Ērgle Zenta

Tā tik bija vasara

ZENTA ĒRGLE

TĀ TIK BIJA VASARA

PRIEKŠVĀRDA VIETĀ

Jauna, nelasīta gramata ir ka noslēpums. Kada tā bus, vai interesanta vai tik garlaicīga, ka snaudiens māksies virsū, to lasot? Un par ko tā būs?

Jūs apskatāt krāsaino vāku, izlasāt grāmatas nosaukumu — «Par mūsu sētas bērniem, indiāņiem un melno kaķi». It kā būtu skaidrs, bet patiesībā nekas nav skaidrs. Bet, lai jums patiešām būtu viss skaidrs, es pašā sākumā pastāstīšu, par ko būs runa šajā grāmatā.

Mūsu sētas bērni — tie ir bērni, kuri kādreiz dzīvoja mūsu pagalmā. Kādēļ tad — kādreiz? Tādēļ, ka stāsts uzrakstīts pirms piecpadsmit gadiem. Bērni, kuru nerātnības (mana kaimiņieņe Šulce apgalvoja, ka uz labiem darbiem viņi nemaz neesot spējīgi) stāstā aprakstītas, tagad izauguši lieli, un dažam no viņiem jau pašam ir bērni. Piemēram, Guntim ir divi dēli — Artis un Jānītis, dvīņiem Tedim un Tonim katram pa dēlam, Larai — meita. Par citiem man nav precīzu ziņu.

Kas vēl pa šo laiku noticis? Daudz kas. Juglas apkārtnē, kur kādreiz mani varoņi brauca spēlēt futbolu un peldēties, paceļas jauni daudzstāvu nami. Bērnu klubi, kino, skaisti dārzi namu pagalmos nav vairs nekāds jaunums, bet parasta lieta. Vien bērni, kas rotaļājas šajos pagalmos, ir tādi paši kā pirms piecpadsmit gadiem. Vēl vakar manā istabā pa atvērtu logu ielidoja futbola bumba. Tā sasita manu visdārgāko smaržu pudelīti «Smaragds», un mana istaba vēl šodien smaržo tā kā pēc anīsa pilieniem, tā kā pēc vīstošām lefkojām (man pat šķiet, ka smaržo arī tas, ko es pašreiz rakstu).

Katram stāstam ir sava vēsture. Dažreiz tā ir krietni vien garāka nekā pats stāsts. Manas rakstnieces gaitas sākās ar nejaušību. Biju jau nodzīvojusi pusi mūža, man bija divi pusaudžu vecuma bērni — Guntis un Māra, bija iemīļota profesija — arhitektūra. Tad pēkšņi saslimu. Dažreiz slimot ir pat patīkami — vari gulēt, cik ilgi gribi, tevi žēlo, lutina, nebar, nes visādas gardas lietas. Sākumā biju svētlaimē. Bet pēc tam man apnika. Garlaicības mākta, sāku rakstīt par mūsu sētas bērniem. Guntis un Māra katru dienu pieprasīja jaunus turpinājumus. Kad piecēlos no slimības gultas, mans pirmais stāsts bija gatavs.

Kad šis stāsts bija nodrukāts grāmatā, saņēmu daudz vēstuļu. Kāda Maskavas skolniece vēlējās iepazīties ar Alfonu, citi atkal ar Aļku un Maigoni. Bet gandrīz visi jautāja: kas notiks tālāk? Un man gribot negribot bija jāraksta stāsta turpinājums — «Tā tik bija vasara!».

Jūs domājat, ka ar to vēstuļu plūdi beidzās? Bērni tikpat neatlaidīgi gribēja zināt mūsu sētas bērnu turpmākos piedzīvojumus.

Bet es biju cieta kā klints, ņēmu un uzrakstīju citu stāstu par neveiksminieku Pēteri un melno kaķi. Tas bija pirms desmit gadiem. Varbūt jums būs interesanti uzzināt, ka Pēteris pašlaik studē filoloģijas fakultātē un paslepus raksta dzejoļus. Ledenes viņš vairs neēd, audzē švītīgas ūsiņas un valkā kreklu ar puķītēm un kruzuļotu apkakli par spīti savai māsai Elzai, kura mīl staigāt biksēs.

Ar to tad ari beigšu šo mazo informāciju. Visu labu.

Zenta Ergle

.

.

.

PRIEKŠVĀRDS, KURA PASTĀSTĪTS, KA RADĀS SIS STĀSTS

Pagājušo rudeni pie manis ieradās bērnu delegācija.

—    Lūdzu, te būs, — Guntis man lepni pasniedza biezu kladi. — Uzrakstiet par šo vasaru jaunu stāstu!

Es pašķirstīju kladi. Jā, Guntis bija turējis doto vārdu un visus vasaras svarīgākos notikumus rūpīgi pierakstījis. Sākumā piezīmes bija ļoti garas, bet vēlāk tās kļuva arvien īsākas. Tā, piemēram, 10. augustā bija ieraksts: «Janka noķēra ķirzaku un aizmeta Marai aiz kakla. Māra nāvīgi nobijās, bet Lara Janku par to piekāva.» 20. augustā piezīmes vēl īsākas: «Strādājam.»

—     Šoreiz laikam no stāsta nekas neiznāks, — es ierunājos, — man pašreiz daudz citu darbu.

Tad mazais Vovka teica: — Krustmāt, nu paņemiet no Gunta to burtnīcu un vienkārši norakstiet! Tikai komatus salieciet pareizās vietāsl

—    Domā, es pats nezinu, kur komati jāliek? — Guntis apvainojās.

—     Mēs visu sīki izstāstīsim, bet jūs tikai rakstiet, — Aļka mēģināja mani pierunāt.

—     Vai to ari pateiksiet, kā naktī bez atļaujas gājāt peldēties? — Māra iesmējās. Maigonis viņai uzmina uz kājas.

—    Tādi sīkumi nevienu neinteresē. Ja jau visu gribēs uzrakstīt, tad iznāks tik bieza grāmata, ka neviens zēns to nelasīs.

' — Ak tad, pēc tavām domām, visas biezās grāmatas ir garlaicīgas?

—     Nē, — Maigonis samulsis atzinās, — piemēram, Grāfs Montē Kristo nav. Bet dažām beigās jau esi aizmirsis, kas sākumā notiek.

—    Maigonim taisnība, jāparāda tikai visinteresantākie vasaras notikumi, — es teicu.

—     To jūs sakāt tikai tādēļ, lai nebūtu tik gari jāraksta, — Guntis uzreiz atklāja manu viltību. — Es par to, ka jāpastāsta viss sīki un pamatīgi, sākot no pašas pirmās dienas un beidzot ar lielo ugunskuru.

Pēc ilgiem un dedzīgiem strīdiem mēs ar Maigoni uzvarējām.

Un tā nu es sēžu. Man priekšā liela kaudze balta papīra. Pats grūtākais ir iesākums, tas visiem zināms. Tādēļ virsraksta izgudrošanu es atliku uz beigām. Gan jau tad redzēs.

Viens gan man skaidrs: piezīmes no Gunta dienasgrāmatas nofotografēsim un ievietosim grāmatā tieši tā, kā Guntis tās ierakstījis.

1. nodaļa janka dumpojas

Viss sakas ar to, ka Janka kādu vakaru paziņoja:

— Es jums līdzi uz Majoriem nebraukšu. Dzīvojiet tur vieni paši, ja gribat.

—        Paskat, ko sadomājis! Vai drīkstu zināt, kādēļ tad tā? — tēvs izbrīnījies palūkojās pār avīzes malu.

—       Man tepat pagalmā labi. Mēs spēlēsim futbolu, un tu taču zini, ka es esmu vārtsargs. Bet svētdienās kopā ar pulkvedi un tēvoci Krišu brauksim uz. Jūrmalciemu, būvēsim tur laivu un makšķerēsim.

—        Palaid tik puikam vaļu, drīz pašam pa galvu sāks dancot! — māte sirdījās. —■ Kas tad šim Majoros kait? Salmiņu ģimene arī turpat, varēs draudzēties ar Leontīni.

—       To vīzdegunīgo slieku? Sirsnīgi pateicos!

—    Janka! — tēvs pacēla balsi.

—       Tev jau labi runāt, bet man sāksies tas pats, kas pagājušo vasaru, — un Janka sāka raudāt. Tā bija labi pārbaudīta metode.

—       Uzvilka man to strīpaino cietumnieka pidžamu, un tad tik sauļošanās pēc pulksteņa, peldēšanās pēc pulksteņa. Neesi tu vēl jūrā kārtīgi apslapinājies, kad jau triec laukā. Neesmu vairs nekāds maziņais.

—       Nebrēc nu, nebrēc, lielais vīrs! — tēvs, kā vienmēr, nevarēja ciest asaras.

—       Kāpēc mēs nevaram braukt uz Jūrmalciemu? — Jankam iešāvās prātā. — Tur, tāpat kā Majoros, ir jūra, upe un priedes.

—      Jūrmalciems, Jūrmalciems, — tēvs pūlējās atcerēties. — Vai mēs tur pērnruden tajā ekskursijā nebraucām?

— Uz Jūrmalciemu vai nekuri

—    Nu kā tad, tēt! Atceries, — vai tas nebija jauki? Un kas tur esot zivju! — Janka ar cerībām paskatījās uz tēvu. — Tu varētu spiningot.

—    Njā, — tēvs domīgi norūca un sāka berzēt degunu. Tā bija droša zīme, ka viņš kaut ko pārdomā.

Veselu nedēju Janka atradās karastāvoklī ar māti. Šoreiz viņš bija cieši apņēmies nepadodies. Viņš lai rotaļātos ar kādu tur Leontīni, kas cita nekā neprot kā tīstīt savas lelles! Jūrā iebridusi tikko līdz potītēm, jau kliedz un skrien ārā! Nē, neparko!

Sestdienas vakarā tēvs negaidīti ierunājās: — Nez kā tam vecajam jūras vilkam Gobas Mārtiņam tur Jūrmalciemā klājas? Derētu rit aizbraukt apciemot.

Jankas māte par šo vīra priekšlikumu nepavisam nebija sajūsmināta. Turpretim Jankam tēva vārdi iedvesa zināmas cerības garlaicīgos Majorus apmainīt pret Jūrmalciemu. Vismaz svētdienās tad varētu satikties ar puikām.

Nākošajā svētdienā visi trīs iesēdās «Moskvičā» un drīz vien bija Jūrmalciemā. Ciema padomes priekšsēdētājs Mārtiņš Goba ilgi neredzētos viesus uzņēma ļoti laipni. Tikai padzirdis par brauciena iemeslu, viņš kļuva domīgs. Pirms gadiem divdesmit tā būtu nieka lieta. Tad te vēl bija klusa nomale. Bet tagad zvejnieku kolhozs kļūst bagātā.ks ar katru dienu.

Strādnieki nāk pat no Rīgas. Tādēļ visi kakti kā bāztin piebāzti.

—   Es jau teicu, ka te nekas neiznāks, — Jankas māte atviegloti nopūtās. — Brauksim vien uz Majoriem, pie Salmiņiem tā lieta droša.

—    Pag, pag, nevajag jau tūliņ krist panikā, — Goba domīgi plūkāja savu iesarkano bārdu. — Varbūt kaut ko sagudrosim.

—    Pavisam mazu istabiņu. Mums jau daudz nevajag, — Janka nenocietās.

—    Nejaucies pieaugušo darīšanās! — māte iegrūda viņam dunku sānos.

— Tikai Majoril

—    Vai jūs no spokiem nebaidāties? — Goba pēkšņi pavaicāja Jankas mātei, kas nesaprašanā paskatījās uz smaidošo ciema padomes priekšsēdētāju un paraustīja plecus.

—   Nu, tad vairs nav ko runāt, nāciet līdzi! — Goba aicināja. — Tādu vasarnīcu savu mūžu nebūsiet redzējuši.

Asfaltēta šoseja kā tērauda lenta izlocījās cauri zvejniekciemam un aizvijās tālumā, kā krelles uzvērdama sevī nākamos ciemus. Vecās zvejnieku mājas, no ilga mūža sašķiebušās un it kā zemē iegrimušas, stāvēja gar abām malām. Pašā ciema vidū, sarkanu dakstiņu cepuri galvā uzlikusi, atradās liela trīsstāvu māja. — Agrāk tā piederēja bagātajam zivju kupcim Ķīsim, — Goba paskaidroja. — Kas tas bija par ļaužu izsūcēju! Bet tagad te savietots viss kas — veikals un maiznīca, pasts un milicija, kolhoza kantoris un pat frizieris apmeties. Sabāzti kā siļķes mucā.

Nonākuši pie upes, Goba un viesi nogriezās pa labi. Mežmalā pacēlās skaista jaunceltne, gan vēl bez logiem un durvīm.

—    Tas mūsu jaunais klubs, — priekšsēdētājs palepojās. — Sīkumi vien vairs palikuši, bet nevar un nevar nobeigt. Cilvēku par maz. Visi laužas uz jūru, tur varot vairāk nopelnīt. Bet nekas, gan nobeigsim, un tad mums. būs pašiem savs kino un teātris gluži kā Rīgā.

Ceļš ievijās skaistā priežu mežā.

Janka, aizsteidzies visiem pa priekšu, pirmais ieraudzīja vasarnīcu, un acis viņam sāka spīdēt no prieka. Kaut ko tādu viņš vēl nebija redzējis. Katrā ēkas stūri pacēlās pa tornim, tieši kā radīti novērošanai. Vienā pusē bija piebūvēta veranda, bet virs tās balkons. Nesagaidījis pārējos, Janka metās visu izpētīt tuvāk.

—    Var redzēt, ka tam cilvēkam naudas bijis vairāk nekā saprašanas, — Jankas tēvs, Hāzenfūsa villu ieraudzījis, iesmējās. — Normāls cilvēks tādu ērmu nebūtu dabūjis gatavu.

Ēkas ārpuse bija tīri ciešama, bet iekšpusē atklājās diezgan nemīlīgs skats. Grīda vietām izpuvuši, logu stikli izdauzīti.

—    Tēt, kā man te patīk! — Janka sajūsmā apķērās tēvam ap kaklu.

—    Upe tepat blakām, tu katru dienu varēsi spiningot. Un jūra ari tuvu, es jau aizskrēju paskatīties.

—    Hm, — Jankas tēvs berzēja degunu. — Bet vai zivis tajā upē ir?

—    Un kādas vēl! Pērnvasar viens izcēla veselu pudu smagu līdaku. Nebūtu pats savām acīm redzējis, nudien neticētu, — Goba apgalvoja.

—    Vieta atpūtai te tiešām lieliska, — Jankas tēvs apmierināts paskatījās apkārt, — mežs, upe, jūra.

Te nu jūs jēdzat Hāzenlūsa villu visa tās krāšņumā.

—    Nu, ko tad vairāk, ja patīk, ņem ciet. Noslēgsim līgumu uz desmit gadiem, tad remonts atmaksāsies. Kokmateriālus sameklēsim tepat uz vietas.

—    Es jau nu gan nejaušu sevi uz desmit vasarām aprakt šādā nomalē, — Jankas māte enerģiski protestēja, — nevienas mājas tuvumā, neviena cilvēka, ar ko parunāties, dzīvo mēma kā zivs!

Tā, nekā noteikta nenolēmuši, viņi brauca mājās. īstā vētra sākās pie vakariņu_ galda. Māte atteicās pat domāt par Jūrmalciemu, to vientuļo kaktu. Janka tikpat noteikti paziņoja, ka viņu uz Majoriem ne ar vilkšanu neaizvilkšot, viņš vienkārši aizbēgšot no mājām, un sāka raudāt. Tēvs veltīgi mēģināja nomierināt gan sievu, gan dēlu.

Janku aizdzina gulēt, bet viņš vēl ilgi nevarēja rimties. Naktī zēnu mocīja ļauni murgi: Leontīne bija saguldījusi visas savas lelles pludmalē, un Jankam tās bija jāauklē, kamēr Maigonis, Aļka un citi zēni stāvēja apkārt un smējās par viņu.

2. nodaļa but vai nebūt?

— Meitenes, paskatieties, mūsu Jankam atkal sarkanas acis! — Lara otrā rītā, Janku ieraudzījusi, smējās. — Par ko tad nu pinkšķēji? Mamma uz kino nelaida, vai?

—   Ja, raudāju, — Janka, pavisam negaidot, atzinās, — un raudašu vēl, ja vajadzēs.

—    Tas esot vīrietis! — Māra iespurdzās.

—    Būtu jūs redzējuši to māju, tad vis tā nerunātu, — Janka smagi nopūtās un izstāstīja visu pēc kārtas. Brīdi valdīja klusums.

—    Klausies, nebūtu nemaz tik slikti, ja tu tur apmestos, — A]ka pirmais izteica savas domas. — Mēs tā kā tā pa svētdienām tur brauksim. Lietainā laikā būtu kur patverties.

—    Un kas tur par zivīm! — Janka nenocietās. — Pudiem lielas.

—    Kas tas ir — puds? — Vovka nesaprata.

—    Varde ar lielām ūsām! — AJka pazobojās.

Lai sasniegtu mērķi, Janka ir gatavs paciest visu — pat meiteņu zobgalības par saraudātām acīm.

—          Nemāni mazo! Puds ir antīka mēra vienība — sešpadsmit kilogramu, — Guntis paskaidroja.

—          Nestāsti nu makšķernieku stāstus! — Maigonis neticēja. — Bet vispār vajadzētu mums visiem pārcelties uz dzīvi Jūrmalciemā. Kas tur liels, uzceļ skuju būdas un dzīvo nost.

—          Un vizināties ar laivu -un cauru dienu peldēties un makšķerēt!

—         Pareizi, laivu tad mēs savestu kārtībā viens divi. Citādi pa svētdienām vien ķēpāsimies līdz rudenim, — dvīņiem iepatikās Maigoņa ideja.

—    Mēs varētu ierīkot vasaras nometni.

—    Tu parunā vēl reizi ar tēvu, — Guntis pamācīja Janku.

—      Tēvs saka, ka tur vajadzīgs pamatīgs remonts un tas dārgi izmaksāšot. Bet mamma negrib ne dzirdēt, — Janka paskaidroja.

—      Bet ja nu mēs paši par visiem pamēģinātu kaut kā to māju, — Māra ieteicās. — Vajadzētu aprunāties ar pulkvedi un tēvoci Krišu, varbūt viņi zinātu padomu.

—      Un ar pārvaldnieci. Viņai ir valstiska domāšana. — Kopš tās reizes, kad pārvaldniece uzdāvināja bērniem volejbumbu un tīklu, Aļka juta pret viņu lielu cieņu.

Nākošajā dienā Aļka un Guntis iegāja namu pārvaldē.

—      Kas par vasaras nometni? — pārvaldniece sākumā nekā nesaprata. — Kā tad jums tepat trūkst? Sitiet savu bumbu, cik patīk!

—    Atjaujiet sniegt paskaidrojumus, — Guntis atšķīra piezīmju bloku.

Pārvaldniece piekrītoši pamāja ar galvu. Guntis dziji ievilka elpu.

—     Pirmkārt, ir zinātniski pierādīts, ka katrs elpas vilciens lielpilsētas gaisa satur vairākus miljonus kaitīgu sīkbūtņu, kas cenšas novest cilvēka organismu sabrukuma stāvoklī. Ārpus pilsētas un sevišķi vietās, kur aug daudz priežu, kā tas ir Jūrmalciemā, gaisā gandrīz nemaz nav kaitīgo sīk- būtņu, un cilvēka organisms nostiprinās. Otrkārt, uzturēšanās svaigā gaisā, saulē, vējā un ūdenī, kas Jūrmalciemā ir neierobežotā daudzumā, norūda cilvēka organismu, padara to izturīgu pret slimībām un …

—    Pietiek, pietiek! — pārvaldniece smiedamās pārtrauca Gunti. — Aļka, paskaidro tā pavisam īsi — ko īsti jūs atkal esat sadomājuši?

Guntis sapīcis aizvēra bloknotu. Vissvarīgākie argumenti palika nenolasīti.

Aļka pastāstīja, ko zināja par Hāzenfūsa vasarnīcu.

—    Mēs ļoti lūdzam atbalstīt mūsu nodomu. Apsolām visu paši savest kārtībā. Kā zināms, ēku remontēšanā mums liela pieredze, — Guntis viņu pārtrauca. — Krāsot mēs protam, tapeles izlīmēt arī, dvīņi pagatavos galdus un solus, meitenes nomazgās logus. Un, ja mēs netiksim galā, palūgsim talkā pārvaldes amatnieku Galdiņa tēvu. Un vispār — mums vajag kādu darbu. Tagad visi strādā. Vai tad mēs kādi memmīši? Sēdēsim un gaidīsim, lai citi par mums vēlāk ņirdz!

—   Galdiņa tēvam tepat darba pietiek, — pārvaldniece par zēnu nodomu nemaz nelikās sajūsmināta.

Aļka ar Gunti pavisam noskuma.

—    Nu, nu, nenokariet uzreiz degunus! Tādas lietas jau nevar tā — viens divi — gatavs, — pārvaldniece mierināja zēnus. — Kas tad to jūsu pili ir redzējis? Biedrs Kalniņš?

—    Jā.

—    Tad palūdziet, lai viņš atnāk pie manis.

—    Tieši tā, tiks izdarīts! — Aļka pielika roku pie laiviņas.

—   Namu pārvaldes vasaras nometne, — pārvaldniece vēl ilgi grozīja galvu. — Paskat, ko izdomājuši, velna puikas! Bet kāpēc gan ne?

Pārvaldniece kopā ar Jankas tēvu aizbrauca uz Jūrmalciemu un visu kārtīgi apskatīja.

—    Kopīgiem spēkiem ēku ātri vien varētu savest kārtībā, — viņa vēlāk paskaidroja bērniem.

—   Nu, vai es neteicu! — Aļka pačukstēja Maigonim. — Tā ir sieviete ar plašu vērienu.

—    Bet es dzirdēju, ka jūsu vecāki neesot ar mieru. Vai tas tiesa? — pārvaldniece jautāja.

—    Njā, — Guntis noņurdēja. — Bet nekas. Gan viņus pierunāsim.

Siltajos pavasara vakaros īrnieki labprāt pasēdēja jaunajā dārzā. Galvenais sarunu temats bija par vasaras nometni.

—    Kas viņus tur apkops un paēdinās? — dvīņu māte teica Gunta mātei un Māras mātei. — Ar svaigu gaisu vien neiztiks, ja vēders būs tukšs.

—    Dauzīsies caurām dienām apkārt bez uzraudzības. Tā vien skaties, ka upē kāds nedabū galu. Nē, nē, lai dzīvo vien tepat mājās, vismaz ir acu priekšā, — Gunta māte un Māras māte viņu atbalstīja.

—    Pie visas šīs jezgas vainīgs tikai mans vīrs un neviens cits, — Jankas māte nopūtās. — Kas viņu trieca uz to Jūrmalciemu? Brīvas dabas vajagot un klusuma! Satracināja tikai bērnus, un kas nu iznāk? Es vasarnīcu Majoros jau sarunāju.

—    Ja man nebūtu jāstrādā, es gan labprāt brauktu viņiem līdzi uz nometni, — Aļkas māte aizstāvēja bērnu ideju.

—    Es nejaušu savējiem tur badā mirt, — Andra un Ilzes māte pateica balsī, kas nepieļāva nekādus iebildumus. — Lai mēnesi padzīvo pionieru nometnē un pēc tam tepat!

—    Badā nomirt! — Aļka, to dzirdot, uztraucās. — Vai tad mēs kādi maziņie, kas ar mannas putriņu jābaro! Maize veikalā ir?

—    Ir, — bērni korī atbildēja.

—    Zivis makšķerēt protam?

—    Protam!

—    Nu lūk, meitenes izvārīs zivju zupu, un būsim paēduši.

Bet šoreiz Janka smejas par Gunta paragrāfiem vecāku «apgaismošanai».

—    Ak tā, jūs makšķerēsiet, bet mēs lai sēžam mājās un saimniekojam. Paldies! — Māra tā nebija ar mieru. — Mēs ari gribam makšķerēt.

—    Pareizi, un vārīsim visi pēc kārtas, — Lara viņai piebalsoja. — Tagad sievietēm vienādas tiesības ar vīriešiem.

—    Ha, ha, ha! — Janka smējās. — Man nu gan nenāk ne prātā tīrīt kartupeļus!

—    Izbeidziet! Atraduši īsto brīdi strīdam, — Guntis izšķīra ķildniekus. — Tagad mums svarīgākas problēmas risināmas. Es ierosinu… — Guntis satvēra savu bloknotu, — es ierosinu izvest starp vecākiem masu aģitāciju.

—    Kā tad tu to izdarīsi? — Maigonis iesmējās.

—   Jānoorganizē aģitatoru grupa, kas ietu pie visiem vecākiem un apgaismotu jautājumu punktu pa punktam.

—    Gribu redzēt, kā tu manu mammu apgaismosi, — Janka iesmējās.

—   Tēvoci Krišu, palīdziet jūs arī, — Aļka lūdzās. — Tur taču mūsu laiva …

—    Es jau neesmu pretim. Savu atvaļinājumu labprāt pavadītu kopā ar jums. Gan jau tad mēs laivu savestu kārtībā, — Krišus piekrita.

—    Nu lūk! — Aļka pievērsās mātēm. — Tēvocis Krišus ar mieru mūs pieskatīt.

Izšķirošais vārds tomēr bija jāsaka pārvaldniecei. Viņa vairākkārt apspriedās ar pulkvedi, tēvoci Krišu un Jankas tēvu un beidzot uzaicināja pie sevis bērnu vecākus.

—    Es ēku apskatīju. Visi kopā mēs to viegli varētu izremontēt. Tur pietiek vietas gan bērniem, gan vecākiem. Jāpadomā tikai, kā bērnus uzraudzīt un paēdināt.

—    Par uzraudzīšanu maza bēda, — pulkvedis piezīmēja. — Pašlaik sākas atvaļinājums tēvocim Krišum, pēc tam biedram Krūmiņam un man. Mana sieva un, cik zinu, arī biedrene Kalniņa nekur nestrādā. Viņas taču neatteiksies bērnus pieskatīt.

—    Pavisam labi, — pārvaldniece nopriecājās. — Tad jau vairs paliek tikai jautājums par saimnieci. Varbūt kāda no mātēm būtu ar mieru?

Mātes skatījās cita uz citu un klusēja.

Guntis pagatavoja lielus plakātus ar šādu tekstu:

UZMANĪBU! UZMANĪBU!

APVIENOTĀ 44. UN 46. NAMA BĒRNU BRIGĀDE MEKLĒ_ SAIMNIECI SAVAI VASARAS NOMETNEI. ME2S AR OGĀM UN SĒNĒM PIE DURVĪM. PIETEIKTIES NAMU PĀRVALDĒ.

Viņš izlika plakātus pie visām durvīm un kāpņu telpās, bet panākumu nebija nekādu.

—    Tāda nieka dēļ būs jātup Rīgā, — Maigonis pukojās. — Nu parunā, Janka, vēlreiz ar savu mammu. Vai tad viņa tiešām nevar?

—    Nē, ko tu, — Janka atmeta ar roku. — Mēs tikai ar lielām pūlēm pierunājām viņu braukt uz Jūrmalciemu.

Bija pagājusi gandrīz jau nedēļa, bet saimnieces kā nebija, tā nebija. Gandrīz neviens vairs necerēja, ka tā atradīsies.

Kādu priekšpusdienu, kad puikas spēlēja voleju, pagalmā gluži bez elpas ieskrēja Māra.

—    Saimniece! — viņa tik tikko spēja izdvest.

Voleja spēle acumirklī apstājās.

—    Kas tad? Runā!

Māra pagaidīja, kamēr iestājas gaidu pilns klusums, un tad svarīgi pavēstīja:

—    Šulciene!

—    Nevar būt! Tu mānies! — puikas neticēja.

—     Goda vārds! Viņa pati manai mātei nupat pastāstīja. Pārvaldniece solījusi šai visādus labumus. Tad vēl Sulc … biedrene Šulce, — pārlaboja Māra, ieraudzījusi garāmejošo pulkvedi, — teica, ka mežs, tas viņai esot viss. Sēņot un ogot viņa varot no rīta līdz vakaram. Tikai to sēņu un ogu dēļ viņa bijusi ar mieru.

—     Kas gan varēja iedomāties, ka tieši Sulce izrādīs aktivitāti, — nobrīnījās Guntis.

—     Vakars mums būs, zēni, gan jūs redzēsiet. Ja viņa, tad es labāk nemaz nebraucu, — Maigonis pukojās.

—    Nekāds cilvēkēdājs jau viņa nav, — Aļka noteica.

—    Ko lai dara, ja cilvēkam tāds kašķīgāks raksturs. Mēs nejauksimies viņas darīšanās, un lai viņa nejaucas mūsējās.

—    Pareizi, Aļka, — Guntis viņam pievienojās. — Svarīgākais, ka saimniece beidzot atradusies.

—    Nu vairs nevienam nebūs ko iebilst, — bērni priecājās.

Braukt uz Jūrmalciemu gribēja visi, bet vienam otram tomēr iznāca citādi.

Tā Andrim un Ilzei bija jādodas uz pionieru nometni. Ilzei ļoti negribējās šķirties no draudzenēm, bet Andris, kā jau vīrieša cilvēks, samierinājās itin drīz.

—    Tur nav slikti. Tāpat pārgājieni, futbola spēle. Nemaz nav garlaicīgi.

Alfons posās pavisam tālā ceļā — kopā ar tēvu uz dienvidiem — uz Krimu un Kaukāzu. Citā reizē tāds notikums būtu sacēlis pagalmā veselu sensāciju, bet tagad to pat lāgā neievēroja, it kā Alfons brauktu tepat vien — uz Siguldu vai Koknesi.

—    Kas nu tur sevišķs! Kalni! Bet mums būs laiva, jūra, upe un mežs, — Maigonis lielījās.

Arī Pēteris ierunājās par braukšanu uz nometni.

—    Labprāt jau laistu tevi, dēls, bet kas tad pieskatīs mazo Kārlīti un Ainiņu? Fabrikā bērnudārza vēl nav. Mājās vienus pašus bez uzraudzības atstāt nevar.

Pēteris gan klusībā nodomāja, cik labi tiem, kam nav mazu brāļu un māsu, taču saprata, ka mātei taisnība.

—    Labi, es palikšu. Bet svētdienās gan tev jāļauj man braukt.

—    Protams, dēls, — māte apsolīja.

—    Labi vien iznāk, — nopriecājās Aļka, uzzinājis, ka Pēteris paliek pilsētā. — Būs te vismaz viens prātīgs cilvēks. Citādi, ej nu sazini, kas viss nevar notikt. Ievēro stingri, lai būtu kārtība, lai mazie nerautu puķes un nelauztu kokiem zarus. Un raugies, lai kāds neapzinīgs elements atkal nesadomā te celt savu garāžu.

—    Neraizējies, nepalieku jau viens pats! Viss būs kārtībā, — Pēteris lepni atbildēja. — Spēlēsim futbolu, voleju, un tad tik rudenī panāciet priekšā!

3. nodaļa tomēr būt

Svētdienas rītā pirmais sētā iznāca Aļka.

—    Laiciņš kā uz pasūtījumu, — viņš nopriecājās un pa vecam paradumam iebāza mutē divus pirkstus, lai sasauktu brigādi. — Velns parāvis, — viņš laikā atjēdzās. — Lūk, būtu kauns.

Drīz visos dzīvokļos, kurus selektors savienoja ar štābu, atskanēja zvans un Aļkas balss: — Labrīt! Mostieties, miegamices!

—    Pats tu miegamice! — atbildēja vieni.

—    Mēs jau sen esam pamodušies, — atsaucās citi.

Vienīgi Janka, saldi aizmidzis, pagriezās uz otriem sāniem.

Kamēr Aļkas brigāde gatavojās ceļam, Hāzenfūsa mājā notika savādas lietas. Uzmanīgi minot cits cita pēdās, pa rasaino zāli gāja četri zēni. Pienākuši pie mājas, viņi uzmanīgi paraudzījās visapkārt un ielīda pa logu.

—   Csst! — viens no viņiem pacēla roku. — Es jūtu bālģīmju smaku.

—    Kāpostgalva! No kurienes tad te varēja rasties bālģīmji? — pārējie neticēja.

—    Lūk, bālģīmju uguns kociņš, — pirmais zēns pacēla no grīdas papirosa galu, kuru tur bija nometis Jankas tēvs. — Nu, ko es teicu! Bālģīmji ir atraduši taku uz mūsu vigvamu.

—      Droši vien kāds gājis garām un iesviedis pa logu, bet Lašu Nāve

uzreiz diezin ko izgudro, — nomierināja biedrus slaids zēns ar vasaras raibumiem. — Tikai velti tērējam laiku. Apģērbsimies ātrāk un sāksim lasīt.

Zēni uzkāpa otrajā stāvā, iegāja stūra istabā un izņēma no kādas kastes spalvu galvas rotas. Pašas garākās un skaistākās spalvas bija Lašu Nāvei. Aplikusi savas rotas, zēni izkrāsoja sejas ar krāsainiem krītiņiem. Tagad viņiem bija īsts indiāņu izskats.

—    Asā Acs lai stāv sardzē! — pavēlēja Lašu Nāve. — Pirmais lasis Viltīgais Zutis, pēc tam Ātrā Kāja un visbeidzot es.

Asā Acs nostājās pie loga. No šejienes bija labi redzama apkārtne līdz pat mežam, aiz kura atradās zvejnieku ciemats.

No vecu grāmatu kaudzes, kas bija samesta istabas kaktā, Viltīgais Zutis izvilka nelielu sadriskātu grāmateli un, noklepojies kā īsts lektors, sāka skaļā balsī lasīt:

—    «Huronis kā tīģeris metās virsū savam ciltsbrālim, bet zemē gulošais Unkasa ķermenis šķīra viņus. Mahuā, sadusmots par viņa acu priekšā notikušo slepkavību, izgrūzdams necilvēcīgu kliedzienu, iedūra dunci delavaras mugurā. Pielēcis kājās, Unkass metās uz Koras slepkavu un nometa to mirušu pie savām kājām. Tad viņš zaudēja pēdējos spēkus.»

—    Tas ņu gan ir vareni! — iesaucās Ātrā Kāja.

—    «Pēc tam viņš ar drūmu, nepielūdzamu skatienu paraudzījās uz huroni, un viņa acīs bija saskatāms viss, ko viņš darītu ar to, ja spēki nebūtu viņu atstājuši. Mahuā satvēra bezspēcīgā delavaras roku un…»

—    Tālāk, nu kas tur notika tālāk? — nepacietībā dega Lašu Nāve.

—    Šajā vietā izplēstas lappuses.

—    Nevar būt. Pameklē kaktā!

Viltīgais Zutis sāka rakņāties grāmatu kaudzē.

—    Main-Rīda «Jātnieks bez galvas», — to mēs jau lasījām. «Anna Ka- reņina» — tas par kādu sievieti, kas metās zem vilciena. «Bovarī kundze», Dodē «Tar-ta-rēns no Ta-ra-sko-nas», nekā nesaprotu. Ahā, lūk, viņa. «Haldors mierīgi paraudzījās uz visām pusēm un pamanīja veikala kaktā mucu ar darvu …»

—   Nē, tā nav tā, — pārtrauca viņu Lašu Nāve. — Tas droši vien ir no citas grāmatas.

—   Kā jūs domājat, vai Viltīgais Lapsa paguva nonāvēt Unkasu? — ziņkārīgi apvaicājās Asā Acs.

—    Droši vien, — atbildēja Lašu Nāve.

—   Nevar būt. Saderam, ka pēdējā acumirkli parādījās viņa draugs bālģīmis Vanagacs un izglāba pēdējo mohikāni.

—    Nevaru atrast, — Viltīgais Zutis pārkravāja kaktā sasviestās pus- saplēstās grāmatas. — Ir gan aitasgalvas, izraut no grāmatas pašu interesantāko vietu.

—    Bet tā gan bija laba doma iekārtot šeit mūsu vigvamu, — iesmējās Ātrā Kāja. — Ciematā neviens nekā nezina.

—    Atceries, kā Viļa vecmāmiņa pārbijās, kad ieraudzīja logā gaismu. Viņai likās, ka te spokojās, ha-ha-ha! Tagad viņu šurp neatmānīs ne par kādu naudu.

—    Varenās čilkutu cilts indiāņi! — piecēlies svinīgi uzsāka Lašu Nāve. — Rīt iesim izlūkgājienā uz augšu pa upi. Pavēlu ņemt līdzi ieročus un makšķeres. No mājas paķeriet maizi un sāli. Sērkociņus es pats sagādāšu. Pusdienās ēdīsim ceptu medījumu un zivis.

—    Klusu! — Asā Acs piesardzīgi pacēla roku. — Mūsu vigvamam tuvojas liels bālģīmju bars.

Visi četri piegāja pie loga.

—    Droši vien viņi iet uz jūrmalu peldēties, — ierunājās Ātrā Kāja.

—    Kaut tā būtu. Bet viņi nogriežas pa taciņu un nāk tieši šurp.

—    Noslēpsimies un ne skaņas! — pavēlēja Lašu Nāve.

Vienā acumirklī istaba kļuva tukša.

* * *

—    Vai dieniņ, tā taču ir vesela pils! — Siliņtante sasita rokas.

—    Sķriesim augšā! — Janka pasauca bērnus. — Te būs zēnu guļamistaba, — viņš autoritatīvi paziņoja, ievedis savus biedrus stūra istabā.

—    Cik daudz te grāmatu! Un kā izmētātas, saplēstas, — Guntis tūlīt metās pie grāmatu kaudzes. — Kulturāli, neko teikt! Paskatieties, te jau mums visai vasarai pietiks, — Kupers, Zils Verns, Tolstojs! — Guntis nosēdās tieši uz grīdas un tūliņ pat iegrima lasīšanā.

—    Atstāj taču drusku vasarai arī, — pajokojās Maigonis.

—   Aļka! Kur jūs palieciet? Tagad nav laika pļāpāt, jāstrādā, — pieskrēja meitenes.

Bērni trokšņodami un klaigādami noskrēja lejā pa trepēm.

* * *

—    Aizvācās gan! — Lašu Nāve uzmanīgi izlīda no dīvāna aizmugures.

—    Ai, kā notirpa kāja, dun kā ar adatām, — žēlojās Atrā Kāja.

—    Vai jūs dzirdējāt? Bālģīmji grib okupēt mūsu vigvamu, — ierunājās Viltīgais Zutis.

Ja jau klanās, tad līdz zemei!

Lašu Nāve piezagās pie loga.

—    Viņi paņēma spaiņus un slotas. Rīkojas kā savās mājās.

—    Negrozies tu tik daudz pie tā loga. Ja mūs pamana, ko tad? — uztraucās Viltīgais Zutis.

—    Lai tikai panāk priekšā! Mēs šitām sauszemes žurkām parādīsim, ko nozīmē ielauzties čilkutu vigvamā, — Lašu Nāve sirdīgi vīstīja dūres.

—    Tur nekas neiznāks, — sarūgtināts noteica Ātrā Kāja. — Pirmkārt — viņu ir vairāk un otrkārt — kopā ar viņiem ir vecāki.

—    Tad jau tūlīt izkar balto karogu — lūdzu, dārgie biedri bālģīmji, dzīvojiet veseli, — uztraucās Lašu Nāve.

Pieklājība vienmēr pirmajā vieta.

—     Muļķi tādi! Vajag rīkoties ar viltu. Nobaidīt tāpat kā manu vecmāmiņu. Viņi noticēs, ka te patiešām mājo vecā Hāzenfūsa gars, un paši aizlaidīsies, — Viltīgais Zutis izdomāja.

—     Diezin vai, — neticīgi novilka Ātrā Kāja. — Tie tev nav nekādas vecenes, kas tic pasakām un nobīstas no parastās sveces gaismas.

—    Kā tu nesaproti? — uztraucās Viltīgais Zutis. — Jāizgatavo īsts spoks, tāds ar galvu un rokām.

—    Un acu vietā ieliksim kabatas lukturīšus.

—    Un kauksim necilvēcīgā balsī: ū-ū-ū! — papildināja pārējie.

—       Ģeniāli! — Lašu Nāve uzsita pa plecu Viltīgajam Zutim. — Tu esi mūsu čilkutu cilts glābējs. Bālģīmji kā metīsies bēgt, tā neapstāsies līdz pašai Rīgai. Atļauj spiest tavu godīgo roku.

Sajā brīdī Asā Acs, kas stāvēja sardzē pie loga, paklakšķināja mēli. Indiāņi acumirklī paslēpās.

Svilpodams istabā ienāca Aļka.

—    Neviena nav, — viņš klusi noteica. — Bet es taču skaidri dzirdēju, ka te kāds runā. Un grīda arī drebēja. Savādi.

Tajā pašā brīdī aiz vecā dīvāna atskanēja skaļš: «Apčī!» Aļka neap- juka, viņš iebāza mutē divus pirkstus, un vasarnīcā atskanēja griezīgs svilpiens.

Pēc dažiem mirkļiem visa brigāde jau atradās stūra istabā.

—    Kas noticis? — jautāja Maigonis.

—   Vai jūs kādreiz esiet dzirdējuši, ka vecs dīvāns šķaudītu? — atjautāja Aļka.

—   Tev droši vien būs spokojies vecais Hāzenfūss, — Janka smējās tā, ka viņam asarās lija pār vaigiem.

—    Pats. tu esi spoks! — Aļka saskaitās. — Nu, Maigoni, nāc palīgā!

Atbīdīt dīvānu bija mirkļa darbs… Visi apmulsuši skatījās uz Lašu

Nāves izkrāsoto seju un izbolītām acīm. Mazais Vovka izbijies ieraudājās un aizmuka.

Mežonīgā būtne izslējās taisni un sakārtoja spalvu rotu uz savas galvas.

—    Viltīgais Zuti, Ātrā Kāja, Asā Acs, nāciet ārā! — pavēlēja Lašu Nāve. — Mēs esam ielenkti.

Aļka un Guntis, Maigonis, Māra un Janka mutes vien ieplēta.

—    Nu, ko jūs tā bolāt acis? Indiāņus neesat redzējuši, vai? — pirmais klusumu pārtrauca Lašu Nāve. — Jūs droši vien no Rīgas?

—   Viņš vēl jautā? — Viltīgais Zutis iesmējās. — Tas jau redzams no viņu bālajām sejām.

—    Jūs tur — ne tik strauji! — Maigonis izteiksmīgi parādīja dūri.

—    Ar ko mums tas gods runāt? — Guntis ļoti pieklājīgi paklanījās pret svešajiem.

—    Piedošanu. Mārcis Lapiņš, saukts Lašu Nāve, indiāņu vadonis, — virsaitis paklanījās tik zemu, ka viņa galvas rotas spalvas pieskārās zemei.

—   Lašu Nāve, ha-ha-ha-ha! — Janka iesmējās. — Tad nu gan izdomājis vārdu.

Aļka dusmīgi paskatījās uz Janku.

—■ Aleksejs Tomiļins, brigādes komandieris. Draugiem atļauts saukt par Aļku.

Tūlīt var redzēt, ka viņi no provinces.

—   Mēs esam visā Rīgā pazīstamā 44. un 46. nama apvienotā bērnu brigāde, — nenocietās Māra. — Skaidrs?

—    Piedošanu, bet pirmā dzirdēšana.

—    Tūlīt var redzēt, ka jūs no provinces, — Māra nicinoši novilka. — Nu tad klausieties un iegaumējiet: mēs paši pirmie visā pilsētā ierīkojām sev klubu.

—    Varu iedomāties, ko jūs tur darāt. Sedziņas un paklājiņi — «Mazgājies tīri, slaukies sausi», puķītes un gulbīši, un mēnesnīca. Kā jau skuķi domā, es nezinu. Man pašam ir māsa, — Viltīgais Zutis nepalika atbildi parādā.

—    Muļķis tāds, — Māra nicinoši novērsās.

—    Māra! — Guntis viņu apsauca. — Ja jums nav zināms, ko tādā klubā dara, labprāt paskaidrošu. Mēs tur spēlējam dažādas spēles, klausāmies pašdarinātu radio, šaujam mērķī ar šauteni.-

—    Oho! — Lašu Nāve nenocietās.

—    Patiešām, — apstiprināja Aļka. — Mums ir sava šautene. Mums to uzdāvināja milicija par to, ka noķērām zagļus.

—    Ejam, virsaiti, nav ko klausīties bālģīmju viltus dziesmas.

—    Tad klausieties un ievērojiet uz mūžīgiem laikiem, — sacīja čilkutu virsaitis. — Sis ir mūsu vigvams. Mēs to pirmie ieņēmām. Un vienu es jums piesaku — mūsu medību apgabalos savas kājas nesperiet, citādi neatbildam par sekām. Es esmu runājis. — Ar šiem vārdiem Lašu Nāve devās uz trepēm. Indiāņi sekoja savam virsaitim.

—    Tas nu gan ir jucis, — Janka pielika pirkstu pie pieres.

Bet Guntis savā piezīmju blokā atzīmēja: «Noskaidrot, kas tie par medību apgabaliem.»

Par spīti visiem starpgadījumiem, svētdienas talka beidzās sekmīgi — bērni kopā ar pieaugušajiem saveda nolaisto vasarnīcu kārtībā.

* * *

—  Rau, kāda sērkociņu kārbiņa gadījusies, pilnīgi bez zēveles, — dvīņu māte pukojās. ,

—    Nes atpakaļ uz veikalu, ko ņem pretī tādu brāķi! — tēvs noteica.

No sērkociņu galviņām top kaut kas ugunīgs. Bet pagaidām tas vēl noslēpums.

Dvīņi klusām izlavījās no istabas. Labi, ka māte nepaskatījās uz viņu pusi, uzreiz pamanītu, ka ar tiem brāķa sērkociņiem tā lieta nemaz nav tik skaidra.

—       Uh, gandrīz iekritām! — Tonis noslaucīja sviedrus, kad abi trakā ātrumā bija nodrāzušies pagalmā.

—       Bet kur lai iekārtojamies? Varbūt štābā neviena nebūs? — prātoja Tedis.

Dvīņiem par lielu prieku štābs bija tukšs. Viņi aizklāja logus un sāka kaut ko noslēpumainu meistarot.

—       Tas gan būs pārsteigums, — Tedis priecājās. — Kā tu domā, vai augstu lidos?

—                                                                                                                      Skaidrs! Neaizmirsti tikai pielīmēt asti, — Tonis bija pilnīgi pārliecināts par kopīgo pūļu sekmīgu iznākumu. — Kaut ātrāk pienāktu Līgo vakars!

Jā, kaut ātrāk pienāktu. Bērni nevarēja vien sagaidīt, kad tiks uz Jūrmalciemu. Bet pieaugušie, kā par spīti, tikai kavējās un kavējās. Neesot gultu. Kad tās beidzot sagādāja, trūka aizkaru.

—       Aizkari! — Maigonis bija pavisam sašutis. — Kam mums tie? Karājas pie logiem bez kādas vajadzības.

Pārvaldniece un vecāki tomēr nepiekāpās — bez aizkariem neesot glīti, — un bērni apskrēja vai visas Rīgas aptiekas, kamēr sadabūja vajadzīgo marles daudzumu.

—       Dakšiņas aizmirstas! — Sulce saķēra galvu. — Vai tad ar visiem pieciem celsiet kotleti no šķīvja laukā?

Vovka sāka sirsnīgi smieties. Viņš iztēlojās, ka tas nemaz nebūtu tik slikti, jo dakšiņa viņam vēl lāgā negribēja klausīt.

Beidzot Līgo vakarā viss bija tik tālu, ka nometnes inventāru varēja iekraut automašīnās.

—    Šķīvjus nesaplēsiet! — Šulce uztraucās. — Tu tur, Maigoni, uzmanīgāk, nav jau malka. Sasitīsiet, no kā tad paši ēdīsiet?

—    Kāpēc ņēma plīstošus? Vajadzēja alumīnija, — Maigonis skaļi izteica savas domas.

Sulce uzdeva augšā vēl vairākus saiņus. Tēvocis Krišus un Maigonis nemaz nesaprata, kur lai visu novieto.

—    Te vēl divi lielie katli.

—    Nu gan pietiek, — Maigonis pretojās. — Visu Rīgu jau tikpat ne- aizvedīsim.

—    Met ārā tās bumbas! — Šulce noskaitās. — Man jādomā, kā es varēšu jūs pabarot.

Pati viņa ierausās šofera kabīnē.

Divas līdz augšai piekrautas automašīnas aizbrauca. Maigonis, uz kravas sēdēdams, lepni pamāja pārējiem, kuriem bija jābrauc ar vilcienu.

—    Gatavs gan! — dvīņi noslaucīja sviedrus. Kraujot automašīnas, visi bija dabūjuši pamatīgi pastrādāt.

—    Bet nu ātri uz staciju, — pulkvedis mudināja.

—    Steidzieties vien, steidzieties! — Siliņtante smaidīdama skatījās uz bērniem. — Lai jums tur priecīga līgošana!

—    Bez jums, Siliņtant, neparko! — Aļka kategoriski noteica. — Kas tad mums teiks dziesmām vārdus?

—    Ej nu, ko tad es vairs, vecs cilvēks, — Siliņtante atgaiņājās.

—    Jābrauc, jābrauc! — bērni visi vienā balsī sauca.

—    Kur tas laiks, kad nav tā īsti līgots, — sētniece nopūtās. — Bet kas tad manā vietā ielu slaucīs?

—    Es sarunāšu mūsu mājas sētnieci, — Pēteris piedāvājās, un pēc pāris minūtēm lieta bija nokārtota.

—    Nu, tad brauksim ar! — Siliņtante noteica un iesteidzās istabā uzvilkt jauno kleitu.

Visi bija nemierīgi, bet Vovka lēkāja no viena pie otra, raustīja aiz rokām un steidzināja:

—    Ātrāk, ātrāk! Nokavēsim!

Beidzot arī Siliņtante bija saposusies un jautrais bars devās uz staciju.

Stacija bija pilna ļaužu. Daudziem galvā Jāņu vaiņagi. Kādā jauniešu pulciņā jau atskanēja jautrais «līgo! līgo!». Visi gribēja Jāņu dienu sagaidīt zaļumos.

Ardievu, Rīga!

Tikai ar lielām pūlēm izdevās iekļūt vagonā.

Par sēdēšanu, protams, nebija ko sapņot.

—    Būtu kaut Siliņtantei kur piemesties! — Aļkas māte sūrojās.

Divi jauni cilvēki rūtotās žaketēs cītīgi pētīja vagona griestus un nelikās apkārtstāvošos ne redzot.

—    Laikam pēc mušām nākotni zīlē, — kāds no braucējiem zobgalīgi ieteicās.

—     Ko tad tur daudz zilēs, — pārvaldniece piebilda. — Tā jau tāpat skaidra. Visa gudrība no galvas satecējusi uz leju, tādēļ galva tukša, bet sēžamvieta kā ar svinu pielieta.

Atskanēja brāzmaini smiekli. Ari Marss, ko AJka turēja padusē iespiestu, lai to burzmā nesamītu, pavisam negaidot sāka skaļi riet. Visskaļāk smējās pulciņš jaunu meiteņu. Veikli salikušas savus koferus citu uz cita, viņas palūdza Siliņtanti atsēsties.

Abi rūtotie, to redzot, saskatījās, savaikstījās un, elkoņus izplētuši, aizlauzās uz vagona priekšgalu.

—    Tas bija vēl trakāk nekā pirtī, — pulkvedis noslaucīja sviedrus, kad visi bija laimīgi izkļuvuši no vilciena.

—     Bet nu, meitenes, aši pie darba! — Siliņtante norīkoja. — Pa ceļam jāsaplūc jāņuzāles un jānovij vaiņagi. Kas mēs citādi par jāņubērniem!

—    Bet te jau nav nekādu puķu, — meitenes samulsa. — Tikai smilgas vien un kaķpēdiņas.

— Ak tu manu dieniņu! — Siliņtante sasita plaukstas. — Ko tad jus gribējāt? Rozes un lilijas? — Un viņa negaidīti skaļā balsi iedziedājās:

Visa laba jāņuzāle, līgo, līgo! Kas zied Jāņu vakarāi, līgol

Dziesmām un asprātībām skanot, jautrais bars devās uz savu nākamo nometni.

—    Tedi, paskaties! Darva! — Tonis pēkšņi parāva brāli aiz rokas un parādīja uz prāvu kublu šosejas malā. — Uzvilksim lielajā bērzā pie upes darvas spaini. Tas tik būs numurs!

—    Kā tad mēs to darvu aiznesīsim? — Tedis nesaprata.

—     Vasarnīcā palika vecs spainis, nu tas ar to krītu. Pievāksim un vēlāk paklusām pazudīsim, neviens jau nepamanīs. — Tonis izdomāja.

Lielais jāņubērnu bars tuvojās vasarnīcai un līgoja, ka visa pamale skanēja. Viņus sagaidīja tēvocis Krišus un Šulce, Maigonis un Janka, kas bija atbraucis kopā ar vecākiem.

Visiem uzlika galvā Jāņu vaiņagus, Jankam, protams, visskaistāko — no sarkanā āboliņa.

Liekot galvā vaiņagu Jankas mātei, Siliņtante iesāka:

Sieru, sieru, Jāņa māte, līgo, līgol Tev ir govis laidarāi, līgo!

Pārējie viņai piebalsoja:

Ja nedosi siera ēsti, līgo, līgol Iešu govis izlaidīšu, līgol

Jankas mate pavisam apjuka.

Ne mums govju, ne mums miežu, līgo,

līgol

Bodē sieri, bodē alus, līgol

Jankas tēvs savā smalkajā tenorā uzvilka.

Kas gan lle par Jāņiem bez darvas mucasl

—   Ņemiet, sadaliet! — Sulce pasauca sānis Jankas māti un iespieda tai rokā lielu siera rituli.

—    Paldies, mīļā! — Jankas māte pateicās.

Dvīņi izmantoja vispārējo jautrību un pavisam klusu izslīdēja no trok< šņainā bara. Sameklējuši veco spaini, viņi skriešus metās uz vietu, kur bija redzējuši darvu. Labi jau nebija ņemt tā bez atļaujas, bet kam tu tagad zini atļauju prasīt? Un kas nu jāņugunij liegtu!

Tonis tikko bija paguvis piesmelt spaini, kad ceļmalas krūmos atskanēja briesmīga svilpšana un ņaudēšana. Abi zēni saskatījās un, spaini paķēruši, metās skriet. Tā viņi laikam gan vēl nekad nebija skrējuši. Atjēdzās tikai pie nometnes vārtiem.

—    Tu dzirdēji? — Tedis, sviedrus slaucīdams, smagi elsa.

—   Droši vien zvejnieku puikas. Kad tik nu neizklačo visiem, ka mēs to darvu …

—    Gan būs labi. Stiepsim tik spaini lielajā bērzā!

Guntis, nosēdies uz celma, kaut ko cītīgi rakstīja.

—    Vai tu neesi redzējis dvīņus? — Maigonis, garām iedams, ievaicājās, bet Guntis, iegrimis savā darbā, pat nedzirdēja Maigoņa jautājumu. Lara, kas atradās turpat blakus, pielika pirkstu pie lūpām un skaļi čukstēja:

—    Netraucējiet, viņš dzejo!

—    Re, bērzā uguns! — Vovka pamanīja un metās uz upmalu. Viņam sekoja visi pārējie. Tedis un Tonis pašlaik rāpās zemē no koka.

—    Paskat, ko šie izstrādājuši! — Aļka brīnījās. — Un mums ne vārda.

—    Kas tad tie būtu par Jāņiem bez darvas mucas! — Tedis padižojās.

—    Bet tas vēl nav viss, — Tonis noslēpumaini piebilda.

Visi ar interesi gaidīja, kādu pārsteigumu dvīņi vēl būs sagatavojuši.

—    Paskat, paskat, kas tad tur! — Māra iesaucās.

No degošā darvas spaiņa cits pēc cita atdalījās tādi savādi priekšmeti un, dzirksteles šķiezdami, uzlidoja debesīs.

—   Raķetes! Raķetes! — Vovka sita plaukstas. — Cik skaistas! Skatieties, viena iekrita upē!

Aļka pavilka dvīņus sānis.

—    Un tās jūs paši?

—    Saprotams, — tie lepni atbildēja. — No sērkociņu galviņām. — Abu ilgi plānotais un gatavotais pārsteigums bija pilnīgi izdevies.

Tādu līgošanu Hāzenfūsa villa vēl nebija piedzīvojusi. Kad Siliņtante

Tā bija jautrākā Līgo nakts visā brigādes vēsturē.

vairs nevarēja padziedāt, pie ugunskura salasījās bērni un sāka pavisam nedzirdētas dziesmas:

Skatās ciema zvejnieciņi, līgo, līgol Sveši ]audis upmalai, līgol Tie nebija sveši ļaudis, līgo, līgol Tie bij Rīgas līgotāji, līgol

Ko tu dziedi, Siliņtante, līgo, līgo! Te r jau lāgā neskanēja, līgo! Mēs dziedājām, mums skanēja, līgo, līgo! Pār deviņi novadiņi, ligo!

Dziesma sekoja dziesmai. Vecāki ar interesi klausījās un priecājās:

—     Tu re, ko! Paši savas dziesmas sadomājuši.

—    Tas jau Guntis, mūsu jaunais dzejnieks, — Lara paskaidroja.

—    Ko tu! — Guntis dusmojās.

Austrumu pamale jau bija pavisam gaiša.

—     Nu gan būtu laiks doties pie miera, — kāda no mātēm ieminējās.

—    Nē! Nē! — no visām pusēm atskanēja protesta saucieni, un Siliņtante pavisam aizsmakusi iedziedājās:

Kas gulēja Jāņu nakti, līgo, līgol Gulēs visu vasariņu, līgol…

—    Lai jau sagaida saulīti lecam, mums tāda paraža, — viņa aizstāvēja bērnus.

—    Nu, jaunatne, kas var pārlēkt pāri ugunskuram? — un pulkvedis paķēra aiz rokas Jankas māti un raušus pārrāva pāri liesmām. Viņiem sekoja Jankas tēvs ar Vovkas māti.

To tik bērni bija gaidījuši. Cits pakaļ citam, gan pa vienam, gan pa pāriem viņi lidoja pāri ugunskuram. Pat Vovka drosmīgi lēca tāpat kā lielie zēni un meitenes.

—    Nav nemaz tik slikti, vai ne, biedrene Kalniņa? — pulkvedis jautāja Jankas mātei, kas vēroja bērnus. — Un jūs vēl negribējāt braukt!

—   Protams, protams! — Jankas māte žigli attrauca, vairīdamās 110 iespējamiem pārmetumiem, un pievienojās Siliņtantei:

Brauc, Jānīti, nu uz Rīgu, līgo, līgol Nu mēs tevi pavadāmi, līgol Nāc atkali citu gadu, līgo, līgol Tad mēs tevi gaidīsimi, līgol

Siliņtante gan vairs tikai čukstēja vien.

—   Nekur es nebraukšu, — Janka noteica, acis berzēdams. — Tepat vien palikšu.

Priežu galotnes sāka zeltoties. Un tad pie apvāršņa parādījāt? saule. Bērni sagaidīja to skaļām gavilēm.

—   Man gan vēl nemaz nenāk miegs, — Vovka noteica un plati muti nožāvājās.

Jā, tā bija neaizmirstama Jāņu nakts.

4. nodaļa KUR PALIKUŠAS KRĀSAS?

—    Zēni, celties! Pusdiena klāt! — Aļka otra rīta skaļi modinaja biedrus.

—    Ko tu kliedz! Ļauj cilvēkiem gulēt! — Janka pārvilka segu pār galvu un pagriezās uz otriem sāniem.

Aļka pamāja Maigonim un dvīņiem, kas vienā rāvienā bija kājās, un pa četriem viņi iznesa Janku ar visu gultu pagalmā. Tas pamodies skatījās apkārt un nekā nesaprata.

—     Kāda varmācība! — Māra izlikās dusmīga. — Neļauj bērniņam izgulēties. Ko tad Jānītis pavēlēs? Ūdentiņu atnest, ko mutīti nomazgāt? — Viņa pazemīgi pienāca pie Jankas gultas. — Kādu tad gribēsi — siltu vai aukstu?

Vai tas nav pārsteigums — aizmigt istaba, bet pamosties pagalmā?

Visiem bija gardu gardie smiekli, tikai pats Janka vēl joprojām nevarēja apjēgt, kur viņš atrodas.

—     Pietiks spēlēt teātri, — Aļka beidzot noteica un sapurināja Janku aiz pleca. — Rosies veicīgāk, jāiet apskatīt laivu!

Jankam lielais miegs uzreiz bija kā ar roku noņemts.

Palejā, gandrīz pie pašas upes, kuplu krūmu apņemta, stāvēja veca zvejnieku būdiņa. Bet tās priekšā uz steķiem …

—    Urā! Laiva, mūsu laiva! — Aļka pirmais pamanīja slaido laivas priekšgalu ar izgriezto zirga galvu. Blakus tai sēdēja tēvocis Krišus un kāds sirms zvejnieks.

—    Bet, tēvoci Krišu, tā nebija norunāts. Jūs teicāt, ka mēs paši, — Maigonis pārmeta.

—    Ko tad nu es … To jau visu mans vecais draugs Jēkaups, — Krišus rokas vien noplātīja. Bet vecais zvejnieks kūpināja savu īso kaļķlti, un krunciņas viņa sejā bija savilkušās draudzīgā smaidā.

—    Tēvocīt, mēs tūlīt izmēģināsim, jā? — Vovka nenocietās.

—     Pagaidi, mazais! Ar tādu laivu tūliņ noiesiet dibenā, — tēvocis Krišus saķēra Vovku pie rokas.

—    Ko tad vēl vajag? — arī citi bērni nesaprata.

—    Laiva kārtīgi jānodarvo. Bet to jūs varat veikt paši.

—    Sīkums! — Maigonis atrotīja krekla piedurknes. — Zēni, pie darba!

—    Paskat, paskat, cik nadzīgs! — Jēkaups smējās. — Vai darva tev ir?

—    Kur jūs vakar to darvu izrāvāt? — Aļka pavilka dvīņus sānis.

—          Tur pie šosejas vesels liels katls. . — Aizskrieniet pakaļ!

—    Nē, paldies! Mēs gan ne, — Tonis atgaiņājās, un Tedis viņam piebalsoja: — Mūs kāds bija izsekojis, un vakar gandrīz iekritām. Krūmos sāka kliegt un ņaudēt. . . Lai iet kāds cits.

—    Jums būs vienkārši spokojies, — Maigonis zobojās.

—    Par kādu darvu jūs tur spriežat? — tēvocis Krišus, ieklausījies zēnu sarunā, apjautājās.

—    Laivas darvošanai. Gribam palūgt no ceļa strādniekiem, — Aļka paskaidroja.

—    Tā ir no akmeņoglēm, laivai neder, — vecais Jēkaups zināja pastāstīt. — Tur vajag no koka tecinātu.

Zēnu sejās iezagās vilšanās.

—     Neko darīt, nāksies atlikt līdz rītam, — Aļka bēdīgi noteica. Vakarā viesi aizbrauca. Iestājās neparasts klusums. Aiz kāpām šalca jūra, upmalas ievājā dziedāja aizkavējusies lakstīgala. Jankas māte, Vovkas māte un Šulce saskatījās un pasmaidīja.

—    Nu reiz varēsim tā kārtīgi atpūsties, — Vovkas māte atviegloti noteica.

—    Pēdējās dienās jau gāja kā pa trako māju.

Zēnu guļamistabā ilgi nerima sarunas. Bija vēl jāapspriež rītdienas darbi.

—    Bet kā mēs to darvu atnesīsim un kur vārīsim? — Aļka bažījās. — Spainis par mazu, iznāks liela ķēpa.

—    Es izdomāju, — pēc brītiņa pavēstīja Janka.

—    Nu, nu?

—    Tas ir mans noslēpums. Bet viss būs kārtībā. Varat uz mani paļauties.

—    Tūlīt izbeigt sarunas un gulēt! — tēvocis Krišus, durvis pavēris, uzsauca. — Kārtība mums būs stingra, kā armijā. Nedomājiet te jokus dzīt!

—    Kur tad ir tas tavs trauks? — otrā rītā noprasīja Aļka, kad visi bija sapulcējušies pie laivas.

—    Vai, pavisam aizmirsu! — Janka saķēra galvu abām rokām. — Nu, nekas, tūlīt būs! — Un viņš teciņus aizdrāzās uz nometnes pusi.

Pēc brītiņa no turienes atskanēja negants troksnis. No kalna uz upmalu vēlās dīvaina parādība ar divām kājām, bez galvas.

No saniknotās Sulccs Janku nespēj glābt pat viņa žiglās kājas.

—         Atdod katlu, delveri! Tūliņ uz vietas atdod! — Sulce, kas tagad pildīja visus saimnieces pienākumus un tādēļ viņu nu visi tā arī godāja, skriedama, cik jaudas, kliedza un ar koka pavārnīcu dauzīja pa katla dibenu, ka skanēja vien.

—         Te būs! — Janka nometa katlu Krišum pie kājām. — Gandrīz mani nosita. — Bet pats viņš manījās citiem aiz muguras, drošs paliek drošs.

—         Kam jums tas katls vajadzīgs? — saimniece, ieraudzījusi Krišu, mazliet mierīgāk jautāja.

—        Mums, ziniet, darvai, — Aļka nedroši paskaidroja.

—         Manu katlu darvai! — saimniece eksplodēja. — Traki .kas traki. Kur tad es jums ēst vārīšu? Tanī pašā darvainā, vai?

Saimniece paķēra katlu un devās prom. Viņa bija tā pārskaitusies, ka pat parunāt nevarēja.

—       Un tu arī esi labais! — Aļka uzbruka Jankam. — Kas tad zupas katlā darvu vāra?

—    Es domāju . .. viņai tur četri katli, sak … — Janka taisnojās.

—      Labi zini, kāda viņa ir. Nokaitināsi, sadomās vēl braukt atpakaļ uz Rīgu. Ko tad iesāksim? — Aļka nevarēja nomierināties.

—       Dabūjāt rubeņkāpostus! — vecais Jēkaups smējās. — Paskaties, dēls, — viņš teica Krišum, — man tur šķūnītī vajag būt tādai vecai vanniņai. Tā šitādai vajadzībai būs labu labā.

Darvu tēvocis Krišus pie zvejniekiem jau bija sarunājis, tāpēc to dabūja bez kavēšanās. Maigonis, abi dvīņi un Janka ne bez pūlēm aizstiepa vanniņu līdz upmalai. Kas gan varēja domāt, ka tā tik smaga!

—    Darva vispirms jāuzkarsē, tad tā kļūst šķidrāka un labāk iesūcas kokā, — Jēkaups pamācīja:

Darvas vārīšanu uzdeva Jankam. Viņš gan sākumā apvainojās, bet drīz vien izrādījās, ka tas nemaz nav tik vienkārši. Tikko darva sāka vārīties, tā kāpa uz augšu. Kvēlojošās ogles no vanniņas apakšas tad bija steigšus jārauj ārā.

Tēvocis Krišus pagatavoja no lupatām pamatīgu otu un parādīja, kā darbs veicams.

—    Dod man, tēvoc, — Maigonis lūdzās. — Tā jau nav nekāda māksla, pamērcē tik un laid gar laivaš sāniem.

Bet arī citiem zēniem gribējās darvot. Sākās strīds.

—    Mierā, zēni! Strādājiet visi pēc kārtas! — tēvocis Krišus nomierināja iekarsušos prātus.

—    Cik neglīti, — viebās meitenes, redzēdamas, ka laivas dibens kļūst melns. — Vajadzēja krāsot dzeltenu vai zilu.

—    Nu kā jūs nesaprotat! Laiva taču vispirms jāimpregnē, — Guntis paskaidroja. — Citādi dēļi piesūksies ar ūdeni un ātri vien sāks bojāties. Skaidrs?

Meitenes piekrītoši palocīja galvas un griezās pie tēvoča Krišus:

—    Tas nav taisnīgi, ka zēni vien strādā pie laivas. Mēs, meitenes, arī gribam krāsot, kaut vai augšdaļu. Pēc mājas remonta mums palika pāri krāsas. Mēs tūliņ atnesīsim.

Meitenes aizdrāzās uz nometni. Pēc brīža viņas atgriezās, nesdamas palielu grozu ar krāsu bundžām.

Meitenēm pagaidām atliek tikai noskatīties, kā zēni strādā. Tas tomēr nav taisnīgi!

—   Kādu jūs to laivu krāsosiet? — Tedis apvaicājās.

Te nu ļūs beidzot redzat brigādes laivu, par kuru tik daudz ir runāts.

\

—    Dzeltenu ar rozā puķītēm! — meitenes ierosināja.

—    Nu, vai zini, tad jau visas vārnas par mums smietos, — Aļka uztraucās. — Nav jau meiteņu brunči!

—    Laivas augšdaļa jākrāso zilganpelēka. Tā tas ir visām jahtām, — Maigonis stingrā balsī paziņoja. Arī pārējie atzina, ka tāda krāsa tiešām, būs visglītākā.

Zēni tik tikko bija nobeiguši laivas darvošanu, kad no nometnes atskanēja: — Pusdienās!

Meitenes nolika krāsas laivas pavēnī un stingri paziņoja: — Pēc pusdienas krāsosim mēs.

—    Labi, jau labi, — Aļka piekāpās.

Čalodami bērni aizgāja uz nometni. Vecais Jēkaups brītiņu noraudzījās, viņiem nopakaļ un tad atlaidās kupla bērza pavēnī nosnaust diendusu.

Pēc pusdienām bija paredzēta klusā stunda.

Uzbrukumā, urā!

—   Nesaprotu, kādēļ tāda vajadzīga, — Maigonis pukojās, gultā gulēdams. — Man nemaz nenāk miegs.

—    Mums arī ne, — atskanēja no pārējām gultām. Vienīgi Vovka neatbildēja, jo viņš jau bija aizmidzis.

—    Klausieties, zēni! — Tedis ierunājās. — Bet kā mēs laivu nosauksim?

—    Lasis.

—    Delfīns.

—    Tad jau labāk par ķīsi vai vēdzeli.

—   Nemaz nesmejieties! Delfīns, kā zināms, ir viens no vislabākajiem peldētājiem, — Guntis aizstāvēja savu izdomu.

—    Es izdomāju! — Janka uzlēca gultā stāvus.

—    Atkal kaut ko ar katlu? — kāds pazobojās.

—    Nu, ko tu! Kā sauc to balto putnu ar lielajiem spārniem?

—    Stārķis!

—    Ne jau stārķi. To, kas uz jūras lido.

—    Albatross, — Guntis pateica priekšā.

—   Pareizi, albatross! Es vienā grāmatā lasīju, ka tas briesmīgi labi protot lidot.

—    Domā, mēs arī tā lidosim? Mūsu laivai taču nav pat buru, — Maigonis nopūtās.

—    Bet ja nu mēs uzšūtu buras? — Aļkam pēkšņi iešāvās prātā.

—   Pareizi, Aļka! Nemaz nevajadzētu airēt, uzvelc tik buru un — aidā! — zēni jūsmoja.

Šajā brīdī atvērās durvis un zēnu guļamistabā ieskrēja meitenes.

—    Tūlīt pasaki, kur tu noslēpi krāsas! — Māra stingri noprasīja Aļkam.

—    Kādas krāsas? — tas nekā nesaprata.

—   Neizliecies, mēs jūsu niķus pazīstam, — Māra noskaitās. — Bet šoreiz jums neizdosies. Tūliņ atdod!

—   Atjaujiet vaicāt, godājamās biedrenes, kas jums klusajā stundā darāms ar krāsām? — Guntis zobgalīgi noprasīja.

Māra apmulsa. Kā lai atzīstas, ka viņas nemaz nav gulējušas. Par laimi, Lara devās viņai palīgā:

—    Tā nebūs jūsu darīšana!

—   Mēs nekā nezinām. Taisieties prom un ļaujiet cilvēkiem gulēt! — Maigonis izteiksmīgi pavēra durvis.

—    Ak jūs nekā nezināt? Paši noslēpuši, un tad mēs lai meklējam. Nekur neiesim, kamēr neatdosiet, — meitenes apņēmīgi nostājās pie durvīm.

—    Nu, to mēs vēl redzēsim! Zēni, uguni! — Maigonis, paķēris savu spilvenu, laida to uz meiteņu pusi, bet — tavu nelaimi! — trāpīja tēvocim Krišum, kas tieši šajā acumirklī parādījās durvīs.

—    Neko teikt, laba klusā stunda, — viņš rāmi teica. Istabā uzreiz iestājās klusums.

—    Meitenes mums neļauj gulēt, — pirmā atskanēja Jankas balss.

—    Melo! — Māra protestēja.

—    Viņi paņēmuši mūsu krāsas un neatdod!

—    Goda vārds, mēs nekā nezinām, — Aļka taisnojās.

—    Kur jūs tās atstājāt? — Krišus noprasīja meitenēm.

—    Turpat pie laivas.

—    Nu tad droši vien Jēkaups būs nolicis pie malas, lai nesažūst karstajā saulē.

Meitenes, ne vārda neteikušas, izmetās ārā pa durvīm.

Vecais Jēkaups snauda zem kuplā bērza. Liels ods, notupies uz viņa deguna, pašlaik ieturēja pusdienas. Māra un Lara abas stāvēja blakus un skatījās. Beidzot Māra nenocietās un saspieda odu. Uz Jēkaupa deguna palika sarkans piliens.

—   Oi! — Jēkaups atvēra acis. — Laikam biju iesnaudies. Sapņoju, ka viens man ar dūri taisni pa degunu.

Meitenes iesmējās.

—    Vectētiņ, atdodiet nu mums krāsas! — meitenes palūdza.

Bet arī vecais zvejnieks nekā nezināja.

—    Puikas vien tie vainīgie. Prasīsim vēlreiz, lai atdod, — meitenes metās atpakaļ uz nometni. Viņas nebija necik tālu aizgājušas, kad satika zēnus.

—   Mēs jums pēdējo reizi sakām: atdodiet ar labu! Citādi sūdzēsim tēvocim Krišum.

—    Varbūt tomēr kāds ir noslēpis? — Aļka stingri paskatījās uz zēniem.

Labiem detektīviem jāizpēta viss, pat ienaidnieka pēdu lielums.

—    Nē, goda vārds, nē!

—               Bet kur tad tās varēja palikt? — meitenes brīnījās.

Visi devās uz upmalu.

—               Te kaut kas nav kārtībā. Pārmeklēt apkārtni! — Aļka pavēlēja, kad viņi bija nonākuši pie laivas.

Bērni izklīda uz visām pusēm un vērīgi pētīja zemi, gaisu un upi.

Pēkšņi atskanēja Vovkas balss:

—    Atradu! Atradu!

—               Malacis, mazais, — visi metās pie Vovkas, bet vīlušies apstājās. Cerēto krāsu vietā Vovka pirkstos grozīja kaut kādu putna spalvu zaļā krāsā. Kad to mazliet pašķieba pret sauli, tā mirdzēja ar metālisku spīdumu.

—              Kas tur ko brīnīties, izkritusi kādam putnam — un cauri, — Maigonis atmeta ar roku.

—               Nav tiesa! Spalvas gals iešķelts, un te, lūk, vēl diegs klāt. Tā bijusi kaut kur piestiprināta, — Aļka, apskatījis spalvu, konstatēja. — Iespējams, ka tā piederējusi tam, kas paņēmis krāsas.

No upmalas atskanēja Gunta balss:

—    Skrieniet ātri šurp!

Valgajā smiltī bija skaidri redzamas kailu kāju pēdas. Janka ielika vienā no tām savējo un noteica:

—              Trīsdesmit septītais numurs, taisni tāda pati kā man. Bet otras mazliet lielākas.

—               Viņi braukuši ar laivu. Lūk, te vēl priekšgalā iespiedums smiltīs, — Tonis pavēstīja.

—               Ņemot vērā konstatētos faktus, jāsecina, ka vainīgie indivīdi meklējami starp zvejniekciema iedzīvotājiem, — Guntis sprieda.

Pa to laiku bija atnācis ari tēvocis Krišus.

—    Pagaidiet tik, gan mēs jums parādīsim! — draudēja Maigonis, un visi pārējie viņam pievienojās. — Tūliņ jāiet uz zvejniekciemu un jāsameklē vainīgie.

Tas laikam ari būtu tūdaļ izdarīts, ja tēvocis Krišus nebūtu aizturējis.

—    Nieka krāsu dēļ pirmajās dienās ķildas celt nav vērts.

Bērni paklausīja tēvocim Krišum, tomēr nevarēja un nevarēja nomierināties. Viņu nodoms pabeigt laivu bija izjaukts.

Nākamajā rītā Maigonis pamodās pavisam agri. Viņš bija stingri apņēmies norūdīties, tādēļ klusām uzvilka sporta biksītes un, nevienu ne- pamodinājis, skrēja uz upi mazgāties.

Bet kas tad tas? Pie laivas bija piesliets finiera gabals ar uzrakstu:

Pateicamies par krāsām. Mēs daudz neizlietojām. Ota jums slikta. Ieteicam nopirkt jaunu. Ciema veikalā var dabūt.

LAšU NĀVE.

Pie laivas bija noliktas pazudušās krāsu bundžas.

5. nodaļa cilkutu pirmā agresija

— Ak tu glumais nēģis tāds! — Maigonis nospļāvās. — Viņa dēļ mums vakar viss darbs izputēja.

Vai tas nav skaidrs pierādījums, kas vainīgi krāsu nozušanā?

Maigonis atgriezās tieši tajā brīdī, kad parejie līda arā no gultam. Viņš- parādīja tiem Lašu Nāves vēstuli uz finiera plāksnes.

—    Nu, vai es neteicu, ka tie bijuši no zvejniekciema, — Guntis palielījās. — Vajag domāt ar galvu!

—    Saposieties, tūlīt pēc brokastīm iesim sauļoties! — Jankas māte pavisam negaidīti pavēstīja.

Zēni nelaimīgi saskatījās.

—    Lūdzu, biedrene Kalniņa, vai nevarētu sauļošanos atlikt uz pēcpusdienu? Tad būs siltāks. Šorīt tāds vēss, — A)ka nodrebinājās.

—    Nekas, uzvelciet treniņtērpus, — Jankas māte pamācīja. — No rītiem pati labākā sauļošanās, jo gaisā visvairāk ultravioleto staru.

—    Bet kā tad ar mūsu laivu? — Tonis neatlaidās.

—    Mums bija norunāts šodien savest to kārtībā, — Tedis viņu atbalstīja.

—    Tēvocis Krišus aizbrauca uz Rīgu un lika pateikt, lai bez viņa pagaidām nekā nedarot, — Vovkas māte paziņoja.

Ja nu tā, tad galu galā varēja arī sauļoties. Vismaz dabūs paskraidīt un bumbu paspēlēt. Un interesanti ari uzzināt, kāda ir Jankas mātes

sauļošanās kārtība, par kuru Janka bija teicis: «Kad paši piedzīvosiet, tad redzēsiet. Pēc pulksteņa.»

Bērni uzvilka treniņtērpus un saskrēja pagalmā.

—    Stājieties pa divi, un rātni soļosim uz jūrmalu. Un, kas dauzīsies, to tūliņ prom uz Rīgu, — Jankas māte norīkoja.

—     Soļos — marš! — Aļka nokomandēja, un brigāde ar Jankas māti priekšgalā izsoļoja no pagalma mežā.

—     Kā bērnudārzā! — Maigonis paskaļi pukojās, viebs pats iedams pēdējā rindā. — Nez kā vēl nelika rociņās sadoties!

—     Re, re, kas tur! — acīgais Vovka pirmais noskrēja no ceļa. Arī pārējie bērni paraudzījās uz to pusi un metās Vovkam pakaļ. Pie priedes bija piestiprināts finiera plakāts.

—    Čil-ku-tu, — Vovka burtoja, — cilts me- dī-bu ap-ga-ba-li. Nai- dī-gām cil-tīm un bāl- ģīm-jiem caur-stai-gāt bīs-ta-mi. La-šu Nā-ve, čil-ku-tu vir-sai-tis.

—     Čilkuti, čilkuti? Zini nu, kas tie par aizvēsturiskiem dzīvniekiem, — Janka brīnījās. — Izgudrojuši tādu vārdu, ka mēli var izmežģīt.

Guntis, pieri saraucis, kaut ko domāja, līdz beidzot atcerējās:

—     Ja nemaldos, tad ir tāda indiāņu cilts Kanādas ziemeļos. Džeka Londona Aļaskas stāstos par viņiem pieminēts. /

«Indiāņi» kļūst aktīvi.

Kad komandēšanu pārņēmis Aļka .

—    Bet rakstīts tas ar mūsu krāsu, saderam! Smalki izdomāts.

—     Kas tas ir — bālģīmji? — Vovka nesaprata.

—     Redzi, Vovka, tev tagad ir melna mute, bet, kad tu to nomazgāsi jūrā, tad būsi bālģīmis, — AJka nopietnā balsī skaidroja.

—     Nemāni nu mazo, — Guntis iejaucās. — Par bālģīmjiem indiāņi sauca baltos cilvēkus.

—    Tad jau mēs visi esam bālģīmji?

—    Tā iznāk.

—    Bet kādēj mēs nedrīkstam staigāt pa mežu?

—     To tie «indiāņi» izgudrojuši. Domā, mēs nobīsimies. Lai liek kaut vai simts plakātus! — Maigonis sirdījās.

—    Nu, kur jūs paliekat? — Jankas māte jau kļuva nepacietīga.

Bērni turpināja ceļu.

—    Vai tu varētu tajā uzrāpties? — Māra parādīja Maigonim slaidu priedi netālu no ceļa.

—    Tajā? Spička! Vai nu tādās vien ir kāpts, — Maigonis palielījās.

Beidzot bija klāt jūra. Izmeklējusi kāpās vēja aizsargātu vietu, Jankas

māte lika visiem novilkt treniņtērpus.

—     Nu tik jūs redzēsiet! — Janka pačukstēja dvīņiem un citiem tuvāk stāvošajiem.

—     Uz muguras gulties, veicīgāk! — Jankas māte rīkoja, nosēdusies uz paaugstāka paugura un raudzīdamās pulksteni.

Piecas minūtes valdīja pilnīgs klusums. Tad Jankas māte komandēja:

—    Un tagad uz vēdera!

—    Bet kā griezties: uz labo vai uz kreiso pusi? — Maigonis izlikās nesaprotam.

Bērni iesmējās.

—    Krustmāt, vai jūs vienmēr tā sēdēsiet pie mums ar pulksteni? — Vovka pierāpoja pie Jankas mātes.

—   Nu kā tad! Citādi jau jūs vēl apdedzināsieties. Un tagad uz kreisajiem sāniem!

Bērni sāka velties cits citam virsū. Jankas māte bezpalīdzīgi paskatījās uz Aļku. Aļka izlikās noskaities.

—    Beidziet muļķoties!

—    Gunti, iedod savu pulksteni!

—    Atļaujiet man komandēt, — viņš griezās pie Jankas mātes.

—    Uz muguras gulēt! — Visi pagriezās uz muguras un, tikko smieklus valdīdami, gaidīja, kas nu būs tālāk.

—    Kājas pret sauli celt! — Aļka komandēja un paskaidroja Jankas mātei: — Citādi jau kāju pēdas nemaz sauli nedabū.

—    Vai, man kut! — iespurdzās Māra. — Biedri komandier, Tedis man kutina pēdas.

—   Tedi Ancān! Uz piecpadsmit sekundēm kaktā!

—    Te jau kakta nemaz nav! — Vovka smējās. — Liec pie priedes!

—    Lūdzu piedodiet, komandier, es vairāk tā nedarīšu, — Tedis, ceļos nometies, lūdza. Jankas māte atmeta ar roku.

—• Aļka, — viņa teica, — es pati nu arī pasauļošos un palasīšu. Jūs varat paspēlēt bumbu. Tikai par daudz neskrieniet, sasvī- dīsiet un saaukstēsieties. Ir gan šogad vasara — vēss un vēss.

Te viss ir skaidrs: noliek sauļošanas pēc Jankas mātes metodes.

Pludmali jūras viļņi bija nogludinājuši kā asfaltu. Labāka futbola laukuma nemaz nevarēja vēlēties.

—     Kā tagad derētu kaut vai tie paši zvejniekpuikas! — Tonis žēlojās. ■— Tā vieniem pašiem nav interesanti.

Mazliet noguruši no skraidīšanas, bērni atsēdās smiltīs pie pašas ūdens malas. Saules staros mirdzēdama, jūra kā milzīgs spogulis gulēja visu acu priekšā. Cauri dzidrajam, iezaļganajam ūdenim skaidri varēja saskatīt pirmo un otro sēkli. Mazas zivtiņas šaudījās šurpu turpu pa seklo ūdeni. Vovka iemeta jūrā skaidiņu, zivtiņu bars uzreiz metās tai klāt aplūkot, vai nav kas ēdams. Vovkam smiekli vien sanāca.

—    Kā būtu, ja pamēģinātu? — Maigonis ar kāju pataustīja ūdeni.

—    Kur nu, Jankas mamma jau neļaus.

—    Mamma guļ, — Janka, aizskrējis līdz pauguram, pavēstīja.

—    Bet, ja nu pamostas, ko tad? — Māra vēl šaubījās.

—    Ātrāk par pusstundu nemodīsies, — Janka apgalvoja. — To es pavisam droši zinu.

—     Nu, tad ejam arī, — Aļka izlēma. — Galu galā mums tikai aizliedza skriet, bet par peldēšanos nekā neteica.

—     Bet tu, Vovka, neizpļāpā! — Maigonis piekodināja mazajam zēnam. — Mēs tikai ieskriesim un tūliņ ārā. To sauc par norūdīšanos. īsti sportisti peldas pat ziemā, bet mammas to nesaprot.

—    Es arī gribu norūdīties, — Vovka uzstājās.

—    Tu vēl esi mazs.

—    Nemaz neesmu mazs!

—    Nu labi, bet tikai līdz ceļiem.

Jankam ūdens likās tik nežēlīgi auksts, ka gribējās nekavējoties mesties ārā. Te viņam kāds uzšļāca šalti. Janka no izbīļa ievēlās jūrā. Viņam aiz muguras smējās meitenes. To tā nevarēja atstāt, un Janka viņām atmaksāja ar to pašu.

—     Man pietiek, — Guntis pēc brīža izskrēja no ūdens un metās uz kāpas pusi, lai apģērbtos. Pārējie viņam sekoja. Bet kāpas virsotnē visi pārsteigti apstājās — drēbju nebija.

—    Laikam Jankas mamma būs paņēmusi, — Lara drebinādamās ieminējās. — Tagad nu gan mēs dabūsim brāzienu.

Janka klusām aizlavījās pie mammas. Viņa mierīgi gulēja. Drēbju pie viņas nebija. Bija skaidrs, ka tās aiznestas un kaut kur noslēptas.

—    Traģisks stāvoklis, — Aļka drudžaini mēģināja iedomāties, kā šādā gadījumā rīkotos pazīstamie grāmatu varoņi.

—     Jāmeklē pēdas, — viņš beidzot izdomāja. — Mūsējās iet no mežmalas uz jūru, viņējās droši vien pretējā virzienā.

Bērni sāka vērīgi pētīt smiltis. Guntis pirmais pamanīja svešas pēdas.

—    Tās pašas, kas vakar pie laivas, — Aļka, pēdas aplūkojis, atzina. — Jāmeklē tālāk!

Pēc brītiņa Lara pamanīja ceļmalas krūmā ieķērušos Māras lakatiņu. Tātad viņi bija uz pareizām pēdām. Un vēl nedaudz tālāk, tieši pie tās priedes, kuru, šurp nākot, Māra rādīja Maigonim, bija piesprausta papīra lapa ar uzrakstu:

Balģlm ji!

Lai jūsu drēbes netiktu nozagtas, nogādājām tās drošībā! Piekļūšana pie tām jums, protams, būs spička!

LAšU NĀVE.

Pašā priedes galotnē karājās drēbju sainis. Stāvoklis bija neapskaužams. Kuru katru brīdi varēja pamosties Jankas māte, un tad gan būtu tracis.

— Rāpieties ātrāk pakaļ, mums salst! — meitenes drebinājās.

Zēni klusēdami saskatījās. Būtu kaut zari, kur pieķerties, bet te — kails stumbrs. — Viens nesen lielījās, ka uzkāpt tādā kokā esot tīrais nieks! — Māra zobgalīgi paskatījās Maigonim vienreiz izdevība parādīt, ko UZ Maigoni. spēj Rīgas puikas.

—    Un tu domā, es nevaru? — Maigonis apvainojās.

—    Nevari!

—    Saderam!

—    Uz ko?

—    Uz pieciem knipjiem.

—    Ar mieru! — Māra piekrita.

Maigonis apgāja priedei apkārt, paskatījās uz augšu, saspļāva rokās un sāka rāpties. Pārējie klusēdami sekoja viņam ar acīm.

—    Cik labi, jau pie zariem, — Aļka atviegloti nopūtās.

Maigonis no augšas kliedza:

—    Ir gan koks! Par visiem visaugstākais. Un cik tālu var redzēt!

—    Nerunā gari, met ātrāk zemē drēbes! — Visi bija nepacietīgi. Maigonis nometa saini un pats sāka laisties lejup.

—    Tas tomēr bija varoņdarbs, Maigoni, — Aļka pateicās. — Man gan laikam nebūtu pieticis dūšas.

—     Es taču teicu, ka spička, — Maigonis nevērīgi atmeta ar roku. — Bet nu, Māra, dod šurp pieri!

—    Tikai nesit no visa spēka, — Māra lūdzās un pievēra acis.

—    Viens, — Maigonis skaitīja, — divi. . .

Meitene novaidējās.

Sajā brīdi gar Aļkas ausīm nosvilpa bulta. Aļka acumirklī pagriezās un metās pakaļ kādam stāvam, kas pazuda priežu jaunaudzē.

—    Aļka, kur tu? — Guntis iesaucās, bet Aļka vairs nebija redzams.

—     Man sekot! — Maigonis nokomandēja un arī sāka skriet uz jaunaudzi. Kaut kur pa labi atskanēja skaļš svilpiens. Aļka! Visa brigāde metās uz to pusi. Bet svilpiens jau skanēja tālāk.

—     Nez ko šis tur atradis? — Maigonis skriedams prātoja. — Droši vien tie sasodītie indiāņi.

Kad Jankas māte pamodās, jūrmalā bija tukšs un kluss, no bērniem ne vēsts. No nometnes puses skanēja saimnieces balss, kas aicināja pusdienās. Jankas māte izsaucās, bet nekādas atbildes. Noskaitusies viņa gāja uz nometni.

Pie pašas nometnes viņu panāca Aļka. Tas izskatījās ļoti apmierināts. Galvā viņš bija uzlicis lepnu spalvu rotu, kādas attēlos redzamas indiāņiem, bet kaklā neredzētas krelles, savērtas no zivju zobiem.

—     Kur jūs blandāties apkārt? Vai es neteicu rotaļāties turpat pludmalē, — Jankas māte uzbruka Aļkam.

Nabaga Aļka'. Tieši pēc spīdošās uzvaras pār «indiāni» seko Jankas mātes bāriens.

Bet Aļka nekā nezināja. Viņš pats visu laiku bija pārliecināts, ka pārējie sen jau atgriezušies mājā.

Pazudušie pārradās tikai ap launaga laiku, noskrējušies, noguruši, izsalkuši un briesmīgi noskaitušies.

—    Un tu ari esi labais! Pats liekas mežā kā bez galvas, svilpj, bet nekādus orientierus neatstāj, — Maigonis uzbruka Aļkam.

—    Es svilpu? — Aļka brīnījās.

—    Neizliecies! Kurš tad cits tā prot?

—     Goda vārds, ne skaņas! Kādu indiāni gan izdevās noķert. Paskatiet, kas par kara laupījumu! — Aļka palepojās ar iegūtajām trofejām. — Tas nākošreiz te tuvumā nerādīsies.

—    Bet kas tad svilpa? Mēs skaidri dzirdējām, vai ne, zēni? — Guntis nu vairs nekā nesaprata.

—    Kāds būs jūs pamatīgi piemuļķojis, — Aļka smējās.

—    Tev labi smieties, — meitenes pukojās. — Bet mēs tikko turamies kājās.

—    Dzirdam — svilpj. Mēs uz to pusi. Svilpj jau tālāk. Mēs turp. Un beidzot nokļuvām tādā kā muklājā, ne vairs ceļa, ne māju, — Janka stāstīja. — Labi, ka Guntis pēc sūnām uz kokiem sazīmēja, kur ziemeļi. . . Citādi, kas zina, cik ilgi mēs vēl maldītos.

Jankas māte gan bija nodomājusi bērnus pamatīgi nostrostēt, bet, noklausījusies visus šos piedzīvojumus, tikai noteica:

—    Citreiz tādas muļķības nedariet!

—    Vai tad pusdienās nemaz nedomājat nākt? — saimniece noskaitusies sauca no ēdamistabas. — Cik reižu tad es to zupu lai sildu?

Pašreiz tas viņai nebija jāatgādina.

—    Vairāk gan mēs tā neļausimies piemuļķoties, — Tedis, ēzdams pilnu muti, nozvērējās, un Tonis apstiprināja brāļa zvērestu: — Goda vārds!

—     Pavēlu visai brigādei pastiprināt modrību. Par aizdomīgiem notikumiem un personām nekavējoši ziņot. Tuvākajā laikā jāsaņem «mēle» un jāuzsāk pretdarbība. Kā nekā — divās dienās — divi uzbrukumi.

—    Bet ko tad tu pats šodien to kanibālu palaidi? — Maigonis viņam pārmeta.

—    Kamēr es šim tās spalvas, šis izlocījās kā zutis, — Aļka taisnojās.

Tēvocis Krišus pārbrauca vēlu vakarā, kad visi bērni jau sen saldi

gulēja.

Otrā rītā pie brokastu galda viņš pastāstīja par savām vakardienas gaitām.

—    Izskrēju visus Rīgas veikalus, bet buru audekla nekur.

—    Nekas, vai nu tās buras tik nepieciešamas, — Jankas māte vienaldzīgi noteica.

—    Kā tad nav nepieciešamas! — Janka uztraucās. — Laiva bez burām ir tikpat kā .. .

—    Futbols bez bumbas, — Guntis nobeidza.

—     Gan jau pa -visiem kaut ko sadomāsim, — Krišus mierināja satrauktos bērnus. — Vēl jau mums pati laiva nav kārtībā. Skrieniet vien uz upmalu un sameklējiet veco Jēkaupu! Es pats arī drīz aiziešu.

—     Mēs pirmās, — Māra iesaucās, un abas ar Laru izmetās pa durvīm. Zēni drāzās viņām pakaļ.

Soļodams uz upmalu, Krišus jau pa gabalu izdzirdēja kņadu. Meitenes, satvērušas rokās krāsas un otiņas, centās tās nosargāt no zēniem.

—    Tūlīt prom! — Māra kliedza.

—     Kas nu skuķi par krāsotājiem, — Maigonis nicīgi novilka. — Palaiž puikas, redzēs, kā darbs ies uz priekšu!

—    Nē, mēs tā neesam ar mieru. Tēvocis Krišus teica, ka arī mēs krāsošot, — meitenes strīdējās pretim.

—    Kas jums te par ķildu? — tēvocis Krišus apvaicājās.

—    Zēni mums neļauj krāsot laivu, — meitenes sūdzējās.

—     Ak neļauj? Slikti, slikti. Bet ja nu es jums sadomātu interesantāku darbu? — tēvocis Krišus smaidīdams paskatījās uz meitenēm. — Ieejiet pie vectēva, viņš jums kaut ko iedos.

Meitenes iegāja būdiņā. Tur vecais Jēkaups cilāja kaut kādus audekla gabalus un rūca: — Skrandas vien jau ir.

—    Vai burām? — meitenes gribēja zināt.

—    Burām, irbītes, kā tad, ka burām.

Jēkaups paņēma pilnu klēpi veselāko gabalu un iznesa ārā.

—    Tagad piegriezīsim, un tad jums būs darbiņš. Tikai diez vai pratīsiet.

—    Ko jūs, vectēv! Vai tad mēs šūt nemākam? — Māra gandrīz vai apvainojās.

Pienāca tēvocis Krišus. Jēkaups, audekla gabalus zemē izklājis, apjautājās:

—   Kādas buras tad taisīsim: lugeri, splītu vai kātiņu? — un, brīdi padomājis, pats izlēma: — Lugeris šitam kuģim būs tas labākais. Izskatīsies jau nu gan pēc salāpītiem lindrakiem.

—    Kas tie par jocīgiem nosaukumiem? — meitenes brīnījās.

—   Tie ir dažādu buru veidi, — Krišus paskaidroja. — Lugeris, piemēram, ir četrstūra veida bura.

Zēni visu laiku cītīgi darbojās ap laivu un par meitenēm nelikās ne zinis.

Vecais Jēkaups, samērījis un sagriezis audekla gabalus, iznesa no būdiņas linu diegu kamolu, lielu adatu un tādu jocīgu ādas priekšmetu.

Beidzot arī meitenes dabūjušas sev piemērotu darbu.

—              Tas ir buru cimds, — viņš paskaidroja. — Palūk, te iekšpusē bieza āda. Tas, lai nesadurtu roku. Buras šūt nav vis tik vienkārši kā zeķes lāpīt.

—    Ir gan tev mazas rociņas, — Jēkaups pielāgoja Mārai buru cimdu un iedeva adatu.

Jāšuj bija no labās puses uz kreiso, kas Mārai nepavisam negribēja padoties. Arī dūrieni iznāca nevienādi — dažs tuvāk, cits tālāk.

—    Jāārda ārā! — Jēkaups pavēlēja.

Nekā darīt, vajadzēja sākt no gala.

Līdz vakaram meitenes kopīgiem spēkiem bija pašuvušas pavisam nelielu buru daļu, bet to tad vecais Jēkaups atzina par godam nostrādātu.

Pagāja vēl pāris dienu, un laivu varēja ielaist ūdeni. Krastmalā stāvēja visa brigāde, tēvocis Krišus un abas mātes.

—    Viens, divi, reizē! Viens, divi, reizē! — Aļka komandēja, un zēni kopīgiem spēkiem virzīja laivu arvien tuvāk ūdenim.

—    Peld, peld! — Vovka iesaucās un jau gribēja mesties laivā, bet Jankas māte viņu atturēja.

—    Kā tad īsti sauksim jūsu kuģi? — viņa apvaicājās.

Zēni saskatījās. Daudz viņi bija prātojuši un runājuši, bet tā īsti nolemts vēl nebija. Albatross? Kaija? Visi tādi parasti vārdi. Vajadzētu kaut ko sevišķu.

—    Torpēda! — Janka iesaucās.

—    Bravo, Janka, varena ideja! — cits caur citu sauca.

6. nodaļa NOTIKUMS NAKTI

—    Ak tad «Torpēda»? — Jankas māte pārprasīja. — Lai nu tai viegla

un droša gaita! — Viņa paņēma limonādes pudeli un trieca to pret laivas priekšgalu.

—    Ir gan pieaugušie dažreiz jocīgi, — Lara brīnījās. — Labāk būtu devusi mums izdzert.

Bērni un tēvocis Krišus iekāpa laivā.

—    Uzvilkt buru! — Maigonis nokomandēja.

Dvīņi metās izpildīt pavēli. Tā kā iepriekš bija krietni vien trenējušies, tad pat tēvocis Krišus atzinīgi pamāja ar galvu.

—    Braši veikts!

Laba ceļavēja dzīta, laiva lēni slīdēja pa upi. Bērni smējās, dziedāja un jutās ļoti apmierināti.

—    Pievilkt šotis! Stūri pa labi! — Maigonis komandēja īsta kapteiņa balsī. Dvīņi un Aļka nekavējoties izpildīja viņa pavēles.

—   Vai, man kurpe slapja! — Vovka pēkšņi pamanīja, ka laivā sūcas ūdens.

—    Meitenes, nesnaudiet, izsmeliet ūdeni! — rīkoja Maigonis.

—    Paskat, kāds pavēlnieks! — Māra kurnēja. Laiva pašreiz brauca cauri ūdensrozēm, un meitenes, malai pāri pārliekušās, plūca tās.

—   Nu, kas būs? — Maigonis neatlaidās. — Vajadzēs izsēdināt krastā, vai? Nezināt, ka kapteinim jāklausa bez ierunām?

Māra un Lara negribīgi sāka smelt ūdeni.

Janka un Vovka, ierīkojušies laivas pakaļgalā, cītīgi makšķerēja. Vov- kam palaimējās izvilkt sprīdi garu raudiņu. Ar to viņš varen lepojās: — Nodošu saimniecei, lai izvāra zupu.

Bet Jankam pat neparaustīja.

Te uzreiz Janka sajuta, ka makšķerei kaut kas pieķēries. Tikai neuztraukties! Janka izskaitīja līdz desmit un tikai tad piecirta. Laiva slīdēja uz priekšu, bet zivs pat nepakustējās. Zēns jau bija izritinājis gandrīz vai visu auklu un nezināja, ko iesākt.

—    Palaid nu mani, — tēvocis Krišus gāja Jankam palīgā. Kopīgiem spēkiem viņi beidzot izkustināja smago lomu, un tas lēnām tuvojās laivai.

—   Kā baļķis! Rau, kas par muguru! — Tonis, malai pārliecies, skatījās ūdenī. Jankam sirds pavisam apstājās pukstēt.

Krišus noliecās, lai lielo lomu ieceltu laivā, un tūlīt no visu mutēm atskanēja aizrautīgi smiekli. Tēvocis no ūdens izcēla vecu zvejnieku zābaku.

Janka no dusmām gandrīz vai sāka raudāt. Un kā nu ne? Visos makšķernieku stāstos taču smejas par tādiem zābaku zvejniekiem. Būtu vismaz kāds cits priekšmets!

—    Un tu jau domāji, ka īsta valzivs, — Maigonis zobojās.

—    Vai, glābiet! Laivā čūska! — Lara pēkšņi nelabā balsī iebļāvās un uzlēca uz sēdekļa. Laiva bīstami salīgojās.

—   Tikai bez panikas, — Maigonis pavēlēja. — Kur tad te čūska var rasties? Tūliņ kāp zemē no sola! Apgāzīsi vēl laivu.

—   Goda vārds! Es pati redzēju. — Lara vēl stingrāk pieķērās mastam un neparko nebija piedabūjama nokāpt no sēdekļa.

—    Redziet, redziet! — arī Māra sāka kliegt, rādīdama uz zābaku. No tā patiešām ritinājās ārā kaut kas čūskai līdzīgs.

Zēni metās pie zābaka.

—   Tas taču zutis! — Maigonis saķēra zivi. — Būs droši savi trīs kilogrami.

Bet zutis, vijīgi locīdamies, izslīdēja no zēna rokām un nokrita uz sola, kur tupēja meitenes. Atskanēja jauns izbaiļu kliedziens.

—    Turi! Ķer ciet! — puikas metās glābt Jankas negaidīto lomu. Laiva brīžiem sasvērās uz vienu pusi, brīžiem uz otru, bura te piepūtās vējā, te ļengani nokarājās. Aļka, Maigonis un dvīņi pavisam bija aizmirsuši savus pienākumus.

—    Kur kapteinis? — tēvoča Krišus balss atsauca zēnus īstenībā. — Tā jau mēs pirmajā braucienā uzskriesim sēklī.

—    Ļaudis, pa vietām! — Maigonis gluži nokaunējies pavēlēja.

—    Zuti jāprot satvert, — Krišus paskaidroja un ar trim pirkstiem saņēma zivi aiz galvas. Zutis gan locījās, bet izbēgt vairs nevarēja. Guntis pataustīja tā glumo ādu un paziņoja: — Tiešām jākonstatē, ka tas ir grandiozs ūdens faunas eksemplārs.

—    Vajag jau mācēt, — Janka lielīgi noteica.

—    Stūrēsim nu atpakaļ, — tēvocis Krišus ieteicās. — Saule jau laižas aiz meža.

Nevienam negribējās pārtraukt jauko braucienu, bet tēvocim Krišum bija taisnība.

Abas zivis tika svinīgi pasniegtas saimniecei.

—    Rīt pusdienās uzcepiet! — Vovka vēl piekodināja.

—    Vai tad es kāda burve, lai ar šitādām zivtelēm pabarotu visu nometni? — saimniece sirdīgi atrūca.

Viņai bija slikta oma. Zvejnieksievas šodien veikalā stāstījušas, ka Hāzenfūsa mājā spokojoties. Viena pati savām acīm reiz redzējusi: garš, balts stāvs spīdīgām acīm staigājis ap māju un gaudojis kā vilks. Neesot jau arī nekāds brīnums, pat bagātais Hāzenfūss tepat upē nelabu galu

Sis spoks izskalos diezgan briesmīgs, vai ne?

ņēmis. Tak jau velna pirksts. Vai tad citādi tāds bagāts cilvēks tīšu prātu upē skrietu? Kas šim nekaitēja dzīvot, naudas bijis kā spa]u, ne ēdamā trūcis, ne dzeramā.

—    Tas bagātais kungs laikam būs tā padziļāk glāzē ieskatījies? — Krišus smējās. — Pēc tam viņam būs sajucis, kur upe, kur māja. Bet par to nelabo gan žēl. Labprāt ar viņu parunātu, kā tad tajā ellē izskatās — vai tāpat kā vecās pasakās grēciniekus katlos sautē vai tagad tā iekārta modernizēta.

Visi sāka smieties.

—    Smejieties vien, smejieties un tā vien skatieties, ka pēcāk nav jāraud! — saimniece galīgi pārskaitusies izmetās no ēdamistabas.

Tovakar nometnē gulēt devās vēlāk nekā parasti, jo laivas izmēģinājuma brauciens bija aizkavējis vakariņas.

Kad beidzot šī vakara dežurants Janka palika viens pats pie ugunskura, bija jau pavisam tumšs. Šauteni rokās turēdams, viņš pagājās uz upes pusi. Tur pie pāļa līgojās viņu lepnums — «Torpēda». No pretējā krasta attekas atskanēja- varžu kurkstēšana. Vispirms iesāka viena, tā sakot, solo, pēc tam viss koris un pēkšņi kā uz mājienu apklusa. Pēc brīža kurkstēšana sākās no jauna. Aiz kāpām šalca jūra.

Janka atsēdās pie ugunskura un iemeta tajā sausu egļu zaru. Gaisā pacēlās dzirksteļu spiets. Viņš atspieda muguru pret priedi un skatījās, kā virs mājas jumta pamazām paceļas mēness. Likās, ka tas skatās viņam tieši sejā un smīn. Neizturami nāca miegs. Acīs šķita kaut kas iebiris un tā grauza, ka nekādi vairs vaļā noturēt. — Postenī nedrīkst gulēt! — viņš ņēmās sev iegalvot. — Postenī nedrīkst… — Tad galva lēni noliecās uz. krūtīm.

Pa to laiku pie upes notika dzīva rosība. Gandrīz bez trokšņa piebrauca kāda laiva, un no tās izkāpa vairāki tumši stāvi. Viens no tiem aizlavījās uz nometnes pusi.

—    Guļ, — tas, pēc brītiņa atgriezies pie citiem, ziņoja. — Labi, ka viņiem šovakar sardzē miegainais resnītis.

Tumsā tika rikots kaut kas noslēpumains.

Janka pamodās no briesmīga bļāviena un pirmajā acumirklī nemaz neapjēdza, kas notiek.

—   Glābiet! Glābiet! Ļautiņi mīļie! Spoks mani galina nost! — saimnieces balsī skanēja nāves bailes.

Sāka spiegt arī meitenes.

Sajā brīdī aiz mājas stūra parādījās patiešām briesmīga izskata radījums — garš, balts tēls ar ugunīgām acīm.

Jankam uz brīdi sastinga kājas, bet tad viņš attapās un sāka pilnā kaklā kliegt. Spoks acumirklī pagriezās un metās uz upes pusi, Janka nekavējoties tam pakaļ.

Sadzirdējuši bļāvienus, pagalmā izskrēja pārējie zēni un tēvocis Krišus. Kaut kur patālu skanēja Jankas kliedzieni.

—    Man pakaļ! — Aļka nokomandēja.

Janku viņi panāca tikai upmalā. Tas bija tā aizelsies, ka tikko varēja parunāt.

—    Aizbrauca ar laivu, — viņš izdvesa. — Jādzenas pakaļ!

—    Ko nu tumsā sadzenāsim, — tēvocis Krišus atmeta ar roku.

—    Bet šo nepaspēja paņemt līdzi, — Janka paspēra ar kāju kādam baltam priekšmetam, kas pa pusei gulēja ūdenī.

Tas izrādījās no dēļiem izgatavots cilvēka siluets, apvilkts ar baltiem palagiem. Acu vietā bija kabatas lukturīši.

—    Te tev nu bija spoks! — Vovka iesmējās.

—    Bet kā tad tu to agrāk nepamanīji? — Aļka stingri noprasīja.

—    Droši vien gulēji.

Janka nokaunējies klusēja.

Nezin kā jūs justos Jankas vietā?

—     Nu zini, par to tevi vajadzētu pamatīgi sodīt, — Aļka bārās.

—    Vēlāk jau viņš izturējās kā īsts vīrs. Lai tad sods šoreiz paliek, — tēvocis Krišus aizstāvēja Janku.

Vienīgi Maigonis bija neapmierināts. Vienreiz bijusi izdevība parādīt varonību, bet tieši tad nav viņa sardzes kārta.

—    Es pašlaik guļu pirmajā no- midzī, tad man tāds salds miegs, — galīgi pārbiedētā saimniece, vēl joprojām baiļu sviedrus svīzdama, stāstīja Vovkas mātei un Jankas mātei. — Te uzreiz dzirdu, kāds grabinās pie loga un tā kā kauc, tā kā rej. Paveru acis un paceļu galvu. Pats nelabais! Ar visiem ragiem un spīdīgām acīm. Mute atplesta, no rīkles plūst dūmi. Nagi izstiepti. Domāju, grābs tūlīt ciet. Pārmetu trīs krustus, bet tas nešķīstais i nedomā pazust. Ko citu varēju darīt, sāku kliegt.

Spoku bija redzējušas arī meitenes, kas gulēja blakus istabā. Ragu gan tam neesot bijis, bet acis spīdējušas, un gaudojis arī.

—    Nu tieši tā, kā tās sievas bodē stāstīja, — saimniece nevarēja un nevarēja nomierināties. — Es tādā nolādētā vietā neparko vairs nedzīvošu. Ni un ni! Nevienu dienu, nevienu minūti!

—    Nomierinieties, saimniec, — Vovkas māte viņu mierināja. — Iedzeriet baldriāna pilienus. Tādu spoku jau pasaulē nemaz nav. Kāds mūs gri-

Kā daudzām noslēpumainām parādībām, arī šoreiz izskaid rojums gaužām vienkāršs.

bējis izjokot, tikai ar pārāk muļķīgu paņēmienu. Vai tad nu tādēļ jābrauc prom.

—    Redziet, redziet! Tur jau tas atkal stāv! — saimniece no jauna iebļāvās un pārvilka segu pār galvu.

Aiz loga atskanēja skaļi smiekli, un zēni ar «spoku» priekšgalā ienāca istabā. No tā izkūņojās Tedis.

—    Tpū, tpū, tpū, — saimniece trīs reizes nospļāvās. — Un es patiešām domāju, ka pats nelabais. Sukas tādiem palaidņiem! Skat, gluži jaunus palagus izniekojuši. Un kā vecāki atļauj tā ķēmoties un biedēt cilvēkus.

—    Tie jau nu atļauju neprasīja, — Vovkas māte pasmējās, palagus salocīdama. — Jānoliek, gan vēlāk paši nāks lūgties, lai atdod.

Vovkas mātes vārdi piepildījās necerēti ātri. Nākošās dienas pievakarē Māra, kas todien bija dežurante, ziņoja, ka nometnei tuvojoties divas aizdomīgas personas.

—    Paskat, paskat, pats Lašu Nāve ar savu adjutantu! — Maigonis zobojās. — Un baltais karogs arī līdzi.

—    Esi sveicināts, tu diženais bālģīmju komandieri! — Lašu Nāve tuvojās Aļkam. — Lai visuvarenais debesu spīdeklis apgaismo tavu dzīves taku, un lai tava kāja nekad neaizķertos aiz akmeņiem!

—    Runā īsāk. Mums nav daudz laika, — Aļka izturējās noraidoši.

—    Mums kļuvis zināms, ka mežā, kas ir mūsu medību apgabals, jūs esot atraduši divus baltus drēbes gabalus un nonesuši savā vigvamā.

—    Pirmā dzirdēšana, — A]ka izlikās nekā nezinām. — Varbūt tu, Mai- goni, vai tu, Gunti, kaut ko zini?

—    Saskaņā ar varenās čilkutu cilts pavēli mēs staigājam tikai pa ceļu, bet tur gan kaut ko tamlīdzīgu mums nav izdevies konstatēt, — Guntis deklarēja.

Jā, šis gājiens Lašu Nāvei un Viltīgajam Zutim nav no patīkamajiem.

—     Bet vai jūs kā vietējie gadījumā nezināt, kur te zvejniekciemā dzīvo kāds spoks, balts ar spīdošām acīm? — Aļka pārgāja pretuzbrukumā.

Lašu Nāve saskatījās ar savu biedru.

—      Nav manīts, — viņš izvairīgi atbildēja. — Senāk gan ciemā runāja, ka tepat šinī Hāzenfūsa mājā viens apmeties, bet nu jau ilgāku laiku nav redzēts.

—       2ēl gan, ka jūs tik maz zināt par tā eksistenci,— pasmējās Guntis. — Vienam tādam eksemplāram pagājušo nakti bija iegribējies mūs patraucēt. Steidzīgi bēgdams, viņš bija spiests atstāt te dažus savus tualetes piederumus. Tos mēs labprāt nodotu pēc piederības.

Laša Nāve saprata, ka tālākas sarunas ir veltīgas, un, pieklājīgi atsveicinājies, kopā ar savu adjutantu aizgāja.

Nākošajā dienā nenotika nekas, bet pēc tam uz nometni atnāca divas meitenes.

—      Paši nekā netiek galā, tad nu sūta meitenes, — Tedis zobojās, un Guntis vēl piebilda: — Tās jau nu tad būs īstās diplomātes.

—      Ejiet noskaidrojiet, ko viņām vajag, — Aļka norīkoja Māru un Laru.

Meitenes sasveicinājās un, galvas kopā sabāzušas, ilgi kaut ko klusām runāja. Tad pēkšņi sāka skaļi smieties.

—      Ir gan tie skuķi! — Maigonis šķendējās. — Nav vēl lāgā sapazinu- šās, kad jau krīt cita citai ap kaklu.

—    Mums, vīriešu cilvēkiem, te nav ko iejaukties, — Guntis noteica.

—      Bet, ja nu viņas ir spiedzes, ko tad? — Tonis un Tedis atbalstīja Mai- goni. — Katrā ziņā jāpaklausās.

—    Ko jūs te lienat mums aiz muguras? — Māra bārās uz dvīņiem.

—    Nevar ne godīgi parunāties. Iesim, meitenes, mūsu istabā.

—      Nesaprotu, ko viņas tur tik ilgi var ņemties, — Aļkam jau bija apnicis gaidīt, kad svešās meitenes aizies. Guntis paraudzījās pulkstenī.

Par meitenēm teic, ka tās esot loti ziņkārīgas. Te nu jūs redzat, ka lādi var būt arī zēni.

—    Precīzi vienu stundu un divdesmit četras minūtes.

—    Nāc, Vovka, es tevi pacelšu pie loga, un tu paskaties, ko viņas tur dara, — arī Maigonis vairs nevarēja- apspiest ziņkārību.

—    Skatās izšuvumus, — Vovka ziņoja. Tas nu nebija nekas bīstams, un zēni nomierinājās.

Beidzot meitenes iznāca ārā. Vienai no svešajām padusē bija balts sainis.

—    Atnāciet atkal, — Lara uzaicināja.

—    Un neaizmirstiet paņemt līdzi savus rokdarbus!

Svešās meitenes pieklājīgi pakniksēja arī pret zēniem un aizgāja.

—    Vai jūs bez prāta! Draudzēties ar tādām …

—    Nu kādām tad? — Māra atcirta.

—    Ja tu nezini, tad nerunā!

—    Nevelc garumā! Stāsti ātrāk! — A|ka mudināja.

—    Vispirms tās ir kārtīgas meitenes, — Māra iesāka, atsēzdamās zālītē. — Tā viena ar bizēm, Aina, ir Lašu Nāves māsa. Zvejniekciema puikas salikuši sev visādus vārdus — Viltīgais Zutis, Ātrā Kāja un vispār spēlē indiāņus.

—    To jau mēs zinām, — Maigonis viņu pārtrauca.

—    Ko tad tu jautā? — Māra apvainojās un apklusa.

—    Meitenes vēl stāstīja, ka viņu zēniem mežā esot pašiem sava būda, kuru tie saucot par vigvamu. Tur viņi kaut ko cepot un ar loku šaujot mērķī, — Lara turpināja Māras iesākto stāstījumu. — Bet meitenēm neatjaujot piedalīties.

—   Pareizi dara, — Maigonis atzinīgi noteica. — Tādās lietās vajag ieturēt stingru slepenību.

—    Ja jūs tā, tad mēs vairs nestāstām tālāk, — arī Lara apvainojās.

—    Nu, nu, nedusmojieties! Es jau nedomāju jūs. Jūs taču tikpat kā puikas, — Maigonis atvainojās.

—    Bet ar to spokošanos gan viņi pamatīgi iekrituši, — Māra iesmējās.

Nabaga Lašu Nāve! Bet ko lai dara, ja māte noskaitusies.

— Viens no zēniem Veikalā dzirdējis, kā zvej- nieksievas stāstījušas mūsu saimniecei par spokiem. Šie tad nolēmuši mūs izjokot. Bet beigās pašiem izgājis greizi. Otrā rītā Lašu Nāves māte kārtojusi veļu un atklājusi, ka trūkst divu palagu. Mārcis jau manī-

jies uz durvīm. Māte tūlīt nopratusi, kas vainīgs, un stingri pieteikusi, lai līdz vakaram palagi būtu rokā. Bet kur tad šis lai būtu tos dabūjis, ja mēs nedevām. Tad māte ieslēgusi vareno virsaiti vienu pašu vecajā tīklu būdā un pieteikusi, ka ātrāk ārā nelaidīšot, iekams nebūšot pateicis, kur palikuši palagi. Citi puikas gan visādi izpūlējušies savu virsaiti atbrīvot, bet nekas neiznācis. Tad nu šorīt šis esot, vai ceļos krizdams, lūdzies, lai māsa izpalīdzot un atnesot palagus. Esot pat izstāstījis visu spoku stāstu un lūdzis pateikt, ka nekad vairs tā nedarīšot. Kabatas bateriju lai paturot, ja gribot.

—    Liela vajadzība! — Aļka noteica. — Tā laikam pie tevis, Maigoni?

Maigonis izvilka no kabatas bateriju. Tā nebija parastā, bet gan tāda, ar

kuru varēja dabūt gaismu trijās krāsās: baltu, sarkanu un zaļu.

—     Aizgādājiet to savām jaunajām draudzenēm, — Aļka iedeva bateriju Mārai.

—     Un paziņojiet tiem čibukiem, lai nemaisās mums pa kājām, — Maigonis piemetināja.

—    Nevis čibuki, bet čilkuti, — Guntis pārlaboja.

—    Manis pēc kaut vai čabatas, — Maigonis atmeta ar roku.

7. nodaļa nelāga diena

—    Gāž kā ar spaiņiem, — Maigonis, no rīta palūkodamies pa logu, īgni noteica. — Atkal no makšķerēšanas nekā.

—    Nevaimanā! — Aļka atrūca. — Labāk sarīkosim galda tenisa turnīru.

—   To var, — Maigonis nomierinājās. Viņam bija vislielākās izredzes uzvarēt. Drīz vien sākās aizraujoša ciņa. Pirmajā setā labāk veicās Maigonim, bet otrajā Aļkam. Pašreiz risinājās trešais, izšķirošais sets. — Četrpadsmit pret desmit! — Maigonis gavilēja.

—    Vēl mēs redzēsim, kurš kuru, — Aļka izgrūda caur zobiem un, trijos līkumos saliecies, uztvēra kādu sevišķi grūtu Maigoņa servi. Cīņa kļuva interesanta. Pat meitenes un Vovka pārtrauca savu ričurača spēli un Guntis pievēra grāmatu.

—    Divdesmit pret astoņpadsmit! Pievelc, Aļka!

Šajā visdramatiskākajā momentā pavērās ēdamistabas durvis, un tajās parādījās saimniece. — Kas tad tā par jaunu modi? — viņa bārās. — Kur šīsdienas virtuves dežurants? Malka atkal nav sanesta. Jūs laikam domājat, ka man simts roku?

—   Tūlīt, tūlīt iešu! — Maigonis atņurdēja. — Nevajag uzreiz tā dusmoties.

Tieši šajā brīdī Aļka raidīja izšķirošo servi. Divdesmit divi pret divdesmit Aļkam par labu, urā! Maigonis nometa raketi un izskrēja pa durvīm ārā. Viņš bija noskaities par zaudējumu un pie visa vainoja saimnieci.

—   Te būs malka! — Maigonis ar lielu troksni nometa zemē klēpi slapju žagaru.

—    Ūja, kas tad tā dara! Tūliņ sakrauj kārtīgi grēdiņā, — saimniece pavēlēja, — un atnes vēl kādus pāris klēpjus no pajumtes, tur sausāki!

Sanesis kurināmo, kā viņam pašam likās, veselai nedēļai, Maigonis jau taisījās iet prom no virtuves, kad saimniece to norīkoja jaunā darbā. — Še, apliec manu veco priekšautu un nospodrini katlus.

Viņa nolika Maigonim priekšā lupatu, veļas sodu un kārbiņu ar baltām jūrmalas smiltīm.

—    Bet, kad katli būs nospodrināti, tad varēšu iet?

—    Redzēsim, kā tad būs, — saimniece nekā neapsolīja.

Maigonis nopūtās un ķērās pie darba.

—    Janka, ko tu stāvi, kā slotas kātu ierijis, sit taču! — aiz durvīm kliedza. — Tas nu gan ir pirmā numura stulbenis! — Māra skaļi smējās. Galda tenisa spēle turpinājās bez Maigoņa.

Saimniece grieza gaļu. Arī viņa bija sliktā garastāvoklī. Lija lietus, tādēļ izputēja sen ieplānotā ogošana kopā ar Jūrmalciema sievām.

—   Tā, gatavs ir! Lieciet kaut vai meiteņu istabā par spoguli! — Maigonis pasniedza saimniecei lielāko katlu.

Kas par traku, tas par traku! Nepietiek, ka Maigonim apsien sieviešu priekšautu, nē, liek vēl spodrināt grāpjus.

—     Sāni tā kā būtu labi, — Šulce paslavēja, — bet kāds tas dibens? Vai to nemaz nedomā tīrīt?

—    Tas jau tā kā tā atkal nokūpēs, — Maigonis lūkoja atrunāties.

—    Neprāto tik daudz un noberz, kā pienākas.

—    To jūs tīšām izgudrojāt, lai es nevarētu spēlēt tenisu, — viņš nošņāca. — Un vispār mums tādi darbi nemaz nav jādara.

—    Kas jums te notiek? — virtuvē ienāca Vovkas māte. — Vai tiešām tev, lielam zēnam, grūti nospodrināt pāris katlu?

—     Lai dod man citu darbu, bet tos katlus lai spodrina meitenes.

—     Tev šodien virtuves dežūra un tādēļ jādara viss, ko saimniece liek. Tāda ir nometnes kārtiba, — strīdā iejaucās Guntis.

—     Ja tu gribi zināt, man tā tava kārtiba jau līdz šitai vietai, — Maigonis izteiksmīgi novilka ar pirkstu gar kaklu. — Te jau cilvēks var no garlaicības sapūt!

—    Ko tu teici? Atkārto vēlreiz! — Aļka pievirzījās tuvāk Maigonim.

—     Un atkārtošu arī. Tu domā, man bail? — Maigonis atbraucīja krekla piedurknes.

—     Tev tūlīt jāatvainojas biedrenei Šulcei un tas katls jānoberž, — Aļka stingri noteica.

—    Es to nedarīšu!

—     Labi, — Aļka īsi noteica. — Es atvainošos tavā vietā. Un katlus arī nospodrināšu. Tikai tad neiedomājies te dzīvot uz citu darba rēķina, parazīts tāds!

—    Es — parazīts? Es? — Maigonis noskaities metās virsū Aļkam.

—    Jā, tu!

Guntis metās starp ķildniekiem.

—    Lai viņš nelamājas! — Maigonis sauca.

—    Vispirms atvainojies! — AJka vēlreiz pieprasīja.

—   Nenāk ne prātā! Tad jau labāk uz Rīgu. — Maigonis paķēra lietusmēteli un izskrēja ārā.

—    Labu ceļa vēju! Tikai neapmaldies! — Aļka viņam sauca nopakaļ.

—    Saaukstēsies vēl, — Jankas māte bažījās.

—    Nekas, gan jau drīz atgriezīsies, — Vovkas māte viņu mierināja. — Kur tad šis paliks. Vilciens uz Rīgu iet tikai vakarā.

Ieskrējis mežā, Maigonis apstājās un sāka prātot, ko tagad iesākt. Naudas dzelzceļa biļetei nebija, bet par zaķi braukt negribējās, var iznākt lielas nepatikšanas. Ietu kājām, bet Rīga tālu, līdz vakaram galā netiks. Būs vien jāpagaida, varbūt atbrauc tēvocis Krišus.

Maigonis nogriezās no ceļa un sāka iet pa taciņu, kas vijās gar Straujupi. Viņš pārdomāja nupat notikušo. Ir gan tā Šulciene, iejaucās tieši tad, kad viņam uzvara jau tikpat kā rokā. Katla dibenu spodrināt!

Maigonis nemaz nemanīja, ka viņam jau labu laiku seko divi indiāņi. Nogaidījuši bridi, kad taciņa ievijās krūmājā, viņi tam uzklupa.

—   Nu tu mums, bālģīmi, esi roka! — viņi priecājās, siedami Maigonim rokas uz muguras.

—   Kanibāli, galvu griezēji, — Maigonis vēl mēģināja pretoties, bet abi indiāņi, to nemaz neievērodami, vilka tik viņu sev līdzi.

Jau tā Maigonim šodien ne veicas, un nu vēl gūsts!

— Jūs, plušķainie suņi, tūlīt laidiet vaļā! — Maigonis dusmās šņāca. Zvejnieku puikas piesardzīgi aizvēra durvis un tad atraisīja viņam rokas.

līču pļavas. Jau no seniem laikiem Jūrmalciema ļaudis te bija uzcēluši nelielus siena šķūnīšus. Vienā no tiem indiāņi ieveda Maigoni.

Līkumu līkumus pa plašo zemieni mezdama, Straujupe veidoja leknas

Pleci pret vienu! Lai1 Maigonis parādīs, ko spēl īsti Rīgas puikas!

—     Klusē, vai arī tavs skalps karāsies man pie jostas! — Lašu Nāve pavēlēja. Viņš bija briesmīgi izkrāso j ies un galvā uzlicis varenu spalvu rotu.

—    Cilkutu cilts zvejnieki! — Lašu Nāve svinīgi uzrunāja pārējos indiāņus. — Noticis mūsu cilts vēsturē vēl nepiedzīvots noziegums. Pats bālģīmju virsaitis slepeni ielavījies mūsu medību apgabalos, lai atrastu mūsu ugunskura vietu un izpostītu mūsu vigvamus. Es esmu runājis.

—    Virsaitim taisnība. Lai bāl- ģīmis paskaidro! — garš, tievs puika, ko citi dēvēja par Viltīgo Zuti, sacīja. — Viņi tika rakstiski brīdināti.

Maigonis atsedza kapuci un novilka lietusmēteli. Tad viņš nostājās visiem priekšā un lielīgi iesāka: — Pirmkārt, tajā uzrakstā bija sešas kļūdas. Jūsu valstī tātad dzīvo vēl analfabēti.

—     Tāds uzraksts jau nav nekāds diktāts, — Viltīgais Zutis iemeta starpā.

—     Otrkārt, — Maigonis paplēta savu žaketi tā, lai visi redzētu viņa jūrnieka kreklu un jostu ar sprādzi, — otrkārt, virsaiši mūsu nometnē sen jau iezārkoti. Pie mums tagad demokrātiska valsts. Bez tam es ieteiktu virsaitim Baigajai Siļķei, vai kā viņu sauc, iegādāties saviem izlūkiem binokļus. Tad varbūt tie pratīs atšķirt mani, Maigoni Vēsmiņu, no mūsu brigādes komandiera Aļkas. — Un Maigonis izlaida savu meistarisko spļāvienu tieši pa šauro durvju spraugu ārā.

—    Viņš melo! — puikas, kas Maigoni bija sagūstījuši, iesaucās.

—     Kā jūs teicāt, reņģu galvas? — Maigonis jau bija gatavs doties uzbrukumā. Tad Lašu Nāve apgaismoja viņa seju ar kabatas lukturīti un saviebās.

—    Izlūkiem Vieglajai Kājai un Asajai Acij izteikt rājienu! Sis tiešām nav īstais eksemplārs.

—    Kad mēs pievācām bālģīmju drēbes, šis uzkāpa priedē paka), — Viltīgais Zutis atcerējās.

—   Ko tad tu uzreiz to neteici? Mēs jau toreiz ievērojām, ka starp visiem tiem Rīgas sērkociņiem tu esi vienīgais vērtīgais bālģīmis.

—    Nu, nu, — Maigonis glaimots novilka. Viņam visa šī lieta sāka iepatikties. Tas bija pavisam kas cits nekā nometnē.

—    Tu domā, ka nezinām, ko jūs tur darāt? — Viltīgais Zutis iesmējās.

—   Mēs visu noskatījāmies. No rīta — trā, trā, trā! — ieskanas taurīte. Visi pēc komandas jož uz upi. Viens jums tur tāds resns, tas pirkstus vien apslapina un jau trīc kā galerts.

—    Un jūrmalā, vai, es nevaru! — Lašu Nāve saķēra vēderu un sāka smieties. — Viņi sauļojas pēc pulksteņa! Pusdienās guļ diendusu kā zīdaiņi!

—    Jūs nemaz tik daudz neizrunājieties! — Maigonis viņu pārtrauca.

—   Nedomājiet, ka Rīgā dievkociņi vien aug. Mēs, saprotiet, vienreiz pat valsts noziedznieku noķērām. Milicijas majors mums par to gaisa šauteni iedeva. Būtu labāk kādreiz atnākuši pie mums pa draugam, nevis šitā ķēmojušies.

—    Paldies, mēs pie auklēm neesam pieraduši, ko gribam, to darām. Bez reglamenta. Nepatīk iet skolā, aizbraucam slēpot.

—    Un ko tad skolotāji? — Maigonis brīnījās.

—    Viens divnieks vairāk vai mazāk, — Lašu Nāve atmeta ar roku.

—  Mēs abi ar Viltīgo Zuti otro gadu esam piektajā klasē.

Maigonis smagi nopūtās.

—    Indiāņu zēniem, tiem gan bija dzīve! — Lašu Nāve turpināja. — Mēs visas Kupera un Main-Rīda grāmatas no galvas zinām, bet tur nekur nav rakstīts, ka jāiet skolā un jākaļ kaut kādas aritmētikas un vēstures.

—    Vasarā atkal mātes izdomā visādus darbus: te dārzā jāravē, te malka jāskalda vai sivēns jābaro, — Viltīgais Zutis piebilda. — Nu un tādēļ mēs nolēmām dzīvot kā indiāņi — šaut mērķī, izsekot ienaidnieku pēdas …

—    Bālģīmji nemaz nemanīja, kad mēs tos novērojām, —Viltīgais Zutis iesmējās.

—    Nu gan tu mānies! — Maigonis neticēja.

—    Nemaz nemānos, mūsu izlūki katru dienu sēdēja lielajā priedē pie jūsu nometnes vārtiem.

—     Bet ko tu meklēji uz mūsu slepenās takas? — Viltīgais Zutis gribēja zināt.

Maigonis brīdi pārlika, ko darīt, — teikt patiesību vai ne. — Iznāca tāda maza saraušanās, — viņš nenoteikti novilka. — Nu un es noskaitos un aizbēgu. Braukšu uz Rīgu.

—    Ko tad šie, iekaustīja tevi, vai?

—    Nē jau, — Maigonis atmeta ar roku. — Lika tīrīt katla dibenu.

—    Nestāsti nu anekdotes! — Lašu Nāve uzjautrināts iesmējās.

—    Ko tad dara jūsu saimniece?

—    Mēs viņai ejam palīgā, — Maigonis paskaidroja, — citādi viņa viena netiek galā.

Lašu Nāve brīdi sačukstējās ar pārējiem un tad teica: — Ja vēlies, vari šad tad pie mums piekāpt. Mēs kādreiz tādas lietas parādīsim, ka tev elpa aizrausies. Tikai tiem pārējiem bālģīmjiem ne vārda, skaidrs?

—    Labs ir, — Maigonis piekrita. — Bet nu gan man jāiet.

—     Es tevi pavadīšu, — Lašu Nāve pieteicās. Brīdi abi klusēdami soļoja pa taciņu uz zvejniekciema pusi. — Laiva gan jums pamatīga, — Lašu Nāve ieminējās. — Ar tādu tīri patīkami pabraukāties pa jūru.

—     Kā lai es to zinu? — Maigonis paraustīja plecus. — Mums jau neatļauj pa jūru braukāt.

—    Saki labāk, ka tev bail.

—    Man bail? Klausies, par ko īsti tu mani turi? — Maigonis nicinoši paskatījās uz savu pavadoni.

—    Tad sarunāsim vienu reizi un izlaidīsim tādu mazu fārtīti, jā? Zēl tikai, ka mūsu laivai nav buru, bet ar airiem, pats zini, tāda ķēpāšanās vien iznāk. Jūsējā, tā pavisam cita lieta!

—    Mūsējo nedrīkst ņemt. Ja kāds no brigādes manīs, tad man vakars.

—     Zinu, zaķapastala. Gan kaut ko izdomāsim, — Lašu Nāve atvadījās. — Kad dzirdi mežā trīs reizes vārnu ķērcam, tad atnāc parunāties. Tikai tā, lai tavi paraugpuisīši nekā nemanītu.

Lašu Nāve pazuda krūmos.

—    Tas tik būtu numurs, — Maigonis, soļodams uz šosejas pusi, prātoja.

Ja Maigoņa domas mums kļūtu redzamas, tad tās izskatītos kā kotletes ar kartupeļu biezputru1

Pa jūru neviens zēns vēl nav braucis. Viņš būtu pirmais. Tikai jāizdara tā, lai neviens nekā nemana.

Bija pats pusdienas laiks. Maigonim briesmīgi sagribējās ēst. Nometnē pašreiz visi ēda kartupeļu biezputru un kotletes un nemaz neiedomājās par viņu, kas vientuļš un pamests klīst apkārt pa pasauli. Un tie esot biedri? Nu, labi, viņš mazliet pārsteidzās. Bet kāpēc tad Aļkam tūliņ vajadzēja viņu lamāt par parazītu? Bet varbūt tomēr vajadzētu aiziet un pastāstīt, ko viņš šodien piedzīvojis? Nē — tomēr ne! Un Šulcieni nolūgties viņš arī neies, tad jau labāk uz Rīgu pie Pētera un citiem zēniem. Ja atbrauktu Krišus, varētu no viņa aizņemties ceļa naudu.

Pa gludo asfaltu Maigonim garām traucās dažādas mašīnas, bet tēvoča 'zaļo motociklu ar blakusvāģi kā nemanīja, tā nemanīja.

Tālumā pūta vilciens.

«Var būt, ka atbrauc kāds no vecākiem,» Maigonim iešāvās prātā, un viņš steidzīgi devās uz staciju. Atbraucēju burzmā viņš tūlīt ievēroja pulkveža Vorobjova plecīgo stāvu un metās sānis. Bet Vorobjovs jau bija zēnu pamanījis un satvēra aiz pleca.

—    Ko tu te dari?

—   Es… Man … — Maigonis samulsa. — Biedri pulkvedi, vai jūs nevarētu aizdot pāris rubļu?

—    Protams, varu. Bet kam tev nauda vajadzīga?

Maigonis nosarka un sāka mīņāties no vienas kājas uz otru.

—   Man,sāp zobi, — viņš beidzot stostīdamies pateica. — Jābrauc uz Rigu pie ārsta.

—   Bet kā tad tevi palaida no nometnes bez ceļa naudas? — pulkvedis brīnījās.

Maigonis, galvu nodūris, klusēja. Pulkvedis saprata, ka te kaut kas nav kārtībā.

—    Tu mānies, — viņš pacēla Maigoņa galvu un ieskatījās zēnam acīs.

—    Es aizgāju no nometnes.

—    Kā tad tā? Tik pēkšņi?

—    Viņi mani nolamāja par parazītu.

—    Un kādēļ tad viņi tevi tā lamāja?

Maigonis neatbildēja. Viņš vairs nebija tik droši pārliecināts par savu taisnību.

—   Labi, ejam! — pulkvedis paņēma zēnu pie rokas. — Gan jau visu noskaidrosim.

Maigonis nepretojās.

—    Zēni, dezertieris atgriežas, — pamanījis Maigoni, Janka iesaucās.

—    Biedri pulkvedi, Maigonim jāsaņem sods, — Aļka pieprasīja.

—    Pareizi, — pārējie piekrita. — Citādi vēl katrs sāks dienām ilgi blandīties apkārt un mums būs jāskrien meklēt.

—   Lai Maigonis Vēsmiņš paskaidro, ko viņš šodien darīja! — Guntis oficiālā balsī noprasīja.

—    Pastaigājos, — Maigonis strupi atbildēja.

—    Kur pastaigājies?

—    Ko tu mani pratini?

—    Pilsoni Vēsmiņ, atbildiet uz jautājumu!

—    Nu, sēdēju šosejas malā.

—    Visu dienu?

—    Jā.

—    Skaidrs.

Bērni brīdi apspriedās un aprunājās ar pulkvedi. Tad Aļka piegāja pie Maigoņa un teica:

—    Par patvaļīgu nometnes atstāšanu jūs tiekat sodīts ar pilnīgu boikotu uz trim dienām. Šajā laikā nevienam nav brīv runāt ar jums un jūs nedrīkstiet atstāt nometnes teritoriju. Par nepaklausību jums saimniecei jāatvainojas.

—   Šis spriedums saskaņots ar augstākām instancēm, ir galīgs un nav pārsūdzams, — Guntis vēl svinīgi piebilda.

Atvainošanās vienmēr ir nepatīkama, sevišķi tad, ja tā jāizdara visu acu priekšā. Tad liekas, ka vārdi spiestos kaut kur rīklē, ķertos aiz zobiem, līstu zem mēles un nekādi nav dabūjami pāri lūpām. Tieši tāda sajūta bija Maigonim, kad viņš stāvēja saimnieces priekšā.

—    Labi jau, labi, — saimniece vēlīgi pasmaidīja. Dusmas viņai bija sen pārgājušas. — Plīts krāsnī kotletes, droši vien būsi izsalcis.

—   Beidzot saule! — Maigonis, no rīta pamodies, iesaucās. — Šodien noteikti jāiet uz jūru.

Neviens viņam neatbildēja.

—    Bet ko jūs man padarīsiet, ja es tomēr iešu līdzi? — Maigonis sāka jau sapīkt.

—    Mēs tevi izslēgsim no brigādes, — Aļka uzrakstīja uz papīra lapas. Pēc brokastīm visi aizgāja. Maigonis iegāja dārzā un sāka lasīt «Pēdējo

mohikāni». Kad atskanēja norunātais vārnas ķērciens, viņš, uzmanīgi paraudzījies apkārt, pārkāpa pār žogu un ielavījās mežā. Tur jau gaidīja Lašu Nāve.

—    Nu kā? Tiki vakar sveikā cauri?

—    Ko tur runāt, — Maigonis atmeta ar roku. — Pataisīja mani par īstu noziedznieku, tiesu sarīkoja! Sēdi nu tagad trīs dienas kā cietumā.

8. nodaļa janka kļūst aktīvs

—   Tu nepinies ar to bērnudārzu, nāc labāk pie kārtīgiem puikām, — Lašu Nāve piesolīja.

—    Vai tu nopietni? — Maigonis šaubīdamies paskatījās uz virsaiti. — Jā, bet kur tad es gulēšu?

—    Runā kā pilsētnieks. Ievietosim tevi vigvamā. Un par ēdienu nebēdā, kārtīgi indiāņi prot visu paši sagādāt. Zvejosim zivis. Reiz pat zaķi cilpā noķērām un izcepām ugunskurā.

—    Nē, nē, tur nekas neiznāks, — Maigonis atvairījās. — Mūsējie tā kā tā sadzīs man pēdas, tu nemaz nezini, kādi viņi ir.

—    Kā vēlies, — Lašu Nāve vienaldzīgi noteica. — Bet par jūras braucienu gan padomā.

—    To var.

Šajā brīdī netālu atskanēja Marsa riešana. Maigonis satrūkās:

—    Man jāskrien atpakaļ. Pamanīs vēl dežurants un sacels traci.

—    Pēc kādām dienām es piekāpšu, — Lašu Nāve nokliedza Maigonim pakaļ.

Janka, kam todien bija virtuves dežūra, jau no paša rīta tīrīja kartupeļus. Viņš bija briesmīgi sapīcis. Saimniece nebija apmierināta: Janka pusi kartupeļu sagriežot mizās. Viņas nervi to nevarot izturēt. Bet kādēļ tad viņam, vīrieša cilvēkam, uzgrūž tādu sieviešu darbu? Kur tas redzēts, ka skuķi mācās makšķerēt un vadīt laivu, bet zēniem jāstrādā virtuvē?

No nepatīkamajām domām viņu iztraucēja Marsa niknā ieriešanās. Tā šunelis rīkojās tikai tad, ja saoda tuvumā kādu svešu. Janka paskatījās pa logu un palika ar vaļēju muti stāvot.

Kas tad tas? Maigonis neklausa, brigādes pavēlei un slepeni lien pār žogu mežā. Kas viņam tur meklējams? Nē, te kaut kas nebija kārtībā.

Janka nogaidīja izdevīgu brīdi, kad saimniece izgāja no virtuves, un izlēca pa logu. Vienā stiepienā viņš bija mežā.

Maigonis un kāds puika no zvejniekciema jaunaudzītē par kaut ko sarunājās. Janka, aiz priedītēm slēpdamies, pielīda pavisam klāt un ielūkojās otra zēna sejā. Pats indiāņu virsaitis Lašu Nāve! Kas tad Maigonim ar ienaidniekiem par darīšanām?

—    Bet par to jūras braucienu gan padomā, — viņš izdzirda Lašu Nāves balsi.

Janka nekā nesaprata. Varbūt izstāstīt Aļkam? Nē, labāk pats izsekos un noskaidros.

Atgriezies atpakaļ, Janka ieskatījās dārzā. Maigonis sēdēja šūpuļkrēslā un lasīja grāmatu.

«Paskat, kā izliekas,» Janka nodomāja. «Bet mani tu vis nepiemānīsi.»

No virtuves atskanēja saimnieces balss. Janka steidzīgi metās turp.

—    Tik vieri ir kā tas gods, ka man palīdzot, — saimniece sūdzējās Vovkas mātei. — Patiesībā viss pašai jāpadara. Nu šitie paši, — viņa pacēla spaini ar Jankas tīrītajiem kartupeļiem, — vai tad tie ir notīrīti? Cūku barība, nekas vairāk!

—    Piedodiet! — Janka paskatījās uz Vovkas māti. — Bet man pēkšņi tā iesāpējās vēders. Vai! Jau atkal! Lūdzu, lūdzu, iedodiet man kādas zāles.

—    Labi, labi, — Vovkas māte aizsteidzās uz ēdamistabu un atnesa lielu pudeli ar rīcineļļu. Janka nobālēja. Tas bija daudz nepatīkamāk par saimnieces bārienu. Bet nekā nevarēja darīt, bija vien jādzer.

Pie pusdienu galda Janka sēdēja gluži kluss. Rīcineļļa viņam bija samaitājusi visu ēstgribu. Turpretim Maigonis uzvedās pavisam dīvaini. Viņš paraustīja Janku aiz rokas un ar pirkstu bakstīja izēstajā šķīvī.

—    Kas tam puikam noticis? — Jankas māte nekā nesaprata. — Kā ūdeni mutē ieņēmis!

Maigonis papurināja galvu.

—    Viņš vēlas papildporciju, — Guntis pirmais attapās.

Saņēmis papildporciju, Maigonis saimniecei dziļi paklanījās. Vovka, to redzēdams, vai plīsa no smiekliem.

Nākošajā rītā tika nolemts iet pāri upei uz skatu torni. Janka negribēja

atstāt Maigoni nenovērotu, tādēļ, par lielu brīnumu, piedāvājās aizvietot tās dienas dežurantu Aļku.

—    Kur tad nu uzreiz tik labs? — Aļka nekā nesaprata.

Todien Maigonis visu laiku sēdēja dārzā un cītīgi lasīja. Janka dziļi nožēloja savu pārsteidzību.

—    Labrīt! — Aļka pirmais uzrunāja Maigoni pēc soda izciešanas. — Šodien mums paredzēts brauciens ar laivu.

Maigonis nekā neatbildēja.

—    Cilvēks pa šīm dienām būs aizmirsis runāt, — Tedis pasmējās.

Dzīve nometnē atkal ritēja parastā gaitā.

Ja, rlcinella nav saldējums!

Janka neizlaida Maigoni no acīm. Pēdējam turpretim nebija nekādu aizdomu.

Kādu pēcpusdienu, kad visi upmalā aizrautīgi makšķerēja, atkal atskanēja vārnas ķērciens. Maigonis uzreiz kļuva nemierīgs, satina savu makšķeri un devās prom.

—    Kur tu? — Aļka viņam noprasīja.

—    Paiešu gabaliņu uz augšu. Te jau neviena kārtīga zivs nekodīsies, visi trokšņo un smejas.

Tas bija tiesa.

—    Tikai neaizej par tālu. Nokavēsi vakariņas, un saimniece atkal rāsies, — Aļka vēl nosauca.

Jankam izdevās pazust, neviena nepamanītam, un nu viņš lavījās Maigonim pakaļ. Kā tad! Maigonis ielika savu makšķeri krūmā un ātri devās uz priekšu. Jankam bija gandrīz vai jāskrien, bet viņš neatpalika.

Pusceļā starp nometni un zvejniekciemu, kur bija saauguši biezi brikšņi, Maigoni gaidīja Lašu Nāve.

—    Neviens nekā nepamanīja? — viņš apvaicājās.

—    Tiem jau tagad tikai makšķerēšana prātā. Es teicu, ka paiešu drusku uz augšu.

—    Atnāc man līdzi. Es tev iedošu tādas zivis, ka šiem aiz skaudības acis izsprāgs no pieres, — Lašu Nāve iesmējās. — Mēs, puikas, šorīt tā mazliet ar tīklu pa upi. Varen ķērās.

Abi sazvērnieki aizgāja līdz zvejniekciemam un ielīda kapteiņa Lapiņa tīklu būdiņā.

Blakus būdiņai auga kupls nātru pudurs. Jankam bija kājās tikai sporta biksītes, bet griba uzzināt, ko runā Maigonis un Lašu Nāve, bija tik liela, ka viņš, ne mirkli nevilcinādamies, iegūlās nātrēs. Jankas vēders un sāni gan dega kā ugunīs, bet dzirdētais atsvēra visas sāpes.

—    Tu šovakar nemaz neej gulēt, — Lašu Nāve čukstēja. — Vari vēl aizgulēties. Sito virvi apsien ap vēderu, lai kāds nepamana un nesāk prašņāt. Bet vai tu maz proti rāpties pa virvi?

—    Ko tu iedomājies! Sajā sportā esmu skolas čempions, — Maigonis palielījās.

—   Tā ap četriem došu signālu. Tad rāpies lejā. Un pamēģini sadabūt pulksteni. Mums ir tikai lielais sienas.

—    Kur lai es to ņemu? Guntis jau savējo nedos. Ja nu varbūt saimnieces modinātāju?

—    Labāk ne. Pamodīsies un domās, ka atkal spoki. Iztiksim tapat pec saules.

—    Bet ja nu mēs netiekam laikā atpakaļ? — Maigonis vēl šaubījās.

—   Tiksim. Mazliet pabraukāsim un griezīsim malā. Tavējie pat pamo- dušieš vēl nebūs, — Lašu Nāve atvairīja Maigoņa šaubas.

«Lūk, ko sadomājuši,» Janka pie sevis nodomāja. «Pa jūru braukt!»

—    Bet vai tu ar burām proti rīkoties? — Maigonis vēl noprasīja.

—    Par ko tad tu mani turi? — Lašu Nāve apvainojās.

—              Nu man arī neviens tik viegli līdzi netiks. Rīgas jahtklubā visi republikas čempioni man personīgi pazīstami, — Maigonis sameloja.

Abi zēni iznāca no tīklu būdas. Maigonim rokā bija zivis. Janka brīdi pagaidīja, lai Maigonis aiziet gabaliņu tālāk, un izlīda no nātrēm.

—             Kā jums tie patīk? — atgriezies pie pārējiem, Maigonis lielīgi parādīja trīs brangus sapalus.

Maigonis un Lašu Nāve? Te kaut kas nav kārtībā. Jankam par katru cenu jāuzzina, ko viņi tur runā.

—               Un tos visus tu pats noķēri? — Vovka brīnījās.

—    Tas jau būs vismaz kilogramu smags, — Aļka pasvārstīja rokās vislielāko. — Ko tu liki uz āķa?

—    Sienāzi. Iedomājies, parasto sienāzi!

—    Kā mums tas ātrāk neienāca prātā! — Guntis iesaucās. — Sliekas un maizi neviena neņem.

—    Redzi, šodien viņām garšoja sienāži, bet rit varbūt sliekas. Zivis ēd tāpat kā mēs — pēc ēdienu kartes! — Maigonis smējās.

«Kā nu melo, blēdis!» Janka gluži noskaities skatījās, kā Maigonis lielās ar Lašu Nāves dotajām zivīm. Jankam pašam neciešami niezēja sadzeltās rokas, kājas un krūtis, un viņš nepārtraukti kasījās.

—    Kas tev kait? Ko tu tā trinies? — Guntis paskatījās uz Janku. — Tu taču esi pavisam raibs.

—    Pats esi raibs! Nātru dzēlumus neesi redzējis, — Janka noskaitās. Viņš vēl nebija izlēmis, vai stāstīt par Maigoni vai ne.

—    Māra, nosmērēsim viņu ar jodu, lai nekasās, — Lara iespurdzās.

—    Ejiet jūs ar savu jodu! Labāk uzspļauj un izberzē. Tas palīdz, — Tonis pamācīja. — Es to zinu no pieredzes.

Vakariņas ēdot, sarunas vēl joprojām risinājās par zivīm. Vienīgi Janka nepateica gandrīz neviena vārda. Viņš prātoja, ko darīt, līdz beidzot izdomāja. Kas gan var aizliegt arī viņam piedalīties braucienā? Viņš aizies uz laivu ātrāk un ielīdīs segtajā priekšgalā. Un, kad laiva jau būs jūrā, tad nāks ārā. Redzēs, kādas sejas tad šie rādīs.

—    Mamm, es šovakar pārgulēšu pie tevis, — Janka ierunājās. Viņa plāns bija pavisam vienkāršs. Zēnu istaba atradās otrajā stāvā, tādēļ Maigonim tā virve, bet Jankas mātes — pirmajā. Māte gulēja loti ciešā miegā un pie atvērta loga. Tātad …

Dzirdot dēla lūgumu, mātei radās aizdomas:

—    Kas tad tev uzreiz?

—   Tā, — Janka nenoteikti novilka. — Mazliet sāp galva, un tādi kā drebuļi.

—   Tad jau būsi slims! — māte uztraucās. — Jāizmērī temperatūra. Es teicu, nebradā tik daudz pa ūdeni.

—    Nu ko tu, māt! Man nekas nekait.

Izrādījās, ka temperatūras Jankam nav. Māte nomierinājās un gāja gulēt. Janka ielīda tēva gultā. Brīdi pagaidījis, lai māte aizmieg, viņš paņēma modinātāju, nostādīja to uz trijiem un pabāza pagalvī.

Zvanam ieskanoties, Janka uzfeiz pamodās. Arī māte sakustējās, Jankam jau sirds sastinga. Bet viņa tikai pagriezās uz otriem sāniem un mierīgi gulēja tālāk.

Janka acumirklī saģērbās un, paķēris pulksteni, uzmanīgi izkāpa pa logu. Neviens viņu nepamanīja. Vienīgi Marss tā kā ierūcās, bet, pazinis savu cilvēku, apklusa.

Bija vēl pavisam maza gaismiņa. Cilkutu medību apgabali stāvēja kā tumša siena. Tikai austrumu pusē mazliet sārtojās.

—    Brrr! — Janka nodrebinājās un brīdi pamīņājās uz vietas.

Varbūt labāk līst atpakaļ? Tomēr ne. Janka apņēmīgi aizsojoja uz upes

pusi. Iekāpis laivā, viņš palīda zem segtā priekšgala un nogūlās. Visādi jau būtu bijis labi, tikai brangas nejauki spieda sānus. Janka atcerējās tēva vārdus, ka jebkādos apstākļos jāprot iekārtoties ar ērtībām. Viņš izkāpa no laivas, saplūca krietnu kūli meldru un paklāja uz laivas grīdas. Jā, tagad bija pavisam kas cits.

Drīz krastā atskanēja soji.

—    Atnāci gan, — klusi noteica Lašu Nāve.

Vai tiešām spoki gaišā dienas laikā?

—    Kā tad citādi. — Tas bija Maigonis.

—    Paņem buru! — Lašu Nāve atgādināja.

Janka dzirdēja Maigoni grabināmies ap Jēkaupa durvīm.

Laiva sašūpojās. Maigonis un Lašu Nāve ķērās pie buras uzvilkšanas.

—     Vecmodīgs fasons, — Lašu Nāve brīnījās. — Pie mums jau sen vairs ar tādām nebrauc.

—     Palaid mani! Es zinu, kā vajag, — Maigonis pabīdīja Lašu Nāvi sāņus.

—     Zinātājs atradies! — Lašu Nāve pikti norūca. Beidzot bura bija uzvilkta. Maigonis atsēja laivu no pāļa, un tā lēnām sāka slīdēt pa straumi uz leju.

—    Sasodīts! — Maigonis iesita sev pa pakausi. — Airus aizmirsām. Vajadzētu braukt atpakaļ un paņemt.

—    Lieka laika tērēšana! — Lašu Nāve atmeta ar roku. — Kam mums airi?

Laiva ātri un viegli kā putns izplestiem spārniem slīdēja uz priekšu. Maigonis no prieka skaļi iesmējās.

—     Pavisam cita braukšana, vai ne? — Lašu Nāve apmierināts ieteicās. — Pa to upi jau jāperas kā pīlēm pa dīķi. Saturies!

Viņš iegrieza laivu vēl vairāk vējā.

Janka pa tam sarāvies sēdēja segtajā laivas priekšgalā. Viena kāja viņam bija pavisam notirpusi un durstīja kā ar sīkām adatiņām. Viņš nolēma līst ārā, bet izdarīt to ar efektu. Tādēļ viņš paņēma modinātāju un uzvilka to.

Maigonis vēroja, cik viegli «Torpēda» šķeļ viļņus. Pēkšņi atskanēja skaļš zvans. Maigonis pārsteigumā uzlēca kājās un gandrīz ievēlās jūrā. Šajā brīdī kāds viņu satvēra aiz kājas un iegāza laivā. No laivas priekšgala vispirms parādījās izspūrusi galva, un tad abu pārsteigto zēnu priekšā nostājās Janka.

—     Ko jūs šķobāt savus ģīmjus, cilvēku neesat redzējuši, vai? — viņš smējās.

—    Tu? Kā tad tu te gadījies? — Maigonis nekā nesaprata.

—     Jūs laikam domājat, ka es tāds memmes dēliņš, ko var aiz deguna vazāt? Tagad uzzināsiet, kas īsti ir bālģīmji, jūs, žāvētās salakas! Tūliņ grieziet laivu atpakaļ! — Janka komandēja. — Paskatiet, cik pulkstenis! — viņš piegrūda abiem pārsteigtajiem jūras braucējiem modinātāju pie deguna. — Septiņi.

Lašu Nāve, ne vārda neteicis, ķērās pie buras.

—    Būs jākreisē. Sēdies pie stūres! — viņš norīkoja Maigoni.

Maigonis paklausīja, jo par kreisēšanu viņam bija gaužām maza jēga.

Laiva pagriezās un sāka slīdēt uz krasta pusi. Bet tad notika kaut kas

tāds, ko neviens nebija gaidījis. No jūras sāka celties migla. Šķita, it kā kāds būtu pakūris uguni zem ūdens, un tagad no jūras kā no milzīga katla pacēlās garaiņi. Sākumā viegli un caurspīdīgi tie locījās apkārt laivai, bet tad saplūda kopā un ietina apkārtni kā biezā vatē. Arī vējš pēkšņi gandrīz pilnīgi norima. Laiva tik tikko slīdēja uz priekšu. Bura slābana kūļājās pie masta.

—    Jāķeras pie airiem, — Janka teica.

—    Nav. Viens gudrinieks teica, ka nevajagot, — Maigonis paskatījās uz Lašu Nāvi, kas, pieķēries pie izgrieztās zirga galvas laivas priekšgalā, centās kaut ko saskatīt.

—    Es vairs nezinu, uz kuru pusi krasts, — viņš bēdīgā balsī atzinās.

Labi iecerētais jūras brauciens var slikti beigties. Kā tadā miglā lai saskata krastu?

—   Pulkstenis deviņi, — Janka ar Jaunu prieku ierunājās. — Redzēsim, Maigais, kā nu tu šoreiz izlocīsies. No brigādes būsi ārā kā korķis.

—    Nu, tevi jau arī neviens neglaudīs, — Maigonis atņurdēja.

—   Uzspļauj tai brigādei. Nāc pie mums, čilkuti savējo nelaimē nepametīs, — Lašu Nāve piedāvāja.

Ap vienpadsmitiem sāka celties vējš un migla izklīda. Zēni ar jaunām cerībām sāka skatīties apkārt.

—    Es uzrāpšos mastā, varbūt redzēs krastu, — Maigonis piedāvājas. Bet, lai cik vērīgi viņš lūkojās, visapkārt bija tikai jūra un apmākušās

debesis.

—    Jāuzvelk briesmu signāls, — Lašu Nāve ierunājās.

—    Tad ieej veikalā un nopērc! — Maigonis atcirta.

—    Krekls jāuzvelk mastā, muļķis tāds! — Lašu Nāve neatlaidās. Janka paskatījās uz savu kreklu un nodrebinājās. Diena bija pavēsa.

—    Izlozēsim! — Lašu Nāve teica.

Iznāca, ka no krekla bija jāšķiras viņam pašam.

Kreklu piestiprināja pašā masta galā. Vējš tūliņ satvēra tā piedurknes un jautri saplivināja.

—    Vēlākais pēc pāris stundām kāds zvejnieku kuteris mūs pamanīs un izglābs, — Lašu Nāve bija pārliecināts. Viņam bija vēsi. Janka ielīda laivas priekšgalā un iedeva līdzpaņemto segu.

Vējš pieņēmās. Viļņiem parādījās baltas putu galotnes. Laivu sāka šūpot arvien stiprāk.

Maigonis, kamolā savilcies, tupēja laivas priekšgalā. Katru reizi, kad laiva pacēlās viļņa galotnē un sāka slīdēt uz leju, viņam likās, ka viss vēdera saturs kāpj pa muti ārā. Maigonis tad apķērās izgrieztajam zirgam ap kaklu un pārliecās pār laivas malu. Pēc brīža viss sākās no jauna.

Vējš kļuva arvien stiprāks. Viļņi sāka šļākties laivā.

—    Izsmel ūdeni! — Lašu Nāve pavēlēja Maigonim, bet tas, ar rokām vēderu saķēris, nekustējās ne no vietas.

Janka, paņēmis tukšo krāsu bundžu, kurā Vovka mēdza salaist mailītes, ķērās pie darba. Uz viņu jūras viļņi neatstāja nekādu iespaidu. Bija gluži

Traģiska siluacija —

bura saplosīta, ūdens smeļas laiva, un piedevām vēl Maigonis izstājies no Ierindas.

kā šūpolēs. Tikai dzert gan gribējās briesmīgi. Viņš pamēģināja jūras ūdeni, bet tūliņ to atkal izspļāva.

—    Tad ir gan ceļotāji, — viņš šķendējās. — Būtu vismaz padomājuši par ēdamo un dzeramo. Kas zina, cik ilgi mums vēl te būs jānīkst.

Tad viņš pamanīja laivas pakaļgalā Vovkas aizmirsto makšķeri.

—    Urā! Glābti! Saķersim zivis!

—    Es gan gribētu redzēt, kā tu tās jēlas ēdīsi! — Lašu Nāve iesmējās.

—    Kā tad indiāņi ēd?

—    Bet kur tu atradīsi tādu muļķa zivi, kas ķersies pie plika āķa? Smel labāk ūdeni, citādi vēl paši varam kļūt zivīm par barību! — Lašu Nāve norīkoja. — Tas tur, — viņš pamāja uz Maigoņa pusi, — vairs nav lietojams. Būs vai jāpiesien, lai kāda spēcīgāka brīzīte nenoskalo no klāja.

Maigonim bija vienalga, ko par viņu runā, kaut tik ātrāk nokļūtu krastā un nebūtu tik briesmīgi jāšūpojas augšup lejup.

Vējš pa to laiku bija izvērties par īstu vētru. Viļņi nelielo laivu mētāja kā skaidu. Lašu Nāve gluži bāls sakniebtām lūpām sēdēja pie stūres un mēģināja turēt laivu pretim viļņiem. Brīžiem viņš pavisam pazuda šļakatās. Negaidīti spēcīgs vēja brāziens saplēsa buru. Pie masta palika nožēlojamas skrandas.

—    Beigas mums ir, zēni, — Maigonis vaidēja.

—    Necel paniku! Sī nav vis kaut kāda nieka laivele. Pats zini, tā būvēta pēc vikingu laivu parauga, — Janka, nepārtraukti smeldams ūdeni, uzmundrināja pārējos.

Pievakarē vētra sāka pierimt. Viļņi kļuva mazāki un vairs nešļācās laivas malai pāri. Janka nometa bundžu, izstaipījās un teica:

—   Šodien pusdienās bija karbonāde ar svaigiem gurķiem. Iedomājies, tāda liela, brūni apcepta šķēle. Mmm! Mmm!

—    Ja tu neturēsi muti, es tevi piekaušu, — Maigonis, mazliet atžirdzis no jūras slimības, piedraudēja. Bet Jankam no viņa vairs nebija bail.

—    Tā tomēr cūcība. Visapkārt tik daudz ūdens, bet tev, cilvēkam, te jābeidzas nost no slāpēm, — nenoturējās ari Lašu Nāve. Lūpas viņam bija gluži sausas un mute izkaltusi. Par vienu vienīgu malku ūdens viņš tagad būtu ar mieru atdot savus vislielākos dārgumus: signāllukturīti ar trīskrāsu ugunim un šaujamo loku.

Saule asinssarkana iegrima jūrā. Zēni ar bažām vēroja, ka no austrumiem traucas šurp melni mākoņu kalni. Vispirms nokrita dažas rupjas lāses, un tad sāka gāzt kā ar spaiņiem.

—    Vismaz padzerties varēsim. — Janka paņēma krāsu bundžu un

novietoja to priekšgalā, kur ūdens no klāja tecēja laivā. Trauks gandrīz acumirklī piepildījās.

Slāpes nu bija remdinātas, bet izsalkums sāka mocīt vēl stiprāk.

Mākonis aizpeldēja uz rietumiem, nodzēsdams pēdējo gaišo debess maliņu. Bija pavisam tumšs. Nosaluši puikas kvernēja laivā. No šārīta bravūras nebija vairs ne vēsts.

—     Nez cik varētu būt pulkstenis? — Maigonis apvaicājās. Bet Jankas modinātājs, ūdenī samircis, bija apstājies.

—     Nometnē visi uztraukušies, mana mamma droši vien raud, — Janka ierunājās.

—     Nesāc nu tu arī pinkšķēt, tā jau slapjuma pietiek, — Lašu Nāve mēģināja runāt braši, bet tas viņam lāgā neizdevās.

—     Un ja nu mūs aizdzen uz Zviedriju? — no tumsas atkal atskanēja Jankas nedrošā balss. — Ko no tiem kapitālistiem var zināt, nelaidīs vairs atpakaļ.

—    Aizveries labāk, ja nekā prātīgāka nevari sagudrot! — Lašu Nāve viņu apsauca. — Nedzīvojam jau džungļos. Uzausīs gaisma, satiksim kādu zvejas kuteri, un tas mūs izglābs.

Maigonis sēdēja pavisam kluss un rija asaras. Māte tagad mierīgi guļ un nemaz nezina, ka viņas dēls briesmās. Tēvs nomira, un nu vēl viņš arī. . . Maigonis atcerējās, ka reiz nebija samaksā-

ja, nav viegli ap sirdi trim jūras braucejiem.

jis skolā par pusdienām, bet par to naudu noskatījies kino «Miss Mend», un kā sadedzinājis krievu valodas kontroldarbu burtnīcu, kurā viņam bija bijuši divi divnieki pēc kārtas. Kaut tikai varētu atgriezties mājās … Tad gan viņš skolā mācītos tikai uz četri un pieci. Kā māte priecātos! Un vakaros viņš neskrietu prom, bet palīdzētu mātei pagatavot vakariņas un nomazgāt traukus. Un arī saimniecei viņš notīrītu visus kastroļus kā spoguļus. Goda vārds! Kādēļ viņam vajadzēja sapīties ar to Lašu Nāvi? Viņš apņēmās, mājās pārbraucis, visu izstāstīt brigādei, kas tad būs, būs.

Janka, piespiedies pie masta, snauda. Sapnī viņš sēdēja pie bagātīgi klāta galda. Kā tikai tur visa nebija! Sviestmaizes, konfektes, augļi, vīnogas. Bet, tiklīdz viņš pastiepa roku, lai kaut ko paņemtu, galds tūliņ pacēlās gaisā. «Kādēļ brauci jūrā bez atļaujas?» Nez no kurienes uzradās pulkvedis un bārās. «Biedri pulkvedi, es tikai gribēju noķert viņus nozieguma vietā,» Janka gribēja taisnoties, bet balss neklausīja. «Melo, tev pašam gribējās pabraukāties pa jūru,» kāds teica un saķēra viņu aiz rīkles.

Janka iekliedzās un pamodās. Viņam klabēja zobi no aukstuma. Kaut kur augstu virs galvas mirdzēja zvaigznes. Mēness, pievērsis zemei savu apaļo vaigu, klāja pāri jūrai sidrabotu taciņu. Cik jauki būtu pa tādu aiz- soļot līdz mājām un ielīst siltā gultā!

Lašu Nāve, ietinies Jankas slapjajā segā, sēdēja pie stūres. Arī viņam atgriešanās nesolīja nekā laba. Tēva rokas smagumu viņš bija izjutis ne vienreiz vien. Tik labi viss šorīt iesākās. Nebūtu tās nejaukās miglas .. .

Austrumu puse sāka sārtoties. Tur bija mājas. Bet vējš dzina laivu gluži pretējā virzienā.

9. nodaļa sos! sos! sos! i

Aļka pirmais no rīta pamanīja tukšo gultu sev blakus.

—    Paskaties, cik Maigonis šorīt čakls! — viņš iesmējās.

—    Droši vien grib atkal izmakšķerēt vairāk par citiem. Vakar jau staigāja piepūties kā balons, — Tonis piemetināja.

—    Saķersim mēs ari sienāžus un aiziesim uz sapaliem, — Vovka pavilka Aļku aiz rokas. — Lejā pļavā ir tādi lieli, zaļi, ar garām kājām. Gribi, es tūlīt aizskriešu.

—    Pagaidi, mazais, gan jau paspēsim, — Aļka atgaiņājās. — Vispirms taču jāpaēd brokastis.

Pie galda atklājās, ka trūkst arī Jankas.

—    Vakar viņš sūdzējās, ka sāpot galva, un pats pieteicās pārnakšņot pie manis, — Jankas māte nobažījusies stāstīja, — bet šorīt skatos: logs vaļā un puika pazudis.

—    Saderam, ka viņi aizgājuši abi kopā. Tas tomēr nav godīgi tā paklusām aizlavīties, — Guntis pukojās. — Ierosinu šo individuālo izlēcienu apspriest brigādes sanāksmē.

—    Kad tik nu viss būtu labi, — Jankas māte nopūtās, — es šonakt redzēju tādu sliktu sapni: mans Janka tā kā skrietu pāri purvam. «Nogrimsi, trakais puika!» es saucu, bet šis tikai dodas uz priekšu.

—    Nemaz neuztraucieties, kad vēders sāks dot ziņu, gan paši pārradīsies, — saimniece mierināja uztraukto Jankas māti.

Diena bija silta, bet vējaina. — Aiziesim līdz pludmalei, — meitenes lūdzās. — Varbūt atrodam kādu dzintara gabaliņu.

—    Un nopeldēties ari nemaz nebūtu par ļaunu, — puikas piebalsoja.

—    Nu labi, — Vovkas māte bija ar mieru. — Bet tikai uz īsu brītiņu. — Milzīgi viļņi cits pēc cita triecās uz krastu, bet, seklumā nokļuvuši, izčākstēja baltās putās. Kas tā bija par baudu iebrist līdz ceļiem jūrā un tad gaidīt, lai tevi apšļāc ar ūdeni! Vovku pat vienreiz vilnis parāva zem ūdens. Mazais sprauslāja un šķaudījās vien, kad Aļka viņu aiz bikšelēm izcēla un nostādīja atkal uz kājām. Meitenes, nogūlušās seklumā, no sajūsmas skaļi gavilēja. Tik burvīgi viļņi un tāda peldēšanās šogad vēl nebija piedzīvota. Un, kad Vovkas māte aicināja mājās, neviens par to ne dzirdēt negribēja.

♦ * *

Maigonis un Janka nepārnāca ari pusdienās. Vecais Jēkaups piedevām vēl paziņoja, ka jau kopš rīta pazudusi viņu laiva.

Viņiem, kā redzams, iet jautri, bet tiem tur jūrā . ..

—    Vai tik tie palaidņi nebūs paņēmuši laivu un kaut kur aizbraukuši? — Vovkas māte ieminējās.

—    Mana sirds jau paredzēja nelaimi, — Jankas māte sāka raudāt, — tādos viļņos ar nieka laiviņu!

—    Ar vaimanāšanu te nekas nav līdzēts, — Krišus mierinādams noteica. — Vajag rīkoties! Tedi, skrej uz pastu un piezvani biedram Kalniņam! Palūdz, lai atbrauc. Es pats aiziešu līdz ciema padomei, — droši vien tepat būs kaut kur noklīduši.

—   Pēc manām domām, šinī negadījumā vainojami čilkuti un neviens cits, — Guntis skaļi prātoja.

—    Ziniet ko, meitenes, aizejiet uz ciemu un aprunājieties ar savām sirdsdraudzenēm. Varbūt viņām kaut kas zināms, — Aļka ieteicās.

Ēdamistabā valdīja klusums. Pusdienas nevienam negaršoja. Saimniece

nelaimīga novāca pusizēstos šķīvjus. Jankas māte sēdēja pie loga un visu laiku skatījās uz ceļa pusi, Vovka bija ierīkojies novērošanas tornī.

—    Viens skrien pa ceļu! — viņš sauca no augšas. Bet tas bija tikai Tedis.

—    Biedrs Kalniņš būs klāt pēc stundas, — viņš gluži aizelsies paziņoja.

Daudz konkrētākas ziņas pārnesa meitenes. Aina pastāstījusi, ka viņas

brālis Mārcis arī esot pazudis. Zvejniekciema puikas esot noskaitušies uz savu virsaiti par to, ka šis pinoties ar bālģīmjiem. Viltīgais Zutis teicis, ka Lašu Nāvei tagad no tēva būšot sukas, jo viņš bez atļaujas laidies jūrā.

—    Paldies, meitenes, tās ir vērtīgas ziņas, — Aļka paslavēja Māru un Laru. — Tagad vismaz tā lieta mums skaidra — tie plānprātiņi tiešām atrodas jūrā. Vajadzētu kādam aiziet pie Mārča tēva un viņam visu izstāstīt. Māra un Gunti, jums abiem tas jāizdara. Bet Lara lai sniedz palīdzību Jankas mātei.

—    Lūdzu, te būs baldriāna pilieni, — Lara pasniedza uztrauktajai sievietei glāzīti ar zālēm.

Māra un Guntis bija nonākuši pie Mārča mājas.

—    Lūdzu, vai kapteinis Lapiņš mājās? — Guntis pieklājīgi jautāja dusmīga izskata sievietei.

—    Viņš guļ. Ja jums ko vajag, pienāciet vēlāk.

—    Bet mums ļoti svarīgas darīšanas, — Guntis neatlaidās. — Tas attiecas uz viņa dēlu.

Sieviete kaut ko norūca un pazuda mājā. Caur atvērto logu varēja dzirdēt, ka viņa skaļi teica: — Vecais, celies, te kaut kādi bērneļi pēc tevis taujā.

—    Tā ir viņa māte, — Māra pačukstēja.

Kapteinis Lapiņš bija tik gara auguma, ka, izejot pa durvīm, viņam bija krietni jāpieliecas.

—    Mums ļoti žēl, ka iztraucējām jūs no miega, — Guntis atvainojās, — bet lieta tāda, ka Lašu Nāve kopā ar diviem mūsu brigādes locekļiem atrodas jūrā un mēs visi esam nobažījušies par viņu likteni.

—    Pagaidi, pagaidi, es nekā nesaprotu, kas tā par Lašu Nāvi un kas par jūru? — kapteinis brīnījās.

—    Jūsu dēls kopā ar diviem mūsu zēniem paņēmuši laivu, izbraukuši jūrā un vēl nav atgriezušies, — Māra paskaidroja.

—    Tā, tā, — kapteinis norūca. — Nu tas palaidnis gan dabūs, kad pārbrauks!

Pie Jupitera! Kapteinis Lapiņš nupat uztraucies pa īstam.

—    Dievs tēvs! — Mārča māte sāka vaimanāt. — Bet es domāju, ka aizšāvies atkal uz to savu būdu. Kur gan tam puikam galva, tādā laikā uz jūras! Nu, ko tu sēdi, skrej taču, glāb!

Kapteinis paņēma no naglas savu cepuri un iznāca no mājas.

—   Savas balles astoņas kā likts, — viņš, pagriezis seju pret vēju, noteica. — Eh, velni tādi! Kāda tad jums tā laiva bija, vai liela? — viņš, steigdamies uz kolhoza kantora pusi, iejautājās.

—    Nu tāda… — Guntis nesaprata, kā lai izstāsta laivas lielumu.

—    Cik cilvēku tur varēja sakāpt?

—    Divpadsmit, bet tad arī pilna līdz malām.

—   Pie Jupitera! — kapteinis nolādējās un gandrīz skriešus iemetās kolhoza kantorī. Māra un Guntis viņam sekoja.

—   Hallo, hallo, vai ostas priekšnieks? — Mārča tēvs nekavējoties ķērās pie telefona. — Vai jūs tur visi bez ausīm? Skaidrā latviešu valodā jums saka, lūdzu ostas priekšnieku! Hallo!

Drīz vien izplatījumā skanēja uztraucoša ziņa: jūrā pazudusi laiva ar trim bērniem. Visiem kuteriem, kas viņus pamana, nekavējoties sniegt palīdzību. Kapteinis Lapiņš nosēdās blakus kolhoza radiotelegrāfistam un nenolaida acis no aparāta.

—    No ostas ziņo, ka izsūtīta lidmašīna, — radists pēc brīža teica.

—    Skrej uz nometni un pasaki visu Jankas mātei! — Guntis pavēlēja Mārai. — Es pagaidīšu, varbūt pienāk ziņa, ka viņi atrasti. — Pēc pāris stundām radists ziņoja, ka lidmašīna sliktas redzamības un lielo vijņu dēl nekā nav atradusi, bet turpinās meklēšanu rīt.

Ārā jau krēsloja. Sāka līt.

—    Vai dieniņ, kā gāž, un puikas vienos krekliņos! — Jankas māte- vaimanāja.

—    Būtu tie mani bērni, tad nu gan slānītu ar smalkiem bērza žagariem. Par daudz lielu vaļu jau ņēmuši, — Sulce pie sevis rūca, bet viņā neviens neklausījās.

—    Neuztraucieties, — Krišus uzlika roku Jankas mātei uz pleca, — vētra pierimst. Ja līdz šim viņi būs noturējušies, tad tagad vairs briesmas nedraud. Un rītu tos palaidņus noteikti sameklēsim.

Šajā naktī nometnē neviens negulēja.

—    Saderam, ka tas ir Maigoņa darbs! — Tedis prātoja. — Tas jau vienmēr bija jucis uz ūdeņiem.

—    Jā, bet kā tad Lašu Nāve? — Aļka nekā nesaprata. Tā nu vienreiz, bija neatminama mīkla.

* * *

Nosaluši, zobus klabinādami, mūsu jūras braucēji sagaidīja rītu.

Vētra bija norimusi. Uzlēcošās saules stari ūdeni pārlēja kā ar vizoša perlamutru. Pie gaiši zilajām debesīm peldēja viegli, pūkaini mākonīši.

«Gluži kā no putu krējuma,» Maigonis nodomāja un norija siekalas..

—    Mūsējie drīz celsies augšā, — Janka ieteicās. — Saimniece droši vien jau vāra kafiju un gatavo sviestmaizes. Ko tu labāk ēstu — šķiņķa maizi, sieru vai olas?

—    Visas trīs un vēl kādas piecas papildu porcijas, — Maigonis noteica.

—   Klausies, Janka, — Maigonis pēc brīža nedroši ierunājās, — tu nesaki nevienam, ka es saslimu ar jūras … ka man bija nelabi.

—              Labi, bet tu atdod man savu jurnieku jostu, citādi…

—     Kas tev prātā?! — Maigonis noskaitās.

—               Tad nu gan visi smiesies, tāds jūrnieks un nevar panest ne nieka vilnīti, — Janka zobojās.

—    Paskaties, lidmašīna! — Lašu Nāve pēkšņi iesaucās.

—      Atradis, par ko brīnīties! — Maigonis vienaldzīgi atmeta ar roku. Lidmašīna apmeta loku virs laivas.

Lidotājs, izliecies pa kabīnes logu, pamāja zēniem ar roku.

—      Urā! Mēs esam glābti! — Janka sauca. — Vai es jums neteicu, ka mūs nepametīs. Redziet nu, pat lidmašīnu atsūtīja!

Bet Maigonis un Lašu Nāve viņā nemaz neklausījās. Viņi kā neprātīgi vēcināja ar kabatas lakatiņiem un skaļi kliedza. Lidotājs aizlidoja.

Pēc stundas pie laivas piebrauca robežapsardzes kuteris. «Torpēdu» robežsargi piesēja tauvā, bet trīs jūras braucējus nodeva pavāra ziņā. Tas rokas vien noplātīja, skatīdamies, ar kādu ātrumu sviestmaizes pazūd zēnu mutēs.

Pilots beidzot atradis pazudušos.

— Nu, varoņi, kur tad jūs tā braucāt, uz džungļiem ziloņus medīt, vai? — kutera komandieris smiedamies jautāja. Zēni nokaunējušies klusēja.

—     Biedri komandieri, varbūt viņi tikai izliekas, bet patiesībā ir ārvalstu) spiegi? — kāds jauns robežsargs, jautri pamirkšķinājis ar acīm, iejautājās. — Vai tad mazums tādu esam notvēruši? Man liekas, ka viņus vajadzētu paturēt arestu telpā, kamēr noskaidro.

—    Pareizi, — kāds cits robežsargs viņam piekrita, — drošs paliek drošs.

Zēni nobijušies saskatījās.

—    Pioniera goda vārds, mēs tikai gribējām tā mazliet pabraukties pa jūru, — Janka stomījās.

—    Bet sacēlās migla, un vairs nezinājām, uz kuru pusi mājas, — Maigonis taisnojās.

Mārcis, apmierināts, ka viss tik labi beidzies, ziņkārīgi raudzījās apkārt.. Katru dienu vis nebija izdevība nokļūt uz robežapsardzes kutera.

—    Lūdzu, biedri komandieri, vai nevarētu mazliet pastaigāt pa kuģi? — viņš palūdza.

—    Nezinu, — komandieris šaubījās, — kā jūs domājat, biedri?

—    Tā kā viņi deva pioniera goda vārdu, tad būs vien jātic, — robežsargi nosprieda.

Uz kutera bija daudz ko redzēt. Komandtiltiņā atradās dažādas vadības ierīces, sekstants, kompass, milzīgs jūras tālskatis.

Motoru telpā viss mirdzēja un laistījās. Motorists kā rotaļādamies pagrieza dažus kloķus, un kuteris ar milzīgu ātrumu devās uz priekšu. Drīz vien Jūrmalciems bija sasniegts.

—     Nāciet nu, varoņi, augšā! — komandieris sauca. — Jūs jau sagaida vesela delegācija. Tikai puķu vietā gan laikam būs bērza žagari.

—    Paskaties, pulkvedis arī atbraucis! — Maigonis piegrūda Jankam. — Nu gan mums abiem vakars!

Pirmais pa trapu nokāpa komandieris.

Janka drīzāk mēli nokodīs nekā izstāstīs taisnību par to, kā tika pie Maigoņa jostas.

—    Trīs tīģeru mednieki, ceļā cietuši avāriju, bija spiesti griezties atpakaļ, — viņš ziņoja. — Nododu jums tos sveikus un veselus kopā ar visu avarējušo kuģi.

Vecāki sirsnīgi pateicās robežsargiem. Jankas māte bija tik priecīga par dēla atgriešanos, ka pavisam aizmirsa viņu sabārt. Bet Mārča tēvs bija noskaities pa īstam. — Saki paldies pulkvedim Vorobjovam, ka šoreiz tiksi cauri bez pēriena! Bet tā kā otrreiz tādus numurus vairs netaisi!

Mārcis atviegloti uzelpoja.

Maigoņa mātei par notikušo nemaz nebija ziņots, tādēļ viņu saņēma visa brigāde. — Mājās sniegsi paskaidrojumu, — Aļka īsi noteica.

—   Lai viņi paskaidro, kā Lašu Nāve nokļuva mūsu laivā! — dvīņi pieprasīja.

Maigonis izstāstīja visu jūras brauciena vēsturi.

—    Atzīstu, ka, pārkāpdams nometnes noteikumus, esmu rīkojies nejēdzīgi.

—    Man šķiet, ka šoreiz vajadzētu zēniem piedot, — pulkvedis izteica savas domas. — Bez bailēm jau viņi vētras laikā cauri netika.

—    Nepieļaujams liberālisms, — Guntis pie sevis nomurmināja. — Kam tad mums nometnes noteikumi, ja katrs dara, ko grib!

Zēnu istabā vakarā rosme un strīdi nekādi nevarēja norimt.

—    Kādēļ tev, Janka, Maigoņa josta? — Vovka apvaicājās.

—    Maigonis man uzdāvināja.

—    Un vai jūrā stipri šūpoja? — viņš nerimās.

—    Šūpoja! Laivu kā skaidiņu mētāja, — Maigonis aizrautīgi stāstīja. — Viļņi desmit stāvu mājas augstumā. Reizēm likās, ka uzsviedīs uz mākoņiem, bet tad atkal, ka apraks jūras dibenā. Visu laiku smēlām no laivas ūdeni, citādi būtu noslīkuši.

—    Vai jūras slimība nevienam nepiemetās?

—    Kur nu… — Janka paklusām novilka, bet Maigonis atviegloti nopūtās.

10. nodaļa lielais kara gājiens

Nedomājiet, ka ar to viss beidzās. Maigoņa un Jankas jūras braucienu neviens neuzskatīja par varonību, bet gan par neizdevušos un muļķīgu palaidnību. Visvairāk brigādei bija žēl saplēsto buru.

—     Airē nu tagad nosvīdis. Kas agrāk nekaitēja, uzvelc buru, laiva pati slīd uz priekšu, makšķerē, kā patīk, — Tedis šķendējās. — Bet ar airiem pļunkš, pļunkš — zivis jau pa gabalu bēg prom.

—    Un mēs tā pūlējāmies, — Māra gaudās, — bet šie ņem un saplēš.

—    Tad ne jau mēs paši. Cik reižu tad jums jāskaidro, ka vētra bija vainīga! — Janka taisnojās.

—     Kā jums neapnīk visu laiku malt vienu un to pašu? — arī Maigonis nenocietās. — Taisni uz nerviem krīt!

—    Ak cienījamam biedram Vēsmiņām vāji nervi, — Aļka zobojās.

—  Varbūt uz sanatoriju vajadzēs aizsūtīt?

Maigonis jau pavēra muti pamatīgai atbildei, kad mežā atskanēja pazīstamais vārnas ķērciens. Pārējie tam nepievērsa uzmanību, bet Maigonis uzreiz palika kluss. Janka vēroja, kas nu notiks. Sākumā Maigonis tā kā sakustējās uz iešanu, bet tad noteica: — Pie velna! — un mierīgi sāka drāzt kociņu. Pēc brīža pagalmā ielidoja bulta ar vēstuli.

—    Visi bālģīmji ir gļēvuļi, — Guntis, attinis papīru, skaļā balsī lasīja.

—   Tiem ir trušu sirdis un jēru smadzenes.

—    Nu, vai ziniet! — Tedis nenoturējās.

—    Klusu! — Aļka viņu apsauca. — Lasi tālāk!

—    Bālģīmis Maigonis ir īsta sauszemes žurka, un kārtīgs jūrnieks no viņa nekad neiznāks. Mums ir zināmas labas zāles pret jūras slimību. Kad viņš atkal…

—     Beidz! — Maigonis pielēca un izrāva pārsteigtajam Guntim papīru no rokām. — Tas — personīgi.

Ātri izlasījis uzrakstīto, viņš piesarka un saplēsa vēstuli sīkos gabaliņos.

—    Ko tas nozīmē! — Guntis noskaitās.

—     Taisnība, jūs tiešām visi esat bailīgi kā truši! — Maigonis dusmās kliedza. — Šie iesūta visādus ķengājošus papīrus, bet jūs neko. Būtu man teikšana, es viņiem parādītu tādus bālģīmjus …

—     Pareizi, cik ilgi mēs ļausim sevi aiz deguna vazāt? — Maigoņa pusē nostājās arī pārējie. — Vajag uzbrukt viņu nometnei un saņemt visus gūstā.

—     Jūs domājat, ka tas tik vienkārši izdarāms? Čilkuti nemaz nav tādi muļķi, ka ļausies sagūstīties, — Aļka šaubījās. — Sāksies vēl kautiņš, iznāks tikai nepatikšanas. Bez tam mēs nemaz nezinām, kur viņu nometne atrodas.

Jūrnieks un jūras slimība. Tas saderas tikpat kā siļķe ar medu. Tad jau labāk saplēst zaimu vēstuli.

—    Kas tad tu īsti esi — brigādes komandieris vai zaķapastala? — Maigonis, sajuzdams, ka vairākums viņa pusē, zobojās. — Ja tev bail, tad atzīsties skaidri un gaiši, iztiksim bez tevis.

—    Kas tad to saka, ka man bail? — Aļka saslējās. — Es tikai visu kārtīgi apsveru.

—    Pareizi, vajag sastādīt operatīvo plānu, — Guntis teica. — Citādi var iziet kā tiem mūsu pasaules apceļotājiem. Es domāju tā: vispirms jānoskaidro precīza ienaidnieka citadeles atrašanās vieta.

—    To mēs, meitenes, varam nokārtot, — Lara pieteicās. — Mēs aprunāsimies ar Jūrmalciema meitenēm.

—    Izklačosiet vēl mūsu nodomus, un ko tad? — Maigonis īgni novilka.

—    Ko tad mēs esam izklačojušas? — Lara apvainojās. — Tūlīt pasaki!

—    Bez personīgiem strīdiem! — iejaucās Aļka. — Laras ideja nemaz nav slikta.

—    Pēc tam, — Guntis turpināja, — jāatzīmē ienaidnieka priekšposteņu izvietojums, tie jānoceļ paši pirmie. Citādi vēl sacels trauksmi un paziņos pārējiem.

—    Un jāzina, kad viņi tur sapulcēsies, — Tedis piebilda.

—    Mūsu brigādei jāieņem izdevīgas kaujas pozīcijas un jāsēž slēpņos, kamēr parādās ienaidnieks. Bet pēc tam ar zibenīgu uzbrukumu jāokupē ienaidnieka teritorija, saņemot viņus gūstā, — Aļka nobeidza darbības plānu.

Pēcpusdienā saimniece posās uz ciema veikalu pēc makaroniem.

—    Mēs atnesīsim, — pieteicās Māra. Saimniece bija ļoti iepriecināta.

—    Rīt Jūrmalciema puikas rīko lielas šaušanas sacīkstes, — meitenes, pārnākušas no ciema, stāstīja: — Lašu Nāve esot pievācis visas mātes kniepadatas un nu augu dienu ņemoties ar bultu taisīšanu. Pārējie puikas •esot uz viņu par kaut ko ļoti dusmīgi.

—    Tas ir labi! — Maigonis, rokas berzēdams, priecājās. — Šķelšanās ienaidnieka nometnē!

—    Nepriecājies par agru! — Aļka viņu apsauca. — Bet ko jūs uzzinājāt par viņu nometni?

—   Tā atrodas pusstundas gājienā no Jūrmalciema lazdājā pie Straujupes.

* * *

—   Mamm, mēs ritu gribam iet nelielā pārgājienā, — Janka pie vakariņu galda nevainīgi ieteicās. — Vai nevarētu brokastis mazliet agrāk?

—   Kas tas par pārgājienu? — Jankas māte kļuva uzmanīga. — Atkal sadomāsiet pa jūru braukāt?

—    Nē, mamm, laiva taču tagad pieslēgta un atslēga pie tevis, — Janka apvainojās.

—   Mēs izpētīsim tuvāko apkārtni un uzzīmēsim tās karti, — A|ka paskaidroja.

—    Herbāriju arī jāsāk vākt, — Tedis piemetināja.

—    Un derīgie izrakteņi.

—    Es iešu jums līdzi, — Jankas māte stingri noteica.

Puikas saskatījās. Tā nu būtu katastrofa!

—    Vai tad mēs kādi maziņie! Zvejniekpuikas jau tā mūs sauc par bērnudārza iemītniekiem.

—    Ja tepat tuvumā, tad lai iet vien bez mums, — Vovkas māte beidzot atļāva.

Viss vakara cēliens pagāja, gatavojoties nākamajai ekspedīcijai. Jankam bija kaut kur noklīdis lepnais kompass, kuru, tāpat kā pulksteni, varēja nēsāt uz rokas.

—    Vai kāds nav manījis tauriņu tīkliņu? — Vovka visiem taujāja.

—    Kur tu to liksi? — saimniece uztraucās, redzēdama, ka Maigonis pievāc viņas veļas virvi.

—   Tik svarīgā ekspedīcijā bez virves nemaz nedrīkst doties. Pionieru vadītāju rokasgrāmatā tā rakstīts, — Maigonis paskaidroja.

—    Tā ka atnesiet tikai atpakaļ, — saimniece beidzot piekāpās.

* * *

Nākošajā rītā Aļka sadalīja pienākumus: meitenes būs izlūki, Maigonis ar Tedi pievāks ienaidnieka sargus, bet pārējie aplenks nometni. Larai kā atbildīgai sanitārei uzticēta ceļojuma aptieka, jo, ko var zināt, tādā kaujā iespējami arī ievainotie.

—    Bet es, kas es būšu? — Vovka paraustīja Aļku aiz rokas.

—    Tu būsi mans personīgais adjutants, — Aļka izdomāja.

Apgājuši Jūrmalciemu, sazvērnieki ātri devās uz priekšu. Guntis tikko spēja atzīmēt savā piezīmju blokā raksturīgākās apkārtnes iezīmes — ceļa līkumus, kokus, šķūnīšus upes līcī. Aizaudzis, sen nebraukts ceļš ievijās lazdu biezoknī.

Maza, gandrīz nemanāma taciņa nogriezās no ceļa uz upes pusi. Ja Lara nebūtu ievērojusi zemē nomestu konfekšu papīrīti, iespējams, ka meitenes būtu tai pagājušas garām. Kad meitenes ar pūlēm bija izlauzušās cauri krūmu un avenāju biezoknim, viņu acu priekšā pēkšņi atklājās skaists saules apspīdēts klajumiņš. Tā vidū bija ugunskura vieta, bet vienā malā būda.

—    Tepat jau ir, — Lara noslaucīja sviedrus. — Jāpasauc puikas.

—   Vai, cik skaista mājiņa! — Vovka priecājās, kad visi bija sanākuši laukumiņā.

—   Tas ir vigvams, — Guntis paskaidroja. — Tādos dzīvo īstie Amerikas indiāņi.

Dilba resnuma lazdas, ar resgaļiem ieraktas zemē, bet ar tievgaļiem sasietas augšgalā kopā, izveidoja būdas skeletu. Starpas bija rūpīgi aizpītas ar tievākām klūdziņām un aizbāztas ar sūnām, bet jumta daļa pārsegta ar egļu zariem. Durvis noslēdza liela piekaramā atslēga. Durvju priekšā uz mietiem uzbāztas zivju galvas.

—    Nekā neaiztikti — Aļka nobrīdināja savējos. — Un neatstāt nekādas pēdas!

Paslēpties zaļajā lazdu un avenāju biezoknī nebija grūti. Aļka pats pārbaudīja, vai nav manāms kas aizdomīgs. — Ienaidnieka klātbūtnē stāvēt kā sastingušiem! Aizliegts sarunāties, kasīties, šņaukt degunu, klepot vai citādi trokšņot!

—    Ko tu mūs visu laiku māci? — Guntis skaitās. — Neesam jau nekādi analfabēti.

—    Meitenes lai dodas atpakaļ un ziņo par ienaidnieka tuvošanos! — Aļka turpināja, nemaz neievērojis izteikto piezīmi. — Pēc mana svilpiena katrs izraugās sev pretinieku un mēģina to sagūstīt.

—   Lai novērstu bēgšanas gadījumus, ierosinu sagūstītajiem indiāņiem sasiet rokas uz muguras, — Guntis teica.

—    To var, bet mums jau tikai viena aukla, — Maigonis pacilāja plecam pārmesto saimnieces veļas virvi.

—    Ko lai dara, nāksies sagriezt, — Aļka nopūtās un, izvilcis savu kor- tiku, nogrieza katram pa gabalam, — Šulce jau nu gan par to paldies neteiks.

—    Gunti, cik pulkstenis?

—    Vienpadsmit nulle astoņi.

—    Izbeigt pļāpāšanu! — Aļka pavēlēja. — Ienaidniekam drīz jābūt klāt. — Bija neizturami grūti tā stāvēt un gaidīt. Odi veseliem mākoņiem lidinājās apkārt un koda kailajās rokās un stilbos. Beidzot, kad pat Aļkam gaidīšana bija līdz kaklam, no meža atskanēja: «Ū-ū-ū!» Aļka ierāva Vovku sev blakus avenāju pudurī. Visi sastinga. Nekas neliecināja, ka nometne, aplenkta.

Lašu Nāve kopā ar saviem biedriem Viltīgo Zuti, Ātro Kāju un citiem, skaļi smiedamies, iesoļoja klajumā. Pats virsaitis atslēdza vigvama durvis un ielīda iekšā. Pēc kāda brītiņa viņš atkal parādījās. To nevarēja nemaz vairs pazīt. Līdz jostas vietai kails, izkrāsotu seju un zaļu spalvu rotu galvā Lašu Nāve izskatījās pēc īsta indiāņa. Pie jostas viņam bija piestiprināta bultu maksts, bet rokā liels loks. Arī pārējie puikas bija pārģērbušies. Viens — tāds varen drukns — atnesa klēpi žagaru un gribēja jau likt ugunskurā, kad pēkšņi sāka ausīties.

—    Te kāds ir bijis. Redziet, pēdu nospiedumi!

—    Kam tad nu vajadzība te līst? — Lašu Nāve, kārtodams savu loku, nevērīgi noteica. — Droši vien kāds no mūsējiem.

—    Nekā nebija! — Viltīgais Zutis pieliecies konstatēja. — Mūsējie neviens vasarā ar kurpēm nestaigā.

Aļkam likās, ka sirds sit tik skaļi, ka skan viss laukums. «Nu Larkai jādod suta,» viņš dusmojās, «labi teicu — neatstāj pēdas!»

—    Droši vien kāds no mūsu skuķiem, — Lašu Nāve mierīgi noteica.

—    Bet ja nu bālģīmji? — Viltīgais Zutis nelikās mierā.

—    Kur nu tie sermuliņi, tiem jau bail iziet aiz savas sētas žoga! — virsaitis zobojās.

—    Tomēr — ko var zināt, vajadzēs padomāt par nometnes maiņu, — kāds no indiāņiem ieminējās. Druknais pa to laiku bija iekūris uguni un pašreiz mauca uz iesma zivis. Pārējie sēdēja apkārt ugunskuram un gaidīja. Viss laukums pieplūda ar kairinošu ceptu zivju smaržu. Jankam siekalas saskrēja mutē. «Mēs arī tā varam pamēģināt,» viņš prātoja.

Kad visi bija paēduši, Viltīgais Zutis piecēlās un teica: — Viltus putni no Hāzenfūsa villas ir atdarījuši savus knābjus, un mūsu virsaitis ir klausījies viņu dziesmu. Tā viņu ir aizvilinājusi bālģīmju nometnē, un viņš ir devies lielajos ūdeņos ar bālģīmju smirdošo kuģi, neteikdams par to ne vārda mums, saviem brāļiem un medību biedriem. Mēs gaidām, ko teiks virsaitis.

—    Aha, šim arī sadod! — Maigonis klusībā pie sevis nopriecājās.

—    Mana mēle ir smaga kā svins, jo sirdī ir noziegums, — Lašu Nāve iesāka tikpat svinīgi kā iepriekšējais runātājs, bet tad noskaitās: — Ko jūs man uzbāžaties. Nu, aizbraucu! Vai tad es varēju zināt, ka tas Maigonis tāds antiņš? Un par to resnīti mums nebija ne jausmas. Velns viņu zina, kā tas mūs izspiegojis, bet jūrā šis pēkšņi izlien no laivas priekšgala un sāk komandēt. Vispār tas bija tīri lietojams bālģīmis, vētrā izturējās, kā kārtīgam puikam pieklājas.

—    Draudzēties ar ienaidnieku ir smags noziegums, — atkal ierunājās Viltīgais Zutis. — Senie indiāņi tādus padzina no nometnes. Lašu Nāve jāatceļ no virsaiša amata, lai viņš pārdomā, ko izdarījis, un labojas. Esmu runājis. — Viltīgais Zutis apsēdās.

—    Tu dziedi lakstīgalas mēlē tādēļ, ka pats gribi kļūt par virsaiti! — Lašu Nāve izsmejoši teica. Viņš nepārtraukti knosījās, jo kailajā mugurā koda odi.

—    Pēc mūsu slavenās zvejnieku cilts senajām tradīcijām par virsaiti kļūs veiklākais šāvējs, — indiāņi beidzot izlēma.

Viņi paņēma lokus un bultas un sāka šaut pie koka piestiprinātajā mērķī.

—    Laša Nāve — pieci punkti! Viltīgais Zutis — astoņi! — viņi bija aizrāvušies un tādēļ nedzirdēja pat Aļkas svilpienu. Pēkšņais uzbrukums viņus tā pārsteidza, ka daži pat nepretojās, Aļka ar Maigoni abi reizē bija uzklupuši Lašu Nāvei, un nu visi trīs valstījās pa zemi. Viltīgais Zutis, redzēdams, ka viņu neviens neaiztiek, taisījās jau mukt krūmos, kad mazs knēvelis, skaļi kliegdams, metās viņam starp kājām un nogāza zemē. Mazajam palīgā piesteidzās divas meitenes, un, lai kā locījās Zutis, trijatā viņi to pieveica.

Visi indiāņi bija sagūstīti. Tikai vienam, tam, kas cepa zivis, bija palaimējies izbēgt.

—    Jā, ko tad es varēju darīt! — Guntis taisnojās. — Viņš man norāva brilles un iespēra pa kāju.

Lara jau steidzās šurp ar savu sanitāro somu.

—    Visi ievainotie pie manis! — viņa skaļā balsī aicināja.

—    Te nu jums bija gļēvuļi! — Maigonis pasita knipi Lašu Nāvei zem

Kurš kuru?

paša deguna. — Vēl nebūs saule norietējusi, kad jūsu skalpi karāsies pie mūsu jostām. Kas nu ir tās jēra smadzenes un trušu sirdis?

Aļka pacēla Viltīgā Zuša loku, paņēma bultu un, no visa spēka atvilcis auklu, mērķēja apļa centrā. Bet bulta neķēra pat koku, pie kura bija piestiprināts mērķis.

Kas pēdējais smejas, tas smejas visgardāk.

Sagūstītie ar neslēptu prieku vēroja Aļkas neveiksmi.

—    Par labu atlīdzību varu tev pasniegt stundas šaušanā ar loku! — Lašu Nāve zobojās.

Aļka izlikās to nedzirdam, bet klusībā apņēmās pavingrināties.

Saule jau slīdēja uz vakara pusi.

—    Mūsu pusdienas! — meitenes pirmās attapās. — Nu gan mēs dabūsim!

—    Bet ko lai iesāk ar gūstekņiem? — Aļka pakasīja aiz auss. — Uz nometni taču nevedīsim?

—    Es zinu, — Maigonis iesmējās, — aizvedīsim viņus uz Jūrmalciemu un palaidīsim uz galvenās ielas, lai visi redz, cik šiem plāni izgājis,

Tā arī nolēma.

—    Tad jau labāk noskalpējiet mūs. tūlīt! — Lašu Nāve sadrūmis teica Aļkam. — Viss ciems par mums smiesies.

Bet Aļka bija nepielūdzams: — Nevajadzēja taisīt muļķīgus jokus un ķengāties par mums.

Tik pamatīgu izgāšanos čilkuti vēl nekad nebija piedzīvojuši.

11. nodaļa

meza ugunsgrēks

Nometnē valdīja pacilāts garastāvoklis. Beidzot viņi bija parādījuši tiem iedomīgajiem indivīdiem, ko nozīmē īsti pilsētas puikas. Lai tomēr būtu pavisam droši pret indiāņu atriebību, nometnē izlika papildu sardzi.

—   Klausieties, zēni, kā būtu, ja mēs arī pagatavotu sev tādus lokus un bultas? — Aļka otrā dienā pavisam negaidot ierunājās.

—    Mēs jau nepratīsim.

—    Kas tur ko neprast, — Maigonis smējās, — nogriež kadiķi, piesien auklu, un gatavs.

—    Mēs varētu paklusām uztrenēties un tad uzaicināt šos uz sacensībām. Vakar taisni nelabi kļuva, klausoties, kā viņi lielījās.

—    Un zivis arī izcepsim ugunskurā, — Vovka lūdzās.

—    Varbūt tu ģīmi arī gribēsi izmālēt tāpat kā tie? — Tonis pazobojās. Pārējie domīgi klusēja. Viena otra lieta pie indiāņiem viņiem tīri labi patika.

Kā par brīnumu, nekas nenotika. Papildu sardzi pēc dažām dienām atcēla, jo nevienam negribējās stāvēt, kamēr citi makšķerē vai peldas. Kri- šum atvaļinājums bija beidzies, un viņš tagad ieradās tikai pa svētdienām. Tādēļ visi ar nepacietību gaidīja pulkvedi, kuram drīz sākās atvaļinājums.

Kādā jūlija priekšpusdienā visa brigāde kopā ar abām mātēm un Jankas tēvu bija aizgājusi ekskursijā uz «Stāvo kāpu». Biedrs Kalniņš apgalvoja, ka tā esot visaugstākā kāpa Rīgas jūras līcī.

Vovkam taisni šodien iekrita dežūra — bija jāstāv postenī pie nometnes vārtiem. Sapīcis viņš tupēja ārā zem priedes, saimniece kaut ko kārtoja virtuvē un, gari izlocīdama, dziedāja savu iemīļoto dziesmu:

Šalc zaļais mežs, un lakstīgalas dzied, Un birztalās vēl vijolītes zied …

Viņa bija labā garastāvoklī. Šorīt mežā kopā ar bērniem bija uzgājusi vietu, kur «melns no ogām», un par visiem viņi bija pielasījuši lielu grozu. Tagad viņa vārīja melleņu ķīseli. Vovka turpretim bija pagalam noskaities. Pārējie droši vien peldas vai kūleņo no augstās kāpas, bet viņam te jānīkst vienam pašam.

Bija ļoti karsts. Pat mūžam drebulīgā apse pie vārtiņiem stāvēja kā sastingusi. Tikai sienāži skaļi čirkstināja. Guntis apgalvo, ka viņi nedziedot ar muti kā putni, bet rīvējot kājiņas pret spārniņiem. Jocīgi. Vajadzētu noķert kādu un pārbaudīt. Zēns metās pakaļ lielam, zaļam sienāzim un noķēra to. Tieši šajā brīdī no upes puses atskanēja skaļa dziedāšana. Vovka

acumirklī paķēra gaisa šauteni un nostājās sargpostenī. Nometnei tuvojās divi vīrieši. Viens no viņiem bija tērpies jūrnieku kreklā un vecās biksēs, bet otrs izskatījās pēc īsta «stilīgā».

—    Stāt! — Vovka uzsauca abiem svešiniekiem. — Te mūsu brigādes vasaras nometne. Nepiederošiem ieeja aizliegta.

—    Klausies, Džek, te kāds, liekas, kaut ko runāja? — stilīgais izlikās Vovku neredzam.

—    Ja jūs tūliņ neiesiet prom, es šaušu! — Vovka dusmīgi uzsauca.

Džeks uzsita mazajam knipi pa pieri un izrāva šauteni no rokām.

—    Atdodiet manu šauteni! — Vovka jau cīnījās ar asarām. Marss aizrīdamies rēja, mēģinādams ieķerties svešiniekiem bikšu stilbos.

—    Kas te par troksni? — vasarnīcas durvīs parādījās saimniece.

—   Sumināta, sievasmāte, — stilīgais palocījās līdz zemei. — Vai ciemiņus gaidījāt?

—    Kas tad tie par ērmiem? — Šulce noskaitusies teica.

—   Neuztraucieties, mēs gribam tikai paskatīties, kā jūs te iekārtojušies, — stilīgais pilnā mierā vēstīja. — Tu, Džek, pakavē sievasmātei laiku, es tūlīt… — un viņš pazuda māj ā.

—   Nebļaujiet, cienītā, dusmas mazina skaistumu, — Džeks, nostājies durvīm priekšā, smējās par saimnieci.

—   Tā, viss olreit, varam kreisēt tālāk, — stilīgais, iznācis no vasarnīcas, pavicināja gaisā lielu desas līkumu un maizes klaipu.

—               Nomierinieties, pilsonīt, vairāk nekā šoreiz nepaņēmām. Dzeramais mums pašiem līdzi, — viņš uzsita pa kabatu, no kuras rēgojās pudeles kakls. — Ejam, Džek!

—               Kaut jūs aizrītos ar to desu! — saimniece noskaitusies kliedza. — Bet bērnam šauteni atdodiet!

—               Pienāciet rīt, pieņemšana no desmitiem līdz septiņpadsmitiem, — Džeks ņirgādamies uzsauca, un abi izklunkuroja pa vārtiņiem.

Neskati viru pēc cepures! Vovkam nav bail stāties pretim pat šādiem Iebrucējiem.

Džons Hīgins dodas jūrā tālu Un krastā pamet meiču bālu, —

viņi vēl noauroja un tad pazuda mežā.

Aļka ar biedriem, atgriezušies no tālās pastaigas, atrada Vovku vienās asarās. Saimniece gulēja gultā ar aukstiem apliekamiem uz galvas. Visa māja smaržoja pēc baldriāniem.

—    Bez asarām, mazais, stāsti, kas noticis! — Aļka pavēlēja.

—      Tie laupītāji… — Vovka šņukstēja, — es izšāvu, bet viņi man atņēma … — Vovka atkal sāka skaļi raudāt.

—    Nu esi taču virs, ko viņi tev atņēma?

—    Šau … šau … šauteni.

Pamazām noskaidrojās, kas viņu prombūtnes laikā noticis.

—    Laupītāji, — Janka pārliecināti noteica.

Bet kādēļ tad viņi paņēma tikai desu? Pārējie noraidīja šādu varbūtību.

Mājās taču atradās drēbes, nauda.

—             Te vainīgi indiāņi, — Maigonim iešāvās prātā. — Viņi izspiegojuši, kad mēs neesam mājās, un uzsūtījuši tos bandītus, lai paņem mūsu šauteni.

—            Tie būs bijuši ārvalstu spiegi, — Guntis apgalvoja.

—               Pareizi, Gunti, — dvīņi iedegās. — Viņi droši vien atbraukuši ar laivu un ļoti izsalkuši, bet Jūrmalciemā rādīties nedrīkst, jo tur milicija.

—               Kā šie izturējās? — Aļka izprašņāja Vovku. — Vai glūnēja visapkārt?

—              Glūnēja, — mazais apstiprināja.

—    Vai sen, kamēr tas notika?

—    Nē, pavisam mazu brītiņu.

—              Tālu viņi tad nebūs tikuši. Ziniet ko — iesim viņiem pakaļ, saķersim un nodosim milicijai.

Kamēr vecāki gatavojās pusdienām, bērni jau bija mežā. Izvērsušies

ķēdē, viņi klusēdami devās uz priekšu. Aļka sekoja Marsam, kas, purnu zemei piedūris, nikni ņurdēdams, ātri skrēja pa meža ceļu. Bija pats. dienasvidus. Kokiem nekustējās ne lapiņa, pat putni bija apklusuši.

Aļkam sviedri lija aumaļām, bet viņš neatlaidīgi turpināja sekot Marsam. Pēkšņi suns apstājās un sāka ostīdamies mētāties uz vienu un otru pusi. Tajā pašā mirklī atskanēja Maigoņa svilpiens.

—    Tur divi sēž un dzer šņabi, — Maigonis ziņoja.

—    Pievaldi Marsu, lai nesāk riet! — Aļka iespieda suni Tonim padusē. — Mēs ar Vovku aiziesim paskatīties, vai tie maz ir īstie. Bet jūs paslēpieties tur priedulājā, un tā ka ne skaņas!

Pēc maza brīža Aļka un Vovka atgriezās.

—    Tie paši, — Aļka paziņoja. — Mēs paliksim sargāt, bet Janka un Guntis lai skrien uz nometni un izstāsta visu biedram Kalniņam. Lai viņš pasaka, ko darīt tālāk.

—   Es nekur neiešu, — Guntis protestēja. — Man kā korespondentam jāatrodas notikumu vietā.

—    Tad skrej tu, Lara! Un paķer līdzi sanitāro somu! Visādi var gadīties.

Abi «svešzemju spiegi» tika aplenkti pēc visiem noteikumiem. Viņi bija

ērti ierīkojušies kādas pusaugu priedītes ēnā un tagad ņēmās tiesāt nozagto desu, šad tad iemezdami pa malkam degvīna. Gaisa šautene bija pakārta turpat netālu kādā zarā.

—    SRT-1047 laiž tālajā, uz to nav ko cerēt, — viens stāstīja, — MB-347 ir komjauniešu, tur nav gaisa. Mūsējam atkal kašķīgs vecis, bet MB-73 būs īstais. Stūrmanim tur sakariņi, reizēm nolaiž pār kanti.

—    Jāatzīmē, varbūt noderēs, — Guntis atvēra bloknotu.

Abas tumšās personas sabāza galvas kopā un sāka sačukstēties.

—    Kādēļ viņi nerunā skaļi? — Aļka paskatījās uz Gunti. — Vai tiešām būs mūs pamanījuši?

—    Melnais Džeks ar līkām kājām, — stilīgais pēkšņi pilnā balsī ieaurojās. — Prozīt, uz izdošanos!

Kad pudele bija tukša, Džeks to nevērīgi iemeta krūmos. — Dod smēķi! — viņš pavēlēja.

—    Nebļauj, es tev neesmu nekāds kuģa puika! — stilīgais noskaitās, tomēr izvilka cigarešu paciņu un pameta uz Džeka pusi.

—    Izliekas par piedzērušiem, — Aļka pačukstēja Guntim.

—    Vecs triks. Bet mūs tik viegli neapmānīs.

Stilīgais brīdi ļenganu gaitu pastaigājās šurp un turp, tad atsēdās pie priedes, un drīz vien atskanēja varenā krākšana. Džeks paskatījās uz viņa

pusi, kaut ko nesaprotamu norūca un plati nožāvājās. Tad ari tas ērti ierīkojās mīkstajā sūnā zem priedītēm. Degošā cigarete izslīdēja viņam no rokas. Aļka brīdi nogaidīja un soli pa solim pievirzījās pie priedes, kur bija pakārta brigādes gaisa šautene. «Spiegi» nekustējās. Aļka uzmanīgi nomauca šauteni no zara. Pēc tam viņš deva zīmi sapulcēties jaunaudzē.

—    Aizmiguši, — viņš čukstēja.

—     Izliekas, — Maigonis apšaubīja. — Droši vien pamanījuši mūs un tagad tēlo. Grib, lai mēs atkāpjamies no viņiem. Kādēļ .tad viņi uzreiz sāka sačukstēties?

Atgājuši nostāk, bērni neredzēja, ka gaisā vispirms pacēlās tieva dūmu strūkliņa, bet pēc tam sīkas liesmiņas sāka lodāt pa sauso sūnu uz priekšu. Ceļā tām nostājās nokaltis kadiķu krūms. Uguntiņas kā nerātni puikas palēkdamās ātri sāka kāpt pa kadiķa zariņiem uz augšu, un pēkšņi sausais krūms uzliesmoja, bagātīgi šķiezdams dzirksteles uz visām pusēm.

—    Ož pēc dūmiem, — Māra pēkšņi ierunājās.

—    Droši vien cigarete, — Tedis atmeta ar roku.

—    Nē, netālu deg mežs. — Nu ari Guntis pacēla galvu no sava bloknota. Marss snaikstīja degunu pa gaisu un rāvās ārā no Aļkas paduses.

—    Ak, mēs stulbeņi, kamēr mēs te pļāpājam, viņi droši vien aizdedzinājuši mežu un paši aizlaidušies! — Aļka iesaucās un metās uz priekšu. Pārējie viņam sekoja. Bet svešie mierīgi gulēja, reizēm nokrākdamies, kad vējš papūta dūmus uz viņu pusi. Turpat blakus bija

izdedzis jau prāvs laukums. Liesmas lēnām, bet neatlaidīgi līda uz jaunaudzes pusi. Lūk, viena izraujas uz priekšu un, it kā uzmundrinādama pārējās, ielec pirmajā pusaugu priedītē. Tā nolīgojas, kā nelūgto viešņu aizdzīt gribēdama, bet tad jau ir klāt visa uguns līnija un reizē uzklūp nelaimīgajam kociņam. Bērni nobāluši brīdi skatījās uguns rotaļā, bet tad sāka runāt visi reizē:

Beidzot arī Marss (dzimis Emanuelitis) var parādīt savas pēdu dzinēja spējas.

—    Vajag dzēst nost!

Alka un Vovka slēpni, li jau diezgan dzirdēts par ienaidnieka viltībām.

—    Sitiet ar zariem pa zemi, lai uguns netiek tālāk!

Visi gaidīja, ko teiks Aļka. Bet jaunaudzē jau rosījās uguns. Tūkstošiem liesmojošu tauriņu laidās no zara uz zaru, izdzēsdami visu dzīvo un atstādami aiz sevis pelēkas plēnes, kas kopā ar dūmiem lidoja pa gaisu un sīvi koda acīs.

—    Jāskrien uz Jūrmalciemu pie «indiāņiem», lai nāk palīgā! — Māra izdomāja.

—    To tik ne! Mēs lai ejam šos lūgties? Paši nodzēsīsim, — Aļka strupi noteica. Sajā brīdī piesteidzās Janka ar savu tēvu un Lara.

—    Kur tie cilvēki? — Jankas tēvs aizelsies no skriešanas jautāja.

—    Tur! — Guntis parādīja uz degošās jaunaudzes pusi. — Guļ.

—    Vai jums prāts, viņi taču dzīvi sadegs! — Jankas tēvs metās dūmos iekšā. Pārējie viņam sekoja.

—    Lai kāds ātri skrien uz Jūrmalciemu pēc palīgiem! — biedrs Kalniņš rīkoja. — Pašu spēkiem vien mēs nenodzēsīsim.

—    Māra, žigli! — Aļka uzsauca.

…un drīz vien atskanēja varena krākšana.

Abus gulētājus gluži apdullušus izvilka no dūmiem. Viņi nekā prata, tikai apstulbušam acīm skatījās apkārt.

— Pilni kā maisi, — Jankas tēvs konstatēja. — Tie nu gan pēc giem neizskatas.

Ož pēc dūmiem …

—    Vovka, Lara, pastāviet šiem klat, ko var zināt, ka neaizbeg! — Aļka, drošs paliek drošs, norīkoja. — Bet pārējie aši pie dzēšanas darbiem!

Jūrmalciemā valdīja klusums. Vecās zvejnieku mājas, draudzīgi plecu cita citai piespiedušas, likās, snauda pusdienas miegu. Kolhoza kantoris bija slēgts, ciema padome tāpat. Uz ielas neredzēja neviena cilvēka. Māra gluži bez elpas iemetās Lapiņu pagalmā.

Lašu Nāve pie šķūnīša skaldīja malku un nelikās Māru redzam.

—    Se, Kārav! — Aina, iznākusi no mājas, apsauca suni, kas, zobus atņirdzis, gribēja ieklupt svešajai meitenei lielos.

—    Mežs deg! — Māra izdabūja. — Dod padzerties!

Mazliet atvilkusi elpu, viņa izstāstīja, kas noticis.

—    Tu dzirdēji, Mārci? — Aina pasauca brāli.

Lašu Nāve pienāca, lepni degunu saslējis, rokas bikšu kabatās sabāzis.

—    Ko vajag, runā īsāk! — viņš caur zobiem norūca. — Man nav daudz laika.

Māra atkārtoja savu stāstu.

—    Melo! — Lašu Nāve neticēja. — Gribiet atkal mūs ievilkt slazdos? Pasaki saviem bālģīmjiem, lai viņi citreiz sacer labāku pasaciņu. Pie mums spiegi, ha, ha, ha! Bez tam mums šodien pavisam citi plāni. — Lašu Nāve pagriezās un gribēja doties prom.

—    Pioniera goda vārds! Viņi nozaga mums šauteni un aizdedzināja mežu.

—    Mums ar bālģīmjiem nav nekādas darīšanas. Tieciet paši galā!

—    Stūrgalvīgais āzi, vai tad tu nesaproti, ka viņa saka patiesību! — Aina uztraucās. — Visi puikas ir muļķi, bet mūsējie ir pieckārtīgi stulbeņi. Tas mežs taču ir mūsu, valsts.

—    Zvēri: «Lai zibens mani uz vietas nosper un atombumba uzkrīt uz galvas, ja es meloju», — Lašu Nāve pavēlēja Mārai.

—    Aprobežotais!.— Aina nošņāca. — Nāc, Mārīt, skriesim uz pastu un piezvanīsim mežniecībai.

Mārcis beidzot saprata, ka tie nav joki, Nepagāja ne desmit minūtes, kad zvejnieku ciems atdzīvojās. Zēni ar lāpstām, cirvjiem un zāģiem pulcējās uz ielas.

—    Kājas apaujiet! — mātes pavēlēja. — Apdedzināsiet pēdas.

No pusdienas snaudas uztrūkās ari ciema ugunsdzēsēju komanda.

Sakāpuši kolhoza smagajā mašīnā, visi devās uz mežu. Māra sēdēja šofera kabīnē un rādīja ceļu. Viņai blakus sēdēja milicis ar šauteni rokās.

Kad mašīna piebrauca notikuma vietā, liesmas no jaunaudzes jau bija pārsviedušās uz lielajām priedēm. Ugundzēsēju priekšnieks acumirklī aptvēra situāciju.

—    Pieaugušie, zāģēt kokus, bet bērni lai norok sūnas un dzēš ar zariem! — viņš norīkoja.

Aļka cīnījās ar uguni nikni, zobus sakodis. Maigonis'turpretim iedomājās, ka viņš kaujas ar simtgalvainu pūķi.

—     Se tev! — viņš ar kuplu zaru nocirta vienu galvu un iesmējās. Bet ugunīgās liesmu mēles jau snaikstījās otrā pusē. Maigonis atvēzējās jaunam cirtienam.

Lara gandrīz palika bez bizes. Kāda dzirkstele no augšas bija iekritusi viņai tieši matos. Labi, ka Janka laikā pamanīja un nodzēsa. Lašu Nāvei ugunīgs zars apdedzināja roku, bet viņš pat neievaidējās, kad Lara tam iztīrīja ievainojumu un pārsēja ar marli. Guntis laiku pa laikam izvilka savu piezīmju bloku un turpat uz vietas pierakstīja svarīgāko. Ar šīm pelniem un netīru pirkstu nospiedumiem izraibinātajām lapas pusēm brigāde vēlāk ļoti lepojās.

—     Biedri milici, saņemiet šos divus ārzemju spiegus! — Vovka pavilka milici aiz rokas. Viņam jau bija apnicis stāvēt pie abiem guļošajiem, kamēr pārējie piedalījās tik interesantos pasākumos.

—    Tas jau mūsu Džeks, — milicis iesmējās, — piesūcies atkal kā mārks. Bet otrs ir vecs paziņa no Rīgas. Vēl nesen pie mums ēdnīcā kautiņu uzsāka.

—     Tad tie nav nekādi spiegi? — Guntis vīlies pārjautāja. — Bet kādēļ viņi ielauzās mūsu vasarnīcā un vēlāk aiz-

Bcz cīņas nav uzvaras/

dedzināja mežu? Bez tam viņi savādi sarunājās, es te pierakstīju. — Guntis parādīja milicim savu piezīmju bloku.

—    Tev laikam nav skaidrs, ko nozīmē šie burti? — milicis pajautāja. — Ar MB apzīmē motorlaivas, kas brauc tepat pa Baltijas jūru, bet SRT ir zvejas kuteri, kuri iziet tālajā reisā uz Atlantiju. Acīm redzot, tavi «spiegi» runājuši par zveju.

Guntis kaut ko izsvītroja savā piezīmju grāmatiņā un atgriezās pie dzēšanas.

—    Lūdzu, vai es tagad varu iet? — Vovka atkal ierunājās.

Milicis paskatījās uz puišeli un pasmaidīja: — Tev vēl vajadzēs pasargāt. Tie tomēr ir noziedznieki, jo viņi taču aizdedzināja mežu. Ja viņi pamostas un taisās bēgt, tad pasvilp. — Milicis pasniedza Vovkam savu svilpi un aizgāja.

Tikai pēc pāris stundām varēja teikt, ka briesmas vairs nedraud, un visi noguruši atlaidās zālē.

—    Bet kā tad jūs te mežā gadījāties? — ciema padomes priekšsēdētājs pajautāja Aļkam.

—    Mēs sekojām spie… — Aļka iesāka, bet tad aprāvās. — Mēs sekojām zagļiem,

—    Labi, ka tā. Nebūtu jūs, kas zina, cik daudz meža aizietu bojā.

—    Bet nu gan nevar pazīt, kurš rīdzinieks, kurš tepat vietējais, — Jankas tēvs smējās, apskatot bērnu nokūpējušās sejas, — Vai ne, Maigoni?

—    Es neesmu nekāds Maigonis, es esmu Vilis, saukts Viltīgais Zutis, — tas apvainojies norūca. Visapkārt atskanēja skaļi smiekli.

—    Bet nu, marš, mašīnā iekšā un visi atpakaļ uz mājām! — ciema padomes priekšsēdētājs norīkoja.

Ugunsgrēka vietā palika dežurēt divi ugunsdzēsēji.

—   Tāda uguns ir viltīga, — viņi paskaidroja, — gruzd, gruzd un tad pēkšņi uzliesmo no jauna.

* * *

Saimniece izbrīnā rokas vien sasita, kad pagalmā iebrauca smagā mašīna pilna ar notraipītiem, bet smaidīgiem cilvēkiem. /

—    Ūja — kas tad tie nu atkal par kumēdiņiem? Kādi tie puikas izskatās? Un jūs arī, pieaudzis cilvēks, bet vēl bērna prātā! — viņa bārās uz Jankas tēvu, kura baltais krekls bija melns kā zeme un pār pieri stiepās netīra

Viens cirtiens, un ugunspuķim galva nost!

švīka. Saimniece par ugunsgrēku mežā nekā nezināja un domāja, ka zēni atkal izdarījuši nerātnības.

—    Saimniecīt mīļā, vai pusdienas gatavas? — Aļka jautāja. — Briesmīgi gribas ēst.

—    Kā tad, jūs dauzīsieties apkārt, bet es tik stāvēšu pie plīts un sildīšu jums ēdienu! — saimniece pukojās. — Nekā nebūs! Ēdiet vien tāpat aukstu.

Tikai pēc tam, kad viss noskaidrojās, viņa atsila.

—    Bet vispirms, marš, uz upi nomazgāties! — viņa pavēlēja. — Pamatīgi, ar ziepēm!

Lašu Nāve ar savējiem gribēja doties mājās, bet Jankas tēvs viņu nelaida. — Kopā strādājām, kopā arī paēdīsim, — viņš teica.

Ka Šulce laba saimniece, to visi jau sen klusībā bija atzinuši, bet tik ļoti slavēti viņas ēdieni vēl nebija nekad. Kotletes ar kartupeļiem, melleņu ķīselis un veseli maizes kalni pazuda kā uz burvja mājienu,

—■ Tagad gan mums noderētu «galdiņ, klājies!», kā tajā pasakā, — bērni smējās.

—    Tad mēs tūlīt pasūtītu divdesmit porcijas saldējuma!

Saimniece stāvēja galda galā un apmierināta smaidīja.

—    Labi gan, ka saķērāt tos huligānus. Ko viņi laužas godīgās mājās un baida cilvēkus. Desas līkumu lai pievāca. Bet tagad nu pasēdēs cietumā. Viņus taču sodīs, vai ne? — saimniece pieliecās ciema padomes priekšsēdētājam.

—    Noteikti, — tas apstiprināja.

Kad viss bija apēsts līdz pēdējai kripatai, Jankas tēvs paaicināja abas bērnu brigādes dārzā. — Tagad pastāstiet — kādēļ jūs visu laiku ķildojaties? — viņš gribēja zināt.

Ciņa ar meža ugunsgrēku visi izrāda nedzlf i dēlu varonību.

Abas grupas, sasēdušās katra atsevišķi, spītīgi klusēja.

—    Runā tu, Mārci! — ciema padomes priekšsēdētājs pavēlēja.

—     Mēs jau neko, — Mārcis norūca. — Sākumā atnācām pie šiem kā pie cilvēkiem, pat palīdzēt piesolījāmies, bet viņi tik lepni…

—     Domā, ka no Rīgas, tad var lielīties! — Viltīgais Zutis iemeta starpā.

—                                                                                                                             Un tad maļ vienu un to pašu: mums vienīgiem Rīgā savs štābs, mēs noķērām spekulantus, mēs paši ierīkojām sev futbola laukumu, mēs, mūsu, un tā bez gala. It kā mēs te, Jūrmalciemā, arī nevarētu ierīkot futbola laukumu, vēl labāku nekā viņiem.

—     Ar muti Rīgā, ar darbiem aizkrāsnē! — Maigonis nenocietās. Aļka viņam iegrūda dunku sānos.

—    Nu un tad mēs atmetām viņiem ar roku, — Mārcis nobeidza.

—     Te jau kā bērnudārzā — pēc taurītes celties, pēc taurītes gulties! — kāds indiānis nicinoši piebilda. — Tas nav mums, brīviem ļaudīm.

—     Bet armijā ari viss notiek pēc signāla, un tu taču neapgalvosi, ka tā ir bērnu spēlīte? — Jankas tēvs iejautājās.

—    Kāda te armija, vienkārša nometne! — Mārcis negribēja padoties.

—     Nometnē tāpat vajag noteiktu kārtību. Kas tad notiks, ja katrs celsies, kad gribēs, ēdīs, kad iepatiksies, un dosies, uz kuru pusi sadomās?

—     Tad jau Jankas mammai katru dienu galvas sāpes piemestos! — Maigonis pačukstēja Guntim.

—     Mēs viņus neaiztikām, — Aļka iejaucās sarunā, — bet viņi paši visu laiku mums uzbāzās. Vispirms nozaga krāsas …

—    Atvainošanu, mēs tikai aizņēmāmies un atkal atnesām atpakaļl

—    Laba aizņemšanās, slepus, bez atļaujas!

Nieka apdegums, biedrenei sanitārei nav vēris nemaz pūlēties.

— Bez tam viņi noslēpa mūsu drēbes, kad mēs gājām pel. .. — Te Janka parāva Aļku aiz kājas, un tas apklusa.

Zvejnieku puikas sāka smieties. — Saki nu vien patiesību, ka jūs gājāt bez atļaujas peldēties, — Mārcis sprauslāja. — Domājat, mēs neredzējām: kamēr

mamma guļ, šie ūdenī iekšā.

—     Uztaisījuši naktī spoku, baida vecus cilvēkus, — Aļka turpināja savu apsūdzības runu. — Saimniece no bailēm gandrīz vai nomira.

—     Salikuši visur plakātus «Čilkutu medību apgabali», it kā šiem vien visa pasaule piederētu, — arī Tedis nenoturējās.

—     Nu, jūs paši jau arī, cik es zinu, neesat bijuši nekādi labiņie, — ciema padomes priekšsēdētājs paskatījās uz Aļku. — Ciemā runāja par kādu tur kautiņu pagājušā nedēļā.

—    Paši vainīgi, ko viņi mūs lamāja par trušu sirdīm, jēru smadzenēm… Kurš kārtīgs zēns to pacietīs? Un tad viņi dabūja, ko gribēja.

—    Tas nebija godīgi — tā slepus uzbrukt, — Mārcis pārmeta Aļkam.

—    Kas tie par indiāņiem, slapjas vistas, vairāk nekas! — Janka zobojās.

—    Nu, tas ir par daudz! — Lašu Nāve uzlēca kājās.

—     Zināms, īstie indiāņi jau pa gabalu būtu pamanījuši, ka nometne aplenkta. Tik vien jums ir kā tās spalvas matos!

—     Izbeigt! — ciema padomes priekšsēdētājs uzsauca ķildniekiem. — Te laikam es būšu tas lielākais un varenākais virsaitis. Mani medību apgabali stiepjas tālu pa mežiem un laukiem un Straujupes līčiem. Tur pietiek vietas gan vietējiem, gan Rīgas ciemiņiem.

—    Uz mata kā «Pēdējā mohikānī», — Janka pačukstēja Guntim, bet tas, acis nepacēlis, kaut ko rakstīja savā piezīmju grāmatā.

—    Naida sēkla jāizravē no jūsu sirdīm, un tur jāiestāda draudzības puķe, bet visas ķildas jāaizmirst. Es esmu runājis, — ciema padomes priekšsēdētājs pabeidza.

Visi sāka smieties.

—    Jā, indiāņi… — Jankas tēvs domīgi ierunājās. — Kāda liela un varena tauta tā bija! Drosmīgi, varonīgi, godīgi. Tās ir īpašības, kas dara godu arī ikvienam padomju zēnam un meitenei. Izsekot medījuma pēdas, nošaut ar bultu lidojošu putnu, iekurt ugunskuru no zaļiem kokiem, tur vajadzīga liela prasme. Indiāņu zēniem bija ilgi jāvingrinās, lai to iemācītos. Bet vai jūs to arī zināt, ka vēl pavisam nesen, pirms kādiem trīsdesmit gadiem, biedrs Goba bija labākais šāvējs ar loku visā mūsu skolā?

Vietējie un rīdzinieki ar izbrīnu paskatījās uz ciema padomes priekšsēdētāju.

—    Tā-a? — Lašu Nāve neticīgi vaicāja.

Goba domīgi braucīja ūsas, it kā kavētos atmiņās par tiem laikiem, kad viņš kāpelēja pa kokiem, šāva ar loku mērķī.

—    Nu, tad jau būs vien jums jāparāda, ko spēj vecie strēlnieki, vai ne, Jāņa tēv?

—    Mēs jums tūliņ atnesīsim loku un bultas, — Mārcis piedāvāja.

—    Uzreiz jau nu ne, svētdien gan. Un rīdzinieki arī lai pamēģina roku.

—    Mēs ar mieru, — Aļka piekrita. — Tikai pēc tam sarīkosim sacensības ar gaisa šauteni.

—   Tās, lūk, pavisam citas runas, — Jankas tēvs nopriecājās. — Un kur tad vēl tāllēkšana, skriešanās, futbols!

Mārcis un Aļka saskatījās. Par tādām iespējām viņiem pat prātā nebija ienācis.

—    Viņiem jau te nekā nav, ne stadiona, pat ne kārtīga volejlaukuma, — Maigonis iebilda.

—    Paskat, kādi olimpiskie čempioni! — ciema padomes priekšsēdētājs pukojās. — Jūrmala gluda kā galds, sportojiet, cik uziet! Pārāk viegli jau tagad augat. Mums ar Jāņa tēvu jūsu vecumā jau sen vajadzēja pašiem sev uzturu un drēbju kārtu nopelnīt. Bet kas tad jums nekaiš! Vecāki apģērbj, apauj, ēdienu gandrīz vai mutē iebāž, lai tikai bērniņiem būtu labi!

—    Nav tiesa! — Mārcis apvainots uzlēca kājās. — Mēs, zvejniekpuikas, jau sen prasāmies jūrā, bet mājās to tik vien dzird — vispirms jāpabeidz skola. Un kāda te vēl skola vajadzīga? Lasīt un rēķināt jau protam.

—    Tas nu gan runā kā absolūts analfabēts, — Guntis noteica.

—      Tad, lūk, kādi vēji pūš, — ciema padomes priekšsēdētājs zobgalīgi iesmējās. — Sak, tūlīt uz kuģa, un viens divi — kapteiņi gatavi! Bez zināšanām tagad, draudziņ, ātri vien uzskriesiet sēklī!

Bet Mārcis tikai bezcerīgi atmeta ar roku. Šinī jautājumā viņam bija pašam savas domas.

—    Jūs tikai vienmēr stāstāt, kā paši strādājāt, paši pelnījāt. Jums bija tādi gaiši vecāki, kas to neliedza. Bet mūsējie … — Aļka par šo jautājumu bija ne reizi vien domājis.

—    Mēs tāpat prastu pelnīt, bet nav jau kur, — nenocietās arī Maigonis.

—    Zināms, — Guntis un pārējie piekrītoši pamāja ar galvām.

—    Ak tad tādas tās lietas, darba nav? — domīgi noteica ciema padomes priekšsēdētājs. — Tad mēģināšu jums palīdzēt.

—    Bet vai par to mums maksās arī? — Maigonis lietišķi apjautājās.

—    Protams, atalgojums, kā saka, «uz akordu». Cik nopelnīsiet, tik saņemsiet! ,

—    Bet mēs, vai mums arī būs darbs? — Mārcis nenoturējās.

—    Vai tad jūs, jūras vilki, būsiet ar mieru strādāt uz sauszemes? — priekšsēdētājs zobgalīgi paskatījās uz zvejnieku zēniem.

—    Ja jau Rīgas bālģīmji var, tad mēs arī.-

—    Lai tik panāk priekšā! — Lašu Nāve savilka roku muskuļus. — Man mājās malka visai ziemai saskaldīta, dārzs katru dienu apliets, ja vajag, protam pat govis izslaukt!

—    Tad jau jāaprunājas ar kolhoza priekšsēdētāju. Varbūt viņam kāds darbs padomā. Bet par to šaušanas sacīksti gan neaizmirstiet, — priekšsēdētājs vēl šķirdamies piemetināja. — Tu, Mārci, parādi rīdziniekiem, kā labāk pagatavot lokus un bultas.

Mārcis atbildes vietā kaut ko nenoteiktu noņurdēja.

—   Ha, tie tev nāks palīgā! — Maigonis nicinoši noteica, kad viesi bija izgājuši no pagalma. — Pigu tie drīzāk parādīs.

—    Mēs jau nu lūgties neiesim, to viņi lai negaida! Kadiķu te ka biezs. Tikai auklas vajadzēs nopirkt veikalā.

—    Tad jau būs man jāiet jums talkā, — Jankas tēvs pavisam negaidot piesolījās. — Kaut ko es vēl atceros. Tik viegli mēs vis viņiem nepadosimies — vai ne, brigāde?

—    Man tā makšķerēšana sen bija līdz kaklam, — Aļka, gultā gulēdams, atzinās. — Ja vēl ķertos, bet citreiz tāda kaķa barība vien iznāk. Pastrādāt kārtīgu darbu, tā ir pavisam cita lieta.

—    Bet ko mēs ar nopelnīto naudu iesāksim? — Tonis ieminējās.

—    Es nopirkšu šokolādes konfektes un pamatīgi saēdīšos, — Jankam paspruka.

—    Jā, jā, — Vovka viņam pievienojās. — Lācīti ķepainlti!

Visi sāka smieties.

—    Mēs taču strādāsim visi kopā, nevis katrs par sevi, — Maigonis. ieteicās, — tātad arī atalgojums būs kopīgs.

—    Nopirksim jaunu filmu projekcijas aparātu un katru dienu skatīsimies štābā filmas, — Guntis izdomāja.

—    Kur tad tu tās ņemsi?

—    Filmu iznomāšanas kantorī.

—    Jā, dos jau mums …

—    Kā tad skolai?

—    Izdomāju, izdomāju! — Aļka pēc brītiņa iekliedzās. — Nopirksim televizoru. Padomājiet, katru vakaru kino, teātris un cirks. Zēni, tā tik būs dzīve!

Bet Aļkam neviens neatbildēja. Tikai Janka, griezdamies uz otriem sāniem, kaut ko nesaprotamu norūca.

12. nodaļa kopīga darba

Zvejnieku arteļa priekšsēdētājs Ozols bija labā garastāvoklī. Viņa ļaudis pašreiz pie Kolkas vilka «lielo reņģi». Vēl nedēļa, un ceturkšņa plāns būs izpildīts divkārt.

—    Drīz šo vietu pat pazīt vairs nevarēs, — viņš priecājās, skatīdamies pa logu uz upmalu, kur pacēlās jaunais klubs un ducis dzīvojamo ēku.

—   Nākošgad noteikti jāķeras pie bērnudārza, citādi sievas mani bez sāls apēdīs, — viņš teica arteļa rēķinvedei. — Tāpat pirts un veļas mazgātava. Saliksim iekšā visādas mašīnas, lai sieviešiem vairs nav jāmokās. Bet šitās vecās būdas atstāsim, kā saka, muzejam, lai bērnubērni redz, kā viņu senči dzīvojuši. — Vai nav par agru muzeju ierīkot? — Mārtiņš Goba iztraucēja viņu no patīkamajiem nākotnes sapņiem. — Pat klubu jūs nevarat un nevarat pabeigt.

—    Visi, kas vien kust, jūrā, — arteļa priekšsēdētājs noplātīja rokas.

—   Sīkumi vien jau palikuši. Būtu kāds pāris puišu palīgā, kas zina, uz Oktobra svētkiem pabeigtu arī. Bet tagad vecajam Klūdziņām ar Valdi pašiem jākrāso, jāpienes materiāli…

—    Paklau! Es tev sagādāšu palīgstrādniekus.

—    Kur tad tu tos tagad darba laikā izrausi? — Ozols neticīgi pavērās draugā.

—   Veselas divas brigādes, katrā pa desmit cilvēkiem. Brigadieri pašiem savi. Viena mūsu pašu, vietēja; tavs Vilis, Lapiņu Mārcis un citi zvejnieku bērni, otrā — rīdzinieki no nometnes.

—   Ha-ha-ha! Ar bērniem? Ir gan tev prāts! — arteļa priekšsēdētājs smējās.

—   Nemaz nesmej! Cik tev pašam bija gadu, kad sāki strādāt?

—    Divpadsmit.

—    Un cik tagad tavam Vilim?

—    Četrpadsmit. Bet tas ir pavisam kas cits.

—    Kādēļ tad cits? Pats teici, klubā visi lielie darbi apdarīti. Tik tā iekšpuse vien palikusi. Lai tad palīdz amatniekiem pienest materiālus, tīrīt telpas. Darbs nevienam kaulus nelauzīs.

—    Tā nu Ir gan, — Ozols kļuva domīgs.

—   Vai, teiksim, būvgružu aizvākšana. Lai krauj ķerrās un ved uz ceļa. Citādi rudenī ar mašīnu pie kluba nepiebrauksi.

—   Es jau nu neticu, ka tur kas iznāks, bet pamēģināt var, — kolhoza priekšsēdētājs beidzot piekrita.

* * *

—    Klapatas vien būs, — Jankas māte, uzzinājusi par bērnu nodomu, teica Vovkas mātei. — Kas šie par strādniekiem. Notraipīs drēbes, sabeigs apavus, tik būs tā labuma.

—    Nu kā tu nesaproti, māt, — Janka viņu pārtrauca, — mums te nometnē sāk kļūt garlaicīgi. Tur mēs visi kopā strādāsim, būs jautri.

Vovkas māte un Jankas tēvs šoreiz nostājās bērnu pusē, un biedrenei Kalniņai bija jāpiekāpjas.

Vecais Klūdziņš, mūrnieks un krāsotājs, par kuru teica, ka tam esot zelta rokas, jau zināja par jauno palīgu ierašanos.

—   Četri zēni pie ķerrām! — viņš norīkoja. — Vedīsiet būvgružus un bērsiet, lūk, tur tajā dobē.

—    Maigoni, Janka! — Aļka pavēlēja.

—    Vili, Ernest! — to pašu darīja Mārcis.

—   Te ķerras un lāpstas, — Klūdziņš parādīja. — Tikai neberiet pārāk pilnas, citādi nevarēsiet pastumt.

—    Sīkums! — Maigonis saspļāva saujās tā, kā to dara īsti meistari.

—   Cik tev, Voldi, vajadzēs pie krāsošanas? — Klūdziņš apvaicājās jaunam puisim, kas bija ģērbies krāsām

notraipītā virsvalkā.

—    Divus pie smidzinātāja.

—   Tad mēs ar Toni varētu, — Tedis pieteicās. — Mēs zinām, kā to dara.

—    Manis pēc! — Aļka piekrita.

—   Un vēl divus krāsas gatavošanai, — Voldis nobeidza.

So darbu uzņēmās zvejnieku puikas.

—   Divus dūšīgus puišus pie ūdens pienešanas! — Klūdziņš rīkoja tālāk.

—    Es pats, — Aļka izgāza krūtis. Mārcis jau nu neatpaliks, ko var tāds

rīdzinieks, to viņš arī.

Janka atkal konlliktā ar māti — kadē/ viņam nejauj strādāt kopā ar citiem bērniem?

Priekšsēdētājs šoreiz bezspēcīgs. Ar saviem zvejniekiem viņš tiek lieliski galā, bet ko lai

iesāk ar tādu meiteņu armiju?

—    Dod man arī kādu pārīti! — lūdzās stiklinieks. — Lai mīca ķiti.

—  Meitenes pie mazgāšanas un tīrīšanas! Pirmais stāvs jau gatavs. Iztīrīs — varēs ķerties pie grīdu krāsošanas.

—    Bet kur spaiņi un lupatas? — meitenes tūliņ lietišķi apvaicājās.

—  Nav, — vecais Klūdziņš pakasīja aiz auss. — Aizteciet pie arteļa priekšsēdētāja, lai iedod!

Meitenēm tas nebija divreiz jāsaka.

—   Kur tad es tās lupatas lai ņemu? — priekšsēdētājs rokas vien noplātīja.

Bet meitenes pat nedomāja no viņa atkāpties. Bija vien jāiet uz veikalu un jānopērk maisi lupatām un spaiņi.

—  Bet es? Ko lai es daru? — Vovka paraustīja aiz rokas sirmo amatnieku, kad visiem citiem jau bija norādīts darbs. — Man jau septiņi gadi,

un rudenī es iešu skolā, — viņš, drošs paliek drošs, piebilda, lai tik nenoturētu viņu par jaunāku.

—    Ak tā, — Klūdziņš ar pūlēm apvaldīja smaidu. — Tu būsi mans ziņnesis. Ja kādam vajadzēs kaut ko pateikt, tad tu to izdarīsi.

—    Bet vai tas ir svarīgs darbs? — Vovka aizdomīgi apvaicājās.

—    Nu ka! Armijā ziņnesis stāv tūliņ aiz pulkveža.

Tāda runa Vovkam bija saprotama. Tagad viņš neatkāpās no Klūdziņa ne soli.

Pavisam drīz bērni pārliecinājās, ka ikvienam darbam, pat pašam visvienkāršākajam, vajadzīga sava iemaņa. Nu kaut vai tā pati gružu izvešana uz ceļa.

Maigonis, noskatījies, ka zvejnieku puikas aizbrauc ar pustukšu ķerru, teica Jankam: — Spersim tik pilnu, nav ko ķēpāties!

Sākumā pilnā ķerra kustējās tā nekas, bet pusceļā šaurais ritenis iegrima mīkstajā zemē, un vezums vairs nekustējās ne no vietas. Maigonis un Janka izmocījās visādi, bet galu galā puse kravas bija jāgāž laukā. Pārējo līdz ceļam aizstumt tad vairs nebija nekāds grūtais darbs.

—    Lielība naudu nemaksā! — Vilis, jau ar otro ķerru viņiem garām braukdams, smējās.

Lielība naudu nemaksā!

—   Ko tu tik lēni strādā? — Maigonis sākumā mudināja Janku. — Paskaties, šie mums par divām ķerrām priekšā!

Jo augstāk kāpa saule, jo gausāki kļuva abu soļi. Maigonis vairs nepukojās uz Janku, ka tas lēni strādā, drīzāk gluži otrādi.

—    Tik vien! — meitenes smējās, kad vecais Klūdziņš viņām ierādīja iztīrīt palielu telpu. Bet drīz vien smiekli pārgāja. Grīdu divu pirkstu biezumā klāja kaļķu, krīta un sazin vēl kādu netīrumu kārta. Meitenes gan lēja ūdeni, gan berza ar lupatu, bet netīrumi kā ar zobiem bija ieķērušies nekrāsotajos grīdas dēļos. Aļka un Mārcis nespēja ūdeni vien pienest.

—    Vajadzētu kādu Skrāpi un tos netīrumus vienkārši nokasīt, — Mārai pēkšņi iešāvās prātā. Aina uzreiz saprata šīs domas lietderību.

—    Pagaidiet, es tūlīt! — viņa nometa lupatu un izmetās no istabas.

Pēc brīža Aina atgriezās ar kapli. Jā, nu bija pavisam cita lieta! Māra

skrāpēja netīrumus, Aina saslaucīja tos ar lielu žagaru slotu, Lara un pārējās meitenes ņēmās ar mazgāšanu. Un, kad pienāca pusdienu laiks, grīda bija izberzta tīra jo tīra.

Visinteresantākais darbs bija pagadījies dvīņiem. Viņi pārmaiņus apkalpoja smidzinātāju, kamēr Voldis dziedādams un svilpodams balsināja

Kas pēdējais smejas, tas smejas visgardāk.

griestus. Bija patīkami vērot, kā aparāta izšļāktā krāsas strūkla pamazam vienmērīgi noklāja apmetumu.

Abi zvejnieku zēni — dvīņi tagad zināja, ka viņus sauc par Kārli un Arvīdu, — sijāja krītu un pēc krāsotāja norādījumiem sajauca to ar ūdeni un līmi. Pēc tam visu masu, kas izskatījās pēc pabiezas tumes, vajadzēja vēl izlaist caur sietu, lai aparātā neiekļūtu sīki akmentiņi.

Sākumā viss gāja labi, smidzinātājs strādāja, Voldis svilpoja, zēni centās, cik spēka. Bet tad notika kļūme. Smidzinātājs pāris reižu tā savādi iesprauslojās, un baltā strūkla apstājās plūst.

— Nolādēts! — Voldis noskrūvēja garās caurules uzgali un izņēma no tā pāris oļu zirņa lielumā.

Kārlis un Arvīds vainīgi saskatījās. Tikai vienu vienīgu reizi viņiem siets kaul ka bija sašķiebies. Bet drīz vien aparāts atkal sāka darboties, ap- smidzinādams visus ar sīkām krāsas lāsītēm. Voldis atkal svilpoja un darbs raiti ritēja uz priekšu.

Pēc pusdienām, kas šodien likās tik gardas kā vēl nekad, visi bez iebildumiem aizgāja diendusā.

Pēc pāris dienām bija skaidri redzams, ka zvejniekciema brigādei darbā veicas labāk nekā rīdziniekiem. Būvgružus viņi bija izveduši par piecpadsmit ķerrām vairāk nekā Maigonis un Janka. Mārcim, kas katru pienesto ūdens spaini atzīmēja ar kritu uz materiālu šķūnīša sienas, bija par divdesmit pieciem spaiņiem vairāk nekā Aļkam.

—   Ko tad no tiem baltrocīšiem var gribēt, — Viltīgais Zutis zobgalīgi teica Lašu Nāvei. — Pilsētas inteliģenti!

Aļka norija apvainojumu un izlikās, ka nekā nav dzirdējis. Vakarā viņš sasauca brigādes sapulci.

—    Brigādes gods apdraudēts! — viņš paziņoja. — Indiāņi mums priekšā par daudziem punktiem. Un vispār mēs strādājam pārāk primitīvi. Kaut vai to pašu ūdeni nesam ar spaiņiem kā senajā Ēģiptē.

—    Pareizi, Aļka! Vienīgā iespēja izvirzīties vadībā ir darbu racionalizācija.

—    Izdarīsim tā — šovakar nespēlēsim voleju, bet katrs apdomāsim, kā mehanizēt darbus, — Aļka ierosināja. — Pēc vakariņām tad visu vēlreiz pārdomāsim.

—    Klausies, Aļka, ko mēs tur ķēpāsimies! Lai viņi paši taisa savu klubu, ja grib, — Janka nedroši ieteicās. Viņam nejauki sūrstēja delna, kur bija pārplīsušas vairākas tulznas.

—   Dezertēt, tas tik vēl trūka! Neparko! Tad jau visi zvejniekciema knēveļi par mums smiesies, — brigāde enerģiski noraidīja Jankas priekšlikumu.

—    Ja starp mums ir kāds memmītis, lai paliek mājās, iztiksim! — Maigonis paskatījās uz Janku.

—    Es jau neko, — Janka taisnojās, — es tikai domāju …

—    Tītars arī domā! — Tedis pazobojās.

—    Saproti, ķerrai tas ritenis ir vienkārši par šauru. Kā iegrimst smiltīs, tā nekādi ārā nedabū, — Janka sūdzēja tēvam savas bēdas.

—    Bet tu salūko dēļus, noklāj celiņu un brauc kā pa sliedēm! — tēvs ieteica.

Janka brīdi padomāja un tad no prieka iekliedzās:

—   Tas taču pavisam vienkārši, ķerra pati skries no kalna zemē! Nu mēs tiem indiāņiem parādīsim!

Jankas izgudrojums transportniekos tika uzņemts ar lielu sajūsmu. Viņi ar gandarījumu vēroja, ka lielās būvgružu kaudzes pamazām saplaka.

Daudz ūdens patērēja meitenes, nekad tām nebija gana.

—    Aļka, neguli! Paskat, Mārcis stiepj jau trešo spaini, bet tu tikai otro! — Māra aizrādīja.

Aļka sakoda zobus. Jau vairākas dienas viņš nepārtraukti lauzīja galvu, kā lai mehanizē ūdens piegādi, bet nekas jēdzīgs neiešāvās prātā.

—    Paskaties, Aļka, pat senie romieši pirms diviem tūkstošiem gadu prata piegādāt ūdeni, bet jūs ar Mārci nekā! — Guntis kādu pēcpusdienu parādīja Aļkam vēstures grāmatā ievietotu uzņēmumu «Senās Romas ak- vadukts».

—    Iedod man to grāmatu! — Aļka palūdza. — Urā! Izdomāju! — viņš pēc brīža iekliedzās un metās skriešus uz Jūrmalciema pusi.

Pārējie nesaprašanā noskatījās savam komandierim pakaļ.

Nonācis kluba būvlaukumā, Aļka ņēmās pārrevidēt materiālu šķūnīti. Aiz cementa maisiem viņš atrada vairākas ūdens notekcaurules. Pēc tam viņš palūdza Klūdziņu tēvam āmuru un naglas un sāka kaut ko meistarot.

Pa to laiku nometnē par Aļkas pēkšņo pazušanu tika izteiktas dažādas hipotēzes.

—    Varbūt viņu ķēris saules dūriens, — Māra ieminējās. — Es lasīju, ka tad cilvēki skrienot tikai taisni uz priekšu. To'sauc par amoku.

—   Ej tu ar savu amoku! Droši vien viņam steidzīgas darīšanas zvejniekciemā, Maigonis noraidīja Māras izteikto hipotēzi.

Brigāde tomēr nolēma, ka komandieris jāatrod, un devās to meklēt.

Aļka pa to laiku, ļoti apmierināts ar savu izdomu, nagloja jau trešo statni. Pārējie acumirklī aptvēra Aļkas idejas lietderību. Ūdens notekcaurules uzstādīja uz statņiem, un ūdens pa tām aizplūda uz klubu.

—    Tu esi lauva! Vienkārši ģeniāli! — Mārcis otrā rītā priecājās. — Nu mūsu meitenes varēs ūdenī kaut vai peldēties! Gribi, salīgsim mieru uz mūžīgiem laikiem!

Abi zēni sadevās rokās.

—    Pareizi, zēni! — Aļkam aiz muguras atskanēja ļoti pazīstama balss.

—    Tēti! — Vovka metās klāt pulkvedim Vorobjovam. — Vai tu tagad pavisam pie mums?

—    Pavisam. Brigādes komandierim steidzīgs sūtījums, — pulkvedis pasniedza Aļkam lielu aploksni ar uzrakstu «Briesmīgi steidzīgi».

Aļka atplēsa aploksni.

—    Ko jūs te guļat? Kur ūdens? — no kluba izmetās Māra un Aina. — Mums pašām laikam būs jānes!

Ieraudzījusi pulkvedi, Māra aprāvās un iečukstēja Ainai ausī: — Mūsu šefs.

Ātri pārskrējis ar acīm vēstulei, Aļka iebāza mutē divus pirkstus un iesvilpās.

—    Nupat mums, zēni, vakars! — viņš teica, kad visi bija saradušies..

—   Paklausieties, ko Pēteris raksta: «Šodien saņēmu šādu vēstuli: «Mēs, rajona Bērnu sporta skolas futbolisti, uzaicinām jūsu brigādes komandu uz spēli š. g. 10. septembrī «Dinamo» laukumā. Piekrišanas gadījumā lūdzam paziņot rakstiski. Bērnu sporta skolas komandas kapteinis.» Paraksts nav salasāms.» Gunti, varbūt tu vari saburtot?

Guntis ieskatījās vēstulē.

—   Tas jau raksta vēl neskaidrāk par ārstu, — viņš konstatēja.

—    Tālāk raksta pats Pēteris, — Aļka turpināja vēstules lasīšanu:

—   «Mēs Rīgā visu vasaru esam kārtīgi trenējušies, bet jūs tur Jūrmalciemā droši vien būsiet aizmirsuši, kā bumbu vārtos iedzīt. Tādēļ nezinu, ko atbildēt. Alfons domā, ka vajadzēšot atteikt, jo mēs varot pamatīgi izgāzties.»

—    Padomā tikai, izgāzties! No kurienes Alfons to izrāva? — Maigonis sašuta. — Man gan nav bail, lai panāk tik šurp!

—    Nesaki vis, tā tomēr ir sporta skola. Viņiem pašiem savi treneri, bet kas mums? — Guntis bija gluži nobažījies. — Paši ar sevi taču nevaram spēlēt.

—    Tad ta nelaime! — Lara iesmējās. — Mēs noorganizēsim meiteņu sastādīto. Kā tad ārzemēs sievietes spēlē!

—    Vienreiz jau jūs Rīgā mēģinājāt, bet kas iznāca? — Maigonis atmeta ar roku.

Mārcis pa to laiku sačukstējās ar savējiem un visiem rīdziniekiem par lielu pārsteigumu ieminējās:

Lūdzu, nedomājiet, ka ak- vadukti bijuši tikai senajā Romā. Kā zīmējumā redzams, tādi uzbūvēti arī Jūrmalciemā.

—     Kā būtu, ja jūs pamēģinātu ar mums?

—     To tu labi izdomāji, lielais virsaiti! — Aļka nopriecājās. — Vēl mums pāris nedēļu laika. Varbūt izdodas tos akadēmiskos sportistus pieveikt.

Pēcpusdienā jūrmalā atnāca abas brigādes. Ari pulkvedis gribēja noskatīties zēnu pirmo spēli.

Par vārtu stabiem bija sakrautas vecas reņģu kastes. Pašā sākumā Mārcim padevās tik spēcīgs sitiens, ka vārti sabruka virsū vārtsargam Jankam un bumbai.

—    Viens nulle mums par labu! — Viltīgais Zutis paziņoja.

—    Nekā! Es bumbu noķēru un tikai tad uzgāzos stabam, — Janka turējās pretim.

—    Šoreiz Jānim taisnība, — strīdu izšķīra pulkvedis, kas bija uzņēmies tiesneša pienākumus.

Vairākas reizes bumba ielidoja jūrā un Vovkam nācās brist tai pakaļ. Lai kā turējās indiāņi, galu galā viņus tomēr pieveica — seši pret četri.

—    Tas tikai tādēļ, ka mēs neesam saspēlējušies, — Mārcis teica Alkām. — Un vispār jūs nemaz neesat tādi dievkociņi, kā mēs sākumā domājām.

Bērniem čakli palīdzot, darbi kolhoza klubā ātri virzījās uz priekšu.

Dažreiz lulbolā noliek arī lā.

Ciema padomes priekšsēdētājs ik dienas atnāca uz būvi un apmierināts smaidīja, — tā taču bija viņa doma par bērnu palīdzību! Bet arteļa priekšsēdētājs žēlojās, ka viņam viss miers esot pagalam. Agrāk, ja kaut kā pietrūcis, vajadzējis tikai amatniekiem pateikt — būs, būs, pagaidiet, — un tie pacietīgi gaidījuši.

Bet tagad, kas to deva! Beidzas kāda materiāla krājumi, puikas tūliņ jož uz arteļa kantori un ņemas bārties — šiem noraujot plānu. Neko darīt, jāķeras pašam pie telefona un jāzvana uz vienu vietu, otru, trešo, kamēr sadabū vajadzīgo.

—    Man pat miegā nav miera, — viņš ciema padomes priekšsēdētājam atzinās. — Tā pagājušo nakti skaidri redzu: nāk man virsū puikas ar milzīgām otām un kliedz: «Tūlīt gādā grīdu krāsu!» Pamodos gluži slapjš nosvīdis.

—    Bet strādā viņi vareni! — Goba slavēja.

—     Kas tiesa, tas tiesa, — Ozols apstiprināja. — Bet ko viņi domā iesākt ar nopelnīto naudu?

—    Rīdzinieki pirkšot televizoru un buru, bet mūsējie vēl nevar izgudrot. Tavs Vilis sapņo par laivas motoru, bet Lapiņu Mārcis par radiolu.

—    Sestdien vajadzētu taisīt jurģus. Parunā ar puikām, lai pasteidzas, tad es viņiem uzdāvināšu par prēmiju buru.

Goba pasauca Aļku un Mārci un pastāstīja viņiem, ko bija teicis arteļa priekšsēdētājs.

—    Nekas daudz vairs nav atlicis, — Mārcis lietišķi noteica. — Ceļš uz klubu jau gatavs. Apakšstāvā vēl jāizkrāso trīs istabas, kādi desmit logi un durvis. Augšā var vākties iekšā kaut tūliņ.

—    Labāk lai pagaida, kamēr viss kārtībā. Sāks vēl staigāt pa nenožuvu- šām grīdām, — Aļka iebilda. — Nu ko, sarausim!

Beidzot sestdienas pēcpusdienā viss bija paveikts. Ieejas durvis meitenes, zēniem piepalīdzot, bija izrotājušas ziediem un zaļumu vītnēm.

—    Lūdzu, nāciet un paši visu pārbaudiet! — Klūdziņš aicihāja biedru Ozolu, Gobu un pulkvedi, kuru Aļkas brigāde bija īpaši uzlūgusi.

—    Jums jau tāda zāle, kādu pat Rīgā grūti atrast, — pulkvedis priecājās, kad visi bija iegājuši tajā.

—   Trīs simti sēdvietu! — arteļa priekšsēdētājs palepojās. — Skatuve pēc visiem likumiem, kā īstā teātrī. Un kur tad vēl telpas pašdarbniekiem! Lai tik nu pamēģina sūdzēties, ka nav vietas, kur dziedāt-un dancot!

Ozols pagriezās pret bērniem:

—   Strādājuši esat gods godam. Nopelnīto saņemsiet pēc nedēļas, bet par darba ātrāku pabeigšanu izsniegšu solīto prēmiju.

Bērni sāka ausīties.

—    Dzirdēju, ka jūsu kuģis cietis avāriju un tas tagad jādzenot ar roku spēku. Var būt, ka šī jums noderēs.

—    Bura! — Aļkas brigāde uzgavilēja. Tikai zvejnieku puikas stāvēja tādi domīgi. Aļka paskatījās uz sadrūmušo Mārci, brīdi aprunājās ar savējiem un tad piedāvāja: — Jūs varat kuģot ar mūsu «Torpēdu». Un, kad aizbrauksim uz Rīgu, atstāsim to jūsu pārziņā un lietošanā līdz nākamajai vasarai. Ar mieru?

—    Sirsnīgs čilkutu paldies! — Mārcis iesita Aļkam saujā.

13. nodaļa «ugunskuram apkārt prieks»

Jūrmalciema jau no agra rīta bija dzīva rosība.

—    Aina, izgludini arī manu pionieru kreklu! — Mārcis palūdza, redzēdams, ka māsa rīkojas ar gludekli.

—    Mārci, vai tev nav breolins? — gluži bez elpas pie Lapiņiem iemetās Vilis. Mati viņam bija sacēlušies gaisā kā ezim. — Nelīdz ne ķemme, ne ūdens.

—    Ko tad jūs pēkšņi tā greznojaties? — Aina pazobojās.

—    It kā pati nezinātu! Atbrauks rīdzinieki, nevar taču kaut kā.

—    Varbūt odekolonu arī pasniegt?

—    Nepūlies, cienītā, ja vajadzēs, paši paņemsim.

—    Pasteidzieties! Aļkas brigāde jau dodas uz staciju, — Aina, paskatījusies pa logu, mudināja abus zēnus.

Jūrmalciemā šī bija ievērojama diena — notika jaunatnes sporta svētki un vakarā draudzības ugunskurs. Par to vēstīja iespaidīgs plakāts pie kluba ieejas. Ne velti Guntis un Lapiņu Aina veselu dienu nopūlējās, to gatavodami. Pašā augšā bija uzzīmēti divi zēni — viens ar šauteni, otrs ar loku un spalvu rotu galvā. Viņi sniedza viens otram roku. Ikvienam bija saprotams, ko tas nozīmē. Pašā apakšā bija jūra tintes zilumā, bet tās krastā ugunskurs. Neiztrūka arī piezīme: «Koncertā piedalās mākslinieki no Rīgas.»

—   Bet mums taču būs vienīgi Alfons, un vai tad Alfons ir mākslinieks? — Guntis iebilda.

Katram pasakumam nepieciešama reklāma.

—    Tas nekas, ir vai nav mākslinieks, bet priekšnesumi būs viņa, un daudzskaitli ir iespaidīgāk, — pārējie atbalstīja Ainu.

Pavisam agri tēvocis Krišus bija atvedis uz motocikla Pēteri un Siliņ- tanti. Rausdamās ārā no blakusvāģa, viņa pukojās:

—     Pirmo un pēdējp reizi! Domāju, ka mana pēdējā stundiņa klāt. Gan kliedzu, gan rādu ar pirkstiem, lai laiž mani ārā, bet šie abi tik smejas un triec to mašīnu vēl trakāk. Atpakaļ es ar to velna ratu ni un ni! Tad jau labāk kājām.

—    Kur tad te uzreiz tik daudz bērnu radās? — Rīgas viesi brīnījās, izkāpuši no vilciena.

—    Tie ir mūsu jaunie draugi no zvejniekciema, — Guntis lepni paskaidroja.

Stacijā bija atnācis arī ciema padomes priekšsēdētājs.

—    Lūdzu visus vietējos un viesus uz brīdi iegriezties jaunajā klubā!

—    Ko tur? — rīdzinieki nesaprata.

—   Tad jau redzēsiet, — Goba viltīgi pasmaidīja. — Jūrmalciema brigādei arī jāierodas!

Klubā bērnus sagaidīja liels pārsteigums. Zālē bija sapulcējusies visa kolhoza valde.

—    Es sākumā neticēju, ka no jūsu darba kas prātīgs iznāks, — kolhoza priekšsēdētājs uzrunāja klātesošos. — Bet tagad redzu, ka esmu maldījies. Strādājuši jūs visi esat gods godam. Saņemiet tagad savu darba algu!

Priekšsēdētājs ar rokas mājienu piesauca klāt abus brigadierus un norādīja uz divām lielām kastēm, kas stāvēja uz galda: — Raisiet vajā!

Zēniem tas nebija divreiz jāsaka. Arī visi citi ar lielu interesi gaidīja, kas nu būs tā nopelnītā alga.

—   Televizors! Laivas motors! — vienlaicīgi atskanēja Aļkas un Mārča balsis.

—    Pagaidiet, jūs jau mani pagalam nospiedīsiet! — kolhoza priekšsēdētājs atvairīja bērnus, kas par vari gribēja uzsviest viņu gaisā.

—    Biedri priekšsēdētāj, žēl, ka jūs nākošvasar atkal necelsiet tādu klubu. Mēs labprāt palīdzētu, — Tedis piesolījās.

—   Par darba trūkumu nebēdā, tā mums vienmēr papilnam, būtu tikai darītāji, — Ozols apgalvoja.

—   Tad mēs nākamvasar atkal varēsim jums ko palīdzēt. Vai ne, puiši? — Janka pagriezās pret biedriem.

—    Skaidrs!

Nesdami vērtīgo ieguvumu, bērni un viesi gāja uz nometni. Mazais Vovka gluži aizelsies aizsteidzās visiem pa priekšu.

—    Siliņtant, Siliņtant, mums būs televizors, šitik liels!

—    Ei nu, auša, kur tad jūs to dabūsiet? Tāda kaste taču dārgi maksā,— Siliņtante neticēja.

—    Mēs paši nopelnījām.

—    Nemels nu niekus, puika! — Siliņtante atmeta ar roku.

Šajā brīdī pagalmā ienāca bērnu un viesu pulks ar lielu kasti.

—    Ko tie palaidņi ar visu nedabū gatavu! — saimniece paraustīja plecus.

—   Bet tagad steigsimies uz jūrmalu, — mudināja Guntis, paskatīdamies pulkstenī. — Citādi vēl nokavēsim sacīkstes.

Sporta spēles bija pulcinājušas daudz dalībnieku un skatītāju. Vislielāko jautrību sagādāja šaušana ar loku. Pat Jankas tēvs nevarēja noturēties, neizmēģinājis roku. Bulta gan viņam, kā par spīti, skrēja vai nu stāvus gaisā, vai turpat pie kājām iedūrās smiltīs. Visiem par to bija lieli smiekli.

Šaušanā ar loku pārākie, protams, izrādījās Jūrmalciema zēni. Bet arī starp viņiem Mārcis bija «klase par sevi».

—    Kas tur ko brīnīties! Nevienam jau nav tāda loka kā viņam, — Maigonis paskaidroja Alfonam.

—    Kā būtu ar braucienu laivā? — tēvocis Krišus apvaicājās,

—    Vai pa jūru? — interesējās meitenes.

—    Pamēģināsim.

—    Bet ko lai es iesāku? — Vovka neziņā mīņājās no vienas kājas uz otru. Viņam ļoti gribējās noskatīties futbola sacīksti, bet te — vizināšanās pa jūru! — Es braukšu jums līdzi, — viņš beidzot izšķīrās.

Rit pēdējie kluba apdares darbi. Visi pūlas, cik spēj, vienīgi dvīņi un Marss izturas kā barbari.

Viegli kā putns laiva slīdēja pa viļņiem. Spirgts vējiņš piepūta jauno buru, Krišus iegrieza «Torpēdu» vējā, un tā pamazām attālinājās no krasta.

—     Nav ko sapņot! — Aļka iztraucēja Maigoni, kas skatījās uz izzūdošo buru. — Jāsāk futbola spēle!

Pludmalē bija sanācis daudz ļaužu. Tie uzmudināja gan vienu, gan otru pretinieku.

—    Mārci, uz vārtiem! — ciema padomes priekšsēdētājs kliedza un uztraukumā plūkāja bārdu.

—     Janka, nesnaud! — nenocietās arī biedrs Kalniņš, pamanījis, ka dēls vārtos kļūst izklaidīgs.

Neredzēti sīvā cīņa beidzās ar rīdzinieku uzvaru — trīs pret divi.

Jautrās spēlēs un rotaļās pagāja diena.

Sāka krēslot. Jūras krastā pie ugunskura sapulcējās abas brigādes un viesi. Vovka palūdza no tēva sērkociņus un iededzināja ugunskuru. Sīka liesmiņa sākumā kā negribot laizīja sausos čiekurus un skujas, bet tad cēlās arvien lielāka un lielāka.

—     Malacis! — Aļka paslavēja Vovku. — Ar vienu sērkociņu iededzināt ugunskuru nav nekāds joks.

Čilkuti bija izrotājušies ar savām spalvu galvas rotām, tomahaukiem un lokiem.

Lašu Nāve piegāja pie Aļkas un svinīgi iesāka:

—     Taisnīgums ir varenais čilkutu cilts likums. Reiz mūsu asinis vārījās naidā pret baltajiem brāļiem, un mēs sūtījām viņiem kara cirvi. Tagad mums atdarījušās acis un sirdīs uzdīgusi draudzības puķe, kas augs un zaļos mūžīgi. Mēs atveram savus

Sūram darbam saldi augli!

vigvamus baltajiem brāļiem un piedāvājam viņiem vietu pie sava ugunskura. Lai mūsu draudzību apliecina šī miera pīpe, — Lašu Nāve pasniedza Aļkam vecu pīpi.

—    Ko lai es viņam atbildu? — Aļka nelaimīgi paskatījās uz Gunti.

—   Atļauj man, — Guntis piecēlās. Svinīgas runas viņam patika.

—   Lielais čilkutu virsaiti Lašu Nāve! Ar prieku un lepnumu pieņemam miera pīpi. Lai nekad mēs vairs nestājamies uz kara tekas, un lai lielais debesu spīdeklis vienmēr draudzīgi spīd pār mūsu un jūsu galvām! Es esmu runājis, — Guntis dziļā nopietnībā paklanījās un, paņēmis no Aļkas pīpi, iebāza to mutē. Visi aplaudēja.

Bērni un viesi sasēdās ap ugunskuru.

—   Atceraties meža ugunsgrēku? — Mārcis, domīgi raudzīdamies liesmās, ierunājās.

—   Jā, nebūtu jūs toreiz tiem spiegiem pēdas dzinuši, kas zina, cik daudz meža neaizietu bojā, — Jankas tēvs noteica.

—    Kas par spiegiem? — rīdzinieki gribēja zināt.

—    Pārpratums, — Aļka īsi atbildēja.

—   Jūsu spiegi nu brītiņu pasēdēs, — ciema padomes priekšsēdētājs zināja pastāstīt. — Lai pārdomā, kur noved dzeršana.

—   Kuteris robežsargiem gan pamatīgs — nesās uz priekšu kā vējš, — Maigonis atcerējās. — Būtu mums tāds «Torpēdas» vietā!

—   Tā tik vēl trūka! — pulkvedis smējās. — Tad jau nepietiktu ar Baltijas jūru, bet, kas zina, aizlaistos vēl uz Āfriku!

Sievietem atkal sava runašana.

—     Kas te sēņu! — Sulce stāstīja Rīgas viešņām. — Un nemaz nav tālu jāiet, bekas gandrīz vai pa durvīm lien iekšā. Izeju mežā, skatos, stāv viena kā šķīvis, bet šai pie kājām riņķi vien satupušās mazās, nu taisni kā radītas marinēšanai.

—    Tad jau būs citu svētdienu jābrauc sēnēs, — Alkas māte ieteicās.

—      Ko nu svētdien. Vislabāk sestdienas vakarā. Tad otrā rītā var iziet tā paagrāk, — Šulce pamācīja. — Te tā pierasts, ka nemaz negribas braukt atpakaļ uz pilsētu. Tie dūmi un putekli taisni elpu ņem ciet.

—      Būs mums visām nākošgad atkal jāpošas šurp, — Vovkas māte smējās.

Vīrieši, bariņā sasēduši, sprieda par makšķerēšanu.

—      Plaudim pats kārākais kumoss ir mizgrauzis. Jo baltāks un treknāks, jo labāks, — Jankas tēvs apgalvoja.

—     Cieta baltmaize, pienā izmērcēta un ar novārītu olu kopā samalta, — panākumi garantēti, — Goba viņam pretojās.

—    Vienreiz bija ta …

Un sāka risināties nebeidzamie makšķernieku stāsti, par kuriem nekad nevar zināt, cik tur patiesības, cik izdomas.

—               Kādi tur kalni! — Alfons stāstīja par savu Kaukāza ceļojumu. — Galotnes slēpjas mākoņos. Bet rezervātā mēs redzējām īstus sumbrus.

—               Nu gan tu mānies! Es lasīju, ka tie mūsu zemē sen izmiruši, — Guntis šaubījās.

—               Ja neesi redzējis, nerunā! — Alfons tīri vai apskaitās. — Es tev mājās parādīšu fotouzņēmumus.

Vislielākais prieks par nopelnīto televizoru laikam gan tomēr ir Vovkam.

—   Tu tikai stāsti un stāsti, bet mes gribam dejot, — meitenes protestēja. Alfons paņēma akordeonu.

Uguns meta šaudīgas ēnas uz bērnu sejām. Mārča galvas rota iezai- gojās.

—   Atcerieties, vienu tādu spalvu mēs atradām upmalā, kad pazuda mūsu krāsas, — Janka ierunājās. — Toreiz mēs brīnījāmies, no kurienes tā radusies.

Lašu Nāve lēnām noņēma savu lepnumu — virsaiša rotu un pasniedza to A]kam: — Nem par piemiņu no mums. Tās ir zaļās vārnas spalvas. Tagad jūs vairs neesat nekādi bālģīmji, bet īsti vietējie. Taisni žēl, ka sākas skola un jums jābrauc prom.

—   Nekā darīt, — Maigonis nopūtās. — Runā, ka piektajā klasē esot daudz vairāk jāmācās nekā ceturtajā.

—    Bet mēs vēl parādīsim «klasi», vai ne, Mārci? Redzēsiet, mums nebūs neviena divnieka! Ja tikām ar klubu galā, mācības būs sīkums. Bet pēc tam mēs abi iesim jūrskolā, tas jau nolemts.

šinī pēdējā zīmējumā, Gunta vārdiem runājot, attēlots visvēsturiskākais vasaras notikums —draudzības ugunskurs.

Mārcis piekrītoši pamāja ar galvu.

Meitenes uzsaka dziesmu:

Skaista mūsu zeme dzimtā, Meži šalc, un jūra dzied, Un pa gaišu saules taku Brīvas zemes bērni iet.

Un zeni skanīgi piebalsoja:

Ejam droši, ejam vingri, Mūsu ceļš pret sauli iet, Spoža ataust mūsu diena, Ceļā puķes zied.

Esam brīvas tautas bērni, Mūsu karogs lepni pllv, Jo uz mūsu skaistās zemes Katram augt un dzīvot brīv.

draudzības ugunskurs. beidzamais un galīgais pēcvārds

Vasara ir pagājusi. Sācies jauns mācību gads. Maigonis beidzot uzņemts pionieros un tagad nēsā sarkanu zīda kaklautu, ko katru rītu rūpīgi izgludina.

Plakāts pagalmā vēsta, ka nākošo svētdienu notiks izšķirošā sacīkste starp mūsu zēnu komandu un rajona bērnu sporta skolas futbolistiem.

Jaunais televizors darbojas nevainojami. Katru vakaru bērni kārtīgi ierodas štābā un noskatās raidījumu no sākuma līdz beigām. Bet, kad diktore paziņo, ka bērniem līdz sešpadsmit gadiem filmu skatīties aizliegts, Siliņtante izslēdz aparātu. Te nelīdz nekādas lūgšanas.

—    Kādēļ gan cilvēki neaug tik ātri kā, piemēram, kaķi vai suņi? — Maigonis nopūšas. — Viena gada laikā mēs jau būtu pieauguši, un neviens mums nekā nevarētu padarīt.

Citādi dzīve pagalmā rit normāli. Es nupat taisos rakstīt jaunu stāstu — «Lašu Nāves un viņa biedru piedzīvojumi Rīgā». Pirmajai nodaļai virsraksts man jau sagudrots — «Kā jūras lauvas cirkā volejbolu spēlēja».

—    Ko tu tur raksti? — mans dēls ziņkārīgi paskatās man pār plecu. — Nu klausies, vai tu nevarētu sagudrot ko citu? Bez Aļkas, Maigoņa un Lašu Nāvēs ir taču vēl citi bērni arī.

—   Bet padomā pats, cik tas būtu interesanti — Jūrmalciema zēni iepazīstas ar pilsētu, aiziet uz operu un cirku un …

—    Un apskata TEC'u un jauno tiltu un tā tālāk, — dēls uzminēja manu domu gājienu. — Un pēc tam tu vēl sadomāsi aprakstīt, kā Maigonis mācījās jūrniecības tehnikumā un kā AJka kļuva par inženieri, un tā bez gala, visiem jau apnicis lasīt par vieniem un tiem pašiem bērniem. Ja netici, — pajautā pati.

Otrā dienā viņš pieveda pilnu istabu ar savas klases zēniem un meitenēm.

—    Labi, sarīkosim lasītāju konferenci, un jūs man pastāstiet, par ko jums gribētos lasīt, — es ierosināju. — Tikai,'lūdzu, ievērot kārtību un runāt pa vienam!

Pacēlās vesels roku mežs.

—   Lūdzu, vai nevaretu tā, — neliela auguma zēns, vārdā Aivars, iesāka:

—    Mēs, piektās klases skolnieki, izgudrojam raķešu lidmašīnu, ar kuru var braukt starpplanētu telpā. Tur mēs atklājam jaunu zemi, kur viss otrādi — koki aug ar saknēm gaisā, vecāki par palaidnībām dod šokolādi, bet skolotāji sēž skolas solos, un bērni viņus māca. Tad gan es mūsu krievu valodas skolotājam ieliktu tādu divnieku …

—    Vai tikpat lielu kā viņš šodien tev? — ņipra meitene izsmejoši paskatījās uz Aivaru. — Ačgārnas zemes sagribējies! It kā mūsu pašu planēta nebūtu diezgan laba. Man gan labāk patiktu stāsts par jaunatklātajām zemēm vai izrakteņiem. Varētu uzrakstīt, piemēram, tā: kāda pionieru vienība dodas tālā pārgājienā kaut kur kalnos un atrod dārgakmeņus vai zeltu. Pēc tam tajā vietā uzcel pilsētu, kuru nosauc mūsu vienības vārdā.

—   Vijiņ, meitiņ, nefantazē! — garš puika, vārdā Kārlis, zobojās. — Mūsu zeme jau visa izpētīta, un nekādi zelta kalni vairs apkārt nemētājas.

—    Nav taisnība! — sarunā iejaucās mans dēls. — Vēl ir daudz vietu, kur cilvēks nav savu kāju spēris. Jakutijā nesen atrastas veselas dimantu bedres.

—    Man vislabāk patiktu stāsts par jūrniekiem, — ieteicās kāds cits zēns. — Bērnu dzelzceļš taču ir, vai tad nevarētu uzbūvēt arī bērnu tvaikoņus. Jūrā trako vētra, bet mēs tikai braucam un dziedam:

Ceļas viļņi visapkārt, lūk, tādi!

Tie tik augsti kā māja, nudien.

Jūras vilki mēs drosmīgi esam,

Mūsu burinieks negaisos skrien.

Vētras brāziens — buras saplīst driskās. Otrs brāziens — masts salūst kā sērkociņš.

—    Bet jūs tik dziedat: «Jūras vilki mēs drosmīgi esam …» — Lara zobgalīgi iesmējās.

—    Aizveries! — Maigonis viņu apsauca. — Dragā tālāk, Arvi.

—   Trešais vilnis pielej kuģi līdz pusei ar ūdeni. Mēs nobālam. Pēkšņi junga no masta augšas sauc: «Zeme! Urrā, mēs esam glābti! Stūrējam tieši uz neapdzīvoto salu okeāna vidū.»

—   Un tur jūs sagaida modernais Robinsons ar kafiju un sviestmaizēm, — Lara atkal nenocietās.

—   Nu, lūdzu, — mans dēls triumfējoši paskatījās uz mani. — Tagad tu zini, par ko mēs gribam lasīt.

Es lēnām pacēlu rokas un teicu:

—    Padodos.

—    Ko tas nozīmē — padodos? — Lara aizdomīgi noprasīja.

—    Tas nozīmē, ka man vispirms labi jāpadomā.

—    Manai mammai ir garā domāšana, — mans dēls čukstēja saviem biedriem tik skaļi, ka droši vien to varēja dzirdēt uz ielas. — Saderam, ka jaunu stāstu sagaidīs labākā gadījumā mūsu mazbērni.

—' Dzīvosim, redzēsim, — es dziļdomīgi noteicu.

Content

Ērgle Zenta Tā tik bija vasara

PRIEKŠVĀRDA VIETĀ

PRIEKŠVĀRDS, KURA PASTĀSTĪTS, KA RADĀS SIS STĀSTS

1. nodaļa janka dumpojas

2. nodaļa but vai nebūt?

3. nodaļa tomēr būt

4. nodaļa KUR PALIKUŠAS KRĀSAS?

5. nodaļa cilkutu pirmā agresija

6. nodaļa NOTIKUMS NAKTI

7. nodaļa nelāga diena

8. nodaļa janka kļūst aktīvs

9. nodaļa sos! sos! sos! i

10. nodaļa lielais kara gājiens

11. nodaļa meza ugunsgrēks

12. nodaļa kopīga darba

13. nodaļa «ugunskuram apkārt prieks»

draudzības ugunskurs. beidzamais un galīgais pēcvārds