojās vistu saime.

— Salasīšu jums upenes, lai saimniece uzvāra ziemai ievārījumu, — Baiba teica Ozoltēvam.

. — Mana saimniece kopš pērnējā rudens mīt veļu valstībā, bērni pa svešām malām izklīduši, esmu palicis viens — pats sev kungs un pavēlnieks.

Nekā nebilzdama, Baiba iegāja virtuvē, sameklēja lielu bļodu un devās uz dārzu. Daumants, iegrimis gleznošanā, to pat nepamanīja.

Kad saule jau slīdēja uz vakara pusi, Ozoltēvs rūpīgi izmazgāja otas, nostājās Daumantam aiz muguras un ilgi skatījās: — Tu, puis, esi ceļa sākumā. Neiznieko savu dzīvi, kā to esmu darījis. Met nu mieru, iesim paskatīties tās manas bildes.

Vecais gleznotājs nesa ārā gleznas citu pēc citas un krāva tās šķūņa galā uz naglām.

— Tās te sacftlna kinoļaudis. Istabas man tumšas, lodziņi mazi, nevar filmēt. Pa ziemu es vairāk niekojos ar koku.

Gleznas rindojās viena blakus otrai, cita virs citas, noklājot šķūņa dēļu sienu. Vairākās bija atainoti kalni.

— Par kalniem sapņoju visu mūžu. Pirms gadiem desmit saņēmu dūšu, aizbraucu uz Kaukāzu. Apmetos pie kāda gana kalnu ganībās un gleznoju, gleznoju. Tie bija laimīgākie brīži manā mūžā. Kādi tur saules lēkti! Ieplakas līdz malām pilnas ar miglu kā saputotu krējumu, bet sniegiem klātās virsotnes jau atmirdz rožainas. Pa dienu atkal viss izmainās, klintis kļūst daudzkrāsainas, ēnas caurspīdīgas. Kalnu ganību sulīgais zaļums un puķu pārbagātība līdzās klinšu skarbajam varenumam. Mierīgs, ieplakā guļošs ezers kā spogulī ataino apkārtējās virsotnes. To skaistumu es nemaz nespēju parādīt, lai kā censtos. Būtu pats Purvītis jaunībā pamācījis, tad varbūt kaut kas iznāktu.

Daumants skatījās klusēdams. Vakara rēnās saules apspīdēts, pie šķūņa sienas bija redzams viena cilvēka mūža darbs. Viņa kādreiz gatavotie skapji un krēsli, bufetes, galdi un gultas tagad droši vien atzīti par vecmodīgiem un nokurināti, bet gleznas glabās roku pieskārienu mūžīgi.

— Pirms pāris nedēļām divi bija atskrējuši ar žiguli, esot mākslinieki, lai dodot savus labākos darbus. Šie izkārtošot man personālizstādi Rīgā, es kļūšot slavens visā padomju zemē. Nedevu. Kam man vairs slava? Pirms gadiem trīsdesmit četrdesmit, kad es vēl biju stiprs un vesels, tad gan, bet tagad, kad jāpošas uz kukaiņu ciemu… Tā tas cilvēka mūžā iekārtots. Šakumā rāpjamies dzīves kalnā, citam iet vieglāk, citam grūtāk, gadās paklupt, noslīdēt lejā, bet, kam izdodas nokļūt virsotnē, tam elpa aizraujas no plašuma un skaistuma, kas atklājas. Neesi gana izpriecājies, kad dzīves ceļš jau vijas lejā un pasaule katru gadu kļūst aizvien šaurāka un šaurāka. Man tagad dārzs, ezermala, birztaliņa, tad būs istaba un beidzot deviņas pēdas. — Večuks to teica bez īpaša rūgtuma. — Tu stāvi ceļa sākumā, nenomaldies pa sānu takām kā es. īsta māksla prasa cilvēku visu.

Baiba, nemanot klāt pienākusi, dzirdēja viņa vārdus.

— Jāiet, — viņa teica. — Kamēr nokļūsim Bauzēs, būs tumsa.

Daumantam negribējās šķirties.

— Rīt svētdiena, — viņš lūdzoši paskatījās uz sievu, — varbūt mēs varētu tepat pārlaist nakti.

— Kā tad, ka varat, istabā vietas diezgan, kūtsaugšā svaigs siens, — Ozoltēvs nopriecājās. — Vispirms tik sanesīsim iekšā bildes, pa nakti var savilkt lietu. Un tad ar steigu ir jāiet pēc gotiņas. Tu, meitiņ, varētu iekurt plīti, izvārīt jaunos kartupeļus.

Viena istaba bija pilna ar gleznām, Ozoltēvs bija parādījis tikai nelielu daļu. Namatēvs iedeva lina palagus un košām strīpām izrakstītu pašaustu segu. Un tad jau viņi gulēja čauganajā sienā kā mīkstā pēlī.

— Vai tu esi ievērojusi, ka daži cilvēki ir kā siltas saulainas dienas, bet citi atkal kā lietains nelaiks? Un vēl ir tādi kā brāzmains negaiss. Ozoltēvs ir līdzīgs atvasaras vakaram, viss, pēc kā cilvēks tiecas — slava, manta —, viņam kļuvis vienaldzīgs, palikusi viena vienīga mīlestība uz mākslu. Tā uztur dzīvības uguntiņu. Ja viņš vairs nespēs gleznot, tad nomirs, — Daumants skaļi prātoja. — Ozoltēvam tūkstoškārt taisnība, ikvienam jādara tieši tas darbs, kam viņš ir radīts, kas viņam vislabāk padodas.

Bet cik grūti īsto aicinājumu dažkārt saskatīt, īpaši jaunībā. Un cik daudzi visu mūžu nomokās, nemīlamu darbu strādādami. Šī bija skaista diena.

Pievilcis sievu ciešāk klāt un apsedzis kailos plecus ar palagu, Daumants aizmiga.

Viņu uzmodināja Ozoltēva balss: — Pagriezies, muļķa lops! Klapatas vien man ar tevi. Atdošu kaimiņienei, būs miers.

Drīz vien slaucenē sāka čurkstēt piens.

Daumants nolēca pa siena pantu zemē un atsēdās lūkā. Saule vēl slēpās aiz liepas žuburiem. No ezera kā no liela, kūpoša katla cēlās migla. Šķita, ka tur dejotu plīvuros tērptas ūdensmeitas.

— Ejam peldēties! — Daumants pamodināja Baibu. — Tādu rītu grēks nogulēt.

Āboliņš, piebērts rasas lāsēm, tīkami kutināja kailās kāju pēdas. Dzestrais ūdens

apņēma jauniešu ķermeņus un aizdzina pēdējās miega paliekas.

— Nāciet man līdzi, es jums kaut ko parādīšu, — Ozoltēvs aicināja. Piesējis govi pļaviņā aiz dārza, viņš veda ciemiņus cauri brīnumjaukai bērzu birztalai. — Kad nokritīs rasa, atnāc, meitiņ, ar groziņu, te mēdz būt sarkanie apšukundziņi, salasi mums pusdienām.

Aiz birzs paugura virsotnē pletās varens ozols.

— Astoņiem žuburiem, devītajā iespēra zibens, no tā es izgatavoju bluķīšus un galdu. Pērnvasar Guntis Eniņš bija ieklīdis pie manis, teicās meklējam dižkokus. Tad mēs abi izmērījām, apkārtmērs 5 metri 10 centimetri. Mana vecāmāte, kad es vēl biju pusaugu zēns, stāstīja, ka viņas vecvecmāmiņa un citi ļaudis uzskatījuši ozolu par svētu. Kad ģimenē piedzimis bērns, meita aizgājusi pie vīra, viņi nākuši uz šejieni

.un nesuši dāvanas, ēdamo, jostas, prievītes, cimdus.

— Tas gan laikam bija ļoti sen? — Baiba ieprasījās.

— Es rēķinu, ka 19. gadsimta sākumā. Toreiz ļaudis vēl turēja cieņā senus kokus, lielus akmeņus un citus dabas veidojumus. Ne tā, kā tagad, zāģē nost bez jēgas. Šo koku es daudzkārt esmu gleznojis gan ziemā, kad pret bālajām debesīm kā melnbaltā grafikā atainojas katrs sīkākais zariņš, gan pavasarī, kad vainagu klāj caurspīdīgs jauno zaļo lapiņu pllvurītis.

— Es arī gribētu… Baiba, paliksim vēl brītiņu, — Daumants lūdzoši paskatījās uz sievu.

Kad abi mākslinieki ar svaigām skicēm, izsalkuši, bet apmierināti pārradās mājās, uz galda kūpēja kartupeļu bļoda, bet visu virtuvi līdz augšai piepildīja kārdinošā sēņu mērces smarža. Uz loga, pārsegtas ar tīru dvieli, rindojās upeņu ievārījumu burciņas.

— Tu nu gan čakla meita. Liels paldies! Būs, ko ziemā i ārstēties, i tēju saldināt.

Pēc sātīgajām vakariņām jaunieši sāka posties mājup.

— Droši vien vairs nekad netiksimies, tādēļ ņemiet piemiņai šo gleznu.

Gleznā saule bija tikko norietējusi un pamale atvizēja asiņaini sarkanos toņos, kas pamazām pāriet oranžos, dzeltenos, gaiši zilos, zaļganos. Sarmā tērptie ozola zari uz sārtā sniega meta zilganas ēnas. Daba itin kā sastinga saltās nakts gaitās.

«Es tā nekad nespēšu,» Daumants pats sev klusībā atzinās.

— Paldies, Ozoltēv, par visu! Gan jau vēl redzēsimies, iespējams, ka visam drīz, — viņš teica, paspiezdams vecā vīra cieto, sastrādāto plaukstu.

Mājup abi devās klusēdami, Baiba pa priekšu, Daumants, gleznu nesdams, dažus soļus iepakaļ. Katrs domāja savu domu.

«Tāds skaistums visapkārt. Plenērs cauru gadu. Te viena ainava jaukāka par otru!

Varētu arī Rīgas pasniedzēju ar viņa klasi aicināt.» Neviļus galvā iešāvās doma, kuru līdz šim viņš bija kategoriski noraidījis. «Varbūt Baibai taisnība? Varbūt patiešām apmesties šeit uz dzīvi? Zināšanu pamaz. Bet kā Ozoltēvs? Pats visu, Rīgas kungiem mutes palikušas vaļā. Atstrādāšu savas stundas un brīvajā laikā gleznošu, cik patīk. Ar mākslu naudu pelnīt es nedomāju, vien savam priekam. Nekāds pārākais talants man nav, tad jau Štrāls būtu mudinājis uz akadēmiju. Neviens man neliedz brīvdienās braukt uz Rīgu pie viņa pēc padoma. Bet kā lai atstāj brigādi? Puiši apsaukās par dezertieri, teiks, ka sevi pārdevis par dzīvokli. Ceha priekšniece Mieze būs vīlusies.»

«Es nopūlos pierunāt Daumantu pārcelties uz Bauzēm,» Baiba strādādama gudroja. «Bet vai man uz to ir tiesības? Ja nu Daumants patiešām ir talantīgs? Atteikties no īstā aicinājuma, uzupurēties ģimenes labā un visu mūžu darīt darbu, kas nav sirdij tuvs, nē, to gan ne. Kaut te Ir ērts dzīvoklis, klusums un svaigs gaiss, labi ļaudis un pat ansamblis, kurā es varētu dziedāt, esmu to visu ar mieru upurēt Daumanta dēļ. Seši studiju gadi nav nekāda mūžība, tie paies ātri. Ja mēs gribam saglabāt ģimeni, abiem jābūt kopā, vienalga, šeit vai Rīgā.»

Nonākuši pie pretējiem lēmumiem, viens otram par tiem ne vārda nebilzdami, abi sēdās pie vakariņu galda.

— Es esmu ar mieru pārcelties uz šejieni, — Daumants negaidot paziņoja.

—  Nē.

—  Nu zini… Kādēļ?

—  Tev jāiet uz akadēmiju.

— Liecies mierā, Baiba! Neiznāks no manis slavens gleznotājs. Un pindzelēt savam priekam es varu arī šeit.

Baiba kļuva domīga. Varbūt Daumantam taisnība? Kādēļ nav neviena, kurš nemaldīgi pateiktu, kā rīkoties?

—  Bet ja mūs nelaiž prom no darba? — Baiba ieminējās. — Mums jāatstrādā savi trīs gadi. Manā ateljē darba-roku vienmēr trūcis, bet pasūtījumu kaudzēm.

Es arī par to domāju, — Daumants atzinās. — Nezinu, kā lai pasaka savējiem. Būs liels trādirīdis. Ak, nav ko iepriekš raizēties. Galu galā mēs netaisāmies halturēt, lai raustu naudu, bet godīgi strādāt savā profesijā. Ejam gulēt. Man velnišķīgi nāk miegs.

Sprogaino galvu sievai pie krūtīm piespiedis, Daumants drīz vien aizmiga.

«Viņš noteikti tā izlēmis manis dēļ,» Baibai miegs nebija ne prata. «Vai es drīkstu pieņemt tādu upuri?»

— Vīriešu drēbnieku vajag?

—  Vajag. — Baužu komunālo pakalpojumu punkta vadītājs brīdi klusēdams vēroja Daumantu. Firmīgi ģērbies, rokas bikšu kabatās, lūpās ironisks smīniņš — lielu uzticību šis puisis neiedvesa. Piedevām pārlieku jauns. Svetlana gan bija ieteikusi — puisis esot ar veiklām rokām.

—  Džinsi paša šūti?

—  Paša gan.

—  Nekādas vainas, — vadītājam nācās atzīt. — Cik ilgā laikā tu tādas uzrauj?

—  Kā strādā. Ja uz akorda, tad ātrāk, ja gumiju stiepjot, lēnāk.

—  Labi, paskatīsimies, kāds tev tas krampis. Sāksim ar džinsiem. Noņem manu mēru. Drēbi un pārējo es tūliņ atnesīšu.

—  Kā ar algu un dzīvošanu?

—  Pavērosim, ko tu spēj, un tad runāsim. Ja cītīgi strādāsi, divus simtus garantēju. Vēlāk, kad iestrādāsies, vairāk.

—  Pamaz.., Uz rudeni man «Tēvijā» sola meistara vietu ar lielāku algu.

—  Kā pats zini.

— Baigais pāķis! — Daumants skaļi sirdījās, piegriezdams priekšniekam bikses. — Netic, uzskata mani par antiņu. Es viņam parādīšu Rīgas klasi! Rīt no rīta džinsi būs gatavi!

Baiba skatījās uz vīru un smaidīja. — Vai viņš tev dzīvokli cieši apsolīja? — Daumants jautāja.

— Nē, Sveta gan teica …

—  Ko Sveta, atradīsies kāds čoms, iegrūdis mūs atkal kādā čukņā. Vajag visu skaidri norunāt.

—  Vēl jau nemaz nevar zināt, vai mūs abus pieņems. Teica — izmēģināšanai uz mēnesi. Cūku maisā nevarot pirkt. Un pareizi vien ir. Tie laiki, kad laukos krita ap kaklu katram nejaušam iebraucējam, ir pagājuši. Gan jau šis arī zvanīs uz mūsu skolu, izjautas.

Priekšnieks ilgi pētīja Daumanta šūtās bikses, apskatīja sevi spogulī un bija apmierināts.

— Tieši maniem kauliem. Kabatas oriģinālas. Nošuves taisnas. Sitam saujā!

— Vispirms norunāsim par dzīvošanu.

—  Pagaidām varat apmesties Svetas dzīvoklī. Ar mieru? Daumants cieši saspieda pasniegto mīksto plaukstu.

—  Oho! Tev ir spēks! — Vadītājs pakratīja pirkstus.

— Jaunatnes čempions boksā, — Baiba iesmējās. — Bijušais, — Daumants piebilda.

*

Atpakaļ uz Rīgu abi devās kā uz tiesu.

— Kādēļ tev vajadzēja steigties ar bērnu? Varēji padzīvot vieglāk kādus gadus un tad… — Baibas ateljē vadītājs pārmeta. — Pasaki — kur lai es tavā vietā rauju šuvēju? Paliksi līdz dekrētam, ātrāk prom nelaidīšu.

Iegājusi pie darbabiedrenēm, Baiba sāka raudāt,

— Neņem galvā, viņš jau nu nenoteiks, vai tev drīkst būt bērni vai ne. Tu dari pareizi. Cik bezbērnu pāri pēc pirmā nopietnā strīda aiziet katrs uz savu pusi. Raksturi šiem nesaskanot un sazin kas vēl, — precētās sievas dalījās pieredzē. — Bet, ja ir bērni, tad jāpadomā, jāsamierinās vienam ar otru. Un kur tas prieks, vērojot, kā tāds ķipars ar katru mēnesi kļūst lielāks un gudrāks, kā pirmo reizi uzsmaida mātei, pasaka pirmos sakarīgos vārdus.

«Laimīgā,» brigadiere Zelrna Kalna klusībā apskauda Baibu. «Man šis prieks gājis secen.»

— Nu, nu, nekauc! Dod šurp savu atlūgumu, gan mēs priekšnieku pielauzīsim, — viņa, Baibai par izbrīnu, neiebilda.

Daumantam tik viegli negāja.

—  Nodevējs! Egoists!

—  Pašlabuma tīkotājs!

—  Iet prom tagad, kad brigāde tik labi sastrādājusies! Nelaidīsim!

Meistars Juris Egle klusēja. Ceha priekšniece bija piekritusi, ka rudenī Daumants stāsies viņa vietā. Nu nekā. Vita izpilda divas normas, pelna lielo rubli, viņa par meistaru negribēs. Leons? Raksturā nenopietns — nebūs autoritātes. Tiesa, pēdējos mēnešos godam turas, ārstējas, nedzer ne pilītes.

Daumants klusēja, jutās vainīgs, sāka šaubīties, vai dara pareizi.

—  Pasaki skaidri un gaiši — kādēļ tu gribi mūs atstāt? — iesaukusi Daumantu savā kabinetā, Mieze noprasīja. Zaudēt labu strādnieku, turklāt vēl ar mākslinieka dotībām, viņai nepavisam negribējās.

—  Mēs gaidām mazuli, — Daumants atzinās. — Uz laukiem mums būs lielākas algas un dzīvoklis ar visām ērtībām.

—  Mazliet uzgaidi! — Ceha priekšniece pacēla telefona klausuli. — Vai biedrs Caune? Kā mums ar jauno namu

Pļavniekos? Pēc mēneša nodos? Vai nevarētu ārpus kārtas? Mums dzīvokļa dēļ aiziet jauns, spējīgs puisis, arī sieva šuvēja. Es zinu, ka gara rinda, un tomēr… Nekādu cerību? Žēl. Mieze nolika klausuli un smagi nopūtās.

—  Dzīvokli mēs varam solīt tikai pēc trim gadiem. Ar celtniecību neiet tik ātri, kā vajadzētu. Varbūt jūs paciestos?

—  Tajā pažobelē ar mazu bērnu? Tur jau ziemā spainī ūdens sasalst ledū.

— Bet kā ar tavu gleznošanu?

Strādāšu uz savu roku. Reizi mēnesī braukšu pie meistara konsultēties.

— Apdomā labi! Rīga paliek Rīga, te mākslas izstādes, teātri, koncerti, te tavi biedri, vecāki.

Daumants klusēdams nolika uz ceha priekšnieces galda atlūgumu. Mieze saprata, ka viņš ir izšķīries un pierunāšana nelīdzēs.

—  Visi, kuriem kaut cik prātiņš mājās, bēg šurp uz Rīgu, bet jūs — uz tādu nomali! — Kristaps, izdzirdis par brāļa nodomu, brīnījās.

—  Tu, brālīt, esi jūtami atpalicis no dzīves, — Daumants viņu pārtrauca. — Atbrauc, paskaties un tad runā. Tādos būceņos tur neviens nedzīvo.

—  Kā zini. Es pārvācos uz jūsu istabu. Beidzot esmu sācis rakstīt romānu par studentiem. Pirmās piecas lapaspuses jau gatavas. Pats zini, kā šeit pie mums strādāt. Sīkais ņerkst, vecais, kad iemetis, lamājas …

— Dostojevskis un Čaks esot rakstījuši pat krogā.

— Es neesmu ģēnijs. Tiem večiem droši vien bija drāšu nervi. Man katrs mazākais troksnītis spēj aizdzīt iedvesmu, bet bez tās nekas labs nesanāk, viena vienīga sadomātība.

— Kas man, prasi saimniecei. Mēbeles mēs līdzi neņemsim, tikai drēbes un traukus.

*

Beidzot pienāca šķiršanās bridis. Līdzpaņemtās mantas jau bija sakrautas mašīnā.

«Viena gada loks noslēdzies,» Baiba pie sevis rezumēja. «Pērnajā septembrī vīrs mani pa stāvajām kāpnēm uz rokām uznesa augšā un pasniedza istabas atslēgu. Toreiz biju laimīga, ka esmu tikusi prom no patēva divdomīgajām runām, mātes greizsirdības un mūžīgajiem strīdiņiem. Protams, mīlu savu vīru, citādi nemaz nebūtu precējusies. Tagad pēc gada, kad kopā pārlaisti prieki un bēdas, mana mīlestība kļuvusi vēl stiprāka. Bet vai tas pats noticis arī ar Daumantu? Ko viņš pašreiz domā? Varbūt atceras Gitu? Labi, ka cilvēki neprot lasīt viens otra domas. Mātei par gaidāmo bērnu vēl neko neteikšu. Tāpat zinu, ko viņa atbildēs — tik jaunai par agru apkrauties ar bērnu, — brīdinās par negulētām naktīm, netīriem autiņiem un tā tālāk. Dos padomu — taisīt cauri, kamēr nav par vēlu.»

Daumanta māte ar ķimikāliju saēstiem pirkstiem gludināja neredzamu kleitas kroku. Viņa vēl vienmēr strādāja mēbeļu fabrikā par pulētāju, zināja, ka spēki iet uz beigām, ka ilgi neizturēs. Bija apsolījusi Daumantam atstāt darbu un pieskatīt mazuli. Nu nekā. Puisim izauguši spārni, lido prom no vecāku pajumtes, grib pats vīt savu ligzdu. Kristaps arī gatavojas bēgt. Nekā nesaka. Saimniece izpļāpājās. Kaunas no dzērāja tēva.

Baibas māte, uz vaļējā loga palodzes atbalstījusies, skatījās, kā Rolands dārzā draiskojas ar suni. Izaudzis pa šo gadu, bet vēl maza bērna prātā.

— Tēvs saka … Naikovskis … — viņa izlaboja, — no Rīgas gan viegli aizbraukt, bet grūti atgriezties. Mēs domājam, ka tu, meit, izdari pašu lielāko muļķību savā mūžā.

«Pirms gada, kad mēs abi precējāmies, viņa ari tā teica,» Daumants sakoda zobus. Nebija nekādas jēgas pirms šķiršanās ecēties. īpaši, ja antipātijas bija abpusējas.

— Žēl man tevis, meit, — vecā saimniece šņukstēja.

— Mēs labi sadzīvojām.

— Jūs kā uz bērēm! — Daumants mēģināja jokot.

— Neviens taču nav nomiris, gluži otrādi — sākam jaunu dzīvi.

Šoferis uz ielas skaļi notaurēja.

— Jāiet. Kamēr aizbrauksim, būs tumsa.

Māte iedeva dēlam tīkliņu ar ceļamaizi, saimniece Baibai pasniedza puķu pušķi.

— Brauciet ciemos, — Baiba aicināja.

*

—  Viss. — Daumants nosvieda drēbju paunu istabas vidū un ar delnas virspusi noslaucīja sviedrus no pieres.

—  Sākam jaunu dzīvi — un saviem spēkiem. Gulta mums jau ir, pārējo sagādāsim.

—  Sveta ar mieru mums atstāt arī skapi, galdu un krēslus.

—  Pamazām atmaksāsim. Nebēdā, vecenīt, mēs drīz vien dzīvosim lepni. Četras čaklas rokas, divas gudras galvas… — Daumants paņēma sievu klēpī un sagrieza riņķī. — Jūlijs, augusts, septembris.., — viņš skaitīja, — Sieviešu dienā man būs jārūpē divas dāvanas — meitai un tev.

— Es jūtu, būs dēls, — Baiba viņu ķircināja. — Meita gan. Es tev viņu tūliņ parādīšu. Nepacietīgiem pirkstiem Daumants raisīja vaļā skiču mapi, tad pieliecās un ar zobiem pārkoda auklu.

Baiba skatījās uz sarkanmataino meitenīti, kas bija ļoti līdzīga viņai,

— Pa kuru laiku tu to uzzīmēji?

— Tajā pašā naktī, kad tu… — Daumants apklusa, — Ne, to mēs nepieminēsim. Nekad, jā?

Baiba klusēdama pamāja ar galvu.

*

—  Re, kādu skaistu drānu man izgādāja Diāna, — darbnīcā pie Baibas iegājusi, Dēzija palielījās. Drēbe patiešām bija skaista. Zila ar sīkām puķītēm. Tā lieliski pieskaņojās Dēzijas zilajām acīm un blondajiem matiem.

—  Vai tas tiesa, ka jūs ar Daumantu pavisam pārceļaties uz šejieni?

—  Taisnība gan.

—  Tas ir dumji darīts. Sveta — to es saprotu. Viņa atbrauca Mārča dēļ. Šitādai baigai būdai tā ir liela laime — satikt puisi, kas viņu ņem par sievu. Kā aklai vistai grauds. Tagad viņa ar savu lielo vēderu spiesta tupēt mājās. Mārci, nabadziņu, vienu nelaiž ne uz dančiem, nekur. Baidās.

—  Zini ko, Dēzij, ja tu esi atnākusi aprunāt Svetu, tad taisies veiklāk prom, — Baiba noskaitās.

—  Kas tev lēcies, vairs patērzēt nedrīkstēs? — Dēzija brīnījās. — Uzšuj man kleitu, tikai veicīgi! Pēc pāris dienām jābrauc uz Rīgu svarīgās darīšanās. Benis man izgādāja šiku dzīvokli pašā centrā. Es neiešu savu dzīvi aprakt pāķos.

—  Nāc pēc mēneša, — Baiba atteica. — Šūšu rindas kārtībā, re, cik daudz drēbju sanests. Ja vajag ātrāk, ķeries klāt pati.

8.nodaļa ATBILDĪBA

Tik jauku rudeni neatcerējās pat gados vecāki ļaudis. Septembrī bija silts kā vasaras vidū. Oktobrī dārzos vienlaicīgi ziedēja gan asteres un dālijas, gan pēdējās rudens puķes — miķelītes un mārtiņrozes. Ziemeļu gājputni pārtrauca savus pārlidojumus uz dienvidiem un barojās novāktajos tīrumos.

Oktobra beigās salnas nokoda puķes un apģērba kokus krāšņos rudens tērpos. Ardievas saukdamas, uz dienvidiem aizlidoja dzērves.

Zemie mākoņi devīgi birdināja gan saltas lietus lāses, gan slapju sniegu. Zeme izmirka, sīkie lauku ceļi kļuva neizbraucami. Pasaule vientuļajās lauku mājās sašaurinājās līdz kūtij, pagalmam, pirtiņai. Ciemata priekšrocības kļuva acīm redzamas — uz tirdzniecības centru, klubu, skolu, bērnudārzu pa asfaltētajiem celiņiem varēja nokļūt sausām kājām.

Pētersonu ģimenei saimniecības darbi daudz laika neaizņēma. Pusdienas abi paēda turpat tirdzniecības centra ēdnīcā, brokastu un vakariņu tiesu iegādājās kulinārijas veikalā. Lielo veļu nodeva mazgāšanā un saņēma atpakaļ spodru, izgludinātu un pat iesmaržotu.

Brīvajā laikā abi piedalījās mākslinieciskajā pašdarbībā. Mūzikas dzīve Bauzēs atradās dziedāšanas skolotāja Priedīša rokās. Viņš vadīja kori, sieviešu ansambli, palīdzēja estrādes orķestra puišiem. Baiba sadraudzējās ar ansambļa dziedātājām un atsāka mēģinājumus.

Daumants pievienojās nelielajam zīmētāju pulciņam, ko vadīja zīmēšanas skolotājs Dzelme. Kāds no pēdējās klases zēniem posās uz Mākslas akadēmiju, pārējie nāca galvenokārt Dzelmes dēļ. Reizē ar zīmēšanas un gleznošanas pamatlikumiem skolotājs mācīja saskatīt skaisto dabā, izprast mākslas darbus, ar viņu varēja runāt par visu, kas interesēja jauniešus: par mīlestību, draudzību, cilvēku attiecībām.

Dzelme sapņoja Bauzēs izveidot gleznu galeriju.

—  Jaunā kluba foajē visas sienas tukšas. Žēl, ka saimnieki paskopi, neatbalsta mākslu. Bet nekas, vajag tikai sākt. Es atnesīšu kādu savu darbu, Daumants arī neatteiksies, akadēmijas audzēkņi atcerēsies dzimto pusi — un tā pamazām… Aicināsim ceļojošās izstādes. Agrāk bijām atpalikusi nomale, nu vairs ne.

—  Skolotāj, kādēļ jūs, mākslinieks būdams, nācāt strādāt uz šejieni?

—  Es neesmu mākslinieks, bet gan mākslas vēsturnieks, tā ir liela starpība. Senajiem romiešiem ir sakāmvārds: «Labāk pirmais ciemā nekā otrais Romā.» Galvaspilsētā tādu kā es ir simtiem, bet kas Bauzēs zīmēs dekorācijas, mācīs skolēnus? Kolhozs man palīdzēja, kad es paliku viens — bez vecākiem. Parāds jāatdod. Dzimtā puse ari vilka atpakaļ.

*

Ar pūlēm uzstīvējusi savu vienīgo vakarkleitu, Baiba grozījās spoguļa priekšā. Apaļo vidukli nenoslēpa pat kuplie svārki.

— Oktobra svētkos jāuzstājas, bet nav ko vilkt mugurā, — viņa šķendējās.

— Uzšuj jaunu kleitu. Atkal lieki izdevumi.

—- Plika taču nestaigāsi! — Daumants naudas lietas uzticēja sievai. Pēc vairāk nekā gadu ilgās kopdzīves viņi beidzot bija iemācījušies iztikt ar to, ko paši nopelnīja. Baiba pat bija nedaudz ietaupījusi priekšdienām, kad uzradīsies mazais un viņa kādu laiku nespēs strādāt.

Pāris vakaros kleita bija gatava.

—  Nu, vai stipri var manīt? — Viņa grozījās vīra priekšā.

—  Pilnīgi neko. Gluži otrādi, tu esi kļuvusi daudz skaistāka.

—  Tu to saki tādēļ, lai mani mierinātu. Baužu sievām ir vērīgas acis.

— Muļķīte, no kā tu kaunies?

Rīgas ateljē strādādama, Baiba bija saklausījusies precēto biedreņu runas par šo sievietei tik grūto laiku, kad vajag no daudz kā atteikties — no fiziskas tuvības, izbraukumiem, viesībām. Droši vien arī viņai sejā parādīsies brūni plankumi kā Svetai, augums neglīti piebriedis, viņa kļūs neveikla, nespēs strādāt tik veicīgi kā agrāk.

Daumantam vienmēr paticis viss skaistais. Tepat blakus dzīvoklī grozās Diāna, slaida kā niedrīte, no galvas līdz kājām firmā tērpusies.

Baiba velti raizējās. Diāna Daumantam bija tikai dzīvokļa kaimiņiene.

—  Nu ienāc, ienāc pie manis, paskaties, kā es dzīvoju, — Diāna vairākkārt aicināja. — Uzcienāšu ar īstu skotu viskiju, «White Horse», esi dzirdējis par tādu?

—  Pataupi savu blakšūdeni īstajam ņēmējam, — Daumants jokoja.

—  Baidies? Viss ciems runā, ka tu esot zem sievas tupeles.

— Lai katram vīram būtu tik mīļa tupelīte, — Daumants labsirdīgi nosmējās. Nepūlies velti, Diānīt, nekas nesanāks.

Ar dzīvi Bauzēs Daumants bija apmierināts. īpašu gandarījumu sagādāja tas, ka bija redzams darba rezultāts, Šeit viss viņa rokās. Ar eļļu nosmērētā kombinezonā tērpts mehanizators, uzvilcis Daumanta šūto moderno uzvalku, kļuva tik stalts un elegants, ka viņu nevarēja vairs pazīt. Ne tikai valkātājam vien par to bija prieks.

Slava par Baužu jaunā drēbnieka veiklajām rokām ātri vien izplatījās pa plašo apkārtni. Kādreiz tik pieticīgie lauku ļaudis ne labprāt pirka sērijtērpus, viņi pētīja jaunākos modes žurnālus un pasūtīja apģērbus savam augumam.

— Vislabāk man Bauzēs patīk tas, ka pļavas, lauki un meži kā ar roku aizsniedzami. Nākošvasar ievziedu un lakstīgalu laikā izstaigāsim Straujupītes krastus, Zīmēšanas skolotājs teica, ka tālāk esot fantastiski smilšakmens ieži — gandrīz kā Siguldā.

«Nākošvasar man būs bērns auklējams,» Baiba nodomāja, bet vīram nekā neteica. Viņam mazulis pagaidām vēl bija tāls, netverams.

Daumants spēja strādāt stundām, pat nejuzdams nogurumu. Baibai klājās grūtāk. No ilgās sēdēšanas sāpēja mugura, pampa kājas. Vakaros, noguldījis sievu gultā, Daumants tās masēja.

—  Turpmāk tu strādāsi tikai astoņas stundas un ne minūti ilgāk, lai priekšnieks saka, ko grib.

—  Līdz Oktobra svētkiem sarausim, tad atvilksim elpu, — Baiba mierināja sevi un vīru.

— Neveicas man ar sieviešu šuvējām, tikko iestrādājas, tā apprecas un aiziet dekrētā. — Uzzinājis, ka Baiba stāvokli, priekšnieks noplātīja rokas, — Baiba būs trešā.

— Arī bērnu dzimšanas plāns jāpilda, — Daumants atjokoja, — latviešu tauta nedrīkst izmirt. Vija ņem darbu mājās, pēc tam Ierindā stāsies arī Svetlana un Baiba, nespēsiet sagādāt pasūtījumus.

*

Tuvojās Svetas radību laiks. Viņa staigāja apkārt kupla, rimta un laimīga, tuvinieku mīlestības apņemta.

—  Skaties, kur liec kājas, ka nepakrīti! Nenes neko smagu! Tiklīdz jūti sāpes, zvani uz mehānisko darbnīcu! Dzirdi? — Mārcis, katru rītu uz darbu ejot, piekodināja.

—  Kaut kas nav kārtībā. — Pēdējās apskates laikā vecā daktere norūpējusies grozīja galvu. — Es saklausu divējus sirdspukstus. Nāksies braukt uz rajona centru, tur moderna aparatūra.

Rajona ārsts apstiprināja — gaidāmi dvīņi.

Dzemdības Ievilkās. Sāpes uzplūda viļņveidīgi. Sākumā izretis, tad aizvien biežāk un biežāk.

Mārcis visu dienu un nakti nosēdēja slimnīcas vestibilā uz sola.

Rita pusē Sveta, vīriešu čībās ieautās kājas pa zemi šļūkādama, pavēra durvis uz vestibilu un klusu pasauca Mārci.

— Man bail, — pieglaudusi galvu Mārča krūtīm, viņa čukstēja, — ja ar mani kas notiek, rūpējies par bērniem, nepamet tos.

Mārcis skūpstīja sievas izmocīto, brūniem plankumiem klāto seju. Sāpes Svetu sagrāba ar jaunu spēku. Viņa saļima.

— Māsiņ, māsiņ! — Mārcis skaļi sauca. — Viņai slikti!

Svetu ieveda dzemdību zālē.

— Kliedz, būs vieglāk! — ārsts pamācīja.

No cieši sakostajām lūpām uz baltā palaga ritēja asins lāses. Sveta neizdvesa ne skaņas. Brīžiem viņai šķita, ka no briesmīgām sāpēm viņa zaudēs prātu, tad viss iegrima kā miglā, viņa zaudēja samaņu.

— Jātaisa ķeizargrieziens, — ārsts, iznācis vestibilā, teica.

— Vai tas bīstami? — Mārcis nobālēja un saķēra ārsta roku kā spīlēs.

— Neuztraucieties.

— Lūdzu, glābiet Svetu! Bez viņas man nav dzīves. Nu, nu, saņemieties, ārsts uzsita šņukstošajam milzim uz pleca, — gan būs labi.

Iekritušām acīm, kas drudžaini spīdēja bārdas rugājiem sadīgušajā sejā, Mārcis caur stiklotām durvīm noraudzījās, kā Svetu ratiņos aizved uz operāciju telpu.

— Tu nedrīksti mani atstāt, dzirdi, Sveta, tev jādzīvo! — pavēris durvis, Mārcis sauca.

Apkopēja viņu pabīdīja nost kā nedzīvu priekšmetu un sāka mazgāt vestibila grīdu. Pēc brīža Mārcis atkal stāvēja agrākajā vietā un nenolaida acis no operāciju telpas durvīm. Izskrēja māsa, nozuda blakustelpā un atgriezās ar kaut kādu aparātu. Mārcim noreiba galva, viņš atspiedās pret sienu. Kaut kur iebrēcās bērns, tad vēl viens. Vai viņš sapņoja? Koridorā parādījās vecmāte, turēdama katrā rokā pa baltam vīstoklītim. Viņa panācās uz Mārča pusi un priecīgi pasmaidīja.

—  Apsveicu ar dvīņiem — dēls un meita.

—  Kā māmiņa?

— Viss kārtībā. Varonīga tev, puis, sieva. Neviena kliedziena. Pat krietns vīrs to neizturētu.

Mārcis izstreipuļoja no slimnīcas un dziļi ieelpoja dzirkstošo, auksto gaisu. Aiz nosarmojušajiem dārza kokiem pacēlās sarkana saules ripa. Viņš kļuvis tēvs dēlam un meitai — tas taču vareni! Mārcis no laimes skaļi iesmējās. Zvirbuļi, kas pie slimnīcas logiem gaidīja rīta cienastu, izbailēs pacēlās spārnos.

Galva griežas riņķī, cik daudz darbu jāpaveic. Jāgādā divvietīgi ratiņi, otra gulta, veļas komplekti… Kā viņi tiks ar abiem galā? Vienu baros, otrs kliegs? Kā lai pateicas Svetai par šo dāvanu? Viņa, nabadzīte, tik daudz izcieta, gandrīz dzīvību zaudēja.

Sveta pamodās pēcpusdienā. Rokas neapzināti taustīja vēderu. Tas bija apsaitēts un aizskarot sāpēja.

— Māsiņ! Kur mani bērni? Kas ar viņiem noticis?

—  Nekliedz, viss kārtībā, — blakusgultā sēdošā sieviete mierināja. — Tev dēls un meita.

—  Kādēļ es nekā neatceros? Jūs mani mānāt. Es gribu viņus redzēt!

—  Pašreiz nedrīkst, mazuļi guļ. Vakarā barošanas reizē varēsi paskatīties.

Māsiņa Svetai vēnā injicēja zāles, un pēc īsa brīža viņa, nekā nejuzdama, cieši aizmiga.

Pienāca vakara barošanas laiks. Jaunās māmiņas rosījās, gaidīdamas bērnus, dezinficēja krūtis, nolika pa rokai marles maskas — bija gripas laiks. Auklīte, salikusi mazuļus ratiņos cieši citu pie cita kā baltmaizes klaipiņus, izvadāja tos māmiņām. Zīdaiņi izsalkuši aizgūtnēm brēca. Silto piena strūkliņu mutē sajutuši, viņi apklusa un sāka kāri zīst.

Sveta atvēra acis. Auklīte turēja rokās divus vienādus mazuļus un smaidīja pār visu seju.

— Pasaki nu, māmiņ, — kurš dēls, kura meita? Sveta centās saskatīt mazajās sejiņās savus vai Mārča vaibstus. Abi uz raudāšanu savilktie ģīmīši izskatījās vienādi kā ūdens lāses.

—  Dodiet man. — Sveta izstiepa rokas pēc bērniem.

—  Vēl kādu laiciņu nāksies paciesties, ~ auklīte teica un nolika mazos atpakaļ ratiņos.

—  Bet kā tad viņi — neēduši?

—  Nebaidies, kamēr tev pašai nebūs piena, paēdinās citas māmiņas.

Sveta gulēja uz muguras gultā un jutās laimīga. Bērni bija nākuši pasaulē veseli, viņa, izsprukuši kaulainajai no rokam, atveseļosies un dosies mājās. Uz naktsgaldiņa smaržoja Mārča sarūpētie apelsīni, āboli un sulas. Turpat blakus īsa vēstulīte: «Paldies, dārgā, par Mārcīti un Anneli. Mīlu jūs vairāk par visu pasaulē.» Sveta zināja, ka tie nav tukši vardi, bet teikti no sirds. Viņa domāja par savu mati — ka viņa pirms divdesmit gadiem, mīļota cilvēka pievilta un pamesta, ar bērnu uz rokām nezināja, ko iesākt. Ja Mārcis pēkšņi pateiktu, ka mīl citu, un viņa paliktu ar abiem mazuļiem viena, vai viņa atdotu tos bērnunamā? Nekad, cīnītos, zobus sakodusi, strādātu, bet no bērniem nešķirtos! Viņas māte nespēja vai negribēja viņu iemīlēt, pameta kā kucēnu pie zīdaiņu nama durvīm. Svetlana un Ivars — tas ir viss, ko viņa zina par saviem vecākiem. Pat uzvārds ir Sērmūkšu mātes. Labā, mīļā audzinātāja, viņai Sveta ilgus gadus pieķērās ar visu bērna mīlestības alkstošo sirdi. Kā viņai tagad klājas? Jāaizraksta, jāaicina raudzībās.

*

Februārī Baibai sākās dekrēta atvaļinājums. Ar prieku viņa darināja mazulim purinu.

— Varēji nopirkt gatavu, — Daumants, cilādams mazos, plānos krekliņus, mežģīnēm apšūtas cepurītes un mīkstos autiņus,_ rūca. Baiba tikai smaidīja. Tas, ko viņa darīja, nesagādāja pūles, bet gan apmierinājumu. Vīrietim to nesaprast.

Kam līdzināsies viņu mazulis — Daumantam vai viņai? Veci ļaudis apgalvo, ka topošajam māmiņām jāskatoties uz skaistiem cilvēkiem, tad arī bērns būšot skaists. Daumants pie sienas bija piespraudis paša zīmēto meitas

portretu, bet Baiba bija cieši pārliecināta, ka pirmdzimtais būs dēls.

Vecā ārste piekodināja negulšņāt, kustēties, daudz staigāt. Baibai, kas bija uzaugusi pilsētas mūros, daba šķita kā nelasīta grāmata. Tā pati Straujupīte, kas tecēja pa dziļo gravu, ik reizes likās citādāka. Pie Svetas iedama, Baiba apstājās uz laipas un ilgi vērās ūdenī. Saules stari, kas bija izspraukušies cauri koku lapotnēm, lēkāja pa viļņiem un spēlējās ar zivīm. Rudenī pa straumi uz leju peldēja krāsainu lapu plosti.

Novembra kailsalā upīte pārklājās ar caurspīdīgu ledu, bet dzīvība tajā neaprima. Skaidri varēja redzēt, kā starp ūdenszālēm šaudās punktotās foreles, svītrainie asari, pēc medījuma no slēpņa izlec plēsīgā smailpurne līdaka.

Janvāra puteņi piedzina gravu ar sniegu. Upīte itin kā aizmiga ziemas' miegā. Tikai tur, kur virda avoti, ūdens neaizsala visu ziemu. Virs tādām vietām, brīdinot gājējus, pacēlās kustīga migliņa.

Ar izbrīnu Baiba vēroja, cik dažāds spēj būt parasts sniegs. Reizēm tas bija mīksts un gurkstošs ka kartupeļu milti. Sala laikā, kad sīkie ledus kristāliņi lūza zem gājēju kājām, sniegs dziedāja. Martā tas kļuva graudains. Pa dienu atkususī virskārta naktī pārklājas ar sērsnu. Tā saulē spīdēja kā nolakota. Kokos sāka tecēt sulas, ar savu siltumu izkausēdamas sniegu ap stumbriem. Bērzus apņēma violeta migliņa. Uz kārklu tumši sarkanajiem un vītolu oranžajiem zariem satupa pūpoli. Svetas dārza tieši sniegā jau ziedēja dzeltenās un sarkanas sniega rozes.

Draudzenes bērnistabā smaržoja pēc piena un svaigas veļas. Dvīnīši paēduši mierīgi gulēja katrs savā gultiņā. Sveta kārtoja no āra ienestos autiņus.

— Ar pūlēm pagūstu izmazgāt, — viņa žēlojās.

—   Laimīgā, tev viss garām, — Baiba mazliet apskauda draudzeni.

—   Kaut tev nebūtu jāizcieš tas, kas man. Bet bērnu dēļ es būtu ar mieru izturēt vēl vairāk, — Sveta atzinās. — To, ko jutu,_ paņemot viņus rokās un pieliekot pie krūtīm, nevar izstāstīt, tas pašai jāpārdzīvo.

*

Kārtodama skapi, Baiba atrada vecā naktskreklā ietīto dienasgrāmatu un sāka to šķirstīt.

«Klase man uzticēja pāraudzināt to slaistu un kausli Daumantu. Vai es to spēšu?» Astotā «b». Cik toreiz viņi visi bija jauni un naivi!

«Tagils«.. Kādēļ man kaist vaigi, kad viņš uz mani paskatās? Man viņa patīk viss — rokas ar slaidajiem pirkstiem, kas tik veikli slīd pa klavieru taustiņiem, viņa mīļā seja ar tumšajām acīm un smaidīgo muti, mati, kas cirtojas kā meitenei.» Pirmā mīlestība, sapnis par kopējo nākotni. Labi vien bija, ka Tagils toreiz viņā redzēja tikai naivu pusaugu meiteni

«Cik dažādas mēdz būt mīlestības. Katram citādāka.

Kādēļ precējās Dēzija? Aiz aprēķina, vieglas dzīves tīkodama. Mums ar Daumantu nepieder nekas, bet mēs esam daudz bagātāki un laimīgāki par Dēziju. Mēs paši veidosim savu dzīvi. Mūsu mājās skanēs smiekli un dziesmas.»

«Visādi gājis pa šo laiku, kopš esam precējušies. Bijuši gan smiekli, gan rūgtas asaras. Ja varētu laika ratu pagriezt atpakaļ un ja Daumanta vietā man blakus atrastos Tagils, skaists, talantīgs, labi situēts? Tagils vairākkārt lika nojaust, ka es neesmu viņam vienaldzīga. Nē, dzīve mani iemācījusi skatīties redzīgākām acīm. Aiz smalkās ārienes slēpjas egoists, kam tuva tikai paša slava un karjera.»

Baiba aizvēra dienasgrāmatu un ielika skapī. Drīz būs jāraksta jauna dienasgrāmata, nu jau par trim.

*

Pirmās sāpes Baiba sajuta drīz pēc pusnakts. Daumants bija cieši aizmidzis un nekā nemanīja. «Žēl modināt, varbūt pāries.» Tikai tad, kad vairs nespēja izturēt, Baiba saprata — pienākusi viņas stunda.

— Tūliņ skrienu zvanīt Mārcim, —- Daumants uztraucās līdz ar sievu. — Kamēr atkul sies «ātrā palīdzība», mēs jau būsim slimnīcā.

«Kaut paspētu laikā,» Baiba baiļojās. Viņai bija tāda sajūta, ka bērns kuru katru brīdi nāks pasaulē,

— Mārcis tūliņ būs klāt!

Sievu uz rokām paņēmis, viņš uzmanīgi nesa to lejā. Ciemata māju logi bija tumši. Melnajās, samtainajās debesīs mirdzēja zvaigznes. Gaiss smaržoja pēc kustoša sniega. Pārupē kļuva dzirdama automašīnas rūkoņa. Starp kailajiem kokiem parādījās prožektoru gaisma. Piebrauca Mārcis.

—  Ātrāk, ātrāk, — Baiba steidzināja. Viņa baidījās, ka bērns nepiedzimst ceļā. Un daudz netrūka, ka tā arī būtu noticis.

—  Brauc vien mājās, es pasēdēšu, — Daumants teica draugam, kad Baiba bija laimīgi nogādāta slimnīca. — Tev rīt darbadiena.

—  Nekas. Mazliet jāatjēdzas pēc šī trakā brauciena. Ceļš ledains, mašīna uz grāvi vien velk. Man vel tagad slapja mugura un rokas trīc.

Mārcis saprata, ka Daumants pašreiz pārdzīvo tādus pašus šaubu, izmisuma un neziņas brīžus, kādus viņš pirms dažiem mēnešiem.

— Tik mierīga dzīvīte kā līdz šim tev nebūs, tas ir skaidrs. Bet, kad tu paņem tādu ķiparu rokās un apzinies, ka tas ir kauls no tava kaula, kaut kas iekšā aiz laimes nokņud. Vēl jau maziņi, bet kad sāks kājelēm tipināt un runāt..,

Daumantam tēva jūtas vēl bija svešas. Diendienā vērodams, kā Baiba kļūst aizvien pilnīgāka un, taisnību sakot, ari neglītāka, redzēdams, cik viņai grūti, Daumants klusībā reizēm pat nožēloja, ka tā iznācis. Līdz tam viņi bija brīvi. Tagad bērns viņus piesies pie mājas. Vismaz sākumā, kamēr paaugsies — viņi to silītē nedos. Vēlāk, kad Baibai būs jāsāk strādāt, tad jau manīs.

— Apsveicu ar dēlu. Četri kilo divi simti. Sarkanmatains kā māte.

Daumants sagrāba apaļīgo vecmāti klēpī un sagrieza trakā virpulī.

— Paldies!

—  Ko nu man. Pateicies sievai. Dēls nāca pasaulē viegli, bez mokām. Lai viņam arī dzīvē tikpat viegli klātos!

—  Puiša gadi, vecīt, beigušies. — Mārcis draudzīgi uzsita Daumantam uz pleca. — Divi vien, tas vēl nav nekas, bet bērni — tā jau ir atbildība.

*

— Noliec dēlu uz dīvāna, lai guļ. Cik labi, ka esmu atkal mājās! — Baiba atlaidās atpūtas krēslā. — Nedēļa vien pagājusi, bet man šķita, ka biju prom veselu mūžību.

Daumants skatījās uz sievu un nevarēja vien atskatīties. Rūsganā bize apvīta ap galvu. Sprodziņas pie deniņiem sagriezušās kliņģerīšos. Tieviņa kā agrāk — astotajā klasē, kad viņš to pirmo reizi ieraudzīja un iemīlēja. Viņa sieva un dēla māte.

Mazais ieņerkstējās sīkā balstiņā. Baiba tūliņ pielēca kājās, atraisīja zilo lenti, ar kuru bija sasieta sega.

— Droši vien esam slapji. Nu kā tad!

Daumants pirmo reizi noliecās pār dēlu. Viens vienīgs tāds pasaulē, viņa un Baibas veidojums, radies kādā mīlestības pilnā jūlija naktī. Un viss viņa gēnos jau ierakstīts — izskats, raksturs, talants. Sīksīciņas rociņas un kājiņas. Pie tievā kakla galva šķiet dažus numurus par lielu. Bezzobainā mute vaļā. Jocīgs. Neticami, ka no tāda sīkaliņas izaugs liels cilvēks.

—  Bērni aug ātri, — itin kā viņa domas lasīdama, Baiba teica. — Pēc gada jau tecēs kājām, pēc trim gadiem — uz bērnudārzu, pēc sešiem gadiem —- uz skolu. Nebūsim ne attapušies, kad dēls jau būs liels. Es gribētu, lai viņš kļūtu par gleznotāju.

—  Drīzāk jau par operdziedoni, — Daumants, klausoties mazuļa klaigāšanā, iesmējās.

—  Mums laiks pusdienot. — Baiba atpogāja halāta augšējās pogas. Nelielās, meitenīgās krūtis bija kļuvušas apaļas, pilnas piena. Daumants viņai pasniedza mazuli.

«Kādēļ mākslinieki kopš senseniem laikiem tik daudz attēlojuši sievieti ar mazu bērniņu uz rokām? Tādēļ, ka mātes mīlestība pati skaidrākā, nesavtīgākā, tīrākā šajā pasaulē.» Daumants skatījās uz sievu un dēlēnu, un viņu pirmo reizi pa īstam pārņēma atbildības jūtas par šiem abiem vismīļākajiem cilvēkiem pasaulē. Viņam, vīram un tēvam, jāuzņemas galvenās rūpes ne tikai par uzturu, apģērbu un pajumti, bet galvenokārt par saticību, draudzību, laimi šajā mazajā pasaulē, kuru sauc par Pētersonu ģimeni.

SKAIDROJUMI

Abiturienti — kādas izglītības pakāpes ieguvēji pēdējā mācību gadā. Piemēram, var būt pamatskolas (toreiz 8., tagad 9. klases) abiturienti, vidusskolas abiturienti vai augstskolas abiturienti.

Antipolitiskais — Padomju Savienībā visiem bija jābūt politiski pareizi orientētiem un jāpiekrīt vienīgās Komunistiskās partijas un padomju vadības politikai. Ja kāds par to neizrādīja interesi vai pat noniecināja varas realizēto politiku, tādam piekāra antipolitisko birku, centās pāraudzināt vai pat sodīja.

Apkalns, Ilmārs - (1931-1997), latviešu fotogrāfs. Piedalījies vairāk nekā 200 izstādēs, par saviem darbiem saņēmis daudzas starptautiskas godalgas.

Armija — Padomju Savienībā pastāvēja regulāra armija, kurā katram jaunietim pēc 18 gadu sasniegšanas bija obligāti jāiet dienēt. Visi jaunieši un vīrieši bija kara komisariātu uzskaitē. Atkarībā no karaspēka veida dienests ilga 2—3 gadus. Jauniešus nosūtīja uz dienesta vietām visā Padomju Savienībā, parasti loti tālu no mājām. Atteikties no dienesta nevarēja, armijā neņēma tikai ārkārtējos gadījumos, kā attēlotais notikums grāmatā ar Daumantu, tāpēc jaunieši dažkārt simulēja slimības, lai netiktu iesaukti armijā.

Artmane, Vija — (1929—2008), populāra latviešu teātra un kino aktrise.

Autorinda — Padomju Savienībā daudzas preces nevarēja nopirkt brīvi kā tagad. Piemēram, nebija specializētu autosalonu. Mašīnas varēja iegādāties, tikai iestājoties īpašā rindā darbavietā vai saņemot kā balvu par laba darba rezultātiem. Arī iestājoties rindā, automobiļa iegādi varēja gaidīt vairākus gadus. Turklāt nopirkt varēja tikai to, ko piedāvāja, nevis to, ko vēlētos.

Baikāla—Amūras maģistrāle (BAM) — dzelzceļš no Baikāla ezera Austrumsi- bīrijā līdz Amūras upes ietekai jūrā Tālajos Austrumos 4300 kilometru kopgarumā. Padomju Savienības vadība pievērsa šai maģistrālei milzīgu nozīmi, to pasludinot par visas tautas būvi. Komjaunatnei bija uzdevums aģitēt jauniešus braukšanai dzelzceļa celtniecības darbos uz Sibīriju. Piemēram, 1977. gadā ar komjaunatnes norīkojumu tur strādāja apmēram 400 jauniešu no Latvijas.

Balderis, Helmuts — (1952), leģendārs «Dinamo Rīga» un «Maskavas CSKA» hokejists, izcilākais latviešu hokejists 20. gs. 70.—80. gados. PSRS izlases sastāvā trīs reizes uzvarēja pasaules čempionātā.

Grāmatā pieminētā slavenā hokeja spēle, kurā Rīgas hokejisti ar 5:3 uzvarēja Maskavas «Spartak», notika Rīgā 1979. gada 13. septembrī un kas izraisīja lielu pacēlumu Latvijas hokeja līdzjutējos.

Balodis, Leons — (1940), izcils latviešu fotogrāfs. Nozīmīgu vietu viņa daiļradē ieņem Rīgas skati.

Bērtulsoni — šeit: naiva ideālista apzīmējums. Leonards Bērtulsons — idejas apsēsts maksimālists, kas neievēro ikdienas realitāti, — tēls Paula Putniņa drāmā «Uzticības saldā nasta» (1981).

Bidstrups, Herlufs — (1912—1988), dāņu grafiķis, karikatūrists. 1961. un 1979. gadā viesojies Latvijā.

Bigbīta ansamblis — šeit: rokgrupa jeb, kā toreiz teica, vokāli instrumentālais ansamblis.

Binde, Gunārs — (1933), viens no izcilākajiem latviešu fotogrāfiem. Nozīmīgu vietu viņa daiļradē ieņem aktu fotogrāfijas.

Blats, blatņiks — tā kā Padomju Savienībā ar tās plānu ekonomiku regulāri trūka dažādu sadzīves preču vai pārtikas produktu, tās varēja dabūt tikai ar pazīšanos. Šo sistēmu, kad preci nevarēja brīvi nopirkt veikalā, bet dabūt ar savu paziņu loka palīdzību, sauca par blatu. Cilvēkus, kas piegādāja blatu, sauca par blatņikiem.

«Blāzma» — Padomju Savienībā un tā laika Latvijā klubi bija ne tikai vakara izklaides, bet vairāk mākslinieciskās pašdarbības — koru, mūzikas grupu, teātra kolektīvu, dažādu pulciņu — vieta līdzīgi kā šis Zentas Ērgles izdomātais klubs.

Brummels, Valērijs — (1942—2003), krievu sportists, pasaules rekordists augstlēkšanā. 20. gs. 60. gadu sākumā sešas reizes uzlabojis pasaules rekordu augstlēkšanā (līdz 2,28 m). Atzīts par pasaules labāko sportistu. 1965. gadā Brummels cieta avārijā, pēc kuras vajadzēja veikt daudzas operācijas, taču atgriezās sportā un vairākkārt pārvarēja divu metru augstumu.

Bumbiere, Nora — (1947—1994), viena no visu laiku populārākajām latviešu estrādes dziedātājām. 20. gs. 70. gados kopā ar Viktoru Lapčenoku dziedāja Raimonda Paula dibinātajā grupā «Modo» un trīs reizes uzvarēja «Mikrofona» dziesmu aptaujā.

Cālis — divnieks. Visbiežākā nesekmīgā atzīme piecu ballu mācību novērtēšanas sistēmā. Vēl zemāks vērtējums bija vieninieks, ko lika reti.

Cēneris — sarunvalodā lietots desmit rubļu apzīmējums.

45 minūšu stunda — padomju laikā mācību stundas garums visās skolās un klasēs bija 45 minūtes.

Deficīts — pieprasīta prece vai pārtikas produkts, kura trūkst pārdošanā. Padomju Savienībā praktiski nenopērkamās, bet ar blatu un grūtībām iegūstamās preces sauca par deficīta precēm. Tādas bija, piemēram, banāni.

Delons, Alēns — (1935), franču kinoaktieris, sava laika sekssimbols. Spēlējis vairāk nekā 90 filmās un radījis daudzus tolaik populārus filmu tēlus.

Demokrātiskā Vācija — Vācijas Demokrātiskā Republika. Sociālistiska Padomju Savienības satelītvalsts, kas tika nodibināta Vācijas austrumu daļā Otrā pasaules kara rezultātā. 1989. gadā beidza pastāvēt pēc abu Vāciju apvienošanās.

Diapozitīvi — īpašos rāmīšos iestiprināti vai rullī satīti caurspīdīgi attēli, ko ar projekcijas aparātu varēja rādīt uz ekrāna. Tolaik populārs krāsainu attēlu uzglabāšanas un rādīšanas veids. Diapozitīvus ieguva, fotografēšanai izmantojot speciālu diapozitīvu fotofilmu.

Diskors — tā toreiz sauca diskžokejus jeb dīdžejus.

«Do-re-mi» — kūka padomju Latvijas kafejnicās.

Džaivs — (angļu jive), afroamerikāņu izcelsmes populāra deja ar ātrām un brīvām kustībām, svinga paveids, ar tempu 44 taktis minūtē.

Eniņš, Guntis — (1933), dabas pieminekļu (dižkoku, dižakmeņu, alu u. c.) pētnieks, vairāku grāmatu un daudzu publikāciju autors par Latvijas dabas vērtībām.

Efels, Žans — (1908—1982), franču grafiķis, karikatūrists, grāmatu ilustrators.

«Ekspress» — padomju laika alkoholisks kokteilis, ko pasniedza kafejnīcās.

Fiktīvas laulības, šķiršanās —

Padomju Savienībā cilvēkam piederošās mantas lielums tika ierobežots. Nedrīkstēja būt lietošanā vairāk par noteikto zemes daudzumu, celt lielākas mājas vai siltumnīcas, nekā atļauts. Lai apietu šo noteikumu, laulātie bieži vien fiktīvi šķīrās, bet turpināja dzīvot kopā. Tādā veidā, piemēram, grāmatas tēla Fēliksa vecāki Kārlis un Emma Didriķi bija fiktīvi šķīrušies un sadalījuši mantu, lai varētu uzcelt divreiz lielāku siltumnīcu, nekā oficiāli atļauts.

Firmas gabali — attiecīgajā laikā populāri mūzikas ieraksti.

Fizionomija — seja.

Fizorgs — klases pašpārvaldē ievēlēts skolēns, atbildīgais par sporta un fiziskās kultūras pasākumiem. Saīsinājums no krievu valodas — (ļiu3KyAb- mjpHbiū opza.HU3amop.

Fogelveide, Valters fon der — (Walter von der Vogelweide, ap 1170—1230), viens no ievērojamākajiem vācu viduslaiku dzejniekiem.

Franks, Leonhards — (1882—1961), vācu rakstnieks, ekspresionists. Šeit pieminēto romānu «Matilde» sarakstījis 1948. gadā, latviski publicēts 1961. gadā.

Gaņī ārā — šeit: met ārā, nelaiž. Barbarisms no krievu valodas vārda zonum.

Goda plāksne — speciāli noformēti stendi uzņēmumos, iestādēs un arī skolās, kur izvietoja labāko darbinieku un skolēnu fotogrāfijas. Padomju laika tradīcija — nemateriālās atzinības izteikšanas veids.

Halturščiks — tāds, kas savu darbu dara nekārtigi, pa roku galam. No krievu valodas vārda xaAmypumb — halturēt.

Iekšlietu daļa — milicijas nodaļa. Atbilst tagadējai policijas nodaļai.

Iltners, Edgars—- (1925—1983), izcils latviešu gleznotājs.

Importa mantas — mantas un preces, kas bija ražotas citās valstīs ārpus Padomju Savienības. Tā kā vietējās preces bieži bija zemas kvalitātes, importa mantas uzskatīja par labākām.

«Intūrists» — ārzemju tūristiem paredzētu viesnīcu tīkls Padomju Savienībā. No krievu valodas Mho- cmpaHHbiū mypucm — ārvalstu tūrists. Rīgā «Intūrista» tīkla viesnīcas nosaukums bija «Latvija» (tagad Radis- son Blu Hotel Latvia), un tā atradās Ļeņina un Kirova ielas (tagad Brīvības un Elizabetes) krustojumā.

Izķerpīt — šeit: izdzīvot. No krievu valodas mepnemb — ciest.

Jakovļevs, Ģirts — (1940), latviešu teātra un kino aktieris. Viens no sava laika sekssimboliem, taču toreiz tāda jēdziena Padomju Savienībā un arī Latvijā nepastāvēja.

Jasno — skaidrs (Krievu vai).

Kamzolis — virsjaka vai svīteris.

Kapitālistiskās zemes — valstis, kurās drīkstēja būt privātīpašumi un uzņēmumi, tas ir, kapitāls, kurās ekspluatēja darbaļaudis. Pretēji sociālisma valstīm, kurās viss īpašums piederēja tautai kopumā un darbaļaužu ekspluatācija it kā nenotika, jo viss piederēja visiem. Toreiz Padomju Savienībā valstis dalīja sociālisma bloka valstīs, kas bija progresīvās un labās, un kapitālistiskajās valstīs, kas bija sliktās.

Kapteinis Nemo — tēls, zemūdenes kapteinis Žila Verna fantastikas romānā «20 000 ljē pa jūras dzelmi». Slepena taisnības cīnītāja simbols.

Karamiševa, Dzidra — (1930), bijusī latviešu basketboliste un trenere. 1958.—1963. gadā «TTT Rīga» komandēs kapteine. Latvijas čempione augstlēkšanā un volejbolā, četrkārtēja Eiropas čempione un pasaules vice- čempione.

Karpati — kalnu sistēma Centrāleiropā.

Kirova iela — tagadējā Elizabetes iela.

Kirova parks — tagadējais Vērmaņ- dārzs. Padomju laikā nosaukts par godu vienam no PSRS vadītājiem Sergejam Kirovam.

Klotilde — šeit nelabskanīguma dēļ šis sieviešu īpašvārds izmantots kā neglītuma apzīmējums.

Klubā tiek iekšā ar ielūgumiem —

padomju laikā Rīgā nebija daudz izklaižu vietu. Lai ierobežotu apmeklētāju skaitu, populārākajās varēja tikt iekšā tikai par blatu (skat. blats) vai ar īpašiem ielūgumiem.

Kokars, Gido — (1921), izcils latviešu diriģents, Imanta Kokara dvīņubrālis.

Kokars, Imants — (1921), izcils latviešu diriģents, Gido Kokara dvīņubrālis.

Kolhozs — kolektīvā saimniecība (saīsinājums no krievu valodas koaack- muBHoe xo3fiūcmBo). Viena no lauksaimniecības uzņēmumu formām Padomju Savienībā. Pēc Otrā pasaules kara Latvijas zemniekiem piespiedu kārtā lika iestāties kolhozos. To ražība pārsvarā bija zema. Taču laika gaitā kolhozu darbiba uzlabojās un 20. gs. 70.—80. gados daudzi kolhozi kļuva par augstražīgām, bagātām un slavenām lauku kopsaimniecībām, kas bieži vien ne tikai nodarbojās ar lauksaimniecības produkcijas ražošanu, bet arī ar dažādu palīgnozaru attīstību, piemēram, «Ādaži», «Lāčplēsis», «Juglas zieds».

Komjaunatne — sabiedriski politiska jaunatnes organizācija Padomju Savienībā, kurā uzņēma jauniešus 14—28 gadu vecumā. Lai ari dalība organizācijā bija it kā brīvprātīga, iesaistīšanās tajā tomēr bija obligāta. Organizācijai bija savi statūti, kas noteica tās mērķus, uzdevumus un darbibu. Organizācijas biedrus sauca par komjauniešiem, un viņi nēsāja īpašu nozīmīti ar Ļeņina attēlu. Komjaunieši tika organizēti klases grupās, kas kopā veidoja skolas grupu. Pēc skolas beigšanas komjaunieši organizējās augstskolas vai uzņēmumu komjauniešu grupās. Viena rajona komjaunatnes grupu darbību koordinēja rajona komjaunatnes komiteja. Katra komjauniešu grupa ievēlēja komjaunatnes komiteju, kas organizēja tās darbu. Komjaunatnes komitejas vadītāju sauca par komsorgu. Komjaunatne bija nākamā organizācija aiz pionieriem padomju hierarhijā.

Komsorgs — komjaunatnes grupā vēlēts amats, skolas vai klases komjaunatnes darba organizators. Aptuveni atbilst tagadējam klases prezidentam vai vecākajam. Saīsinājums no krievu valodas KOMCOMOA bCKUU 0pZŪHU3am0p.

Komunālais dzīvoklis — dzīvoklis, kura atsevišķas istabas tika sadalītas starp nepazīstamiem cilvēkiem un ģimenēm. Šādi dzīvokļi radās apdzīvojamo telpu trūkuma dēļ Padomju Savienībā. Katram īrniekam bija sava istaba, taču labierīcības un virtuve parasti bija kopējas.

Komunisms — (no latīņu vārda com- munis — kopīgs). Sabiedriskās iekārtas veids, kas nostiprinātos pēc kapitālisma. Komunisma ekonomiskais pamats būtu nevis privātīpašums, bet ražošanas līdzekļu sabiedriskais īpašums, un tajā būtu sasniegta visu sabiedrības locekļu pilnīga sociālā vienlīdzība. Par komunisma pirmo fāzi tika uzskatīts sociālisms. Komunismā būtu likvidētas šķiru atšķirības un dzīvei nepieciešamo līdzekļu sadale notiktu pēc vajadzības, nevis padarītā darba. Padomju Savienības ideoloģijā komunisms tika uzskatīts par sabiedriskās attīstības mērķi. Taču, ievērojot ikdienas dzīvē pastāvošās daudzās nepilnības un problēmas, daudzu iedzīvotāju vidū komunisma sasniegšanas mērķis izraisīja ironiju un radīja"daudzas anekdotes. Tiekšanās uz komunismu radīja komunistisko ideoloģiju un bija pamats vienīgās — Komunistiskās partijas — darbībā.

Konferansjē — estrādes mākslinieks, kas koncerta laikā piesaka programmu, komentē numurus un sniedz arī patstāvīgus priekšnesumus. No franču valodas vārda conferencier.

Konstitūcijas diena — grāmatas «Starp mums, meitenēm, runājot…» iznākšanas un attēloto notikumu laikā (20. gs. 70. gadu vidus) Padomju Konstitūcijas dienu svinēja 5. decembrī. 1936. gada 5. decembrī tika pieņemta PSRS Konstitūcija. 1977. gada 7. oktobrī Padomju Savienībā tika pieņemta jauna konstitūcija, un svētki tika pārcelti uz šo datumu. Pēc PSRS Konstitūcijas parauga visās savienotajās republikās, arī Latvijas PSR, tika pieņemtas vietējās konstitūcijas.

Kopmītnes komandante — par kārtību atbildīga kopmītnes pārzine.

Kremlis, Kremļa kuranti — visas PSRS galvaspilsēta bija Maskava, un tās sirds bija Kremlis — ar sarkanu ķieģeļu sienu apjozta nocietināta teritorija Maskavas centrā, sena Krievijas caru mājvieta. Padomju gados tur atradās Padomju Savienības vadība, un tās nozīme bija līdzīga Baltajam namam ASV. Pašreiz Kremlī atrodas Krievijas prezidents, kā arī vairāki muzeji un baznīcas. Kremļa nocietinājuma torņos ir lieli pulksteņi — kuranti. Tolaik visu padomju republiku televīzijās, arī Latvijas, iezvanot Jaunā gada sākumu, gadu mijā pārraidīja Kremļa kurantu sitienus, tāpat kā tagad to var redzēt Krievijas televīzijās. Latvija tajā laikā atradās viena laika zonā ar Maskavu.

Krodere, Silvija — (1940), slavena «TTT Rīga» pirmās komandas basketboliste, pasaules (1964), divkārtēja Eiropas (1964 un 1967), deviņkārtēja Eiropas kausa ieguvēja. Šos sasniegumus Silvija Krodere sasniedza par spīti bērnībā gūtai kājas traumai.

Krollis, Gunārs — (1932), latviešu mākslinieks, grafiķis. Ilustrējis daudzas grāmatas, arī bērniem.

Krūmiņš, Jānis — (1930—1994), latviešu basketbolists, spēlējis «Rīgas ASK» un «Rīgas VEF» komandā. Karjeru basketbolā sāka tikai 23 gadu vecumā. Pasaules čempionāta bronzas medaļas ieguvējs, trīskārtējs Eiropas čempions, trīskārtējs Eiropas čempionvienību kausa ieguvējs. 34 gadu vecumā PSRS izlases sastāvā izcīnīja savu trešo olimpisko spēļu sudraba medaļu.

Krupskaja, Nadežda — (1869—1939), Krievijas un padomju strādnieku kustības dalībniece, revolucionāre, padomju valsts un komunistiskās (boļševiku) partijas darbiniece. V. Ļeņina dzīvesbiedre un līdzgaitniece, devās viņam līdzi gan izsūtījumos, gan trimdā. Laulībā viņi nodzīvoja 26 gadus līdz Ļeņina nāvei. Šeit minēta kā uzticīgas laulības simbols, kā to bija pieņemts uzskatīt padomju laikā.

Kultordze, kultorgs — skolas pašpārvaldē vēlēts skolēns, kultūras darba organizators klasē. Saīsinājums no krievu valodas KyAbmypHbiū opza.HU3a.mop.

Latifundija — liels zemes īpašums, muiža. No latīņu valodas latifundium — latus 'plašs' + fundus 'lauku īpašums'.

Lauksaimniecības akadēmija —

tagad: Latvijas Lauksaimniecības universitāte Jelgavā.

Lems, Staņislavs — (1921—2006), poļu rakstnieks, fantasts. Autors daudziem slaveniem zinātniskās fantastikas darbiem, kuri tulkoti 41 valodā un izdoti 27 miljonu eksemplāru tirāžā. Tiek uzskatīts, ka 20. gs. 70. gados bija visvairāk lasītais fantastikas darbu autors pasaulē.

Lentes — līdzās vinila skaņu platēm populārs mūzikas ierakstu glabāšanas un atskaņošanas veids 20. gs. otrajā pusē. To ierakstīšanai un atskaņošanai bija paredzēti īpaši lenšu magnetofoni. Magnētiskās lentes bija uztītas uz lieliem apļiem, tā sauktajām bobinām. Mājas apstākļos uz tām varēja no ārzemju radio ierakstīt un klausīties Padomju Savienībā nevēlamo ārvalstu grupu skaņdarbus. Vēlāk lentes nomainīja magnetofonu kasetes, 90. gados — kompaktdiski.

Lielais Tēvijas karš — Otrā pasaules kara daļa no 1941. līdz 1945. gadam, kurā pret nacistisko Vāciju karoja un uzvarēja Padomju Savienība.

Liepiņš, Harijs — (1927—1998), ievērojams latviešu teātra un kino aktieris.

«Liesma» — populārs jaunatnes žurnāls padomju Latvijā.

Līvānu mājiņa — Līvānu būvkom- binātā ražota saliekama ģimenes māja. Šis mājiņas nebija īpaši kvalitatīvas, taču defektus atsvēra salīdzinoši ātrā uzbūvēšana. Trūkumi parasti bija jānovērš pašu spēkiem. Mājiņas bija pilnīgi vienādas, un tas radīja jēdzienu «Līvānu ciemats», kur visas ēkas bija identiskas.

Lorencs, Konrāds — (1903—1989), austriešu zoologs, ornitologs, publicists, Nobela prēmijas laureāts fizioloģijā un medicīnā. K. Lorenča grāmata «Viņš runāja ar zvēriem, putniem un zivīm» 1973. gadā tika izdota latviski un bija viena no iecienītākajām rakstnieces Zentas Ērgles grāmatām.

Ļeņina iela — tagadējā Brīvības iela. Padomju gados tā nosaukta par godu PSRS dibinātājam Vladimiram Ļeņinam.

Ļeņina piemineklis — atradās tag. Brīvības bulvāra un Elizabetes (toreiz Ļeņina un Kirova) ielas krustojumā. Ļeņina pieminekli Rīgā atklāja 1950. gadā, tā tēlnieki — V. Ingals un V. Bogoļubovs. PSRS vadoņa dzimšanas dienā, kā arī citās svētku dienās un delegāciju vizīšu reizēs te notika svinīgas ziedu nolikšanas ceremonijas. Pieminekli demontēja pēc Latvijas Republikas pilnīgas neatkarības atgūšanas 1991. gada augusta beigās.

Ļeņingrada — tagad Sanktpēterburga.

Ļeņins, Vladimirs — (1870—1924), Komunistiskās (boļševiku) partijas un padomju valsts dibinātājs un vadītājs, strādnieku šķiras cīņas un proletariāta diktatūras ideologs un ieviesējs. īstajā vārdā Vladimirs Uļjanovs. 1900. gadā nelegāli vienu dienu viesojies Rīgā, kur ticies ar vietējiem sociāldemokrātiem. Tam par godu padomju laikā Rīgā bija divi Ļeņinam veltīti muzeji. Padomju Savienībā viņa tēls tika mitoloģizēts un pārvērsts par elku. Katrā pilsētā bija Ļeņina piemineklis vai krūšutēls, viņa vārdā tika nosauktas ielas un uzņēmumi. Viņa vārds piešķirts oktobrēnu un pionieru organizācijām, skolās bija jāmācās un jācitē viņa darbi. Pēc PSRS sabrukuma viņa nozīme strauji mazinājās, lai arī vēl arvien eksistē iedzīvotāju grupas, kas viņu dievina. Maskavā, Sarkanajā laukumā, pie Kremļa joprojām atrodas mauzolejs, kur apskatāma iebalzamēta padomju valsts dibinātāja Ļeņina mūmija.

Maija svētki — Starptautiskā Darbaļaužu solidaritātes diena. Padomju Savienības svētki 1. un 2. maijā. Šajā dienā bija jāpiedalās darbaļaužu parādē Daugavmalā. Tā kā šīs abas dienas bija brīvdienas, tie, kuriem nebija jāiet parādē, tās bieži izmantoja savām vajadzībām.

Majakovskis, Vladimirs — (1893— 1930), krievu dzejnieks. Majakovska daiļrade bija iekļauta obligātajā

literatūras mācibu programmā. Visiem no galvas bija jāmācās viņa darbi, tostarp slavenais dzejolis par padomju pasi.

Markss, Kārlis — (1818—1883), vācu filozofs, zinātniskā komunisma teorijas radītājs, viens no starptautiskās strādnieku kustības vadītājiem 19. gadsimtā. Sarakstījis «Komunistiskās partijas manifestu» un darbu «Kapitāls». Padomju Savienībā bija padarīts par vienu no elkiem. Viņa vārdā tika nosauktas ielas, daudzās padomju pilsētās bija K. Marksa pieminekļi. Kopā ar F. En- gelsa un V. Ļeņina portretiem bija visbiežāk izmantotais tēls padomju dzīves realitātē.

Marksa, Ženija — (1814-1881), K. Marksa dzīvesbiedre. Šeit uzticīgas laulības un mīlestības piemērs, jo kopdzīvē viņi nodzīvoja 38 gadus. Ženija Marksa ne tikai labprātīgi devās līdzi vīram emigrācijā pēc izraidīšanas no Prūsijas, bet arī veica K. Marksa sekretāres pienākumus.

Maskava — PSRS galvaspilsēta. Tā kā PSRS republikas nebija atsevišķas valstis, tad visas valsts — Padomju Sociālistisko Republiku Savienības — galvaspilsēta bija Maskava. Rīga bija Latvijas PSR galvaspilsēta.

Māte Varone — Padomju Savienībā goda nosaukums un ordenis mātēm, kas dzemdējušas un izaudzinājušas desmit un vairāk bērnu.

Mihailovs, Vladimirs - (1929-2008), krievu un padomju Latvijas rakstnieks, daudzu populāru fantastikas darbu autors. 1945. gadā viņa ģimene pārcēlās uz dzīvi Rīgā, kur viņš pabeidza skolu, Latvijas Valsts universitātes juridisko fakultāti, strādāja satīriskajā žurnālā «Dadzis», bija laikraksta «Literatūra un Māksla» galvenais redaktors, darbojās Latvijas Rakstnieku savienībā un izdevniecībā «Liesma», bija literārā žurnāla «Daugava» galvenais redaktors. Atmodas gados pārcēlās uz dzīvi Maskavā. Vairāku literāru prēmiju autors.

Milicija — policijas nosaukums Padomju Savienībā. Milicis — policists.

Miltoni — šeit: nievājošs miliču apzīmējums.

Mocītava — šeit autore apspēlē lietuviešu vārda mokykla (skola) līdzību ar latviešu vārdu mocīt.

«Netīrā veļa» — pārnestā nozīmē, jēdziens netīrā veļa šeit lietots ar nozīmi 'iekšējās nesaskaņas, kas jāizskata un jānovērš pašu vidū'.

«Nezinītis Saules pilsētā» — populāra krievu bērnu rakstnieka un multiplikatora N. Nosova (1908—1976) grāmata no sērijas par Nezinīti. Pēc šīm grāmatām uzņemtas arī animācijas filmas.

Nitroglicerīns — glicerīna trinitrāts. Medicīnā tablešu vai šķīduma veidā lieto kā sirds zāles, jo tas paplašina asinsvadus. Tā kā nitroglicerīns ir ļoti

nestabils ķīmisks savienojums, Alfrēds Nobels iedomājās to izmantot kā sprāgstvielu dinamīta sastāvā.

Nospiest — norakstīt.

Oficiāla pierakstīšanās — padomju laikā ikvienam bija obligāti jāreģistrējas oficiālās valsts iestādēs atbilstoši savai dzīvesvietai. Dzīvošana citur skaitījās sodāms likuma pārkāpums. Nosacīti atbilst dzīvesvietas deklarēšanai mūsdienās.

Oktobra revolūcija, Oktobra svētki —

veiksmīgs boļševiku (Komunistiskās) partijas organizēts Krievijas Pagaidu valdības gāšanas mēģinājums Ļeņina vadībā 1917. gada oktobra beigās (pēc jaunā stila 7. un 8. novembrī), pēc kura Krievijā tika nodibināta padomju vara. Par valsts vadītāju kļuva Ļeņins. Padomju Savienībā šis noti- • kums bija galvenie valsts svētki, kad bija jāiet demonstrācijās. Tagad šo notikumu pieņemts dēvēt par Oktobra apvērsumu. 7. un 8. novembrī visā Padomju Savienībā tika svinēti Oktobra svētki, kas bija brīvdienas un kurās tika rīkotas darbaļaužu oficiālās demonstrācijas.

Ošs, Ēriks latviešu māksli

nieks, karikatūrists. 40 gadus bija viens no ievērojamākajiem satīriskā žurnāla «Dadzis» māksliniekiem.

Padomju — Padomju Savienībai, padomju iekārtai piederīgs.

Padomju Savienība — pilnā nosaukumā: Padomju Sociālistisko Republiku Savienība. Sociālistiska valsts no 1917. līdz 1991. gadam, kas sastāvēja no 15 republikām, arī Latvijas PSR laikā no 1940. gada līdz 1990. gadam. Lai gan nomināli visa vara piederēja vēlētām padomēm (vietējām padomēm, republiku Augstākajām padomēm (atbilst mūsdienu parlamentam) un PSRS Augstākajai padomei), tomēr faktiski valsti pārvaldīja Komunistiskās partijas vadība, kuras ģenerālsekretārs bija reālais valsts vadītājs. Tās vadošā loma pat bija ierakstīta valsts konstitūcijā (Latvijas Republikas konstitūciju sauc par Satversmi). Citu partiju darbība Padomju Savienībā nebija atļauta. Arī padomju vēlēšanas nevarēja saukt par brīvām, jo tajās varēja piedalīties tikai Komunistiskās partijas apstiprinātie deputātu kandidāti. Arī vēlēšanu rezultāti tika falsificēti, jo par oficiāliem kandidātiem vienmēr nobalsoja 99,99 % vēlētāju. Tāpat oficiāli tika uzskatīts, ka Padomju Savienībā nepastāv bezdarbs, visi tās iedzīvotāji ir nodrošināti ar darbu, taču realitāte bija citāda.

«Palladium» — kinoteātris Rīgā, tagadējā Marijas (toreiz Suvorova) ielā 21. Tagad slēgts.

Partijas biroja loceklis — vienīgās un vadošās Padomju Savienības partijas — Komunistiskās partijas — zemākās pārvaldes struktūras pārstāvis. Visa dzīve Padomju Savienībā noritēja, ievērojot

Padomju Savienības Komunistiskās partijas lēmumus un tās organizatorisko struktūru.

Partizāni — cilvēki, kas piedalās slepenā bruņotā cīņā par savas zemes brīvību un neatkarību ienaidnieka okupētajā teritorijā. Padomju Savienībā par partizāniem uzskatīja tikai tos, kas Lielā Tēvijas kara laikā cīnījās pret nacistiem, tos bieži sauca par sarkanajiem partizāniem.

«Pētergailis» — padomju laikā populārs alkoholisks kokteilis, ko veidoja no šampanieša un balzama, virsū uzberot nedaudz rīvētas šokolādes.

Piecgade — Padomju Savienībā nepastāvēja privātie uzņēmumi, visi uzņēmumi un iestādes bija valsts īpašums, un savu darbību tie organizēja saskaņā ar valsts noteikto plānu, kas noteica, kas un cik daudz jāražo. Tā kā plānus veidoja piecu gadu posmam, tos arī iesauca par piecgadēm.

5 ballu sistēma — līdz 1992./1993. mācību gadam skolās atzīmes lika pēc 5 ballu sistēmas: 5 — teicami, 4 — labi, 3 — apmierinoši, viduvēji, 2 — neapmierinoši. Divnieks bija visizplatītākā nesekmīgā atzīme, izretis ļoti vāju zināšanu gadījumos skolotāji lika ari vieninieku.

Pildzīmulis — pildspalva.

Pionieris — bērnu un pusaudžu organizācijas biedrs Padomju Savienībā.

Tajā uzņēma skolēnus vecumā no 10 līdz 15 gadiem. Pionieriem bija savs formastērps, sarkans trijstūrveida kaklauts, sveiciens un dziesmas. Katrā klasē bija savs pionieru pulciņš, ko veidoja posmi. Visi skolas pionieru pulciņi apvienojās vienībā, kuru vadīja skolotāja — pionieru vadītāja. Vasaras nometnes bieži sauca par pionieru nometnēm. Katram pionierim tika noteikts kāds sabiedriskais pienākums, piemēram, bundzinieks, karognesējs, posma vadītājs, sekmju pārzinis u. c. Pirms kļuva par pionieriem, bērni bija oktobrēni, pēc pionieru vecuma kļuva par komjauniešiem.

Pionieru pils — Rigas pils, tagad Valsts prezidenta un Valsts prezidenta kancelejas atrašanās vieta. Padomju laikā tajā darbojās dažādi bērnu pulciņi, deju kolektīvi, kori u. tml. Svinīgos pasākumos bērni tika uzņemti pionieru organizācijā.

Pirmrindnieks — cilvēks, kurš valsts noteikto ražošanas plānu veica ātrāk par noteikto termiņu, piemēram, piecgades plānu izpildīja četros gados. Lai arī bija daudzi cilvēki, kas godīgi darīja savu darbu, tomēr bieži vien, ātrāk izpildot plānu, lai tiktu pirmrindniekos, darbs tika sasteigts un produkcijas kvalitāte samazinājās vai pat radās brāķis.

Pirosmani, Ņiko — (1862?—1918?), slavenākais 20. gs. gruzīnu gleznotājs, autodidakts. Gleznoja sev raksturīgā manierē ar primitīvisma iezīmēm.

Lielākoties gleznoja ar pašizgatavotām krāsām uz vaska drānas. Līdzcilvēki lielākoties viņu uzskatīja par nelīdzsvarotu. Mākslinieka atzīšana atnāca tikai dzīves beigu posmā, tomēr viņš mira badā un nabadzībā. Par Pirosmani uzņemtas vairākas filmas.

Plīša dīvāns — dīvāns, apvilkts ar plīša šķiedras drānu — blīvu, plūks- notu drānu no kokvilnas vai ķīmiskas šķiedras, līdzīgas samtam. Izmantoja arī apģērbam, tā oderēm, kā arī rotaļlietām.

Politehniskais — Rīgas Politehniskais institūts, tagad Rīgas Tehniskā universitāte.

Profesionāli tehniskā skola — padomju laikā skola, kurā kopā ar vidusskolas izglītību apguva arī kāda amata prasmes. Bieži vien amata prasmju dēļ pilnībā netika apgūtas vispārējās zināšanas.

Profordze, proforgs — profesionālā darba organizators. Cilvēks, kas skolā vai klasē bija atbildīgs par audzēkņu profesionālo iemaņu ievirzi kādam noteiktam amatam.

Proftehpār.y§lde — valsts iestāde, kas pārzināja visu profesionāli tehnisko skolu darbu. Pārvaldes cilvēki bieži pārbaudīja skolu darbu.

Refrižerators — šeit: kravas automašīna ar lielu saldējamo kameru produktu pārvadāšanai.

Rinda pēc grāmatām bibliotēkā —

lai arī grāmatu metieni Padomju Savienībā bija daudz lielāki nekā tagad, tomēr daudzas labas grāmatas bija grūti dabūt. Tāpēc bieži vien, lai izlasītu kāroto grāmatu, bibliotēkā bija jāpiesakās iepriekš un jāgaida, kamēr to izlasīs citi lasītāji.

Rollīte — loma (dažreiz sarunvalodā lietots aizguvums), krievu vai. poAb, vācu vai. die Rolle.

Rosters — tosteris.

Rozīši, rozentāļi — sarunvalodā lietoti Jaņa Rozentāla Rīgas Mākslas vidusskolas apzīmējumi.

Rublis — pamatnaudas vienība Padomju Savienībā, līdzīgi kā Latvijā lats. «Nopelnīt lielo rubli» — saņemt lielu algu.

Rūdolfa, Vilma - (1940-1994), amerikāņu vieglatlēte, sprintere, kas 1960. gada olimpiskajās spēlēs Romā uzvarēja trijās disciplīnās: 100 metru un 200 metru skrējienā, kā arī 4x100 metru stafetē. Dzimusi lielā ģimenē (viņai bija 21 brālis un māsa), bērnībā Rūdolfa pārcieta vairākas smagas slimības.

Sabiedrības mācība — mācību stundas, kurās bija jāmācās par Padomju Savienības sabiedrisko uzbūvi, kāpēc sociālisms ir labāks nekā kapitālisms, citas sociālās zinības, raksturotas caur padomju ideoloģijas prizmu. Šodien skolā sociālo zinību stundās māca par

Latvijas Republikas valsts iekārtu, sabiedrisko organizāciju un ekonomiku.

Sarkanais stūrītis — muzejiski iekārtota īpaša telpa skolās, iestādēs un uzņēmumos, kurā tika atspoguļota sociālistiskā padomju ideoloģija. Parasti tika greznota ar Ļeņina ģīmetnēm, mācību un darba kolektīva sasniegumiem. Lielākā daļa tos pieņēma kā padomju ideoloģijai piederošas. Sarkanajos stūrīšos notika dažādi kolektīvie pasākumi.

Savienība — skatīt: Padomju Savienība.

Sebris, Kārlis — (1914—2009), slavens latviešu teātra un kino aktieris.

Semjonova, Uļjana — (1952), viena no slavenākajām «TTT Rīga» basketbolistēm, desmitkārtēja Eiropas čempiona kausa ieguvēja, piecpadsmitkārtēja PSRS čempione. PSRS izlases sastāvā divas reizes uzvarēja olimpiskajās spēlēs, trīs reizes pasaules čempionātā. 12 reižu atzīta par Latvijas populārāko sportisti. Pirmā ārzemju basketboliste, kura uzņemta ASV basketbola Slavas zālē.

Sensimons, Klods Anrī — (1760— 1825), franču domātājs, utopiskais sociālists, sociologs.

Sent-Ekziperī, Antuāns de — (1900— 1944), franču rakstnieks un lidotājs. 1943. gadā uzrakstīja filozofisko pasaku «Mazais princis», alegoriskā formā apcerot cilvēku atbildību par labo un ļauno pasaulē un cilvēku attiecības.

Septiņi sarkanie — Padomju Savienības desmit rubļu naudas zīmes bija sarkanas, tāpēc sarunvalodā tās bieži sauca par sarkanajām. Septiņi sarkanie ir septiņdesmit rubļi.

Skābulītis — sarunvalodā: lēts vīns ar skābu garšu.

Smildziņa-Budovska, Skaidrīte —

(1943), basketboliste, centra uzbrucēja. 1963—1969 — «TTT Rīga» basketbola komandas kapteine. PSRS izlases sastāvā trīskārtēja pasaules čempione, pieckārtēja Eiropas čempione, 11 reižu bija Eiropas čempionvienību kausa ieguvēja. Sportistes karjera sākās 15 gadu vecumā, kad viņa ieguva Latvijas čempiones titulu, un turpinājās līdz 1972. gadam.

Sociālistiskā sacensība — ražības stimulēšanas veids Padomju Savienībā. Skolu audzēkņi sacentās, kuram būs labākas sekmes un uzvedība, bet uzņēmumos strādnieki sacentās, kurš produkciju saražos vairāk un kvalitatīvāk. Savā starpā sacentās ne tikai atsevišķi skolēni vai strādnieki, bet arī skolas, iestādes vai uzņēmumi.

Spekulācija, spekulē pa atejām —

Padomju Savienībā nedrīkstēja būt privātā uzņēmējdarbība, visi uzņēmumi un veikali bija valsts īpašums. Cilvēkus, kuri ar valsts aizliegto pārdošanu nodarbojās privāti, uzskatīja par spekulantiem, un tā bija kriminālsodāma nodarbe. Tāpēc bieži vien ar šādu tirdzniecību nodarbojās nelegāli, piemēram, piedāvājot preci publiskajās tualetēs vai citās nomaļās vietās.

Strēlnieku muzejs — Latviešu Sarkano strēlnieku memoriālais muzejs-piemi- neklis, dibināts 1970. gadā. Tagad muzejam speciāli būvētajā ēkā Vecrīgā atrodas Okupācijas muzejs.

Sutkas — no krievu valodas ieviesies apzīmējums apcietinājumam uz vienu vai dažām diennaktīm, no krievu vai. cymKa — diennakts.

«Svētā Maurīcija brīnumdarbi» —

latviešu komponista Marģera Zariņa (1910—1993) komiskā baletopera (1974).

Šeikot — dejot šeiku. Improvizētas 4/4 takts dejas veids, kas radies no rokenrola, populārs 20. gs. 60. gados, bet Padomju Savienībā vēl 70. gados. Nosaukums cēlies no angļu vārda shake — kratīties. Kļuva populārs pēc grupas The Beatles pārdziedātās dziesmas Hippy, Hippy Shake («Šūpo, šūpo gurnus»).

Šikmodern — moderni, atbilstoši jaunākajām modes tendencēm.

Šinjons — dabīgai matu rotai pievienojams elements, parasti bizes, zirgastes vai atsevišķu loku veidā.

«Šiprs» — vīriešu odekolons.

Šneidere, Mudīte — (1934), Dailes teātra aktrise. Sarakstījusi vairākas biogrāfiskas grāmatas.

Šturmēšana — šeit: kāda darba izpilde ātrākos tempos.

Tadžikija — viena no Padomju Savienības republikām, tāpat kā savulaik Latvija. Tagad Tadžikistāna ir viena no Vidusāzijas valstīm starp Afganistānu, Ķīnu un Kazahstānu.

Tahta — vienvietīga vai divvietīga gulta vai plats dīvāns ar nelielu atzveltni galvgalī. Dažreiz ar roku balstiem. Izplatīts mēbeļu veids Austrumu valstīs, populārs mēbeļu veids Padomju Savienībā.

Točno — šeit: jā, tiešām. No krievu valodas ieviesies barbarisms.

Trauks — šeit: pudele.

Trulis — trijnieks.

Turkmēnija — viena no Padomju Savienības republikām, tāpat kā savulaik Latvija. Tagad Turkmenistāna ir viena no Vidusāzijas valstīm pie Kaspijas jūras.

Vācietis, Ojārs — (1933-1983), latviešu dzejnieks.

Validols — medikaments ar nomierinošu iedarbību uz centrālo nervu sistēmu un svarīgu nozīmi sāpju sajūtas mazināšanā. Lieto neirožu, histēriju, jūras slimības gadījumā.

Vanags, Jūlijs — (1903—1986), latviešu rakstnieks, tulkotājs.

Večerinka — no krievu valodas ieviesies saviesīga vakara, ballītes vai burziņa apzīmējums sarunvalodā, krievu vai. BenepuHKa. Sinonīms mūsdienās lietotajam tusiņam.

Vīgnere, Edīte — (1939), viena no izcilākajām latviešu tekstilmāksliniecēm, gobelēnistēm. Komponista Raimonda Paula māsa.

Vilcāne, Margarita — (1940), populāra latviešu estrādes dziedātāja.

Vīndedzis, Gunārs — (1918—1991), latviešu mākslinieks, karikatūrists.

Vistra — sintētisks audums, ko izgatavo

no vistras šķiedras.

Volga — padomju automašīnas marka, kas nodēvēta tāda paša nosaukuma Krievijas upes vārdā un ko ražoja Volgas automobiļu rūpnīca. Uz šo mašīnu varēja pieteikties tikai vidēja līmeņa vadītāji.

Vološins, Maksimilians — (1877— 1932), ukraiņu izcelsmes krievu dzejnieks, literatūrkritiķis, tulkotājs, mākslinieks. Lielāko savas dzīves daļu pavadījis Krimā, Koktebelē, daudz gleznojis tās skaisto apkārtni.

Zakuska — uzkodas. No krievu vai. 3a- KycKa.

Zelta medaļa skolā — skolēni, kas skolu pabeidza tikai ar augstāko atzīmi un priekšzīmīgu uzvedību, padomju laikā saņēma zelta medaļu. Protams, medaļa nebija darināta no zelta, taču nosaukums apliecināja sasniegumus mācībās.

Zemzaris, Uldis — (1928), latviešu gleznotājs, portretists un rakstnieks.

Ziedonis, Imants — (1933), latviešu dzejnieks, kultūras un sabiedrisks darbinieks.

Žigulis — padomju automašīnas marka, ko ražoja Žiguļu automobiļu rūpnīcā Dienvidkrievijā. Žigulis bija visizplatītākā padomju automarka, jo citu valstu ražoto auto Padomju Savienībā bija ļoti, ļoti maz. Lai arī ne bieži, tomēr žiguļus vēl arvien var redzēt arī Latvijā.

A. Ērglis

SATURS

Starp mums, meitenēm, runājot…

1.   nodaļa. Ja man būtu burvju vara

2.  nodala. Daumants «glābj» klasi

3.  nodaļa. Romeo un Džuljeta

4.  nodaļa. Divkauja jeb Monteki pret Kapuleti

5.  nodaļa. «Baiba, tevis dēļ es

6.  nodaļa. Dzimšanas diena kvadrātā

7. nodaļa. «Butterfly, Butterfly

8.  nodaļa. Karnevāls ar pārsteigumiem

9. nodaļa. «Presto» nozīmē — ātri

10. nodaļa. Tu, Marga, esi baigā muļķe

11.  nodaļa. Vai tu drīksti kļūt par komjaunieti, Daumant?

12.  nodaļa. Nekā graujoša taču nebija!

Bez piecām minūtēm pieauguši

1. nodaļa. Izvēle

2.  nodaļa. Sākums

3.  nodaļa. Tikšanās ar zelta rudeni

4.  nodaļa. Greizsirdība

5.  nodaļa. Kāpnes ved augšup, bet ari lejup

6.  nodaļa. Svetlanas lielais noslēpums

7. nodaļa. Ne vien arodam, bet arī garam

8.  nodaļa. Ārkārtējs notikums

9. nodaļa. Atvadas

10. nodaļa* «Es nespēju notēlot mīlestību»

11. nodaļa. Svetlana rūda raksturu

12. nodaļa. Šaubas

13. nodaļa. Eksāmeni

14. nodaļa. Nelaime

15. nodaļa. Bez piecām minūtēm pieauguši

Nosargāt mīlestību

Zenta Ērgle. Daži vārdi ievadam

1.   nodaļa. Mīlestība

2.   nodaļa. Mājas

3.   nodaļa. Pirmā alga

4.   nodaļa. Ikdiena

5.   nodaļa. Apzagtais Jaungads

6.   nodaļa. Viola grib šiki dzīvot

7.   nodaļa. Mēs tiem večiem parādīsim

8.   nodaļa. Pārbaude

9.   nodaļa. Atbildība

Skaidrojumi

MĀKSLINIEKS EDGARS OZOLIŅŠ

Publicēts saskaņā ar Z. Ērgles manuskriptiem un izdevniecības «Liesma» izdevumiem: «Starp mums, meitenēm, runājot…», 1976; «Bez piecām minūtēm pieauguši», 1983, «Nosargāt mīlestību», 1987

Apgāda «Zelta grauds» grāmatas internetā iegādājamas: www.apgadsmansards.lv

Zenta Ērgle

Starp mums, meitenēm, runājot… un citi stāsti Triloģija

JELGAVAS TIPOGRĀFIJA

Visas tiesības aizsargātas. Neviena daļa no šīs grāmatas nedrīkst būt pavairota vai kā citādi atveidota, saglabāta un izplatīta digitālā vidē, vai izmantota jebkādā veidā bez izdevēja — Apgāda Zelta grauds — rakstiskas atļaujas, izņemot recenziju, reklāmas vai zinātnisku darbu gadījumā.

© Zenta Ērgle, teksts, 1976,1983,1987 © Edgars Ozoliņš, ilustrācijas, 1976,1983,1987; AKKA/LAA, Rīga

ISBN 978-9984-9945-3-6 © Apgāds Zelta grauds, izdevums, 2010

Redaktors ]. Oga. Korektores L. Henke, A. Ban- ģiere. Datorsalikums A. Silgrē. Attēlu apstrāde K. Zvaigznīte. Vāka digitālā restaurācija U. Auliks. Attēlu digitālā restaurācija V. Didrihsons.

Nodota salikšanai 2010.3.IX. Parakstīta iespiešanai 2010.8.XI. Formāts 72x102/16. Munken pure 80 gkvm papīrs. Warnock Pro garnitūra. Ofseta iespiedums. Metiens 3000 eks. Līgumcena. Apgāds «Zelta grauds», Alksnāja ielā 14—9, Rīgā LV 1050. Iespiests «McAbols poligrāfija», Uriek- stes ielā 2a, Rīgā, LV 1050. www.mcabols.lv . Iesiets Jelgavas tipogrāfijā, Langervaldes ielā la, Jelgavā, LV 3002. www.jt.lv

Content

Ērgle Zenta Starp mums, meitenēm runājot

Zenta Ērgle STARP MUMS, MEITENĒM RUNĀJOT

1. nodaļa JA MAN BŪTU BURVJU VARA…

2. nodaļa DAUMANTS «GLĀBJ» KLASI

3. nodaļa ROMEO UN DŽULJETA

4. nodaļa DIVKAUJA JEB MONTEKI PRET KAPULETI

5. nodaļa BAIBA, TEVIS DĒĻ ES…»

6. nodaļa DZIMŠANAS DIENA KVADRĀTĀ

7 . nodaļa «BUTTERFLY, BUTTERFLY»

8. nodaļa KARNEVĀLS AR PĀRSTEIGUMIEM

9. nodaļa «PRESTO» — TAS NOZĪMĒ ĀTRI

10. nodaļa TU, MARGA, ESI BAIGĀ MUĻĶE.

11. nodaļa VAI TU DRĪKSTI KĻŪT PAR KOMJAUNIETI, DAUMANT?

12. nodaļa NEKĀ GRAUJOŠA TAČU NEBIJA!

SATURS

ZENTA ĒRGLE Bez piecām minūtēm pieauguši

1 . nodaļa izvĒle

2 . nodaļa sĀkums

3 . nodaļa TIKŠANĀS AR ZELTA RUDENI

4 . nodaļa GREIZSIRDĪBA

5 . nodaļa KĀPNES VED AUGŠUP, BET ARĪ LEJUP

6 . nodaļa SVETLANAS LIELAIS NOSLĒPUMS

7 . nodaļa NE TIKAI ARODAM, MAIZEI, BET ARĪ GARAM

8 . nodaļa ĀRKĀRTĒJS NOTIKUMS

9 . nodaļa ATVADAS

10. nodaļa «ES NESPĒJU NOTĒLOT MĪLESTĪBU»

11. nodaļa SVETLANA RŪDA RAKSTURU

12. nodaļa Šaubas

13. nodaļa eksĀmeni

14. nodaļa nelaime

15. nodaļa bez piecĀm MINŪTĒM PIEAUGUŠI

Zenta Ērgle Nosargāt mīlestību

1. n o d a ļ a MĪLESTĪBA

2.nodaļa MĀJAS

3. nodaļa PIRMĀ ALGA

4. nodaļa IKDIENA

5. nodaļa APZAGTAIS JAUNGADS

6.nodaļa MĒS TIEM VEČIEM PARĀDĪSIM.,.

7. nodaļa PĀRBAUDE

8.nodaļa ATBILDĪBA

SKAIDROJUMI

SATURS