Fridrihs Joahims

Bella un poltergeists

Joahims Fridrihs

Bella un poltergeists

.

AMANDA X

"Amanda X gaišreģe, medijs un spoku padzinēja; pieņemšanas laiks pēc iepriekšējas vienošanās" tā rakstīts uz viņas mājas durvīm, un Amanda patiešām nav parasta saimniecības vadītāja. Īstenībā viņas vārds ir Elza Smica, taču draugiem un klientiem zināms vienīgi viņas pseidonīms. Viņa kā Amanda X rīko garu izsaukšanas pēcpusdienas un pēc vēlēšanās zīlē nākotni kafijas biezumos vai kristāla lodē. Viņa labprāt iedzer glāzīti mandeļu liķiera, taču vislielāko prieku Amandai X sagādā kriminālnoziegumu izmeklēšana.

MĀSA X

Amandai pieder ne vien kristāla lode, bet arī aita. Precīzāk sakot, aita citplanētiete ar saulesbrillēm. Kad māsa X negānās uz Amandas jumta terases, tad viņa kā medijs piedalās garu izsaukšanas pulciņā. Māsai X ir uz mata tikpat cirtaina galva kā Amandai, un abas izskatās varen līdzīgas gluži kā māsas.

RIKIJA un Puķīte

Rikardai Kaminskai, sauktai par Rikiju, tievai, sarkanmatainai meitenei ar milzum daudz enerģijas un vasarraibumu, atkal jāmācās citā skolā, jo viņas tēvu pārceļ uz citu darbavietu. Jau pirmajā dienā viņa iepazīstas ar Puķīti, kuras īstais vārds ir Jūlija Volfa. Puķīte vislabprātāk valkā puķotus svārkus un baltu blūzi. Par Puķīti neviens neuzdrošinās zoboties, jo viņa kopā ar vectētiņu trenējas boksa klubā un visi baidās no viņas kreisā āķa.

Rikijai ir tikai tēvs, bet Puķītei tikai mamma, un tas reizēm sarežģī dzīvi. Toties viņas ir labākās draudzenes!

Opītis skrūve

Opītis Skrūve agrāk bijis profesionāls bokseris, un baumo, ka viņš jau ir piedzimis boksa zālē. Skaidrs ir

fakts, ka viņš ir Puķītes vectētiņš un ka viņam ir sakari ar zināmām aprindām…

BRĪNUMGALAKTISKAIS GARU IZSAUKŠANAS LĪDZEKLIS

Citas dāmas pieklājīgā vecumā varbūt samierināsies ar kafijas draugu pulciņu, toties Amanda X, Hedviga un Elzbete abas tik atšķirīgās dvīnes un brīvkundze Eleonora fon Hopenšteta rīko garu izsaukšanas pēcpusdienas, kurās tērzē ar viņsaulē aizgājušiem radiniekiem. Nozieguma atklāšanā viņām, starp citu, ir diezgan liela loma…

.

KOMISĀRS KAMINSKIS UN VOLFAS KUNDZE

Komisārs Kaminskis nav gluži zvaigzne pārējo kriminālpolicijas darbinieku vidū, kaut gan viņš dara

visu, lai līdzinātos savam elkam Simanska kungam. Taču tad, kad kolēģi pārmet, ka viņš izpļāpājis dienesta noslēpumus, Kaminska kungam darbs policijā ir līdz kaklam. Kopā ar Puķītes mammu Volfas kundzi viņš nodibina detektīvbiroju Kaminskis & Volfa.

Trīs sveces plaiksnīja uz lielā galda istabas vidū. Sveču liesmiņas gaužām vārgi apgaismoja trīs cienījamu dāmu sejas. Māsa X stāvēja turpat blakus galdam. Gaismiņas atspoguļojās viņas saulesbrillēs. Tas izskatījās visnotaļ spokaini. Kaut kur istabā skanēja klusi krācieni.

-   Tik tālu esam tikušas, manas dāmas, Amanda X čukstēja. Koncentrējieties! Mēs stāsimies kontaktā ar mirušajiem.

īsu mirkli valdīja klusums, bet tad Hedviga un Elzbete gandrīz vienā un tajā pašā brīdī nopūtās.

-   Sveiks, tēt, Elzbete ierunājās. Kā tev klājas?

-   Vai tev patīk jaunā arfa? Vai proti ar to apieties?

Tad atkal uz brīdi iestājās klusums.

-   Ak, tēt! Elzbete iesmējās. Nekādi nespēju noticēt, ka tev nozagta tava vecā arfa! Tu droši vien esi to kaut kur nolicis un aizmirsis.

-   Kā tad! Hedviga piekrita māsai. Eņģeļi nezog arfas! Jo tad jau viņi nebūtu nekādi eņģeļi, vai ne?

Atkal kādu brīdi bija dzirdami vienīgi klusie krācieni.

-     Ak, tēt! Hedviga iesaucās. Nu nevajag taču uzreiz tik traki satraukties. Padomā par savu asinsspiedienu! Ak jā, debesīs jau tam vairs nav nekādas nozīmes.

-   Vai tu jau gribi doties prom? Elzbete pēc mirkļa vaicāja. Arfas spēles mēģinājums sākas tikai pēc pusstundas!

-   Viņš ir prom, Hedviga klusītēm noteica. Viņš gribēja aiziet uz mēģinājumu maķenīt agrāk, citādi labākās vietas uz mākoņa jau būs aizņemtas.

Tas nu bija par traku! Mēs ar Puķīti vienā balsī iespurdzāmies.

Amanda sašutusi pagriezās pret mums. Rikij! Puķīt! Jūs mani pārbiedējāt līdz nāvei! Vai jau sen sēžat šeit? Laikam slepus ielavījāties?

Es ieslēdzu gaismu. Četras vecās dāmas apjukušas blisināja acis. Vienīgi māsai X, šķiet, gaisma netraucēja. Galu galā viņa taču valkāja saulesbrilles.

Sī bija mūsu pirmā brīvdiena. Tāpēc mēs ar Puķīti, manu labāko draudzeni, jutāmies itin labā noskaņojumā, tomēr arī maķenīt garlaikojāmies. Es zināju, ka Amanda šopriekšpusdien grasās tikties ar garu izsaukšanas pulciņa biedrenēm.

Amanda patiesībā ir mūsu saimniecības pārzine. Viņa sāka strādāt pie mums, kad mēs kārtējo reizi pārvācāmies uz citu dzīvesvietu un ieradāmies šajā pilsētā. Taču drīz vien atklājās, ka Amanda X, kā viņa sevi dēvē, nav vis tikai vienkārša saimniecības pārzine. Viņa pirmām kārtām ir gaišreģe, medijs un spoku padzinēja. Vismaz Amanda pati tā apgalvo.

Es atšķirībā no tēta domāju, ka tā nav tikai tukša dižošanās. Un nejau tāpēc, ka viņai pieder gluži kā no citas planētas atnākusi aita māsa X, kas valkā saulesbrilles, un allaž krācošais kaķis. To sauc par Penelopi, taču patiesībā tas ir runcis. Amandai šis vārds bija trakoti iepaticies.

Vismaz reizi nedēļā Amanda garu izsaukšanas pulciņā satiekas ar dvīņumāsām Hedvigu un Elzbeti un ar Eleonoru, lai patērzētu ar aizgājējiem, visbiežāk ar Hedvigas un Elzbetes tēti. Abas gaužām atšķirīgās dvīnes viena gara un kārna, bet otra mazāka, toties tuklāka vada suņu salonu un kaķu pansiju. Eleonora, precīzāk sakot, brīvkundze Eleonora fon Hopenšteta, ir īsta aristokrāte ar pili un visu pārējo, kas šādā statusā piederas.

-   Es tomēr jūtos maķenīt izsista no sliedēm, Eleonora paziņoja savā neatkārtojamajā manierē.

-   Bērni iztraucēja mani koncentrēšanās procesā.

-   Atvainojiet! Puķīte steidzīgi iesaucās. Mēs negribējām traucēt, vienīgi mazliet pavērot. Taču izklausījās tik smieklīgi, kā Elzbete un Hedviga runājās ar savu tēti! Arfas spēles mēģinājums uz mākoņa!

Un atkal mums ar Puķīti sanāca smiekli.

-    Tas nekas, Amanda sacīja. Tieši otrādi. Priecājos, ka jūs interesē mūsu seansi. Vai ne, manas dāmas?

Hedviga, Elzbete un Eleonora visžēlīgi pamāja ar galvu.

Kamēr Amandas garu izsaukšanas pulciņa dāmas vilka mugurā mēteļus, mēs ar Puķīti lūkojāmies pēc Penelopes. Grasījāmies to pamodināt, lai pabarotu.

-  Ak, gandrīz vai būtu piemirsusi! Eleonora jau uz sliekšņa iesaucās. Labdarības ballē satiku Ernstu Zatu un vina kundzi Bellu. Vini mūs ielūdza ciemos nākamajā nedēļas nogalē. Abi vēlas pateikties par to, ka palīdzējām atrast viņu ģimenes dārglietas. Ernsts Zats deg nepacietībā tuvāk iepazīties ar jums visiem galvenokārt ar tevi, Amanda. Droši vien tāpēc, ka es viņam pastāstīju par mūsu seansiem.

-   Vai vini ielūdza visus? es iesaucos. Arī mūs?

Eleonora mums uzsmaidīja. Saprotams! Bez jums zagļi būtu izslīdējuši mums no nagiem.

Tas tik bija numurs! Nedēļas nogale pie trakoti bagātiem fabrikas īpašniekiem! Un arī mēs abas bijām godam nopelnījušas ielūgumu. Galu galā Puķīte ar vienu precīzi nomērķētu dūres triecienu bija pielikusi punktu šai Zatu ģimenes dārglietu afērai. Puķīte īstenībā viņu sauc Jūlija Volfa allaž valkā blūzi un puķainus svārkus, tāpēc arī ieguvusi šo iesauku. Viņa patiesībā nespēj pat mušai nodarīt pāri, taču, ja reiz atvēzējas, tad pretiniekam acīs šķīst zvaigznītes un ausīs čivina putniņi. Tur vainīgs viņas vaļasprieks. Jau kopš agras bērnības opītis Skrūve, tas ir, Puķītes vectētiņš, ņēma Puķīti līdzi uz savu boksa klubu. Viņš un viņa draugi Ginters, Villijs un Valters iemācīja Puķītei boksēties.

-   Mēs esam ielūgtas vakariņās un paliksim tur pa nakti, Eleonora turpināja. Nākamajā rītā Zata kungs izrādīs mums savu fabriku.

Es gan zināju, ka Ernsts Zats, kura nozagtās ģimenes dārglietas mums izdevās atrast, bija visnotaļ bagāts fabrikas īpašnieks, taču man nebija ne jausmas, par kādu fabriku ir runa.

-    Ko tad viņš ražo tajā fabrikā? es painteresējos.

-   Šokolādes konfektes, Eleonora paskaidroja.

-   Vai tad ar tām cilvēks var kļūt bagāts? Elzbete neticēja.

Eleonora piekrītoši pamāja ar galvu. Ja gana daudz pārdod. Fabriku dibinājis Bellas vecvectēvs. Vēl pirms pāris gadiem to vadīja viņas tēvs Augusts Rīze.

-   Rīzes konfektes garšo lieliski! iesaucās Puķīte.

-   Konfektes pēc slepenās receptes! es papildināju. Mēs labi orientējāmies televīzijas reklāmās. Rīzes konfekšu reklāmu raidīja teju vai visi kanāli. Tagad vairs nebrīnījos, ka Zata ģimene bija iedzīvojusies bagātībā. Mēs ar Puķīti gan devām priekšroku gumijas lācīšiem, taču bijām pagaršojušas arī Rīzes šokolādes konfektes. Tās nudien garšoja labi.

-   Un tagad fabrika pieder Ernstam Zatam? Amanda jautāja.

-  Vecais Rīze pirms pāris gadiem nodeva to viņa pārziņā, Eleonora atbildēja. Es jau arī nobrīnījos, ka fabriku dabūjis znots un nevis paša meita. Bet klīst valodas, ka attiecības tēva un meitas starpā esot tā kā maķenīt saspīlētas. Nūjā, varbūt nedēļas nogalē uzzināsim kaut ko vairāk.

No Elzbetes, Hedvigas, Eleonoras un arī Amandas sejas izteiksmes varēja skaidri noprast, ka viņas jau tagad priekā berzē rokas cerībā uzzināt vairāk tenku par Zatu ģimeni.

Kad garu izsaukšanas pulciņš bija izklīdis, mēs ar Puķīti devāmies uz Amandas virtuvi. Izņēmuma kārtā šodien pusdienu gatavošanu bija uzņēmusies Volfas kundze Puķītes mamma.

Amanda aizveda māsu X uz ganībām, ko speciāli viņai bija ierīkojusi savas milzīgās mājas jumta terasē. Amandas māja nudien ir neticami liela. Mēs jau krietnu laiciņu mitinājāmies šeit, taču vēl joprojām nemitīgi atklājām tajā kaut ko jaunu.

Gerda Volfa sagaidīja mūs, nīgri viebdamās.

-   Šodien pusdienās būs tikai salāti! viņa šķendējās. Un es biju sameklējusi tik brīnišķīgu recepti ja jau reiz ķēros pie vārīšanas!

-   Pavards nedarbojās, kā nākas, ar vainas apziņu sejā paskaidroja opītis Skrūve, sēdēdams pie ēdamgalda.

-  Un tagad tas nedarbojas vispār! viņa meita iesaucās. Tēvs! Cik reižu jau esmu tev sacījusi neķeries pie labošanas!

-   Vai atkal kāda skrūve palikusi pāri? Puķīte apvaicājās un piemiedza man ar aci. Opītis Skrūve vairāk par visu dzīvē mīl labot visdažādākās lietas. Diemžēl beigās allaž paliek pāri dažas skrūves. Tas acīmredzot ir viņam raksturīgi, jo arī vecie skolas draugi Ginters, Villijs un Valters tieši tāpēc viņu sauc tikai vienā vārdā par Skrūvi.

-    Varbūt man vajadzētu uzmest aci pavardam? iejautājās Amanda un notupās plīts priekšā. Šajā mirklī virtuvē iesoļoja māsa X un nostājās viņai līdzās.

-   Tikai neko nesalauziet! opītis Skrūve iesaucās. Mēs nepaguvām ne atjēgties, kad arī viņš jau tupēja blakus Amandai.

-   Kas īsti noticis? Amanda noprasīja.

-   Tas vairs labi nesakarst, opītis Skrūve stāstīja.

-    Bet arī jūs tur neko nesalabosit. Labāk rūpējieties par saviem spokiem!

-   To mēs vēl redzēsim! Amanda attrauca, atvēra cepeškrāsns durtiņas un iebāza galvu iekšā. Opītis Skrūve un māsa X rīkojās uz mata tāpat.

-   Neko neredzu! Amanda sauca. Te ir tik tumšs!

-   Kāds tur brīnums! Volfas kundze nopūtās. Ja visi trīs iespraucas cepeškrāsnī, tad jau tur jāvalda tumsai. Nāciet ēst, bērni!

-   Salāti ir veselīgi, Amanda pūzdama un elsdama piecēlās kājās.

Gerda Volfa nolika uz galda salātu bļodu. Tur gan nav daudz, bet šodienai pietiks.

-  Neko darīt, sacīja Amanda. Toties nedēļas nogalē mūs lutinās.

-   Nedēļas nogalē? Kas notiks nedēļas nogalē? iejautājās tētis. Viņš, nākdams uz virtuvi, bija sadzirdējis Amandas pēdējos vārdus.

-  Jūs jau esat mājās? Volfas kundze brīnījās. Vai tad Vietnieks jau metis mieru darbam?

-   Njā, tētis novilka. Tā gluži vis nevarētu teikt. Pareizāk sakot, es viņu nezin kāpēc pazaudēju no redzesloka.

-    Neraizējieties! Gerda Volfa steidzīgi iesaucās.

-   Tad mēs savā ziņojumā maķenīt pamānīsimies.

Vēl pirms dažām nedēļām tētis bija kriminālpolicijas komisārs. Taču tad kādam radās aizdomas, ka viņš pabrīdinājis par policijas ierašanos dažus sprukstiņus, kuri vadīja nelegālu spēļu zāli. Beigu beigās tēti pat apcietināja un iebāza aiz restēm. Tētis nekad nav bijis īpaši labs policists, tomēr tas nu reiz bija par daudz.

Par laimi, mums izdevās vinu izboksēt laukā šī vārda vistiešākajā nozīmē. Kad pēc tam šefs gribēja viņu atjaunot policijas darbā, tētis vairs nevēlējās tur atgriezties. Amanda ierosināja visiem kopā atvērt detektīvbiroju. Un tā nu mēs mitināmies lielajā Amandas mājā: Volfi, Amanda, tētis un es katrs savā dzīvoklī. Un tad vēl paliek pāri viens dzīvoklis detektīvbirojam.

-   Man šis uzdevums tik un tā šķiet muļķīgs, tētis sacīja un iebāza mutē redīsu.

-   Taču tas ienes naudu, Gerda Volfa iebilda. Ja Vietnieku novērojam četras nedēļas, tas ir, piecas darbdienas nedēļā, tātad divdesmit dienaslikmes plus izdevumi, kopā iznāk, pagaidiet…

-    Un šī jezga tikai tāpēc, ka priekšniekam liekas Vietnieks neiet vis pie klientiem, bet gan sēž kafejnīcā! opītis Skrūve smējās. Neticami, par ko ļaudis izgrūž naudu!

Godīgi sakot, arī es privātdetektīva darbību biju iedomājusies aizraujošāku. Tam, ko allaž rāda televīzijas seriālos, nebija ne mazākās līdzības ar reālo dzīvi. Vietnieka novērošana izrādījās gandrīz vai vissatraucošākais uzdevums, ko mēs līdz šim bijām saņēmuši. Lielākoties mums nācās meklēt autoavāriju lieciniekus vai ļaudis, kas kaut ko bija mantojuši.

-   Varbūt Zati varēs piespēlēt mums pāris glītu darbiņu, Amanda bilda.

-   Ernsts Zats? tētis iesaucās. Kā jums tas ienāca prātā?

-  Tas gan ir jauki no Zata kunga un kundzes puses, nopriecājās Volfas kundze, kad Amanda bija izstāstījusi par ielūgumu.

-   Nezinu gan, nošņaukājās opītis Skrūve, kuram kā allaž mutes kaktiņā rēgojās cigāra gals. Pie tādiem smalkiem švītiem noteikti būs jāuzvedas pagalam stīvi un māksloti. Un man atkal nāksies siet kaklasaiti!

-   Tev nāks par labu iespēja vismaz vienreiz jēdzīgi apģērbties, tēvs, Volfas kundze sacīja. Turklāt Amandai ir taisnība. Nekad nezini, kur var noderēt

attiecības ar šādiem ļaudīm.

>

-  Vai tu domā, ka Zati varētu uzdot mums atrisināt kādu lietu? Puķīte vaicāja.

Volfas kundze paraustīja plecus. To es nezinu, bet par ļaunu nenāktu, ja viņi savās aprindās mūs maķenīt pareklamētu.

-  Es katrā ziņā jau tagad ar nepacietību gaidu nedēļas nogali! Amanda jūsmoja un paberzēja degunu. Mana oža saka, ka būs varen interesanti!

2

Atlikušajās dienās līdz nedēļas nogalei mēs ar Puķīti iztēlojāmies, kāda izskatīsies Zatu māja. Vai tā būs tikpat liela, cik Eleonoras pils? Tajā noteikti ir daudz istabu, jo galu galā mums visiem tur būs jānakšņo.

Kad mēs visi tādā kā karavānā ar Eleonoras rolsroisu priekšgalā un Amandas bubiju pakaļgalā uzmalāmies augšā pa garo, grantēto piebrauktuvi, acīm pavērās skats, kas pārspēja visus mūsu sapņus. Sī māja izrādījās daudz lielāka par Eleonoras pili.

Mēs apstājāmies pie milzīgajām ieejas kāpnēm. Kad Amanda izslēdza bubija motoru, man džinkstēja ausīs. Bubijs ir Amandas motocikls ar blakusvāģi. Tas ir vecs Harley Dauidson, kurš rada lielāku troksni nekā desmit traktori kopā. Bet mums ar Puķīti nekas nešķiet jaukāks par braucienu bubijā kopā ar Amandu. Patiesībā Puķītei labāk patīk sēdēt blakusvāģi pie māsas X. Man tas ir gluži pa prātam, jo, godīgi sakot, nejūtu nekādu lielo prieku tupēt kopā ar aitu blakusvāģi. Tētis bija mēģinājis pārliecināt Amandu, ka prātīgāk būtu atstāt māsu X ganībās. Taču Amanda palika pie sava aita ir jāņem līdzi.

-  Galu galā arī viņa palīdzēja atrast Zatu dārglietas, Amanda uzskatīja.

-    Šo īpašumu Ernsts Zats pirms pāris gadiem nopirka no grāfa Bolleršteina un izremontēja no viena gala līdz otram, Eleonora paskaidroja, kad mēs kāpām augšā pa trepēm uz milzīgajām ieejas durvīm.

-   Ak jā, grāfs Bolleršteins, viņa nopūtās, darbodamās gar durvju zvanu. Tik izglītots un izskatīgs vīrietis. Diemžēl pagalam ieslīdzis nabadzībā, nelaimīgais.

Pēc dažiem mirkļiem kāda sieviete atvēra durvis. Viņa bija tērpusies melnā kleitā un mazā, baltā mežģīņu aubītē.

-   Fon Hopenšteta kundze! sieviete iesaucās, pazinusi Eleonoru, un pakniksēja. Cik jauki jūs atkal sastapt! Vai tie ir jūsu, ē, paziņas? viņa vaicāja ar tikko jaušamu nīgrumu sejā un ar galvas mājienu norādīja uz mums.

-     Jā, manu mīļo Beatris, Eleonora atbildēja. Amanda X un viņas detektīvi!

Acīmredzot jau no pirmā skatiena kļuva skaidrs, ka mēs lai gan no sirds bijām pūlējušies nepiederam pie "aprindām", kas te parasti apgrozījās. Gerda Volfa gandrīz visu pēcpusdienu bija pavadījusi vannas istabā, un arī tētis bija uzvilcis tumšu uzvalku. Bikses gan izrādījās maķenīt par īsu, taču man likās, ka viņš izskatās lieliski. Galvenokārt arī tāpēc, ka man pēdējā brīdī bija izdevies panākt, lai viņš katrā kājā neuzvelk atšķirīgas krāsas zeķi. Opītis Skrūve, vienā laidā purpinādams, tomēr bija apsējis kaklasaiti. Taču no sava cigāra stumbeņa viņš nebija ar mieru atteikties.

Amanda, Hedviga, Elzbete un Eleonora bija tērpušās garās kleitās, un pat opīša Skrūves boksa kluba biedri Villijs, Valters un Ginters bija uzcirtušies.

Beatrise jau grasījās aicināt mūs iekšā, kad piepeši viņas skatiens apstājās pie māsas X.

-   Kas tas tāds? viņa satriekta iesaucās.

-   Tā ir aita, Amanda paskaidroja. Precīzāk sakot, aita citnlanētiete. Tāpēc jau viņa nēsā saulesbrilles. Un es esmu Amanda X, gaišreģe, medijs un spoku padzinēja. Un, pirms jūs jautājat, paskaidrošu, ka tas, kas krāc man uz rokas, ir Penelope, mans runcis un medija vietnieks.

-   Par aitu man nekas netika teikts, Beatrise vēsi paziņoja. Cienīgais kungs nekādā ziņā necietīs aitu ēdamistabā.

Pēc nelielas stīvēšanās Amanda ierosināja, ka māsa X varētu apmesties pļaviņā kāpņu priekšā. Beatrise un māsa X bija ar mieru.

Kad bijām novilkuši jakas un mēteļus un novietojuši savas līdzpaņemtās mantas un Penelope aizmidzis garderobes cepuru novietnē, kundze baltajā aubītē veda mūs cauri priekšnamam, kas lieluma ziņā spēja mēroties ar dzelzceļa staciju.

-   Beatrise ir Zatu mājkalpotāja, Eleonora mums pačukstēja. Zati viņu saņēma mantojumā. Iepriekš viņa daudzus gadus kalpoja pie Bolleršteiniem. Beatrise gan ir vienīgā, kas palikusi no tiem laikiem. Runā, ka viņa saņemot tikai pusi algas. Viņa ir vai nu trakoti pieķērusies Erastam Zatam, vai ari vairs nav pie pilna prāta. Pārējam grāfa personālam Zats uzteica darbu. Viņu vietā tagad šis iztiek ar tīrīšanas firmas pakalpojumiem un pasūta ēdienu no restorāna, Eleonora piebilda un nosodoši sarauca uzaci. Šim cilvēkam vienkārši nav stila izjūtas!

-   Es šo Beatrisi kaut kur jau esmu redzējis, iedams mums blakus, ieminējās Valters. -Taču neatminos, kad un kur tas bija. Varbūt traucē tā jocīgā aube, kas viņai galvā. Bet gan jau atkal atcerēšos.

-   Kungi gaida jūs bibliotēkā, Beatrise paziņoja un atvēra durvis tik augstas, ka viņa tik tikko spēja aizsniegt rokturi.

Ar Eleonoru priekšgalā mēs zosu gājienā garām Beatrisei iesoļojām bibliotēkā.

Eleonora iepleta rokas un metās klāt kādai sievietei. Viņa šķita esam tikpat veca kā Gerda Volfa. Dāma bija ļoti glīta, taču nezin kāpēc likās noskumusi. Līdzās stāvēja vīrietis, augumā gandrīz divtik liels kā viņa. Viņš bija sabāzis rokas bikšu kabatās un smaidīja pār visu seju. Tas acīmredzot bija Ernsts Zats. Es viņu redzēju pirmoreiz, jo tad, kad policija atdeva atpakaļ dārglietas, mēs ar Puķīti nebijām klāt.

-    Bella, mana mīļā! Eleonora čaloja un uzspieda viņai skūpstu uz kreisā vaiga un skūpstu uz labā vaiga.

Vīrietis blakus Bellai iekrekšķējās. Jauki, ka varējāt ierasties, Hopenšteta kundze, viņš iesaucās balsī, kas skaļuma ziņā būtu pārspējusi pat boksa cīņas troksni. Ļoti priecājos, ka visi esat atnākuši. Pārējie

viesi vēl kavējas savās istabās, taču kuru katru mirkli būs klāt!

Pārējie viesi? Par to Eleonora nebija bildusi ne vārda. Interesanti gan, ko vēl Zata kungs ar kundzi ir ielūguši.

Zata kungs satvēra Eleonoras roku, pieliecās un to noskūpstīja.

Tas mums ir liels gods, mīļais Zata kungs! Eleonora iedūdojās vēl saldākā balsī un atrāva roku atpakaļ.

Es pamazām aptvēru, ko tika domājis opītis Skrūve, sacīdams, ka pie Zatiem viss notikšot stīvi un māksloti. Es pieķēru pati sevi brīdī, kad zagšus pašķielēju lejup,

lai pārliecinātos, vai uz kleitas nav parādījies kāds traips un vai zeķes nav nošļukušas. Par godu šīsdienas svinībām biju atteikusies no savas nobružātās motociklista jakas un džinsu biksēm. Sarkano naģeni, bez kuras es nesperu ne soli laukā no mājām, gan biju paķērusi līdzi. Tomēr galvā to nedrīkstēju likt. Bet kas nekaitēja Puķītei! Viņa arī šodien drīkstēja vilkt mugurā to, ko valkāja katru dienu, baltu blūzi un puķainus svārkus.

Eleonora mūs citu pēc cita iepazīstināja ar saimniekiem. Pašās beigās pienāca mana un Puķītes kārta.

-    Tā ir Rikarda, Kaminska kunga meita, un viņas draudzene Jūlija, Volfas kundzes meita.

-   Ahā! Zata kungs dārdošā balsī iesaucās un noliecās pie Puķītes. Tu esi tā boksere. Vai tiesa?

-   Jā, Puķīte īsi apstiprināja un koši pietvīka. Viņa jūtas neveikli ikreiz, kad kāds ieminas par viņas aizraušanos. Es to nesaprotu. Es priecātos, ja prastu kaut ko īpašu, ar ko maķenīt palielīties. Turklāt es mīļuprāt gribētu būt augumā drusku lielāka, ne tik tieva un ar ne tik ugunīgi sarkaniem matiem.

-    Vai tagad drīkstu viesiem ierādīt istabas, Zata kungs? aiz muguras izdzirdu balsi. Es satrūkos. Tā bija Beatrise. Viņa bija pielavījusies pavisam nemanāmi. Droši vien jāiemācās tā izturēties, ja reiz esi grāfa mājkalpotāja.

-   Nē, lai paliek, Beatrise! Zata kungs nodimdināja. Gan es pats to izdarīšu.

-   Kā vēlaties, Zata kungs! Beatrise pazemīgi noteica un atkal izslīdēja no bibliotēkas.

-   Labā Beatrise, Zata kungs piebilda, kamēr mēs zosu gājienā viņam nopakaļ kātojām augšā pa platajām trepēm uz otro stāvu. Viņa nolasa man no acīm ikvienu vēlēšanos. Diemžēl tādi kalpotāji tagad ir retums, vai ne, mīļā Hopenšteta kundze?

-  Patiešām, mīļais Zata kungs, Eleonora piebalsoja un viņam aiz muguras izbolīja acis pret griestiem.

Māja, pa kuru Zata kungs lepnumā izriestām krūtīm mūs vadāja, nudien izskatījās lieliska. Iekārtojums vien acīmredzot maksājis baltu naudu. Zata kungs nemaz neslēpa, cik daudz samaksājis par katru priekšmetu. Pie istabas, kurā bija paredzēts nakšņot man un Puķītei, viņš apstājās un norādīja uz rozā drāšu kumšķi.

-   Un tā, mani mīļie, ir kāda franču mākslinieka skulptūra. Tā man izmaksāja gandrīz simttūkstoš marku! Bet pēc pāris gadiem skulptūra noteikti būs divreiz vērtīgāka.

-    Cerams, ka viņš drīz rimsies plātīties, Puķīte man pačukstēja. Galu galā gribu redzēt mūsu istabu.

-   Un šī ir jauno dāmu istaba, Zata kungs ar cēlu rokas vēzienu norādīja.

Kad mēs ar Puķīti ielūkojāmies iekšā, aizrāvās elpa! Tā nebija istaba, tā bija zāle! Pie griestiem karājās kroņlukturis. Visapkārt mazi galdiņi, skapji un kumodes. Taču galvenais divas gultas ar baldahīnu, kurās pietiktu vietas visai mūsu klasei.

-   Vai tā patiesi ir mūsu istaba? Puķīte mirdzošām acīm pārjautāja.

-    Kā tad! Zata kungs smiedamies apstiprināja.

-     Maķenīt atšķiras no policista dzīvokļa, ko? Bet pagaidiet vien, drīz ieraudzīsit citas istabas! Smalkākas par smalku!

Es paraudzījos uz tēti. Viņš pat nebija pamanījis, ka Zata kungs nupat par viņu uzjautrinājās. Tētis vaļā muti brīnījās par mūsu istabas greznību. Laikam jau tā arī bija labāk. Vismaz pašā sākumā nesabojās viņam nedēļas nogali.

Vienā ziņā Zata kungam gan izrādījās taisnība. Pārējās istabas izskatījās vēl krāšņākas un uz mata tāpat bija piebāztas ar dārgām mēbelēm. Kad bijām apskatījuši visas telpas, mēs sīki un smalki zinājām, cik maksājis iekārtojums. Beigu beigās nonācām ēdamistabā, kā to dēvēja Zata kungs.

Tās iekārta sastāvēja vienīgi no gara galda ar mirdzoši baltu galdautu. Uz tā vizēja vesels lērums sudraba piederumu un kristāla glāžu. Vienā istabas stūrī stāvēja vairāki mazi galdiņi. Uz tiem rindojās katli, pannas, sudraba paplātes un sildītāji, no kuriem plūda kārdinošas smaržas.

Par ēdienu rūpējas ļaudis no restorāna Lauva, Zata kungs informēja un norādīja uz trīs vīriešiem, kuri izslējušies stāvēja aiz mazajiem galdiņiem. Viņi bija uztupinājuši galvā pavāru cepures un apsējuši garus, baltus priekšautus. Tas ir vislabākais restorāns pilsētā un visdārgākais!

Kad piegāju tuvāk galdam, ievēroju, ka pie katras vietas atrodas kartīte ar vārdu. Mēs ar Puķīti sēdējām viena otrai līdzās galda vidusdaļā.

Blakus mums sēdēja Zata kungs ar kundzi, un viņiem pretī Amanda, Gerda Volfa un tētis. Pārējiem nācās samierināties ar sliktākām vietām.

Brīdī, kad katrs beidzot bija atradis savu vietu, atvērās durvis un ienāca Zatas kundze ar trim vīriešiem. Acīmredzot tie bija pārējie viesi, kurus tika pieminējis Zata kungs.

-    Ā! Te jau jūs esat! Zata kungs nopriecājās un piecēlās kājās. Bella, mana mīļā, apsēdies beidzot savā vietā!

Tas vairāk atgādināja pavēli, nevis lūgumu. Zatas kundze bez ierunām paklausīja. Viņa devās uz savu vietu, apsēdās un stīvi lūkojās galdautā. Viņa šķita vēl biklāka par manu draudzeni, un tas jau kaut ko nozīmēja. Ar acs kaktiņu pamanīju, ka Puķīte vēro Zatas kundzi.

Ernsts Zats pārtrauca manas pārdomas. Viņš iepazīstināja ar trim vīriešiem, kurus Zatas kundze bija ievedusi ēdamistabā.

-   Sis ir mans mīļais sievastēvs Augusts Rīze, viņš teica un norādīja uz maza auguma pavecāku kungu ar smieklīgi savirpinātām ūsām un pliku galvvidu. Ja iztēlē aizburtu prom ūsas un iedomātos pāris matu vairāk, tad Rīzes kungs patiešām izskatītos ļoti līdzīgs savai meitai.

-   Nudien ļoti priecājos, ka jūs visi esat ieradušies, mazais Rīzes [1] kungs sacīja. Viņa balss skanēja ievērojami klusāk nekā Zata kunga balss, tomēr skaidri varēja saprast katru vārdu. Es itin labi spēju iztēloties viņu lielas fabrikas šefa lomā.

-    Tagad man ir iespēja pateikties jums par manas meitas dārglietu atgūšanu, viņš turpināja. Jums jāzina, ka starp tām bija arī vairākas mantotas vērtslietas, ko nēsājusi mana vecmāmiņa. To vērtība nav ar naudu mērojama.

-   Un šis blakus manam sievastēvam ir mans ilggadējais advokāts dr. Gerhards fon Šeinheims, Zata kungs turpināja iepazīstināšanu. Viņš man lielā mērā palīdzēja nokārtot to lietu ar apdrošināšanu.

-  Apdrošinātāji, protams, priecājās par naudas atgūšanu, Seinheima kungs steidzīgi piebilda un klukstoši iesmējās. Šajā brīdī viņa vaigs noraustījās. Tā vien šķita, ka šitais tipiņš trakoti nervozē.

-   Tā, un tagad beidzot ķersimies pie ēšanas, Ernsts Zats paziņoja. Jūs droši vien esat izsalkuši.

-   Kas ir tas jaunais vīrietis blakus Šeinheimam? Amanda ievaicājās.

Ernsts Zats pagriezās. Ak jā, atvainojiet! Tas ir mans jaunais asistents Klauss Lībhers. Par viņu es pavisam piemirsu. Šovakar esmu ielūdzis arī viņu. Tā sakot, mazs atalgojums par pamatīgo virsstundu darbu. Turklāt rīt no rīta brokastīs viņš varēs palīdzēt Beatrisei. Restorāna Lauva ļaudis būs prom, un viņai nebūs viegli tikt galā ar tik lielu viesu pulku.

Klauss Lībhers pamāja ar galvu un izmocīja smaidu. Izskatījās, ka viņš no šī ielūguma mīļuprāt būtu atsacījies.

Kad visi trīs devās uz savu vietu, Bella Zata pavadīja viņus ar skatienu, un pāri viņas sejai pārslīdēja viegls smaids. Es to skaidri redzēju. Vai smaids bija domāts vienam no viņiem? Likās, ka pārējie neko nav pamanījuši. Zatas kundze acumirklī savaldījās un atkal kā sastingusi vērās tukšajā vīna glāzē.

Kad Lībhera kungs nonāca līdz vietai, kur sēdējām mēs, viņš apstājās un pieliecās mums tuvāk.

-   Es dzirdēju par jūsu iespaidīgo triecienu dārglietu laupītājiem, viņš klusītēm sacīja un pasmaidīja. Tas nudien bija vareni. Sirsnīgi apsveicu!

-   E, paldies! es izstomīju.

Puķīte vispār neizdvesa ne skaņas. Viņa ar vaļēju muti blenza Lībhera kungā un koši pietvīka. Bet arī mani pāršalca karstuma vilnis, ja jau runājam atklāti.

-    Tas gan ir patīkams cilvēks, ko? brīdī, kad Lībhera kungs apsēdās savā vietā, es pačukstēju Puķītei.

Puķīte piekrītoši pamāja ar galvu. Par daudz patīkams, šitais plātīzers nav tādu pelnījis.

It kā būtu dzirdējis šos vārdus, Zata kungs piecēlās kājās, ar dakšiņu pieskandināja vīna glāzei un iesāka runu. Tajā viņš vēlreiz pateicās mums un neaizmirsa pieminēt, cik vērtīgas ir dārglietas, ko izdevās atgūt no zagļiem. Tad beidzot pie darba ķērās visi trīs restorāna pavāri. Ēdiens patiešām garšoja lieliski. Brīžiem šķita, ka tas pat varētu mēroties ar Amandas pavārmākslas brīnumiem. Un tas jau kaut ko nozīmēja!

Maltītes laikā tērzējām par šo un par to, bet lielākoties visi runāja vienlaikus cits caur citu. Tiklīdz bijām paguvuši notiesāt saldo ēdienu, Zata kungs vēlreiz piecēlās un ar dakšiņu pieskandināja glāzei.

-   Kafiju un kakao jaunajām dāmām Beatrise pasniegs bibliotēkā! viņš paziņoja.

-  Varbūt jums atrastos arī mandeļu liķierītis? ievaicājās Amanda.

-   Bet, protams! Zata kungs nodārdināja. Manā bārā atrodas itin viss, ko vien sirds kāro!

-    Smalki! Amanda priecājās. Brīnumgalaktiski, ja drīkstu tā sacīt!

-   Jūs tikmēr varat nogādāt mantas savās istabās, Zata kungs turpināja. Tiksimies bibliotēkā. Tur jūs gaida neliels pārsteigums, mani mīļie, viņš piebilda un piemiedza ar aci Amandai.

3

Mēs ar Puķīti izložņājām visus istabas stūrus un izpētījām visu līdz pēdējam sīkumam. Apskatījām katru skapi un katru atvilktni. Kad beidzot traucāmies lejā pa kāpnēm, es palūkojos pulkstenī. Mēs kavējāmies jau gandrīz pusstundu. Droši vien pārējie jau labu laiku mūs gaidīja. Taču tad atvērās kādas durvis līdzās bibliotēkai un laukā iznāca Lībhera kungs ar Zatas kundzi.

Lībhera kungs atvēra mums bibliotēkas durvis.

-   Interesanti gan, kādu pārsteigumu mans šefs būs sagādājis jūsu saimniecības pārzinei, viņš bilda brīdī, kad grasījāmies iet iekšā, un uzsmaidīja mums. Puķīte atkal koši pietvīka, un arī es pieliku soli, lai ātrāk tiktu viņam garām.

Bibliotēkā visi bija sapulcējušies ap galdu un pētīja kaut ko, kas atradās uz galda. Kad piegājām tuvāk, arī es ieraudzīju, kas tas bija. Kristāla lode!

-  Palūk! Amanda, pamanījusi mūs, iesaucās. Zata kungs man to uzdāvināja. Jaunu kristāla lodi! Tā man lieliski noderēs. Mana vecā jau ir maķenīt saskrāpēta.

-    Ceks man būtu vairāk pa prātam, sev blakus izdzirdu klusu Volfas kundzes balsi.

-    To es atpirku no kādas gaišreģes, Zata kungs lepni ziņoja. Viņa uzstājās cirkā, kas viesojas pilsētā. Sākumā gan viņa negribēja šķirties no lodes, taču tad uzmetu galdā pāris banknošu, un bumba bija man rokā.

-    Un tajā var redzēt nākotni? Seinheima kungs jautāja, un viņa mutes kaktiņš nervozi noraustījās. Tie taču ir māni un blēņas!

-     Es jūsu vietā gan nejustos tik pārliecināts, Amanda, noslēpumaini smīnēdama, ieteicās. Katrā ziņā ar lodi ir jāprot apieties.

-   Un jūs protat? Zata kungs vaicāja. Droši vien lodei nepiemīt vairāk maģiska spēka kā puķu vāzei.

-    Nākotni var izzīlēt arī parastā kristāla vāzē, ko pārdod veikalos, Amanda paskaidroja. Nav svarīgi, ko izmanto pareģošanai, bet gan kas pareģo. Es dodu priekšroku kristāla lodēm. Arī maniem klientiem tās patīk labāk.

Viņa no visām pusēm nopētīja savu jauno kristāla bumbu.

-    Skaists modelis, viņa atzina. Vairs nav gluži jauna, toties labi kopta.

Es pamanīju, kā Zata kungs, viņa sievastēvs un Seinheima kungs pārmij skatienus. Droši vien šie uzskatīja, ka Amanda pagalam izkūkojusi prātu. Un nebija jau arī ko viņiem pārmest. Es pati vēl joprojām nebiju tikusi skaidrībā, vai Amandas spējas ir tikai blēņas un māņi vai arī kas nopietnāks.

-   Kāpēc to tagad neizmēģināt? Zata kungs iejautājās. Jūs taču varētu maķenīt ielūkoties mūsu nākotnē.

Amanda paraudzījās uz Zata kungu un piešķieba galvu. Ko tad jūs gribētu uzzināt?

-   Nākamās nedēļas nogales loto izlozes skaitļi noderētu tīri labi, ieminējās Lībhera kungs.

Amanda papurināja galvu. Šie jaunie ļaudis par naudu vien domā.

-    Kā būtu, ja pareģotu mūsu fabrikas nākotni? Rīzes kungs ierosināja. Tā droši vien izskatās varen cerīga!

-   Nav slikta doma, Amanda sacīja vairāk gan pati sev. Nākotni šokolādes konfekšu fabrikai vēl ne reizi neeesmu pareģojusi.

-  Ak, mans sievastēvs droši vien nedomāja nopietni, steigšus iejaucās Zata kungs.

-   Nē, nē! Amanda viņu pārtrauca. Mani tas patiešām interesētu. Tikai vēl vajadzētu Penelopi un māsu X un arī melnu lakatu. No zīda, ja drīkstētu lūgt.

Tika ataicināta Beatrise. Iesākumā viņa gan spurojās pretī, taču pēc Zata kunga lūguma ar riebuma pilnu izteiksmi sejā ienesa Penelopi un nolika Amandas priekšā uz galda. Tad Beatrise atveda māsu X. Beatrise ne mirkli nenolaida skatienu no aitas, it kā baidītos, ka šī varētu viņu aprīt. Pašās beigās viņa sagādāja arī melnu zīda lakatu.

Ieraugot Penelopi un jo īpaši māsu X, Zatiem un viņu trīs viesiem no brīnumiem mute palika vaļā. Taču neviens nebilda ne vārda. Tā kā viņi bija ielaidušies darīšanās ar Amandu, tad, šķiet, bija samierinājušies ar visu, ko vien viņa darīja.

Nelikdamās ne zinis par ziņkārīgajiem skatieniem, Amanda nosēdināja Penelopi līdzās stikla lodei un piebīdīja māsu X galda priekšā tā, lai viņa cauri saulesbriļļu stikliem spētu redzēt lodes iekšienē.

-   Lūdzu visus apsēsties un nesarunāties! Amanda izrīkoja. Turklāt šeit ir pārlieku gaišs. Vai nevarētu izslēgt lampas un uzlikt pāris svečturu?

Beatrise ar smagu nopūtu izgāja ārā un atnesa svečturus. Viņa ar pateicības pilnu skatienu apveltīja Lībhera kungu, kurš palīdzēja aizdegt sveces.

-  Vai es, lūdzu, drīkstu iet? brīdī, kad sveces iedegās, Beatrise žigli ievaicājās. Droši vien viņa baidījās, ka Amanda varētu vēl kaut ko vēlēties.

-  Ejiet vien, Beatris! Jums noteikti ir daudz darba, vai ne? šefs augstsirdīgi atļāva un piemiedza viņai ar aci.

-  Šitāds teātris, opītis Skrūve pačukstēja savai meitai brīdī, kad Beatrise, priekšautam plandot, izmetās laukā no bibliotēkas. Un tikai vienas kristāla lodes dēl!

-   Ir jau labi, tēvs, Volfas kundze tikpat klusu atbildēja. Man tas šķiet ļoti aizraujoši. Mūsu cirkā nebija gaišreģes. Es vienmēr esmu vēlējusies redzēt, kā tas notiek.

Agrāk, pirms Volfas kundze sāka rūpēties par Puķīti un opīti Skrūvi, viņa strādāja par virves dejotāju cirkā. Pēc kāda neveiksmīga kritiena viņa pievērsās grima mākslai, kas detektīvbiroja darbā lieti noderēja. Vismaz Amanda tā apgalvoja.

-  Brīnumgalaktiski, kad mēs visi bijām apsēdušies krēslos un lielo bibliotēku apgaismoja vienīgi vārgas,

plīvojošas sveču liesmiņas, Amanda klusītēm noteica un pārlaida apmierinātu skatienu klātesošajiem.

Viņa piecēlās kājās un izpleta melno lakatu. Zem tā vispirms pazuda māsas X galva, tad Penelope, kristāla lode un beigās arī pati Amanda. Tas izskatījās visai savādi atgādināja milzīgu melnu bruņurupuci ar sešām kājām.

Biblidotēkā valdīja pilnīgs klusums. Es palūkojos apkārt. Visi, arī Zata kungs un Rīzes kungs, kuri Amandas gaišredzību uzskatīja par blēņām, kā sastinguši blenza uz melno lakatu, zem kura atskanēja klusa Amandas murmināšana.

-   Ahā! piepeši viņa iesaucās tik skaļi, ka nejau es vienīgā no pārbīļa gandrīz vai novēlos no krēsla.

-   Es kaut ko redzu! Es redzu šokolādes konfekšu fabriku!

-   Tas jau nav nekas sevišķs, Zata kungs nicīgi bilda.

-   To es katru dienu redzu.

Sieva apveltīja Zata kungu ar niknu skatienu, taču neko nesacīja.

-   Oooo! Amanda sauca. Tā izplūst! Tā izplūst!

-   Kas plūst? opītis Skrūve klusu prasīja un pārbīdīja cigāra galu no viena mutes kaktiņa uz otru.

-   Šokolādes konfekšu fabrika, es atčukstēju.

-   Un te ir Bella! Amanda turpināja. Bella Zata! Cik interesanti! Ārkārtīgi interesanti!

Tad vina atkal sāka murmināt un ar vienu rokas vēzienu norāva nost lakatu. Labi gan, ka māsa X nēsāja saulesbrilles un Penelope gulēja, citādi abiem dzīvniekiem droši vien nāktos gaismā samiegt acis.

-    Varat ieslēgt gaismu, Amanda atļāva. Tas ir beidzies. Tā bija vienīgi īsa vīzija, taču ļoti interesanta vīzija.

-    Kas tad tur tik interesants? Zata kungs nesaprata. Vispirms jūs ieraudzījāt fabriku un pēc tam manu sievu. Nu un tad?

Amanda viņam uzsmaidīja. Nav svarīgi, ko es redzēju, bet gan kā es to redzēju. Šādas vīzijas ir jāiztulko, vai saprotat?

Neizskatījās gan, ka Zata kungs būtu aptvēris, ko Amanda vēlējās viņam pasacīt.

-   Izšķirošais bija fakts, ka redzēju vienīgi izplūdušas, neskaidras jūsu fabrikas aprises, Amanda turpināja.

-   Tas nozīmē, ka jūsu firmu gaida nozīmīgas pārmaiņas. Tiks pieņemti izšķiroši lēmumi.

-   Pārmaiņas? Lēmumi? Zata kungs iesaucās. Tad jau man to vajadzētu zināt! Kas gan tās var būt par pārmaiņām un lēmumiem?

Amanda paraustīja plecus. To es nezinu. Lai to pateiktu, vīzija bija par īsu. Zinu vienīgi to, ka tas ir saistīts ar jūsu sievu. Varbūt viņa ieviesīs pārmaiņas, vai arī viņa būs tā, kas pieņems lēmumus.

-   Mana meita? Rīzes kungs iesmējās. Labāk vēlreiz notīriet to savu kristāla lodi! Manai meitai nav ne mazākās sajēgas par darījumiem.

-   Tēvs! Bella Zata sašuta. Kāpēc tu tā vienmēr apgalvo? Tu taču pat nezini…

-   Liecies mierā, dārgumiņ! Rīzes kungs pārtrauca meitu pusvārdā, apskāva viņu un noskūpstīja uz vaiga.

-    Tev nav jāaizstāvas. Labāk mācies klavierspēli. Tā arī nav zemē metama nodarbošanas. Tavs vīrs taču loti labi rūpējas par biznesu. Priecājies, ka tev ir tāds vīrs!

-   Klavierspēles studijas es pabeidzu pirms piecpadsmit gadiem! Arī es pati esmu mainījusies!

-   Ir jau labi, Bella, Zata kungs iejaucās un uzsita sievai pa muguru gluži kā tādam vecam kleperim.

-   Turpini vien rāmā garā klimperēt savas klavieres un atstāj darījumus vīriešu ziņā!

Volfas kundze, kura stāvēja man līdzās, sarāvās. Sejā skaidri bija lasāms, ka viņa mīļuprāt pateiktu šim stulbenim savas domas, tomēr iekoda mēlē. Galu galā mēs bijām ciemiņi. Arī Eleonoras uzacis bija saraukušās teju vai līdz matu saknēm. Vienīgi Villijs, Ginters, Valters un opītis Skrūve apmierināti smīkņāja. Zatu ģimenes bibliotēkā pēkšņi iestājās absolūts klusums.

-     Vai varētu izvest laukā māsu X? ierunājās Amanda acīmredzot, lai pārtrauktu neveiklo situāciju.

-   Viņai, mīlulītei, nepieciešama neliela atpūta. Pareģošana viņu ļoti nogurdina. Un mani arī. Tagad man derētu kāds mandeļu liķierītis.

-   Pasaukšu Beatrisi, Zata kungs teica. Viņa izvedīs aitu laukā.

-   Nē, es to izdarīšu, viņa sieva steigšus iejaucās.

-   Arī man nenāktu par ļaunu ieelpot svaigu gaisu.

-  Ej kopā ar Zatas kundzi! Amanda norīkoja māsu X. Tā uzticīgi steberēja nopakaļ Bellai Zatai laukā pa bibliotēkas durvīm. Varbūt māsa X nav gluži no citas pasaules, bet katrā ziņā ārkārtīgi neparasta aita gan.

-   Nūjā, noteica Zata kungs, kad aiz abām bija aizvērušās durvis. Tas tomēr nebija sevišķi iespaidīgi.

Katrā ziņā mani ar šīm blēņām un māņiem nevar apvest ap stūri.

-   Tie nav nekādi māņi un blēņas! vienā balsī iespiedzās Elzbete, Hedviga un Eleonora.

-   Ak nav? Zata kungs pārprasīja, un viņa sejā uzplaiksnīja zobgalīgs smīns. -Varbūt jūs tiem ticat, mīļā Hopenšteta kundze?

-    Jā gan! Es ticu, mīļais Zata kungs! Eleonora atcirta. Un, ja jūs kaut reizi būtu piedalījies mūsu seansā, tad arī pats noticētu!

-    Man pietiek ar to, ko redzu savām acīm. Viena vienīga krāpšana. Bet varbūt jūs mūsu vērtslietas arī atradāt ar gaišredzības palīdzību?

-    Tas nebija nepieciešams, Amanda paskaidroja.

-    Taču, ja būtu radusies vajadzība, es noteikti būtu likusi lietā savas spējas.

Mēs ar Puķīti pārmijām skatienus. Mums šajā lietā bija pavisam cita pieredze.

-  Izmeklēšana laikam gan ir visai satraucoša padarīšana, Rīzes kungs ieminējās.

-   Es tā vis gluži neteiktu, Volfas kundze iesmējās.

-   Mūsu detektīvbirojam vēl nav īpaši garš mūžs, taču tie uzdevumi, ko līdz šim esam saņēmuši, nav bijuši nekādi satraucošie.

-   Kā tad nav? opītis Skrūve pasmīkņāja. Ir ļoti aizraujoši novērot Vietnieku viņa darbā.

-   Jūs novērojat kādu vietnieku? Rīzes kungs brīnījās. Kāda velna pēc?

Tētis paraustīja plecus. Viņa šefs domā, ka šis lielāko daļu laika dirn kafejnīcā, nevis dodas pie klientiem. Viņš laikam meklē kādu iemeslu, lai šo atlaistu.

-    Vai tad jūs izmeklēšanā nevarat likt lietā savas pārdabiskās spējas? Zata kungs noprasīja, un pārējie izplūda smieklos. Būtu taču daudz ērtāk, ja jūs viņu novērotu caur savu kristāla lodi.

-    Tas, protams, būtu brīnumgalaktiski, Amanda atbildēja tikpat nesatricināmā mierā kā parasti. Bet gaišredzība jāizmanto tikai gadījumos, kad tā patiešām ir nepieciešama.

Zata kunga muļķīgie jociņi man pamazām jau sāka apnikt. Es ar elkoni piebikstīju Puķītei. Viņa acumirklī saprata. Mēs piecēlāmies kājās un devāmies nelielā bibliotēkas izpētē. Pieaugušie nelikās ne zinis. Viņi joprojām tērzēja par mūsu detektīvbiroju un Amandas pārdabiskajām spējām. Milzīgais grāmatu daudzums plauktos, kas slējās līdz griestiem, izskatījās ļoti iespaidīgi. Taču lielākajai daļai es pat nosaukumus nesapratu.

Brīdī, kad man izdevās izvilkt no plaukta vienu tādu milzeni kopā ar biezu putekļu mākoni, Puķīte satraukti pamāja ar roku. Viņa bija nostājusies pie viena no logiem. Es iebīdīju veco "bībeli" atpakaļ plauktā, metos pie Puķītes un palūkojos laukā pa logu.

Māsa X un Zatas kundze stāvēja pāris soļu attālumā kāpņu priekšā un lūkojās viena otrai acīs. Īstenībā tas nebija nekas sevišķs. Un tomēr piepeši es jutos tikpat satraukta, cik mana draudzene. Varbūt tur bija vainojams mēness, kas ik pa brīdim paglūnēja starp biezajiem mākoņiem, bet varbūt arī fakts, ka šīs abas nemaz nekustējās, bet, iespējams, tomēr veids, kā viņas uzlūkoja viena otru.

Taču tad, it kā būtu pamanījusi, ka mēs vērojam, Zatas kundze strauji pagriezās un devās iekšā mājā. Māsa X lūkojās viņai nopakaļ.

Mēs ar Puķīti piespiedāmies pie sienas blakus logam.

-   Jocīgi, ko? Puķīte pačukstēja. Gandrīz vai izskatījās, ka viņas sarunātos.

-   Varbūt viņa tikai pētīja māsu X, es, pati neticēdama saviem vārdiem, piebildu. Galu galā aita ar saulesbrillēm izskatās loti savāda.

-  Varbūt viņa to pastāstīs, kad atgriezīsies, Puķīte minēja.

Es noraidoši papurināju galvu. Es gan tā nedomāju.

To, kurai no mums izrādījās taisnība, nevarējām pārbaudīt, jo Zatas kundze neatgriezās bibliotēkā.

-   Mana sieva droši vien devās uz savu istabu, kad Amanda apvaicājās par Bellu, Zata kungs aizbildinājās.

-   Viņa jau visu vakaru nejutās labi.

Es mīļuprāt būtu Zata kungam pateikusi, ka arī nejustos labi, ja būtu apprecējusies ar šitādu draņķi, taču tad viņš droši vien izmestu mūs laukā! Bet es ļoti gribēju pagulēt skaistajā gultā ar baldahīnu!

Šķita, ka Zata kunga paziņojums par sievas došanos gulēt arī pārējiem kalpoja par zīmi, un drīz vien visi izklīda.

-   Jocīgi, Puķīte pačukstēja, kad kāpām pa trepēm augšā uz mūsu istabu. Viņa pat nenovēlēja mums labu nakti.

-   Tas droši vien nebija vērsts pret mums, es atteicu.

-   Iespējams, ka viņa tikai sadusmojās uz vīru.

Puķīte pamaja ar galvu. Es arī sadusmotos.

Kad jau grasījāmies iet iekšā savā istabā, pie mums pienāca Amanda.

-   Vai mana mazā izrāde nebija brīnumgalaktiska? viņa jautāja.

-   Izrāde? es pārprasīju. Vai tad tu kristāla lodē neko neredzēji?

Amanda piemiedza aci. To es neteicu, bet melnais zīda lakats un svečturi nudien nebija vajadzīgi.

4

Tiklīdz iegājām istabā, tā uzrāvām mugurā pidžamas un metāmies lēkāt pa lielajām gultām. Par spīti tam, ka Zata kungs bija stulbenis, šī istaba izrādījās īsta paradīze!

Piepeši Puķīte skaļi iekliedzās. Es izbīlī paklupu pār spilvenu un izripoju no gultas uz grīdas.

-   Kas lēcies? es jautāju. Vai sasities?

-   Nē! viņa izmisusi iesaucās. Bet Pauls ir pazudis!

-  Vai tad tu viņu paņēmi līdzi? es vaicāju, kaut gan patiesībā bez šī jautājuma varēja iztikt. Pauls ir Puķītes plīša lācītis. Viņa gan drusku kautrējas, ka joprojām ņem sev blakus lācīti, taču tik un tā bez Paula gultā neliekas.

-  Ieliku viņu somā. To es skaidri zinu. Puķīte mirkli šaubījās. Bet varbūt tomēr aizmirsu?

-   Droši vien, es žigli piebildu. Kur tad citur viņš būtu palicis? Mantas mēs izsaiņojām tikai šeit, istabā.

Puķīte pamāja ar galvu. Vai tādā gadījumā drīkstu gulēt pie tevis? viņa nedroši ieprasījās.

Es pavilku nost segu, un Puķīte jau atradās man blakus. Godīgi sakot, man nebija ne mazāko iebildumu. Tieši otrādi. Tagad tumsā istaba man vairs nepavisam nešķita skaista, tā bija liela un neomulīga. Arī Puķīte tepat līdzās grozījās no vieniem sāniem uz otriem.

-   Vai dzirdi? viņa piepeši ierunājās. Līst.

-   Tas nekas, es atteicu. Tad gultā ir vēl jo omulīgāk.

-  Un māsa X? Tā sālīs gluži slapja. Te taču nav kūts, kur paslēpties.

Mēs izrāpāmies no gultas un palūkojāmies laukā pa logu. Mūsu istaba atradās tieši virs bibliotēkas. Puķītei izrādījās taisnība. Māsa X kā sastingusi stāvēja pļaviņā, un lietus lāses kapāja viņas muguru.

-  Aitas ir pieradušas pie lietus, es mēģināju mierināt sevi un Puķīti.

-   Tomēr, Puķīte nelikās mierā. Vai nevajadzētu aiziet viņai pakaļ? Es justos drošāk, ja viņa atrastos šeit.

-   Tev ir bail? es jautāju.

-   Ne nu gluži bail. Vienīgi tāda jocīga sajūta.

Es skaidri zināju, ko viņa domāja. Vai Amanda iebilstu?

-    Droši vien ne, Puķīte steigšus atbildēja. Ar Penelopi taču vienmēr drīkstam spēlēties.

Puķītei bija taisnība. Lai gan patiesībā spēlēšanās ar Penelopi nozīmēja vienu nēsāt runci klēpī, bet viņš tikmēr mūsu rokās krāca.

Mēs uzģērbām peldmēteļus, nolavījāmies lejā pa kāpnēm un izskrējām laukā lietū. Par laimi, māsa X, šķiet, uzreiz aptvēra, kas mums padomā. Katrā ziņā viņa acumirklī paklausīgi sekoja mums pa pēdām uz māju.

Lai gan pabijām laukā tikai īsu laiciņu, kad atgriezāmies istabā, ūdens no matiem pilēt pilēja. Mēs tos izsusinājām un likāmies gultā. Māsa X nostājās līdzās un caur saulesbrillēm lūkojās uz mums. Ūdens no viņas kažoka pilēja uz paklāja.

Tagad tev būs jauki un silti, Puķīte nomurmināja, pagriezās uz sāniem un aizmiga.

Arī man neomulīgā sajūta bija kā ar roku atņemta. Es vairs nespēju noturēt acis vaļā. Šī patiešām bija izrādījusies satraucoša diena.

Iesākumā tas šķita kaut kas izplūdis, gluži kā kāda attēla nojausma. Taču, jo vairāk es koncentrējos, jo skaidrāks tas kļuva. Es redzēju vārtu aili. Cauri tai kaut kas vīdēja. Izskatījās gluži kā… jā, tie izrādījās dzīvojamie vagoniņi! Es dzirdēju arī kādu skaņu. Mūziku! Tur spēlēja kapela. Dziesma nezin kāpēc šķita pazīstama. Sirds man sarāvās čokurā. Tā bija cirka mūzika! Es nespēju noticēt. Mana mamma un Puķītes tētis abi divi bija pazuduši, kad mēs vēl bijām pavisam mazi bērni. Es pat nespēju atcerēties savu mammu, vienīgi no fotogrāfijām zināju, kā viņa bija izskatījusies. Tētis uzskatīja, ka viņa mūs pametusi tāpēc, ka vēlējusies dzīvot kopā ar kādu citu. Tādās pašās domās par savu vīru acīmredzot bija arī Volfas kundze. Kopš es iepazinos ar Puķīti, mani mocīja aizdomas, ka mana mamma un viņas tētis ir aizbēguši kopā. Taču es nespēju saprast, kā varēja gadīties, ka mēs abas vairāk nekā pēc desmit gadiem kļuvām labākās draudzenes. Šādas sagadīšanās nemēdz būt! Bet varbūt tā nemaz nebija sagadīšanās? Tad, kad Puķītes tēvs pameta ģimeni, viņš strādāja par plēsīgo zvēru dresētāju cirkā. Un tagad es dzirdēju cirka mūziku un redzēju dzīvojamos vagoniņus, kuri, šķiet, piederēja kādam cirkam. Es pūlējos saskatīt vairāk. Acis sūrstēja. Es atkal spēju saskatīt atsevišķas detaļas. Vai tie nebija cilvēki? Jā, tur bija divi. Viņi izgāja cauri vārtiem, kas tikpat labi varēja būt arī ieeja cirkā, un tuvojās man. Iesākumā vienīgi redzēju, ka tie ir vīrietis un sieviete. Taču, jo tuvāk viņi nāca, jo skaidrākas kļuva viņu sejas. Šo vīrieti es redzēju pirmoreiz mūžā. Taču sieviete tā bija mamma!

Es strauji iepletu acis. Šķiet, ka skaļi iekliedzos. Pirmajā mirklī nesapratu, kur atrodos. Taču tad ieraudzīju divus tumšus stiklus saulesbrilles! Es sēdēju gultā, un manā priekšā stāvēja māsa X. Ja izstieptu

roku, tad varētu nonemt viņai brilles no acīm. Taču to

" > i

es nemūžam neuzdrošinātos!

Mans skatiens atdūrās pret Puķīti. Viņa sēdēja līdzās un, tieši tāpat kā es, stingi lūkojās uz māsu X. Tikai tagad pamanīju, ka mūsu plaukstas ir iekrampējušās viena otrā. Un Puķītei piemita pamatīgs spēks!

-   Au! es klusītēm iesaucos. Man sāp!

Likās, ka Puķīte tikai tagad pamanīja mani. Viņa palaida vaļā manu roku. Piedod! Es laikam sapņoju.

-   Tu arī? es iekliedzos. Tas bija viens briesmīgi traks sapnis. Traks un neticams! Un tu? Tu arī redzēji tādu traku sapni?

-   Es nezinu, viņa klusi atteica. Tas bija ļoti savādi.

-   Savādi? Ko tu ar to domā?

Es pazinu šo draudzenes skatienu. Viņa nevēlējās stāstīt. Tā notika ikreiz, kad runa bija par viņas jūtām un domām. Pie tā man bija grūti pierast. Es gan labprāt visu izstāstu uzreiz. Varbūt vispirms vajadzētu pastāstīt viņai par manu sapni?

Tam vairs neatlika laika. Atskanēja tāds troksnis, ka man no pārbīļa un šausmām gandrīz vai sirds apstājās pukstēt.

Likās, ka troksnis nāk no sienas. Izklausījās tā, it kā kāds ar nagiem skrāpētu skolas tāfeli. Bet tikpat labi tie varēja būt vaidi vai nopūtas. Un tad izdzirdējām klauvējienus otrā istabas pusē. Iesākumā klusus, tad aizvien skaļākus un skaļākus, līdz beidzot ausīs sāka dunēt.

-   Poltergeists, Puķīte nočukstēja un pārvilka segu pāri galvai.

-   Varbūt kāds vienkārši klauvē pie mūsu durvīm, es mēģināju sevi iedrošināt. Paskatīsimies?

-  Vai tu esi jukusi? Puķīte man uzbrēca. Kas zina, kas tur slapstās gaitenī!

-   Tu domā, ka tas ir spoks? es jautāju.

Puķīte papurināja galvu. Izskatījās diezgan nepārliecinoši. Es jutos pagalam neomulīgi, jo skaņas nudien izklausījās traki baisas. Amanda vēl piespiedīs mūs ticēt gariem un spokiem!

Kādu brīdi nekustīgi sēdējām gultā un ieklausījāmies, taču atkal valdīja absolūts klusums. Likās, ka arī visi pieaugušie atrodas savās istabās. Dzirdējām vienīgi māsas X kluso elpu.

Vai tās būtu bijušas vienīgi mūsu iedomas? Man gribējās šo lietu izpētīt. Es atmetu segu un izkāpu no gultas.

-   Kur tu iesi? Puķīte prasīja.

-Ārā, gaitenī. Gribu apskatīties, kas tur ir. Vai nāksi līdzi? Tur droši vien nav nekā briesmīga. Turklāt mēs taču esam kopā ar māsu X.

Puķīte paraudzījās manī ar tādu skatienu, it kā es pavisam būtu izkūkojusi prātu. Taču tad arī viņa izkāpa no gultas. Droši vien ziņkārība ņēma virsroku pār bailēm.

No jauna uzģērbām peldmēteļus, uz pirkstgaliem aizzagāmies līdz durvīm un, cik vien klusi iespējams, atvērām tās vaļā.

Mēs palūrējām ap stūri. Pie griestiem dega maza lampiņa un vārgi apgaismoja gaiteni. Viss bija mierīgi.

Cieši pieķērušās vienai otrai, mēs soli pa solim virzījāmies uz priekšu. Māsa X nekustējās ne no vietas. Viņa acīmredzot bija gudrāka par mums.

-   Te nekā nav, es klusītēm teicu Puķītei. Droši vien tās būs bijušas tikai iedomas.

-    Tev tā liekas? Puķīte nedroši bilda. Kā mēs abas varējām iedomāties vienu un to pašu?

Piepeši viņa sarāvās un ar nagiem ieķērās manā rokā. Kā jau sacīju, Puķīte ir boksere. Viņai spēka netrūkst. Tomēr es ne nieka nejutu, jo pati redzēju, kas tik ļoti izbiedēja Puķīti. Pa gaiteni aizslīdēja kāds stāvs un pazuda aiz stūra.

-   Kas tas bija? es jautāju un jutu, kā ceļgali ļogās.

-   Nezinu, Puķīte drebošā balsī atbildēja. Tas bija tik liels.

-   Bet varbūt mums tikai šķita liels, jo esam nobijušās, es pūlējos mūs abas nomierināt.

Puķīte sparīgi pamāja ar galvu. Droši vien tā būs bijusi tikai milzīga ēna.

-   Iesim atpakaļ istabā?

Puķīte pamāja vēl dedzīgāk.

Tikko bijām paspērušas pāris soļu mūsu istabas virzienā, tā pēkšņi atskanēja dārdoņa un klaudzoņa, it kā ar spēku tiktu aizcirstas durvis. Un tad kāds skaļi iekliedzās.

Iesākumā domāju, ka kliedzēja bija Puķīte, taču viņa lūkojās manī tikpat pārbijusies, cik es viņā. Tad mūsu degungalā tika atrautas vaļā kādas durvis un mēs gandrīz vai nogāzāmies bezsamaņā.

-  Mans Dievs! Volfas kundze iesaucās un piespieda roku pie krūtīm. Jūs gan mani pārbiedējāt!

Mēs stāvējām tieši pie viņas istabas durvīm. Izspūrušiem matiem un baltajā rītakleitā Volfas kundze pati atgādināja spoku.

-   Jūs sacēlāt šito traci? viņa jautāja.

-   Nē, mamm! Mēs ne! Puķīte iesaucās. Vai tu arī dzirdēji kliedzienu?

-   Jā, tāpēc jau uzreiz skrēju laukā.

Mazliet tālāk pa kādām durvīm galvu izbāza Villijs. Kas tas par troksni? Es esmu noguris un gribu gulēt!

-   Kāds kliedza! es paskaidroju. Vai tu arī dzirdēji?

Villijs piekrītoši pamāja ar galvu. Te jau izklausās

gluži kā spoku pilī, viņš noņurdēja.

Citas pēc citām atvērās pārējās durvis, līdz beidzot visi, ieskaitot Beatrisi, kura trīcēja pie visām miesām, ģērbušies rītasvārkos, sapulcējās gaitenī un spriedelēja par dīvainajiem trokšņiem nakts vidū. Trūka vienīgi Zatas kundzes. Acīmredzot es biju vienīgā, kas to pa. manīja. Izskatījās, ka pārējie šo faktu neievēroja, pat Zata kungs ne.

-   Kur tad tava rītakleita? Hedviga jautāja māsai. Elzbete izrādījās vienīgā, kura bija uzrāvusi mugurā mēteli.

-    Pazudusi, Elzbete žēlojās. Visur izmeklējos, taču neatradu.

-   Droši vien nebūsi paņēmusi līdzi.

Elzbete noraidoši papurināja galvu. Skaidri zinu, ka to paņēmu.

-   Tas gan ir jocīgi, Ginters piepeši ieminējās. Man pazuduši bikšturi. Es gribēju tos uzlikt pirms došanās uz vakariņām, taču Valters apgalvoja, ka tie neesot pietiekami smalki. Tāpēc atstāju bikšturus istabā. Un tagad tie ir pazuduši.

Mēs ar Puķīti saskatījāmies. Pauls! Vai arī viņš būtu pazudis tāpat kā Elzbetes rītakleita un Gintera bikšturi? Es cerēju, ka Puķīte būs viņu aizmirsusi mājās, jo gadījumā, ja Pauls izrādīsies pazudis, viņa to nespēs pārdzīvot.

-   Tu droši vien Paulu vienkārši aizmirsi mājās, es pačukstēju draudzenei.

-   Cerams, jo, ja Pauls būs pazudis, tad…

-    Mani bikšturi bija pavisam jauni, Ginters noburkšķēja.

Opītis Skrūve pagriezās pret draugu un pasmīnēja.

-    Zatas kundze tos nebija uzlikusi. To es skaidri redzēju.

-    Tēvs! Lūdzu! iesaucās Volfas kundze. Tagad nav īstais brīdis jociņiem. Tomēr savādi, ka vairākiem cilvēkiem vienlaikus kaut kas pazūd.

Rīzes kungs atmeta ar roku. Ak, ko nu! Paši vien savas mantas kaut kur esat iegrūduši. Man tā bieži gadās.

Kad vairums viesu devās atpakaļ uz savām istabām, Puķīte piebikstīja mammai. Klau, mamm, viņa klusi sacīja. Man arī kaut kas ir pazudis.

-   Kas tad?

-   Pauls. Tagad esmu pavisam pārliecināta, ka ieliku vinu somā.

-   Manā mājā nekas nepazūd, paziņoja Zata kungs, uzmezdams Puķītei nelaipnu skatienu.

-   Ak nepazūd? iesaucās Ginters. Un kā tad ar maniem bikšturiem?

-   Un manu rītakleitu? piebilda Elzbete.

-   Varbūt vēl kaut kas ir pazudis, iejaucās Amanda,

-   tikai vēl neesam to pamanījuši. Kāpēc lai mēs tagad neietu uz savām istabām un nepārbaudītu? Pēc tam atkal satiksimies gaitenī. Pāris minūtes uz priekšu vai atpakaļ kāda tam nozīme.

-  Kā vēlaties, Zata kungs nopūtās. Bet gan redzēsit, ka viss būs savās vietās. Arī jūsu bikšturi.

Mēs ar Puķīti izsaiņojām savas somas un pēc tam salikām visu atpakaļ, palūkojāmies visos skapjos un visās atvilktnēs. Pametām skatienu pat zem gultas.

Nekā! Pauls tā arī palika pazudis. Bet viss pārējais gan atradās vietā.

Pāris reižu Puķīte tik tikko spēja novaldīt asaras. Mani pūliņi remdēt viņas bēdas ar apgalvojumu, ka Pauls varbūt tomēr palicis mājās, neko daudz nepalīdzēja. Droši vien es justos tikpat izmisusi, ja būtu pazudusi mana cepure ar nagu, taču tā, par laimi, vēl atradās tepat.

Kad izgājām atpakaļ gaitenī, visi, izņemot Zatas kundzi, jau bija sapulcējušies. Satrauktas balsis skanēja cita caur citu jau ne pirmo reizi šajā trakajā dienā.

-   Kas lēcies? Puķīte jautāja opītim.

-   Neticami! viņš iesaucās. Gandrīz katram kaut kas ir pazudis!

5

Lielajā jezgā pagāja krietns brīdis, līdz mums ar Puķīti izdevās izdibināt, ka vairumam viesu pazudis kāds apģērba gabals.

Bez Elzbetes rītakleitas, Gintera bikšturiem un Puķītes Paula trūka arī Volfas kundzes šalles un pa vienai tēta un Zata kunga kurpei. Eleonora nevarēja atrast cimdus, Villijs un Valters pa vienai zeķei, bet Seinheima kungs kaklasaiti. Opītis Skrūve sūdzējās, ka pazudis cigārs. Taču visļaunāk bija izgājis Rīzes kungam, Lībhera kungam un Hedvigai. Rīzes kungs vairs nevarēja atrast jaku ar kabatas portfeli un atslēgu saišķi. Lībhera kungam klājās gandrīz tāpat. Viņa pazudušajās biksēs bija palicis naudas maks. Un Hedvigai trūka rokassomiņas ar visu, kas tajā iekšā. Vienīgā, kura nesūdzējās, bija Amanda. Fakts, ka arī man nekas nebija pazudis, neskaitījās. Mēs ar Puķīti vienīgās mitinājāmies kopā vienā istabā, un no šīs istabas viena lieta jau bija pazudusi.

Jums tātad nekas nav pazudis, Zata kungs sacīja Amandai un sarauca vienu uzaci. -Tas man šķiet loti pārsteidzoši.

-   Uz ko jūs tēmējat? Gerda Volfa noprasīja.

Zata kungs izslēja rokas gaisā. Neko, neko! Es tikai tā iedomājos.

-   Tad esiet tik laipns un paturiet savas domas pie sevis, noburkšķēja Puķītes mamma.

-    Vai neviens nepamanīja, ka kāds krāmētos pa istabu? Amanda jautāja. Vai tad visi jau gulēja?

-  Vakariņu laikā es bikšturus nemaz nebiju uzlicis! Ginters iesaucās. Varbūt tie jau bija pazuduši.

-   Varbūt jūs domājat, ka kāds tos nozadzis? Rīzes kungs vaicāja.

-   Vai jums ir cits izskaidrojums? opītis Skrūve atcirta. Vai tad mantām būtu izauguši spārniņi un tās aizlidojušas prom?

-  Mūsu vidū taču ir detektīvs, ieminējās Zata kungs un palūkojās uz tēti. Varbūt jūs varat pateikt, kas noticis.

Tētis paraustīja plecus. Nav ne jausmas. Es pats arī esmu cietušo skaitā. Droši vien zādzība ir visticamākais izskaidrojums, lai gan nespēju iedomāties, ko var iesākt ar vienu kurpi vai vienu zeķi. Ar kabatas portfeli, naudas maku un rokassomiņu ir cita lieta. Es gan nesaprotu, kāpēc jūs savu kabatas portfeli atstājāt istabā. Es savējo vienmēr ņemu līdzi.

Rīzes kungs apjucis pakasīja pakausi. Patiesību sakot, es arī, viņš pēc mirkļa piebilda. Bet šovakar uzģērbu smokingu. Tas man kļuvis maķenīt par šauru. Kad iebāzu kabatā portfeli un atslēgas, izskatījos gluži kā mafijas boss, kas paslēpis pistoli zem žaketes. Vismaz tā apgalvoja znots, mani ieraudzījis. Tāpēc atliku savas mantas atpakaļ ielas uzvalkā. Es taču nenojautu, ka kāds tās varētu paņemt.

-   Man izgāja uz mata tāpat, pievienojās Lībhera kungs. Negribēju nēsāt līdzi tik daudz naudas.

-  Daudz naudas? Zata kungs noprasīja. No kurienes jums radies tik daudz naudas? Vai es pārāk labi maksāju?

Zata kungs skaļi iesmējās, taču Lībhera sejā bija lasāms, ka viņam tas nemaz nešķiet uzjautrinoši.

-  Pa ceļam uz šejieni biju iegājis pie sava drauga. Viņš man bija parādā. Un šodien atdeva skaidrā naudā.

-   Cik daudz? Amanda interesējās.

-   Tur jau tā lieta! Lībhera kungs nopūtās. Tur bija daudz naudas, gandrīz divtūkstoš marku.

-    Tik daudz? es iesaucos un aizšāvu plaukstu priekšā mutei.

-    Ak, par to neraizējieties! Rīzes kungs pavirši attrauca. Kādam nolūkam tad ir domāta apdrošināšana? Tu taču esi apdrošināts, Ernst, ko?

Zata kungs īgni pamāja ar galvu. Pirmdien ziņošu apdrošinātājiem. Lai gan nesaprotu, kā var nēsāt līdzi tik daudz naudas, viņš, uzmetis šķību skatienu savam asistentam, piebilda.

-  Un es tūdaļ likšu slēgt manas kredītkartes, Rīzes kungs turpināja. Tad zaudējumi nebūs tik lieli.

-  Un ko iesāksit ar atslēgām? Volfas kundze jautāja. Vai nebaidāties, ka kāds varētu pie jums ielauzties?

Rīzes kungs blēdīgi pasmaidīja. Nedomāju vis. Ikreiz, kad neesmu mājās, palaižu vaļā suni, lai skraida pa gruntsgabalu. Šim tik vienkārši garām vis netiks.

-   Un kā būs ar tevi, Hedviga? Amanda nerimās.

-   Man nav kredītkaršu, Hedviga sašļukusi atteica. Somiņā atradās vienīgi mutautiņš, manas lasāmbrilles un naudas maciņš. Bet tajā nekā daudz nebija iekšā. Mūsu atslēga, par laimi, ir pie Elzbetes.

-   Liksimies gultā! Amanda ierosināja.

-   Tā ir laba doma, Rīzes kungs piekrita. Jūtos noguris kā suns. Turklāt šonakt tik un tā neko vairs nevaram iesākt. Varbūt Kaminska kungs rīt radīs risinājumu šim dīvainajam gadījumam.

Es pavilku sāņus Amandu. Mēs ievedām māsu X istabā. Lai viņa nesamirkst.

Amanda uzmeta man pētošu skatienu. Tas ir mīļi no jūsu puses, viņa pēc brīža noteica. Un citādi? Vai viss ir kārtībā?

-   Jā, protams. Kas tad lai nebūtu kārtībā?

Amanda nepaguva atbildēt uz manu jautājumu, un

tur atkal bija vainojams troksnis.

No jauna atskanēja dārdoņa un klauvējieni. Taču šoreiz varēja skaidri noteikt, no kurienes tie nāk.

-   Kas atkal ir noticis? iesaucās Rīzes kungs. Kurš tik vēlu dauzās pie durvīm?

-   Varbūt kāds kaimiņš, kuram pazudušas apakšbikses, iedzēla Zata kungs.

-   Kāds ir pie ārdurvīm, piepeši izdzirdējām aiz muguras balsi. Tā izrādījās Beatrise. Kā allaž, viņa bija pielavījusies gluži nedzirdami. Arī viņa bija ģērbusies rītakleitā. Bet aubīti tomēr nebija aizmirsusi uzlikt galvā.

-   Tad, lūdzu, ejiet un paskatieties, kas tur ir! izrīkoja viņas šefs.

Beatrise satriekta iepleta acis. Tagad? Nakts vidū?

-    Nu beidziet taču klīrēties! Zata kungs uzsauca. Nebūs jau nekāds poltergeists, kaut gan cienītā gaišreģes kundze droši vien apgalvotu ko pavisam citu.

Es tik traki degu nepacietībā uzzināt, kas nakts vidū dauzās pie ieejas durvīm, ka pat nesaskaitos par Zata kunga muļķīgo piezīmi.

Priekšnamā valdīja piķa melna tumsa. Elpu aizturējusi, es gluži tāpat kā pārējie klausījos Beatrises soļos. Tajā pašā mirklī izdzirdējām viņu pilnā balsī iekliedzamies.

-   Kas tad nu atkal? Zata kungs iebļāvās un metās lejup pa kāpnēm. Mēs viņam sekojām.

Jau biju nospriedusi, ka šajā trakajā dienā mani vairs nekas nepārsteigs, taču izrādījās, ka esmu maldījusies.

Beatrise, bāla un trīcoša, stāvēja pie plaši atvērtajām ārdurvīm. Un durvju priekšā dižojās putnubiedēklis, ietērpts visās tajās drēbēs, kas vēl pirms pāris minūtēm skaitījās pazudušas. Netrūka pat Hedvigas rokassomiņas un Puķītes Paula. Un opīša Skrūves cigārs bija iebāzts biedēklim mutē.

Rīzes kungs, kā pamatu zem kājām zaudējis, blenza uz putnubiedēkli. Paskaties, Ernst! Es neticu savām acīm! Kāds grib mūs pamatīgi izāzēt!

Amanda bija pirmā, kas uzdrošinājās tuvoties salmu lellei. Viņa noņēma rokassomiņu un pasniedza Hedvigai. Uzskatīdami to par zīmi, arī pārējie saņēmās un devās pēc savām mantām.

Kad Puķīte beidzot turēja rokās savu Paulu, viņas acis mirdzēt mirdzēja. Es priecājos līdz ar viņu, lai gan

joprojām neredzēju izskaidrojumu dīvainajai lietai. Bet šajā ziņā es nebiju vienīgā.

-   Viss atrodas vietā, secināja Rīzes kungs, kad bija pārbaudījis kabatas portfeli. Atslēgas, kredītkartes un pat skaidrā nauda. Es nesaprotu. Vai tas jāuzskata par bezgaumīgu joku?

-   Es gan tā nedomāju! iesaucās Seinheima kungs un vicināja savu kaklasaiti. Turklāt viņš nenovērsa skatienu no Amandas. Viņš droši vien domāja, ka Amanda tur pielikusi savu roku, jo viņai nekas nebija nozagts.

Piepeši Zata kungs sāka skaļi smieties un aplaudēt. Man jau likās, ka viņš zaudējis prātu.

-   Bravo! viņš iesaucās. Bravo, Amandas X kundze! To jūs nudien lieliski izstrādājāt. Brīnišķīga izrāde! Vispirms kristāla lode, tad klaudzieni un kliedzieni, un tagad vēl putnubiedēklis. Droši vien katrs no mums kādu brīdi noticēja spokiem.

-  Jūs varbūt domājat, ka to visu sastrādāja Amanda? es iesaucos.

-   Lai paliek, Rikij, Amanda mani pārtrauca. Tas taču ir liels gods, ja Zata kungs uzskata, ka esmu spējīga uz veselu lērumu māņu un blēņu. Taču man jūs jāapbēdina. Diemžēl tā nebiju es.

-   Jā, jā! Zata kungs smējās. Jūsu vietā es apgalvotu to pašu. Taču nav tik ļauni. Mēs zināmā mērā izklaidējāmies, un turklāt visas pazudušās mantas atkal ir atradušās.

-    Diemžēl ne, piepeši ierunājās Lībhera kungs. Mana nauda ir pazudusi.

-Jūsu divtūkstoš markas? iesaucās Volfas kundze.

-   Jā! To nekur nav! Es visu vairākkārt pārmeklēju!

Par pierādījumu Lībhera kungs pastiepa mums savas

bikses, ko bija novilcis putnubiedēklim, un apgrieza kabatas ar oderi uz āru.

-   Tas taču nevar būt! Zata kungs saskaities iebļāvās un paskatījās uz Beatrisi, it kā viņa būtu vainīga.

-    Varbūt nauda nemaz nebija biksēs, ieminējās Rīzes kungs. Un tā joprojām atrodas kaut kur jūsu istabā.

Lībhera kungs pamāja ar galvu. Varbūt. Katrā ziņā es vēlreiz pārmeklēšu.

-  Un, ja neatradīsies, tad mani apdrošinātāji atlīdzinās, Zata kungs žigli piebilda. Nelaime nav tik liela, kā izskatās.

-   Es tomēr labprāt gribētu zināt, kurš bija šis jokupēteris, iejaucās opītis Skrūve un aizdedzināja cigāru, ko bija "atņēmis" putnubiedēklim.

Es mīļuprāt būtu pajautājusi Amandai, ko viņa domā par šo notikumu. Diemžēl Zata kungs un Lībhera kungs soļoja mums cieši blakus. Es vienīgi paguvu uzmest Amandai jautājošu skatienu. Taču viņa tikai pasmaidīja un piemiedza ar aci. Ko tad nu tas atkal nozīmēja?

Mēs ar Puķīti vēl ilgi spriedām par pēdējās stundas notikumiem. Mēs lauzījām galvu par to, kurš šo joku izstrādājis un kāda tam visam jēga. Taču notikušais mums kā bija, tā palika mīkla droši vien arī visiem pārējiem, izņemot pašu jokupēteri, kā opītis Skrūve nodēvēja šo nemiera cēlāju.

Piepeši atminējos, ka neesmu pastāstījusi Puķītei par savu sapni. Bet tagad jau bija par vēlu Puķīte man blakus gulēja saldā miegā, un es negribēju viņu modināt.

Nākamajā rītā pie brokastu galda sapulcējās visai nogurusi sabiedrība. Laikam gan nebija neviena, kurš nakts notikumu iespaidā būtu labi izgulējies. Katrā ziņā mēs ar Puķīti žāvājāmies vienā laidā. Taču visvairāk žēl bija Lībhera kunga un Beatrises. Viņi droši vien bija piecēlušies vēl agrāk, lai pagatavotu brokastis. Toties viņi bija no sirds papūlējušies. Galdā tika celts olu kultenis, grauzdētas maizītes, desa, siers, marmelāde un pat svaigu augļu salāti. Es ar gardu muti notiesāju visu, kas vien gadījās priekšā.

-   Kur tad ir palikusi jūsu sieva? Seinheima kungs vaicāja Zata kungam. Vai viņa jūtas labāk?

-   Viņa acīmredzot vēl ir savā istabā, Zata kungs atteica.

Advokāts uzmeta Zata kungam izbrīnītu skatienu. Vai tad jūs neesat iegājis pie viņas?

-   Nē, negribēju traucēt. Viņai kļūs labāk, ja kārtīgi izgulēsies.

Es jau iepriekšējā vakarā nobrīnījos, ka Zata kungs ar kundzi acīmredzot guļ katrs savā istabā. Vai šajās aprindās tā bija pieņemts? Ja bija pieņemts, tad mana vēlme tām piederēt aizvien raucās mazumā.

Rīzes kungs vispirms paskatījās uz pulksteni, pēc tam uz savu znotu.

-   Ir pēdējais laiks, Ernst. Ja Bella vēlas nākt līdzi,

tad tev nāksies vinu modināt.

»

Ernsts Zats iemeta skatienu savā pulkstenī. Jā, tev taisnība. Mums drīz jāiet. Bet es atstāšu Bellu guļam. Viņa to jau ir gana atskatījusies.

-   Par ko jūs runājat? iejautājās tētis.

-   Rituālu, mīļais Kaminska kungs. Es domāju rituālu! Rīzes kungs sacīja, un viņa seja starot staroja.

-   īsti nesapratu, tētis bilda. Un ar to viņš acīmredzot bija izsacījis visu klātesošo domas.

-   Pārsteigums! Rīzes kungs iesmējās. Kad nonāksim fabrikā, jūs sapratīsit! Es došos turp agrāk un visu sagatavošu. Jūs varat nesteigties. Mans znots jūs pavadīs un parādīs ceļu.

6

Pa ceļam uz Rīzes šokolādes konfekšu fabriku mēs ar Puķīti minējām, kāds gan varētu būt šis rituāls. Tas acīmredzot bija kas īpašs, ja jau Zata kungs un Rīzes kungs tam pievērš tik lielu vērību.

Amanda atstāja māsu X un Penelopi pie Zatiem. Beatrise gan bija pilnā balsī protestējusi, taču es priecājos, jo citādi katrā ziņā iznāktu nepatikšanas. Nevarēju iedomāties, ka kāds ļautu aitai klaiņot pa šokolādes konfekšu fabriku.

Kad bijām nonākuši līdz fabrikas vārtiem, man no brīnumiem mute palika vaļā. Es nespēju aptvert, ka tik milzīga fabrika paredzēta vienīgi šokolādes konfekšu ražošanai.

-  Ar mūsu konfektēm našķējas visā Eiropā, Zata kungs man paskaidroja.

-  Tik un tā būtu labāk, ja mēs paplašinātu produkcijas sortimentu, piepeši ierunājās Lībhera kungs. Ja ražotu šokolādes batoninus.

-  Šokolādes batoniņi būtu lieliski! nopriecājās Puķīte.

-  Nu redziet, Lībhera kungs teica un uzsmaidīja Puķītei. Viņa acumirklī atkal ieguva veselīgu sejas krāsu.

Zata kungs atvairījās. Ak, ko nu! Jūs un jūsu šokolādes batoniņi! Mēs ražojam šokolādes konfektes un pie tām arī paliksim. Mans sievastēvs ir tādās pašās domās.

-   Jā, diemžēl, Lībhera kungs nopūtās.

-    Turklāt drīzumā saņemsim lielu pasūtījumu no Āzijas, Zata kungs piebilda.

Viņa asistents vēlreiz nopūtās. Cerams.

-   Par to neraizējieties! Zata kungs strupi atcirta. Bet tagad gan mums jāiet, citādi nokavēsim rituālu.

Seinheima kungs pavilka sāņus Zata kungu un kaut ko čukstēja viņam ausī.

-   Man ļoti žēl, godātie, pēc mirkļa Zata kungs atvainojās. Seinheima kungs vēlas nekavējoties runāt ar mani. Nodošu jūs mūsu darbnīcas vadītāja Zīsliha kunga ziņā. Viņš te visu pārzina vēl labāk par mani.

Spriežot pēc Zīsliha kunga izskata, likās, ka viņš pats notiesā visas konfektes, ko fabrikā saražo. Taču tas, ko viņš mums parādīja, šķita varen iespaidīgi. Konfektes tika iespiestas veidnēs, pārlietas ar šokolādi, ietītas papīriņos un iesaiņotas turzās. Tās savukārt nonāca kartona kastēs, bet kastes tika sakrautas uz lieliem paliktņiem. Un tas viss notika automātiski.

Kad gājām cauri telpai, kurā konfektes saiņoja papīriņos, Puķīte piepeši iebikstīja man sānos.

-   Paskaties, viņa čukstēja. Tur aizmugurē ir Zata kungs un Seinheima kungs.

Abi stāvēja telpas stūrī un satraukti runājās.

-  Gandrīz vai izskatās, ka šie strīdas, Puķīte secināja.

-   Droši vien spriež par garlaicīgām darījuma būšanām, es atteicu. Nāc, tur tālāk noteikti drīkstēsim pagaršot kādu konfekti.

Zīsliha kungs nudien neskopojās. Gandrīz visur drīkstējām našķēties ar konfektēm.

-  Tās gan garšo brīnumgalaktiski! Amanda sajūsmināta iesaucās.

-    Pateicoties mūsu slepenajai receptei, Zīsliha kungs lepni paskaidroja.

-   Kādai slepenajai receptei? es jautāju.

Zīsliha kungs man uzsmaidīja. Ja es to atklāšu, tad tā vairs nebūs slepena. Bet nākamajā zālē jūs redzēsit, ko domāju.

-  Sī ir mūsu fabrikas sirds, Zīsliha kungs paskaidroja, kad iegājām nākamajā zālē, un norādīja uz trim milzīgiem vara katliem. Tur vāra maisījumu mūsu konfektēm.

Zālē valdīja vēl trakāks karstums nekā pirtī, un arī smarža nebija no tām apetītlīgākajām.

-   Un kas tad ir ar slepeno recepti? Puķīte interesējās.

Zīsliha kungs paskatījās pulkstenī. Mēs esam tieši laikā! viņš iesaucās.

Es pavēros savā rokaspulkstenī. Tas rādīja divpadsmit. Negaidot iegaudojās sirēna, tā ka man no izbīļa konfekte gandrīz iesprūda kaklā.

Kad sirēna aprimās, fabrikā iestājās klusums.

Viņi izslēdza iekārtas, Puķīte man pačukstēja.

Piepeši no visām pusēm sāka plūst ļaužu straumes. Cilvēki nostājās abpus milzīgajam katlam gluži kā parādē. Turklāt nemanīja ne drūzmu, ne grūstīšanos šķita, ka katram būtu sava pastāvīgā vieta.

Kad visi stāvēja kā miera sardzē, Zīsliha kungs piegāja pie maza tērauda skapīša, izņēma gongu un trīs reizes uzsita. Tajā pašā mirklī zāles otrā galā atvērās durvis un ienāca kāds vīrs. Zālē iestājās vēl lielāks klusums. Vienīgi katlos burbuļoja un guldzēja.

Es trīsreiz paraudzījos uz vīru, kurš stīviem soļiem maršēja cauri zālei, un tikai tad sapratu, ka tas ir Rīzes kungs.

Mūsu pulciņā atskanēja čuksti. Nebija jau nekāds brīnums, jo Rīzes kunga iznāciens nudien neiederējās šādā fabrikas zālē. Viņš bija ģērbies melnā frakā un cilindrā. Baltos cimdos tērptajās rokās viņš nesa sudraba paplāti ar trim stikla pudelēm: sarkanu, dzeltenu un zilu.

Rīzes kungs aizsoļoja līdz pirmajam katlam. Tur viņš pasniedza paplāti kādam citam vīram un pats paņēma sarkano stikla pudeli. Turēdams to rokā, viņš uzrāpās pa trepēm augšā līdz lūkai katla virspusē. Ar elegantu rokas vēzienu Rīzes kungs atvēra lūku, ielēja iekšā pudeles saturu un atkal aizvēra lūku. Tad viņš norāpās lejā un uzlika tukšo pudeli uz paplātes.

Ar paplāti rokā viņš aizsoļoja līdz otrajam katlam, kur atkārtoja to pašu procedūru ar dzelteno pudeli. Kad Rīzes kungs norāpās lejā no trešā katla, kurā bija iztukšojis zilo pudeli, viņš ar visām trim pudelēm uz

paplātes tuvojās mums. Zīsliha kunga priekšā viņš apstājās, un abi, sejas vaibstiem pat nenotrīsot, viens pret otru palocījās. Rīzes kungs apcirtās uz papēža un ar paplāti izstieptajā rokā aizsoļoja atpakaļ pa to pašu ceļu un pazuda aiz durvīm, pa kurām bija ienācis. Tieši tajā mirklī, kad durvis aizcirtās, Zīsliha kunga gongs nodimdināja trīs reizes.

It kā nekas nebūtu noticis, ļaudis, kuri pirms brīža nopietnām sejām bija vērojuši Rīzes kungu, atkal sarosījās. Vēl pēc mirkļa atskanēja iekārtu troksnis.

-   Vai tas bija rituāls? es vaicāju Zīsliha kungam.

Viņš man uzsmaidīja un piekrītoši pamāja ar galvu.

-   Un kāda tam ir jēga? opītis Skrūve gribēja zināt.

-  To pajautājiet pašam Rīzes kungam, Zīsliha kungs atteica. Viņš mācēs labāk paskaidrot. Ēdnīcā jūs gaida desiņas un kartupeļu salāti. Tiklīdz Rīzes kungs būs pārģērbies, viņš jums pievienosies.

Mēs gandrīz jau bijām notiesājuši visas desiņas un kartupeļu salātus, kad beidzot ieradās arī Rīzes kungs. Viņš apsēdās pie mūsu galda un sveicināja ar laipnu galvas mājienu. Mēs pārtraucām maltīti un gaidu pilni raudzījāmies viņā.

-    Tagad jūs zināt, kas ir rituāls, par kuru mēs ar znotu runājām, viņš, joprojām smaidīdams, teica.

-   Tas bija ļoti iespaidīgi, Amanda sacīja. Mazliet atgādināja manu mākslu. Zināmā mērā brīnumgalaktiska burvība.

Rīzes kungs iesmējās. Drusciņ burvestības jau tur ir! Bet, lai to patiešām saprastu, jums derētu uzzināt mazliet vairāk par mūsu fabrikas vēsturi. Mans vectēvs nodibināja fabriku gandrīz pirms simt gadiem. Viņš bija konditors un izdomāja recepti šokolādes konfektēm. Šīs receptes īpatnība slēpās faktā, ka konfekšu maisījumam pievieno konkrētas aromātiskas vielas pats par sevi saprotams, dabīgas izcelsmes.

-  Vai tas bija šķidrums, ko lējāt katlos? Villijs ieprasījās.

Rīzes kungs piekrītoši pamāja ar galvu. Tā gan. Pats svarīgākais, ka mūsu konfektes vāra trīs posmos, tāpēc arī ir šie trīs katli. Un katram posmam ir vajadzīgs īpašs aromātisko vielu maisījums. Taču arī tos nedrīkst sajaukt. Ja, piemēram, vispirms ielietu dzelteno un tad sarkano šķidrumu, konfektes garšotu pēc ziepēm. Un, ja vēl sajauc vietām sarkano un zilo, tad konfektes iegūst govju mēslu garšu.

Es gan nesapratu, no kurienes Rīzes kungs zina, kā garšo govju mēsli, bet tas jau nebija tik svarīgi.

-    Un šīs aromātiskās vielas ir tā slepenā recepte, kuru pieminēja Zīsliha kungs? tētis vaicāja.

-   Tā gan. Un to zinu vienīgi es. Tāpēc man arī jāveic rituāls. Tā tas mūsu ģimenē allaž ir gājis. Tikai tad, kad mans vectēvs nomira, tētis drīkstēja ieskatīties pergamenta rullī, kur uzrakstīta recepte. Un ar mani un manu tēvu notika uz mata tāpat.

-   Un kas notiks, kad jūs… es domāju, pēc jums? Elzbete tincināja.

-    Tad turpinās Bella, Rīzes kungs nopietnu seju paskaidroja. Viņa gan neinteresējas par firmu, bet gan jau nāksies to darīt, ja negribēs pavisam lauzt ģimenes tradīcijas.

-  Šis pergamenta rullis noteikti glabājas seifā, tētis ieminējās.

-    Nē, tas atrodas pie manis mājās, Rīzes kungs iesmējās. Bet nebaidieties, detektīva kungs, tas guļ drošībā slēptuvē. Māju, kurā es dzīvoju, būvēja mans vectēvs. Tajā joprojām atrodas arī virtuve, kurā viņš izgudroja recepti un kurā es joprojām brūvēju aromātiskos maisījumus.

-   Kāpēc jūs tos vienkārši neielejat katlos? opītis Skrūve nesaprata. Kāpēc jūs rīkojat šo rituālu?

Rīzes kungs uzsmaidīja opītim Skrūvēm. Arī to ieviesa mans vectēvs. Un tagad tā ir tradīcija. Mūsu darbiniekiem tā patīk. Dažs labs pie konkurentiem pat varētu vairāk nopelnīt, taču paliek pie mums šīs tradīcijas dēļ.

-   Kāpēc? Ginters prasīja.

-   Jo tā dod drošības izjūtu. Kamēr es, tērpies frakā, tieši divpadsmitos ienākšu zālē, viņi zinās, ka viss ir kārtībā. Ka viss ir tieši tāpat kā vecajos labajos laikos.

-   Un, jūsuprāt, viss vēl ir kārtībā? iejautājās Seinheima kungs, kurš pa šo laiku bija pienācis pie mūsu galda.

-    Tas jājautā manam znotam. Bet es esmu par to pārliecināts. Vai ne, Ernst?

-   Protams, Zata kungs teica un stīvi pasmaidīja.

Kad atgriezāmies no izbraukuma uz šokolādes fabriku, pie Zatiem vairs ilgi neuzkavējāmies. Rīzes kungs bija aizbraucis uz mājām, bet Lībhera kungs palicis firmā. Vienīgi advokāts Seinheims bija atnācis līdzi, jo gribēja pārliecināties, kā jūtas Zatas kundze. Taču Beatrise ziņoja, ka viņa joprojām neesot rādījusies.

-  Es tomēr pamazām sāku raizēties par Bellu, Seinheima kungs sacīja. Vai nevēlaties palūkoties, kā viņai klājas?

-   Es to izdarīšu, tiklīdz jūs visi būsit prom, Zata kungs atbildēja. Neraizējieties! Viņai patīk ilgi gulēt.

Kamēr nokļuvām mājās un atvadījāmies no Amandas garu izsaukšanas pulciņa un opīša Skrūves boksa draugiem, atkal bija pienācis vakariņu laiks. Amanda pagatavoja kaut ko tik asu, ka šķita liesmas šausies pa muti laukā. Taču pēc saldumu lēruma fabrikā asums mums itin labi gāja pie sirds.

-   Šī bija vissatraucošākā nedēļas nogale kopš ilgiem laikiem, ieminējās Puķītes mamma.

-   Un vistrakākā arī, tētis pievienojās. Vispirms kristāla lode, pēc tam pazudušās mantas un putnubiedēklis un visbeidzot šis jocīgais rituāls fabrikā.

-   Vai tev ir kāda nojausma, kurš varēja izspēlēt šo dīvaino joku? es vaicāju Amandai.

-   Varbūt restorāna puiši, ieteicās opītis Skrūve.

Amanda papurināja galvu un domīgi vērās savā šķīvī.

Man šķiet, tas bija kāds, kurš pats tur gulēja. Es nezinu, kāpēc, taču mana oža to saka.

Opītis Skrūve iesprauslojās un pūta gaisā mazus, zilus dūmu mākonīšus.

-   Man liekas, ka tā nebija nekāda sagadīšanās un ka viss ir savstarpēji saistīts, Amanda turpināja. Bet vēl nezinu, kā. Un tas mani kaitina! Varbūt jāpaņem līdzi māsa X. Viņas klātbūtnē domāšana veicas labāk.

7

Kopš tā laika, kad sākām dzīvot kopējā mājā, mēs ar Puķīti lielākoties gulējām vienā istabā. Šoreiz bija pienākusi kārta Puķītes istabai.

-    Vai tev šķiet, ka Amandai ir taisnība? brīdī, kad jau bijām saritinājušās zem segām, viņa ievaicājās. Vai tā tiešām nebija sagadīšanās?

-   Nav ne jausmas, es atteicu. Bet daudz netrūkst, lai arī es vairs neticētu, ka notiek sagadīšanās.

Es paskatījos uz savu draudzeni. Vēl joprojām nebiju pajautājusi, kāpēc viņa iepriekšējā naktī bija uztrūkusies sēdus. Es vēl vilcinājos. Vai vispār vajadzētu jautāt? Es zināju, ka viņai nepatīk runāt par tēvu un viņa pazušanu. Taču, ja netikšu skaidrībā, tad sajukšu prātā!

-   Es pagājušonakt redzēju sapni, piesardzīgi iesāku.

-   Jā? Es arī.

Atbilde mani iedrošināja.

-   Sapnī es redzēju savu mammu… un kādu vīrieti, es bez aplinkiem atklāju.

Puķīte palūkojās uz mani un pamāja ar galvu. Tā jau domāju.

-   Tu jau tā domāji? es iesaucos. Kā tā?

-   Jo savā sapnī es redzēju savu tēti un kādu sievieti. Es gribēju kaut ko sacīt, taču nespēju izdvest ne skanas.

Puķīte man uzsmaidīja. Es taču tevi pazīstu. Tu pāris reižu iesāki stāstīt, taču tad aprāvies. Man uzreiz kļuva skaidrs, ka runai jābūt par mūsu vecākiem.

Es nopūtos, uzliku roku uz Puķītes pleca un paraudzījos viņai cieši acīs. Man radās aizdomas, es klusi iesāku. Bet es neuzdrošinājos sacīt.

Puķīte atbildēja manam skatienam. Es arī ne. Es dziļi ievilku elpu. Cirka mūzika.

-   Dzīvojamie vagoniņi.

-   Vārti, caur kuriem abi izgāja.

Puķīte norija siekalas. Kā izskatās tava mamma? viņa pēc brīža jautāja.

-  Viņa ir visai maza auguma un tieva, tāda kā es. Un

viņai arī ir sarkani mati. Bet kā izskatās tavs tētis? >

-   Viņš ir diezgan liela auguma, man šķiet, Puķīte šaubīdamās bilda. Bet viņam jau tolaik bija visai maz matu.

Es izlēcu no gultas.

-   Kurp tu? Puķīte sauca man nopakaļ.

-   Uz savu istabu! Atnesīšu fotogrāfiju!

Kad atgriezos ar mammas fotoattēlu, Puķīte sēdēja gultā un arī turēja rokā kādu fotogrāfiju. Neskatīdamās viena uz otru, mēs apmainījāmies ar fotogrāfijām.

Tas bija prātam neaptverami! Vīrietis, kurš smaidīdams lūkojās kamerā, bija tas pats, kuru redzēju sapnī.

Piepeši izdzirdu turpat līdzās Puķīti klusi iešņukstamies. Viņa skatījās uz mammas fotoattēlu, uz kura jau bija uzpilējušas divas asaras, un vienīgi pamāja ar galvu. Es apskāvu Puķīti, un tad mēs abas laidām vaļā raudienu.

Kad bijām nomierinājušās un piešņaukušas vismaz divas paciņas papīra mutautiņu, es atkal jutos labāk. Arī Puķīte izskatījās itin ciešami, ja neņēma vērā piesārtušās acis.

Viņa piecēlās un izņēma no skapja divas turziņas ar gumijas lācīšiem.

-   Nelielas rezerves, viņa paskaidroja un pastiepa man vienu turziņu.

-    Vai tu zini, kad un kur tavs tētis pazuda? es, košļādama lācīti, ieprasījos.

Kad pēc Puķītes stāstījuma kļuva skaidrs, ka laiks un vieta sakrīt, mēs vairs nebrīnījāmies.

-   Ko lai tagad iesākam? Puķīte nesaprata. Vai lai izstāstām manai mammai un tavam tētim?

-   Nedomāju gan, ka tas būtu labi. Iedomājies, viņi to uzzinātu un kas zina vai vispār vēl gribētu dzīvot vienā mājā.

-  Ak nē! Puķīte iesaucās. Tas būtu pats ļaunākais! Turklāt viņiem nebūtu nekāda labuma, ja tas nāktu gaismā. Tie abi taču joprojām ir pazuduši.

-   Tieši tā. Bet ar kādu tomēr vajag parunāties, mani vārdi bija vairāk adresēti pašai. Citādi sajukšu prātā!

-   Amanda! Puķīte strauji ieteicās. Ar Amandu mēs varētu parunāties. Viņa katrā ziņā nebildīs ne vārda manai mammai un tavam tētim.

Piepeši man iešāvās prātā kāda doma. Vai tur būtu iejaukta māsa X? Galu galā viņa taču atradās istabā.

Un fakts, ka mēs abas vienlaikus redzējām vienu un to pašu sapni, nevar būt sagadīšanās!

-   Pajautāsim Amandai! Puķīte strupi pielika punktu.

Pagāja krietns laiks, līdz man izdevās aizmigt. Arī Puķīte, cieši piespiedusi sev klāt Paulu, nemierīgi mētājās no vieniem sāniem uz otriem. Tieši tikpat sagurušas mēs jutāmies arī nākamajā rītā. Mums bija brīvdienas, bet mēs gulējām vēl mazāk nekā skolas laikā.

Kamēr brokastojām Amandas virtuvē, manas domas atkal un atkal atgriezās pie mammas un Volfa kunga. Vai viņi patiešām būtu mīlas pāris? Bet kāpēc tad viņi vairs nav devuši nevienu pašu dzīvības zīmi? Varbūt viņu pazušanai ir pavisam cits iemesls? Iemesls, kuru nenojauš ne tētis, ne Volfas kundze. Vienīgā, kura, manuprāt, spēja mums palīdzēt, bija Amanda. Es cerēju, ka tētis, opītis Skrūve un Gerda Volfa pēc iespējas ātrāk atstās mūs vienas, lai mēs varētu parunāties.

Volfas kundze gaudās par to, ka šodien ir viņas kārta novērot Vietnieku, lai gan viņai vēl jāsakārto vesels lērums dokumentu. Opītis Skrūve diemžēl nevarot palīdzēt, jo viņam obligāti jāejot uz boksa klubu.

-    Tu arī kādreiz varētu atnākt uz treninu, viņš aizrādīja Puķītei.

-  Ak, opīt! Ir taču brīvdienas. Bet nākamnedēļ katrā ziņā aiziešu!

-   Nu, cerams!

-  Es varētu paņemt Vietnieku savā ziņā, ierosināja tētis.

-    Ko jūs varētu? Gerda Volfa iesaucās un ar starojošu smaidu uzlūkoja tēti.

Tētis un Volfas kundze arī bija itin jauks pāris. Mēs ar Puķīti ne reizi vien tikām sapņojušas, kā būtu, ja kādu dienu mēs kļūtu māsas. Taču nezin kāpēc tētis un Volfas kundze netuvinājās viens otram. Varbūt tā arī bija labāk.

Klauvējieni pie ārdurvīm izrāva mani no pārdomām. Tētis paraudzījās pulkstenī. Kurš gan dauzās tādā agrumā?

-   Es atvēršu! iesaucos un metos pie durvīm.

Kad atrāvu vaļā durvis, neticēju savām acīm.

-   Rīzes kungs! es izbrīnā iesaucos. Ko tad jūs te darāt?

-   Es klauvēju pie visām durvīm, Rīzes kungs izdvesa un kampa gaisu, bet neviens nevēra vaļā.

-   Mēs visi esam šeit, es paskaidroju.

-    Un tieši augšstāvā! Rīzes kungs noelsās. Vai varu runāt ar tavu tēvu?

Es ielaidu Rīzes kungu iekšā. Visi pārējie jutās tikpat pārsteigti, cik es. Vienīgi Amanda atkal izskatījās tā, it kā jau iepriekš būtu zinājusi, kas notiks.

-    Apsēdieties un kopā ar mums iedzeriet tasi kafijas! viņa piedāvāja Rīzes kungam.

Viņš atkrita krēslā un ar mutautiņu noslaucīja pieri.

-    Jūs brīnāties, kāpēc esmu šeit ieradies, viņš iesāka, taču ir atgadījies kaut kas ārkārtīgi nepatīkams. Mana meita ir pazudusi.

Es izbijos un vienlaikus iedomājos, vai "nepatīkams" ir īstais vārds, ja runa ir par paša meitas pazušanu.

-   Pazudusi? tētis noprasīja. Ko tas nozīmē?

-   Nu viņa ir pazudusi! Rīzes kungs iesaucās. Ko citu lai tas nozīmētu?

-   Vai viņa aizbēgusi? Amanda jautāja.

Rīzes kungs paraustīja plecus. To es nezinu. Katrā ziņā mans znots tā uzskata. Viņš man pirmīt piezvanīja. Nesaprotu, kāpēc viņš tik ilgi gaidīja! Galu galā viņš taču to pamanīja jau vakar, tūlīt pēc tam, kad bija atvadījies no jums.

Man iešāvās prātā Zata kunga vārdi, ka viņš apmeklēs sievu tad, kad būsim prom.

-    Vai tad viņai bija iemesls mukt prom? Volfas kundze vaicāja.

Rīzes kungs lielām acīm paraudzījās viņā. Iemesls? Nē! Kāds iemesls lai viņai būtu? Viņai taču ir itin viss!

-    Nūjā, Gerda Volfa domīgi novilka. Man gan nedēļas nogalē radās iespaids, ka jūs ar savu meitu nemaz tik labi nesatiekat.

Rīzes kungs uzmeta Volfas kundzei dusmīgu un reizē mulsu skatienu. Ak, neuztveriet to nopietni. Tā bija tikai neliela viedokļu apmaiņa tēva un meitas starpā.

Volfas kundze neko neatbildēja, taču sejā varēja skaidri lasīt, ka viņa ir citās domās.

-    Un kāpēc jūs atnācāt pie mums? tētis gribēja zināt.

-   Jums man jāpalīdz! Rīzes kungs gandrīz vai lūdzās. Atrodiet manu meitu!

-   Kāpēc tieši mēs?

-   Nu, jūs taču esat detektīvi, vai ne?

-    Vai tad nav nekādas nojausmas, kur jūsu meita varētu būt? Amanda interesējās.

Rīzes kungs noraidoši papurināja galvu. Es nezinu. Bet varbūt mans znots var būt jums noderīgs. Viņš zina, ka grasījos jūs sameklēt. Godīgi sakot, viņš nebija sajūsmā par šo ideju, taču beigu beigās tomēr piekrita.

-   Kāpēc tad jūs neejat uz policiju? opītis Skrūve nesaprata.

-    Uz policiju? Rīzes kungs izbijies iesaucās. Vai jums šķiet, ka tas ir nepieciešams?

-    Šajā mirklī varbūt vēl ne, atbildēja Amanda.

-   Taču, ja izrādīsies, ka jūsu meita tomēr nav aizbēgusi no brīvas gribas…

-   Jūs domājat nolaupīta? Rīzes kungs viņu pārtrauca.

-   Jā, tā var gadīties. Man gan negribētos tā domāt, taču jāapsver visi varianti. Tādā gadījumā nekavējoties vajadzētu ziņot policijai.

-   Jā, jā, noteikti, Rīzes kungs piekrita un piecēlās.

-   Un, lūdzu, neraizējieties par honorāru! Es maksāšu, cik prasīsit.

-   Bet, Rīzes kungs! tētis ar plašu žestu attrauca.

-   Mēs taču ne…

Tētis aprāvās pusvārdā. Gandrīz vai likās, ka Volfas kundze zem galda būtu šim iespērusi pa lieliem.

-   Man tagad jāiet, Rīzes kungs teica. Sarkanais aromāts ir izlietots. Ja tūlīt nesākšu maisīt jaunu, līdz divpadsmitiem nepaspēšu.

-    Njā, tam nu gan ir nervi, kad Rīzes kungs bija aizgājis, Volfas kundze ieminējās. Viņam pazudusi meita, bet šis raizējas par sarkano aromātu.

Amanda sasita plaukstas. Es uzreiz zināju, ka nedēļas nogalei pie Zatiem būs turpinājums. Tikai neiedomājos, ka sanāks tik traki.

-    Cerams, ka Zatas kundzei nekas nav noticis, Puķīte ieminējās.

Amanda rādīja uz savu degungalu un pieliecās tuvāk Puķītei. Vai zini, kas tas ir, Pukīt?

-   Ē… deguns, Puķīte apjukusi atbildēja.

-     Tieši tā. Tā ir mana oža. Un tā saka, ka Zatas kundzei nekas ļauns nav atgadījies. Nejautājiet man, kā, bet es to vienkārši jūtu. Katrā ziņā tagad mums jāmaina šīsdienas plāni, Amanda paziņoja. Lai arī cik žēl man būtu, Volfas kundze, bet būs labāk, ja šodien jūs ņemtu Vietnieku savā pārziņā. Kaminska kungs mums noderēs citur.

-   Kur tad? tētis nesaprata.

-Vai jūs, lūdzu, nevarētu doties uz policiju un neuzkrītoši izmantot jūsu agrākos sakarus? Varbūt tur nāks gaismā kaut kas tāds, kas saistīts ar Zatas kundzi. Iespējams, ka viņa ir iepīta kādā negadījumā vai tamlīdzīgi. Man gan negribētos tā domāt, bet drošs paliek drošs. Turklāt būtu labi, ja izdibinātu, vai Zatu ģimenei vai Rīzem jau agrāk nav bijusi darīšana ar policiju protams, ja neskaita lietu par nozagtajām dārglietām.

-   Un ko jūs darīsit? tētis vaicāja Amandai.

-   Es braukšu pie Eleonoras. Viņa allaž ir lietas kursā par visām tenkām un klačām. Varbūt Zatas kundzei tomēr bija iemesls pamest ģimeni. Kaut kas, ko Rīzes kungs nezina vai negrib atklāt.

-   Mēs brauksim līdzi! es iesaucos. Tā kā Amanda neko nesacīja, tad acīmredzot bija ar mieru.

-   Un ko tad es? opītis Skrūve iejautājās.

-  Jūs iesit uz savu boksa klubu. Vismaz tur jūs neko nesalaidīsit dēlī.

Opītis Skrūve ar samiegtām acīm uzlūkoja Amandu un tik sparīgi sūca cigāru, ka viņa galva uz brīdi ietinās biezā dūmu mākonī.

Es nesapratu, kāpēc opītis Skrūve un Amanda nemitīgi ķīvējās, lai gan patiesībā itin labi ieredzēja viens otru. Ar pieaugušajiem nekad neko nevar saprast!

-    Tātad uz priekšu! Amanda iesaucās. Būtu smieklīgi, ja mēs drīz vien neatrastu Zatas kundzi!

8

-   A, miss Amanda! How nice jūs redzēt! pie ieejas durvīm mūs sagaidīja Eleonoras sulainis.

-   Un young lādies arī esat atvedusi līdzi!

-    Sveiks, Cārlz, Amanda sacīja. Kā jums klājas today?

-    O, thank you par apvaicāšanos, Čārlzs staroja. Man klājas uery well\ Es jūs tūdaļ pieteikšu cienītajai mylady. Un priekš sheep mēs, kā allaž, atradīsim vietu in the garden.

Kad māsa X bija omulīgi iekārtojusies dārziņā mājas priekšā, mēs sekojām Čārlzam pa pēdām iekšā Eleonoras pilī. Tā bija tikai maķenīt mazāka par Zatu pili. Arī šoreiz, tāpat kā allaž, kad sastapāmies ar Eleonoras sulaini, es nedrīkstēju pat acis pavērst uz Puķītes pusi, jo citādi mēs abas sāktu pilnā kaklā smieties. Amanda bija izstāstījusi, ka Čārlzu patiesībā sauc par Kārli un ka viņš uzaudzis tepat netālu. Taču viņš visu mūžu ilgojies kļūt tik smalks un atturīgs kā angļu sulainis. Vienīgi ar angļu valodu viņam negāja gluži tā, kā gribētos.

Čārlzs aizveda mūs uz bibliotēku. Es nespēju saprast, kāpēc gan šādās mājās ir tik daudz istabu, ja cilvēki, kuri tajās mīt, tik un tā uzturas vienīgi bibliotēkā.

-   Cienītā mylady\ Čārlzs sauca pa atvērtajām durvīm. Miss Amanda un young ladies\

Eleonora stāvēja pie loga un šķirstīja grāmatu. -Amanda! Priecājos tevi redzēt! Paldies Čārlz! Varbūt mūsu viesi vēlas kaut ko iedzert?

-   Varbūt tasīti coffee, miss Amanda? Čārlzs piedāvāja un savilka degunu krunkās.

Amanda piekrītoši pamāja ar galvu. Labprāt, Čārlz. Liels paldies!

-   Un young lādies? Varbūt glāzīti ābolu sulas?

-   Oh,yes, Čārlz, very labprāt, Puķīte atteica un ar plaukstu aizspieda muti, lai apspiestu smiekliņu.

-   Nebiju cerējusi, ka jau tik drīz jūs atkal redzēšu, kad Čārlzs bija pasniedzis galdā kafiju un ābolu sulu, Eleonora ieminējās.

-   Ir jau arī īpašs iemesls, Amanda paskaidroja un izstāstīja par Rīzes kunga apciemojumu.

-   Pazudusi! kad Amanda apklusa, Eleonora iesaucās un nogrozīja galvu. Tas ir ārkārtīgi nepatīkami.

-   Zata kungs domā, ka viņa sieva ir aizmukusi, tā teikt, no brīva prāta, Amanda turpināja. Godīgi sakot, arī man tā šķiet.

-   Kas tevi vedina uz šādām domām? Eleonora jautāja.

-   Tāda sajūta, nekas cits. Bet, atklāti sakot, cerēju, ka tu pametīsi šādu tādu informāciju, kas to apstiprinātu.

-   Tu gan esi viltniece, Amanda, Eleonora pasmīnēja. Un tev atkal ir taisnība. Patiešām ir šis tas, kas varētu apstiprināt tavu pieņēmumu.

Tas jau izklausījās interesanti. Un kad Eleonora vēl maķenīt paliecās uz priekšu, it kā nevēlētos, lai kāds noklausās, mēs ar Puķīti ne acu nenolaidām no viņas lūpām.

-   Baumo, Eleonora klusi iesāka, ka Bellas laulības ar Ernstu Zatu zināmā mērā notikušas piespiedu kārtā.

-   Zināmā mērā piespiedu kārtā? es iesaucos. Kā tas iespējams?

Amanda man uzmeta skatienu, kas skaidri un gaiši pauda, lai labāk aizveru savu bezkaunīgo muti.

-    Precīzāk sakot, tas ir bijis darījums, Eleonora, ne acu nepamirkšķinājusi, turpināja. Bella laikam nekad nav sevišķi interesējusies par fabriku. Viņai daudz tuvāk pie sirds ir māksla. Vismaz tā bijis jaunībā. Viņa, ja pareizi atceros, ir mācījusies arī klavierspēli. Tas laikam tēvam ir gauži kremtis.

-   Šķiet, ka kremt vēl šodien, ja vien var ticēt Rīzes kungam, Amanda papildināja.

-   Viņš vienmēr esot ilgojies pēc dēla, kas nākotnē būtu varējis pārņemt fabriku. Taču, tā kā Rīzes kundze iesniedza šķiršanos un vecais Rīze otrreiz tā arī neapprecējās, no šī sapņa iznāca čiks.

-   A, viņš ir šķīries? Amanda noprasīja.

-   Jā. Cik dzirdēts, viņš allaž ir interesējies tikai un vienīgi par savu fabriku. To gan ir dibinājis viņa vectēvs un pēc tam vadījis tēvs, taču Rīzes kungs to padarījis par tādu lielu firmu, kāda tā ir šodien. Taču par visu ir jāmaksā. Diendienā vienīgi šokolādes konfektes. Viņš pats jau izskatās pēc šokolādes konfektes! Eleonora

iespurdzās, taču tad savaldījās. Šādas aušības taču nepiedien smalkai dāmai!

-    Un tad vēl atklājās, Eleonora turpināja, ka Bella ne vien neinteresējas par šokolādes fabriku, bet arī nepiedalās sabiedriskajā dzīvē. Vēl pirms pāris gadiem viņai nebija sava vīrieša.

-   Tie jau reizēm arī mēdz būt īsti šokolādes gabaliņi, Amanda ieķiķinājās.

Eleonora sarauca uzacis, tikko jaušami papurināja galvu un ar skatienu norādīja uz Puķīti un mani.

Eleonora pieliecās vēl tuvāk. Turpinādama stāstīt, viņa čukstēja tik klusu, ka mēs vienīgi ar pūlēm sadzirdējām. Un tad spēlē iesaistījās Ernsts Zats. Viņš jau iepriekš pāris gadus strādāja pie Rīzes vienā no vadošajiem amatiem. Vecais Rīze acīmredzot pierunājis Zatu apprecēt viņa meitu. Taču šis bijis ar mieru vienīgi tādā gadījumā, ja par šo pakalpojumu atlīdzībā saņem fabriku, to es zinu no drošiem avotiem. Diemžēl nevaru pateikt, kā viņiem izdevies Bellu piespiest precēties ar Zatu. Droši vien viņi šo apmuļķoja. Viņa, nabadzīte, allaž ir dzīvojusi it kā citā pasaulē.

Eleonora izslējās taisni un palūkojās uz mums tā, it kā nupat būtu paziņojusi gadsimta jaunumu.

Amanda uzslavēja viņu. Tu mums ļoti palīdzēji, Eleonora. Ja Bella Zata nemīl savu vīru un ja viņa tikai tagad aptvērusi, ka savulaik tikusi kā šokolādes konfekšu turza iztirgota Ernstam Zatam, tad tas vien jau varētu būt iemesls, lai aizmuktu.

-   Vai ne? Eleonora piekrita un ar mežģīņu mutautiņu nosusināja pieri.

Kamēr Čārlzs "miss Amandu" un "young lādies" vadīja atpakaļ pie Amandas bubija un viņas "sheep", es prātoju par Eleonoras stāstīto. Un man ienāca prātā tētis. Skaidrs, viņš nebija vislabākais policists un mums arī nebija daudz naudas, taču es priecājos, ka man ir šāds tētis, nevis tāds kā Rīzes kungs. Piepeši Puķīte iegrūda man ar elkoni sānos.

-   Vai tagad teiksim viņai? Puķīte čukstēja.

-   Vēl ne, es tāpat čukstus atbildēju. Vēlāk, kad paliksim vienas.

Kad tikko bijām izdārdinājušas laukā pa Eleonoras gruntsgabala vārtiem, Amanda apturēja bubiju ielas malā un izslēdza motoru.

-   Tā, viņa teica, tagad mēs esam vienas. Ko jūs gribējāt man sacīt?

-   Kā tu to zini? es iesaucos.

Amanda pasmīnēja. Ja gribat kaut ko no manis noslēpt, tad sačukstieties klusāk. Tātad kas ir uz sirds?

Mēs nokāpām no motocikla un apsēdāmies turpat netālu uz soliņa. Tad mēs izstāstījām Amandai par savu pagājušās nakts atklājumu un galvenokārt par to, kā to atklājām.

Amanda brīdi domīgi vērās zemē. Jūs tātad redzējāt vienu un to pašu sapni, viņa iesāka. Tā gan mēdz gadīties ļoti reti, taču gadās. It sevišķi, ja divus cilvēkus vieno līdzīgs liktenis. Un jums tā ir tavas mammas pazušana, Rikij, un tava tēva pazušana, Puķīt. Vai jūs sapnī viena otrai pieskārāties? Amanda gribēja zināt.

-   Jā! es iesaucos. Mēs bijām sadevušās rokās.

-   Pamatīgi sakrampējušās, Puķīte izlaboja.

-   Tas daudzko izskaidro, Amanda teica. Līdzīgs liktenis un saskaršanās.

-   Un māsa X atradās blakus! es atcerējos. Vai tas ir saistīts ar vinu?

Amanda paraustīja plecus. To es nevaru pateikt. Taču māsa X ir ļoti neparasta aita. To jūs zināt.

To mēs zinājām gan, tomēr tas nebija nekāds lielais mierinājums.

-   Ko lai tagad darām? Puķīte ievaicājās. Vai lai izstāstām mammai un Kaminska kungam?

-   Es jūsu vietā to nedarītu, Amanda acumirklī atsaucās. Ar to viņiem nebūs palīdzēts. Tieši otrādi.

Jūs gan tagad zināt, ka viņi ir pazuduši kopā, bet nezināt, kāpēc un kur viņi ir.

-   Vai tu domā, ka viņi vēl ir dzīvi? es piesardzīgi ievaicājos Amandai.

Amanda ar pirkstu atkal uzplakšķināja sev pa degunu. Nojauta piemīt ne tikai man, bet arī jums. Ko jūs domājat? Ko jūs jūtat?

-   Es domāju, ka viņi vēl ir dzīvi! es uzreiz iesaucos.

Puķīte piekrītoši pamāja ar galvu. Es arī!

-   Tad jau tā arī būs, Amanda noteica.

-   Tev šķiet, ka mums vajadzētu viņus meklēt? Puķīte ieprasījās.

-    Es jūsu vietā to nedarītu, Amanda atbildēja. Pirmkārt, jūs nemaz nezināt, kur viņus meklēt. Un, otrkārt, pirms ķerties pie meklēšanas, jums jātiek skaidrībā, vai vispār gribat viņus atrast. Reizēm ir labāk, ja šo to nemaz nezina.

To gan es nesapratu, tomēr neiebildu.

-   Un, ja liktenis būs lēmis viņus meklēt un atrast, tad saņemsit vēl vairāk zīmju. Un tad varbūt atradīsit arī kādu norādījumu, kur sākt meklēšanu.

Mēs apmierinājāmies ar šo paskaidrojumu. Vismaz tā apgalvojām Amandai. Man pašai gan bija pilnīgi skaidrs es tik vienkārši nepieņemšu, ka viņi ir pazuduši un cauri! Gan jau pienāks brīdis, kad mēs ar Puķīti viņus meklēsim un arī atradīsim!

-   Vai tagad brauksim uz mājām? kad mēs atkal sēdējām motociklā, ievaicājās Puķīte.

-    Nē, Amanda atbildēja. Tagad apciemosim Ernstu Zatu viņa fabrikā. Man gribas zināt, kas viņam sakāms par sievas pazušanu!

Par laimi, dežurēja tas pats vārtnieks, kas iepriekšējā dienā. Tas mums atvieglos nokļūšanu pie Zata kunga.

Viņš mūs vēl atcerējās.

-   Ak, vakardienas apmeklētāju pulciņš! viņš jau pa gabalu sauca. Taču tad viņa skatiens apstājās pie māsas X. Bet aitu jūs nevarat ņemt līdzi.

-   O, varam gan, Amanda atcirta. To mēs varam. Tā, redziet, ir eksperimentālā aita.

-Kas?

-    Eksperimentālā aita. Mēs pārbaudīsim, vai arī viņai garšo jūsu brīnumgalaktiski burvīgās šokolādes konfektes, kas gatavotas pēc rituāli slepenās receptes.

-    Paklausieties, vārtnieks iesēcās. Es zinu, ka vakar jūs te bijāt kopā ar Rīzes kungu un šefu. Jums tātad ir labi sakari. Taču tas vēl nedod jums tiesības mani izāzēt!

-   To es arī nedaru, Amanda atteica un laipni uzsmaidīja viņam. Zata kungs vēlas zināt, vai viņa konfektes ir piemērotas arī aitām.

-    Pagaidiet! vārtnieks pārtrauca Amandu. Es piezvanīšu.

Pēc brīža viņš atgriezās. Šefs sacīja, lai dodaties pie viņa. Un aitu jūs drīkstat ņemt līdzi.

-    Es taču teicu, Amanda pavīpsnāja un kopā ar māsu X lepni aizsoļoja viņam garām.

-  Bet par eksperimentālo aitu viņš nebilda ne vārda! vārtnieks nosauca mums pakaļ.

Mēs bez starpgadījumiem nonācām līdz Zata kunga kabineta priekštelpai. Tur aiz milzīga rakstāmgalda sēdēja kāda kundze ar brillēm uz deguna. Tā acīmredzot bija Zata kunga sekretāre. Kad viņa mūs ieraudzīja, brilles nošļuka uz degungala.

Amanda taisnā ceļā devās pie viņas. Labdien! Mani sauc Amanda X. Esmu gaišreģe, medijs un spoku padzinēja. Un šīs ir Rikija Kaminska un Puķīte Volfa. Un atļaujiet stādīt priekšā arī māsu X, manu aitu un mediju. Viņa, redziet, nav no šīs pasaules.

-  A… jā, pats par sevi saprotams, sieviete izstomīja, un brilles nobrauca uz paša degungaliņa. Radījuma kungs… es domāju, Zata kungs, man jau teica, ka jūs un šitais radījums ieradīsities. Kleina kungs… es domāju, Rīzes kungs arī ir šeit.

-  Rīzes kungs ir šeit. Tas gan ir interesanti, Amanda sacīja un devās garām nabaga sekretārei uz Zata kunga biroju. Sajā mirklī sekretāres brilles nošļuka pavisam nost no deguna.

Sekretāres rakstāmgalds jau bija gana liels, taču pa Zata kunga rakstāmgaldu gandrīz vai varētu braukāt ar skrituļdēli. Viņa birojs izskatījās tā, kā es vienmēr biju iztēlojusies šefa biroju: tumšas mēbeles, milzīgi ādas krēsli, koka apšuvums un virkne bilžu pie sienām. Tāds birojs arī man patiktu!

Vienā ādas krēslā sēdēja Rīzes kungs. Tajā viņš izskatījās vēl mazāks, nekā kājās stāvot.

-   Labi, ka ieradāties, Zata kungs teica un norādīja uz ādas atzveltni. Sēdieties! Es jūs jau gaidīju.

-    Patiesi? Amanda jautāja. Kāpēc tad jūs mani gaidījāt?

-  Jā, vai tad jūsu partneris jūs nesatika? Zata kungs nesaprata.

-   Mans partneris? Amanda pārprasīja. Jūs domājat Kaminska kungu?

-  Jā, protams. Viņš taču pirmīt, kad es zvanīju, atradās policijā, Zata kungs paskaidroja. Es gan iebildu, taču mans sievastēvs palika pie sava.

-   Kāpēc gan Zata kungam bija jāzvana uz policiju? Amanda vaicāja Rīzes kungam.

Viņš vēl vairāk ierāvās krēslā. Mūsu visļaunākās

» i

bažas diemžēl ir apstiprinājušās, viņš klusi sacīja. Mana meita ir nolaupīta.

9

Amanda atkrita krēslā blakus Rīzes kungam. Šī bija pirmā reize, kad mēs ar Puķīti redzējām viņu patiesi apstulbušu.

-    Nolaupīta, viņa izdvesa. Nespēju noticēt. Vai jūs esat pārliecināts?

-   Diemžēl jā, teica Zata kungs. Nolaupītājs piezvanīja manam sievastēvam un paziņoja, ka mana sieva ir viņa varā. Viņš to atbrīvošot tikai tad, ja samaksāsim izpirkuma naudu.

-   Viņš? Amanda jautāja. Vai tas bija vīrietis?

-   Jā, tā bija vīrieša balss, Rīzes kungs apstiprināja. Bet balss nezin kāpēc izklausījās pārveidota, it kā ar nolūku sagrozīta. Tomēr tā, vienalga, šķita man pazīstama. Bet pie labākās gribas nevaru pateikt, kā es to pazīstu.

-   Un cik daudz jums jāmaksā? Amanda vaicāja.

Kad Rīzes kungs nosauca summu, man apreiba galva.

Tik daudz naudas es pat iedomāties nespēju.

-   Vai tad jums ir tik daudz? Amanda prasīja Zata kungam.

-   Principā jā. Tikai tā visa ir ieguldīta firmā. Investīcijas, saprotiet. Paies kāds laiciņš, līdz es to dabūšu banknotēs.

-   Es samaksāšu! iejaucās Rīzes kungs. Tas gan ir gandrīz viss, kas man pieder, taču vienalga.

Amanda papurināja galvu. Es nespēju noticēt. Es vienkārši nespēju noticēt, viņa atkal un atkal atkārtoja.

Pēc sarunas ar Eleonoru arī es biju gatava vai saderēt, ka Zatas kundze ir aizmukusi. Un, ja nebūtu runa par viņu, tad man šo abu kungu itin nemaz nebūtu žēl, ja jau šie tā izrīkojušies ar nabaga Bellu.

Uz Zata kunga rakstāmgalda iepīkstējās skaļrunis. Viņš piegāja klāt un nospieda podziņu.

-   Jā, kas par lietu?

-    Es nesaprotu, Zata kungs! skaļrunī atskanēja sekretāres balss. Vispirms šī sieviete un aita, un tagad arī vēl policija!

-   Viss kārtībā, Zata kungs sacīja. Kungi ir ieradušies ikdienišķa sīkuma dēļ. Nav nekāda iemesla satraukumam.

Kaut kas neticams! Es gan zināju, kas noticis, taču, ja būtu viņa sekretāre, tad ticētu katram vārdam. Sitais sprukstiņš meloja, acīs skatīdamies. Bet varbūt, ka tā ir jāmāk, ja reiz esi bagāts fabrikants.

Mana ļaunā nojauta apstiprinājās pirmais durvīs parādījās komisārs Pauers. Viņam sekoja vēl pāris darbinieku. Un tad ienāca tētis.

-   Sveicināti! mūs ieraudzījis, tētis iesaucās. Jūs arī esat šeit? Tā nu gan ir sagadīšanās!

-   Nu tā vis gluži nav, Amanda bilda.

-   Ar mani ir tāpat. Kolēģi es domāju kādreizējie kolēģi paņēma mani līdzi tāpēc, ka es, tā sakot, jau biju pie viņiem sakarā ar šo lietu.

-   Neticami, komisārs Pauers, ar acs kaktiņu pašķielējis uz māsu X, sacīja. No šitās es laikam nekad mūžā vairs netikšu vaļā.

-   Par to varat nešaubīties, Amanda pasmīnēja.

Komisārs Pauers agrāk bija tēta darbabiedrs. Viņi

abi nekad nav sapratušies, galvenokārt tāpēc, ka Pauers vienmēr lika tētim sajust, ka nav augstās domās par viņu. Viņš arī turēja tēti aizdomās par dalību dārglietu zādzībā. Par laimi, mēs pierādījām pretējo.

Kad Rīzes kungs un Zata kungs bija vēlreiz izstāstījuši notikušo policistiem, Pauera kungs ķērās pie attiecīgajiem mēriem, kā policijas darbinieki mēdz teikt.

-   Mēs noklausīsimies telefona sarunas šeit, jūsu mājās un jūsu sievastēva mājās, viņš pavēstīja Zata kungam.

-   Tā tikai vēl trūka! Zata kungs protestēja. Pa šo telefonu tiek apspriesti biznesa noslēpumi!

Pauera kungs uzlūkoja Zata kungu ar ilgu skatienu. Vai jūs visā nopietnībā domājat, ka mūs interesē jūsu šokolādes konfektes? Turklāt jūs taču gribat atgūt savu sievu, ko?

-   Saprotams, Zata kungs pazemīgi atbildēja. Tad dariet vien to, bez kā nevar iztikt.

-  Vai vēl kāds zina par nolaupīšanu? Pauera kungs turpināja izvaicāšanu.

-   Nē, Zata kungs atbildēja. Tikai tie, kuri atrodas šeit.

Pauers pārlaida skatienu klātesošajiem. Un tā tas arī paliks. Vai es saprotami izteicos?

Mēs paklausīgi pamājām ar galvu, lai gan es mīļuprāt būtu klupuši pie rīkles šim uzpūtīgajam pāvam. Viņi abi ar Zata kungu nudien lieliski saderēja kopā.

Pauera kungs palūkojās visapkārt gluži kā karavadonis pēc izcīnītas uzvaras.

Labi, viņš teica. Ķersimies uzreiz pie lietas! Un es palūgšu visus, kuriem nav nekā kopīga ar šo notikumu, pamest telpu. To sacīdams, viņš raudzījās uz mums. Un, lūdzu, neaizceļojiet bez mūsu ziņas līdz brīdim, kad lieta būs noskaidrota.

-   Tomēr es vēlos, lai Kaminska kungs un Amandas kundze arī turpmāk nodarbotos ar šo lietu, paziņoja Rīzes kungs.

-   Par to nevar būt ne runas! Pauera kungs iebļāvās. Tā ir policijas darīšana.

-    Bet es uzdevu Kaminska kungam atrast manu meitu. Es no tā neatkāpšos!

-  Nu labi, komisārs Pauers iešņācās. Tad viņš spēra soli tuvāk tētim un izslēja rādītājpirkstu viņam zem deguna.

-Atcerieties, Kaminska kungs. Jūs vairs neesat policists. Tātad nemaisieties man pa kājām!

Tētis pabīdīja sāņus Pauera roku. Ar lielāko prieku!

Beidzot tētis sāka pienācīgi izturēties pret Pauera kungu. Bija jau arī pēdējais laiks.

-   Vai jūs policistiem jau pirmīt izstāstījāt, ka Zatas kundze ir.pazudusi? kad stāvējām pie šokolādes fabrikas vārtiem, Amanda jautāja tētim.

-   Jā, tētis kaunīgi atbildēja. Kad ievaicājos par Zatiem, šie laikam uzreiz manīja, ka kaut kas nav kārtībā. Un, kad viņi skaidri un gaiši noprasīja, kas noticis, es nespēju melot.

Amanda pamāja ar galvu. Tas nav slikti. Tas ir pat labi. Tagad jūs vairs nevarēsit apgalvot, ka mēs nesadarbosimies ar viņiem.

-   Kā mēs rīkosimies tālāk? es jautāju Amandai.

-   Mēs sasauksim visus kopā, viņa paziņoja. Šovakar tiksimies pie manis un tad izstrādāsim kaujas plānu!

Vakarā visi, kuri nedēļas nogali bija pavadījuši pie Zatiem, atkal sasēdās ap ēdamgaldu. Šoreiz pie Amandas.

-   Nolaupīšana! opītis Skrūve nosēca. Tas nu ir visnelietīgākais, ko vien var iedomāties.

-   Tiesa gan, Valters piekrita. Bet šī Zatas kundze jau arī ir tipisks upurjērs. Tik iebiedēta un trausla.

-   Labāk apsvērsim, kā varam palīdzēt nabaga sievietei, opītis Skrūve ierosināja.

-    Kā tad, Volfas kundze piekrita. Vissvarīgākais jautājums, saprotams, ir: kurš varēja nolaupīt Zatas kundzi?

-   Nu, ikviens, kurš zināja, ka viņa ir bagāta, Villijs sacīja. Tādiem ļaudīm visu laiku jābaidās no nolaupīšanas. Par to taču gandrīz vai katru dienu raksta avīzēs.

Amanda papurināja galvu. Es gan tā nedomāju. Es joprojām esmu pārliecināta, ka šai jezgai ar pazudušajām un atkal atrastajām drēbēm bija kāds nolūks. Vēl gan nezinu, ko tas nozīmē, bet gan jau mēs izdibināsim.

-   Kāpēc jūs tā domājat? tētis gribēja zināt.

Amanda norādīja uz savu degunu. Nojauta, ja

saprotat, ko es ar to domāju.

Mēs ar Puķīti jau zinājām, bet tētis acīmredzot ne. Viņš neizpratnē raudzījās uz Amandu.

-   Un, ja tā arī būtu, ko tas nozīmē? viņš prasīja.

-   Tas nozīmē, ka aizdomās turamo skaits ir ļoti niecīgs. Proti, Šeinheima kungs, Lībhera kungs un Beatrise. Restorāna ļaudis neskaitās. Tie jau bija prom, kad mēs manas mazās izrādes laikā pēdējoreiz redzējām Zatas kundzi.

-   Mēs ar Puķīti redzējām viņu vēl vēlāk, es ieminējos. Viņa stāvēja laukā pie māsas X.

-    Izskatījās, ka viņas sarunājas, Puķīte papildināja.

-   Tas gan ir interesanti! Amanda iesaucās. Par ko gan viņas būtu runājušas?

-   Pavaicājiet māsai X, opītis Skrūve nošņāca.

-   Un, ja nu naktī kāds ielauzās, neviena nepamanīts? ierunājās Hedviga.

Tētis papurināja galvu. Nedomāju gan. Es redzēju Zatu apsardzes sistēmu. Es to pazīstu. Mēs to ieteicām tad, kad es vēl strādāju policijā, jo tā ir sevišķi droša.

-    Un Zata kungs, un Rīzes kungs? Volfas kundze jautāja. Viņus taču arī nevar atmest.

-   Vai jūs patiešām domājat, ka Zata kungs nolaupīs savu sievu vai Rīzes kungs meitu? tētis bilda.

-   Rīzes kungs noteikti ne! es iesaucos. Viņš pusdienlaikā izskatījās tik satriekts. Turklāt viņš taču grasās maksāt naudu, lai izpirktu meitu.

-    Un Zata kungam patiesībā arī nebūtu nekāda iemesla, Amanda sprieda. Viņam ir gana daudz naudas. Turklāt viņš reiz tik un tā mantos sievastēva naudu. Mums tomēr jākoncentrējas uz dažiem aizdomās turamajiem. Ar kādu galu galā ir jāsāk. Vispirms ņemsim priekšā vienīgi dr. Seinheimu un Lībhera kungu. Tas man šobrīd šķiet visprātīgāk.

-   Un Beatrise? Volfas kundze ieteicās. Galu galā arī viņa bija tur.

-   Ak, gandrīz vai piemirsu! piepeši ierunājās Valters. Es taču teicu, ka man šī Beatrise šķiet kaut kur redzēta. Tagad atcerējos. Viņa reiz bija ienākusi manā veikalā.

-    Tavā totalizatorā? brīnījās opītis Skrūve. Ko tad viņa tur meklēja?

Valters sarauca vienu uzaci. Ko gan citu? Gribēja spēlēt uz naudu. Taču šķiet, ka viņa pie manis atnāca tikai vienu vai divas reizes. Un tas notika pirms krietna laika. Tomēr es jau šo to iztaustīju. Daudz gan neizdevās izdibināt. Viens mans kolēģis, kuram pieder totalizators hipodromā, pazīst viņu. Šī acīmredzot itin bieži maisās pa hipodromu, it sevišķi nedēļas nogalēs.

-   Zirgu skriešanas sacīkstes, Amanda pie sevis klusītēm noteica. Es jau sen sapņoju kaut reizi pamēģināt.

-   Mēs arī kaut ko uzzinājām, sacīja Villijs. Advokātam Šeinheimam pieder birojs pilsētā. Mēs ar Ginteru varētu paņemt šo uz grauda. Man šis sprukstiņš gaužām nepatīk.

-   Es apciemošu savus bijušos kolēģus policijā, tētis acumirklī pieteicās. Varbūt izdibināšu, cik tālu tā lieta pašlaik aizvizinājusies.

Man radās iespaids, ka tētim tīri labi patīk atkal tikties ar saviem vecajiem darbabiedriem. Viņu vidū jau bija arī viens otrs tīri jauks cilvēks. Bet varbūt tētis tikai vēlējās izvairīties no Vietnieka novērošanas.

-    Elzbete, Hedviga un Eleonora, jūs taču pazīstat vai pusi pilsētas, Amanda teica. Varbūt kāds ir redzējis Bellu Zatu vai ko dzirdējis par viņu?

-   Un ko darīšu es? ieprasījās opītis Skrūve. Vai mani atkal sūtīs uz boksa klubu?

Amanda viņam uzsmaidīja. Nē, šoreiz mēs bez jums neiztiksim.

-   Ak, kāds gods! opītis Skrūve iesaucās. Ko tad lai es daru?

-   Lūdzu, parūpējieties par Lībhera kungu! Taču pietiks, ja jūs viņu novērosit atceļā no fabrikas.

Opītis Skrūve piešāva plaukstu pie deniņiem. Klausos, ģenerāl!

-   Un mēs? Puķīte iejaucās. Ko lai mēs darām?

-   Man būtu kāds ierosinājums, piepeši ierunājās viņas mamma. Rīt ir mana kārta novērot Vietnieku.

Varbūt jūs varat to izdarīt manā vietā? Tas nav bīstami. Viņš vienmēr staigā kājām. Tad es beidzot varētu nokārtot biroja lietas. Man noteikti jāizraksta rēķini, citādi drīz vien mums aptrūksies naudas.

Mēs ar Puķīti saskatījāmies. Tas gan nebija pats aizraujošākais uzdevums pasaulē, tomēr labāks nekā nekas. Turklāt nedrīkstējām atraidīt Volfas kundzes lūgumu. Tā nu mēs piekritām.

-  Un ko darīs mūsu varenā meistardetektīve? opītis tincināja.

-   Es palikšu šeit, Amanda atbildēja. Man jāpadomā. Varbūt tomēr ienāks prātā kāda saistība starp nozagtajiem apģērba gabaliem un nolaupīšanu. Varbūt mazliet ielūkošos savā skaistajā, jaunajā, brīnumgalaktiski burvīgajā kristāla lodē. Tas nekad nenāk par ļaunu!

Vietnieka darbs izrādījās tieši tik garlaicīgs, cik mēs bijām iztēlojušās. Ja es pareizi sapratu Volfas kundzi, viņš pārdeva papīra turzas pārtikas veikaliem.

Visu ritu viņš steberēja no veikala uz veikalu, un mēs slājām viņam nopakaļ. Vienīgā pārmaiņa bija brīdis, kad viņš iegāja nevis pārtikas veikalā, bet gan tūrisma birojā.

-  Šis laikam grib doties atvaļinājumā, Puķīte ieminējās.

-   Man arī nenāktu par ļaunu, es novaidējos.

Kad Vietnieks kārtējo reizi bija ieniris pārtikas veikalā, Puķīte sacīja: Piezvanīšu Amandai. Varbūt ir kādi jaunumi.

Kad Puķīte nāca atpakaļ, jau pa gabalu bija redzams, ka viņu pārņēmis satraukums.

-   Patiešām ir jaunumi! viņai izspruka. Amanda stāstīja, ka piezvanījis tavs tētis. Nolaupītājs vakar vakarā piezvanījis vēlreiz. Un nauda jānodod jau šodien!

-    Goda vārds? es iesaucos. Tik ātri? Vai tad viņi jau ir sadabūjuši naudu?

Puķīte paraustīja plecus. Nav ne jausmas. Acīmredzot būs paguvuši. Bet klausies pašu labāko! Policisti grasās izlikt lamatas un apcietināt laupītāju. Viņi, redz, uzskata, ka šis darbojas viens pats, bez līdzdalībniekiem. To tavs tētis uzzinājis no sava kādreizējā priekšnieka. Kā viņu tur sauca?

-     Kriminālpadomnieks Beinleins, es atbildēju. Viņam tētis vienmēr ir paticis.

Vietnieka novērošana gan nebija kļuvusi ne par mata tiesu interesantāka, taču tagad mēs ar Puķīti vismaz varējām spriedelēt par naudas nodošanu. Mēs prātojām, kā gan policija domā ierīkot lamatas. Un cerējām, ka viss izdosies labi un ka Zatas kundze atgriezīsies sveika un vesela.

Beidzot Vietnieks iedomājās par pusdienas pārtraukumu. Viņš iegāja kādā nelielā restorānā. Mēs ar Puķīti izmantojām laiku, lai nopirktu vienu porciju eļļā ceptu kartupeļu un turziņu ar gumijas lācīšiem. Vēlme pēc šokolādes konfektēm nudien bija zudusi.

Mēs apsēdāmies uz mūra iepretī restorānam un baudījām kartupeļus ar gumijas lācīšiem. Caur logu redzējām Vietnieku. Viņš tātad mums nevarēja izsprukt.

Kādā brīdī restorānā iegāja pavecāka sieviete. Mēs ar Puķīti nepievērsām viņai uzmanību. Taču piepeši Puķīte piegrūda man ar elkoni.

-    Paskaties! viņa iesaucās. Tā sieviete apsēdās blakus Vietniekam!

-    Nu un tad? es attraucu. Varbūt nav neviena brīva galdiņa.

Taču sieviete tik tikko bija paguvusi apsēsties, kā uzreiz sāka kaut ko neatlaidīgi skaidrot mūsu novērošanas objektam. Ne cik ilgi, un abi jau dedzīgi diskutēja. Tas bija redzams pat no mūsu apmešanās vietas. Diemžēl nevarējām saskatīt sievietes seju, jo viņa sēdēja ar muguru pret logu. Pēc kāda brīža Vietnieks samaksāja rēķinu, piecēlās un iznāca laukā. Sieviete palika sēžam.

-   Ko tagad iesāksim? Puķīte nesaprata. Vai vienai no mums nebūtu jāpaliek šeit un jānovēro sieviete?

-   Kāpēc gan? es atteicu. Varbūt tā ir viņa tante vai māte. Mums maksā tikai par Vietnieka novērošanu. Nu jau es runāju gluži kā Volfas kundze.

Mēs uzreiz manījām, ka Vietnieka izturēšanās ir mainījusies. Viņš nemitīgi raudzījās pulkstenī un atskatījās. Sākumā likās Vietnieks ir pamanījis, ka mēs viņu novērojam, taču viņš nemaz neskatījās uz mūsu pusi. Viņa nervozajai uzvedībai acīmredzot bija cits iemesls. Vai tiešām Volfas kundzes aizstāšana izvērtīsies par aizraujošu piedzīvojumu?

Vietnieks, kādu brīdi līkumojis pa ielām un neiegājis nevienā pārtikas veikalā, devās pilsētas parka virzienā.

-   Kas šim tur meklējams? Puķīte iečukstēja man ausī, it kā baidītos, ka Vietnieks varētu sadzirdēt, lai gan viņš atradās simt metru attālumā.

-   Kā lai es zinu, es atteicu. Varbūt baros pīles.

Taču viņš, satraukti raudzīdamies apkārt, steidzās

cauri parkam. Piepeši Vietnieks palēnināja soli, it kā baidītos iet tālāk. Beidzot viņš apstājās pie kāda soliņa, vilcinājās un atkal devās uz priekšu. Tad no jauna apstājās, pagriezās un metās atpakaļ pie soliņa un kaut ko izvilka no atkritumu tvertnes, kas atradās turpat līdzās.

Šajā mirklī viņam virsū metās trīs policisti, nogrūda zemē un turēja ciet aiz rokām un kājām.

Un tad es ieraudzīju komisāru Paueru un… tēti!

* 10 *

-    Vai tu redzēji? es uzkliedzu Puķītei. Vai tu redzēji?

-    Skaidrs, ka redzēju, viņa atkliedza. Jožam turp!

Tik ātri, cik vien kājas jaudāja, mēs joņojām pie soliņa, kura priekšā policisti joprojām turēja Vietnieku, piespiestu pie zemes.

Tētis, mūs ieraudzījis, iesākumā lūkojās, it kā neticētu savām acīm. Tad viņš paskatījās uz Vietnieku, kurš gulēja ar seju uz leju. Vīrietis lamājās un lūdzās. Taču policisti nepazina žēlastības.

-   Lūdzu, apgrieziet viņu otrādi, kad mēs elsdamas un pūzdamas pieskrējām klāt, izdzirdām tēti sakām vienam no policistiem.

Policists pagrieza Vietnieku tā, lai tētis varētu redzēt viņa seju.

Tētim palika mute vaļā. Viņš paskatījās uz mums, tad atkal uz Vietnieku un atkal uz mums.

-   Es… es vienkārši nespēju noticēt, viņš izstomīja.

-    Kam jūs nespējat noticēt? komisārs Pauers uzbrēca. Un ko, pie velna, te meklē jūsu meita? Varbūt jūs viņai pateicāt, kur notiks naudas nodošana?

-  Vai jūs esat traks? tētis uzbļāva. Vai jūs domājat, ka es pakļaušu briesmām savu meitu? Tā… tā ir viena vājprātīga sagadīšanās. Bet varbūt tomēr nav?

-    Es vispār vairs neko nesaprotu! Mēs visi tagad dosimies uz policijas pārvaldi. Tur jūs varēsit vienā mierā paskaidrot, kas ir sagadīšanās un kas ne!

Vai Vietnieks patiešām bija laupītājs? Es tam nespēju noticēt. Bet viņš mūsu acu priekšā izvilka naudu no atkritumu tvertnes. Līdzās Vietniekam, kurš joprojām skaļi vaimanāja, ka neko nav nodarījis, rēgojās balts plastikāta maisiņš.

-   Vai tur iekšā ir nauda? es klusītēm jautāju tētim.

Viņš tikai pamāja ar galvu. To tu man paskaidrosi, viņš teica.

-   Tur nav ko paskaidrot, es atbildēju. Mēs viņu novērojām. Viņš atnāca uz šejieni un no atkritumu tvertnes izvilka maisiņu. Tas ir viss.

-   To, ko jūs pie sevis bubināt, tūlīt varēsit izstāstīt policijas pārvaldē, mūs pārtrauca komisārs Pauers.

-   Vediet viņu prom! Pauers pavēlēja policistiem, kuri bija sagrābuši Vietnieku un jau paguvuši uzlikt roku dzelžus. Viņi uzslēja šo kājās un veda prom uz dienesta automašīnu.

Pa ceļam Vietnieks joprojām vaimanāja: Es neko neesmu nodarījis! Es neko neesmu nodarījis!

Pārvaldē mēs apsēdāmies uz soliem, kas rindojās gaitenī pie kabinetu durvīm. Komisārs vispirms gribēja runāt ar aizdomās turēto, kā viņš sacīja.

-   Agrāk es vienmēr liku cilvēkiem sēdēt šeit, tētis ieminējās. Tagad pats izjūtu, kā tas ir.

-   Joprojām nesaprotu, es sacīju vairāk gan pati sev. Vai Vietnieks patiešām ir laupītājs? Šādas sagadīšanās taču nevar būt!

-    Es arī nespēju tam noticēt, tētis pievienojās. Varbūt aina kļūs skaidrāka tad, kad Pauers pastāstīs, ko teicis Vietnieks.

Mēs jau bijām sēdējuši krietnu brīdi, kad beidzot no kāda kabineta iznāca kriminālpadomnieks Beinleins bijušais tēta priekšnieks.

-   Kas tā ir par vājprātīgu jezgu, Kaminska kungs? viņš jautāja. Kāpēc jūsu meita atradās naudas nodošanas vietā?

-   Tas tiešām ir neticami, tētis atbildēja. Es arī nesaprotu.

-   Ienāciet manā kabinetā, Beinleina kungs ierosināja. Tur izstāstīsiet savus piedzīvojumus.

Mēs iegājām kriminālpadomnieka Beinleina kabinetā. Tur mums piedāvāja padzerties, un Beinleina kungs pasūtīja no ēdnīcas cepumus.

-   Un šo vīrieti, šo Vietnieku, kā jūs teicāt, novērojat jau ilgāku laiku? viņš, noklausījies mūsu stāstu, vaicāja.

-  Jā, tētis paskaidroja. Jau gandrīz divas nedēļas. Līdz šim viņš uzvedās gaužām neuzkrītoši. Un novērošanas iemesls patiešām ir gluži nevainīgs.

Beinleina kungs pamāja ar galvu. Tas ir savādi.

-   Varbūt, ka tur ir iesaistīta šī sieviete restorānā, ieminējās Puķīte.

Pirms Beinleina kungs paguva atbildēt, kabinetā iebrāzās komisārs Pauers un nosvieda uz galda balto plastmasas maisiņu, ko Vietnieks bija izņēmis no atkritumu tvertnes. No tā rēgojās laukā pāris vecu avīžu.

Kriminālpadomnieks Beinleins uzmeta komisāram neizpratnes pilnu skatienu. Ko tas nozīmē?

-   Man ar jums jārunā, Pauera kungs paziņoja un paskatījās uz mums. Tētis piecēlās kājās.

-   Sēdiet vien, Kaminska kungs, Beinleina kungs teica. Tātad, kas noticis, Pauera kungs?

-   Nu labi, komisārs Pauers nošņaukājās. Šis ir tas maisiņš, ko aizdomās turētais izvilka no atkritumu tvertnes. Viņi mūs ir iegāzuši! Iznesuši cauri!

Pauers elsdams un šņākdams atkrita apmeklētāju krēslā. Aizdomās turētais stāstīja plānprātīgus pekstiņus. Pirms pāris dienām viņu esot uzmeklējusi kāda sieviete, pavecāka dāma, kā viņš teica.

-   Sieviete restorānā! Puķīte iesaucās.

-Kas?

-   To jums vēlāk paskaidrošu, Beinleina kungs atteica. Vispirms stāstiet tālāk!

-   Nūjā, Pauera kungs turpināja. Šī sieviete esot lūgusi viņu kaut gan viņš šo redzējis pirmoreiz mūžā maķenīt izpalīdzēt. Gluži nevainīgas lietas, šo to nopirkt un tamlīdzīgi. To viņš izdarījis, jo sieviete samaksājusi piecsimt markas.

-  Piecsimt markas par pāris pakalpojumiem? Beinleina kungs iesaucās. Un viņam tas nelikās aizdomīgi?

-  Jūs taču zināt, kādi ir cilvēki, Pauera kungs piebilda. Tiklīdz saož naudas smaku, tā smadzenes vairs nedarbojas… un sirdsapziņa arī ne. Nūjā, šodien viņš saticis sievieti savā iemīļotajā restorānā.

-   Es taču teicu! Puķīte nenocietās.

-   Un tur šī viņam atkal piedāvājusi naudu, komisārs Pauers, nelikdamies zinis par Puķīti, turpināja.

-   Šoreiz tūkstoš markas par to, ka viņš atnesīs plastmasas maisiņu no parka atkritumu tvertnes. Tas gan viņam licies aizdomīgi. Tomēr beigu beigās tūkstoš marku vilinājums ņēmis virsroku.

-   Jā, jā, Beinleina kungs nopūtās. Allaž viens un tas pats.

-   Bet pats galvenais vēl tikai būs, komisārs Pauers sacīja. Šī sieviete piekodinājusi izņemt konkrētu plastmasas maisiņu. Tvertnē atradušies divi. Un viņam bijis jāpaņem tas, kam pielīmēts gabaliņš sarkanas līmlentes.

-   Ko? Beinleina kungs nesaprata.

Pauera kungs piecēlās un apgrieza maisiņu otrādi. Tur patiešām rēgojās sarkanas līmlentes gabaliņš.

Ja to nezinātu, tad diezin vai pamanītu.

-    Tagad es sapratu! Beinleina kungs iesaucās.

-   Laupītājs šo maisiņu jau iepriekš bija ielicis atkritumu tvertnē. Un viņš bija izrēķinājis, ka mēs apcietināsim un aizvedīsim prom to, kurš maisiņu izņems laukā. Un tā nu viņš pēc mūsu aiziešanas vēsā mierā izcēla no tvertnes īsto maisiņu. Sasodīti slīpēti!

-   Un bīstami, tētis papildināja. Mēs taču varējām turpat uz vietas ieskatīties viltus maisiņā vai pašā atkritumu tvertnē. Tad krāpšanās būtu nākusi gaismā.

-   Viņam nekas cits neatlika kā riskēt, Beinleina kungs secināja. Tomēr mazāk bīstami par apcietināšanu. Droši vien viņš nojauta vai arī pat zināja, kas mums prātā.

Komisārs Pauers iesita ar plaukstu pa pieri. Ak, es idiots! viņš ievaimanājās. Man jau uzreiz likās aizdomīgi, ka laupītājs pieprasījis tieši baltu maisiņu. Patiesībā taču būtu vienalga, vai tas ir balts, sarkans, dzeltens vai zils!

-   Nešaustiet sevi ar pārmetumiem, Pauera kungs, kriminālpadomnieks Beinleins bilda. Tas bija ļoti slīpēts plāns. Un mēs uzķērāmies. Tā var katram gadīties.

Pauera kungs pamāja ar galvu. Es nekavējoties aizsūtīju uz parku vienu policistu un speciālistus pirkstu nospiedumu noņemšanai, taču baidos, ka būs par vēlu.

-   Vai jūs Zata kungam un Rīzes kungam jau pavēstījāt? Beinleina kungs jautāja.

Pauera kungs saviebās. Pats par sevi saprotams. To, ko viņi sacīja, jūs pats varat iedomāties. Tagad atliek vien cerēt, ka Zatas kundze drīz atradīsies sveika un vesela, ja jau laupītājs dabūjis savu naudu.

Iezvanījās komisāra Beinleina telefons.

-   Jā? Ahā. Tā jau mēs domājām. Labi, liels paldies. Varat doties atpakaļ.

-    Nu? Pauera kungs nepacietīgi ievaicājās, kad priekšnieks nolika klausuli atpakaļ.

-   Tas bija darbinieks, kuru jūs vēlreiz aizsūtījāt uz parku. Izņemot pāris atkritumu, nekā cita tvertnē nav bijis. Kā mēs jau paredzējām.

-   Jūs taču noklausījāties telefona sarunas, tētis vērsās pie Pauera kunga. Vai nevarējāt noskaidrot, no kurienes zvanīts?

-   Nē! Saruna bija par īsu. Šis labi zināja, ko dara.

-  Un balss? tētis tincināja. Vai ar balsi neko nevarēja iesākt?

Komisārs Pauers uzmeta tētim niknu skatienu. Arī ne! Tā bija pārveidota.

-   Un ko tagad iesāksit? es vaicāju Beinleina kungam.

-   Laidīsim vaļā jūsu Vietnieku, viņš atbildēja. Par muļķību un naudas kāri nesoda. Diemžēl.

-   Bet vispirms uzrakstīšu viņa nopratināšanas protokolu, Pauera kungs paziņoja. Un jūsējo arī. Palieciet šeit! viņš pavēlēja tētim. Es, redziet, neticu sakritībām!

-   Tā arī nebija sakritība, Beinleina kungs pavēstīja. Laupītājs acīmredzot zināja, ka Kaminska kungs novēro Vietnieku.

-   Kam tad jūs to izstāstījāt? komisārs Pauers noprasīja.

Tētis pakasīja pakausi. Patiesībā nevienam citam, izņemot ģimeni, viņš atzinās.

-   Nekā nebija! es iesaucos. Mēs to pieminējām maltītes laikā pie Zatiem! Viņi taču vēl uzjautrinājās par to, cik dīvainus uzdevumus uztic privātdetektīviem!

-    Tiesa gan, tētis atcerējās. To es vispār biju aizmirsis.

-   Tas mums neko nepalīdzēs. Aizdomās turamo loks paliek tik un tā, Pauera kungs nošņāca. Tagad uzrakstīšu nopratināšanas protokolus.

-  Aizdomās turamo loks? tētis vaicāja, kad komisārs bija izgājis pa durvīm. Vai tad es atkal tajā ietilpstu?

Kriminālpadomnieks Beinleins noraidoši papurināja galvu. Nedomāju gan, ka kolēģis Pauers tur jūs aizdomās. Ar tādām lietām viņš tagad ļoti uzmanās. Un es jūs tik un tā neuzskatu par aizdomās turamo. Zināmā mērā tieši otrādi.

-   Ko jūs gribat ar to sacīt? tētis nesaprata.

-   Vai jums ir vēl mirklītis laika, Kaminska kungs? kad bijām jau piecēlušies kājās, Beinleina kungs iejautājās.

-   Protams, tētis apstiprināja un atkal apsēdās.

-   Kā jums īsti veicas ar detektīvbiroju? Vai esat apmierināts ar jauno nodarbošanos?

Tētis paraustīja plecus. Patiesībā, jā. Kāpēc jūs jautājat?

Kriminālpadomnieks Beinleina kungs pakasīja pakausi. Nūjā, kopš šeit vairs nestrādājat jūs un Lilija Lasala, mums radušās nopietnas problēmas ar darbiniekiem. Un darbi krājas kaudžu kaudzēm. Un tad es iedomājos, ka jums varbūt gribētos atkal strādāt pie mums.

-   Man jānāk atpakaļ? tētis iesaucās. Vai tad jūs to vēlaties? Es taču … nekad neesmu izcēlies ar lieliem panākumiem.

-   Var jau būt, lai gan man situācija nebūt neliekas tik dramatiska. Taču jums ir šī te, Beinleina kungs piebilda un piesita pie krūtīm kreisajā pusē. Jūs spējat iejusties cita cilvēka ādā. Un tas mūsu darbā ir ārkārtīgi svarīgi. Jums jau nav acumirklī jāizlemj. Pasakiet man savu lēmumu tuvākajās dienās!

-  Tas nu gan ir numurs, es sacīju, kad bijām izgājuši no Beinleina kunga kabineta.

-   Tā laikam varētu teikt, tētis piebilda.

-   Un ko tu darīsi?

Tētis palūkojās manī un paraustīja plecus. Nav ne jausmas.

Mājupceļā tētis nebilda gandrīz ne vārda. Bija jau arī lērums vielas pārdomām. Man gan likās, ka tētis vairāk prāto par kriminālpadomnieka Beinleina priekšlikumu nekā par Vietnieku.

Kad ieradāmies mājās, Amanda, Villijs un Ginters bija sapulcējušies Amandas virtuvē un spēlēja kārtis.

Volfas kundze sēdēja turpat līdzās un vēroja spēli.

-   Re, kur jūs esat! Amanda iesaucās. Vai satikāties pa ceļam?

-    Tā varētu sacīt, tētis īsi noteica un pievērsās Villijam un Ginteram: Un ko jūs darījāt? Vai tad negrasījāties novērot advokātu?

-   Mums vairs nevajag šo novērot, Villijs plati pasmīnēja. Tagad mums padomā ir kas labāks.

-   Iedomājieties tikai, Amanda teica, šie abi flirtējuši ar advokāta darbinieci.

-   Flirtējuši tas ir par skaļu teikts, Ginters iebilda. Mēs ar viņu patērzējām. Viņa pusdienlaikā iznāca no biroja.

-   Un mēs viņai pakaļ, Villijs papildināja.

-   Tieši tā. Un tad viņa iegāja kafejnīcā.

-   Un mēs viņai pakaļ! Villijs piebilda.

-   Tieši tā. Un tad viņa apsēdās pie galdiņa.

-   Un mēs viņai pakaļ!

Villijs paskatījās uz savu draugu. Ir jau labi! Viņi saprata. Tātad mēs itin jauki ar šo parunājāmies. Viņa jau sen strādā pie Seinheima. Tikai pāris^gadus jaunāka par mums. Viņa acīmredzot neieredz savu priekšnieku.

-   Toties mēs viņai patīkam, Villijs smīkņāja.

-   Katrā ziņā viņa mums daudzko pastāstīja, Ginters paskaidroja. Biroja klačas un tenkas. Sarunājām atkal satikties rīt pusdienlaikā. Tad iztaujāsim šo to par Zatu. Redzēsim, ko viņa zina. Šodien negribējām izklāstīt visu kā uz delnas.

-   Un es savedu kārtībā visus biroja dokumentus! Volfas kundze staroja. Vēlreiz liels paldies, ka manā vietā sekojāt garlaicīgajam Vietniekam, bērni!

-   Garlaicīgajam gan, Puķīte noteica. Tu neticēsi tam, kas šodien notika!

Amanda un pārējie saausījās.

-   Kas tad notika? Amanda vaicāja.

Es secināju, ka viņas gaišreģes spējas acīmredzot reizēm tomēr nedarbojās.

Tētis atkrita krēslā. Man vispirms ir vajadzīgs mēriņš degvīna!

-   Te jau cilvēks var traks palikt! kad bijām izstāstījuši visus piedzīvojumus, Villijs sacīja.

-   Un šitāda sagadīšanās! Volfas kundze iesaucās. Ka tieši Vietnieks…

-    Es nedomāju, ka tā bija sagadīšanās, Amanda viņu pārtrauca. Turklāt tas precīzi saskan ar mūsu viesošanos pie Zatiem.

-   Kādā zinā? es nenocietos.

-    Patiesībā ir gaužām vienkārši, Amanda atteica. Mēs ar māsu X domājam, ka nedēļas nogale pie Zatiem bija tikai tāds uzmanības novēršanas gājiens, tieši tāpat kā šodien parkā. Šim šķietamajam poltergeistam, pazudušajām mantām, putnubiedēklim un visiem pārējiem pigoriņiem vajadzēja novērst mūsu uzmanību no kaut kā cita. Mēs nedrīkstējām pamanīt galveno. Tikai diemžēl es vēl nezinu, no kā vajadzēja novērst mūsu uzmanību. Taču mana nojauta saka, ka teju teju to atklāsim.

Nākamajā rītā tētis vēlreiz aizbrauca uz policijas pārvaldi. Viņš gribēja uzzināt, vai Zatas kundze ir atradusies. Man gan radās aizdomas, ka patiesībā viņš brauc cita iemesla dēļ. Taču es neteicu ne vārda. Pēc neilga brīža Volfas kundze devās ceļā, lai turpinātu novērot Vietnieku, jo šis uzdevums galu galā nebija atcelts, bet opītis Skrūve soļoja uz savu boksa klubu. Lībhera kungs jau bija jāizseko tikai vakarā.

Kad mēs ar Puķīti un Amandu mazgājām brokastu traukus, pie durvīm atskanēja zvans.

Tās izrādījās Elzbete un Hedviga.

-   Iedomājieties tikai! mēs vēl nebijām paguvušas aizvērt durvis, kad Hedviga jau iesaucās. Mums izdevās uzzināt kaut ko ārkārtīgi interesantu par Lībhera kungu!

11

-   Patiešām? Amanda jautāja. Ko tad jūs uzzinājāt par Lībhera kungu?

Elzbete ņēmās paskaidrot. Mēs reizi mēnesī tiekamies ar mūsu vecajām skolas draudzenēm, viņa klusītēm sacīja, it kā tas būtu vislielākais noslēpums pasaulē.

-   Daudz jau vairs nav palikušas, Hedviga piebilda.

-   Bet mēs ļoti labi saprotamies, Elzbete turpināja. Mums kopā vienmēr ir jautri, vai ne, Hedviga?

-  Ļoti jautri. Atceries, kā iepriekšējā mēnesī viesojāmies liķiera fabrikā?

>

-   Elzbet! Hedvig! Amanda iešņācās. Varbūt jūs savas ceļojuma piezīmes varat atlikt uz vēlāku laiku un vispirms atklāt, ko esat uzzinājušas?

-Ak jā, protams, Elzbete piekrita. Pēdējā tikšanās reizē spriedām par mūsu gadījumu, starp citu, arī par Lībhera kungu, šo interesanto jauno cilvēku.

-   Un tad Krista ieminējās, ka pazīstot viņu. Vai tu vispār pazīsti Kristu, Amanda?

-   Nē, Amanda atbildēja un izbolīja acis.

-   Viņa ar vīru vada konditoreju un kafejnīcu. Tur mēs allaž tiekamies.

-    Krista tātad stāstīja, ka šis jaunais, izskatīgais vīrietis ir viņas klients. Viņš tai ir "iekritis acīs", jo viņš… nūjā, tu jau pati zini.

-   Jo viņš ir jauns un izskatīgs, Amanda pielika punktu.

-   Tieši tā! Bet un tagad cieši turies pie krēsla vēl vakar viņš atkal esot tur iegriezies. Tikai viņš nav atnācis viens pats. Viņš ieradies kopā ar kādu jaunu sievieti. Tā gan gaidījusi ārpusē pie kafejnīcas, taču Krista skaidri redzējusi, ka abi atnākuši kopā. Viņš nopircis gabaliņu kungu tortes un divus ābolu gredzenus un tad atkal aizgājis kopā ar jauno sievieti.

-   Un tas vēl nav viss! iesaucās Hedviga. Sī jaunā sieviete izskatījusies uz mata kā…

-   Bella Zata, Amanda papildināja.

-    Kā tu to zini? Elzbete un Hedviga vienā balsī iesaucās.

-   Citādi jūs diezin vai taisītu tādu teātri.

-     Reizēm tu patiešām spēj sabojāt visu prieku, Amanda, Elzbete uzmeta lūpu.

Es nespēju noticēt tam, ko dvīnes nupat bija izstāstījušas. Tad jau iznāk, ka Lībhera kungs ir laupītājs?

-   Es tam nespēju noticēt! iesaucās Puķīte. Viņš taču ir tik jauks!

Amanda nometās ceļos pie māsas X, kura pa šo laiku bija ienākusi virtuvē, un ieskatījās tai acīs vai, precīzāk sakot, saulesbrillēs.

-    Nezinu vis, Amanda pēc brīža teica. Te kaut kas nesaskan. Māsa X arī tā domā.

Mēs gan nesapratām, kā Amanda zināja, ko māsa X domā, taču neko nejautājām.

-    Es arī nevaru iedomāties, ka šis jaukais, izskatīgais vīrietis būtu spējīgs uz tādu neģēlību, Hedviga piebilda.

Amanda pieslējās kājās. Tagad aptvēru, kas nesaskan. Ko jūs darītu, ja būtu nolaupītas un jūsu laupītājs ieietu veikalā, bet jums liktu gaidīt ārā?

-   Bēgtu prom! Puķīte acumirklī iesaucās.

Amanda piekrītoši pamāja ar galvu. Tieši tā! Taču

Zatas kundze pagaidīja, kamēr viņš nopērk kūkas, un tad viņi kopā devās prom. Tā taču neuzvedas cilvēks, kurš ir nolaupīts!

-     Tātad mums nevajadzētu iet uz policiju? es jautāju.

-   Pagaidām vēl ne. Vispirms jāizdibina, kas tur patiesībā slēpjas.

-   Kā lai to izdara? Puķīte ieprasījās.

-   Aizbrauksim pie Lībhera kunga un pavaicāsim, Amanda atteica, it kā tā būtu vispašsaprotamākā lieta uz pasaules.

-    Tā ir laba doma! Hedviga slavēja. Kad mēs brauksim?

-   Ē… jūs diemžēl nevarēsit braukt līdzi, Amanada vilcinādamās paziņoja.

-   Bet kāpēc tad ne? Elzbete nesaprata. Mēs taču varam braukt ar bubiju.

-   Tas diemžēl nebūs iespējams. Es ņemšu līdzi Rikiju un Puķīti. Man negribas atstāt viņas vienas mājās.

-   Vai tas meitenēm nebūs pārāk bīstami? Elzbete nelikās mierā.

-   Nedomāju vis, Amanda atbildēja, pirms mēs ar Puķīti paguvām iebilst. Turklāt mums līdzi brauks māsa X. Tad nekas ļauns neatgadīsies.

-   Nu labi, Hedviga uzmeta lūpu. Bet, ja uzzini ko jaunu, nekavējoties piezvani!

Mājās es pat nepieļāvu domu, ka Lībhera kungs varētu izrādīties bīstams. Taču tad, kad stāvējām pie nama, kurā viņš dzīvoja, tomēr sametās maķenīt jocīgi ap dūšu. Kas notiks, ja Amanda būs kļūdījusies un viņš tomēr izrādīsies laupītājs?

īsu mirkli pēc tam, kad Amanda bija nospiedusi zvana pogu līdzās plāksnītei ar Lībhera kunga vārdu, skaļrunī atskanēja krakšķis.

-   Jā, lūdzu, kas tur ir? sievietes balss jautāja.

Nebija nekādu šaubu, ka tā bija Bellas Zatas balss!

Mēs ar Puķīti tikai pārmijām skatienus.

-   Ierakstīta vēstule Zatas kundzei, Amanda pārvērstā balsī teica. To viņa nudien prata labi.

Tūlīt iedūcās durvju atvērējs. Amanda paskatījās uz mums un pielika pirkstu pie lūpām. Tad mēs iegājām iekšā un kāpām pa trepēm augšup.

Zatas kundze stāvēja pie dzīvokļa durvīm un lūkojās lejup. Pazinusi mūs, viņa apcirtās uz papēža un grasījās iemukt dzīvoklī.

-   Pagaidiet! Amanda iesaucās. Mēs gribam jums palīdzēt! Jūsu tēvs un vīrs nezina, ka jūs atrodaties šeit!

Es gan nesapratu, kāpēc Amanda to sacīja, taču tas palīdzēja. Zatas kundze apstājās un pagriezās pret mums. Māsa X pietipināja pie Zatas kundzes, nostājās blakus un skatījās viņai acīs.

-   Ko jūs no manis gribat? Zatas kundze jautāja.

-   Mēs gribam jūs izglābt! Puķīte iesaucās.

-   Izglābt? Ko tas nozīmē?

-  Jūs taču neesat nolaupīta, vai ne? Amanda pavisam mierīgi jautāja.

-   Nolaupīta? Kas jums nāk prātā? Zatas kundze ierunājās tik skaļi, ka atskanēja visā kāpņu telpā.

Amanda pameta skatienu visapkārt. Man šķiet, ka būs labāk, ja ieiesim dzīvoklī. Tur mēs visu paskaidrosim.

Lībhera kunga dzīvoklis nebija liels, toties bija ļoti mājīgs. Viņa paša gan, šķiet, nebija mājās. Es labprāt būtu apsēdusies, taču Zatas kundze palika stāvam kājās, un mēs sekojām viņas piemēram.

-   Tā, un tagad, lūdzu, pasakiet, ko nozīmē šī nolaupīšana?

-   Jūsu tēvam piezvanīja izspiedējs, Amanda paskaidroja. Kāds vīrietis apgalvoja, ka esot jūs nolaupījis. Jūsu vīrs jau samaksāja izpirkuma naudu. Un tagad visi cer, ka jūs drīz vien sveika un vesela atgriezīsities mājās.

Zatas kundze atkāpās soli atpakaļ un atkrita klubkrēslā. Es tam neticu. Tā nav tiesa!

Mēs ar Amandu un Puķīti apmetāmies uz dīvāna iepretī Zatas kundzei. Māsa X nostājās līdzās Zatas kundzes klubkrēslam.

-  Diemžēl ir, Amanda teica. Lai gan jūs neizskatāties pēc tādas, kas būtu nolaupīta.

-   Es arī neesmu nolaupīta! Bella Zata iesaucās. Es pametu savu vīru! Tas ir viss!

-    Tātad tomēr, Amanda klusi noteica. Un jūs pārvācāties pie Lībhera kunga.

Zatas kundze raudzījās grīdā un pietvīka. Jā, viņa tik tikko dzirdami sacīja. Mēs iepazināmies fabrikā, viņa turpināja.

-   Ja nevēlaties, nekas nav jāstāsta, Amanda viņu pārtrauca.

-   Nē, nē! Es vēlos, lai jūs mani saprastu. Redziet, es uzskatu, ka atrodos šeit, zināmā mērā pateicoties arī jums.

-   Mums? man izspruka.

Bella Zata man uzsmaidīja. Precīzāk sakot, jūsu aitai. Kā jau teicu, mēs ar Sašu, es domāju Lībhera kungu, iepazināmies fabrikā. Mans vīrs viņu pieņēma darbā par savu asistentu. Drīz vien ievēroju, ka viņš ļoti labi saprot darījumu lietas. Iepriekš viņš bija strādājis pie mūsu konkurentiem. Es viņam izstāstīju par savām idejām.

-   Par kādām idejām? Amanda jautāja. Man likās, ka jūs neinteresējaties par šokolādes fabriku.

-  Ak, tētis joprojām tā uzskata. Agrāk tiešām tā bija, bet laika gaitā es sāku raizēties par fabriku. Mans vīrs tēva priekšā allaž izliekas, ka stingri tur grožus savās rokās. Bet patiesībā viņš tikpat kā neliekas zinis par fabriku un kaisa naudu vējā.

-   Jūs domājat mākslas priekšmetus jūsu mājās.

-   Māksla, Zatas kundze nicinoši novilka. Nevērtīgi krāmi, turklāt pārmēru dārgi! Es atkal un atkal esmu mēģinājusi parunāties ar tēvu, bet jūs jau pati redzējāt. Viņš vienkārši negrib atzīt, ka varam ražot ne tikai konfektes vien. Mums jāpiedāvā pircējiem arī cita produkcija, piemēram, šokolādes batoniņi.

-   Lībhera kungs teica to pašu! Puķīte iesaucās.

Zatas kundze piekrītoši pamāja ar galvu. Zinu. Mēs

bieži esam par to runājuši. Taču viņam vienam nav pa spēkam pārliecināt manu tēvu, par manu vīru nemaz nerunājot.

-   Un tad jūs viens otrā iemīlējāties,Amanda secināja.

-    Iesākumā es šīs jūtas pūlējos atvairīt un Saša arī. Galu galā esmu taču precējusies. Bet tad vairs nespējām pretoties mūsu mīlestībai.

Es paskatījos uz Puķīti. Viņa ar aizplīvurotu skatienu vērās Zatas kundzē. Man arī sametās gaužām jocīgi ap dūšu. Tas izklausījās tik romantiski!

-   Un kāds sakars ir māsai X ar jūsu lēmumu pamest vīru? Amanda ievaicājās, lai gan mani māca nojauta, ka viņa to labi zina vai vismaz nojauš.

-  Viss sākās ar to, ko jūs it kā saskatījāt savā kristāla lodē.

-   Kāpēc "it kā"? -Amanda noprasīja.

-    Atvainojiet, Bella Zata steigšus sacīja. Katrā ziņā jūs teicāt, ka gaidāmas pārmaiņas un ka tās būs saistītas ar mani. Tas mani darīja domīgu. Un, kad es vēlāk vedu laukā jūsu aitu, tā pēkšņi uzlūkoja mani ar tik savādu skatienu. Un tad negaidot aptvēru, ka jāmaina dzīve pašos pamatos. Jutos tā, it kā jūsu aita būtu atvērusi man acis.

Mēs ar Puķīti saskatījāmies. Tieši tā! Mēs taču pa bibliotēkas logu novērojām Zatas kundzi un māsu X!

-   Jā, jā, Amanda bilda. Māsa X ir varen svētīga aita.

-   Es nekavējoties devos uz savu istabu, Zatas kundze turpināja stāstīt. Tur sametu somā pāris nepieciešamāko lietu, uzrakstīju atvadu vēstuli Ernstam un aizgāju.

-   Mirklīti! Amanda iesaucās. Vai tad jūs atstājāt atvadu vēstuli? Kas tajā bija rakstīts?

Zatas kundze paraustīja plecus. Nekas sevišķs. Tikai tas, ka vairs nevaru izturēt un eju prom. Tas arī viss.

-   Ne vārda par to, kurp ejat vai, pareizāk sakot, pie kā ejat?

-  Nē, to es nevēlējos rakstīt. Ernsts nezina, ka mēs ar Sašu mīlam viens otru. Saša gan gribēja uzreiz pateikt patiesību, taču es viņu atturēju. Mans vīrs ir neaprēķināms. Viņš ir spējīgs uz visu. Un es nevēlējos, lai Sašam kas atgadās.

Puķīte man līdzās skaļi nopūtās.

Amanda piecēlās kājās un pakasīja māsai X pakakli. Tagad šis tas kļūst skaidrāks, viņa piebilda. Patiesībā es ne mirkli tā īsti neticēju, ka esat nolaupīta. Tagad mēs zinām, ka kāds izmantojis jūsu pazušanu, lai izspiestu izpirkuma naudu no jūsu vīra vai, precīzāk sakot, no jūsu tēva. Galu galā tas bija viņš, kas samaksāja izpirkuma naudu.

-   Protams! Bella Zata iesaucās. Manam vīram tik un tā nebūtu naudas!

-    Bet viņš apgalvoja, ka visa nauda ir ieguldīta firmā, es sacīju.

Zatas kundze atmeta ar roku. Firma atrodas uz izputēšanas robežas! To man vakar Saša izstāstīja. Doktors Seinheims jau nedēļām ilgi pūlas to iestāstīt manam vīram, taču viņš nemaz neklausās. Es nesaprotu, kāds nelabais viņu ir apsēdis!

-    Bet vai tad jūs negaidāt lielu pasūtījumu no Āzijas? Amanda prasīja.

-   Muļķības! Šāds pasūtījums vispār neeksistē! Viena vienīga blēdīšanās! Zatas kundze sašuta. Kad vīrs bija komandējumā, mēs ar Sašu izpētījām visus dokumentus. Turklāt tie tur Āzijā tik un tā nav ieinteresēti kaut ko pasūtīt. Šie labākajā gadījumā vēlas nopirkt firmu. Viņi jau reiz izteica piedāvājumu manam tēvam. Viņš to noraidīja. Viņš nemūžam nepārdos fabriku!

-   Bet kurš tad ir izspiedējs? Puķīte ievaicājās.

-    Tas, kurš atrada atvadu vēstuli un to iznīcināja. Vēstule nekur nav parādījusies, jo citādi visi uzzinātu, ka Zatas kundze nav nolaupīta.

-   Kurš varētu būt tas nelietis? es jautāju.

-   Cikos īsti jūs devāties prom? Amanda pievērsās Zatas kundzei.

-   Kad es ar koferi gāju cauri priekšnamam, bibliotēkā vēl skanēja balsis.

Amanda pamāja ar galvu. Tā jau domāju. Tātad ikviens, kurš tajā naktī gulēja jūsu mājā, varēja ieiet istabā un ieraudzīt vēstuli.

-   Nozagtās mantas! es iesaucos. Tātad arī Zatas kundzei kaut ko nozaga! Vēstuli!

Amanda pietrūkās kājās un ņēmās staigāt šurpu turpu; māsa X sekoja viņai pa pēdām.

-   Es visu laiku nojautu, ka jezga ap putnubiedēkli ir saistīta ar nolaupīšanu, viņa pēc brīža paziņoja. Vienīgi kā?

-    Putnubiedēklis? Zatas kundze nesaprata. Ko jūs ar to gribat sacīt?

-    To es jums vēlāk paskaidrošu. Vispirms jāatrod jūsu šķietamais nolaupītājs!

-   Tas noteikti bija Zata kungs! Puķītei izlauzās.

-   Viņam katrā ziņā ir iemesls, Amanda piekrita.

-   Viņam vairs nav naudas, un šokolādes fabrika atrodas uz bankrota sliekšņa. Taču viņš nevarēja nozagt mūsu mantas. Viņš visu laiku atradās kopā ar mums! Tomēr ir vēl viens aizdomīgais! Vai drīkstu izmantot jūsu telefonu, Zatas kundze?

Atbildi nesagaidījusi, Amanda piesteidzās pie telefona un šķirstīja abonentu sarakstu.

-   Ahā! Rokā ir! viņa iesaucās un spieda taustiņus.

-   Hallo? Valter, tas esat jūs? Te runā Amanda X. Kad jūs varētu ierasties hipodromā? To es vēlāk paskaidrošu. Mēs nedrīkstam zaudēt laiku! Pēc divdesmit minūtēm? Tas ir labi. Satiksimies tur! Visu labu!

Bella Zata pilnīgā neizpratnē raudzījās uz Amandu.

-   Varbūt jūs varētu paskaidrot…

-   Vēlāk, Amanda viņu pārtrauca pusvārdā. Piezvaniet Lībhera kungam un palūdziet, lai viņš nāk mājās! Gaidiet šeit, līdz atkal dosim kādu ziņu! Lūdzu, nestāstiet telefona sarunā par mūsu apciemojumu. Nekad neko nevar zināt. Bet mēs tagad brauksim uz hipodromu. Varbūt māsa X dos man labu padomu un es laimēšu pāris marku!

12

Hipodroms atradās pilsētas nomalē. Kad mēs ar bubiju ieradāmies, Valters jau gaidīja.

-   Kas lēcies? viņš jautāja Amandai. Kāpēc tāda steiga?

-   Runa ir par Beatrisi. Jūsu kolēģis, kuram te hipodromā pieder totalizators, viņu taču pazīst.

Valters piekrītoši pamāja ar galvu. Jā, pat diezgan labi. Tā viņš vismaz apgalvoja.

-  Vai mēs varētu parunāties ar viņu? Amanda vaicāja.

-   Protams, Valters atteica. Nekādu problēmu.

Es pirmoreiz mūžā atrados hipodromā. Tas man šķita varen aizraujoši. Lai gan patlaban bija nedēļas vidus, šeit manīja daudz ļaužu. Viņi drūzmējās pie skrejceļa un turēja īkšķus par saviem favorītiem, pētīja zirgus vai arī kaut ko atzīmēja laikrakstā, ko nēsāja līdzi.

-   Tā ir sacīkšu avīze, Valters paskaidroja. Tur ir uzrakstīts viss par šodienas sacīkstēm, par zirgiem, par žokejiem, itin viss. Bez šīs avīzes vairums spēlētāju nezinātu, ko iesākt.

Totalizatorā, kur Valters mūs ieveda, valdīja vēl lielāka rosība nekā laukā. Visur rēgojās televizori, tie pārraidīja sacīkšu norisi. Pie tiem nelielos pulciņos drūzmējās ļaudis, diskutēja, skubināja zirgus un ik pa laikam kaut ko atzīmēja savās avīzēs.

Tiklīdz bijām spēruši kāju pāri slieksnim, mums tuvojās kāds vīrietis.

-   Tas ir mans kolēģis Gerds, Valters pačukstēja.

-  Sveiks, Valter! vīrietis iesaucās. Viņa žoklis darītu godu katram zirgam. Priecājos, ka atkal esi šeit. Kā veicas darījumos?

-   Sveiks, Gerd! Pamazām, pamazām, Valters bilda. Starp citu, šī ir Amanda, par kuru jau stāstīju, un tās meitenes ir Rikija un Puķīte.

-   Ahā, Gerds novilka. Burve.

-   Gaišreģe, medijs un spoku padzinēja, Amanda izlaboja. Un, lūk, mans medijs māsa X. Citplanētiete.

-   Tā, tā, Gerds vienīgi noteica. Būs labāk, ja iesim uz manu biroju.

Izskatījās, ka Gerdām vai ik dienas nākas sastapties ar jocīgiem radījumiem. Vismaz par māsas X klātbūtni viņš itin nemaz nebrīnījās.

Gerda birojs sastāvēja no papīru jūkļa, kura vidū atradās rakstāmgalds, bet uz tā telefons.

-  Jūs tātad interesējaties par to trako veceni? Gerds iejautājās, kad mēs visi bijām atraduši piemērotus sēžamos.

-   Kāpēc viņa ir traka? Amanda prasīja.

-   Tāpēc, ka viņa ir spēlmane.

-   Ak jēziņī Valters novaidējās.

-   Ko nozīmē spēlmane? Puķīte gribēja zināt.

-    Redzi, ir trīs cilvēku kategorijas, kas liek naudu uz zirgiem, Valters paskaidroja. Pirmie ir tā dēvētie tūristi. Tie ir gluži nekaitīgi. Viņi reizēm ierodas, iemaksā nelielu summiņu, un, ja laimējas, tad vinnē pāris marku. Tad ir tā saucamie profesionāļi. Lielākā daļa ļoti labi pazīst zirgus. Dažs labs ne ar ko citu nemaz nenodarbojas. Ja viņi spēlē, tad skaidri zina, ko dara. Un tādi ar drusciņu naudas prot laimēt krietnu kaudzi.

-   Un izputina mūs, Gerds pasmīkņāja.

-Jā, un vēl ir tā dēvētie spēlmaņi. Viņiem lielākoties nav nekādas sajēgas par zirgiem. Viņi domā vienīgi par spēlēšanu. Viņiem ir nepieciešams adrenalīns, vai saproti? Tie bieži vien liek lielu naudu uz autsaideriem cerībā reiz noķert lielo laimestu, taču parasti zaudē. Un tik un tā viņi nāk atkal un atkal, līdz paspēlē pēdējos grašus.

-   Un arī Beatrise tā dara? Es neticēju.

-  Katrā ziņā darīja, Gerds atteica. Viņa jau krietnu laiku šeit nav rādījusies. Pirms pāris dienām gan atnāca un samaksāja daļu parāda. Bet vēl joprojām trūkst prāvas summas. Varbūt viņa tagad iet pie tevis, Valter?

Viņš noraidoši papurināja galvu. Nē, runa ir par ko citu. Par naudas izspiešanu un tamlīdzīgi.

Vīrs ar zirga seju iepleta acis un nodemonstrēja sakodienu, kā mēdz sacīt zirgu eksperti. Izspiešana? Vai jūs esat jukuši? Un jūs nākat uz šejieni? Es nevēlos tur iepīties! Vai saprotat?

-   Nebaidieties! Amanda viņu nomierināja. Runa ir vienīgi par viņu. Jūs šai spēlē netiksit iesaistīts.

-   Cerams, Gerds noburkšķēja.

-   Cik daudz viņa samaksāja? Amanda jautāja.

-   Divtūkstoš marku. Bet tūkstoša vēl trūkst.

Amanda pievērsa skatienu mums.

-    Divtūkstoš marku! Puķīte iesaucās. Tieši tik

»

daudz nozaga Lībhera kungam tovakar pie Zatiem!

Amanda pamāja ar galvu.

-   Tieši tā! Paskatīsimies, kas šajā lietā sakāms pašai Beatrisei. Vai jūs varētu viņai piezvanīt un izdomāt iemeslu, lai atvilinātu šo dāmu šurp? Amanda vaicāja Valtera kolēģim.

Tas, kā palīdzību meklēdams, paraudzījās uz Valteru.

-    Nūjā, es varētu piedraudēt ar policiju gadījumā, ja viņa nesamaksās, viņš, Valtera mudināts, ieminējās. Tad viņa katrā ziņā atskries šurp. Bet mani tur nejauciet iekšā! Skaidrs?

-   Skaidrs, Valters apstiprināja. Nu, nevelc garumā un sauc viņu šurp!

Uzmetis skatienu Amandai un māsai X, vīrs ar zirga ģīmi purpinādams izgāja laukā.

Jau pēc dažiem mirkļiem viņš atkal atgriezās. Viņa nāks. Šķiet, ka es šo nobiedēju ne pa jokam. Kad pieminēju policiju, tad šī pavisam zaudēja galvu.

-   Varu gan iedomāties, Amanda īsi noteica.

-   Vai tomēr nevarētu gadīties, ka naudas izspiešanā ir iesaistīta Zatas kundze un Lībhera kungs? kamēr gaidījām Beatrisi, ievaicājos Amandai.

-   Kā tad! piekrita Valters, kuram mēs pa šo laiku bijām izstāstījušas par vizīti pie Zatas kundzes. Varbūt viņai vajadzēja naudu, lai kopā ar Lībheru sāktu jaunu dzīvi.

-    Tas būtu gan iespējams, taču es tam neticu, Amanda atbildēja. Es paļaujos uz māsu X.

-   Uz aitu? Gerdām mute palika vaļā.

-   Katrā ziņā. Kad sastapāmies pie dzīvokļa durvīm, viņa uzreiz aiztipināja pie Zatas kundzes. Turklāt viņa ieteica Zatas kundzei pamest vīru. Tā māsa X izturas vienīgi pret labiem ļaudīm. Viņa vēl ne reizi nav kļūdījusies.

Gerds gandrīz vai aizrijās un palūkojās uz Valteru.

-   Bet, kad tiksit galā ar Beatrisi, jūs taču iesit prom, vai ne?

Pēc pāris minūtēm birojā ienāca vīrs ar zīmuli aiz auss.

-  Ar tevi vēlas runāt, viņš paziņoja. Man šķiet, tā spēlmane, kas ir mums parādā.

Gerds piegāja pie durvīm un paglūnēja pa sprau-

dzinu.

>

-   Tā ir viņa! Gerds iesaucās.

-    Lūdzu, ievediet viņu birojā! Amanda izrīkoja.

-   Tālāk mēs paši tiksim galā.

-  Un kas būs ar bērniem? Gerds prasīja. Vai tas nav bīstami?

-  Šajā ziņā Beatrise ir nekaitīga, Amanda paskaidroja. Viņa vienīgi ir slīpēta ja notikušais ir bijis viņas plāns.

-  Manis pēc. Jums tas labāk zināms, Gerds piebilda, ar acs kaktiņu pašķielēdams uz māsu X.

Pēc mirkļa atvērās biroja durvis un Gerds vēlreiz ienāca iekšā. Viņam aiz muguras atskanēja Beatrises balss: Es jums apsolu, ka tuvākajās dienās atnesīšu naudu. Es taču jums jau…

Pazinusi mūs, Beatrise aprāvās pusvārdā.

-   Ko… ko tas nozīmē? viņa izstomīja.

Amanda veltīja viņai laipnu smaidu. Nāciet vien

iekšā, Beatris! Mēs ar māsu X vēlamies uzdot jums pāris jautājumu.

Zata kunga mājkalpotāja gribēja vēl ko sacīt, taču tad sašļuka gluži kā pārdurts balons.

-   Jūs sūtīja Zata kungs, vai ne? viņa izmocīja. Viņš jums izstāstīja!

-   Ko lai viņš mums izstāstītu? Amanda turpināja tikpat laipnā tonī.

-   Ka esmu spēlmane! Beatrise iekliedzās. Un viņš taču cieši nosolījās neko neizpaust, ja vien es viņam palīdzēšu!

-  Ahā! Amanda iesaucās, pietrūkās kājās, iespieda Beatrisi krēslā un nostājās viņas priekšā. Māsa X acumirklī atradās viņai līdzās.

»

-   Ko jūs no manis gribat? Beatrise, nenolaizdama skatienu no māsas X, trīcošā balsī jautāja.

-   Patiesību, mīļo Beatris. Tikai patiesību, Amanda paskaidroja. Vairs nav vērts melot. Māsa X to acumirklī pamanīs.

icO

Beatrise sparīgi pamāja ar galvu. Es nemelošu. Nekādā ziņā! Tagad jau tik un tā viss ir vienalga! Bet turiet šito neradījumu pa gabalu!

Katrā ziņā. Tik ilgi, kamēr jūs stāstīsit patiesību. Beatrise ievilka elpu. Tas sākās neilgi pēc tam, kad Zata kungs no cienītā kunga, es domāju grāfu Bolleršteinu, atpirka māju. Zata kungs nezin kā bija uzodis,

ka man ir parādi. Viņš paziņoja, ka nekāršot to pie lielā zvana, ja vien turpināšu pie viņa strādāt par pusalgu.

-   Šitāds draņķis! Puķīte iesaucās.

-   Jā, mans bērns, tāds viņš patiešām ir. Viss ritēja gluži kā pa diedziņu. Taču pirms pāris nedēļām neilgi pēc tam, kad jūs atradāt dārglietas, viņš atnāca pie manis un sacīja, lai izdaru mazu pakalpojumu.

-    Ļaujiet minēt, Amanda viņu pārtrauca. Tajā vakarā, kad mēs viesojāmies Zatu mājā, jums vajadzēja nočiept no mūsu istabām apģērba gabalus un uzvilkt mugurā putnubiedēklim.

-   Kā jūs to zināt? Beatrise jutās satriekta.

-   To nav grūti uzminēt. Vai jūs bijāt arī tas poltergeists, kas līdz nāvei pārbiedēja Rikiju un Puķīti?

Beatrise nodūra skatienu un pamāja ar galvu. Tas iederējās viņa plānā. Es viņam jautāju, kāpēc tā jādara, taču šis tikai smējās un atcirta, lai tik daudz neprašņājot, citādi mani atlaidīšot un parūpēšoties, lai nekur vairs nedabūju darbu.

-   Saprotu. Un tad jūs Lībhera kunga bikšu kabatā pamanījāt divus tūkstošus marku. Kārdinājums izrādījās pārāk liels, vai tiesa?

Beatrise no jauna pamāja ar galvu. Viņai acīs bija sariesušās asaras. Man taču joprojām krājās tik lieli parādi! Zata kungs gan trakoti saskaitās, taču nedrīkstēja mani nodot, citādi viņa plāns būtu vējā.

-    Un tas bija viss? Valters noprasīja. Tikai šīs blēņas ar putnubiedēkli?

-    Iesākumā jā. Es cerēju, ka nu beidzot viņš liks mani mierā. Bet tad man nācās iet pie tā vīrieša un lūgt, lai mazliet izpalīdz.

-   Vietnieks! es iesaucos. Tā bijāt jūs! Vai jūs tikāties ari restorānā?

-   Jā! Tas patiešām uzdzina zosādu! Man bija uzdots viņam iestāstīt, lai dodas uz parku pie noteiktas atkritumu tvertnes, izņem laukā baltu plastmasas maisiņu ar sarkanu līmlenti un atnes man. Es gandrīz divas stundas nosēdēju restorānā, gaidot viņa atgriešanos! Taču viņš vairs neparādījās! Ticiet man!

Mēs visi zinājām, kāpēc viņš neparādījās. Acīmredzot Beatrisei nebija ne jausmas, par ko ir runa.

-   Tātad Zata kungs pievāca sievas atvadu vēstuli un pēc tam piezvanīja un uzdevās par laupītāju? Puķīte jautāja.

-    Tieši tā arī notika! Amanda apstiprināja. Šis Ernsts Zats patiešām ir viltīgs un slīpēts zutis! Viņš zināja, ka Kaminska kungs novēro Vietnieku. To mēs paši viņam izstāstījām. Tātad viņš izmantoja Vietnieku par ēsmu. Rezultātā viņš ar vienu šāvienu nošāva divus zaķus. Zata kungs dabūja izpirkuma naudu un tika no mums vaļā. Kaminska kungu policija jau vienreiz tika turējusi aizdomās. Arī to viņš zināja.

-   Bet viņš nevarēja zināt, ka sieva tajā pašā vakarā ņems un aizmuks, Valters atteica. Kā tad viņš varēja izplānot šķietamo nolaupīšanu?

Amanda papurināja galvu. To Zata kungs nemaz neplānoja. Tā izrādījās sagadīšanās. Lieliska izdevība. Viņa sākotnējam plānam nebija nekā kopīga ar viltus nolaupīšanu.

-   Kāda jēga bija čiept no visām istabām nezin kādus krāmus un pēc tam uzkarināt mugurā putnubiedēklim? Valters nesaprata.

Tie nebija nezin kādi krāmi, Beatrise piepeši ierunājās. Zata kungs sacīja, lai es izvēlos drēbes, kurās var ietērpt putnubiedēkli. Pārējās varēja būt vienalga, kādas, izņemot Rīzes kunga žaketi. To man vajadzēja dabūt par katru cenu. Zata kungs to vairākkārt piekodināja, pat brīdi pirms vakariņām!

Amanda, acis iepletusi, raudzījās Beatrisē. Es, idiote! viņa iesaucās. Kā to agrāk neiedomājos? Rikij, Puķīt, māsa X! Nekavējoties dodamies ceļā! Mēs nedrīkstam zaudēt ne minūti!

-

13

-   Kurp jūs? Valters sauca mums nopakaļ. Un ko lai iesākam ar Beatrisi?

-   Sūtiet uz mājām! Viņa savu sodu jau ir saņēmusi! Amanda atkliedza. Un, lūdzami, steidzieties paši uz mājām un izstāstiet visu Kaminska kungam! Mēs dosim

zinu!

»

-   Mums nekavējoties jābrauc pie Rīzes kunga! rāpdamās uz bubija, Amanda paziņoja. Cerams, ka nebūs par vēlu!

Mēs tik tikko paguvām ieņemt vietas, un motocikls jau joņoja prom.

-   Ko mēs darīsim pie Rīzes kunga? es centos pārkliegt bubija graboņu.

-    Atvērsim viņam acis viņa znots ir nelietis! Amanda atcirta. Cerams, ka Rīzes kungs būs mājās!

Mums laimējās. Tiklīdz nospiedām zvana pogu, tā Rīzes kungs atvēra durvis.

-   Amandas kundze! viņš gluži aizelsies iesaucās. Vai ir kādi jaunumi par manu meitu? Vai viņa atradusies? Varbūt kas ļauns…

Amanda satvēra Rīzes kunga roku. Viņai klājas labi. Jums vairs nav jāraizējas par meitu.

Rīzes kungs piespieda roku pie krūtīm. Paldies Dievam! Jūs nevarat iedomāties, ko esmu pārdzīvojis. Kur viņa ir? Vai jau pie Erasta? Vai viņš vispār zina?

-    Iesim iekšā, Amanda teica. Būs labāk, ja jūs apsēdīsities, pirms sākšu stāstīt jaunumus.

Rīzes kungs pietrūkās kājās. Nē, nē! Tas nav iespējams! Es tam vienkārši nespēju noticēt! viņš iesaucās, kad Amanda cik saudzīgi vien iespējams bija atklājusi patiesību. Tad viņš atkal atkrita klubkrēslā.

-   Tagad man nepieciešama glāze konjaka! viņš izdvesa.

-   Es atnesīšu, Amanda piedāvāja. Kur jums glabājas konjaks?

Amanda atnesa pudeli un glāzīti. Kad viņa jau grasījās liet dzērienu glāzē, Rīzes kungs izrāva viņai pudeli no rokām un no kakliņa iemalkoja krietnu guldzienu.

-   Ernsts! Mans znots! viņš noteica. Vai jūs tiešām esat pārliecināta?

Amanda apstiprinoši pamāja ar galvu. Mums pierādījumu ir vairāk, nekā vajag. Ja vēlaties, piezvaniet uz totalizatoru. Varbūt Beatrise vēl atrodas tur.

Rīzes kungs noraidoši papurināja galvu. Es piezvanīšu Erastam! Lai viņš to man pats pasaka!

Rīzes kungs pielēca kājās un steidzās pie telefona.

-    Vai, tavuprāt, tā ir laba doma? es pačukstēju Amandai. Tad jau viņš sapratīs, ka ir atklāts?

-    Neraizējies! Amanda sacīja. Viņu neizdosies sazvanīt.

Pēc brīža Rīzes kungs atgriezās. Viņa tur nav! Sekretāre apgalvo, ka pēdējoreiz redzējusi viņu vakar no rīta. Kur viņš atrodas, to sekretāre nezina. Viņa vēl brīnījusies, ka šis acīmredzot paņēmis līdzi visus svarīgos dokumentus. Taču es izziņās sadabūju Lībhera kunga telefona numuru un piezvanīju. Bella patiešām atrodas pie viņa, un viņa jūtas labi. Tas ir vissvarīgākais. Turklāt viņa apstiprināja, ka pametusi Ernstu, nevis tikusi nolaupīta. Viņai par notikušo neesot bijis ne jausmas.

Rīzes kungs plūkāja matus. Es nesaprotu! Kāpēc viņš tā rīkojās? Viņam taču bija itin viss! Brīnumjauka sieva un plaukstoša firma!

-   Ak, Rīzes kungs, Amanda viņu pārtrauca. Man šķiet, būs labāk, ja jūs vēlreiz apsēdīsities. Diemžēl tas vēl nav viss.

Kad Amanda bija tikusi galā ar stāsta otro daļu, Rīzes kungs paķēra no galda konjaka pudeli un ierāva vēl vienu malku. Un pasūtījums no Āzijas? Arī krāpšanās? viņš kā bez dzīvības iejautājās.

-   Tā izskatās. Vismaz Lībhera kungs tā apgalvo. Un viņš, liekas, kaut ko saprot no darījumiem.

Rīzes kungs pamāja ar galvu. Krietns puisis. Es to vienmēr esmu teicis. Ļoti modernas idejas, varbūt pārāk modernas. Un Bella mīl vinu?

-   Tā visnotaļ izskatās. Citādi jau viņa nebūtu visu pametusi, lai dotos pie viņa. Un liekas, ka Bella zina par fabriku krietni vairāk nekā jūs!

-   Ticiet man, Amandas kundze, Rīzes kungs klusi sacīja. Es vēl nekad mūžā neesmu pārdzīvojis tādas bailes kā pēdējās divās dienās. Un man atlika gana daudz laika pārdomām. Attiecībā uz savu ģimeni esmu pieļāvis daudz kļūdu, taču gribu to vērst par labu, cik nu vien ir manos spēkos.

-  Vai tev ir mutautiņš? Puķīte čukstēja. Es pasniedzu viņai un arī pati paņēmu vienu.

Amanda ievilka elpu. Tā, un tagad sekos trešā daļa.

-   Vēl kaut kas? Rīzes kungs iesaucās un satvēra konjaka pudeli. Amanda izņēma to viņam no rokas.

-   Kur atrodas slepenā recepte? viņa jautāja.

Rīzes kungs uzmeta viņai neizpratnes pilnu skatienu.

Kur tad lai tā atrastos? Turpat, kur vienmēr!

-   Vai jūs to varat man parādīt?

Rīzes kungs skeptiski uzlūkoja Amandu.

-    Negrasos to lasīt, viņa paskaidroja. Es tikai gribu zināt, vai tā joprojām atrodas vietā.

Rīzes kungs piecēlās kājās. Nāciet līdzi!

Viņš noveda mūs pagrabā un ieveda telpā, kas bija iekārtota kā liela virtuve. Viss izskatījās tīrs un spožs.

-   Paskaties, Puķīte pēkšņi ierunājās. Konfektes!

Patiešām! Uz paplātes, glīti sarindotas, atradās brīnumjaukas konfektes, kas tā vien prasījās, lai liktu mutē.

-   Droši ķerieties klāt, Rīzes kungs atļāva. Arī es esmu konditors tāpat kā mans vectēvs. Un reizēm šo to uzmeistaroju, lai pavisam nezaudētu ķērienu.

Mums ar Puķīti otrreiz nebija jāsaka. Šokolādes konfektes gan negaršoja tik labi kā gumijas lācīši, taču tik un tā bija brīnumgalaktiski burvīgas, kā teiktu Amanda.

Rīzes kungs vienā virtuves stūrī ķimerējās gar sienu. Piepeši divi ķieģeļi sakustējās, un skatienam atklājās kaut kas līdzīgs slēptuvei.

-  Te šajā atvilktnē glabājas recepte kopš tiem laikiem, kad mans vectēvs… Nē! Tas nevar būt!

-   Tā ir pazudusi, vai ne? Amanda sausi secināja.

-   Jā, pie deviņiem pērkoniem! Kā jūs to zināt?

-   Jo tas bija jūsu znota plāns. Viņš sarīkoja teātri ar pazudušajām mantām. Ar to viņš gribēja novērst mūsu uzmanību no sava patiesā nodoma.

-   No kāda tad? Puķīte ar pilnu muti ieprasījās.

-    No Rīzes kunga atslēgas! Zata kungs acīmredzot vispirms gribēja iegūt tās nospiedumu un pēc tam uztaisīt vēl vienu atslēgu. Viņš gribēja tikt pie receptes, lai pārdotu to konkurentiem Āzijā.

-   Ko? Rīzes kungs iesaucās. Tas taču nevar būt! Kā jūs to zināt?

-   Es tikai tā pieņemu, Amanda atteica. Jūsu meita izstāstīja, ka jūs jau reiz esat noraidījis vienu piedāvājumu.

Rīzes kungs piekrītoši pamāja ar galvu. Šie ļaudis no Āzijas bija gluži kā uzburti uz mūsu slepeno recepti. Tur šādas tradīcijas un rituālus ciena vēl vairāk nekā šeit. Taču es nrpārdevu. Tas bija mans pienākums pret vectēvu un tēvu.

-   To zināja arī Zata kungs, Amanda piebilda. Tāpēc viņš recepti nozaga.

Rīzes kungs iesita ar plaukstu pa pieri. Tad tāpēc bija vajadzīgs šis teātris ar smokingu! Viņš apgalvoja, ka es tajā briesmīgi izskatos, jo esmu pieņēmies svarā.

Es nekādā ziņā nedrīkstot līst iekšā tajā desu ādā, tā viņš sacīja.

-  Viņš gribēja pārliecināties, ka maltītes laikā atslēga būs jūsu istabā. Visas pārējās mantas, kas pazuda, naksnīgie kaucieni un blīkšķi, putnubiedēklis tas viss bija domāts vienīgi uzmanības novēršanai. Ja viņš būtu nozadzis tikai atslēgu un jūs to pamanītu, tad droši vien nekavējoties liktu ierīkot citu. Bet tagad viņš to pārvērta par sliktu joku.

-     Godīgi sakot, es tiku domājis, ka tas ir jūsu pirksts, Rīzes kungs atzinās Amandai. Lai atspēlētos manam znotam par viņa nicīgajām piezīmēm.

-    Tā laikam domāja gandrīz visi, Amanda teica. Un tas mani visvairāk sanikno. Arī tā izrādījās daļa no viņa plāna. Viņam vajadzēja mani, lai izspēlētu šo "joku", pēc kura visi uzskatītu, ka tas ir manu roku darbs.

-  Un šķietamā nolaupīšana? Rīzes kungs nesaprata.

-   Tā nebija plānota. Taču tad, kad jūsu meita atvadu vēstulē darīja zināmu, ka šo pamet, viņu acīmredzot pārņēma alkatība. Viņam nepietika ar jūsu recepti, viņš iekāroja arī jūsu naudu. Izpirkuma nauda bija tieši tik liela, lai jūs varētu samaksāt.

Piepeši Rīzes kungs skaļi iesmējās. Šis idiots! Šis ēzelis! Tik lielisks plāns! Tik daudz pūļu! Un viss vējā!

-   Kas ir vējā? Amanda vaicāja. Nauda?

-    Nauda diemžēl, bet ar recepti nekas nesanāks. Redziet, ar slepeno recepti saistās vēl viens noslēpums. Ja recepti izmanto tā, kā rakstīts pergamentā, konfektes garšo pēc vistu mēsl… tās ir nebaudāmas.

-   Kā tad tā?

-   Mans vectēvs bija varens gudrinieks, Rlzes kungs lepni paziņoja. Recepte ir kaut kas līdzīgs kodam. Sastāvdaļas ir uzrakstītas nepareizā secībā un nepareizā daudzumā. Tikai tad, ja zina, kā lasīt, rodas jēga.

-   Un kur atrodas šis kods?

Rīzes kungs ar pirkstu piesita pie pieres. Šeit iekšā. Un manā testamentā gadījumam, ja ar mani kas notiek, pirms pagūstu noslēpumu atklāt meitai. Un testaments atrodas drošībā pie notāra. Bella un Ernsts gan zina par slepeno glabātavu šeit, taču nezina par kodu.

-    Taču Zata kungs vēl nenojauš, ka recepte ir gluži nevērtīga, Amanda ieteicās. Viņš katrā ziņā mēģinās laisties lapās, lai pārdotu to konkurentiem. Vienīgais jautājums kurp viņš grasās laisties?

-   Tas taču ir skaidrs! es iesaucos. Uz Āziju!

-    Āzija ir liela, Amanda atteica. Turklāt mēs

nezinām, kad izlido vina lidmašīna.

-   Parasti visus viņa lidojumus rezervēja sekretāre, Rīzes kungs ieminējās. Bet šoreiz viņš droši vien nebūs riskējis. Acīmredzot būs pasūtījis biļeti ceļojumu birojā.

-   Es zinu! Puķīte negaidot iejaucās un aizrijās ar konfekti.

-    Ko tu zini? kad Puķīte bija rimusies klepot, Amanda viņai noprasīja.

-   Ceļojumu birojs! viņa iesaucās. Vietnieks taču iegriezās ceļojumu birojā! Un policijā viņš apgalvoja, ka viņam vajadzējis sarūpēt šādas tādas lietas tai sievietei,

proti, Beatrisei. Varbūt viņš pasūtījis arī lidmašīnas biļeti!

Amanda sajūsmināta uzsmaidīja manai labākajai draudzenei. Lieliski, Puķīt!

Puķīte atbildēja ar tādu pašu smaidu, un es patiešām lepojos ar viņu!

-   Vai atceraties, kur atrodas šis ceļojumu birojs?

-   Protams! es iesaucos.

-   Nu, tad tikai uz priekšu!

-   Vai man jādodas līdzi? Rīzes kungs gribēja zināt. Taču Amandai viņa klātbūtne nebija vajadzīga. Viņa

izvilka no somas papīra lapiņu un kaut ko uzkricelēja.

-         Ņemiet, tas ir mans telefona numurs! Lūdzu, piezvaniet un informējiet Kaminska kungu! Lai viņš kopā ar policistiem ierodas lidostā. Un pēc tam dodieties pie savas meitas. Jūs taču droši vien degat nepacietībā satikt viņu, cik drīz vien iespējams.

14

Kad mēs kopā ar māsu X iebrāzāmies ceļojumu birojā, jauna sieviete garlaikota pacēla skatienu no kataloga, kas gulēja viņas priekšā uz rakstāmgalda.

-  Labdien! Amanda, gluži bez elpas, izdvesa. Mani sauc Amanda Zata.

-   Patīkami. Kā varu jums palīdzēt? jaunā sieviete vaicāja.

-   Jā, zināt, ir tāda lieta. Šī te ir aita.

-   To es jau pamanīju, sieviete atteica.

-   Tā pieder manam dēlam Erastam Zatam.

-   Tad gan viņam ir veicies.

-   Tā, zināt, ir pavisam sevišķa aita.

-   Ahā. Tāpēc viņa nēsā saulesbrilles?

-   Tieši tā! Turklāt viņa ir ieguvusi daudz godalgu. Viņa pat tika izvēlēta par Eiropas inteliģentāko aitu.

Jaunā sieviete sarauca vienu uzaci. Patiešām? Ko tad viņa tādu prot?

-   Daudzko… ē, piemēram, dziedāt. "Mazo Ansīti", protams, bez vārdiem.

-    Protams, teica jaunā sieviete un sarauca otru uzaci. Un kāda man tur dala? Vai vina man kaut ko nodziedās?

-   Nē, drīzumā notiks inteliģento aitu pasaules meistarsacīkstēs Āzijā, Amanda, ne aci nepamirkšķinādama, turpināja. Mēs ar Puķīti pagriezām muguru un iekodām lūpā.

-    Un mans dēls ar šo aitu gribēja piedalīties, Amanda paskaidroja. Diemžēl viņš paķēra līdzi nepareizo aitu. Un tagad es gribu nogādāt viņam īsto. Taču, par nelaimi, esmu maķenīt aizmāršīga. Tāpēc arī vairs nezinu, ar kuru reisu viņš grasījās lidot. Vai jūs, lūdzu, nevarētu paskatīties? Biļeti viņš iegādājās jūsu birojā.

Jaunā sieviete ilgi vērās Amandā, taču Amanda to izturēja. Tad sieviete pabāza roku zem rakstāmgalda un izvilka biezu mapi.

-   Kā sauc klientu? viņa jautāja.

-   Ernsts Zats pretēji vārdam "izsalcis" [2] .

-   Saprotu, sieviete atteica un vēsā mierā šķirstīja lapas.

-   Zats, beidzot viņa sacīja. Te mums viņš ir. Taču viņš nelido uz Āziju, bet gan uz Dienvidameriku. Uz Brazīliju, Riodežaneiro, precīzāk sakot.

-    Redzat, cik aizmāršīga esmu kļuvusi! Nu jau es sajaucu pat kontinentus. Kad tad ir paredzēta izlidošana?

-   Šodien pulksten astoņpadsmitos.

Amanda ielūkojās pulkstenī. Nolāpīts! Tad jau mums vairs nav daudz laika! Liels paldies, jaunkundzīt! Jūs mums ļoti palīdzējāt!

-    Bet aitu jūsu dēls vairs nepagūs paņemt līdzi! jaunā sieviete vēl sauca nopakaļ.

-   Dēls paņems viņu klēpī! Amanda atkliedza pretī.

Braucieni Amandas bubijā man allaž likušies aizraujoši. Šoreiz vēl jo vairāk. Lai gan mums bija gaužām maz laika, Amanda brauca ļoti piesardzīgi, droši vien tāpēc, ka arī mēs sēdējām uz motocikla. Manis pēc viņa droši varēja braukt ātrāk.

Pa ceļam uz lidostu pabraucām garām cirkam. Jau pirms pāris dienām pilsētā biju pamanījusi afišas. Acīmredzot tur Ernsts Zats bija nopircis kristāla lodi Amandai.

-   Paskaties! Cirks! es piebikstīju Puķītei.

Viņa tikai pamāja ar galvu un skatījās uz milzīgo telti. Nebija grūti uzminēt, par ko viņa domāja. Kas zina, varbūt cirks bija īstā vieta, kur sākt manas mammas un Puķītes tēva meklēšanu. >

Amanda apturēja bubiju tieši pretī galvenajai lidostas ieejai. Kad kopā ar māsu X joņojām cauri plašajai pasažieru zālei, es skaidri sajutu mums pievērstos pasažieru skatienus.

-   Vai jūs kaut kur redzat policistus vai Kaminska kungu? Amanda mums prasīja.

Mēs raudzījāmies visapkārt, taču nemanījām ne tēti, ne policiju.

-   Tad nāksies mums pašām ņemt lietu savās rokās, Amanda nolēma. Vispirms jāuzzina, kura ir izeja uz lidmašīnu, kas lido uz Riodežaneiro.

Mēs steidzāmies pie lielā tablo zāles otrā galā. Pulksten astoņpadsmitos bija paredzēts tikai viens reiss uz

Brazīliju. Izeja B12, Amanda skaļi lasīja. Tad viņa pameta skatienu visapkārt un stūrēja pie lodziņa ar uzrakstu "Informācija".

-   Vai jūs šeit pa skaļruni izsaucat pasažierus? viņa jautāja dāmai pie lodziņa.

-   Jā, kuru lai izsaucu?

-   Horstu Kaminski. Lūdzu, pasakiet, lai viņš nāk pie reģistrācijas lodziņa B12. Tur viņu gaida aita.

-   Aita?

-  Jā, šī te, Amanda atteica un norādīja uz māsu X.

-   Viņš to aizmirsa.

Sieviete paraustīja plecus un pierakstīja to, ko Amanda bija sacījusi.

-  Un, lūdzu, atkārtojiet šo paziņojumu ik pēc divām minūtēm līdz pulksten astoņpadsmitiem pēc tam tik un tā viss būs vienalga, Amanda piebilda tas gan vairāk bija domāts viņai pašai.

Pētīdamas norāžu plāksnītes, mēs joņojām pa lidostas gaiteņiem B12 virzienā, līdz nonācām pie lodziņa, virs kura karājās liels uzraksts. "Lūdzu, sagatavojiet biļetes!" tur bija rakstīts.

Amanda nelikās zinis par uzrakstu un mēģināja tikt garām uniformā tērptajam vīrietim, kurš pārbaudīja biļetes.

-   Stāt! viņš iesaucās. Jūsu biļeti, lūdzu!

-   Es nemaz negrasos lidot, Amanda atcirta.

-   Tad jums šeit ieeja ir aizliegta. Te atļauts uzturēties vienīgi pasažieriem.

-   Taču šis ir ārkārtas gadījums! Amanda iesaucās.

-   Mans dēls gaida savu aitu!

-   Man vienalga, ko gaida jūsu dēls. Jūs tālāk neiesit!

-   Bet es gribu!

-  Horst Kaminska kungs, lūdzu, dodieties pie lodziņa B12! Jūsu aita gaida jūs! šajā mirklī atskanēja skaļrunī.

-    Dzirdējāt? Amanda nopriecājās. Tas domāts

mums! Šī ir vina aita!

i

Vīrietis uniformā pieliecās tuvāk Amandai. Vai nu jūs iesit prom, vai arī es izsaukšu drošības dienestu!

-    Jā, lūdzu! Amanda teica. Tieši tas mums ir vajadzīgs!

Vīrs skaļi iesēcās, pagriezās un tvēra telefona klausuli.

-    Tūlīt būs klāt drošības dienesta vīri, viņš paziņoja. Bet varbūt būs mazliet jāpagaida. Viņiem pašlaik ir daudz darba.

Amanda palūkojās savā pulkstenī. Atlikušas tikai pāris minūtes! Pēdējais brīdis!

-   Varbūt tētis tūlīt ieradīsies, es ieminējos vairāk gan Amandas mierināšanai.

-    Nē, nē, Amanda attrauca. Mums jātiek galā pašu spēkiem.

Viņa noliecās pie māsas X un kaut ko iečukstēja tai ausī. Ne mirkli nevilcinādamās, Amandas aita aizklidzināja garām lodziņam ar uniformā tērpto vīru. Man par lielu pārsteigumu, viņš to nepamanīja. Jau pēc brīža māsa X bija iejukusi ļaužu pūlī.

-   Ko tu iečukstēji viņai ausī? es jautāju Amandai.

-   Grāb ciet!

-   Grāb ciet? Puķīte nesaprata. Bet māsa X taču ir aita, nevis suns!

-    Toties inteliģenta aita, Amanda atcirta. To tu jau būsi dzirdējusi. Viņa saprot arī suņu valodu.

-   Un kā lai viņa zina, ko vai kuru grābt ciet? Varbūt tu arī to pateici?

Amanda izbrīnījusies paskatījās manī. Tas man nebija jādara. Viņa taču visu laiku atradās kopā ar mums. Tātad viņa zina, par ko ir runa: Ernsts Zats, izeja B12, reiss uz Brazīliju.

Ne man, ne Puķītei vairs nebija ko teikt. Mums atlika vien gaidīt un cerēt, ka plāns izdosies. Taču mēs pazinām Amandu, tāpēc ne par ko vairs nebrīnījāmies.

-    Re, komisārs Pauers! Puķīte piepeši iesaucās.

-   Un tavs tētis!

Beidzot viņi bija klāt! Šoreiz neradās nekādas problēmas ar tikšanu garām uniformā tērptajam vīram. Pietika ar policijas mundieriem un komisāra Pauera dienesta apliecību. Mēs bez aizķeršanās tikām cauri pat pasu kontrolei.

Jau pa gabalu ieraudzījām, ka pie izejas B12 noticis kaut kas satraucošs. Cilvēki, gluži kā jukuši, skraidīja šurpu turpu un klaigāja cits caur citu.

-   Kas šeit notiek? komisārs Pauers jautāja kādai sievietei, kura arī bija tērpusies uniformā. Droši vien viņa bija aviosabiedrības darbiniece.

-   Kāda jums tur daļa?

Viņš parādīja savu dienesta apliecību.

-   Ak tā! Pavisam trakas lietas! sieviete iesaucās.

-   Mēs jau grasījāmies aizvērt durvis, kad piepeši pieskrēja aita! Iedomājieties tikai, viņai uz purna bija saulesbrilles!

-  Ahā, Pauera kungs nesatricināmā mierā noteica. Viņš taču pazina māsu X. Un tālāk?

-   Tad, tad šī aita vienkārši aiznesās mums garām, ārā pa durvīm, prom uz lidmašīnu. Un tad… es vienkārši nespēju noticēt! Pēkšņi visi pasažieri metās ārā no lidmašīnas!

-  Nomierinieties, Amanda sacīja. Māsa X gan nav no šīs pasaules, tomēr viņa nevienam nedara pāri.

-   Nav no šīs pasaules? sieviete iespiedzās. Tad viņa paskatījās visapkārt un skaļi iesmējās. Man likās, ka viņa ir zaudējusi prātu.

-   Jūs esat no televīzijas, vai ne? viņa nopriecājās.

-    "Slēptā kamera" vai kaut kas tādā garā. Kur ir kamera? Kur tā ir? U-ū! Mammu! Tēti! Bertold! Mani rāda televīzijā!

-   Mēs neesam no televīzijas, bet gan no policijas, komisārs Pauers iešņācās. Vai jūs tagad būtu tik…

-   Policija! To jau katrs var apgalvot. Tie no televīzijas vienmēr pārģērbjas par policistiem! Esmu jau pieredzējusi! U-ū!

Pauera kungs atmeta ar roku. Es pats paskatīšos, viņš noteica un aizsteidzās uz eju, kas veda uz lidmašīnu.

Mēs ar Amandu, tēti un Puķīti žigli jozām viņam pakaļ, garām sievietei, kura joprojām māja ar roku.

Lidmašīnas kabīnē sēdēja abi piloti un ar stingu skatienu raudzījās uz mums. Bez viņiem lidmašīnā neatradās neviena dzīva dvēsele vienīgi Zata kungs. Es pukojos, ka neesmu paķērusi līdzi fotoaparātu. Šo skatu es labprāt būtu iemūžinājusi. Zata kungs, stīvi

izslējies un ar pirkstiem iekrampējies rokturos, sēdēja savā krēslā. Māsa X ar priekškājām bija atbalstījusies uz sēdekļa un caur saulesbrillēm vērās Zata kungā. Viņas degungals no Zata kunga degungala atradās labākajā gadījumā tikai centimetra attālumā.

Man likās, ka Zata kungs jutās atvieglots, kad policija viņu aizveda prom un atbrīvoja no māsas X klātbūtnes. Naudu un arī slepeno recepti policisti uzreiz paņēma līdzi. Abas lietas atrada Zata kunga rokas bagāžā.

Jauki gan, ka Rīzes kungs dabūs atpakaļ savu naudu, Amanda priecājās. Varbūt ar to pietiks, lai izglābtu fabriku.

-    Ja Bella Zata un Lībhera kungs palīdzēs, tad noteikti, Puķīte piebilda un izšņauca degunu mutautiņā.

-     Un ko jūs domājat darīt nākotnē, Kaminska kungs? Amanda jautāja tētim.

Tētis paskatījās uz mani. Šo skatienu es pazinu.

-   Ja tu vēlies, tad droši ķeries pie darba policijā. Es taču manīju, ka Vietnieka novērošana un liecinieku meklēšana tev nesagādā prieku. Un, godīgi sakot, es tevi saprotu. Gan jau Volfas kundze arī viena itin labi tiks galā ar detektīvbiroju. Turklāt mēs taču varam viņai palīdzēt.

-  Pauera kungs jums katrā ziņā vairs tik traki nepiesiesies, Amanda piemetināja.

-   Kā tā? tētis nesaprata.

-   Nu, galu galā jūs taču atrisinājāt šo lietu. Pauers viens pats nebūtu ticis galā.

-    Viņš tikai izgāza naudas nodošanu! Puķīte iesaucās.

-   Nevis es atrisināju šo lietu, bet jūs!

-  Taču tas jūsu kolēģiem nav jāzina, vai ne? Amanda bilda un piemiedza ar aci.

-   Mēs esam gaužām viltīgas, vai zināt? Amanda pačukstēja man un Puķītei, kad mēs, sekodamas pa pēdām tētim un policistiem, devāmies uz izeju.

-   Ko tu gribi sacīt?

Amanda sajūsmā smīkņāja. Nu, tagad, kad tavs tētis atkal strādās policijā, mēs tiksim klāt vēl interesantākiem noziegumiem!

Joahims Fridrihs BELLA UN POLTERGEISTS

Redaktore Ineša Miesniece

Apgāds Zvaigzne ABC, SIA, K. Valdemāra ielā 6, Rīgā, LV-1010. Red. nr. V-403. A/s "Poligrāfists", K. Valdemāra ielā 6, Rīgā, LV-1010.

[1] riese milzis (vācu vai.)

[2] satt paēdis (vācu vai.)

Content

Fridrihs Joahims Bella un poltergeists

AMANDA X

MĀSA X

RIKIJA un Puķīte

Opītis skrūve

BRĪNUMGALAKTISKAIS GARU IZSAUKŠANAS LĪDZEKLIS

KOMISĀRS KAMINSKIS UN VOLFAS KUNDZE

2

3

4

5

6

7

8

9

11

12

13

14