Funke Kornēlija

Rekless. Spoguļpasaulē

Kornēlija Funke

Rekless. Spoguļpasaulē

Kornēlija Funke savā jaunajā darbā atdzīvina brāļu Grimmu pasakas. Autore brīnišķīgā valodā, “piepalīdzot” ar skaistajām, pašas radītajām ilustrācijām, uzbur mūsu acu priekšā jaunu, fantastisku pasauli - daudz šausmīgāku un nežēlīgāku par to, kādā savulaik darbojās brāļu Grimmu pasaku varoņi. Aizrau-jošs un reizē romantisks darbs!

Karina Vēbere

Spogulis, kas aizved citā pasaulē... Divi brāļi, no kuriem vecākais izmisīgi cenšas izglābt jaunāko... Interesants sižeta risinājums, iesaistot darbībā pasaku tēlus.

Patika arī brīnišķīgais grāmatas dizains un lieliskie autores zīmējumi.

Tilde Baiere

Esmu brāļu Grimmu pasaku fane, tāpēc man patīk sasaiste ar pasaku tēliem šajā Kornēlijas Funkes darbā. Grāmata nav nekāda “rožaina” pasaciņa, brīžiem sižeta pavērsieni atgādina īstu šausmu stāstu. Tu tiec iemests romānā, un tev ir jāpeld. Ko vairāk vēl var vēlēties?

Mersedesa Tilante

Šī noteikti ir grāmata jauniešiem, kuriem patīk fantazēt. Kornēlija Funke savā darbā ir iestrādājusi tik daudz: mīlestību, maģiju, cerību, drosmi un ciešanas. Autores ilustrācijas ir fantastiskas! Lasiet un baudiet!

Francis Henke

821.112.2-93 Fu 573

Cornelia Funke RECKLESS

©2010 by Cornelia Funke and Lionel Wigram Translation copyright © 2011 © Tulkojums latviešu valodā, Ingus Liniņš © Izdevums latviešu valodā, Apgāds Zvaigzne ABC ISBN 978-9934-0-2093-3

Laionelam, kurš pavēra durvis uz šo stāstu un bieži vien zināja par to vairāk nekā es, draugam un ideju autoram, neaizstājamam spoguļa abās pusēs.

Un Oliveram,

kurš, likdams lietā angļu valodu, palīdzēja britam un vācietei šo stāstu kopā izstāstīt.

1.

REIZ BIJA

Nakts elpoja dzīvoklī kā tumšs zvērs. Pulksteņa tikšķi, dēļu grīdas čīkstoņa, izslīdot viņam laukā no istabas, - viss nogrima nakts klusumā. Taču Jākobam patika nakts. Viņš sajuta tās tumsu uz ādas kā cerību. Kā plīvuru, kas austs no brīvības un briesmām.

Laukā pilsētas spilgtās gaismas lika zvaigznēm nobālēt, un lielajā dzīvoklī valdīja nomāktība, kuras iemesls bija viņa mātes skumjas. Māte nepamodās arī tad, kad Jākobs ielavījās tās istabā

un parāva vaļā naktsgaldiņa atvilktni. Atslēga gulēja turpat blakus zālēm, kas palīdzēja mātei iemigt. Vēsais metāls piekļāvās zēna delnai, un viņš atkal izgāja laukā tumšajā gaitenī.

Brāļa istabā kā aizvien vēl dega gaisma - Viļam bija bail tumsā un Jākobs, iekams atslēdza viņu tēva darbistabas durvis, pārbaudīja, vai viņš patiešām guļ ciešā miegā. Kopš tēvs bija pazudis, māte vairs nebija kāju spērusi šajā telpā, taču Jākobs, cerēdams rast atbildes, kuras māte negribēja viņam dot, iezagās tajā ne jau pirmo reizi.

Arvien vēl izskatījās tā, it kā Džons Rekless būtu tikai pirms stundas, nevis pirms vairāk nekā gada pēdējo reizi sēdējis pie sava rakstāmgalda. Uz krēsla atzveltnes karājās adītā jaka, ko viņš bija bieži valkā' jis, un uz šķīvja līdzās kalendāram, kurā bija uzšķirtas pagājušā gada nedēļas, kalta izlietots tējas maisiņš.

Atgriezies! Jākobs rakstīja ar pirkstu uz apsūbējušajiem logiem, uz putekļainā rakstāmgalda un stikla skapja, kurā arvien vēl glabājās senās pistoles, ko tēvs bija krājis. Taču istaba bija klusa un tukša - Jākobam bija divpadsmit gadu, un viņš bija palicis bez tēva. Zēns piegāja pie atvilktnēm, kuras bija naktīs jau pa vairākiem lāgiem velti pārmeklējis, mēmās dusmās vilka laukā no plauktiem grāmatas un žurnālus un rāva lejā lidmašīnu modeļus, kas karājās virs rakstāmgalda, - tagad Jākobu pārņēma kauns par lepnumu, ko viņš bija izjutis, kad tēvs bija atļāvis vienu no tiem nokrāsot sarkanā krāsā.

Atgriezies! Jākobs gribēja izkliegt to ielās, kas astoņus stāvus zemāk stiepās starp namu kvartāliem kā gaismas stīgas, un tūkstošiem logos, kas nakts melnumā iezīmēja mirdzošus kvadrātiņus.

No grāmatas par lidmašīnu dzinējiem izkrita papīra lapa, un Jākobs pacēla to tikai tāpēc, ka iedomājās ieraudzījis uz tās kaut ko rakstītu ar tēva roku. Taču drīz vien zēns saprata, ka ir kļūdījies. Simboli un vienādojumi, uzskicēts pāvs, saule, divi mēneši. No tā visa nebija nekādas jēgas. Izņemot kādu teikumu, ko viņš atrada lapas otrajā pusē.

SPOGULIS ATVERAS TIKAI TAM, KAS NEREDZ PATS SEVI.

Jākobs pagriezās, un zēna spoguļattēls atbildēja viņa skatienam.

Spogulis! Jākobs vēl labi atcerējās dienu, kad tēvs bija to piekāris. Starp grāmatu plauktiem tas izskatījās kā mirdzoša acs. Stikla bezdibenis, kurā izķēmotā veidā atspoguļojās viss, ko Džons Rekless bija atstājis aiz sevis, - viņa rakstāmgalds, senās pistoles, grāmatas - un viņa vecākais dēls.

Stikls bija tik nelīdzens, ka Jākobs sevi tajā tikpat kā neatpazina, un tumšāks par citu spoguļu stikliem, taču rožu vītnes, kas vijās pār sudraba ietvaru, likās tik īstas, it kā tās tūdaļ pat varētu novīst.

SPOGULIS ATVERAS TIKAI TAM, KAS NEREDZ PATS SEVI.

Jākobs aiztaisīja acis.

Pagrieza spogulim muguru.

Mēģināja sataustīt aiz rāmja kādu atslēgu vai aizbīdni.

Nekā.

Viņš nemitīgi raudzījās vienīgi pats sava spoguļattēla acīs.

Pagāja krietns brīdis, līdz Jākobs visu saprata.

Viņa plauksta bija gandrīz vai par mazu, lai ar to aizsegtu savas sejas izkropļoto attēlu, taču stikls pieglaudās pirkstiem tā, it kā tas būtu tos gaidījis, un pēkšņi telpa, ko viņš redzēja sev aiz muguras spogulī, vairs nebija tēva istaba.

Jākobs apgriezās.

Caur diviem šauriem logiem krita mēnesgaisma uz pelēkiem mūriem, un viņa basās kājas stāvēja uz koka dēļu grīdas, kas bija nobārstīta ar ozolzīļu čaumalām un noskrubinātiem putnu kauliem. Telpa bija lielāka par tēva istabu, un virs galvas no kāda jumta spārēm kā plīvurs nokarājās zirnekļu tīkli.

Kur viņš atrodas? Kad Jākobs piegāja pie viena no logiem, zēna ādu izraibināja mēnesgaisma. Pie raupjās dzegas bija pielipušas kāda putna asiņainās spalvas un dziļi lejā redzami apkvēpuši mūri un tumši pakalni, kuros gailēja dažas vientuļas uguntiņas. Viņš bija kādā tornī. Māju jūra un apgaismotās ielas bija pazudušas. Viss, ko zēns pazina, bija pagaisis, un starp zvaigznēm spīdēja divi mēneši, no kuriem mazākais bija sarkans kā apsūbējusi monēta.

Jākobs ieskatījās spogulī un pats savā sejā ieraudzīja bailes. Taču bailes bija sajūta, kas viņu vienmēr bija iepriecinājusi. Tas vilināja uz tumšām vietām, cauri aizliegtām durvīm un tālu prom no viņa paša. Tas ļāva aizmirst pat ilgas pēc tēva.

Pelēkajos mūros nebija durvju - vien grīdā Jākobs pamanīja lūku. To atvēris, zēns ieraudzīja nodegušu trepju paliekas, kas izzuda tumsā, un mirkli viņam izlikās, ka redz mazu, mazītiņu vīreli rāpjamies augšā pa akmeņiem. Taču te pēkšņi kas nošvīkstēja, un Jākobs izbīlī pagriezās.

No augšas zēnam virsū krita zirnekļu tīkli, un kaut kas, aizsmakušā balsī ieķērkdamies, uzlēca viņam uz skausta. Balss skanēja kā zvēram, taču saviebtā seja ar atņirgtajiem zobiem, kas grasījās iekosties viņam rīklē, bija tik bāla un krunkaina kā vecam vīram. Uzbrucējs bija daudz mazāks par Jākobu un kalsns kā sienāzis. Šķita, ka tā drēbes šūdinātas no zirnekļu tīkliem, sirmie mati nokarājās tam līdz viduklim, un, kad Jākobs sagrāba to aiz tievā kakla, dzeltenie zobi dziļi iekodās viņam rokā. Iekliegdamies zēns notrauca uzbrucēju sev no pleciem un klupdams krizdams metās pie spoguļa. Zirnekļu vīriņš atkal pielēca kājās un, laizīdams Jākoba asinis sev no lūpām, joza viņam pakaļ, tomēr Jākobs, iekams vajātājs bija panācis viņu, jau paguva uzspiest veselo plaukstu uz savas izbiedētās sejas. Kalsnējais tēls pagaisa tāpat kā pelēkie mūri, un zēns atkal ieraudzīja sev aiz muguras tēva rakstāmgaldu.

-Jākob?

Cauri saviem sirdspukstiem viņš tik tikko izdzirdēja brāļa balsi. Jākobs, pūlēdamies atgūt elpu, atkāpās no spoguļa.

-Jākob, vai tu esi tur iekšā?

Viņš parāva piedurkni lejā pār sakosto roku un atvēra durvis.

Vils stāvēja bailēs plaši ieplestām acīm. Viņam atkal bija rādījušies slikti sapņi. Mazais brāļuks! Vils sekoja Jākobam kā jauns šunelis, un Jākobs sargāja Viļu skolas pagalmā un parkā. Un dažreiz pat piedeva brālim to, ka māte mīlēja viņu vairāk.

- Mamma mums neļauj iet tajā istabā.

- Kopš kura laika tad es klausos, ko ļauj vai neļauj mamma? Ja tu mani nosūdzēsi, es nekad vairs neņemšu tevi līdzi uz parku.

Jākobam šķita, ka viņš sajūt spoguļa stiklu kā ledus gabalu sev uz spranda. Vils raudzījās brālim garām un nokāra galvu, kad Jākobs aizvēra sev aiz muguras durvis. Kur jaunākais brālis bija bailīgs, tur vecākais - bezbailīgs, kur jaunākais - lēns, tur vecākais - straujš, kur jaunākais - mierīgs, tur vecākais - nevaldāms. Kad Jākobs satvēra viņa roku, Vils pamanīja asinis uz brāļa pirkstiem un jautājoši paskatījās uz viņu, taču vecākais brālis, nebildis ne vārda, aizvilka jaunāko atpakaļ uz viņa istabu.

Tas, ko spogulis bija Jākobam atklājis, piederēja viņam. Vienīgi viņam.

2.

PĒC DIVPADSMIT GADIEM

Saule bija noslīdējusi tuvu pie drupu mūriem, taču Vils arvien vēl gulēja, noguris no sāpēm, kas jau dienām mocīja viņu.

Visus šos gadus tu esi pratis būt pietiekami piesardzīgs, Jākob, un nu - kļūda! Viņš piecēlās un apsedza Viļu ar savu mēteli.

Gadiem ilgi viņš bija veselu pasauli uzskatījis par savu. Šajos gados svešā pasaule bija kļuvusi par viņa mājām. Un nu - visam beigas! Jau piecpadsmit gados Jākobs bija slepus nedēļām

nozudis aiz spoguļa. Un, sasniedzis sešpadsmit gadu vecumu, puisis reizēm nerādījās mājās pat mēnešiem, un tomēr viņš bija spējis saglabāt savu noslēpumu. Līdz kādu reizi viņš bija pārāk steidzies. Rimsties, Jākob! Nekas vairs nav grozāms.

Nagiem plēstās brūces uz brāļa kakla bija labi sadzijušas, taču uz kreisās rokas apakšdelma jau bija redzams akmens. Bāli zaļganās dzīslas sniedzās lejā līdz plaukstai un spīdēja Viļa ādā kā pulēts marmors.

Tikai vienas kļūdas dēļ!

Jākobs atbalstījās pret kādu no apkvēpušajām kolonnām un skatījās augšā uz torni, kurā atradās spogulis. Viņš nekad nebija gājis tam cauri, nepārliecinājies, ka Vils un māte guļ. Taču kopš viņas nāves tajā pusē bija kļuvis par vēl vienu tukšu istabu vairāk, un viņš vairs nespēja sagaidīt, kad atkal varēs piespiest delnu pie stikla un tikt prom. dalu prom.

Nepacietība, Jākob! Sauc vien to vārdā! Viena no tavām spilgtākajām rakstura īpašībām.

Viņš arvien vēl redzēja sev aiz muguras spogulī parādāmies tumšā stikla izķēmotu Viļa seju. “Kurp tu dosies, Jākob?” Nakts lidojums uz Bostonu, ceļojums uz Eiropu - gadu gaitā bija sadomātas daudzas atbildes uz šiem jautājumiem. Jākobs bija tikpat attapīgs melis, kāds bijis viņa tēvs. Taču toreiz viņš jau bija piespiedis delnu vēsajam stiklam - un Vils, protams, izdarīja tāpat kā viņš.

Mazais brāļuks.

- Viņš jau ož pēc viņiem.

Lapsa iznira no ēnas, ko meta sagrautie mūri. Viņas kažoks bija tik sārts, it kā to būtu nokrāsojis rudens, un uz pakaļkājas vēl bija redzamas rētas, ko atstājušas lamatas. Tas notika pirms pieciem gadiem, kad Jākobs bija Lapsu atbrīvojis no tām, un kopš tā laika viņa neatkāpās no puiša ne soli. da apsargāja viņa miegu, brīdināja par briesmām, kuras cilvēka trulie jutekļi neuztvēra, un deva padomus, kuros derēja ieklausīties. Kļūda!

f

Jākobs izgāja cauri vārtu arkai, kuras saliektajās eņģēs arvien vēl karājās pils vārtu pārogļojušās atliekas. Uz kāpnēm to priekšā kāds kobolds lasīja ozolzīles no saplaisājušajiem pakāpieniem. Līdzko mazajam vīriņam virsū uzkrita Jākoba ēna, tas steigšus nozuda. Te drupās to bija ka biezs - smailiem degunteļiem un sarkanām ačtelēm, biksēs un kreklos, ko tie šuva no cilvēkiem nozagtām drēbēm.

- Sūti viņu atpakaļ! Tāpēc taču mēs esam šeit atnākuši, vai ne? - Lapsas balsī nepārprotami varēja saklausīt uzstājību.

Taču Jākobs papurināja galvu. - Velti mēs Viļu šurp atvedām. Tajā pusē nav nekā, kas viņam spētu palīdzēt.

Jākobs bija stāstījis Lapsai par pasauli, no kuras viņš nācis, taču rudaste īsti nemaz negribēja šajos stāstos ieklausīties. Viņai pietika ar to, ko zināja, - tā ir vieta, kurā puisis pārāk bieži nozūd un atgriežas ar atmiņām, kas seko viņam kā ēnas.

“Nu un kā tu domā: kas tad notiks ar viņu šeit?”

Lapsa to nepateica, taču Jākobs nojauta, ko viņa domā. Sājā pasaulē vīrieši nogalināja paši savus dēlus, tiklīdz atklāja akmeni to ādā.

Jākobs raudzījās lejā uz sarkanajiem jumtiem, kas pils pakalna piekājē izzuda krēslā. Švānšteinā iedegās pirmās gaismas. Pilsēta no tāluma izskatījās kā bilde, kas rotā piparkūku kārbas, taču kopš dažiem gadiem cauri pakalniem aiz tās vijās cauri dzelzceļa sliedes un no fabriku skursteņiem vakara debesīs kāpa pelēki dūmi. Pasaule otrpus spogulim gribēja kļūt pieaugusi. Taču Akmens miesu, kas auga viņa brālim, bija sējušas nevis mehāniskas stelles vai citi mūsdienu sasniegumi, bet gan senā burvestība, kuras varā bija nonākuši Spo-guļpasaules pakalni un meži.

Kāds zeltaini spīdīgs krauklis nosēdās uz saplaisājušajām plāksnēm. Jākobs to padzina, pirms tas paguva uzķērkt Viļam kādu no saviem briesmīgajiem lāstiem.

Viņa brālis vaidēja miegā. Cilvēka āda neatkāpās bez cīņas akmens priekšā, un Jākobs sajuta šīs sāpes kā pats savējās. Tikai aiz mīlestības pret brāli viņš aizvien bija atgriezies tajā pusē, kaut arī viņa apciemojumi gadu no gada kļuva retāki. Māte bija raudājusi un draudējusi dēlam ar grūti audzināmo skolu, ne reizi nenojauzdama, kur viņš nozūd, toties Vils, Jākobam atgriežoties, arvien bija kritis viņam ap kaklu un jautājis, ko lielais brālis viņam atvedis. Kobolda čabatas, īkstīša cepuri, pogu no elfu stikla, gabaliņu ūdensvīra zvīņainās ādas - Vils bija glabājis Jākoba dāvanas zem gultas, bet stāstus par tām jau drīz vien uzskatījis par pasakām, kuras lielais brālis izgudro vienīgi viņam.

Tagad Vils zināja, ka tās nav nekādas pasakas.

Jākobs pārvilka brālim mēteli pār sakropļoto roku. Pie debesīm jau bija redzami abi mēneši.

- Pieskati viņu, Lapsa! - Viņš piecēlās. - Es drīz atgriezīšos.

- Kurp tu gribi doties? Jākob! - Lapsa izlēca viņam ceļā. - Neviens viņam vairs nespēj palīdzēt!

- To vēl redzēsim. - Puisis pastūma rudasti malā. - Uzmani, lai Vils nerāpjas augšā tornī!

Lapsa noskatījās Jākobam nopakaļ, kad viņš kāpa pa trepēm lejā. Vienīgie zābaku nospiedumi uz sūnām apaugušajiem pakāpieniem bija viņa. Neviens cilvēks šeit nenāca. Drupas tika uzskatītas par nolādētām, un Jākobs jau bija dzirdējis neskaitāmus nostāstus par to rašanos. Taču pēc visiem šiem gadiem viņš arvien vēl nezināja, kas atstājis spoguli tornī. Tāpat kā viņam vēl arvien nebija izdevies noskaidrot, kur pazudis tēvs.

Kāds īkstītis uzlēca viņam uz apkakles. Jākobam vēl pēdējā mirklī izdevās to patriekt, pirms tas paguva noraut puisim no kakla medaljonu. Ikvienu citu dienu viņš būtu tūliņ pat meties mazajam zaglēnam pa pēdām. Īkstīši uzkrāja ievērojamus dārgumus koku dobumos, kuros tie mitinājās. Taču puisis jau tā bija zaudējis pārāk daudz laika.

Kļūda,Jākob!

Viņš gribēja to labot. Tomēr, kāpjot pa stāvo nogāzi lejā, ausīs joprojām skanēja Lapsas vārdi.

Neviens viņam vairs nespēj palīdzēt!

Ja Lapsai taisnība, tad viņam jau drīz vien vairs nebūs brāļa. Ne šajā, ne tajā citā pasaulē.

Kļūda!

3.GOILI

Lauks, pār kuru jāja Hencavs ar saviem zaldātiem, arvien vēl dvakoja pēc asinīm. Lietus bija piepildījis ierakumus ar duļķainu ūdeni, un aiz mūriem, kurus aizsardzībai bija ierīkojusi gan viena, gan otra puse, zeme bija noklāta ar šautenēm, kas nevienam vairs nepiederēja, un cauršautām bruņucepurēm. Kamiens bija licis zirgu un cilvēku līķus sadedzināt, pirms tie sāk trūdēt, taču beigtie goili joprojām vēl gulēja tur, kur tie bija krituši. Jau pēc dažām dienām viņi

nebūs atšķirami no akmeņiem, kas rēgojās izmīdītajā zemē, - vienīgi tiem goiliem, kas bija cīnījušies īpaši varonīgi, trūka galvu, jo tās, ievērojot goilu paražas, bija ienestas galvenajā cietoksnī.

Vēl viena kauja. Hcncavam tas viss jau bija līdz kaklam, taču šī droši vien bija uz kādu laiku pēdējā. Ķeizariene beidzot bija gatava sarunām, un pat Kamiens gribēja mieru. Hencavs ar delnu piesedza seju, kad vējš pūta pelnus lejā no pakalna, uz kura bija dedzināti līķi. Seši gadi virs zemes, seši gadi bez klints slāņa starp viņu un sauli. Hencavam sāpēja acis no dienas gaismas, turklāt vēl gaiss kļuva jo dienas, jo aukstāks, un viņa āda plaisāja kā trausls gliemežvāks, da līdzinājās brūnai jašmai. Ne tuvu ne tik smalka krāsa, kāda varētu būt goilam. Viņš bija pirmais jašmas goils, kas jelkad ticis līdz augstākajiem militārajiem rangiem, taču goiliem pirms Kamiena arī karaļa nekad nav bijis, un Hcncavam patika sava āda. Šī jašmas krāsa bija ievērojami labāka maskēšanās krāsa nekā oniksa vai mēnesakmens toņi.

Kamiens bija atradis sev mitekli netālu no kaujas lauka - medību pili, kas piederējusi kādam ķeizarienes ģenerālim, kurš, tāpat kā vairums tā virsnieku, bija kritis. Kad Hencavs jāšus tuvojās sargiem, tie sagrauto vārtu priekšā salutēja. Sargi dēvēja viņu par karaļa asinssuni, par karaļa jašmas ēnu. Hencavs kalpoja Kamienam, kopš viņi abi kopā bija uzveikuši citus vadoņus. Divi gadi viņiem bija vajadzīgi, lai nogalinātu tos visus, taču pēc tam goili pirmo reizi bija ieguvuši karali.

Ceļam, kas veda no vārtiem augšā uz pili, abās pusēs bija marmorbaltas statujas, un, jādams tām garām, Hencavs ne pirmo reizi uzjautrinājās par to, ka cilvēki savus dievus un varoņus iemūžina akmens tēlos, turpretī viņam līdzīgos ienīst to ādas dēļ. Ta nu iznāk, ka arī tiem, kam mīksta āda, jāpiekrīt vien bija - akmens ir vienīgais, kas paliek.

Pils logu ailas bija aizmūrētas - tā goili darīja ar visām mājām, kuras ieņēma; tikai uz kāpnēm, kas veda lejā uz pieliekamajiem, Hencavu beidzot apņēma tīkamā pazemes tumsa. Vienīgi dažas gāzes laternas apgaismoja velvi, kur tagad bija nevis noglabāti ēdienu krājumi un noputējušas medību trofejas, bet gan ierīkots goilu karaļa ģenerālštābs.

v

Kamiens. Sis vārds viņu valodā nenozīmēja neko citu kā “akmens”. Viņa tēvs bija vadījis vienu no dziļākajām pilsētām pazemē, taču tēviem goilu dzīvē nebija īpašas nozīmes. Viņus uzaudzināja mātes, un deviņos gados goils jau bija pieaudzis un patstāvīgs. Vairums pēc tam pētīja Dziļāko pasauli un meklēja neatklātas alas, līdz pat akmens āda nespēja ilgāk izturēt turienes svelmi. Turpretī Kamienu vienmēr bija interesējusi tikai Virszemes pasaule. Viņš bija ilgi dzīvojis kādā no alu pilsētām, kuru goili bija izbūvējuši virs zemes, jo pazemes pilsētas bija kļuvušas pārapdzīvotas, un tur pārcietis divus cilvēku uzbrukumus. Pēc tam viņš bija sācis pētīt cilvēku ieročus un kara tehniku un ielavījies to pilsētās un militārajās nometnēs. Deviņpadsmit gadu vecumā viņš bija iekarojis pirmo cilvēku pilsētu.

Kad miesassargi aicināja Hencavu iekšā, Kamiens stāvēja pie kartes, kurā bija redzami viņa iekarojumi un ienaidnieku pozīcijas. Figūras, kas atveidoja goilu karaspēka daļas, viņš bija licis izgatavot pēc savas pirmās uzvarētās kaujas. Zaldāti, artilēristi, snaiperi, jātnieku figūras kavalērijai. Goili bija no karneola, ķeizarienes karaspēks - no sudraba, Lotringa bija zeltā, armijas daļas austrumu pusē - no vara, un karaspēka vienības Albionā soļoja ziloņkaulā. Kamiens skatījās uz karapulkiem lejā un, šķiet, meklēja iespēju, kā tos visus kopā sakaut. Viņa tērps bija melns - kā allaž, kad viņš novilka uniformu, — un viņa sarkanā āda izskatījās vēl ugunīgāka nekā parasti. Nekad iepriekš karneols nav bijis vadoņu ādas krāsa. Goiliem onikss bija valdnieku krāsa.

Kamiena mīļotās tērps, kā vienmēr, bija zaļos toņos - smaragda krāsas samta kārtas, kas apņēma viņu, kā lapas ieskauj ziedu. Pat visskaistākā goilu sieviete nobālēja šai daiļavai līdzās kā olis blakus slīpētam mēnesakmenim, taču Hencavs neskaitāmas reizes bija aizliedzis saviem zaldātiem skatīties uz viņu. Ne velti ik pa laikam gadījās dzirdēt nostāstus par fejām, kuras ar vienu vienīgu skatienu pārvērš vīriešus dadžos vai zivīs, kas bezspēcīgi spirinās, kā izceltas no ūdens. Viņas skaistums spēja aptumšot prātu kā zirnekļu inde. Viņu un viņas māsas bija radījis ūdens, un Hencavs baidījās no viņas tikpat ļoti kā no jūrām, kas drupina pasaules akmeņus.

Hencavam ienākot, feja pameta tikai vienu vienīgu skatienu uz viņu. Tumšā feja! Pat viņas pašas māsas bija atgrūdušas viņu. Klīda valodas, ka Tumšā feja spējot lasīt domas, taču Hencavs tam neticēja. Viņa sen jau būtu nogalinājusi komandieri par to, ko viņš domāja par viriu.

Hencavs pagrieza fejai muguru un nolieca galvu karaļa priekšā. - Jūs likāt mani pasaukt.

Kamiens satvēra kādu no sudraba figūrām un pasvārstīja to rokā. - Es gribu, lai tu man kādu sameklētu. Cilvēku, kam aug Akmens miesa.

Hencavs žigli pameta acis uz feju.

- Kas man tur ko meklēt? - viņš atbildēja. - Tagad tādu ir tūkstošiem.

Cilvēkgoili! Agrāk Hencavs bija izmantojis savus nagus, lai nonāvētu, taču tagad feja ar savu burvestību bija panākusi, ka goilu nagi sēj Akmens miesu. Viņa, tāpat kā visas fejas, nespēja dzemdēt bērnus, tāpēc dāvāja Kamienam dēlus, likdama ikvienam viņa ienaidniekam, kura miesā viņa zaldāti iecirta savus nagus, pārvērsties par goilu. Un cilvēkgoili bija paši nežēlīgākie cīnītāji pret saviem agrākajiem sugas brāļiem, taču Hencavs ienīda tos tikpat ļoti kā feju, kuras burvestība bija tos radījusi.

Kamiena lūpās iezagās smaids. Nē. Feja nespēja nolasīt Hencava domas, taču viņa karalis gan.

- Neuztraucies! Tas, kurš tev jāsameklē, ir viegli atšķirams no citiem. - Kamiens novietoja sudraba figūriņu atpakaļ uz kartes. - Ada, kas viņam aug, ir no nefrīta.

Sargi mirkli saskatījās, taču Hencavs tikai neticīgi savilka lūpas. Lavas vīri, kas vāra zemes asinis, putns, kam nav acu, bet kas visu redz, - un goils ar nefrīta ādu, kas padara karali, kuram viņš kalpo, neuzveicamu... Pasakas bērniem, lai aizpildītu pazemes tumsu ar krāšņiem tēliem.

- Kurš izlūks tad jums to stāstījis? - Hencavs pieskārās savai sūrstošajai ādai. Drīz vien jau tai aukstuma dēļ būs vairāk plaisu nekā saplēstā stiklā. - Lieciet viņu nošaut. Nefrīta goils ir pasaka. Kopš kura laika tad jūs vairs neatšķirat pasaku no īstenības?

Sargi, nedaudz iztrūkušies, novērsās. Jebkuram citam goilam šādi vārdi būtu maksājuši dzīvību, taču Kamiens tikai paraustīja plecus.

- Sameklē viņu! - tas sacīja. - Viņa redzēja nefrīta goilu sapnī.

Viņa. Feja nobraucīja savu samta kleitu. Seši pirksti vienai plaukstai, seši - otrai. Katrs kādai citai burvestībai. Hencavs juta, ka viņā pamostas dusmas. Dusmas, kas mitinājās viņiem visiem akmens miesā kā svelme zemes klēpī. Viņš bija gatavs mirt par savu karali, ja būtu nepieciešams, taču meklēt viņa mīļotās sapņu murgus - tas bija kaut kas cits.

-Jums, majestāte, nav vajadzīgs nefrīta goils, lai

kļūtu neuzvarams!

>

Kamiens nopētīja viņu kā nezin kādu svešinieku.

Jums, majestāte... Hencavs arvien biežāk pieķēra sevi, ka vairās saukt Kamienu vārdā.

-Sameklē! - Kamiens atkārtoja. - Feja apgalvo, ka tas ir svarīgi, un līdz šim viņai vienmēr ir bijusi taisnība.

Feja nostājās blakus karalim, un Hencavs iztēlojās, kā sažņaudz tās bālo kaklu. Taču pat tas nedeva mierinājumu. Feja bija nemirstīga, un pienāks diena, kad viņa noskatīsies, kā viņš mirst. Gan viņš, gan Kamiens. Un viņu bērni un bērnu bērni. Visi bija rotaļlietas fejas rokās - mirstīgas akmens rotaļlietas. Taču Kamiens mīlēja viņu - vairāk nekā abas goilu sievas, kas bija dāvājušas viņam trīs meitas un vienu dēlu.

Jo feja viņu ir nobūrusi! - Hencavā klusu ierunājās kāda balss. Tomēr viņš nolieca galvu un pielika dūri pie sirds. - Kā pavēlat.

- Es redzēju viņu Melnajā mežā. - Pat viņas balss skanēja kā ūdens šalkas.

— Tas ir sešdesmit kvadrātjūdžu liels!

Feja pasmaidīja, un Hencavs sajuta, kā naids un bailes nospiež viņa sirdi.

Neteikusi ne vārda, feja izņēma pērļu sprādzes, ar kurām bija saspraudusi savus matus uz augšu kā cilvēku sieviete, un izslīdināja pirkstus tiem cauri. Caur pirkstu starpām izlidoja laukā melnas kodes - uz spārniem tām blāvi plankumi, kas izskatījās pēc galvaskausiem. Sargi steigšus atvēra durvis, kad tās barā lidoja uz viņu pusi, un arī Hencava zaldāti, kas gaidīja laukā tumšajā gaitenī, atkāpās, kad kodes aizplivinājās tiem garām. Visi zināja, ka šīs kodes dzeļ cauri pat goilu ādai.

Feja iesprauda sprādzes atpakaļ matos.

- Līdzko kodes būs atradušas nefrīta goilu, tās lidos pie tevis! - viņa teica, neskatīdamās Hencavam acīs. - Un tad tu viņu tūliņ pat atvedīsi pie manis.

Hencava vīri stingām acīm raudzījās cauri atvērtajām durvīm uz feju, taču, tiklīdz to komandieris apgriezās, steigšus nokāra galvu.

Feja!

Kaut velns viņu parautu - feju un to nakti, kad viņa pēkšņi uzradās starp teltīm! Trešā kauja, trešā uzvara. Un viņa, kā ievainoto vaidu un baltā mēness, kas spīdēja pāri kritušajiem, radīta, devās uz karaļa telti. Hencavs bija nostājies fejai ceļā, taču tā izgāja viņam gluži vienkārši cauri - kā ūdens izsūcas cauri porainam akmenim -, it kā arī viņš jau būtu viens no kritušajiem, un nozaga viņa karalim sirdi, lai aizpildītu ar to pati savas krūtis, kurās nebija sirds.

Pat Hencavs nevarēja noliegt, ka vislabākie ieroči neizraisīja ne uz pusi tik lielas šausmas kā Tumšās fejas lāsts, kas pārvērta pretinieku mīksto miesu akmenī. Tomēr komandieris bija drošs, ka viņi gūtu uzvaru karā arī bez fejas un ka šāda uzvara būtu daudz tīkamāka.

- Es pats atradīšu nefrīta goilu - jūsu kodes man nav vajadzīgas, - viņš sacīja. - Ja vien tas patiešām ir kas vairāk nekā sapnis.

Atbildē viņa tikai pasmaidīja. Un šis smaids pavadīja Hencavu līdz pašai augšai, kur dienas gaisma aptumšoja viņam acis un lika ādai sasprēgāt.

Kaut velns viņu parautu!

4.

TAJĀ PUSĒ

Viļa balss bija skanējusi tik ļoti pārvērsta.

Klāra to tik tikko pazina. Sākumā nedēļām ilgi ne ziņas, ne miņas no viņa, un tad pēkšņi šis svešinieks, kas tālrunī īsti pat paskaidrot nespēja, kāpēc piezvanījis.

Ļaužu burzma ielās šķita esam lielāka nekā parasti un ceļš bezgalīgi garš, līdz viņa beidzot nonāca pie vecā īres nama, kurā bija uzaudzis Vils un viņa brālis. No pelēkās fasādes stingām acīm lūkojās akmens sejas, kuru izķēmotie

vaibsti bija noplūdes gāzu saēsti. Klāra neviļus pavērsa skatienu uz tām augšā, kad portjē pavēra durvis. Viņai mugurā zem mēteļa arvien vēl bija blāvi zaļganais slimnīcas uzsvārcis. Lai nezaudētu laiku, viņa bija aizskrējusi prom nepārģērbusies.

Vils.

Viņa balss bija skanējusi tik bezcerīgi. Kā slīkstošam cilvēkam. Vai arī kā cilvēkam, kas mirst.

Klāra aiz sevis aizvilka ciet vecā lifta režģi. Uzsvārcis viņai bija mugurā arī tad, kad pirmo reizi satika Viļu, - pie palātas, kurā gulēja zēna māte. Klāra bieži strādāja nedēļas nogalēs slimnīcā - ne tikai tāpēc, lai pelnītu naudu. Speciālā literatūra un universitātes lika bieži vien aizmirst to, ka miesa un asinis ir loti reālas lietas.

Astotais stāvs.

Vara plāksnīte ar viņa uzvārdu līdzās durvīm bija tik apsūbējusi, ka Klāra to neviļus nobraucīja ar piedurkni.

REKLESS^1. Vils bieži uzjautrinājās par to, cik maz šis uzvārds piestāv viņam.

Aiz dzīvokļa durvīm kaudzē krājās nelasītie pasta sūtījumi, taču gaitenī dega gaisma.

-Vil?

Viņa pavēra durvis uz zēna istabu.

Nekā.

Arī virtuvē Viļa nebija.

Dzīvoklis izskatījās tā, it kā nedēļām neviena nebūtu bijis mājās. Taču Vils bija sacījis, ka zvana no mājām. Kur viņš ir?

Klāra pagāja garām viņa mātes tukšajai istabai un arī istabai, kur dzīvo viņa brālis, kuru viņa nekad vēl nebija redzējusi. “Jākobs ir aizbraucis." Jākobs vienmēr bija aizbraucis. Reizēm viņa nebija pārliecināta, vai tāds brālis dzīvē vispār eksistē.

Klāra apstājās.

Durvis uz Viļa tēva darbistabu bija atvērtas. Vils nekad nespēra kāju tajā telpā. Viņš ignorēja visu, kas bija saistīts ar tēvu.

Klāra vilcinādamās iegāja iekšā. Grāmatu plaukti, stikla skapis, rakstāmgalds. Lidmašīnu modeļiem, kas karājas virs tā, uz spārniem bija sakrājušies putekļi kā netīrs sniegs. Visa istaba pieputējusi un tik auksta, ka viņa varēja samanīt pati savu elpu.

Starp grāmatu plauktiem bija spogulis.

Klāra piegāja pie tā un pārlaida pirkstus pār sudraba rozēm, kas rotāja ietvaru. Nekad mūžā viņa vēl nebija redzējusi ko skaistāku. Stikls, ko tās ieskāva, bija tik tumšs kā logs uz nakti. Tas bija apsūbējis, un tur, kur atspoguļojās Klāras seja, vīdēja plaukstas nospiedums.

5.ŠVĀNŠTEINA

Laternu gaisma piepildīja Švānšteinas ielas kā izlijis piens. Gāzes apgaismojums, koka kariešu riteņi, kas ripo pa grubuļaino bruģi, un sievietes garos svārkos, kam apakšmalas pie-mirkušas no slapjajām ietvēm. Miklais rudens gaiss oda pēc dūmiem, un melna ogļu putekļu kārta noklāja veļu, kas izžauta starp smailajām jumtgalēm. Tagad tieši iepretī pasta kariešu novietnei bija ierīkota stacija un telegrāfa birojs. Kāds fotogrāfs iemūžināja stīvas platmales un

rišām rotātus svārkus uz sudraba platēm, un velosipēdi stāvēja atslieti pret namu sienām, pie kurām plakāti aicināja uzmanīties no ūdensvīriem un zeltaini spīdīgajiem kraukļiem. Nevienā citā vietā Spoguļpasaule tik dedzīgi neatdarināja to pusi kā Švānšteinā, un Jākobs, protams, jau bieži bija mēģinājis saprast, cik daudz no tā visa te iekļuvis caur spoguli, kas karājās viņa tēva darbistabā. Pilsētas muzejā bija daži eksponāti, kas aizdomīgi līdzinājās priekšmetiem no tās citas pasaules. Kāds kompass un fotoaparāts likās Jākobam pat tik pazīstami, ka puisis tos uzskatīja par sava tēva īpašumu, taču neviens nebija spējis viņam pateikt, kur nozudis svešinieks, kas tos te atstājis.

Kad Jākobs devās lejā pa ielu, kas ved uz tirgus laukumu, pilsētas zvani iezvanīja vakaru. Maiznieka veikala priekšā kāda rūķu sieviņa pārdeva ceptus kastaņus. Saldais aromāts sajaucās ar smaku, kas cēlās no zirgāboliem uz bruģa. Automašīnu motora ideja pagaidām nebija izlauzusies cauri spogulim, un jātnieka statuja tirgus laukumā bija piemineklis kādam vadonim, kas apkārtējos pakalnos vēl bija apkāvis milžus. Viņš bija priekštecis pašreizējai ķeizarienei, Austerijas Terēzei, kuras dzimta bija tik veiksmīgi cīnījusies ne tikai ar milžiem, bet arī ar pūķiem, ka gan vieni, gan otri apgabalos, ko tā pārvaldīja, tika uzskatīti par iznīcinātiem. Tāpēc avīžzēns, kas līdzās piemineklim vakarā izkliedza jaunākās ziņas, noteikti vairs nebija redzējis

nedz kāda milža pēdu nospiedumus zemē, nedz liecības par pūķu spļauto uguni uz pilsētas mūra.

Izšķirošā kauja, lieli zaudējumi... ģenerālis kritis... slepenas sarunas ar goiliem...

Spoguļpasaulē plosījās karš, un cilvēki nespēja tajā uzvarēt. Bija pagājušas jau četras dienas, kopš abi brāļi bija ieskrējuši kādai triecienvienībai taisni rokās, taču Jākobam arvien vēl acu priekšā rēgojās, kā tie nāk laukā no meža: trīs kareivji un viens virsnieks - akmeņainām, lietus izmērcētām sejām. Zeltainām acīm un melniem nagiem, kas saplosīja viņa brāļa kaklu... Tie bija goili.

“Pieskati savu brāli, Jākob!”

Viņš iespieda avīžzēna netīrajā delnā trīs vara grašus. Kobolds, kas tupēja tam uz kakla, aizdomu pilns aplūkoja monētas. Daudzi koboldi pārcēlās pie cilvēkiem un neiebilda, ka tie viņus baro un apģērbj, tomēr tas tik un tā neuzlaboja viņu mūždien nīgro garastāvokli.

- Cik tālu tad ir goili? - Jākobs paņēma kādu avīzi.

- Nepilnas piecas jūdzes no šejienes. - Zēns parādīja uz dienvidaustrumiem. - Kad vējš pūta no tās puses, varēja sadzirdēt šāvienus. Taču kopš vakardienas ir klusums. - Avīžu pārdevējs izskatījās gandrīz vai vīlies. Viņa vecumā pat karš tika uztverts par aizraujošu piedzīvojumu.

Ķeizarienes zaldāti, kas nāca laukā no viesnīcas līdzās baznīcai, to droši vien zināja labāk. PIE CILVĒKĒDĀJA. Jākobs bija liecinieks notikumam, kas bija devis viesnīcai tās nosaukumu, toties tās īpašniekam prasījis labo roku.

Ienācis kroga tumšajā telpā, Jākobs ieraudzīja Elbertu Canūtu stāvam ar īdzīgu sejas izteiksmi aiz letes. Canūts bija resns, lempīgs vīrs - klīda valodas, ka viņam dzīslās rit troļļu asinis, un Spoguļpasaulē tas vis nebija nekāds kompliments, taču senāk, kad cilvēkēdājs vēl nebija nocirtis viņam labo roku, Elberts Canūts tika uzskatīts par labāko dārgumu meklētāju visā Austerijā, un Jākobs bija daudzus gadus strādājis pie viņa par mācekli. Canūts bija ierādījis puisim, kā Spoguļpasaulē tikt pie slavas un bagātības, un Jākobs, gluži kā atlīdzinādams, bija izglābis veco bagātību meklētāju pēdējā brīdī, kad cilvēkēdājs jau grasījās nocirst tam galvu.

Kroga sienas bija nokarinātas ar piemiņas lietām, kas atgādināja par Canūta ziedu laikiem: brūnā vilka galva, piparkūku mājiņas krāsns durtiņas, runga iz maisa, kas nolēca nost no sienas ikreiz, kad nācās saukt kādu viesi pie kārtības, un, tieši virs letes, cilvēk-ēdāja roka, kas bija pielikusi punktu Canūta dārgumu meklētāja gaitām, - pakārta ķēdēs, kurās tas bija ieslēdzis savus upurus. Zilganā roka aizvien vēl mirdzēja kā ķirzakas āda.

- Paskat tik! Jākobs Rekless. - Čanūtaīdzīgi savilktajās lūpās patiešām uzplauka smaids. - Es domāju, ka tu esi Lotringā un meklē smilšu pulksteni.

Canūts bija īsta dārgumu meklētāju leģenda, taču Jākobs pa šo laiku bija ieguvis vismaz tikpat lielu slavu šajā arodā, un tie trīs vīri, kas sēdēja pie viena no visai netīrajiem galdiem, ziņkārīgi pacēla acis.

- Tiec vaļā no saviem viesiem! - Jākobs pāri letei pačukstēja Čanūtam. - Man jārunā ar tevi.

Tad puisis kāpa augšā uz istabu, kas jau gadiem ilgi bija vienīgā vieta, kuru viņš gan šajā, gan tajā pusē sauca par savām mājām.

Galdiņš, kas klājas, kristāla kurpīte, kādas princeses zelta bumba - Jākobs jau daudz ko bija atradis Spoguļpasaulē un pārdevis par lielu naudu firstiem un bagātiem tirgotājiem.

Taču lādē, kas stāvēja pieticīgajā istabiņā aiz durvīm, puisis uzglabāja dārgumus, kurus bija paturējis sev. Tie bija viņa amata darbarīki un nesuši glābiņu daudzās sarežģītās situācijās, tomēr Jākobam nekad nebija nācis prātā, ka tie kādu dienu būs jāņem talkā, lai glābtu paša brāli.

Pirmais, ko viņš izvilka no lādes, bija vienkāršs lina kabatlakatiņš, taču, ja to paberza starp pirkstiem, no tā pilnīgi droši izbira viens vai divi zelta dālderi. Jākobs pirms gadiem bija to ieguvis no kādas raganas - par skūpstu, kas puisim vēl nedēļām ilgi svilināja lūpas. Citas mantas, ko viņš sabāza savā mugursomā, izskatījās tikpat nenozīmīgas - sudraba šņaucamās tabakas doze, misiņa atslēga, alvas šķīvis un pudelīte no zaļa stikla. Taču katrs no šiem priekšmetiem bija viņam vismaz reizi izglābis dzīvību.

Kad Jākobs atkal kāpa pa trepēm lejā, kroga telpa bija tukša; vienīgi Čanūts sēdēja pie kāda galda un, tiklīdz puisis apsēdās pie viņa, pastūma viesim kausu vīna.

- Stāsti nu! Kādi kreņķi tevi šoreiz piemeklējuši? -

v

Canūts pameta kāru skatienu uz vīnu, taču viņam pašam priekšā stāvēja tikai glāze ūdens. Agrāk viņš tik daudz dzēra, ka Jākobs bija slēpis no viņa pudeles, kaut arī Canūts viņu par to katru reizi iekaustīja. Vecais dārgumu meklētājs bija bieži viņu sitis - arī būdams skaidrā -, līdz kādu dienu Jākobs pavērsa pret viņu savu pistoli. Arī toreiz cilvēkēdāja alā Canūts bija piedzēries un, jādomā, būtu saglabājis savu roku, ja nebūtu bijis raibām acīm. Kopš tā notikuma viņš bija atmetis dzeršanu. Dārgumu meklētājs, kaut visai nožēlojami, tomēr aizstāja Jākobam tēvu, un puisis vienmēr mazliet baidījās no viņa, taču, ja kāds zināja, kā glābt Viļu, tad tas bija Elberts Canūts.

- Ko tu iesāktu, ja kāds no taviem draugiem būtu dabūjis izjust goilu nagus?

Canūts aizrijās ar ūdeni un nopētīja Jākobu, kā gribēdams pārliecināties, ka tas nerunā pats par sevi.

- Man nav draugu, - viņš norūca. - Un tev ari nav. Draugiem ir jāuzticas, bet mums abiem ar to diez kā nevedas. Par ko tu runā?

Jākobs tikai noraidoši pašūpoja galvu.

- Ak, mana caurā galva! Jākobam Reklesam patīk noslēpumi! Kā es varēju to aizmirst? - Čanūta balsī bija saklausāms sarūgtinājums. Par spīti visam, vecais dārgumu meklētājs uzskatīja Jākobu par dēlu, kura viņam pašam nekad nebija bijis. - Kad šis draugs krita tiem nagos?

- Pirms četrām dienām.

Goili bija uzbrukuši viņiem netālu no kāda ciemata, kurā Jākobs meklēja smilšu pulksteni. Viņš bija nepareizi novērtējis, cik tālu goilu triecienvienības jau ir ielauzušās ķeizarienes teritorijā, un Viļam pēc uzbrukuma bija sākušās tādas sāpes, ka atpakaļceļā pagāja vairākas dienas. Atpakaļceļā - uz kurieni? Nebija vairs nekāda atpakaļceļa, taču Jākobam nepietika drosmes, lai pateiktu to Viļam.

Canūts izlaida pirkstus cauri spurainajiem, sirmajiem matiem. - Četras dienas? Aizmirsti! Tad jau viņš pa pusei ir viens no viņiem. Vai tu vēl atminies laiku, kad ķeizariene vāca tos visās krāsās un kāds zemnieks gribēja mums iesmērēt par oniksu vienu beigto, kuram viņš mēnesakmens ādu bija nokrāsojis ar lampas kvēpiem?

Jā, Jākobs atcerējās. Akmens sejas. Toreiz tās vēl tā sauca, un bērniem par tām tika stāstīti dažādi nostāsti, lai izraisītu viņos bailes no nakts. Toreiz,

v

kad viņš un Canūts vēl kopā klejoja apkārt, goili bija sākuši mitināties arī alās virs zemes un katrs ciems bija izveidojis dzinēju vienības, kas vajāja goilus. Taču tagad tiem jau bija karalis, un tas no vajātajiem bija radījis vajātājus.

Līdzās aizmugures durvīm kaut kas ieskrapstējās, un Canūts izvilka savu dunci. Viņš meta to tik strauji, ka žurka palēcienā tika pienaglota pie sienas.

- Šī pasaule iet bojā, - viņš noņurdēja, atstumdams krēslu no galda. - Žurkas kļūst lielas kā suņi. Uz ielas smird no visām tām fabrikām kā troļļu alās, un goili atrodas tikai dažu jūdžu attālumā no šejienes.

Canūts pacēla beigto žurku un nosvieda uz galda.

- Nav nekā, kas līdzētu pret Akmens miesu. Taču, ja tā būtu gadījies man, es jātu uz kādu raganas māju un meklētu dārzā krūmu ar melnajām ogām. - Viņš noslaucīja piedurknē asiņaino dunci. - Tikai svarīgi, lai dārzs piederētu tādai raganai, kas ēd bērnus.

- Man likās, ka tās visas ir aizceļojušas uz Lotringu, kopš ne tikai ķeizariene, bet arī citas raganas tās vajā!

- Taču viņu mājas vēl stāv, kā stāvējušas. Un tie krūmi aug tur, kur aprakti šo raganu upuru kauli. Ogas ir pret lāstiem stiprākais līdzeklis, kādu es zinu.

Raganu ogas. Jākobs nopētīja krāsns durtiņas, kas karājās pie sienas. - Melnā meža ragana taču ēda bērnus, vai ne?

- Viņa bija viena no pašām briesmīgākajām. Es reiz meklēju viņas mājā kādu no tām ķemmēm, kas cilvēku, ja tam iesprauž to matos, pārvērš par vārnu.

- Es atceros. Tu man vēl liki iet pirmajam.

- Patiešām? - Canūts apjucis paberzēja savu apaļīgo degunu. Viņš toreiz bija iestāstījis Jākobam, ka ragana ir kaut kur aizlidojusi.

- Un pēc tam lēji man šņabi uz brūcēm. - Raganas pirkstu nospiedumi arvien vēl bija redzami puisim uz kakla. Apdeguma brūces dzija vairākas nedēļas. Jākobs uzmeta plecos mugursomu. - Man ir vajadzīgs nastu nesējs zirgs, ēdiens, divas šautenes un munīcija.

v

Taču Canūts izlikās to nedzirdējis. Virs stingām acīm raudzījās uz savām trofejām. - Vecie labie laiki, -viņš murmināja. - Ķeizariene mani trīs reizes ir personiski pieņēmusi. Cik reižu tev ir laimējies izpelnīties šo godu?

Jākobs paberzēja kabatlakatiņu savā kabatā, līdz sajuta pirkstos divus zelta dālderus.

- Divas reizes, - Jākobs atbildēja, nomezdams dālderus uz galda. Pa šo laiku viņš jau sešas reizes bija bijis

V

pie ķeizarienes audiencē, taču Canūts bija ļoti laimīgs par šiem meliem.

- Bāz naudu atpakaļ ķešā! - viņš norūca. - No tevis es neņemšu ne graša. - Tad vecais dārgumu meklētājs pasniedza Jākobam dunci.

-Tas tev, - viņš sacīja. - Nav nekā tāda, ko šis asmens nespētu sagriezt. Man ir nojauta, ka tev tas būs vairāk vajadzīgs nekā man.

6.

IEMĪLĒJIES MUĻĶIS

Vils bija prom. Jākobs to pamanīja, tiklīdz ieveda nastu nesēju zirgu pa pussa-brukušajiem vārtiem drupās. Tās izskatījās tik pamestas, it kā brāļuks nekad nebūtu sekojis viņam cauri spogulim, it kā viss būtu kārtībā un šī pasaule joprojām vēl piederētu viņam, vienīgi viņam. Uz mirkli puisis pieķēra sevi pie domas, ka jūtas gandrīz vai atvieglots. Lai viņš iet, Jākob! Kāpēc gan lai neaizmirstu to, ka

- Vils sacīja, ka atgriezīsies mājās. - Lapsa sēdēja starp kolonnām. Nakts iekrāsoja tās kažoku tumšu. - Es mēģināju tavu brāli aizkavēt, taču viņš ir tikpat ietiepīgs kā tu.

Vēl viena kļūda, Jākob! Vajadzēja ņemt Viļu līdzi uz Svānšteinu, nevis slēpt te drupās. Vils gribēja tikt uz mājām. Tikai uz mājām. Bet akmeni viņš paņemtu līdzi.

Jākobs aizveda zirgu pie diviem citiem zirgiem, kas ganījās aiz drupām, un tad devās uz torni. Ta garā ēna kā bulta iezīmēja uz plāksnēm vienu vienīgu ceļu -ceļu atpakaļ uz Spoguļpasauli.

Bīstami tev, Jākob, toties cerība Viļam!

Pie paša torņa, cieši ieķērusies tā nokvēpušajos akmeņos, auga efeja, un tās mūžzaļās stīgas nokarājās kā priekškars durvju ailas priekšā. Tornis bija pils vienīgā daļa, kas gandrīz vai neskarta pārcietusi uguni. Iekšā bariem lidinājās sikspārņi, un virvju trepes, ko Jākobs pirms gadiem bija piesējis, tumsā spīdēja sudrabainas. Elfi atstāja uz tām savus putekļus, kā negribēdami ļaut puisim aizmirst, ka viņš pirms gadiem nokāpis lejā no kādas citas pasaules.

Lapsa noraizējusies paskatījās uz Jākobu, kad viņš pieķērās pie virvēm.

- Mēs dosimies ceļā, tiklīdz es būšu atpakaļ ar Viļu, - viņš sacīja.

- Dosimies ceļā? Uz kurieni?

Taču Jākobs jau rāpās pa kustīgajiem pakāpieniem augšā.

Torņa istabā bija gaišs, jo tajā iespīdēja abi mēneši; viņa brālis stāvēja līdzās spogulim. Vils nebija viens.

Meitene atbrīvojās no viņa skavām, tiklīdz izdzirdēja sev aiz muguras Jākobu. Viņa bija skaistāka nekā fotogrāfijās, kuras Vils bija rādījis. Iemīlējies muļķis!

- Ko viņa šeit dara? - Jākobam aiz dusmām uzmetās zosāda gluži kā no aukstuma. - Vai tu esi prātu izkūkojis?

Viņš noslaucīja elfu putekļus sev no rokām. Tie bija bīstami, jo iedarbojās kā miegazāles.

- Klāra! - Vils satvēra viņas roku. - Tas ir mans brālis. Jākobs.

Viņš izrunāja meitenes vārdu, kā sajuzdams pērles uz mēles. Vils aizvien bija uztvēris mīlestību pārāk nopietni.

- Kam vēl jānotiek, lai tu apjēgtu, kur mēs atrodamies? - Jākobs uzkliedza viņam. - Sūti viņu atpakaļ! Tūliņ pat!

Meitenei bija bail, taču viņa pūlējās to noslēpt. Bailes no vietas, kuras nevarēja būt, no sarkanā mēness, kas spīd pie debesīm, - un no tevis, Jākob! Klāra izskatījās pārsteigta, ka viņš patiešām eksistē. Viļa vecākais brālis. Gluži vai neīsts kā telpa, kurā viņa stāv.

Klāra satvēra Viļa sakropļoto roku un nobraucīja sev pieri. - Kas tas ir? - viņa stomīdamās vaicāja. - Tādus izsitumus es vēl nekad neesmu redzējusi!

Protams! Medicīnas studente... Paskaties uz viņu, Jākob! Apstulbusi no mīlestības tāpat kā tavs brālis. Tik loti iemīlējusies, lia sekojusi Viļam pat uz citu pasauli.

Virs galvas kaut kas nobrakšķēja, nograbēja, un skatienam pavērās kalsnēja seja, kas nolūkojās lejup uz viņiem. Punduris, kas Jākobam viņa pirmā ceļo-juma reizē aiz spoguļa bija iekodis, arī pēc visiem šiem gadiem dzīvoja, kur dzīvojis, un nebija padzenams, taču viņa atbaidošā seja steigšus pazuda starp zirnekļu tīkliem, līdzko Jākobs izvilka pistoli. Kādu laiku puisis bija izmantojis veco revolveri no sava tēva kolekcijas, bet tad licis Ņujorkā ieroču meistaram kādu no vecmodīgajiem apvalkiem apgādāt ar mūsdienu pistoles mehānismu.

Klāra kā sastingusi skatījās uz mirdzošo stobru.

- Sūti viņu atpakaļ, Vil! - Jākobs atkal aizbāza ieroci aiz jostas. - Vēlreiz es to neatkārtošu.

Viļam pa šo laiku bija gadījušies piedzīvojumi, kas sagādājuši vairāk baiļu nekā lielais brālis, tomēr pēdīgi viņš pagriezās pret Klāru un notrauca tai gaišos matus no pieres.

- Viņam taisnība, - Jākobs dzirdēja Viļu čukstam. - Arī es drīz došos atpakaļ. Tas pazudīs, tu redzēsi. Gan brālis kaut ko izdomās!

Jākobs nekad nebija sapratis, no kurienes Viļam šī lielā uzticēšanās. Nekas nespēja to satricināt - pat visi šie gadi, kuros brāļuks viņu tikpat kā neredzēja.

- Nāc, Vil! - Jākobs aizgriezās un devās pie lūkas grīdā.

- Ej atpakaļ, Klāra! Lūdzu! - viņš dzirdēja Viļu sakām.

Jākobs jau bija nokāpis pa virvju trepēm lejā, kad

brālis beidzot sekoja viņam. Vils rāpās tik ļoti lēni, it kā negribēdams nekad nonākt lejā. Ticis zemē, tas palika stāvam un aplūkoja elfu putekļus uz savām rokām. Dziļš miegs un apdullinoši skaisti sapņi. Nav sliktākā dāvana. Taču Vils noberzēja putekļus sev no pirkstiem, kā Jākobs bija viņam ierādījis, un pieskārās savam kaklam. Tagad arī uz tā jau parādījās pirmās blāvi zaļās šķiedras.

i i

- Tev gan nav vajadzīgs neviens cits cilvēks, vai ne, Jākob? - Brāļa balsī skanēja gandrīz vai skaudība. - Ta tas vienmēr ir bijis.

Jākobs pastūma malā efeju.

- Ja viņa tev ir tik ļoti vajadzīga, - viņš attrauca, -tad būtu labāk atstājis meiteni tur, kur viņa ir drošībā.

- Es gribēju tikai piezvanīt! Klāra nedēļām nebija neko dzirdējusi par mani. Es nebiju domājis, ka viņa man sekos.

- Ak tā? Ko tad tu tur, augšā stāvēdams, domāji?

Vils vairs neko neatbildēja.

Lapsa gaidīja pie zirgiem. Un tai itin nemaz nepatika, ka Jākobs atveda Viļu atpakaļ. Neviens viņam vairs nespēj palīdzēt! Tas skatiens arvien vēl to atkārtoja.

Gan mēs vēl redzēsim, Lapsa.

Zirgi bija tramīgi. Vils mierinādams glāstīja tiem nāsis. Maigais brālītis! Agrāk viņš bija vedis līdzi uz mājām ikvienu klaiņojošu suni un lējis asaras par noindētajām žurkām parkā. Taču tas, kas tagad aug viņa miesā, ilgi ar šo maigumu vis nesadzīvos.

- Kurp mēs jāsim?

Viņš paskatījās augšā uz torni.

Jākobs iedeva brālim vienu no šautenēm, kas karājās pie nastu nesēja zirga segliem.

- Uz Melno mežu.

Lapsa pacēla galvu.

Jā, es zinu, Lapsa. Nav nekāda patīkamā vieta.

Jākoba ķēve iegrūda viņam purnu mugurā. Puisis bija samaksājis par to Čanūtam veselu gada algu, taču dzīvnieks bija katra samaksātā dāldera vērts. Viņš pievilka seglu jostu, kad Lapsa viņam līdzās brīdinoši ieņurdējās.

Soļi! Tie kļuva lēnāki. Un tad apstājās.

Jākobs pagriezās.

- Vienalga, kas šī te ir par vietu... - Klāra stāvēja starp nokvēpušajām kolonnām. - Es neiešu atpakaļ. Es esmu vajadzīga Viļam. Un man jāzina, kas ir noticis.

Lapsa nopētīja viņu neuzticības pilnām acīm kā neredzētu zvēru. Sievietes viņas pasaulē valkāja garas kleitas un uzsprauda matus uz augšu vai sapina tos kā zemnieku meitas bizēs. Toties šai te bija kājās bikses un mati gandrīz vai tikpat īsi kā zēnam.

Tumsā iegaudojās vilks, un Vils parāva Klāru sev līdzi. Viņš joprojām pūlējās meiteni pārliecināt, taču tā ieķērās puiša rokā un braucīja ar saviem pirkstiem akmens dzīslas viņa ādā.

Tu vairs neesi vienīgais, Jākob, kas pieskata Viļu.

Klāra paraudzījās uz Jākobu, un mirkli meitenes seja viņam atgādināja mātes seju. Kāpēc viņš nekad nebija izstāstījis mātei par spoguli? Ja nu pasaule aiz spoguļa būtu nodzēsusi kaut mazumiņu no skumjām viņas vaigā?

Par vēlu, Jākob! Daudz par vēlu.

Lapsa arvien vēl nenovērsa skatienu no meitenes. Dažkārt Jākobs aizmirsa, ka arī viņa ir meitene.

Iegaudojās vēl viens vilks. Vairums šo dzīvnieku bija miermīlīgi, taču dažkārt starp tiem gadījās kāds brūnais, un šiem dzīvniekiem pārlieku labi garšoja cilvēku miesa.

Vils noraizējies ieklausījās naktī. Tad viņš no jauna ņēmās pierunāt Klāru.

Lapsa pacēla purnu. - Mums vajadzētu doties ceļā, - viņa pačukstēja Jākobam.

- Tikai tad, kad Vils būs aizsūtījis viņu atpakaļ.

Lapsa paskatījās uz Jākobu. Acis tai bija kā no

dzintara.

- Ņem meiteni līdzi!

Nē!

Klāra tikai kavētu viņus, un Lapsa zināja tikpat labi kā viņš, ka Viļam atvēlētais laiks ir ierobežots. Kaut arī Jākobs vēl nebija brālim to pateicis.

Lapsa pagriezās.

- Ņem viņu līdzi! - rudaste sacīja vēlreiz. - Tavam brālim viņa būs vajadzīga. Un tev arī. Vai tiešām tu vairs neuzticies manam degunam?

Tad Lapsa nozuda naktī, it kā tai būtu apnicis gaidīt.

RAGANAS MAJA

Sakņu, ērkšķu un lapu biezoknis. Milzīgi koki un jauni dzinumi, kas tiecas pēc trūcīgās gaismas zem biezā lapu jumta. Spīgaiņu bari virs rāvainajām purva lāmām. Klajumi, kuros saauguši indīgo mušmiru gredzeni. Jākobs pēdējoreiz bija Melnajā mežā pirms četriem mēnešiem, kad meklēja kādu cilvēku, kas bija pārvērsts par gulbi un virs spalvām valkāja nātru kreklu. Taču jau pēc trim dienām viņš bija metis meklēšanai mieru, jo vairs nespēja paelpot zem tumšajiem kokiem.

Viņi sasniedza meža malu tikai ap pusdienlaiku, jo Viļam atkal bija sākušās sāpes. Akmens tagad jau apņēma kaklu, taču Klāra izlikās to neredzam. Mīlestība padara aklu. Un viņa, šķiet, gribēja pierādīt, ka šis apgalvojums atbilst patiesībai. Meitene neatkāpās no Viļa ne soli un, kad akmens atkal sāka augt un Vils seglos sakņupa, ņēmās žēlot viņu. Tomēr, līdzko Klāra nejuta, ka viņai tiek pievērsta uzmanība, Jākobs arī viņas sejā manīja uzrodamies bailes. Atbildēdams uz meitenes jautājumu, ko viņš zina par akmeni, puisis izstāstīja tos pašus melus, ko savam brālim: ka pārvēršas vienīgi Viļa āda un ka šajā pasaulē to izārstēt būs tīrais nieks. Viņus pārliecināt nebija grūti. Abi ar lielāko prieku ticēja katriem nomierinošiem meliem, ko viņš stāstīja.

Klāra jāja labāk, nekā varēja gaidīt. Jākobs pa ceļam kādā tirgū bija nopircis meitenei kleitu, taču viņa, velti izmēģinājusies ar to uzkāpt zirgam mugurā, bija lūgusi šo apģērba gabalu iemainīt pret vīriešu drānām. Meitene vīriešu drēbēs un zēns ar akmens ādu - Jākobs atviegloti uzelpoja, kad ciemi un ceļi bija palikuši aiz muguras un viņi nonāca koku paēnā, lai gan puisis labi zināja, kas viņus tur sagaida. Mizlūpji, sēņgrauži, lamatu licēji, vārnaiņi - Melnajā mežā bija ļoti daudz nelaipnu iemītnieku, kaut arī ķeizariene jau gadiem pūlējās ar šiem meža mošķiem tikt galā. Spītējot briesmām, notika dzīva tirdzniecība ar to ragiem, zobiem un ādām. Jākobs naudu ar šo rūpalu nekad nebija pelnījis, taču netrūka tādu, kas no tā labi dzīvoja - piecpadsmit sudraba dālderu par vienu sēņ-grauzi (divi dālderi piedevām, ja tas spļāva mušmiru indi), trīsdesmit - par vienu mizlūpi (nav pārāk daudz, ja ņem vērā faktu, ka šīs medības viegli varēja beigties ar nāvi) un četrdesmit - par vienu vārnaini (kas tomēr apdraudēja tikai acis).

Kokiem jau krita lapas, tomēr to zaros arvien vēl bija tik daudz, ka diena rudens izraibinātajā krēslā tikpat kā neuzausa. Itin drīz zirgus nācās vest pie rokas, jo tie arvien biežāk sapinās pamežā, un Jākobs piekodināja Viļam un Klārai nepieskarties kokiem. Taču, ieraugot mirdzošās pērles, kuras kāds mizlūpis bija izlicis par ēsmu uz ozola mizas, Klāra aizmirsa brī-dinājumu. Jākobs pēdējā mirklī vēl paguva nocelt meitenei no plaukstas locītavas mazo nekrietneli, pirms tas ierāpās viņai piedurknē.

V

- Sis te, - viņš sacīja, pielikdams mizlūpi Klārai tik tuvu pie acīm, ka viņa redzēja tā asos zobus virs grubuļainajām lūpām, - ir viens no iemesliem, kāpēc nedrīkst pieskarties kokiem. No pirmā kodiena tev noreibs galva, otrais kodiens padarīs tevi nekustīgu, un tu būsi pie skaidras apziņas, kad viss viņu bars sāks dzert pilnām mutēm tavas asinis. Nav īpaši patīkama nāve.

Vai tagad tu saproti, ka vajadzēja sūtīt viņu atpakaļ?

Vils izlasīja Jākoba sejā šo pārmetumu un pavilka Klāru malā. Taču kopš tās reizes meitene bija piesardzīga. Kad viņiem ceļā gadījās kāds lamatu licēja rasas pielijušais tīkls, Klāra bija tā, kas laikus parāva Viļu atpakaļ, un viņa arī aizdzina zeltaini spīdīgos kraukļus, kas centās iekērkt viņiem ausīs lāstus.

i >

Tik un tā. Viņai šeit nav vietas. Brālim ne, un viņai ne tik.

Lapsa atskatījās uz Jākobu.

Rimsties! Tas acis itin kā aprāja puisi. Meitene ir šeit, un es saku tev vēlreiz - viņa būs vajadzīga Viļam.

Lapsa! Jākoba spurainā ēna. Pat viņš brīžam bija tuvu vājprātam no spīgaiņiem, kas baru bariem mirguļoja un sanēja starp kokiem, taču Lapsa padzina tos no sava kažoka kā uzmācīgas mušas un nelokāmi skrēja uz priekšu.

Pēc trim stundām, kad starp ozoliem un ošiem uzradās pirmais raganas koks un Jākobs piekodināja Klārai un Viļam, lai uzmanās īpaši no tā zariem, kas labprāt dūrās cilvēkiem acīs, Lapsa piepeši apstājās.

Spīgaiņu sanoņa gandrīz vai pārmāca kādu citu troksni. Tas atgādināja šķēru šņukstēšanu - šņikt-šņākt. Nebūt ne tik draudoša skaņa. Vils un Klāra tai pat nepievērsa uzmanību. Taču Lapsas spalva sabozās, un Jākobs jau tvēra pēc zobena. Viņš zināja tikai vienu šā meža iemītnieku, kas taisa tādu troksni, un tas bija vienīgais, ko viņš nekādā ziņā negribēja satikt.

- Iesim ātrāk! - Jākobs klusā balsi mudināja Lapsu.

Cik tālu vēl ir līdz mājai?

Šņikt-šņakt. Troksnis tuvojās.

- Gabaliņš vēl ir, - Lapsa čukstēja.

v

Sņirkstēšana pierima, taču pēkšņais klusums likās tikpat draudošs. Nevienas putna dziesmas. Pat spīganai bija nozuduši. Lapsa pameta bažīgu skatienu starp kokiem un tad joza tik ātri tālāk, ka zirgi biezajā pamežā tik tikko jaudāja sekot.

Mežs kļuva tumšāks, un Jākobs izvilka no seglu somas kabatas lukturīti, ko bija paņēmis līdzi no tās puses. Arvien biežāk viņiem nācās izvairīties no kāda raganas koka. Ošu un ozolu vietā uzradās dzeloņ-plūmes. Egles gandrīz pavisam noslāpēja trūcīgo gaismu starp tumšzaļajām skujām, un zirgi, ieraudzījuši māju, kas iznira starp kokiem, izbijās.

Kad Jākobs pirms gadiem šeit bija kopā ar Čanūtu, jumts vēl mirdzēja cauri kokiem tik sarkans, it kā ragana būtu to nokrāsojusi ar ķiršu sulu. Tagad tas bija noaudzis ar sūnu, un no logiem lobījās nost krāsa, taču pie mūriem un uz stāvā jumta arvien vēl bija palikušas dažas piparkūkas. Pie notekām un palodzēm karājās cukura glazūras lāstekas, un visa māja vēl tāpat kā agrāk, kad bērni tika vilināti šajās lamatās, smaržoja pēc kanēļa un medus. Citas raganas bieži bija mēģinājušas nošķirties no sugas māsām, kas ēda bērnus, un pirms diviem gadiem viņas beidzot bija pieteikušas tām karu. Klīda valodas, ka Melnā meža briesmone tagad nīkst kādā purvainā dīķī kārpaina krupja ādā.

Pie kaltā dzelzs žoga, kas ieskāva raganas māju, arvien vēl bija palikušas dažas krāsainas ledenes, un Jākoba ķēve trīcēja, kad puisis veda to cauri vārtiem. Žogs ap piparkūku mājiņu ielaida katru, taču laukā neļāva iziet nevienam. Toreiz, kad Jākobs bija šeit kopā ar Canūtu, vecais dārgumu meklētājs bija īpašu uzmanību pievērsis tam, lai vārti paliek plaši atvērti, taču tagad Jākobam vairāk raižu sagādāja nevis pamestais nams, bet gan neatlaidīgais sekotājs. Tiklīdz puisis aizvēra vārtus Klārai aiz muguras, atkal bija skaidri sadzirdama šķēru šņirkstēšana, kas tagad skanēja gandrīz vai dusmīgi. Taču tā vismaz netuvojās, un Lapsa pameta uz Jākobu atvieglotu skatienu. Bija tā, kā cerēts, — sekotājs tomēr turējās no raganas mājas pa gabalu.

- Kas būs, ja viņš mūs gaidīs? - Lapsa čukstēja.

Jā, kas tad būs, Jākob? Puisim bija vienalga. Ka tikai krūms, par kuru Canūts bija stāstījis, arvien vēl augtu aiz mājas!

Vils bija aizvedis zirgus pie akas padzirdīt. Laizdams aprūsējušo spaini ūdenī, viņš nopētīja piparkūku mājiņu kā indīgu augu. Taču Klāra nobraucīja cukura glazūru, kā nespēdama noticēt, ka tas, ko viņa redz, ir īstenība.

Knibu, knābu, dūjiņas,

Kas knibinās pie mājiņas?...

Kā bija teikts tajā pasakā, ko Klāra dzirdējusi?

Tad viņa sagrāba Ansīti ar savu izkaltušo roku un aizstiepa uz mazu kūtiņu, un ieslodzīja aiz režģotārn durvīm - viņš varēja kliegt, cik vien spēka.

Nekas nelīdzēja.

- Uzmanies, ka viņa vēl nesāk ēst kādu piparkūku! - Jākobs piekodināja Lapsai, un pats devās meklēt ogas.

Aiz mājas nātres bija saaugušas tik garas, ka tās izskatījās kā sargi ap raganas dārzu. Tas sadzēla Jāko-bam ādu, tomēr viņš lauzās cauri to indīgajām lapām, līdz atrada starp suņstobru un vilkogu lakstiem meklēto - necilu krūmu ar plūksnainām lapām. Lasīdams saujā tā melnās ogas, Jākobs izdzirdēja sev aiz muguras soļus.

Klāra stāvēja starp aizaugušajām dobēm.

- Kurpītes. Zagatiņas. Suņstobri. - Viņa jautājoši paskatījās uz Jākobu. - Tie visi ir indīgi augi.

Būdama medicīnas studente, viņa acīmredzot bija iemācījusies arī ko noderīgu. Vils jau neskaitāmas reizes bija stāstījis brālim, kā saticis viņu slimnīcā. Nodaļā, kurā tika ārstēta māte. Kamēr tevis nebija, Jākob!

Viņš izslēja taisnu muguru. No meža atkal bija dzirdama šņirkstēšana.

- Dažreiz ir vajadzīga inde, lai dziedētu, - viņš sacīja. - Domāju, ka tu pati to zini. Kaut gan par šīm ogām tu noteikti neesi neko mācījusies.

Jākobs sabēra meitenei saujās melnos augļus.

- Viļam ir jāapēd ducis šo ogu. Un, ja tās iedarbosies, tad līdz ar saules lēktu akmenim vajadzētu pazust. Pie-runā Viļu, lai iet iekšā mājā un liekas pagulēt. Viņš jau vairākas dienas un naktis tikpat kā nav ne acu aizvēris.

Godiem nevajadzēja daudz miega. Ta bija viena no to neskaitāmajām priekšrocībām salīdzinājumā ar cilvēkiem.

Klāra skatījās uz ogām savās plaukstās. Meitenei bija tūkstošiem jautājumu uz mēles, taču viņa tos neuzdeva. Ko Vils bija stāstījis par Jākobu? Jā, man ir brālis. Taču viņš jau sen man ir kļuvis par svešinieku.

Meitene pagriezās un ieklausījās meža skaņās. Šoreiz arī viņa sadzirdēja šņirkstēšanu.

- Kas tas ir? - Klāra vaicāja.

- Viņi to sauc par Skroderi. Viņš neuzdrošinās rādīties šaipus sētas, taču mēs savukārt netiekam prom, kamēr viņš ir te. Es lūkošu viņu padzīt. - Jākobs izvilka no kabatas atslēgu, ko bija paņēmis no lādes Čanūta viesnīcā. - Žogs jūs vairs nelaidīs laukā, taču šī atslēga atver ikvienas durvis. Es pārmetīšu to pāri vārtiem, tiklīdz būšu ārā, - kas zina, ja nu es neatgriežos... Lapsa aizvedīs jūs atpakaļ pie drupām. Taču neslēdz vārtus vaļā, pirms uzausīs gaisma.

Vils vēl brīdi pastāvēja pie akas, tad devās pretī Klārai, tik tikko turēdamies kājās aiz noguruma.

- Neļauj viņam gulēt istabā, kur ir krāsns! - Jākobs pačukstēja. - Tur ir gaiss, kas rada drūmus sapņus. Un uzmanies, lai viņš man nesekotu!

Vils bez vilcināšanās ēda ogas. Burvju zāles, kas dziedē visas vainas. Jau bērnībā viņš daudz vieglāk noticēja tādiem brīnumiem nekā Jākobs. Varēja redzēt, cik ļoti Vils ir noguris, un viņš bez iebildumiem devās Klārai līdzi uz piparkūku namiņu. Aiz meža norietēja saule, un sarkanais mēness jau spīdēja virs koku galotnēm kā asiņaina pirksta nospiedums. Kad saule to atkal nomainīs, akmens brāļa ādā būs vairs palicis tikai kā ļauns murgs. Ja ogas iedarbosies.

Ja!

Jākobs piegāja pie žoga un paskatījās uz mežu.

Sņikt-šņakt.

Vajātājs vēl bija tepat.

Lapsa noraizējusies pavadīja Jākobu ar skatienu, kad viņš devās pie ķēves un izvilka no seglu somas Čanūta dunci. Pret to, kas gaida laukā, nelīdzēja nekādas lodes. Runāja, ka tās tikai dara Skroderi vēl stiprāku.

Mežs pārklājās ar biezām ēnām, un Jākobam šķita, ka redz starp kokiem stāvam kādu tumšu tēlu. Nekas, vismaz būs kāds, kas īsina tev laiku, Jākob, - un ātrāk pienāks rīts. Viņš aizbāza dunci sev aiz jostas un izvilka no mugursomas kabatas lukturīti. Kad puisis devās pie žoga, Lapsa skrēja viņam pakaļ.

- Tu nedrīksti iet laukā. Metas jau tumsa.

- Nu un tad?

- Varbūt viņš līdz rītam būs prom!

- Kāpēc lai viņš būtu prom?

v

Žoga vārti atlēca vaļā, tiklīdz Jākobs iebāza atslēgu sarūsējušajā slēdzenē.

Noteikti jau daudzas bērnu rociņas bija velti raustījušas šos vārtus.

- Paliec šeit, Lapsa! - viņš sacīja.

Taču Lapsa, nebildusi ne vārda, izslīdēja puisim līdzi cauri vārtiem, un tad Jākobs tos aizvēra.

8.

KLĀRA

Pirmā telpa bija istaba ar krāsni, taču, tiklīdz Vils ieskatījās pa durvīm, Klāra vilka viņu tālāk. Šaurais gaitenis smaržoja pēc kūkām un saldām mandelēm, un nākamajā istabā pāri kādam nodilušam atzveltnes krēslam bija uzmesta sievietes šalle, izrakstīta ar melniem putniem.

Gulta stāvēja pēdējā istabā. Diviem tā izskatījās pašaura, un segas bija kožu saēstas, taču Vils jau bija aizmidzis, pirms Jākobs laukā bija

aizvēris vārtus. Akmens šķiedras iezīmējās viņam uz kakla kā ēnas pirmīt mežā. Klāra piesardzīgi nobraucīja ar roku blāvi zaļos plankumus. Tik vēsi un gludi! Tik skaisti un baisi vienlaikus!

Kas notiks, ja ogas nelīdzēs? Jākobs zināja atbildi, taču baidījās no tās, kaut arī lieliski prata to noslēpt.

Jākobs. Vils bija Klārai stāstījis par savu brāli, taču parādījis tikai vienu fotogrāfiju, uz kuras viņi abi vēl bija bērni. Jākoba skatiens jau toreiz bija gluži citāds nekā brālim. Ne miņas no Viļa maiguma tajā. Ne minas no viņa miera.

) i

Klāra atbrīvojās no Viļa apskāviena un apsedza viņu ar raganas segu. Kāda kode - melna kā nakts - sēdēja viņam uz pleca. Kad Klāra noliecās pār Viļu, lai viņu noskūpstītu, tā aizplivinājās prom. Zēns nepamodās, un meitene izgāja laukā, pamezdama viņu vienu.

Piparkūkām noklātais namiņš, sarkanais mēness virs koku galotnēm - viss, kas pavērās skatienam, šķita tik svešāds, ka Klāra jutās kā mēnessērdzīgā. Viss pazīstamais bija pagaisis. Viss, ko glabāja atmiņas, likās zudis. Vienīgais tuvais bija Vils, taču arī viņa ādā jau auga kaut kas svešs.

Lapsas nebija. Protams. Viņa bija aizskrējusi līdzi Jākobam.

Atslēga, kā solīts, gulēja pie pašiem vārtiem. Klāra to pacēla un nobraucīja gravējumus metālā. Spīgaiņi sanēja gaisā kā bišu spiets. Kokos ķērca krauklis. Taču

Klāra ieklausījās kādā citā troksnī - spalgajā šņikt-šņākt, kas bija padarījis Jākoba seju drūmu un bažīgu un licis viņam atgriezties mežā. Kas tas bija par bries-moni, kas tur laukā gaida, ja drošāk bija pat mājā, kur dzīvojusi ragana, kas ēd bērnus?

Šņikt-šņakt. Atkal jau šī skaņa! Kā metāla zobu griešana. Klāra pagāja nost no žoga. Garas ēnas snie-dzās uz mājas pusi, un viņa sajuta tādas pašas bailes, kādas piedzīvoja bērnībā, kad bija atstāta mājās viena un kāpņu telpā atskanēja soļi.

Būtu bijis pareizi pateikt Viļam, ko viņa brālis ir nodomājis. Zēns nekad nepiedos Klārai, ja Jākobs neatgriezīsies.

Viņš atgriezīsies.

Viņam ir jāatgriežas.

Bez Jākoba viņi nekad vairs neatrastu ceļu atpakaļ uz mājām.

9.

SKRODERIS

Kāpēc šņirkstinātājs apklusis? Jākobs tīšām gāja lēnām, lai mednieks, ko viņi bija pievilinājuši, spētu tikt līdzi. Taču viss, ko puisis dzirdēja, bija satrunējušo zaru sprakšķēšana un lapu čaukstēšana zem paša zābakiem. Kur palicis Skroderis? Jākobam jau radās aizdomas, ka tas būs aizmirsis bailes no raganas un, līdzko viņš un Lapsa bija prom, ielavījies pa vārtiem, bet tad puisim kreisajā pusē pēkšņi atkal no meža ieskanējās šņirkstēšana. Acīmredzot bija

taisnība tam, ko runāja, - Skroderim patīk spēlēt ar saviem upuriem paslēpes, pirms viņš ķeras pie asiņainā darba.

Neviens nemācēja pateikt, kas viņš tāds īsti ir. Nostāsti par Skroderi bija gandrīz tikpat seni kā Melnais mežs. Tikai vienu zināja katrs - par Skroderi tas iesaukts tāpēc, ka šuj drēbes no cilvēku ādas.

Sņikt-šņakt, klip-klap. Starp kokiem pavīdēja klajums, un, kad no kāda ozola zariem pacēlās spārnos bars vārnu, Lapsa pameta Jākobam brīdinošu skatienu. Klabināšana kļuva tik skaļa, ka nomāca pat vārnu ķērkšanu, un kabatas lukturīša starā zem ozola pazibēja kāda vīrieša veidols.

Skroderim nepatika meklējošais gaismas stars. Viņš dusmīgi ierēcās un pēc tam atgaiņāja to prom kā uzmācīgu mušu. Taču Jākobs lika gaismas pirkstam visu kārtīgi aptaustīt - bārdaino, ar netīrumiem aprepējušo seju, baisās drēbes, kas pirmajā mirklī izskatījās tikai pēc slikti apstrādātas dzīvnieku ādas, un neveiklās rokas, kas pastrādāja asiņainos darbus. Kreisās rokas pirksti pārauga platos asmeņos - katrs garš kā zobens. Labās rokas asmeņi bija tikpat nāvējoši gari, taču tievi un smaili kā milzīgas skrodera adatas. Katrai rokai trūka pa vienam pirkstam - acīmredzot arī citi upuri bija aizsargājuši savu ādu -, taču neizskatījās, ka Skroderis par pirkstu trūkumu bēdātos. Viņš novicināja savus slepkavnieciskos nagus pa gaisu, kā šķērēdams

piegrieztni no koku ēnas un noņemdams mēru drēbēm, kuras grasījās šūt no Jākoba ādas.

Lapsa atņirdza zobus un rūkdama atkāpās pie Jākoba. Viņš padzina to sev aiz muguras un paņēma kreisajā rokā zobenu, bet labajā - Canūta dunci.

Skroderis kustējās smagnēji kā lācis, turpretī viņa rokas, pļaudamas un šķērzdamas dadžu brikšņus, zibēja ar atbaidošu veiklību. Viņa acis bija tik neizteiksmīgas kā mironim, taču bārdainā seja bija savilkta slepkavnieciskā naidā, un viņš atieza dzeltenos zobus, kā grasīdamies arī ar tiem plēst Jākobam ādu no miesas.

Vispirms Skroderis puisim cirta ar platajiem asmeņiem. Jākobs atvairīja tos ar zobenu, bet dunci trieca adatu rokā. Puisis jau bija cīnījies ar pusduci piedzērušu zaldātu vienlaikus, ar nolādētu piļu sargiem, lielceļa laupītājiem un iedresētu vilku baru, taču šis te bija ļaunāks. Skroderis dūra un cirta tik nepielūdzami, ka Jākobs jutās kā ierauts salmu smalcināmā mašīnā.

Pretinieks augumā nebija diez ko padevies, turklāt Jākobs bija izveicīgāks par to. Un tomēr puisis drīz vien sajuta pirmos ievainojumus uz pleciem un rokām. Nu, saņemies taču, Jākob! Paskaties uz viņa drēbēm! Vai tu gribi piedzīvot tādu pašu galu? Jākobs nocirta ar dunci Skroderim vienu adatas pirkstu, izmantoja brīdi, kamēr tas dusmās iekaucās, lai atvilktu elpu, - un tad pēdējā mirklī vēl paguva aizlikt priekšā zobenu, lai asmeņi nepāršķeltu viņam seju. Divas no adatām noslīdēja

Jākobam pa vaigu kā saniknota kaķa nagi. Kāda cita adata gandrīz vai ieurbās viņam rokā. Puisis atkāpās atpakaļ starp kokiem, likdams asmeņiem šķelt mizu, nevis viņa ādu un garajām adatām iedurties dziļi koku stumbros, nevis viņa miesā. Taču Skroderis atkal un atkal atbrīvojās un bija gluži vienkārši nenokausējams, turpretī Jākobam jau sāka pagurt rokas.

Kad viens no asmeņiem ietriecās kokā cieši blakus Jākobam, puisis nocirta uzbrucējam vēl vienu pirkstu. Skroderis iegaudojās kā vilks, taču vēzēja savus durkļus vēl naidīgāk, un asinis no rētas neplūda.

No tevis beigās pašūs bikses, Jākob! Viņam sāka trūkt elpas. Sirds kāpa laukā pa muti. Puisis paklupa pār kādu sakni, un, pirms paguva atkal piecelties, Skroderis ietrieca vienu no savām adatām viņam dziļi plecā. Sāpes nospieda Jākobu uz ceļiem, un viņam nepietika elpas, lai pasauktu atpakaļ Lapsu, kad tā pielēca pie Skrodera un iecirta viņam dziļi kājā zobus. Lapsa jau šad tad bija glābusi Jākoba ādu, taču ne reizi tik burtiskā nozīmē. Skroderis pūlējās rudasti nopurināt. Piemirsis Jākobu, tas saniknots atvēzējās, lai iedurtu savus asmeņus Lapsai kažokā, taču tajā mirklī puisis tam ar Čanūta dunci nocirta apakšdelmu.

Skrodera kliedziens atbalsojās naksnīgajā mežā. Viņš blenza uz bezspēcīgo rokas stumbeni un delnu ar asmeņiem, kas gulēja turpat sūnās. Tad uzbrucējs noelsās un apsviedās riņķī pret Jākobu. Atlikusī roka

ar nāvējošu sparu triecās pret puisi. Trīs tērauda ada-tas, slepkavnieciski pīķi! Jākobs jau gluži vai sajuta to metālu zarnās, taču, pirms durkļi ieurbās miesā, viņš iedūra Skroderim dunča asmeni dziļi krūtīs.

Skroderis iegārdzās un piespieda pirkstus pie atbai-došā krekla. Tad viņa ceļgali saļima.

Jākobs atspiedās pret tuvāko koku, pūlēdamies atgūt elpu, tikām Skroderis valstījās miklajās sūnās. Vēl viens gārdziens, un tad iestājās klusums. Taču Jākobs neizlaida dunci no rokām, kaut arī pretinieka acis netīrajā sejā nedzīvi blenza debesīs. Puisis nebija pārliecināts, vai Skroderim kaut kas tāds kā nāve vispār eksistē.

Lapsa trīcēja, kā par mata tiesu paglābusies no suņiem, kas to vajājuši. Jākobs notupās tai līdzās un stīvu skatienu lūkojās uz nekustīgo ķermeni. Puisis nezināja, cik ilgi tā sēdējis. Ada svila, it kā viņš būtu vārtījies stikla lauskās. Plecs bija notirpis no sāpēm, un asmeņi acu priekšā joprojām dejoja savu slepkavniecisko deju.

- Jākob! - Lapsas balss likās nākam no liela attāluma. - Celies augšā! Pie mājas būs drošāk!

Viņš tik tikko jaudāja pietrausties kājās.

Skroderis arvien vēl nekustējās.

Ceļš atpakaļ uz raganas māju šķita tāls, un, kad tā beidzot parādījās starp kokiem, Jākobs ieraudzīja Klāru stāvam un gaidām aiz žoga.

- Ak dievs! - meitene tikai nomurmināja, pamanījusi asinis puisim uz krekla.

Viņa atnesa ūdeni no akas un apmazgāja savainojumu vietas. Jākobs sarāvās, kad meitenes pirksti pieskārās viņa plecam.

- Brūce ir dziļa, - Klāra sacīja, kamēr Lapsa satraukusies nosēdās viņai blakus. - Būtu labi, ja tā vairāk

asiņotu.

>

- Manā seglu somā ir jods un pārsēji. - Jākobam bija paveicies, ka viņa pieradusi skatīties uz brūcēm. - Kā klājas Viļam? Vai viņš guļ?

-Jā. - Un akmens arvien vēl bija, kur bijis. Tas nemaz nebija jāsaka.

Jākobs redzēja, ka Klāra alkst uzzināt, kas mežā noticis, taču viņš negribēja to ne atcerēties.

Kad meitene no seglu somas atnesa jodu un uzpilināja uz brūces, viņas skatiens arvien vēl pauda bažas.

- Kur tu vārties, kad esi savainojusies, Lapsa? -viņa vaicāja.

Lapsa parādīja dažas zālītes raganas dārzā. Klāra tās saplūkāja mazos kriksīšos un izbārstīja puisim uz savainotās ādas - gaisā uzvēdīja rūgteni salda smarža.

- Tu esi dzimusi ragana, - Jākobs pajokoja. - Bet man bija licies, ka Vils iepazinās ar tevi kādā slimnīcā.

Viņa pasmaidīja. Ar šo smaidu sejā viņa izskatījās ļoti jauniņa.

- Mūsu pasaulē raganas strādā slimnīcās. Aizmirsis esi, vai?

Vilkdama kreklu pāri puiša pārsietajam plecam, Klāra pamanīja rētas uz viņa muguras.

- Kā tas gadījās? - meitene vaicāja. - Izskatās, ka tie ir bijuši šausmīgi savainojumi!

Lapsa zīmīgi paraudzījās uz Jākobu, taču viņš, tikai paraustījis plecus, pogāja ciet savu kreklu.

- Tik traki jau nemaz nebija.

Klāra domīgi paskatījās uz viņu.

- Paldies tev, - meitene sacīja. - Vienalga, kā labā tas viss tur aiz žoga notika. Es esmu tik priecīga, ka tu esi atgriezies.

10.

KAŽOKS UN Ada

Jākobs pārāk daudz zināja par piparkūku mājiņām, lai varētu mierīgi gulēt zem jumta, kas pārklāts ar cukura glazūru. Viņš izvilka no seglu somas alvas šķīvi, apsēdās pie akas un paberzēja šķīvi ar piedurkni, līdz tas piepildījās ar maizi un sieru. Tādas ēdienu pārpilnības kā uz galdiņa, kas klājas, ko viņš reiz tika sameklējis ķeizarienei, nebija, toties šķīvi viegli varēja iebāzt seglu somā.

Sarkanais mēness iekrāsoja nakts melnumu rūsganu, taču līdz rīta ausmai vēl bija atlikušas

dažas stundas, un Jākobs neuzdrošinājās iet skatīties, vai akmens no Viļa ādas jau bija pazudis. Lapsa apsē' dās viņam blakus un laizīja savu kažoku. Skroderis bija rudasti nedaudz saspārdījis un arī tās ādu vietām savainojis, taču visā visumā Lapsa bija tikusi cauri sveikā. Cilvēka āda bija daudz vieglāk ievainojama nekā tāds kažoks. Un nekā goila āda.

- Tev arī vajadzētu likties uz auss un pasnaust, -viņa ieminējās.

- Es nespēju gulēt.

Jākobam sāpēja plecs un likās, ka viņš gluži vai sajūt, kā raganas melnā burvestība mērojas spēkiem ar Tumšās fejas lāstu.

- Ko tu darīsi, ja ogas iedarbosies? Aizvedīsi abus atpakaļ?

Lapsa pūlējās to pavaicāt vienaldzīgā balsī, taču Jākobs tik un tā sadzirdēja aiz šiem vārdiem vēl kādu jautājumu. Puisis varēja Lapsai iegalvot, cik gribēdams, ka viņam patīk šī Spoguļpasaule. Tomēr Lapsa mūždien baiļojās, ka viņš kādu dienu uzrāpsies tornī un vairs neatgriezīsies.

-Jā, noteikti, - Jākobs sacīja. — Un viņi dzīvos laimīgi līdz mūža galam.

- Bet ko iesāksim mēs? - Lapsa, pamanījusi, ka aukstais nakts gaiss liek Jākobam drebināties, pieglaudās viņam. - Tuvojas ziema. Mēs varētu doties uz dienvidiem, uz Granadu vai Lombardiju, un tur meklēt smilšu pulksteni.

Smilšu pulksteni, kas aptur laiku. Vēl pirms dažām nedēļām viņš nedomāja ne par ko citu. Runājošais spogulis. Kristāla kurpīte. Ratiņš, kas vērpj zeltu... Vienmēr bija kaut kas vai kāds, ko šajā pasaulē var meklēt. Un parasti tas ļāva Jākobam aizmirst, ka vienīgo, ko viņš patiesi gribēja reiz atrast, ir meklējis velti.

Jākobs paņēma gabalu maizes no šķīvja un pasniedza Lapsai. - Kad tu pēdējo reizi pārvērties? - viņš vaicāja, kad tā kāri pakampa gardumu.

Lapsa gribēja aizmukt, taču puisis to noturēja. - Lapsa!

Ta centās iekost viņam rokā, tomēr beidzot Lapsas ēna, ko mēnesgaisma iezīmēja līdzās akai, izstiepās, un meitene, kas tupēja Jākobam līdzās, aizgrūda viņu ar spēcīgām rokām prom.

Lapsa! Meitenes mati bija rudi kā kažoks, kas viņai bija daudzkārt mīļāks par cilvēka ādu. Tie bija gari un biezi un krita pāri mugurai, radīdami iespaidu, ka viņa arvien vēl ir savā kažokā. Arī kleita, kas apsedza meitenes vasarraibumaino ādu, mirdzēja mēnesgaismā kā lapsas kažoks, un izskatījās, ka tās audums austs no tādiem pašiem zīdainiem matiem.

Pēdējos mēnešos viņa bija kļuvusi pieaugusi, gandrīz vai tikpat strauji, kā lapsu mazulis pārvēršas nobriedušā lapsā. Taču Jākobam joprojām vēl šķita, ka līdzās tup tā pati desmitgadīgā meitenīte, kas kādu nakti bija uzradusies torņa pakājē - tur, kur vajadzēja būt

Lapsai, - un raudājusi, jo viņš bija aizkavējies pasaulē, no kuras nācis, ilgāk nekā solījis. Lapsa bija sekojusi Jākobam gandrīz gadu, kura laikā viņš ne reizi nebija redzējis viņu cilvēka veidolā, un Jākobs vienmēr atgādināja to, ka viņa vispār var pazaudēt cilvēka izskatu, ja staigās kažokā pārāk ilgi. Kaut arī puisis zināja, ka Lapsa, ja vien būtu jāizšķiras, izvēlētos kažoku uz visiem laikiem. Septiņu gadu vecumā meitene bija izglābusi kādu ievainotu lapsu no savu vecāko brāļu rungām un nākamajā dienā atradusi uz savas gultas kleitu lapsas kažoka krāsā. Kleita bija dāvājusi meitenei izskatu, ko viņa tagad jau izjuta kā savu īsto veidolu, un Lapsa visvairāk baidījās no tā, ka viņai kāds varētu kleitu nozagt un līdz ar to laupīt lapsas dzīvi.

Jākobs atbalstīja muguru pret aku un aizvēra acis. Viss būs labi, Jākob! Taču nakts nebeidzās un nebeidzās. Viņš juta, kā rudmatainā meitene, kas negribēja ādu, par kuru viņa brālim bija tā jācīnās, noliek galvu viņam uz pleca, un pēdīgi puisis viņai līdzās iemiga. Jākobs gulēja nemierīgi un pat sapņos kāvās ar akmens

V

murgiem. Canūts, avīžzēns tirgus laukumā, viņa māte, tēvs - visi bija sastinguši statujās, kas stāv līdzās beigtajam Skroderim.

- Jākob! Mosties!

Lapsai atkal bija tās kažoks. Pirmā rīta gaisma iespīdēja cauri eglēm, un Jākobam plecs sāpēja tik

ļoti, ka viņš tik tikko spēja piecelties kajas. Viss bus

v

kārlībā, Jākob! Canūts pazīst šo pasauli labāk par citiem. Vai atceries vēl, kā viņš atbrīvoja tevi no raganas lāsta? Tu

V

jau biji pa pusei miris. Un pundura kodiens! Un Canūta recepte pret ūdensvīru indi...

Puisis devās uz piparkūku namiņa pusi, un viņa sirds dauzījās ar katru soli jo straujāk.

No saldenās smakas iekšā viņam gandrīz vai aiz-rāvās elpa. Varbūt Vils un Klāra tāpēc guļ tik ciešā miegā? Viņa bija apvijusi roku Viļam apkārt, un brāļa seja bija tik mierīga, it kā viņš gulētu kāda prinča gultā, nevis gultā, kurā gulējusi ragana, kas ēd bērnus. Taču akmens, gluži kā izplūdis Viļa ādā, iezīmējās viņa kreisajā vaigā, un kreisās rokas pirkstu nagi jau bija gandrīz tikpat melni kā tie, kas bija viņam plecā iesējuši Akmens miesu.

Kāpēc sirds tā sitas? Nudien, bez elpas var palikt!

Viss būs kārtībā!

Jākobs arvien vēl stāvēja, kur stāvējis, un stingām acīm vērās akmenī, kad brālis sakustējās. Jākoba skatiens pateica Viļam visu. Zēns pieskārās savam kaklam un vilka pirkstus pa akmeni augšā līdz vaigam.

Domā, Jākob! Taču puiša saprātu aptumšoja bailes, ko tas ieraudzīja sava brāļa sejā.

Klāra vēl nepamodās, toties Vils sekoja brālim laukā kā mēnessērdzīgais, kas nonācis murgu varā.

Lapsa pamuka viņam no kājām, un skatiens, ko tā pameta Jākobam, sacīja tikai vienu.

Beigas!

Un tieši to pašu liecināja arī Viļa izskats. Beigas! Viņš nobraucīja ar roku savu izkropļoto seju, un Jākobs pirmo reizi pamanīja tajā nevis uzticēšanos, kurai mazais brālis ļāvās daudzkārt vieglāk nekā viņš, bet gan visus tos pārmetumus, ar kuriem puisis šaustīja pats sevi. Kaut tu būtu labāk pieskatījis, Jākob! Kaut tu nebūtu kopā ar viņu jājis tik tālu uz austrumiem! Kaut būtu! Kaut nebūtu!

Vils piegāja pie loga, aiz kura stāvēja raganas krāsns, un stingām acīm blenza uz savu atspulgu tumšajās rūtīs. Turpretī Jākobs skatījās uz zirnekļu tīkliem, kas, melni no sodrējiem, nokarājās zem baltā cukura glazūras jumta. Tie atgādināja viņam citus tīklus, tikpat tumšus, kas austi, lai dienā nelaistu prom nakti.

Ir nu gan viņš muļķis! Ko viņš meklē pie raganām? Tas taču bija fejas lāsts. Fejas!

Lapsa satraukti paskatījās uz viņu.

- Nē! - viņa ierējās.

Dažreiz Lapsa zināja, ko puisis domā, pirms tas viņam pašam bija skaidrs.

- Viņa spēs palīdzēt! Viņa galu galā ir tās māsa.

- Tu nedrīksti atgriezties pie viņas! Nekad vairs.

Vils atskatījās. - Atgriezties - pie kā?

Jākobs neatbildēja. Viņš satvēra medaljonu, ko nēsāja zem krekla. Viņa pirksti arvien vēl atminējās,

kā viņš bija noplūcis ziedlapiņu, kas glabājas tajā. lapat kā sirds atcerējās to, no kuras ziedlapiņai viņu vajadzēja sargāt.

- Ej, pamodini Klāru! - Jākobs mudināja Viļu. - Mēs dosimies ceļā. Viss būs labi.

Ceļš bija tāls - četras dienas, ja ne vairāk, un viņiem vajadzēja būt ātrākiem par akmeni.

Lapsa arvien vēl raudzījās uz Jākobu.

Nē, tikai ne to! Nē! — rudastes acis lūdzās.

Protams, viņa visu atcerējās tikpat labi kā viņš, ja ne labāk.

Atcerējās bailes. Dusmas. Zaudēto laiku... “Izskatās, ka tie ir bijuši šausmīgi savainojumi. ”

Taču, ja Jākobs grib, lai viņam būtu brālis, tad ir palicis tikai šis viens ceļš.

11.HENCAVS

Cilvēkgoilam, ko Hencavs atrada pamēs tajā kariešu stāvvietā, auga malahīta āda Tumšzaļās šķiedras jau klāja pusi sejas. Hencav: palaida viņu vaļā tāpat kā visus citus, kas tien bija gadījušies ceļā, ieteikdams tuvākajā goili apmetnes vietā meklēt patvērumu, iekams vim paša sugas brāļi nav nogalinājuši nelaimīgo Taču zelta spīdums cilvēkgoila acīs vēl nebijf redzams - tajās jautās vienīgi atmiņas, ka viņ? āda ne vienmēr ir bijusi no malahīta. Cilvēkgoil:

skrēja prom kā plēsts, it kā vēl būtu kāda vieta, kurā varētu atgriezties, un Hencavu pārņēma šausmas, iedomājoties, kā būtu, ja feja kādu dienu viņa jašmas ādā iesētu cilvēka miesu.

Hencavam un viņa zaldātiem bija nācies sastapt dažādu akmeņu goilus - malahīta, hematīta, jašmas, pat karaļa akmens — karneola, tikai, protams, ne tā akmens, kuru viņi meklēja.

Nefrīta!

Vecas sievietes valkāja nefrītu kaklā kā akmeni, kas nes laimi, un slepus metās ceļos elku priekšā, ķas bija veidoti no tā. Mātes šo akmeni iešuva saviem bērniem drēbēs, lai tas padarītu viņus bezbailīgus un sargātu. Taču goils, kuram būtu nefrīta āda, nekad vēl nebija redzēts.

Cik ilgi Tumšā feja liks viņam meklēt? Cik ilgi viņam būs jāļaujas padarīt sevi par ākstu zaldātu, karaļa un paša priekšā? Un ja nu viņa to sapni tikai izdomājusi, lai izšķirtu viņu no Kamiena? Bet viņš bija devies ceļā - uzticīgs un paklausīgs kā suns.

Hencavs raudzījās lejup uz vientuļo ceļu, kas izzuda starp kokiem. Zaldāti bija satraukti. Goili vairījās no Melnā meža tāpat kā cilvēki. Feja zināja arī to. Ta bija spēle. Jā. Nekas cits kā spēle, un viņam bija apnicis būt viņai suņa lomā.

> i

Tieši tajā mirklī, kad Hencavs gribēja dot pavēli sēsties zirgiem mugurā, viņam uz krūtīm nosēdās kode.

Ta cieši ieķērās tajā vietā, kur zem pelēkās uniformas pukstēja viņa sirds, un Hencavs ieraudzīja cilvēkgoilu tikpat skaidri, kā feja to redzējusi savos sapņos.

Nefrīts plauka tā cilvēka ādā kā cerība.

Neticami!

Taču tad zemes dzīles dzemdēja karali, un laikā, kad tam draudēja lielas briesmas, pasaulē nāca nefrīta goils, stikla un sudraba radīts, un padarīja valdnieku neuzveicamu.

Blēņu stāsti, un viss! Bērnībā Hencavs bija klausījies pasakas ar lielāko prieku, jo tās deva pasaulei jēgu un tajās viss vienmēr beidzās laimīgi. Pasaulei, kura brūk kā no augšas, tā no apakšas un pār kuru valda dievi ar mīkstu miesu! Taču Hencavs bija uzšķērdis to mīksto miesu un sapratis, ka tie nav nekādi dievi - un ka pasaulei nav nekādas jēgas, un nekam nekad nav arī laimīgu beigu.

Taču nefrīta goils bija uzradies! Hencavs redzēja to tik skaidri, it kā atliktu vien pastiept roku un varētu pieskarties blāvi zaļajam akmenim, kura šķiedras jau rotāja tā vaigu.

Nefrīta goils. Fejas lāsta radīts.

Vai tāds bija viņas plāns? Sēt cilvēkos Akmens miesu tikai tāpēc, lai to iegūtu?

Kāda tev tur daļa, Hencav? Sameklē viņu, un cauri!

Kode atkal iepleta spārnus, un Hencavs ieraudzīja laukus, kuros viņš pats vēl pirms dažiem mēnešiem bija cīnījies. Laukus, kas robežojās ar meža austrumu malu. Viņš meklē nepareizajā pusē!

Hencavs tik tikko novaldījās, nesācis lamāties, un nosita kodi.

Izdzirdot pavēli jāt atkal uz austrumiem, zaldāti pārsteigti paraudzījās uz viņu. Taču viņi bija priecīgi, ka komandieris neved tos dziļāk mežā. Hencavs notrauca sev no uniformas saspiesto spārnu paliekas un uzlēca zirga mugurā. Neviens no zaldātiem nebija ievērojis kodi, un tie visi būtu gatavi apliecināt, ka Hencavs atradis nefrīta goilu bez fejas palīdzības - gluži tāpat, kā viņš pats ikvienam apgalvoja, ka šo karu uzvarējis Kamiens, nevis viņa nemirstīgās mīļotās lāsts.

Nefrīta goils!

Viņa bija nosapņojusi īstenību.

Vai arī sapni pārvērtusi īstenībā.

12.

TĀDI KĀ VIŅŠ

j

Bija vēla pēcpusdiena, kad mežs beidzot palika viņiem aiz muguras. Pāri laukiem un pļavām savilkās tumši mākoņi - kā dzelteni, zaļi un brūni ielāpi tie sniedzās līdz pamalei. Plūškoku zarus lieca uz leju melno ogu čemuri, un starp savvaļas puķēm, kas auga ceļa malā, bariem ņirbēja elfi lietus izmērcētiem spārniem. Taču daudzas sētas, kurām viņi jāja garām, bija pamestas, un laukos starp nenopļautajiem kvie-šiem, rūsēja lielgabali.

Labi, ka mājas tukšas, Jākobs nodomāja, jo varēja vairāk nekā skaidri saskatīt, kas perinās Viļa miesā. Kopš viņi bija iznākuši no meža, lija lietus, un zaļais akmens spīdēja uz brāļa sejas kā nevīžīga podnieka klāta glazūra.

Jākobs arvien vēl nebija pateicis Viļam, kurp viņš tos ved, un labi vien bija, ka Vils nejautā. Pietika jau ar Lapsu, kura zināja, ka viņu mērķis ir vienīgā vieta šajā pasaulē, kur puisis bija zvērējis nekad mūžā neatgriezties.

Lietus jau drīz vien sāka gāzt kā no spaiņiem; pat Lapsai viņas kažoks vairs nedeva nekādu patvērumu, un Jākobam plecs sāpēja tā, it kā Skroderis no jauna triektu tajā savas adatas. Taču atlika vien paskatīties uz Viļu, lai pagaistu jelkādas domas par atpūtu. Laiks bēga no viņiem.

Varbūt tieši sāpju dēļ Jākobs bija zaudējis piesardzību. Viņš tikpat kā nepievērsa uzmanību pamestajai lauku sētai ceļa malā, un Lapsa saoda briesmas tikai tad, kad jau bija par vēlu. Astoņi vīri - noskran-duši, taču apbruņoti! Tie iznira tik pēkšņi no kāda pussagrauta staļļa un pavērsa pret viņiem šautenes, ka Jākobs pat nepaguva izvilkt savu pistoli. Diviem no tiem bija mugurā ķeizariskās uniformas šineļi, bet trešajam - pelēkais goilu frencis. Laupītāji un dezertieri. Kara mantojums. Vienam pie jostas karājās trofejas, ar kurām arī ķeizarienes zaldāti labprāt

greznojās, - akmens ienaidnieku pirksti visās krāsās, kādas vien izdevās atrast.

Mirkli Jākobs patiešām cerēja, ka tie nepamanīs akmeni, jo Vils, glābdamies no lietus, bija uzvilcis kapuci dziļi pāri sejai. Taču viens no tiem, kalsnējs kā novārgusi zebiekste, raudams Viļu nost no zirga, ievēroja viņa izkropļoto roku un novilka viņam no galvas kapuci.

Klāra, aizsargādama Viļu, centās nostāties uzbrucējam priekšā, taču tas, kam mugurā bija goilu frencis, rupji parāva meiteni malā, un tajā mirklī Vils pārvērtās svešiniekā. Ta bija pirmā reize, kad Jākobs sava brāļa sejā ieraudzīja zvēru, kas gatavs kādu saplosīt. Vils mēģināja izrauties, taču zebiekstei līdzīgais iesita viņam pa seju, un, kad Jākoba roka sniedzās pēc revolvera, barvedis piegrūda viņam šauteni pie krūtīm.

Tas bija rupjš radījums, kura kreisajai rokai bija tikai trīs pirksti, un tā nodriskātais frencis bija noklāts ar pusdārgakmeņiem, ko goilu virsnieki nēsāja pie apkaklēm kā dienesta pakāpes zīmi. Kaujas laukos, kad dzīvie pameta kritušos, varēja iegūt bagātīgu laupījumu.

- Ko tu viņu nešauj nost? - tas jautāja, pārmeklēdams Jākoba kabatas. - Vai tu vēl neko neesi dzirdējis? Kopš uzsākušās miera sarunas, par tādiem kā viņš nekāds atalgojums vairs netiek solīts.

Barvedis izvilka Jākoba kabatlakatiņu, taču, par laimi, nepievērsis tam uzmanību, iebāza atpakaļ, pirms

tā aprepējušajā delnā iekrita zelta dālderis. Lapsa tikām viņiem aiz muguras ielavījās šķūnī, un Jākobs sajuta sev pievērstu Klāras skatienu, kas lūdza palīdzību. Ko gan meitene iedomājas? Ka viņš var mēroties spēkiem

ar astoņiem vīriem?

>

Barvedis izpurināja sev saujā Jākoba naudasmaka saturu, taču, atradis tajā tikai dažas vara monētas, nošķendējās vien. Turpretī pārējie vēl joprojām stirn gām acīm raudzījās uz Viļu. Tie bija gatavi viņu nogalināt. Tapat vien - prieka pēc. Un piekarināt sev pie jostas viņa brāļa pirkstus. Dari kaut ko, Jākob! Bet ko? Runā! Novilcini laiku! Ceri, ka notiks brīnums!

- Es vedu zēnu pie kāda, kas palīdzēs tam atgūt cilvēka ādu! - Lietus lija Jākobam uz sejas, un zebiekstei līdzīgais iegrūda Viļam šauteni sānos.

Runā tālāk, Jākob!

- Viņš ir mans brālis! Ļaujiet mums iet, un es pēc nedēļas atgriezīšos ar maisu zelta.

- Tā nu es tev noticēšu! - Barvedis pamāja pārējiem. - Aizvediet viņus aiz šķūņa un šim te šaujiet galvā! Man patīk viņa drēbes.

Jākobs divus vīrus, kas grasījās viņu satvert, pagrūda nost, taču trešais piešāva puisim dunci pie rīkles. Mugurā tam bija zemnieka drēbes. Ne visi tie no sākta gala bijuši laupītāji.

- Ko tu tur muldi? - viņš uzbrēca Jākobam. - Neviens un nekas nespēj tiem atdot cilvēka ādu...

Es nošāvu pats savu dēlu, kad viņam uz pieres sāka augt mēnesakmens!

Jākobs tik tikko jaudāja paelpot - asmens neganti spiedās pret rīkli.

-Tas ir Tumšās fejas lāsts! - viņš ar grūtībām izdvesa. - Es vedu savu brāli pie viņas māsas. Viņa to

nonems.

»

Laupītāji palūkojās uz Jākobu kā zibens ķerti. Feja! Tikai viens vārds. Četri burti, kas izteica visas šīs pasaules burvestības un šausmas.

Duncis nedaudz atlaidās no rīkles, taču zemnieka seja arvien vēl bija savilkta dusmās un izmisuma pilnās sāpēs. Jākobam būtu gribējies pajautāt, cik vecs bijis viņa dēls.

- Pie fejām nemaz nav iespējams tā vienkārši aiziet. - Zēnam, kas stomīdamies izteica šos vārdus, bija labi ja piecpadsmit gadu. - Viņas tikai pašas var pasaukt tevi!

- Es zinu ceļu. - Runā, Jākob! - Es jau vienreiz pie viņām esmu bijis!

- Ak tā - kāpēc tad tu neesi beigts? - Duncis pāršķēla viņam ādu. - Vai arī sajucis prātā, kā tie, kas atgriezušies no viņām un noslīcinājušies tuvākajā dīķī!

Jākobs juta, ka Vils skatās uz viņu. Ko viņš domā? Ka vecākais brālis stāsta pasaciņas - kā agrāk, kad viņi vēl bija bērni un Vils nevarēja iemigt?

- Feja spēj palīdzēt! - Jākobs sacīja vēlreiz aiz-smakušā balsī, jo duncis aizžņaudza rīkli. Jā, tikai diemžēl jūs mūs nogalināsiet. Kaut arī tas neatdzīvinās tavu dēlu.

Zebiekstei līdzīgais piespieda šauteni Viļa izkropļo-tajam vaigam. - Pie fejām šis sataisījies iet! Vai tad tu nemani, ka viņš ņirgājas par tevi, Stani? Jāšauj nost, un beigta balle!

Tas pagrūda Viļu uz šķūņa pusi, un divi citi sagrāba Klāru. Ko tu vēl gaidi, Jākob! Kas tev vairs ko zaudēt! Taču barvedis pēkšņi pagriezās un sāka blenzt garām staļļiem uz dienvidiem. Cauri lietum atskanēja zirgu sprauslāšana.

Jātnieki!

Tie tuvojās pāri pamestajiem laukiem - zirgos, kas bija tikpat pelēki kā viņu uniformas, un Viļa sejā bija izlasāms, kas tie ir, pirms zebiekstei līdzīgais paguva to kliegšus pavēstīt citiem.

- Goili!

Zemnieks pavērsa ieroci pret Viļu, it kā tikai viņš būtu varējis tos šurp atsaukt, taču Jākobs zemnieku nošāva, iekams tas paguva nospiest gaili. Trīs no goi-liem, jādami pilnos auļos, izvilka zobenus. Viņi aizvien vēl labprāt cīnījās ar zobeniem, kaut gan kaujas uzvarēja ar savām šautenēm. Klāra kā bez dzīvības vērās akmens sejās - un tad paskatījās uz Jākobu. Jā, viņš kļūs tāds pats. Vai tu arvien vēl mīli viņu?

Laupītāji mēģināja paslēpties aiz kādiem apgāztiem ratiem. Savus gūstekņus tie bija aizmirsuši - un Jākobs mudināja Viļu un Klāru kāpt zirgos.

- Lapsa! - viņš sauca, satverdams ķēvi. Kur gan tā bija pazudusi?

Divi goili nolēca no zirgiem, bet pārējie meklēja slēpni aiz šķūņa. Barvedis bija labs šāvējs.

Klāra jau sēdēja zirgā, taču Vils stāvēja, kā stāvējis, un blenza uz goiliem.

- Kāp zirgā, Vil! - Jākobs uzkliedza, pats uzlēkdams ķēvei mugurā.

Taču brālis nekustējās ne no vietas.

Mirklī, kad Jākobs gribēja piedzīt zirgu pie Viļa, no šķūņa izskrēja Lapsa. Ta kliboja, un puisis pamanīja, kā zebiekstei līdzīgais paceļ šauteni. Jākobs to nošāva, taču, kad viņš apvaldīja ķēvi un, sēdēdams seglos, noliecās, lai satvertu Lapsu, kāds ar šautenes laidi iebelza viņam pa savainoto plecu. Laupītāju zēns! Tas stāvēja, satvēris šauteni, kurā vairs nebija ložu, aiz stobra, un vēlreiz atvēzējās, it kā cerot, ka, uzveikdams Jākobu, tas uzveiks pats savas bailes.

Jākobam no sāpēm aizmiglojās acis. Tikai ar lielu piepūli viņš izvilka pistoli, tomēr goili viņu apsteidza. Tie šāva no šķūņa puses, un viena no lodēm trāpīja laupītāju zēnam mugurā.

Jākobs satvēra Lapsu un iecēla seglos. Arī Vils bija uzlēcis zirgam mugurā, taču viņš aizvien vēl blenza uz goiliem.

- Vil! - Jākobs uzbrēca. - Jaj, kaut velns tevi parautu!

Brālis pat nepaskatījās uz viņu. Šķita, ka tas aizmirsis gan Jākobu, gan Klāru.

- Vil! - meitene sauca, izmisušām acīm raudzīdamās uz kaujā iekarsušajiem vīriem.

Taču Vils atjēdzās tikai tad, kad Jākobs parāva brāļa zirga grožus.

-Jāj taču! - viņš uzbļāva tam vēlreiz. - Jāj un

neblenz rinkī!

> >

Un Vils beidzot pagrieza zirgu.

/

13.

LABUMS, KAS ATLEC NO MEITĀM

Sakauta! Austerijas Terēze stāvēja pie loga un lūkojās lejā uz pils sargiem. Tie patrulēja vārtu priekšā, it kā nekas nebūtu noticis. Visa pilsēta izturējās tā, it kā nekas nebūtu noticis. Taču viņa bija zaudējusi karu. Pirmo reizi! Un katru nakti ķeizarienei rādījās sapņi, ka viņa slīkst asins jūrā, kas pārvēršas pretinieka blāvi sarkanajā akmens ādā.

Ķeizarienes ministri un ģenerāļi jau pusstundu skaidroja valdniecei, kāpēc viņa zaudējusi. Tie stāvēja audienču zālē, greznojušies ar ordeņiem, ko viņa pati tiem bija piešķīrusi, un mēģināja uzvelt vainu viņai. “Goilu šautenes ir labākas. Viņiem ir ātrāki vilcieni."

t

Taču patiesībā šo karu uzvarēja karalis ar karneola ādu - tāpēc ka sajēdza vairāk no stratēģijas nekā viņi visi kopā. Un tāpēc, ka viņam bija mīļotā, kas pirmo reizi kopš trīssimt gadiem lika lietā feju burvestības karaļa labā.

Vārtu priekšā apstājās kāda kariete, un no tās izkāpa trīs goili. Patiesi civilizēts skats! Tiem mugurā pat nebija uniformu. Ķeizariene ar lielāko prieku liktu sargiem tos ieraut pagalmā un nokaut tāpat, kā ar tiem vēl bija izrīkojies viņas vectēvs. Taču tagad bija citi laiki. Tagad goili bija tie, kas nokauj. Tie sēdīsies ar viņas padomniekiem pie viena galda, dzers tēju no sudraba tasēm un pārrunās kapitulācijas noteikumus.

Sargi atvēra vārtus, un, kad goili šķērsoja laukumu pils priekšā, ķeizariene pagrieza logam muguru.

Visi viņas nekam nederīgie, ordeņiem apkārtie ģenerāļi joprojām vēl tarkšķēja un tarkšķēja, kamēr viņas priekšteči noraudzījās uz tiem lejā no sienām, kas noklātas ar zeltainu zīdu. Pie pašām durvīm karājās ķeizarienes tēva bilde - kalsnējs un stalts kā stārķis, kas pastāvīgi karoja ar savu brāli Lotringā, tāpat kā viņa jau gadiem karoja ar tā dēlu. Tam līdzās - viņas vectēvs, kas, tāpat kā goils, reiz bija iemīlējies kādā fejā un beigās aiz ilgām pēc viņas noslīcinājies ķeizariskajā ūdensrožu dīķī. Viņš bija licis uzgleznot savu portretu vienradža mugurā - par modeli bija stāvējis viņa mīļākais zirgs ar jūras vienradža ragu uz pieres. Tas izskatījās smieklīgi, un Terēzei nākamā bilde vienmēr bija patikusi ievērojami labāk. Tajā bija redzams viņas vecvectēvs un tā vecākais brālis, kuram tika atņemtas mantojuma tiesības, jo tas pārāk nopietni aizrāvās ar alķīmiju. Gleznotājs bija attēlojis tā aklās acis tik reālistiski, ka viņas tēvs bija dziļi sašutis par to, taču Terēze, kad bija vēl bērns, bieži pastūma krēslu zem šīs bildes, lai varētu tuvāk aplūkot rētas ap radinieka neredzīgajām acīm. Runāja, ka tas esot zaudējis acu gaismu kāda eksperimenta laikā, kad mēģinājis pārvērst pats savu sirdi zeltā, un tomēr vecvectēva vecākais brālis bija no visiem viņas senčiem vienīgais, kas smaidīja, - tāpēc viņa bērnībā bija cieši ticējusi, ka šis eksperiments ir izdevies un ka krūtīs viņam patiešām pukst zelta sirds.

Vīrieši. Itin visi! Prātā jukuši vai ne. Taču tikai vīrieši.

Kopš gadu simteņiem vienīgi vīrieši bija sēdējuši Austcrijas tronī, un šī tradīcija tapa lauzta tikai tāpēc, ka viņas tēvam bija četras meitas un neviena dēla.

Arī viņai nebija dēla. Vienīgi meita. Taču ķeizariene negribēja to padarīt par preci, kā viņas tēvs bija izrīkojies ar viņas jaunākajām māsām. Viena atdota Līkajam karalim, kas dzīvo drūmajā pilī Lotringā, otra - viņas medību apsēstajam brālēnam Albionā un trešā, visjaunākā, iztirgota kādam firstam austrumos, kas jau divas sievas bija apglabājis.

Nē. Viņa vēlējās iesēdināt savu meitu tronī. Redzēt viņas portretu zelta ietvarā pie šīs sienas starp visiem tiem vīriešiem. Austerijas Amālija, Terēzes meita - tās pašas Terēzes, kas reiz sapņojusi kļūt par Lielo. Taču nebija izejas - citādi viņas abas noslīktu asins jūrā. Ķeizariene pati. Viņas meita. Viņas tauta. Viņas tronis. Šī pilsēta un zeme kopā ar visiem tiem stulbeņiem, kas arvien vēl vāvuļoja par to, kāpēc nebija spējuši izpildīt savu pienākumu pret valdnieci un uzvarēt karā. Terēzes tēvs būtu licis tos nogalināt, bet ko tālāk? Nākamie nebūtu labāki. Un to asinis nespētu nedz atgriezt dzīvē zaldātus, kas krituši, nedz atdot provinces, kas tagad piederēja godiem, nedz glābt viņas godu, kas pēdējos mēnešos bija noslīcis četru kaujas lauku dubļos.

- Diezgan!

Tikai viens vārds, un zālē iestājās kapa klusums, kādā jau viņas vecvectēvs bija parakstījis nāves spriedumus. Vara! Reibinoša kā labs vīns.

Ministri un ģenerāļi pārbiedēti ierāva plecos savas tukšās galvas. Paskaties tikai uz tām, Terēze! Ar lielāko prieku tu liktu tās nocirst, vai ne?

Ķeizariene sakārtoja diadēmu no elfu stikla, ko jau viņas vecvecmāte bija valkājusi, un pamāja vienam no saviem rūķiem, lai tas pienāk pie rakstāmgalda. Šiem rūķiem - vienīgajiem valstī - vēl bija bārda. Kalpi, miesassargi, uzticamības personas. Jau paaudžu paaudzēm tie bija viņas dzimtas dienestā - un arvien vēl tērpos, ko tie bija valkājuši jau pirms divsimt gadiem. Mežģīnes virs melna samta apkaklītēm un smieklīgi platas bikses. Ļoti bezgaumīgi un pagalam vecmodīgi, taču strīdēties ar rūķiem par tradīcijām bija tikpat neiespējami kā ar priesteri par reliģiju.

- Raksti! - viņa pavēlēja.

Rūķis uzrāpās uz krēsla un notupās uz blāvi zeltainā polstera. Oberons. Ķeizarienes favorīts un visgudrākais no visiem. Rociņa, ar kuru viņš sniedzās pēc pildspalvas, bija tik maziņa kā bērnam, taču šīs rokas spēja saraut dzelzs ķēdes tikpat viegli, kā viņas pavāri pārsita olu.

- Mēs, Terēze, Austerijas ķeizariene... - Senči no augšas skatījās uz viņu nosodoši, bet ko gan tie zināja par karaļiem, kurus bija dzemdējušas zemes dzīles, un fejām, kas pārvērš cilvēku ādu akmenī, lai padarītu to līdzīgu sava mīļākā ādai? - ... ar šo piedāvājam Kamienam, goilu karalim, mūsu meitas Amālijas roku laulības nodibināšanai, lai izbeigtu šo karu un noslēgtu mieru starp mūsu lielajām nācijām.

Klusums gluži vai sašķīda. It kā valdniece būtu ar saviem vārdiem sasitusi stikla kupolu, zem kura tie visi atradās. Taču ne jau viņa bija to sašķaidījusi, bet gan goils, un ķeizarienei tagad vajadzēja šķirties no savas meitas.

Terēze pagrieza visiem muguru un satrauktās balsis pierima. Vien kleita nočaukstēja, kad ķeizariene devās uz augstajām durvīm. Izskatījās, ka tās gatavotas nevis cilvēkiem, bet gan milžiem, kas pirms sešdesmit gadiem, pateicoties viņas vecvectēva pūlēm, bija iznīcināti.

Vara! Kā vīns, ja tā bija. Un kā inde, ja to nācās zaudēt. Ķeizariene jau sajuta, kā iedarbojas šī inde.

Vara slīdēja laukā no rokām.

14.

ĒRKŠKU PILS >

Viņš nemostas, un viss! - Balss bija izmisusi. Un pazīstama. Ta bija Lapsas

balss.

- Neuztraucies! Viņš ir tikai aizmidzis. - Arī šo balsi viņš pazina. Ta bija Klāras balss.

Mosties, Jākob! Kādi pirksti noglāstīja viņa karsto plecu. Puisis pavēra acis un ieraudzīja virs galvas sudraba mēnesi, kas bija aizslīdējis aiz mākoņa, gluži kā slēpdamies no sava sarkanā dvīņubrāļa, da gaisma krita lejā, kādā tumšā

pils pagalmā. Augsto logu rūtīs atspoguļojās zvaig-znes, taču nevienā no logiem nebija gaismas. Neviena laterna nedega nedz virs durvīm, nedz aizaugušajās vārtu arkās. Neviens kalps nesteidzās pāri pagalmam, un uz bruģa gulēja slapjās lapas tik biezā kārtā, it kā tās gadiem ilgi nebūtu slaucītas.

- Beidzot. Es jau domāju, ka tu nekad vairs nepa-modīsies.

Jākobs ievaidējās, kad Lapsa piegrūda viņa plecam purnu.

- Uzmanīgi, Lapsa! - Klāra palīdzēja puisim pieslieties sēdus. Meitene bija no jauna pārsējusi viņa plecu, taču tas sāpēja vēl vairāk nekā iepriekš. Laupītāji, goili... līdz ar sāpēm viss atausa atmiņā, Jākobs vienīgi nespēja atcerēties, kurā mirklī bija zaudējis samaņu.

Klāra piecēlās kājās. - Brūce neizskatās labi. Žēl, ka man nav līdzi zāļu no mūsu pasaules!

- Gan jau iztiksim. - Lapsa noraizējusies pabāza viņam galvu zem rokas. - Kur mēs atrodamies? -Jākobs jautāja Klārai.

- Vienīgajā patvērumā, ko man izdevās sameklēt. Pils ir pamesta. Vismaz visi dzīvie ir prom.

Lapsa pavandīja ar ķepu sapuvušās lapu kārtas. Starp tām uzradās kāda kurpe.

Jākobs paskatījās apkārt. Daudzviet bija redzami aizdomīgi pauguri, kas atgādināja lapām nosegtus, pakritušus ķermeņus.

Kas tā par vietu?

Viņš mēģināja atbalstīties pret mūri, lai pieceltos, taču, nikni iekliedzies, parāva rokas atpakaļ. Akmeņi bija noauguši ar ērkšķu stīgām. Tas apjoza mūrus kā durstīgs kažoks, kurā ietinusies visa pils.

- Rozes, - viņš nomurmināja, noplūkdams vienu no mežrozīšu augļiem, kas auga stīgu mudžekļos. - Es jau gadiem ilgi esmu meklējis šo pili! Erkšķrozītes gultu. Ķeizariene samaksātu par to veselu bagātību.

Klāra, neticēdama pati savām acīm, raudzījās klri' sājā pagalmā.

- Runā, ka ikviens, kas tajā guļ, atrod īstu mīlēs-tību. - Jākobs nopētīja tumšos logus. - Taču izskatās, ka princis beigu beigās nemaz nav uzradies.

Varbūt arī viņš ieskrējis ērkšķos un dabūjis galu kā putns, kas uzdurts uz pīķa. Starp rozēm rēgojās laukā kāda izģindusi roka. Jākobs piesedza to ar lapām, lai pasargātu Klāru no šī skata.

Pāri pagalmam tipināja pele, un Lapsa metās tai pakaļ, taču jau pēc pirmā lēciena iesmilkstēdamās palika uz vietas.

- Kas tev notika? - Klāra vaicāja.

Lapsa laizīja savus sānus.

- Barvedis man iespēra.

- Parādi! - Klāra noliecās un uzmanīgi aptaustīja zīdaino spalvu.

- Nomet kažoku, Lapsa! - Jākobs sacīja. - Viņai par cilvēkiem ir vairāk saprašanas nekā par lapsām.

Lapsa vilcinājās, taču beidzot paklausīja, un Klāra stingām acīm raudzījās uz rudmataino meiteni, kas pēkšņi nostājās viņai pretī - kleitā, kas izskatījās kā austa no sarkanā mēness stariem.

Kas tā ir par pasauli1 - Klāras sejā bija izlasāms jautājums, kad meitene pagriezās pret Jākobu. Kažoks pārvēršas par ādu vai āda - par akmeni, - kas tad šeit vispār ir tas, kas ir? Izbīlis. Samulsums. Un pārsteigums. Viss bija atrodams viņas skatienā. Pieiedama pie rud-matainās meitenes, Klāra nobraucīja pati savas rokas, kā pārliecinādamās, vai arī uz tām jau neaug kažoks.

- Kur ir Vils? - Jākobs pavaicāja.

Klāra norādīja uz torni līdzās vārtiem. — Tur augšā, jau vairāk nekā stundu. Viņu ieraudzījis, Vils apklusa kā valodu zaudējis.

Rudmatainā meitene un Jākobs zināja, par ko Klāra runā.

Nekur rozes nebija sazēlušas tik kupli kā pie apaļajiem torņa mūriem. To ziedi bija tik tumši sarkani, ka naktī izskatījās gandrīz vai melni, un to smarža dzestrajā gaisā bija tik salda un spēcīga, it kā tās nesajustu rudeni.

Vēl nesācis kāpt augšā pa šaurajām vītņu kāpnēm, Jākobs jau nojauta, kas viņu sagaida zem torņa jumta. Stīgas ieķērās puiša drēbēs, un zābaki nemitīgi aizmetās ērkšķu pinekļos, taču beidzot viņš bija nonācis pie mazās istabiņas, kurā gandrīz pirms div-simt gadiem kāda feja bija pasniegusi savu dzimšanas dienas dāvanu.

Vērpjamais ratiņš stāvēja līdzās šaurai gultiņai, kas nekad nav bijusi paredzēta princesei. Ķermeni, kas tajā arvien vēl gulēja, sedza rožlapiņas. Fejas lāsts nebija ļāvis tam pa visiem šiem gadiem novecot. Taču āda bija kā pergaments un sadzeltējusi gandrīz kā kleita, kas princesei bija mugurā jau divsimt gadu. Pērles, ar kurām tā bija izšūta, arvien vēl mirdzēja baltas, taču mežģīnes, kas to rotāja, pa šo laiku bija kļuvušas tikpat brūnas kā rožlapiņas, kas klāja zīdu.

Vils stāvēja pie vienīgā loga kā princis, kas reiz tomēr ieradies. Izdzirdējis Jākoba soļus, viņš pagrie-zās. Akmens tagad iekrāsoja arī viņa pieri, un acis, kas agrāk bija zilas, tagad izstaroja zeltainu spīdumu. Laupītāji bija nozaguši pašu vērtīgāko, kas viņiem bija. Laiku.

- Te nu bija “...un viņi dzīvoja laimīgi līdz mūža galam”, - Vils sacīja, raudzīdamies uz princesi. - Atkal fejas lāsts... - Viņš atbalstīja muguru pret mūri. - Vai tu jūties labāk?

- Jā, - Jākobs meloja. - Un kā tev?

Vils uzreiz neatbildēja. Bet, kad beidzot ierunājās, balss bija gluda un vēsa kā viņa jaunā āda.

- Mana seja ir kā pulēts akmens. Nakts kļūst ar katru dienu gaišāka, un es dzirdēju tevi jau krietnu brīdi, pirms tu biji sācis kāpt pa trepēm. Es tagad sajūtu akmeni ne tikai uz ādas. - Viņš apklusa un paberzēja savus deninus. - Tas ir manī arī daudz dziļāk.

» i

Vils piegāja pie gultas un stingām acīm raudzījās uz augumu, kas izskatījās kā mūmija.

- Es biju visu aizmirsis. Tevi. Klāru. Visu uz pasau-Ies. Vienīgais, ko es gribēju, bija jāt pie viņiem.

Jākobs meklēja vārdus, taču nespēja atrast nevienu pašu.

- Vai tas ir tas, kas notiks? Pasaki man taisnību! -Vils palūkojās uz viņu. - Es ne tikai izskatīšos tāds kā viņi. Es arī kļūšu tāds kā viņi, vai ne?

Jākobam uz mēles bija parastie meli - “muļķības, Vil, viss būs labi”, taču viņš tos vairs nejaudāja dabūt pār lūpām. Brāļa skatiens to nepieļāva.

- Vai tu gribi zināt, kādi viņi ir? - Vils izņēma princesei rožlapiņu no matiem, kas bija sausi kā salmi. - Viņi ir dusmīgi. Un viņu dusmas uzplaiksnīs tevī kā liesma. Taču viņi ir arī akmens. Viņi sajūt to zemē un dzird, kā tas elpo zem zemes.

Viņš aplūkoja savu pirkstu melnos nagus.

- Viņi ir tumsa, - Vils klusi sacīja. - Un svelme. Un sarkanais mēness ir viņu saule.

Jākobs nodrebēja, klausoties brāļa akmenscietajā balsī.

Saki taču kaut ko, Jākob! Kaut ko! Tumšajā istabiņā iestājās neciešams klusums.

- Tu nekļūsi tāds kā viņi, - Jākobs centās mierināt brāli. - Es to nepieļaušu.

- Interesanti zināt - kā? - Atkal šis zeltaino acu skatiens, kas pēkšņi padarīja Viļu daudz vecāku. - Vai tā ir taisnība, ko tu stāstīji laupītājiem? Ka tu aizvedīsi mani pie kādas citas fejas?

-Jā.

- Vai viņa ir tikpat bīstama kā tā, kas pastrādāja šos te briesmu darbus? - Vils pieskārās pergamentam līdzīgajai princeses sejai. - Paskaties laukā pa logu! Ērkšķos karājas jaunekļi, kas miruši drausmīgā nāvē. Domā, es gribu, lai tevi manis dēļ piemeklē tāds pats liktenis?

Taču no Viļa acīm varēja noprast, ka viņš melo. Palīdzi man, Jākob! - tās lūdzās. Palīdzi man!

Jākobs pavilka viņu tālāk no princeses.

- Feja, pie kuras es tevi aizvedīšu, ir citāda, - viņš sacīja. Vai tiešām, Jākob? - Puisis manīja pats sevī tādas kā šaubas, taču nepievērsa tām uzmanību. Balsī, kurā Jākobs runāja ar Viļu, viņš ielika visas cerības, kas bija. Un visu pārliecību, ko brālis gribēja dzirdēt: - Viņa mums palīdzēs, Vil! Es tev to apsolu.

Tas arvien vēl iedarbojās. Cerības Viļa sejā plauka tikpat viegli kā dusmas. Brāļi! Vecākais un jaunākais. Viss pa vecam.

15.

CILVĒKA MIESA

Laupītājs ar trim pirkstiem un slepkavnieka seju runāja pirmais. Cilvēki tik labprāt izvē-las sev par barvežiem nepareizos vīrus! Hencavs redzēja tā gļēvumu tikpat skaidri kā zilgani blāvās acis. Un tomēr tas izstāstīja viņiem dažu labu interesantu jaunumu, par ko fejas kode nebija devusi Hencavam ziņu.

Nefrīta goils nebija viens. Viņš bija kopā ar kādu meiteni, un - pats galvenais - viņam acīmredzot bija līdzi arī brālis, kurš ieņēmis

galvā atpestīt to no nefrīta. Ja laupītāju barvedis stāstīja taisnību, šis brālis grasījās aizvest nefrīta goilu pie Sarkanās fejas. Nav nemaz muļķīga doma. Viņa tāpat kā pārējās fejas ienīda savu tumšo māsu. Taču Hen-cavs bija pārliecināts, ka viņa nespēs noņemt tās lāstu. Tumšā feja bija daudzkārt varenāka par visām citām.

Neviens goils nekad nebija redzējis salu, uz kuras viņas dzīvo, nemaz nerunājot par to, ka būtu uz tās spēris kāju. Tumšā feja sargāja savu māsu noslēpumus, kaut arī tās bija viņu atgrūdušas, un ikviens zināja, ka pie viņām var nonākt tikai tad, ja fejas pašas to vēlas.

- Kā viņš domā atrast Sarkano feju?

-To viņš neteica! - barvedis, valodu raustīdams, atbildēja.

Hencavs pamāja vienīgajai meitenei, kas bija starp zaldātiem. Viņam derdzās sist cilvēka miesu. Komandieris varēja nogalināt cilvēku, taču izvairījās pieskarties tā mīkstajai miesai. Neserei šajā ziņā nebija nekādu problēmu.

Viņa iespēra barvedim tieši pa seju, un Hencavs brīdinoši palūkojās uz meiteni. Neseres māsu bija nogalinājuši cilvēki, tāpēc viņa viegli aizsvilās. Brīdi meitene atbildēja viņa skatienam ar spīta pilnām acīm, taču tad nokāra galvu. Visiem goiliem naids bija pielipis kā gļotas pie ādas.

- Viņš neteica! — barvedis, valodu raustīdams, atkārtoja. - Es zvēru!

Viņa miesa bija bāla un mīksta kā gliemeža miesa. Hencavs riebumā novērsās. Viņš bija pārliecināts, ka laupītāji ir izstāstījuši visu, ko zina, un nefrīta goils bija izmucis tikai viņu dēļ.

- Nošaujiet tos! - Hencavs pavēlēja un aizgāja prom.

Šāvieni klusumā skanēja dīvaini. Kā kaut kas tāds, kas neiederas šajā pasaulē. Šautenes, tvaika katli, vilcieni — Hencavam arvien vēl tas viss likās nedabiski. Viņš kļūst vecs - tur tā vaina! No ilgās uzturēšanās saules gaismā viņam acis vairs nerādīja tik labi, no nemitīgo kauju trokšņa dzirde bija kļuvusi tik slikta, ka Nesere runāja skaļā balsī, ja gribēja kaut ko pateikt. Kamiens izlikās to neievērojam. Hencavs bija nokalpojis viņam visu savu mūžu. Toties Tumšā feja, kad uzzinās, ka nefrīta goils viņam izmucis dažu laupītāju dēļ, gan parūpēsies, lai visi citi to pamanītu.

Hencavs arvien vēl redzēja viņu savu acu priekšā -seja pa pusei goila, pa pusei cilvēka, un ādu izraibināja vissvētākais akmens, kādu vien tie pazina. Tas nebija viņš! Tas nevarēja būt viņš! Zēnā bija kaut kas neīsts - kā koka elkos, ko krāpnieki noklāj ar plānu zelta kārtiņu, lai pārdotu vecām sieviņām kā tīru zeltu. “Paskatieties šurp, ir uzradies nefrīta goils, lai padarītu karali neuzvaramu! Tikai negrieziet pārāk dziļi, citādi jūs uzdursieties cilvēka miesai!” Jā, tur tas joks. Nekas cits kā vēl viens fejas mēģinājums padarīt sevi neaizstājamu.

Hencavs stingām acīm raudzījās naktī, kas ar joni tuvojās, un viņam šķita, ka pat tumsa pārvēršas nefrītā.

Taču kas tad, ja tu maldies, Hencav? Kas tad, ja viņš ir īstais? Un ja tava karaļa liktenis ir atkarīgs no viņa? Bet viņš bija ļāvis tam izmukt.

Kad pēdu dzinējs beidzot atgriezās, pat Hencavs ar savām pusaklajām acīm redzēja, ka viņš pazaudējis pēdas. Agrāk Hencavs būtu viņu par to uz vietas nonāvējis, taču tagad bija iemācījies savaldīt dusmas, kas snauda visos goilos, - kaut arī viņš to prata ne uz pusi tik labi kā Kamiens. Vienīgais, kas viņam nu atlika, bija norādījums uz fejām. Un tas nozīmē, ka atkal reiz jānorij pašlepnums un jāsūta vēstnesis pie Tumšās fejas, lai prasītu viņai ceļu. Šīs izredzes koda kaulā vairāk nekā nakts dzestrums.

-Tu man sameklēsi tās pēdas! - viņš uzkliedza pēdu dzinējam. - Tiklīdz uzausīs gaisma. Trīs zirgi un viena lapsa! Tie visi taču nevar pazust kā akā iekrituši!

Hencavs akurāt tobrīd apsvēra, kuru lai sūta pie fejas, kad bikliem soļiem pienāca Nesere. Meitenei nupat bija palikuši tikai trīspadsmit gadi. Goili šajā vecumā jau sen bija pieauguši, bet vairums, sasnieguši četrpadsmit gadu vecumu, nonāca armijā. Nesere nebija nedz īpaši veikla ar zobenu, nedz arī laba šāvēja, toties abus šos trūkumus ar uzviju atsvēra viņas drosme.

Šajos gados bailes ir svešas un katrs, arī bez feju asinīm dzīslās, uzskata sevi par nemirstīgu. Hencavs vēl labi atcerējās šo sajūtu.

- Komandieri!

Hencavam patika godbijība meitenes jaunajā balsī. Ta bija labākā pretinde pret šaubām pašam par sevi, ko viņā sēja Tumšā feja.

- Ko teiksi?

- Es zinu ceļu pie fejām. Nevis uz salu... bet uz ieleju, no kuras var tikt tālāk pie viņām.

- Patiešām? - Hencavs nelika manīt, ka sajutās gluži kā glābts, izdzirdot šos vārdus. Komandierim patika Nesere, un tāpēc viņš izturējās pret meiteni vēl jo bargāk. Neseres āda līdzinājās viņa paša brūnajai jašmai, taču tā bija, kā visām goilu sievietēm, ar ametista piejaukumu.

- Es biju eskortā, kuram karalis liek pavadīt Tumšo feju ceļojumos. Un es biju klāt, kad viņa pēdējo reizi jāja pie savas māsas. Viņa pavēlēja mums palikt pie ieejas ielejā, taču...

Pārāk skaisti, lai būtu patiesība! Tas nozīmē, ka viņam nevajadzēs lūgties palīdzību un neviens neuzzinās, ka nefrīta goils izmucis no viņa. Hencavs savilka pirkstus dūrē. Taču sejā nesakustējās ne vaibsts.

- Labi, - viņš sacīja uzsvērti garlaikotā balsī. - Pasaki pēdu dzinējam, ka turpmāk tu vedīsi mūs. Taču sargies, ja tu nomaldīsies!

- Noteikti nenomaldīšos, komandieri! - Neseres zeltaino acu spīdums pauda nelokāmu pārliecību, un tad meitene aizsteidzās prom.

Taču Hencavs kā noburts raudzījās lejā uz izdam gāto ceļu, pa kuru bija aizmucis nefrīta goils. Viens no laupītājiem bija apgalvojis, ka tā brālis bijis ievainots un tiem bijis nepieciešams atpūsties un izgulēties. Hencavs dienām ilgi iztika bez miega. Viņš būs tiem jau priekšā.

16.

NEPARKO

Bija vēl tumšs, kad Jākobs lika visiem atkal doties ceļā. Viņam noteikti būtu vajadzējis pagulēt, taču pat Lapsa nespēja pierunāt puisi atpūsties ilgāk, un Klāra patiesībā bija priecīga, ka tiks prom no visiem šiem aizmigušajiem miroņiem.

Bija skaidra nakts. Melna kā samts, kas nobārstīts ar zvaigznēm. Uz tumšo debesu fona koku un pakalnu veidoli, un viņai līdzās Vils, šķietami tik tuvu. Tik pazīstams, un vienlaikus tik svešs.

Klāra paskatījās uz viņu, un, kad abu acis satikās, Vils uzsmaidīja. Taču tā bija tikai ēna no smaida, kuru meitene pazina. Agrāk piedabūt Viļu pasmaidīt nebija ne mazāko grūtību. Vils tik viegli dāvāja mīlestību. Un bija tik viegli dāvāt mīlestību viņam pretī. Nekas nekad nav bijis tik viegli. Klāra neparko negribēja pazaudēt viņu. Taču pasaule, kas šeit pletās visapkārt, čukstēja: Viņš pieder man! Un viņi jāja un jāja tajā arvien dziļāk un dziļāk iekšā - it kā Viļu varētu izpestīt no šīs pasaules tikai tad, kad būs atrasta tās sirds.

Laid viņu vaļā!

) )

Klāra gribēja kliegt tās drūmajā vaigā.

Laid viņu vaļā!

} i

Taču Spoguļpasaule jau sniedzās arī pēc viņas. Klā' rai šķita, ka sajūt tās tumšos pirkstus uz savas ādas.

- Ko tu šeit meklē? - svešā nakts čukstēja. - Kādu ādu lai es tev dodu? Vai tu gribi kažoku? Vai akmeni?

- Nē! - Klāra klusā balsī atbildēja. - Es atradīšu tavu sirdi, un tu atdosi man viņu atpakaļ.

Taču meitene manīja, kā viņai jau aug jaunā āda. Tik mīksta! Daudz par mīkstu. Un kā tumšie pirksti ieķeras viņas pašas sirdī.

Viņai bija tik ļoti bail.

17.

PAVADONIS CEĻĀ PIE FEJĀM

Taisnība bija tam, kas tika stāstīts par fejām.

Neviens nevar nonākt pie viņām, ja viņas pašas to negrib. Tāpat bija arī pirms trim gadiem, kad Jākobs pirmo reizi meklēja fejas, - un jau toreiz bija tikai viens ceļš, kā viņas tomēr atrast. Vajadzēja piekukuļot īsto rūķi.

Daudzi rūķi dižojās ar to, ka dodas pie fejām tirdznieciskos darījumos, un lepni rotāja ar viņu lilijām savus ģimenes ģerboņus. Vairums no tiem gan stāstīja Jākobam laika putekļiem

klātus senču stāstus un galu galā atzinās, ka pēdējais dzimtas loceklis, kas redzējis kādu feju vaigā, jau pirms vairāk nekā simt gadiem bija miris. Taču beigās kāds no rūķiem bija nosaucis Evenafa Veljenta vārdu.

Ķeizariene toreiz bija izsolījusi atalgojumā krietnu daudzumu zelta naudas tam, kurš atnesīs liliju no feju ezera, jo klīda valodas, ka to smarža padara neglītas meitenes par skaistām, un ķeizarienes vīrs bija paudis lielu vilšanos par savas meitas izskatu. Drīz pēc tam viņš gan gāja bojā kādās medībās - ļaunas mēles melsa, ka pie šā nelaimes gadījuma roku esot pielikusi viņa sieva. Taču, tā kā ķeizariene vīra gaumi vienmēr bija vērtējusi augstāk nekā viņu pašu, atalgojumu par liliju viņa nebija atsaukusi, un Jākobs, kas tajā laikā jau strā-dāja bez Canūta, bija devies ceļā pie Evenafa Veljenta.

Rūķi sameklēt toreiz izdevās viegli, un tas par pieklājīgu zelta dālderu daudzumu bija Jākobu patiešām aizvedis līdz ielejai, kurā atrodas feju sala. Tikai par viņu sargiem tas nebija bildis ne pušplēsta vārda - un Jākobs par šo ceļojumu bija gandrīz vai samaksājis ar savu dzīvību. Turpretī Veljents bija pārdevis ķeizarienei liliju, kas pārvērta viņas meitu Amāliju izdaudzinātā skaistulē, un kopš tā laika kļuvis par vienu no preču piegādātājiem viņas galmam.

Jākobs ne vienu reizi vien bija apņēmies nokārtot rēķinus ar rūķi, taču pēc atgriešanās no fejām atriebība viņam vairs nebija prātā. Ķeizarienes zelta naudu viņš nopelnīja ar kādu citu uzdevumu, un beidzot nebūtībā aizgāja atmiņas gan par Evenafu Veljentu, gan par salu, uz kuras viņš bija tik laimīgs, ka gandrīz vai aizmirsa tur visu uz pasaules. Un kādi secinājumi? Ko tev būs no tā mācīties, Jākob Rekles? - viņš prātoja, kad starp krūmiem un laukiem uzradās pirmās rūķu mājas. Ka atriebība lielākoties nav nekāds prāta darbs. Un tomēr puiša sirds iepukstējās mazliet straujāk, iedomājoties, ka atkal satiks šo rūķi.

Tagad arī kapuce vairs nespēja apslēpt akmeni uz Viļa pieres, un Jākobs nolēma, ka atstās brāli un Klāru Lapsas ziņā, bet uz Terpevu, kas tās iemītnieku valodā nozīmēja neko citu kā “rūķu pilsēta”, jās viens pats. Lapsa kādā mežainā apvidū atrada alu, ko aitu gani izmantoja par pajumti, un Vils sekoja Jākobam iekšā, kā nespēdams sagaidīt, kad beidzot varēs paslēpties no dienas gaismas. Viņa sejā tikai uz labā vaiga vēl bija palikusi cilvēka āda, un Jākobam ar katru dienu kļuva grūtāk palūkoties uz viņu. Visļaunāk bija ar acīm. Tas abas jau spīdēja kā zelts, un Jākobu pārņēma arvien lielākas bailes, ka šī skriešanās ar laiku ir neglābjami zaudēta. Dažkārt Vils, atbildēdams viņa skatienam, raudzījās uz brāli kā uz svešinieku, un Jākobam likās, ka redz viņa acīs izdziestam atmiņas par abu kopīgo pagātni.

Klāra nebija gājusi viņiem līdzi alā. Kad Jākobs un Lapsa atgriezās pie zirgiem, viņa stāvēja starp kokiem, arvien vēl vīriešu drēbēs, tik apjukusi, ka viņš uz mirkli noturēja Klāru par zēnu, kas, palicis bez vecākiem, dodas meklēt darbu, - tādus šajā pasaulē varēja sastapt uz ceļiem ik uz soļa. Rudens zālei, kas auga starp kokiem, bija tāda pati krāsa kā viņas matiem, un to citu pasauli viņā varēja saskatīt arvien mazāk. Atmiņas par ielām un mājām, kurās viru abi bija izauguši lieli, par gaismu un troksni un par meiteni, kas viņa tur bijusi, - tas viss bija kļuvis par kaut ko ļoti blāvu un tālu. Tagadne bija tik ātri pārvērtusies tālā pagātnē, un nākotne pēkšņi šķita biedējoši sveša.

- Daudz laika Viļam vairs nav atlicis.

Klāra to neizrunāja kā jautājumu. Viņa skatījās patiesībai acīs arī tad, ja tā bija baisa. Jākobam tas viņā patika.

- Tev ir vajadzīgs ārsts, - meitene sacīja, kad Jākobs, sāpēs savilkdams seju, uzlēca ķēvei mugurā. Visi tie ziedi, lapas un saknītes, ko Lapsa bija parādījusi, tomēr nemazināja iekaisumu plecā, un tagad jau ievainojums izraisīja drudzi.

- Viņai taisnība, - Lapsa piebalsoja. - Aizej pie kāda no rūķu dakteriem! Runā, ka tie esot labāki par ķeizarienes galma ārstiem.

- Ta ir, ja viņiem jāārstē rūķi. No cilvēku pacientiem viņi tīko vienīgi izspiest naudu un tad iegrūst tos kapā. Rūķi nav diez ko augstās domās par mums, -viņš piebilda, redzēdams Klāras pārsteigto skatienu. - To pašu var teikt arī par tiem, kas kalpo ķeizarienei.

Rūķis savējo acīs visvairāk ceļas tad, ja tam izdevies apvest ap stūri kādu cilvēku.

- Bet kādu, kuram var uzticēties, tu taču pazīsti? -Klāra noraizējusies paskatījās uz viņu.

Lapsa nicīgi norūcās. - Blēņas! Rūķim, pie kura viņš grib doties, var uzticēties vēl mazāk nekā citiem! - Viņa luncinājās Klārai pie kājām, kā meklēdama sabiedroto. - Pajautā labāk, kur viņš dabūja tās rētas uz muguras!

- Tas bija sen.

- Nu un tad? Kāpēc lai viņš tagad būtu mainījies? - Tomēr baiļu Lapsas balsī tik un tā bija vairāk nekā dusmu, un Klāras skatiens kļuva vēl drūmāks.

- Kā būtu, ja tu paņemtu līdzi vismaz Lapsu?

Par šo priekšlikumu Lapsa vēl mīlīgāk glaudās meitenei pie kājām. Viņa tīkoja iegūt Klāras labvēlību un viņas dēļ pat arvien biežāk pieņēma cilvēka izskatu.

Jākobs pagrieza zirgu.

- Nē. Lapsa paliks šeit, - viņš noskaldīja kā ar cirvi, un Lapsa, neiebilzdama ne vārda, nokāra galvu. Viņa zināja tikpat labi kā Jākobs, ka gan Vils, gan Klāra pārāk maz pazīst šo pasauli, lai tiktu galā tajā vieni paši.

Kad Jākobs nākamajā ceļa līkumā atskatījās, Lapsa arvien vēl tupēja līdzās Klārai un lūkojās viņam nopakaļ. Brālis pat nebija pavaicājis, kurp viņš jās. Tikai noslēpies no dienas, un viss.

18.

AKMENS BALSS

Vils dzirdēja akmeni. Viņš dzirdēja to tik skaidri kā pats savu elpu. Skaņas nāca no alas sienām, no grubuļainā pamata zem kājām un no klints velves virs galvas. Svārstības klintī atbalsojās viņa akmens ķermenī. Viņam vairs nebija vārda, bija tikai jaunās ādas apvalks -vēss un sargājošs, jaunais spēks muskuļos un sāpes acīs, kad tās pavērsa pret sauli.

Zēns pieskārās ar plaukstām klints krokām, kas to klāja, un sajuta tās vecumu. Šīs krokas

čukstus stāstīja viņam par to, kas slēpjas zem neci-lās, pelēkās virsmas, - slāņainais ahāts, blāvi bah tais mēnesakmens, zeltaini dzeltenais citrins un melnais onikss. Tas uzbūra ainas ar pazemes pilsētām, ūdeni, kas pārvērties akmenī, palso gaismu, kas atspīd malahīta logos...

-Vil?

Viņš pagriezās, un klints apklusa.

Alas ieejā stāvēja sieviete. Saules stari vizuļoja viņai matos, un izskatījās, ka arī viņa pati būtu kāds gaismas tēls.

Klāra! Viņas seja atsauca atmiņas par citu pasauli, kur akmens bija nozīmējis vienīgi mūrus un tukšas ielas.

- Vai tu esi izsalcis? Lapsa noķēra trusi un parādīja man, kā sakurt uguni.

Viņa piegāja Viļam klāt un satvēra viņa seju savās rokās - tik mīkstās, tik bezkrāsainās salīdzinājumā ar zaļo krāsu, kas pārņēma zēna ādu. Klāras pieskāriens lika viņam nodrebēt, taču Vils mēģināja to noslēpt. Viņš mīlēja viņu. Bet varbūt nemaz vairs nemīlēja?

Kaut tikai viņas āda nebūtu tik mīksta un bāla!

- Vai tu dzirdi kaut ko? - viņš vaicāja.

Viņa neizpratnē paskatījās uz Viļu.

- Ir jau labi, - viņš sacīja un noskūpstīja meiteni, lai aizmirstu, ka pēkšņi bija gribējis sataustīt viņas ādā ametistu. Meitenes lūpas modināja atmiņas - par kādu māju, augstu kā tornis, un naktīm, kuras apgaismoja nevis zelta spīdums viņa acīs, bet gan spuldzes...

- Es mīlu tevi, Vil, - viņa čukstēja vārdus, kā gribēdama ar tiem uzveikt akmeni. Taču klints balss bija skaļāka, un Vils vēlējās aizmirst vārdu, kādā meitene bija viņu nosaukusi.

Es arī tevi mīlu - zēns gribēja sacīt, jo zināja, ka bija to jau bieži teicis. Taču viņš vairs īsti nesaprata, ko šie vārdi nozīmē un vai to nozīme vispār ir sajūtama ar akmens sirdi.

- Viss būs labi, - viņa pačukstēja un noglāstīja Viļa seju, kā cerēdama sataustīt viņa agrāko miesu zem jaunās ādas. - Jākobs drīz atgriezīsies.

Jākobs! Vēl viens vārds. Tas vedināja atmiņā tādu kā smeldzi, un viņš atcerējās, ka tik bieži saucis šo vārdu tukšumā. Tukšās istabās. Tukšās dienās.

Jākobs. Klāra. Vils.

Zēns gribēja aizmirst tos visus.

Viņš atgrūda mīkstās rokas.

- Nē, - Vils sacīja. - Nepieskaries man!

Kas viss atainojās šajā sejā, kas pavērsās pret viņu! Sāpes. Mīlestība. Pārmetums. To visu zēns jau bija redzējis kādā citā sejā. 7a būs bijusi mātes seja. Pārāk daudz sāpju. Pārāk daudz mīlestības. Viņam neko no tā vairs nevajadzēja. Viņš gribēja akmeni - aukstu un cietu. Kam tik maz sakara ar maigumu un pakļaušanos, ar asarām un ievainojamu miesu.

Vils pagrieza meitenei muguru. - Ej! - viņš teica. - Ej beidzot!

Un zēns atkal ieklausījās klinti. Ļāva tai uzburt ainas. Un pārvērst par akmeni to, kas vēl bija viņā palicis akmens neskarts.

19.

VELJENTS

Terpeva bija lielākā rūķu pilsēta un, ja var ticēt tās arhīviem, vairāk nekā tūkstoš divsimt gadu veca. Taču reklāmu plakāti, kas uz pilsētas mūriem slavēja alu, brilles un modernus matračus, lika ikvienam ceļiniekam uzreiz saprast, ka rūķi ir paši nopietnākie jauno laiku piekritēji. Viņi bija noslēgušies sevī, pieķērušies savām tradīcijām, taču izdomas bagāti, un viņu tirdzniecības vietas atradās katrā Spoguļpasau-les nostūrī, kaut arī viņi vairumam savu pircēju

sniedzās tik tikko līdz viduklim. Turklāt rūķiem bija pirmklasīgu spiegu slava.

Satiksme Terpevas vārtu priekšā bija gandrīz tikpat dzīva kā spoguļa tajā pusē. Tikai šeit troksni uz pelēkā bruģakmens sacēla rati, karietes un jātnieku zirgu pakavi. Pircēji plūda no visām debespusēm. Karš rūķu veikalus bija tikai atdzīvinājis. Viņi jau sen tirgojās ar goiliem, un akmens karalis bija daudzus no viņiem salīdzis par galvenajiem piegādātājiem. Arī Evenafs Veljents - rūķis, kuru Jākobs cerēja Terpevā satikt, -jau gadiem ilgi tirgojās ar goiliem, palikdams uzticīgs savam svētākajam principam, ka vienmēr jāprot laikus nostāties uzvarētāja pusē.

Atliek vien cerēt, ka mazais, izmanīgais blēdis vēl ir dzīvs! - Jākobs nodomāja, dzīdams ķēvi garām kārie-tēm un vienjūga ratiem uz pilsētas dienvidu vārtiem. Kāds tur brīnums galu galā, ja kāds piekrāpts pircējs būtu Veljentu pa šo laiku nogalinājis!

Lai ieskatītos vārtu sargiem acīs, būtu vismaz trim rūķiem jānostājas citam uz cita. Viņi nolīga darbam pie savas pilsētas vārtiem vienīgi sargus, kuri varēja pierādīt, ka cēlušies no izmirušajiem milžiem. Šie milzeņi, kā tie tika dēvēti, bija ļoti pieprasīti algotņu un sargu rindās, kaut arī tie, kā dzirdēts, ar īpašu gudrību neizcēlās, un rūķi maksāja tik labi, ka milžu pēcteči pat bija ar mieru iežņaugties vecmodīgās uniformās, kādas valkāja to kungu armija. Pat ķeizarienes kavalērija vairs neizmantoja bruņucepures, kas rotātas ar gulbju spalvām, taču rūķi labprāt greznoja jaunos laikus ar pagātnes uniformām.

Nopakaļ diviem goiliem Jākobs jāja garām milze-ņiem. Vienam bija mēnesakmens, bet otram - oniksa āda. Viņi bija ģērbušies gluži tāpat kā cilvēku fabrikanti, kuru karieti milzeņi aicināja iekšā pa vārtiem nākamo, taču zem viņu frenču garajiem stūriem bija samanāmi pistoļu spali. Platās apkakles bija izšūtas ar nefrītu un mēnesakmeni, un tumšās brilles, ar kurām tie sargāja savas acis, kas baidījās no gaismas, bija no tik plāna oniksa, kādu neviens cilvēks nespētu izslīpēt.

Abi goili likās nemanām riebumu, ko rūķu pilsētas cilvēku apmeklētājos izraisīja viņu parādīšanās. Goilu sejas pauda skaidri un gaiši - šī pasaule pieder viņiem. Viņu karalis bija noplūcis to kā nogatavojušos augli, un tie, kuri viņus vēl pirms nedaudz gadiem bija vajājuši kā zvērus, tagad apglabāja savus kareivjus masu kapsētās un diedelēja mieru.

Goils ar oniksa ādu noņēma brilles un paraudzījās apkārt. Ta zeltaini spīdīgais skatiens tik ļoti atgādināja Viļa skatienu, ka Jākobs, apturējis zirgu, blenza tam nopakaļ, līdz viņu gluži vai kā no miega iztraucēja kāda rūķu sieva, kas pikti šķendējās, jo puisis bija aizšķērsojis tās sīkajiem bērneļiem ceļu.

Rūķu pilsēta - maza, mazītiņa pasaulīte!

Jākobs nodeva ķēvi pagaidu pieskatīšanai kādā stallī pie mūra. Terpevas galvenās ielas platuma ziņā atgādināja cilvēku pilsētu mazās šķērsieliņas, taču, nogriežoties no tām, kļuva skaidrs, ka šīs pilsētas iedzīvotāji ir augumā nedaudz lielāki par sešgadīgiem bērniem, un dažas ieliņas bija tik šauras, ka Jākobs, pat kājām ejot, tik tikko spēja izspraukties tām cauri. Spoguļpasaules pilsētas auga kā sēnes, un Terpeva nebija izņēmums. Dūmi, kas cēlās no neskaitāmajām ogļu krāsnīm, bija iekrāsojuši melnus logus un mūrus, un smaka, kas vēdīja aukstajā rudens gaisā, nenāca no savītušām lapām, kaut arī rūķu kanalizācija bija labāka nekā ķeizarienei. Jākobs redzēja, ka pasaule aiz spoguļa ar katru gadu, ko viņš šeit pavadījis, arvien vairāk cenšas līdzināties savai māsai tajā pusē.

Jākobs tikpat kā nespēja izlasīt ielu nosaukumus uz plāksnēm, jo pazina rūķu burtus tikai nedaudz, un drīz vien bija bezcerīgi apmaldījies. Atsities ar galvu trešo reizi pret vienu un to pašu frizētavas izkārtni, puisis apturēja kādu izsūtāmo zēnu un pavaicāja, kur atrodas dažādu retumu importētāja un eksportētāja Evenafa Veljenta māja. Zēns īsti pat nesniedzās viņam līdz ceļgaliem, taču uzreiz paskatījās uz augšu laipnāk, kad Jākobs ielika tam niecīgajā plaukstiņā divus vara dālderus. Puišelis steidzās tik ātri uz priekšu, ka Jākobs tik tikko spēja sekot tam pa dzīvajām ielām, līdz tas apstājās pie kādas mājas ieejas durvīm, pa kurām

Jākobs jau vienreiz pirms trim gadiem bija izspraucies cauri.

Veljenta vārds bija uzrakstīts uz matētās rūts ar zelta burtiem, un Jākobam, tāpat kā toreiz, vajadzēja zemu noliekties, lai tiktu pa durvju aiļu iekšā. Evenafa Veljenta priekšistaba bija tieši tik augsta, lai cilvēki tajā varētu iztaisnoties. Sienas rotāja viņa svarīgāko pircēju fotogrāfijas. Tagad arī aiz spoguļa fotografēja, nevis gleznoja, un Veljenta veikalnieka ķērienu vislabāk demonstrēja fakts, ka ķeizarienes attēls karājās līdzās kāda goilu virsnieka attēlam. Ietvari bija no platīna, un pie griestiem karājās lustra, izrotāta ar stikla matiem, kas piederējuši kādam garam pudelē un kas noteikti izmaksājuši rūķim bargu naudu. Viss liecināja par veiksmīgiem veikala darījumiem. īdzīgo rūķu sievieti, kas Jākobu bija sagaidījusi pēdējā apmeklējuma reizē, tagad bija nomainījuši veseli divi sekretāri.

Mazākais pat nepacēla galvu, kad Jākobs nostājās pie viņa rakstāmgalda, kas tik tikko sniedzās puisim līdz ceļgaliem, bet otrs nopētīja viņu ar parasto nicinājumu, kādu rūķi veltīja visiem cilvēkiem - arī tad, ja viņiem bija kopīgi darījumi.

Jākobs dāvāja viņam savu pašu laipnāko smaidu. - Es ceru, ka Veljenta kungs arvien vēl uztur tirdznieciskas attiecības ar fejām!

- Protams, protams. Taču kožu kokonus mēs pašlaik nevaram piegādāt. - Sekretāra balss, kā daudziem rūķiem, bija pārsteidzoši zema. - Pienāciet pēc trim mēnešiem atkal!

To pateicis, viņš no jauna pievērsās saviem papi-riem. Taču, līdzko Jākobs ar vieglu klikšķi uzvilka savas pistoles gaili, viņš strauji pacēla galvu vēlreiz.

- Es neesmu šurp nācis kožu kokonu dēļ. Vai es drīkstu jūs abus divus aicināt skapī?

Rūķi ir slaveni ar savu fizisko spēku, taču šie abi bija izteikti vārgulīgi eksemplāri, un Veljents acīmredzot nemaksāja viņiem tik daudz, lai sekretāri ļautu sevi nošaut kādam nejauši ieklīdušam cilvēkam. Rūķi nepretojās, kad Jākobs ieslēdza viņus skapī, un tas izskatījās pietiekami pamatīgs un stingrs, lai nebūtu jābai-dās, ka mazie vīriņi pa to laiku, kamēr Jākobs sarunāsies ar viņu darba devēju, varētu izsaukt rūķu policiju.

Ģerbonī, kas greznoja Veljenta biroja durvis, virs feju lilijas bija redzams Veljentu ģerboņa dzīvnieks -āpsis uz zelta dālderu kaudzes. Durvis, pie kurām tas karājās, bija no rožkoka - materiāla, kas izcēlās ne tikai ar savu augsto cenu, bet arī ar izcilu skaņas necaurlaidību, kuras dēļ Veljents nebija manījis itin neko no tā, kas noticis priekšistabā.

Viņš sēdēja pie kāda cilvēku rakstāmgalda, kura kājas bija licis saīsināt, un, pievēris acis, kūpināja cigāru, kas pat milzeņa lūpās būtu izskatījies visai prāvs. Eve-nafs Veljents bija nodzinis bārdu, kā tas rūķiem tagad bija nācis modē. Kuplās uzacis, raksturīgas visiem viņa sugas brāļiem, bija rūpīgi apcirptas, un uzvalks, kas šūts pēc pasūtījuma, bija no samta - materiāla, ko rūķi vērtēja par visiem visaugstāk. Jākobs vislabprātāk būtu izrāvis nasko veikalnieku no vilkādas atzveltnes krēsla un izmetis viņu turpat aizmugurē laukā pa logu, taču atmiņas par Viļa seju, kas arvien vairāk pārakmeņojās, atturēja viņu no šā soļa.

- Es taču teicu - netraucēt, Benster! - Rūķis nopūtās, neatvēris acis. - Bet varbūt atkal atnācis tas pircējs, kas ir nemierā ar ūdensvīra izbāzni?

Viņš bija kļuvis resnāks. Un vecāks. Rudie, cirtainie mati jau sirmoja - rūķim tā kā par agru. Vairums no viņiem sasniedza simt gadu vecumu, un Veljcntam bija tikai pie sešdesmit - ja vien viņš nemeloja arī par saviem gadiem.

- Ūdensvīra izbāžņa dēļ es patiesībā neesmu šurp nācis, - Jākobs sacīja, pavērsdams pistoli pret cirtaino matu galvu. - Taču pirms trim gadiem es samaksāju par kādu darbu, ko tu tā arī nepaveici.

Veljents gandrīz vai aizrijās ar savu cigāru un paskatījās uz Jākobu ar tik apstulbušām acīm, cik vien apstulbušas tās var būt, ja ieradies apmeklētājs, kas reiz pamests veselam baram vienradžu saplosīšanai.

- Jākobs Rekless! - viņš tik tikko dabūja pār lūpām.

- Re nu, tu pat atceries manu vārdu!

Rūķis izlaida cigāru no pirkstiem un pašāva roku zem rakstāmgalda, taču, līdzko Jākobs viņam ar zobenu pāršķēla pēc mēra šūdinātā uzvalka piedurkni, iebļaudamies parāva strupos pirkstus atpakaļ.

- Domā, ko tu dari! - Jākobs pabrīdināja. - Tev nevajag abu roku, lai aizvestu mani pie fejām. Tev nevajag arī tavu ausu un tava deguna. Rokas aiz galvas! Ātrāk, nu!

Veljents paklausīja - un savilka lūpas pārlieku platā smaidā.

- Jākob! - viņš pūlējās glābt, kas vēl glābjams. - Ko tas nozīmē? Es, protams, zināju, ka tu neesi beigts. Galu galā par to notikumu runāja malu malās. Jākobs Rekless, laimīgais mirstīgais, kas gadu pavadījis Sarkanās fejas gūstā. Ikviena vīrišķa būtne šajā zemē - lai tas būtu rūķis, cilvēks vai goils - gluži vai mirst no skaudības, to iedomājoties vien. Un saki godīgi: kam tev jāpateicas par šo laimi? Evenafam Veljentam! Ja es būtu tevi brīdinājis par feju vienradžiem, tad viņas tevi noteikti būtu pārvērtušas par dadzi vai zivi kā citus nelūgtus viesus. Taču pat Sarkanā feja nespēj pretoties vīrietim, kas bezpalīdzīgi guļ pats savās asinīs!

Jākobs bija pagalam pārsteigts par veikalnieka bezkaunīgajiem pūliņiem visu pagriezt sev labvēlīgā gaismā.

- Nu, izstāsti! - Veljents čukstēja viņam bez mazākās vainas apziņas, pārliecies pār nesamērīgi lielo rakstāmgaldu. - Kāda bija tā feja? Un kā tev izdevās no viņas atkal aizšmaukt?

Atbildē Jākobs satvēra rūķi aiz smalkā uzvalka apkakles un izvilka rakstāmgalda priekšā. - Klausies manu piedāvājumu: es tevi nenošaušu, bet par to tu mani vēlreiz aizvedīsi uz viņu ieleju. Tikai šoreiz tu man parādīsi, kā tikt garām vienradžiem.

- Vai tu prātīgs? - Veljents bija nolēmis izrauties no Jākoba rokām, taču pistole viņam drīz vien lika pārdomāt. - Uz turieni vismaz divas dienas, ko jāt! -viņš bļāva pilnā rīklē. - Es nevaru te visu pamest

likteņa varā!

)

Jākobs, neko neatbildējis, skarbi pagrūda viņu uz durvju pusi.

Priekštelpas skapī sačukstējās abi sekretāri. Vel-jents pameta dusmīgu skatienu to virzienā un noņēma savu cilindru no drēbju pakaramā līdzās durvīm.

- Manas cenas pēdējo triju gadu laikā ir fantastiski cēlušās, - viņš brīdināja.

- Es atstāšu tevi dzīvu, - Jākobs atcirta. - Ta būs karaliska samaksa.

Veljents līdzjūtīgi pasmaidīja, sakārtodams cilindru stikla durvju priekšā. Viņam, tāpat kā daudziem rūķiem, ārkārtīgi patika cilindri, kas it kā pastiepa viņu par dažiem plaukstu platumiem garāku.

- Izskatās, ka tev ir ļoti svarīgi atgriezties pie tavas bijušās mīļākās, - viņš joprojām mēģināja tirgoties. - Un cena aug līdz ar pircēja izmisumu.

Jākobs atbildē pielika viņam pistoles stobra galu

v

pie cilindra. - Tici man! - viņš sacīja. - Sis pircējs ir pietiekami izmisis, lai tevi kuru katru mirkli nošautu.

20.

PAR DAUDZ

Lapsa manīja gaisā nepatiku, ko slēpa zeltaino acu stingais skatiens, riebumu, kas pārņēmis Akmens miesu, un sasalušu mīlestību. Ala to izelpoja, un Lapsai sabozās spalva, pamanot ieejas priekšā Klāras pēdas. Meitene bija skrējusi klupdama krizdama, un pēdas veda uz kokiem, kas auga aiz alas. Lapsa bija dzirdējusi, kā Jākobs brīdina Klāru, ka tie ir bīstami, taču viņa bija aizsteigusies pie šiem kokiem, it kā to draudīgā ēna būtu tieši tas, ko meitene meklē.

Viņas smarža bija tāda pati, kādu Lapsa saoda, kad novilka savu kažoku. Meitene. Sieviete. Tik daudzkārt vieglāk ievainojama. Stipra un vāja vienlaikus. Sirds, kurai nav bruņu. Smarža liecināja par visu to, no kā Lapsa baidījās un no kā kažoks sargāja viņu. Klāras steidzīgie soļi bija atstājuši pēdas tumšajā zemē, un Lapsai te nebūt nevajadzēja likt lietā savu degunu, lai saprastu, kāpēc Klāra skrējusi tik ātri. Lapsa pati jau bija mēģinājusi aizmukt no sāpēm.

Lazdu krūmi un mežābeles nebija bīstamas, taču tām cauri biezoknī varēja saskatīt stumbrus, kuru miza bija tik durstīga kā kastaņu čaula. Putnu koki. Saules gaisma, izlauzusies cauri to zariem, ieguva tumšbrūnu nokrāsu, un Klāra bija ieskrējusi vienam no šiem putnu kokiem tieši ķetnās.

Klāra sauca Jākobu, taču viņš bija tālu prom. Koks bija apvijis savas saknes ap viņas potītēm un rokām, un viņai uz auguma nosēdās tā spārnotie kalpi ar tik baltām spalvām kā tikko nosnidzis sniegs - tie bija putni ar smailiem knābjiem un acīm, kas uz balto spalvu fona izskatījās kā sarkanas ogas.

Lapsa, zobus atņirgusi, metās tiem virsū, nepievērsdama uzmanību to niknajām klaigām, un lēcienā satvēra vienu no putniem, pirms tas spēja paglābties augšā zaros. Lapsa sajuta tā sirdi kā negudru pukstam viņas žokļos, taču rudaste nekoda putnam, tikai turēja to ciet - stingri jo stingri, līdz koks, dusmīgi nopūzdamies, palaida Klāru vaļā.

Saknes aizvijās prom kā čūskas no meitenes trīcošajiem locekļiem, un, kad viņa grīļodamās piecēlās, tās jau bija atkal nozudušas zem rudenīgi brūnajām lapām, kur gaidīs savu nākamo upuri. Pārējie putni, zaros satupuši, spokaini balti starp nodzeltējušajām lapām, pikti ķērca uz Lapsu, taču tā turēja satverto laupījumu ciet un palaida vaļā tikai tad, kad Klāra atklunkurēja viņai pie sāna. Meitenes seja bija tik bāla kā spalvas, kas pieķērušās viņai pie apģērba, un Lapsa saoda ne tikai nāves bailes, ko viņas augums arvien vēl izelpoja, bet arī sāpes viņas sirdī kā tikko gūtu ievainojumu.

Atpakaļceļā uz alu viņas tikpat kā nepārmija ne vārda. Kādu brīdi Klāra apstājās, it kā nespēdama vairs paiet, tomēr beigu beigās saņēmās un gāja. Kad viņas nonāca pie alas, meitene palūkojās uz tumšo ieeju, kā cerēdama ieraudzīt tur Viļu, taču tad apsēdās līdzās zirgiem zālē un pagrieza tai muguru. Ja neņēma vērā dažas sīkas brūcītes pie kakla un potītēm, Klāra bija tikusi cauri sveikā, taču Lapsa redzēja, ka meitenei kauns - par savu sāpošo sirdi un par to, ka bija aizskrējusi prom.

Lapsa negribēja šķirties no Klāras, da pārvērtās par meiteni un apskāva viņu, un Klāra paslēpa seju pūkainajā kleitā, kas līdzinājās Lapsas kažokam.

- Viņš mani vairs nemīl.

- Viņš vairs nevienu nemīl, - rudmatainā meitene pusbalsī atbildēja. - Jo viņš aizmirst, kas viņš ir.

Kurš gan labāk nekā viņa pazīst šīs sajūtas? Cita āda, cits veidols un būtība. Toties Lapsas kažoks bija mīksts un silts. Bet akmens bija tik ciets un auksts.

Klāra paraudzījās uz alu. Rudmatainā meitene izvilka viņai kādu spalvu no matiem un pačukstēja:

- Lūdzu, paliec! Jākobs palīdzēs Viļam. Tu redzēsi.

Lai tikai viņš vispirms atgriežas!

21.

BRĀĻA AUKLIS

Kad Jākobs piejāja pie alas, Lapsa iznāca tam pretī, taču Vils un Klāra nebija nekur redzami. - Paskat tik! Kašķainā Lapsa arvien vēl tev velkas līdzi kā aste? - Veljents zobojās, kad Jākobs nocēla viņu no zirga. Puisis bija savažojis rūķi ar sudraba ķēdi - vienīgo metālu, ko viņi nespēj pārraut kā diegu.

Jākobs nejustos pārsteigts, ja Lapsa, atbildot uz dzēlīgo piezīmi, būtu iekodusi Veljentam, taču tā izlikās rūķi nemaz neredzam. Kaut kas

bija noticis. Kažoks bija sabozts, un Lapsai mugurā bija ieķērušās dažas baltas spalvas.

- Tev jāparunā ar savu brāli, - viņa sacīja, kamēr Jākobs piesēja Veljentu pie tuvākā koka.

- Kāpēc? - viņš pameta bažīgu skatienu uz alu, kurā bija patvēries Vils, taču Lapsa norādīja uz zirgiem. Klāra tur gulēja kāda dižskābarža ēnā. Meitenes krekls bija saplēsts, un Jākobs ievēroja asinis viņai uz kakla.

- Abi sastrīdējās, - Lapsa paskaidroja. - Tavs brālis vairs nesaprot, ko dara!

Akmens apsteidz tevi, Jākob!

Jākobs atrada Viļu alas tumšākajā stūrī. Viņš sēdēja zemē, atbalstījis muguru pret klinti.

Lomas mainījušās, Jākob! Parasti viņš vienmēr bija tas, kas kaut ko sastrādājis un, tumsā ierāvies, tupēja savā istabā, veļas kambarī vai tēva darbistabā. “Jākob? Kur tu esi?” - “Ko tu atkal esi ievārījis?” Vienmēr Jākobs. Vils ne. Vils nekad neko.

Brāļa acis spīdēja kā zelta monētas tumsā.

- Ko tu sarunāji Klārai?

Vils skatījās uz saviem pirkstiem un savilka tos dūrē.

- Es vairs neatceros.

- Nestāsti niekus!

Vils nekad nav pratis melot.

- Tu biji tas, kurš gribēja ņemt viņu līdzi! Bet varbūt tu arī to vairs neatceries? - Izbeidz, Jākob! Taču savaldīties nebija viegli - pašam sāpēja plecs un bija apnicis auklēties ar brāli.

- Saņemies! - viņš uzbruka Viļam. - Tu nedrik-sti mūždien paļauties uz to, ka es visu izdarīšu tavā vietā!

Vils lēnām pietrausās kājās. Viņa kustībās jautās spēks, un šis zēns sen vairs nebija tas mazais brāļuks, kas tik tikko sniedzas Jākobam līdz plecam.

- Paļauties... uz tevi? - viņš vaicāja. - Es jau piecu gadu vecumā atradinājos no tā. Mūsu mammai diem-žēl bija vajadzīgs mazliet ilgāks laiks. Un es biju spiests gadiem ilgi klausīties, kā viņa pa naktīm raud.

Brāli!

>

Bija tā, it kā viņi atkal stāvētu dzīvoklī. Plašajā gaitenī, kas ved uz visām tukšajām istabām, pie tumšā plankuma uz tapetēm, kur bija karājusies tēva fotogrāfija.

- Kopš kura laika tad ir jēga paļauties uz kādu, kura nekad nav? - Viļa balss it kā neviļus bārstīja stikla lauskas, taču tās dūrās sāpīgi. - Tev daudz kopīga ar viņu. Ne tikai izskatā.

t

Vils nopētīja Jākobu, kā salīdzinādams tā seju ar tēva seju.

- Neuztraucies, gan es saņemšos, - viņš teica. - Beigu beigās tā ir mana āda, ne tava. Un es vēl aizvien esmu šeit, vai ne? Tāpēc darīšu, kā tu liksi. Jāšu tev līdzi. Tikšu galā ar savām bailēm.

Viņi sadzirdēja Veljenta balsi. Rūķis mēģināja apvārdot Lapsu, lai tā atbrīvo viņu no sudraba ķēdes.

Vils pamāja uz alas izeju. - Vai tas ir tas ceļa zinātājs, par kuru tu stāstīji?

-Jā. - Jākobs ar pūlēm pacēla acis uz svešinieku, kas izskatījās pēc viņa brāļa.

Vils devās uz alas izeju un, kad dienas gaisma skāra viņa seju, pielika delnu priekšā acīm.

- Es nožēloju to, ko pateicu Klārai, - viņš sacīja. - Es aprunāšos ar viņu.

Tad viņš izgāja laukā. Jākobs palika tumsā viens, joprojām vēl sajuzdams aso stikla lausku dūrienus. Gluži vai šķita, ka Vils būtu sasitis spoguli.

22.

SAPŅI

Bija nakts, taču Tumšā feja negulēja. Nakts bija pārāk skaista, lai to nogulētu. Cilvēk-goilu viņa redzēja tik un tā. Tagad viņa sapņoja par viņu, vienalga - vai bija nomodā vai gulēja. Viņas lāsts jau zēna ādas lielāko daļu bija pārvērtis par nefrītu. Nefrītu! Zaļu kā pati dzīve. Un tomēr nedzīvu kā akmens. Un viņam bija akmens sirds, ko sējusi feja, kurai pašai nav sirds. Cilvēkgoils būs vēl daudz skaistāks, kad nefrīts pilnībā aizstās mīksto ādu un viņš būs kļuvis par to, uz ko ļauj

cerēt viņa ādas krāsa. Nākotne, kas dzimusi pagātnē. Laiks glabāja savās dzīlēs ne to vien. Un šie noslēpumi bija zināmi tikai sapņiem, kas izpauda viņai daudz vairāk nekā jebkuram goilam vai cilvēkam, - varbūt tāpēc, ka tam, kurš nemirstīgs, laiks neko nenozīmē.

Viņai būtu vajadzējis palikt pilī ar aizmūrētajām logu ailām un tur gaidīt ziņu no Hencava. Taču Kamiens gribēja atgriezties kalnu apvidū, kur bija dzimis, savā pazemes cietoksnī. Viņš ilgojās pēc dziļuma, tāpat kā Tumšā feja ilgojās pēc naksnīgajām debesīm vai baltajām lilijām, kas aug ūdenī, - kaut arī viņa arvien vēl pūlējās pārliecināt sevi, ka mīlestība ir vienīgais, kas vajadzīgs.

Vilciena logā bija saskatāms tikai viņas pašas spoguļattēls - bāls spoks uz stikla, aiz kura pasaule pārāk ātri paslīdēja garām. Kamiens zināja, ka vilcienos viņa jūtas gandrīz tikpat nelāgi kā zem zemes. Tāpēc karalis bija licis izrotāt viņas vagona sienas ar bildēm - rubīna ziedi un malahīta lapas, lazurīta debesis, nefrīta pakalni un kāda ezera vizuļojošā virsma no mēnesakmens. Ta laikam bija mīlestība, vai ne?

Akmens attēli bija skaisti, brīnumskaisti, un katru reizi, kad Tumšā feja vairs nespēja noskatīties uz pakalniem un laukiem, kas zibēja gar acīm kā izšķīzdami laikā, viņa ar pirkstiem aptaustīja akmens ziedus. Taču no vilciena trokšņa viņai sāpēja ausis, un no metāla, kas visapkārt, piemetās drebuļi.

Jā. Viņš mīl viņu. Taču tik un tā apprecēs to lelles ģīmi, cilvēku princesi ar spožajām acīm un skaistumu, par kuru tā varēja pateikties vienīgi feju lilijām. Amā-lija! Viņas vārds bija tikpat neizteiksmīgs kā seja. Nogalināt viņu vajadzētu, un viss! Saindēta ķemme, kleita, kas ieēdas miesā, kad, to apvilkusi, viņa grozās savu zelta spoguļu priekšā. Kā princese tad kliegtu un plēstu savu ādu, kas bija tik daudzkārt mīkstāka par viņas līgavaiņa ādu!

Feja atspieda pieri pret vēso rūti. Viņa nesaprata, kur radusies šī greizsirdība. Galu galā tā nebija pirmā reize, kad Kamiens izvēlas citu sievu. Neviens goils nemīl tikai vienreiz mūžā. Un vispār neviens nemīl tikai vienreiz... Un feja ne tik.

Tumšā feja zināja visus nostāstus par citām fejām: ka tas, kurš iemīlas kādā no viņām, zaudē prātu un ka viņām nav ne sirds, ne arī tēva vai mātes. Vismaz tik daudz šajos nostāstos bija taisnība. Viņa piespieda roku sev pie krūtīm. Sirdi samanīt tajās nevarēja. Tad kur gan radusies mīlestība, ko viņa izjūt?

Laukā garām slīdēja zvaigznes kā ziedi kādas upes nakts melnajos ūdeņos. Goili baidījās no ūdens, kaut arī tas radīja viņu alas, un ūdens pakšķēšana viņu pilsētās bija tikpat ierasta kā vēja šalkas virs zemes. Viņi baidījās no ūdens tik ļoti, ka jūra nosprauda Kamiena iekarojumiem robežu un lika viņam sapņot par lidošanu. Taču spārnus feja viņam nespēja dāvāt, tāpat kā bērnus. Feju bija radījis ūdens, no kura viņš tik ļoti baidījās, un visi tie vārdi, kas goiliem tik daudz ko nozīmēja, - māsa, brālis, meita, dēls - viņai nenozīmēja itin neko.

Arī šis lelles ģīmis nespēs dāvāt karalim bērnus - ja nu vienīgi viņš gribētu laist pasaulē kādu kroplu monstru, kas līdzīgs tiem, kādus jau dažas cilvēku sievietes bija dzemdējušas viņa zaldātiem. “Cik bieži lai es tev vēl atkārtoju? Viņa man neko nenozīmē, taču man ir vajadzīgs šis miers.” Kamiens pats ticēja katram savam vārdam, taču Tumšā feja pazina viņu labāk. Viņš gribēja mieru, tomēr vēl vairāk alka pēc cilvēku ādas, un tāpēc bija gatavs padarīt kādu no cilvēku sievietēm par savu sievu. Viņa aizraušanās ar visu cilvēcisko tagad baidīja Tumšo feju tikpat ļoti kā viņa tautu.

Kur rodas mīlestība? Un no kā tā ir? No akmens -kā viņš? Vai no ūdens - kā viņa?

Vien spēles pēc Tumšā feja bija devusies meklēt Kamienu. Ta bija tikai spēle ar rotaļlietu, ko viņai parādījuši sapņi. Goils, kas satriec pasauli lauskās un neievēro nekādus noteikumus tāpat kā viņa. Taču fejas sen vairs nespēlējās ar pasauli. Pēdējo, kas bija to darījusi, tagad turēja gūstā koka mizas āda. Un tomēr Tumšā feja bija sūtījusi savas kodes meklēt viņu. Telts, kurā viņa pirmo reizi satika Kamienu, dvakoja pēc asinīm un nāves, kuru viņa nesaprata, un viņa toreiz arvien vēl visu uzskatīja par spēli. Viņa bija

apsolījusi Kamienam pasauli. Viņa miesu viņa ienaidnieku miesā. Un pārāk vēlu sajutusi to, ko viņš iesējis

viņā. Mīlestību. Visļaunāko no visām indēm.

> >

- Tev vajadzētu biežāk valkāt cilvēku drēbes.

Acīs zelta spīdums. Lūpas kā uguns. Viņš neizskatījās noguris, kaut arī jau vairākas dienas un naktis tikpat kā nebija gulējis.

Fejas kleita nočaukstēja, kad viņa pagriezās pret Kamienu. Cilvēku sieviešu tērpi bija kā ziedlapiņu kārtas, kas apņem mirstīgo, iznīcībai nolemto auglenīcu. Viņa bija likusi pašūt sev kleitu pēc kādas no gleznām, kas karājās kritušā ģenerāļa pilī. Kamiens, pārdomās iegrimis, bija to tik bieži aplūkojis, it kā saskatītu tajā kādu pasauli, kuru viņš meklē. Auduma būtu pieticis desmit kleitām, taču viņai patika zīda čaukstēšana un tā vēsais, gludais pieskāriens ādai.

- Vai no Hencava nav nekādu ziņu?

Varētu domāt, ka viņa nezina atbildi! Bet kāpēc arī kodes arvien vēl nav atradušas to, ko viņa meklē? Tumšā feja joprojām skaidri redzēja nefrīta goilu acu priekšā. It kā atliktu tikai pastiept roku, lai sajustu pirkstos viņa nefrīta ādu.

- Hencavs viņu atradīs. Ja vien tāds nefrīta goils vispār eksistē. - Kamiens nostājās viņai aiz muguras. Karalim varēja rasties šaubas par Tumšās fejas sapņu tēliem, taču ne par savu jašmas ēnu.

Hencavs! Vēl viens, kuru viņa tik labprāt būtu nogalinājusi. Taču tā nāvi Kamiens viņai nepiedotu

tāpat kā viņa cilvēku līgavas nāvi. Karalis bija noga-

linājis pats savus brāļus, kā goili to bieži darīja, taču

Hencavs bija viņam tuvāks nekā brālis. Varbūt pat

tuvāks nekā viņa.

*

Uz vilciena loga rūts viņu abu spoguļattēli sakusa kopā. Tumšās fejas elpa arvien vēl kļuva straujāka, līdzko Kamiens nostājās viņai līdzās. Kur rodas mīlestība?

- Aizmirsti nefrīta goilu un sapņus par viņu! -karalis čukstēja, atraisīdams viņas matus. - Es dāvāšu tev jaunus. Pasaki man tikai - kādus tu vēlies!

LAMATĀS

Tumšā feja nekad nebija Kamienam stāstījusi, ka arī viņu sākumā bija atradusi savos sapņos. Viņam tas nebūtu paticis. Ne cilvēki, ne goili nedzīvoja pietiekami ilgi, lai saprastu, ka vakardiena dzimst no rītdienas, tāpat kā rītdiena dzimst no vakardienas.

Kad viņi sasniedza gravu, pa kuru Jākobs jau reiz bija nonācis feju ielejā, puisim bija tāda sajūta, ka viņš tagad jāj pats uz savu pagātni. Trīs gadi ir ilgs laiks, taču te šķita, ka nekas nav mainījies, - strautiņš, kas plūst gravas lejā, egles, kas ieķērušās nogāzēs, klusums starp klintīm... Vienīgi viņa plecs atgādināja par to, ka kopš tā laika ir daudz kas noticis. Tas sāpēja tā, it kā Skroderis patiešām jau šūtu sev drānas no viņa ādas.

Veljents sēdēja Jākobam priekšā uz zirga un ik pa brītiņam pameta atpakaļ acis uz viņu.

-Ak vai, tu patiešām bēdīgi izskaties, Rekles! -rūķis ne pirmo reizi secināja ar neslēpti ļaunu prieku. - Un nabaga meitene jau atkal blenž uz tevi. Viņai noteikti bail, ka tu nenokrīti no zirga, pirms viņas mīļotais atgūst savu ādu. Bet nebēdā! Kad tu būsi pagalam un tavs brālis būs kļuvis par goilu, es labprāt uzņemšos rūpes par viņu. Man trakoti patīk cilvēku sievietes.

Ta tas turpinājās, kopš viņi bija devušies ceļā, taču drudzis laupīja Jākobam skaidru galvu, un viņš neko neatbildēja. Pat Viļa teiktie vārdi alā pagaisa aiz sāpēm, un viņš tagad ilgojās pēc feju dziedinošā gaisa tikpat ļoti sev, kā brālim.

Nav vairs tālu, Jākob! Vēl tikai jātiek cauri gravai, un tad tu būsi viņas ielejā.

Klāra jāja viņam cieši pa pēdām. Vils brīžam piedzina savu zirgu meitenei līdzās, kā mudinādams viņu aizmirst to, kas noticis alā, un Klāras sejā mīlestība cīnījās ar bailēm. Tomēr viņa jāja tālāk.

Tāpat kā viņš pats. Un Vils.

Kaut varēja gadīties, ka rūķis viņus visus piemāna.

Saule jau bija norietējusi zemu, un starp klintīm auga ēnas. Čalojošais strautiņš, gar kuru viņi jāja, bija tik tumšs, it kā pa to gravā ieplūstu nakts, un viņi vēl nebija necik tālu tikuši, kad Vils pēkšņi savaldīja zirgu.

- Kas noticis? - Veljents satraukti vaicāja.

- Te ir goili. - Viļa balsī nebija saklausāmas ne mazākās šaubas. - Tie ir pavisam tuvu.

- Goili? - Veljents pameta Jākobam ļauni dzēlīgu skatienu. - Lieliski. Es ļoti labi saprotos ar viņiem.

Jākobs uzspieda viņam plaukstu uz lūpām, tad apturēja ķēvi un ieklausījās, taču strauta čalošana pārmāca visas citas skaņas. - Izliecieties, ka jūs dzirdināt zirgus, - viņš pačukstēja citiem.

- Es arī saožu goilus, - Lapsa nošņācās. - Viņi ir mums priekšā.

- Bet kāpēc tie slēpjas? - Vils trīcēja kā zvērs, kas sajutis tuvumā savu baru.

Veljents nopētīja viņu, kā pirmo reizi ieraudzīdams, - un tik pēkšņi pagriezās pret Jākobu, ka puisis gandrīz vai nokrita no zirga. - Tu, viltīgais suns! -rūķis čukstēja. - Kādā krāsā ir akmens viņa ādā? Zaļā, vai ne?

- Nu un tad?

- Nu un tad?... Neturi mani par muļķi! Tas ir nefrīts. Goili ir izsolījuši par viņu kilogramu sarkanā mēnesakmens. Tavs brālis - jāsmejas gan! - Rūķis sazvērnieciski piemiedza viņam ar aci. - Tu viņu atradi tāpat kā kristāla kurpīti un galdiņu, kas klājas. Bet ko tu, pie velna, gribi ar viņu iesākt pie fejām?

Nefrīts!

Jākobs stingām acīm raudzījās uz Viļa blāvi zaļo ādu. Protams, viņš bija dzirdējis šos nostāstus. Par goilu karali un viņa neuzveicamo miesassargu. Čanūts reiz bija sapņojis to atrast un pārdot ķeizarienei. Bet kam tad varēja prātā ienākt, ka viņa brālis ir tas nefrīta goils.

Gravas galā jau bija saredzama miglā tītā ieleja. Tik tuvu!

- Aizvedīsim viņu uz kādu no goilu cietokšņiem un algu sadalīsim! - Veljents nespēja vien norimties. -Ja viņi saķers to šeit, gravā, tad mums no tā nekāds labums netiks!

Jākobs rūķa sacītajam nepievērsa uzmanību. Viņš redzēja, kā Vils trīc.

- Vai tu zini vēl kādu citu ceļu uz ieleju? - Jākobs vaicāja.

- Protams, - Veljents viltīgi atbildēja. - Ja tu domā, ka tavam tā sauktajam brālim vēl ir laiks mest kādus līkumus... Par tevi nemaz nerunājot!

Vils paskatījās apkārt - tramīgi kā sagūstīts zvērs.

Klāra piejāja savu zirgu Jākobam līdzās. - Ved viņu prom no šejienes! - viņa čukstēja. - Lūdzu!

Un ko pēc tam?

Dažus metrus tālāk klinšu priekšā auga priežu puduris. Zem koku zariem bija tik tumšs, ka Jākobs, pat tik tuvu būdams, nespēja saskatīt, kas tur apakšā notiek.

Viņš noliecās pie Viļa un satvēra tā roku. - Jāj man līdzi uz priedēm! - Jākobs klusā balsī sacīja. - Un, kad es nokāpšu no zirga, tad arī tu nokāp!

Jākobam bija padomā kāda spēle - spēle ar paslēpšanos un pārģērbšanos.

Vils minstinājās, taču beidzot paņēma grožus un jāja, kā brālis licis.

Ēnas zem priedēm bija melnas kā sodrēji. Ja laimēsies, šī tumsa padarīs aklas pat goilu acis.

- Vai tu vēl atceries, kā mēs bērnībā kāvāmies? -Jākobs klusītiņām pavaicāja Viļam un tad, piejājis pie kokiem, izlēca no segliem.

- Tu vienmēr ļāvi man uzvarēt.

- Ta mēs izdarīsim arī tagad.

Lapsa neatkāpās no Jākoba ne soļa. - Kas tev padomā?

- Vienalga, lai kas arī notiktu, - viņš pačukstēja Lapsai, - es gribu, lai tu paliktu pie Viļa. Apsoli man to! Ja tu to nedarīsi, mēs visi būsim pagalam.

Vils norāpās no zirga.

- Tev jāaizstāvas, Vil, - Jākobs pačukstēja viņam. - Un pacenties, lai tas izskatītos ticami. Kaušanos beigsim tur, zem kokiem.

Tad Jākobs bez brīdinājuma iesita brālim ar dūri pa seju.

Viļa zeltainās acis uzreiz iedzirkstījās.

Viņš tik spēcīgi blieza pretī, ka Jākobs nokrita uz ceļiem. Akmens āda un dusmas, kādas viņš brāļa sejā vēl nekad nebija redzējis!

Varbūt tā tomēr nav laba doma, Jākob?

24.

ĶĒRĀJI

Dienai austot, Hencavs bija sasniedzis gravu.

Vienradži, kas ganījās miglainajā ielejā, atstāja maz šaubu, ka Nesere atvedusi viņus uz īsto vietu. Taču saule tagad jau rietēja, un Hcncavs sāka bažīties, vai tikai tas brālis beigās tomēr nebūs nošāvis nefrīta goilu, bet tad Nesere norādīja uz ieeju gravā.

Brāļiem līdzi bija viena meitene un viena lapsa, kā barvedis ar trim pirkstiem bija sacījis, un vēl viņi bija noķēruši vienu rūķi. Nav slikta

ideja! Pat Neserei nebija padoma, kā tikt garām vien-radžiem, taču Hencavs bija dzirdējis runas, ka dažiem rūķiem šis noslēpums ir zināms. Lai arī kā būtu -komandieris nealka goda kļūt par pirmo goilu, kas redzējis to nolādēto feju salu. Labprātāk viņš jāja cauri neskaitāmiem tumšiem mežiem vai gulēja pie aklām čūskām, kas mājo zem zemes. Nē! Viņam jānoķer nefrīta goils, pirms tas tiek garām vienradžiem.

- Komandieri, viņi kaujas! - Neseres balsī skanēja pārsteigums.

Ko gan viņa bija gaidījusi? Līdz ar akmens ādu un zelta spīdumu acīs uzradās arī dusmas. Un pret kuru tās vērsās visupirms? Pret brāli. Pareizi, sit viņu nost! -Hencavs, pētīdams nefrīta goilu savā tālskatī, domās kūdīja. Tu noteikti jau ne vienu reizi vien esi to gribējis, taču viņš vienmēr bijis tas vecāleais, vienmēr tas stiprākais. Toties tagad tev ir goila dusmas - un tu vari nokārtot visus savus rēķinus.

Vecākais brālis cīnījās labi, taču viņam nebija izredžu.

Re! Tas nokrīt uz ceļiem. Meitene pieskrien pie nefrīta goila un velk viņu prom, taču viņš izraujas un, kad brālis mēģina atkal piecelties kājās, iesper tam tik stipri pa krūtīm, ka tas pakrīt zem priedēm. Tumsa zem zariem aprija viņus abus, un Hencavs jau grasījās dot pavēli jāt lejā, kad nefrīta goils atkal uzradās starp kokiem.

Viņš jau vairījās no saules gaismas un, dodamies pie sava zirga, uzvilka kapuci dziļi pāri sejai. Tiesa gan, pēc cīkstēšanās viņš turējās mazliet nedroši kājās, taču nekas - drīz vien viņš manīs, ka jaunā miesa dzīst daudz ātrāk nekā vecā.

- Ļauj, lai viņš uzkāpj zirgam mugurā! - Hencavs pačukstēja Neserei. - Un tad mēs noķersim to fejas sapņu princi.

25.

ĒSMA

Klintis. Krūmi. Kur viņi noslēpušies? Kā to noskaidrot, Jākob? Tu neesi goils. Varbūt vajadzēja pavaicāt brālim?

Jākobs uzvilka kapuci sev dziļāk uz sejas un lika zirgam iet lēnām. Kā goili uzzināja, ka viņi nāks cauri gravai? Ne tagad, Jākob!

Viņš nespēja pateikt, kas sāp vairāk - plecs vai seja. Cilvēka miesa bija pārāk vārīga, lai stātos pretī nefrīta dūrei. īsu mirkli Jākobs patiešām bija nodomājis, ka Vils viņu nositīs, - un vēl arvien

netika skaidrībā, cik daudz no dusmām, kuras sajuta sitienos, bija nevis goilu, bet gan brāļa paša dusmas.

Jākobs dzina Viļa zirgu pa čalojošo strautiņu. Ūdens šļakstījās puisim uz drudzī sakarsušās ādas. Pakavu dipoņa atbalsojās gravā, un Jākobam jau radās aizdomas, ka Vils būs tomēr sajutis tikai pats savu Akmens miesu, kad kreisajā pusē starp klintīm kaut kas sakustējās.

Aiziet! Viņš palaida zirgu auļos. Tas bija brūns ērzelis, ne tik straujš kā ķēve, taču spēcīgs, un Jākobs bija ļoti labs jātnieks.

Protams, goili mēģināja aizšķērsot ceļu. Taču to zirgi, kā viņš bija cerējis, uz nogruvumu akmeņiem jutās nedroši, un brūnis, aizjoņojis tiem garām, auļiem metās miglas klātajā ielejā. Jākobam uzbruka atmiņas, gluži kā būtu gaidījušas puisi starp šiem kalniem. Laime un mīlestība, bailes un nāve.

Vienradži pacēla galvas. Protams, tie nebija balti. Kāpēc daudz ko tajā pasaulē, no kuras viņš nāca, tik labprāt iekrāsoja baltu? Vienradžu kažoks bija brūns, raibi pelēks un blāvi dzeltens kā rudens saule, kas spīdēja cauri miglai. Dzīvnieki vēroja viņu, taču neviens vēl negrasījās uzbrukt.

Jākobs ar acīm meklēja savus vajātājus.

Kopā tie bija pieci. Virsnieku viņš uzreiz pazina. Tas bija tas pats, kas komandēja goilus pie šķūņa. Viņa jašmas brūnajā pierē bija plaisa, it kā kāds būtu mēģinājis to pāršķelt, un viena no zeltaini spīdīgajām acīm bija gandrīz balta kā piens. Tātad goili patiešām sekoja viņiem.

Jākobs noliecās pār zirga kaklu. Ērzeļa pakavi grima dziļi slapjajā zālē, taču dzīvnieks, par laimi, tikpat kā nekļuva gausāks.

Jāj, Jākob! Aizvilini tos prom, citādi tavs brālis vēl ņems un piepulcēsies tiem.

Goili tuvojās, taču nešāva. Protams, ne. Ja tie patiešām uzskatīja Viļu par nefrīta goilu, tad viņš tiem bija vajadzīgs dzīvs.

Kāds no vienradžiem iezviedzās. Palieciet, kur esat!

Skatiens pār plecu. Goili bija izšķīrušies. Tie mēģināja ielenkt viņu. Ievainojums sāpēja tik ļoti, ka Jākobam acu priekšā viss izplūda, un mirkli viņam likās, ka krīt atpakaļ laikā, un viņš atkal redzēja sevi ar caurdurtu muguru guļam zālē.

Ātrāk! Viņam tie bija jāapsteidz. Taču ērzelis smagi elsa, un goili sen vairs nejāja ar pusaklajiem zirgiem, kurus audzēja zem zemes. Kāds jau bija viņam bīstami tuvu. Tas bija virsnieks. Jākobs saprata, ka jāgriež prom seja, taču tieši tajā mirklī, kad viņš gribēja pieturēt kapuci, tā noslīdēja viņam no galvas.

Apstulbums jašmas vaigā pārvērtās dusmās - tādās pašās dusmās, kādas Jākobs bija redzējis sava brāļa acīs.

Spēle bija galā.

Kur ir Vils? Jākobs pameta žiglu skatienu atpakaļ.

Goilu virsnieks paskatījās tajā pašā virzienā.

Uzsēdinājis rūķi sev priekšā, Vils auļoja pie vien-radžiem. Zēns jāja ar Klāras zirgu, bet meitenei bija atstājis ķēvi. Viņai līdzās kustējās zāle, it kā tai pāri skrietu vējš. Lapsa! Viņas ķepas bija gandrīz tikpat žiglas kā zirgu garās kājas.

Jākobs izvilka pistoli, taču kreisā roka puisim vairs īsti neklausīja, bet ar labo viņš bija ievērojami sliktāks šāvējs. Un tomēr viņš nogāza no segliem divus goilus, kad to zirgi jau metās Viļam pa pēdām. Goils ar pusaklo aci notēmēja uz viņu - jašmas seja bija sastingusi naidā. Dusmās tas vairs neapjēdza, kurš no brāļiem jāķer, taču tā zirgs paklupa augstajā zālē, un lode aizspindzēja garām.

Ātrāk, Jākob! Puisis tik tikko vēl jaudāja noturēties seglos, taču Vils gandrīz jau bija sasniedzis vienradžus, un Jākobs klusībā lūdzās, kaut rūķis šoreiz nebūtu melojis. Nu, jāj taču! - viņš domās izmisis mudināja, kad Vils piepeši palēnināja zirga soli. Tomēr mazais brālis drīz vien apturēja zirgu pavisam, un Jākobs zināja, ka tas notiek ne jau aiz bailēm par viņu. Vils, seglos sēdēdams, pagriezās apkārt un lielām acīm blenza uz godiem, kā bija to jau darījis pamestajā sētā.

Arī goilu virsnieks ar pusaklo aci tagad atkal bija sapratis, kurš īsti viņam jādabū ciet. Jākobs šāva uz viņu, taču lode aizlidoja garām, tikai viegli ieskrambājot goilu. Nolādētā labā roka!

Un Vils pagrieza zirgu.

Jākobs izkliedza viņa vārdu.

Viens no goiliem bija Viļam gandrīz jau piejājis klāt. Tā bija kāda sieviete. Tumšā jašma ar ametistu. Kad Klāra, aizsargādama Viļu, nostājās viņam priekšā, goilu sieviete izrāva zobenu, taču Jākoba lode bija ātrāka. Virsnieks aizsmakušā balsi iekliedzās, kad goilu sieviete krita, un vēl negantāk dzina savu zirgu Viļa virzienā. Vien daži metri! Rūķis šausmās blenza uz goilu. Taču Klāra sagrāba Viļa zirga grožus, un zirgs, ar kuru viņa tik daudz bija jājusi, paklausīja meitenei, kad viņa to vilka sev līdzi uz vienradžu pusi.

Vienradžu bars šajās medībās bija noskatījies tikpat vienaldzīgi, kā cilvēki vēro zvirbuļu plūkšanos. Jāko-bam aizrāvās elpa, kad Klāra jāšus tuvojās dzīvniekiem, taču šoreiz rūķis patiešām bija runājis taisnību. Vienradži ļāva Klārai un viņa brālim pajāt garām.

Bet, kad goili tuvojās vienradžiem, tie uzbruka.

Ieleju piepildīja skaļi zviedzieni, pakavu klaudzoņa un pakaļkājās saslējušies dzīvnieki. Jākobs dzirdēja šāvienus. Tagad nedomā par goiliem, Jākob! Seko savam brālim!

Kad puisis jāšus tuvojās saniknotajam baram, sirds viņam sitās kakla galā. Jākobam bija tāda sajūta, ka vienradži jau atkal uzšķērž viņa muguru un viņa paša siltās asinis līst pār ādu. Tikai ne šoreiz, Jākob! Dari, ko rūķis sacīja: “Tas ir gluži vienkārši. Aizveriet acis un turiet tās ciet, citādi zvēri uzdurs jūs uz saviem ragiem kā cepeti uz iesma. ”

Kāds rags noslīdēja Jākobam gar augšstilbu. Pie pašām ausīm sprauslāja vienradžu nāsis, aukstais gaiss oda pēc zirgiem un briežiem vienlaikus. Tikai never acis vaļā, Jākob! Šķita, ka pinkaino ķermeņu jūrai nav gala. Kreisā roka bija kā nedzīva, un ar labo viņš bija cieši apķēris zirga kaklu. Bet tad pēkšņi nāsis, kas sprauslāja, pieklusa, un kļuva dzirdama vēja čabināšanās lapu biezoknī, viļņu skalošanās un niedru čaukstēšana.

Jākobs atvēra acis, un viss bija kā toreiz.

Ne miņas vairs no goiliem, vienradžiem un miglas klātās ielejas. Ezerā spoguļojās vakara debesis. Uz ūdens plauka lilijas, kas bija viņu pirms trim gadiem šurp atvedušas. Krastā auga vītoli, to lapas bija tik zaļas kā tikko uzplaukušas to zaros, un tālumā viļņos bija redzama sala, no kuras neviens neatgriezās. Izņemot tevi, Jākob.

Siltais gaiss glāstīja viņa matus, un sāpes plecā norima kā ūdens pie krasta niedrēm.

Jākobs norāpās no pārgurušā zirga muguras. Klāra un Lapsa skrēja pie viņa. Vienīgi Vils stāvēja ezera krastā un kā noburts raudzījās uz salu. Izskatījās, ka brālis nav ievainots, taču, kad viņš pagriezās pret Jākobu, viņa acīs pazibēja uguns un nefrītā vairs tikai vietām bija samanāmas trūcīgas cilvēka ādas paliekas.

- Te nu mēs būtu. Vai esi apmierināts? - Veljents, stāvēdams starp vītoliem, lasīja nost no piedurknēm vienradžu spalvas.

- Kurš noņēma tev ķēdi? - Jākobs mēģināja satvert rūķi, taču Veljents veikli izmuka.

- Sieviešu sirdīs, par laimi, ir daudz vairāk līdzjūtības nekā akmenī, kas pukst tavās krūtīs, - viņš dzēlīgi pavēstīja, kamēr Klāra, sajuzdamās vainīga, paskatījās uz Jākobu. - Vai tā nav? Bet nesatraucies! Mēs savus rēķinus esam nokārtojuši! Tikai vienradži samina manu cilindru. - Rūķis, kā pārmetumu pauzdams, pieglauda ar roku izspūrušos matus. - Vismaz šo zaudējumu tu man varētu atlīdzināt!

- Nokārtojuši savus rēķinus? Vai tu gribi redzēt rētas uz manas muguras? - Jākobs pieskārās savam plecam. Taču tajā nevarēja sataustīt ne skrambiņu, it kā puisis nekad nebūtu cīnījies ar Skroderi. - Taisies, ka pazūdi! - viņš uzbrēca rūķim. - Pirms es vēl neesmu paguvis tevi nošaut.

- Ak tā? - Veljents pameta zobgalīgu skatienu uz salu, kas izzuda vakara krēslā. - Es esmu pārliecināts, ka tavs vārds ātrāk parādīsies uz kāda kapakmens nekā manējais. Cienītā! - viņš sacīja, pievērsdamies Klārai. - Jums vajadzētu sekot man. Nekas labs te nav gaidāms. Vai jūs esat kādreiz dzirdējusi par cilvēku sievieti Sniegbaltīti, kas dzīvoja pie dažiem maniem sugas brāļiem rūķiem, bet tad sametās kopā ar kādu no

ķeizarienes priekštečiem? Viņa kļuva tik nelaimīga ar karaļdēlu, ka beigās no tā aizmuka. Ar kādu no rūķiem!

- Patiešām? - Taču Klāra, šķiet, īsti nemaz nedzirdēja, ko rūķis stāsta.

Meitene piegāja pie ziediem noklātā ezera, it kā būtu aizmirsusi visu, pat Viļu, kas stāvēja tikai dažu soļu attālumā. Starp vītoliem auga pulkstenītes, tumšzilas kā vakara debesis, un, kad Klāra vienu no tām noplūca, zieds klusi iešķindējās. Un viņai no sejas izdzisa gan bailes, gan skumjas. Turpretī Veljents vien nīgri atmeta ar roku.

- Feju triki! - viņš nicinoši murmināja. — Man šķiet, ka prātīgāk būs, ja es došos prom.

- Pagaidi! - Jākobs sacīja. - Krastā vienmēr stāvēja laiva. Kur tā ir?

Taču, kad puisis pagriezās, rūķis jau bija nozudis starp kokiem - un tikai Vils blenza uz savu spoguļattēlu viļņos. Jākobs iesvieda tumšajā ūdenī akmeni, tomēr brāļa atspulgs drīz vien atgriezās - izkropļots un tāpēc vēl jo draudīgāks.

- Gravā es tevi gandrīz vai nositu. - Viļa balss tagad skanēja tik skarbi, ka tā tikpat kā vairs nebija atšķirama no goila balss. - Paskaties uz mani! Vienalga, ko tu ceri šeit atrast, - par vēlu, lai glābtu mani. Piekrīti beidzot!

Klāra paraudzījās uz viņiem. Meitene izskatījās kā noburta, kā ziedputekšņu mākonī ietīta. Tikai Vils likās

to nejūtam. Kur ir tavs brālis, Jākob? Kur tu viņu pameti? Lapu čaboņa vējā atgādināja viņu mātes balsi.

Vils atkāpās no Jākoba, kā baidīdamies, ka varētu brālim atkal iesist.

- Ļauj man iet pie viņiem!

Aiz kokiem norietēja saule. Tas gaisma ņirbēja viļņos kā kūstošs zelts, un feju lilijas atvēra pumpurus, kā sveicinādamas nakti.

Jākobs vilka Viļu prom no ūdens.

- Tu gaidīsi mani te, krastā, - viņš pieteica. - Nekur neej! Es drīz atgriezīšos, es tev apsolu.

Lapsa nosēdās viņam pie kājām un, spalvu sabozusi, lūkojās pāri uz salu.

- Ko tu gaidi, Lapsa? - Jākobs to skubināja. - Meklē laivu!

26.

SARKANĀ FEJA

Lapsa atrada laivu. Un šoreiz rudaste nelūdza, lai Jākobs ņem to līdzi, bet, kad puisis kāpa iekšā, iekodās viņam tik stingri rokā, ka asinis tecēja pa pirkstiem.

- Lai tu neaizmirstu mani! - Lapsa sacīja, un tās acīs bija bailes, ka puisis arī šoreiz, tāpat kā pirms trim gadiem, pazudīs.

Fejas, uzgājušas Jākobu pusdzīvu mežā, bija aizdzinušas Lapsu prom, bet tā, mēģinādama sekot viņam uz salu, gandrīz vai noslīka. Un

tomēr Lapsa bija gaidījusi Jākobu veselu gadu, turpretī viņš pa to laiku bija aizmirsis gan rudasti, gan visu citu uz pasaules. Tagad, kaut tuvojās nakts, kas iekrāsoja kažoku melnu, Lapsa atkal palika tupam pat tad, kad viņš jau bija aizairējies tālu ezerā. Arī Klāra stāvēja starp vītoliem, un šoreiz pat Vils skatījās viņam nopakaļ.

Par vēlu, lai glābtu mani! Un viļņi, kas sitās pret mazo laiviņu, šķiet, sacīja to pašu, ko Vils. Bet kurš gan varēja Tumšās fejas lāstu noņemt labāk nekā viņas māsa? Jākobs satvēra savu medaljonu. Ziedlapiņu, kas tajā iekšā, viņš bija noplūcis tajā dienā, kad pameta Mirandu. Šī ziedlapiņa padarīja puisi fejai tik neredzamu, it kā viņš līdz ar mīlestību būtu atteicies arī no ķermeņa, kas bija mīlējis feju. Nekas vairāk kā vien ziedlapiņa! Miranda pati bija Jākobam atklājusi, ka puisis tā var paslēpties no viņas. Iemīlējušās fejas miegā izpauda visus savus noslēpumus. Vajadzēja tikai uzdot pareizo jautājumu.

Par laimi, ziedlapiņa padarīja viņu neredzamu arī citām fejām. Paslēpdams laivu salas krasta niedrēs, Jākobs pamanīja četras no viņām stāvam ūdenī. Feju garie mati šūpojās viļņos kā plīvurs, ko audusi nakts. Mirandas nebija viņu vidū. Viena no fejām paskatījās Jākoba virzienā, taču puisi glāba ziedu paklājs, pa kuru ejot viņa soļi bija gandrīz vai tikpat nedzirdami kā Lapsas soļi. Viņš bija redzējis, kā fejas pārvērš vīriešus dadžos vai zivīs. Ziedi bija zili kā pulkstenītes, kuras

Klāra bija plūkusi, un pat medaljons nespēja aizsargāt Jākobu no atmiņām, kuras raisīja to smarža. Uzmanies, Jākob! Viņš uzspieda pirkstus uz asiņainās brūces, ko Lapsas zobi bija atstājuši viņa plaukstas virspusē.

Drīz vien Jākobs ieraudzīja pirmo no tīkliem, ko feju kodes auda starp kokiem. Tas bija teltis - tik plānām sienām kā spāru spārni -, kurās pat dienas laikā bija tik tumšs, it kā nakts nespētu izkļūt no tām. Fejas gulēja tajās tikai tad, kad saule bija pie debesīm, taču Jākobs nezināja labāku vietu, kur gaidīt Mirandu.

Sarkanā feja! Tieši šis vārds tika nosaukts, kad Jākobs pirmo reizi dzirdēja par viņu. Kāds piedzēries algotnis bija stāstījis par savu draugu, kuru viņa atvilinājusi uz salu un kurš pēc atgriešanās bija aiz ilgām pēc viņas noslīcinājies. Ikviens bija dzirdējis šādus stāstus par fejām, kaut arī tikai retajam jelkad gadījies redzēt viņas vaigā. Daži uzskatīja viņu salu par mirušo valstību, taču fejas neko nezināja nedz par cilvēku nāvi, nedz par cilvēku laiku. Miranda sauca Tumšo feju par māsu tikai tāpēc, ka abas bija vienā dienā izkāpušas no ezera. Tad kā gan fejai saprast viņa izjūtas, redzot, ka brālim aug akmens āda?

Telts starp kokiem, kas veselu gadu bijusi visa Jākoba pasaule, lipa puisim pie drēbēm, kad viņš meklēja ceļu cauri tās sienām. Acis tikai pamazām aprada ar tumsu, un, ieraudzījis sūnu gultā, kas pašam bija tik labi pazīstama, kādu guļam, viņš pārsteigts atkāpās.

Miranda nebija mainījusies. Protams. Fejas nenovecoja. Viņas āda bija baltāka par lilijām ezerā un mati tik tumši kā nakts, kas viņu tā valdzināja. Naktī arī viņas acis bija melnas, taču dienā tās kļuva zilas kā debess vai zaļas kā ezera ūdens, kad tajā atspoguļojas vītolu lapotne. Tik skaistas! Pārāk skaistas, lai būtu cilvēka acis. Laiks un vītums, ko tas nes sev līdzi, viņu neskāra. Taču vīrietim dzīvē pienāk brīdis, kad tas ilgojas sajust arī uz ādas, ko tas glāsta, tādu pašu mirstīgumu, ko sajūt pats savā miesā.

Jākobs no krekla apakšas izvilka medaljonu un noāķēja to no ķēdītes ap kaklu. Miranda sakustējās, tiklīdz puisis nolika to viņai blakus, un Jākobs paspēra soli atpakaļ, kad viņa sapnī čukstus izrunāja viņa vārdu. Tas nebija labs sapnis. Drīz vien viņa pamodās un atvēra acis.

Tik skaista! Jākobs sataustīja Lapsas koduma vietas sev uz rokas.

- Kopš kura laika pa naktīm tu guli?

Mirkli izskatījās, ka feja joprojām vēl uztver puisi tikai kā sapni, kas pamodinājis viņu, bet tad ieraudzīja medaljonu sev līdzās. Miranda to atvēra un izņēma ziedlapiņu.

- Tad tā tu biji paslēpies no manis. - Jākobs droši nebūtu varējis pateikt, ko redz viņas sejā. Prieku? Dusmas? Mīlestību? Naidu? Varbūt no visa pa druskai? - Kas tev to pateica priekšā?

- Tu pati.

Kad Jākobs paspēra soli uz viņas pusi, kodes bariem sitās puisim sejā.

- Tev man jāpalīdz, Miranda!

Viņa piecēlās kājās un notrauca sūnu sev no ādas.

- Es nogulēju naktis, jo tās man pārāk stipri atgādināja par tevi. Taču tas bija sen. Tagad tas palicis vienīgi par sliktu ieradumu.

Kodes iekrāsoja nakti ar saviem spārniem sarkanu.

- Es redzu, tu neesi atnācis viens, - viņa sacīja, saberzdama starp pirkstiem lilijas ziedlapiņu drumslās. - Turklāt tu esi atvedis šurp kādu goilu.

- Tas ir mans brālis. — Šoreiz kodes atļāva Jākobam pieiet viņai tuvāk. - Tas ir feju lāsts, Miranda.

- Tu esi ieradies pie nepareizās fejas.

- Taču tu noteikti zini, kā to var noņemt!

v

Šķita, ka fejas gaisīgo augumu veido vien ēnas, kas to ieskauj, mēnesgaisma un nakts rasa no lapām. Toreiz Jākobs, laimes pārņemts, bija redzējis tikai viņu, it kā pasaulē nekā cita vairs nebūtu. Tomēr pasaulē tik un tā bija vēl daudz kā cita.

- Mana māsa vairs nav ar mums. - Miranda pagrieza viņam muguru. - Viņa mūs ir nodevusi, aiziedama pie goila.

- Tad palīdzi man!

Jākobs pastiepa roku, taču viņa atgrūda to.

- Kāpēc lai es to darītu?

- Man vajadzēja doties prom. Es nevarēju palikt šeit mūžam!

- To teica arī mana māsa. Taču fejas neiet prom. Mums jāpaliek tajā vietā, kas mūs radījusi. Tu to zināji tikpat labi kā viņa.

Tik skaista! Atmiņas auda tumsā tīklu, kurā abi

ieķērās.

»

- Palīdzi viņam, Miranda! Lūdzu!

Feja pacēla roku un pieskārās ar pirkstiem viņa lūpām.

- Noskūpsti mani!

Jākobam bija tāda sajūta, it kā viņš skūpstītu nakti vai vēju. Kodes sadzēla puisim ādu, un viss, kas tobrīd zuda, atgādināja vien pelnu garšu mutē. Palak žot Mirandu vaļā, viņam uz mirkli likās, ka redz viņas acīs pats savas beigas.

Laukā ierējās Lapsa. Ta vienmēr apgalvoja, ka jūtot, kad viņam draud briesmas.

Miranda pagrieza muguru.

- Ir tikai viens līdzeklis pret šo lāstu.

- Kāds?

- Tev ir jāiznīcina mana māsa.

Jākoba sirds mirkli pamira, un viņš sajuta bailes kā sviedru lāses pats uz savas ādas.

Tumšā feja!

“Viņa pārvērš savus ienaidniekus vīnā, kuru viņa dzer, vai dzelzī, no kura viņas mīļākais būvē tiltus.’’

Pat Canūta balss bailēs ietrīsējās un aizkrita, kad tas runāja par Tumšo feju.

- Viņu nav iespējams nogalināt, - Jākobs sacīja. - Tāpat kā tevi.

- Fejai ir arī ļaunāki ienaidnieki nekā nāve.

Brīdi viņas skaistums līdzinājās kādam indīgam

ziedam.

- Cik daudz laika vēl atlicis tavam brālim?

- Divas, varbūt trīs dienas.

Cauri tumsai izlauzās balsis. Citas fejas! Jākobs nekad nebija sapratis, cik daudz to ir.

Miranda skatījās uz gultu, kā atcerēdamās tos laikus, kad viņi to dalīja. - Mana māsa ir pie sava mīļākā goilu galvenajā cietoksnī.

Līdz turienei bija vairāk nekā sešas dienas, ko jāt.

Tas būs par vēlu. Daudz par vēlu.

Jākobs nebija pārliecināts, ko izjūt vairāk - izmisumu vai atvieglojumu.

Miranda izstiepa roku. Viena no viņas kodēm nosēdās uz tās.

- Un tomēr tu vari vēl laikus turp pagūt. - Kode iepleta spārnus. - Ja es tev iegūšu laiku.

Lapsa no jauna ierējās.

- Viena no mums reiz lika kādai princesei tās piecpadsmitajā dzimšanas dienā mirt. Taču mēs mīkstinājām šo lāstu. Aizstājām nāvi ar dziļu miegu.

Jākobam acu priekšā iznira klusā, ērkšķiem apjoztā pils un nekustīgais augums torņa istabā.

- Princese tik un tā nomira, - viņš sacīja, - jo neviens viņu nepamodināja.

Miranda paraustīja plecus. - Es likšu tavam brālim iemigt. Tev jārūpējas par to, lai viņš tiktu pamodināts. Taču tikai pēc tam, kad tu būsi salauzis manas māsas varu.

Kode uz viņas rokas tīrīja savus spārnus.

- Tā meitene, kas pie jums, - viņa ir kopā ar tavu brāli, vai ne?

Miranda pavilka kailo kāju pa zemi, un mēnes-gaisma uzzīmēja uz tās Klāras seju.

-Jā, - Jākobs sacīja - un sajuta ko tādu, ko viņš nesaprata.

- Vai viņa mīl viņu?

j )

-Jā. Es domāju gan.

- Labi. Jo citādi viņš gulēs līdz pat savai nāves stundai. - Miranda aizslaucīja mēnesgaismas attēlu prom. - Vai tu jelkad esi ticies ar manu māsu?

Jākobs noliedzoši papurināja galvu. Viņš bija redzējis neskaidras fotogrāfijas, kādu zīmētu portretu avīzē -dēmonisko mīļāko, ļauno raganu, kas liek augt akmenim cilvēku miesā.

- Viņa ir pati skaistākā no mums. - Miranda noglāstīja viņam seju, kā gribēdama atcerēties mīlestību, ko bija izjutusi. - Neskaties viņā pārāk ilgi! - feja klusi piekodināja. - Un, lai ko arī viņa tev solītu, - dari tieši to, ko es tev sacīšu, citādi tavs brālis būs pagalam.

Lapsas rejas atkal ieskanējās nakts klusumā. Ar mani viss kārtībā, Lapsa, - Jākobs nodomāja. Būs labi. Kaut arī viņš vēl nesaprata - kā.

Jākobs satvēra Mirandas roku. Seši pirksti, baltāki nekā ziedi ezerā. Viņa vēlreiz ļāvās viņa skūpstam.

- Kā būtu, ja es algā par šo palīdzību prasītu, lai tu atgriezies? - viņa čukstēja. - Vai tu to darītu?

- Vai tu to prasi? - viņš vaicāja, kaut arī baidījās no atbildes.

Miranda pasmaidīja.

- Nē, - viņa sacīja. - Uzveic manu māsu - un tā arī būs mana alga.

27.

TIK TĀLU PROM

Vils aizvien vēl skatījās uz salu, ne acu nenovērsis. Klārai bija smagi, redzot bailes viņa sejā - bailes pašam no sevis, no tā, ko Jākobs uzzinās uz salas, bet visvairāk no tā, ka brālis varētu neatgriezties un viņš paliktu ar savu akmens ādu viens.

Klāru viņš bija aizmirsis. Taču meitene tik un tā piegāja viņam klāt. Akmens joprojām vēl nespēja pilnībā noslēpt cilvēku, ko viņa bija mīlējusi, un šis cilvēks bija tik vientuļš.

- Jākobs drīz atgriezīsies, Vil. Pavisam noteikti.

Zēns pavērsās pret viņu.

- To, kad Jākobs atgriezīsies, nekad nevar pare-dzēt, - viņš tikai izmeta. - Tici man, es zinu, ko runāju.

Klāra saskatīja viņā abus - gan nesen alā sastapto svešinieku, kura aukstums vēl tagad lika viņai drebināties, gan to otru, kas bija stāvējis slimnīcas gaitenī pie savas mātes palātas un katru reizi, kad viņa gāja garām, uzsmaidījis. Vils! Klārai tik ļoti pietrūka viņa!

-Jākobs atgriezīsies, - meitene palika pie sava. - Esmu pārliecināta. Un viņš atradīs izeju. Viņš mīl tevi - kaut arī ne visai labi prot to izrādīt.

Taču Vils noliedzoši purināja galvu.

- Tu nepazīsti manu brāli, - zēns sacīja, pagriezdams ezeram muguru, it kā viņam būtu apnicis skatīties savā spoguļattēlā. - Jākobs nekad nav varējis samierināties ar to, ka dažiem notikumiem nav laimīgu beigu. Vai arī ar to, ka lietas un cilvēki iet bojā...

Atcerējies par nefrītu, viņš atkal aizgriezās prom. Taču Klāra neredzēja akmeni. Viņas acīs tā joprojām vēl bija tā pati seja, kuru viņa mīlēja. Lūpas, kuras viņa tik bieži bija skūpstījusi. Pat acis vēl bija viņa, kaut arī spīdēja zeltā. Taču, kad meitene pastiepa roku pēc Viļa, viņš nodrebēja tāpat kā toreiz alā, un nakts nošķīra viņus vienu no otra kā melna upe.

Vils izvilka no mēteļa apakšas pistoli, ko Jākobs bija iedevis.

- Še, ņem! - viņš sacīja. - Tev tā varbūt noderēs -ja nu Jākobs neatgriežas un es rīt vairs tevi nepazīstu. Un, ja gadās, ka tev jānogalina... tas svešinieks ar akmens seju... tad zini, ka šis svešinieks izdarīja to pašu ar mani.

Klāra gribēja atkāpties, taču Vils, cieši satvēris meiteni, iespieda viņai pistoli rokā. Zēns vairījās pieskarties Klāras ādai, tikai izlaida savus pirkstus cauri viņas matiem.

- Man ļoti žēl! - viņš čukstēja.

Tad Vils pagāja viņai garām un pazuda starp vītoliem. Klāra palika stāvam un sastingušām acīm lūkojās uz pistoli, līdz piegāja pie ezera un iemeta to tumšajā ūdenī.

28.

TIKAI VIENU ROZI

Jākobs aizvadīja pie fejas visu nakti. Kaut arī mutē saglabājās pelnu garša. Viņš tumsā rota-ļājās ar Mirandas melnajiem matiem un meklēja mierinājumu uz tās baltās ādas - ļāvās atmiņām, kuras modināja pirksti, un nemaņai, kurā grima saprāts. Laukā smējās un sačukstējās citas fejas, un mirkli Jākobs iedomājās, kas notiktu, ja tās viņu šeit atklātu, - vai Miranda glābtu viņu? Taču būtībā puisim bija vienalga. Viss viņam bija vienaldzīgs šajā naktī. Nekādas rītdienas.

Nekādas vakardienas. Nekādu brāļu un tēvu. Vien tumšie mati un baltā āda, un sarkanie spārni, kas raksta nakti zīmes, kuras viņš nesaprata.

Taču pienāca brīdis, kad arī telts vairs nespēja pasargāt no dienas, Lapsas kodums uz rokas sāka sāpēt, un viss bija atpakaļ: bailes, akmens, zelta spīdums brāļa acīs - un cerība, ka viņš tomēr būs atradis ceļu, kā glābt Viļu.

Miranda nevaicāja, vai Jākobs atgriezīsies, - tikai lika viņam pirms aiziešanas atkārtot visu, ko izpaudusi par tumšo māsu. Vārds vārdā.

Brālis... Māsa...

Austot pirmajai rīta gaismai, ūdens liliju ziedi vērās ciet, un Jākobs ceļā uz laivu nesatika nevienu citu feju. Tomēr putas, kas veidojās uz ezera, liecināja, ka ūdens drīz vien dzemdēs vēl vienu feju.

Kad Jākobs laivā tuvojās otram krastam, Vils nekur nebija redzams, taču Klāra gulēja starp vītoliem. Viņa iztrūkās no miega, kad puisis vilka laivu krastā. Salīdzinājumā ar skaistajām fejām viņa izskatījās kā vienkārša pļavas puķe liliju pušķī. Tomēr šķita, ka Klāra neredz nedz savas netīrās drēbes, nedz lapas matos. Viss, ko Jākobs manīja viņas sejā, bija prieks par to, ka puisis atgriezies, - un bailes par Viļu. “Tavam brālim viņa būs vajadzīga. Un tev arī!" Lapsai kārtējo reizi ir bijusi taisnība. Viņai vienmēr bija taisnība. Un šoreiz Jākobs, par laimi, bija viņu paklausījis.

Lapsa iznāca ar saboztu kažoku no vītolu zaru apakšas, kā pavisam skaidri zinādama, kāpēc viņš atgriezies tikai tagad.

- Ta bija gara nakts, - viņa dzēlīgi sacīja. - Es jau sāku pētīt zivis, vai kāda nav līdzīga tev.

- Galvenais, ka esmu atpakaļ, vai ne? - Jākobs atbildēja. - Un viņa palīdzēs Viļam.

- Kāpēc?

-Kāpēc? Kā lai es to zinu? Varbūt tāpēc, ka tas ir viņas spēkos. Varbūt tāpēc, ka viņa ir uz nažiem ar savu māsu. Man vienalga - kāpēc. Galvenais, ka palīdz!

Lapsa, aizdomu pārņemta, piemiedza acis un paraudzījās pāri uz salu. Taču Klāra izskatījās tik iepriecināta, ka nogurums pagaisa meitenei no sejas.

- Kad? - viņa jautāja.

- Drīz.

Lapsa nolasīja Jākobam no acīm, ka tas vēl nav viss, taču klusēja. Viņa nojauta, ka patiesība var būt nepatīkama. Turpretī Klāra bija pārāk laimīga, lai to ievērotu.

- Lapsa jau domāja, ka tu būsi mūs aizmirsis. - Vils iznāca no kārkliem, un Jākobu uz mirkli sagrāba bailes, ka viņš pārāk ilgi palicis uz salas. Nefrīts bija kļuvis tumšāks un saplūda kopā ar koku lapu zaļo krāsu, it kā pasaule aiz spoguļa būtu viņa brāli jau pilnībā padarījusi par daļu no sevis. Tā bija iesējusi savu sēklu

Viļā, kā jātnieciņa mātīte iedēj olu kāpura ķermenī, un raudzījās uz Jākobu zeltainām acīm, pakampusi viņa brāli savos ilkņos. Taču Jākobs atbrīvos viņu - ar to pašu ieroci, ko tā bija izmantojusi pret brāli, - ar fejas vārdiem.

- Mums jāatrod kāda roze, - Jākobs sacīja.

- Roze? Un tas ir viss? - Nefrīta seja bija neizdibināma. Tik pazīstama un tik sveša vienlaikus.

- Jā. da aug netālu no šejienes. - Un tad tu iemigsi, brāļuk, bet man tikām būs jāsameklē Tumsā feja.

- Akmens nevar tā vienkārši pazust. - Kā Vils paskatījās uz viņu! It kā neko vairs neatcerētos - un tomēr būtu paturējis prātā itin visas ķildas, kas bijušas starp viņiem.

- Kāpēc ne? - Jākobs jautāja. - Es jau pašā sākumā zināju, ka spēšu tev palīdzēt. Dari to, ko es tev teikšu, un viss būs labi.

Lapsa neizlaida viņu no acīm.

Kas tev padomā, Jākob Rekles? - viņas skatiens vaicāja. Es redzu, tev ir bail.

Nu un tad, Lapsai - viņš gribēja atbildēt, da galu galā ir pazīstama sajūta.

29.

SIRDĪ

Viņi jāja gar ezera krastu uz ziemeļiem. Laiks gluži vai apstājās ziedu smaržās un gaismā, kas atspulgojās no ūdens, un Klāra pirmo reizi bija ar mieru piedot šai pasaulei bailes un ļaunumu, ko te piedzīvojusi. Viss būs labi. Viss!

Taču Jākobs drīz vien pagriezās prom no ezera. Zirgi grima arvien dziļāk kazenēs un papardēs, un lapas te kokos jau dzeltēja. Dzestrs vējš pārskrēja pāri zariem, un Klāra pēkšņi aiz stumbriem atkal ieraudzīja ieleju, kurā ganās

vienradži. Tie bija tik tālu prom, ka tik tikko bija saskatāmi miglā, kas arvien vēl klājās pāri kalniem. Taču to mirušie brāļi gulēja Klārai pie kājām.

Vienradžu skeleti bija malu malās - sūna un zāle spraucās laukā starp ribām, zirnekļu tikli aizvilka ciet tukšos acu dobumus, bet baltie ragi arvien vēl turējās picreskaulā. Vienradžu kapsēta! Varbūt tie nāca zem kokiem nomirt, jo zaru aizsegā bija vieglāk šķirties no dzīves? Bet varbūt tie nāves stundā meklēja feju tuvumu. Stīgas ar baltiem ziediem līda cauri to kauliem kā pēdējais sveiciens, ko fejas nosūtījušas saviem sargiem.

Jākobs nokāpa no zirga un devās pie viena no skeletiem. Krūtīs tam bija izaugusi sarkana roze.

- Vil, panāc šurp! - Jākobs pamāja brālim, aicinādams to pie sevis.

Lapsa skraidīja starp kokiem un novēroja vienradžus. Viņa, kā sajutusi ko nelāgu, pacēla purnu vējā.

- Ož pēc goiliem.

- Nu un tad? Vils stāv tieši aiz tevis. - Jākobs pagrieza ielejai muguru. - Noplūc rozi, Vil!

Jaunākais brālis izstiepa roku, taču piepeši parāva to atpakaļ. Viņš raudzījās uz saviem pirkstiem, kas bija pārakmeņojušies. Tad zēns pacēla acis uz Klāru, kā cerēdams tās sejā saskatīt savu agrāko atspulgu.

Lūdzu, Vil! Meitene to nepateica balsī, taču nodomāja. Uzstājīgi, cik vien spēdama. Dari, ko tavs brālis saka! Un pēkšņi Klāra piedzīvoja mirkli, kas neizsakāmi sasildīja sirdi, - Vils, stāvēdams starp šiem ziediem un nāvi, paskatījās uz viņu tā, kā bija darījis to agrāk. Viss būs labi.

Klāra dzirdēja nobrakšķam cieto kātu, kad Vils nolauza rozi. Kāds no ērkšķiem iedūrās viņam pirkstā, un viņš pārsteigts aplūkoja asinis, kas sūcās cauri nefrīta ādai blāvas kā dzintars. Zēns izlaida rozi no rokām un nobraucīja sev pieri.

- Ko tas nozīmē? - viņš ar grūtībām izrunāja vārdus, skatīdamies uz savu brāli. - Ko tu esi izdarījis?

Klāra pastiepa roku pēc Viļa, taču viņš atkāpās. Zēns paklupa pār kādu no skeletiem. Kauli nokrakšķēja viņam zem kājām kā satrunējuši zari.

- Klausies, Vil! - Jākobs sagrāba viņu aiz rokas. - Tev jāguļ. Man ir vajadzīgs laiks! Kad tu pamodīsies, es būšu visu izdarījis. Es tev to apsolu.

Taču Vils viņu tik spēcīgi atgrūda, ka Jākobs kūleņu kūleņiem izvēlās laukā no koku aizsega ielejas klajumā. Vienradži tālumā pacēla galvas.

- Jākob! - ierējās Lapsa. - Nāc zem kokiem!

Jākobs paraudzījās visriņķī. Sī aina Klārai paliks

atmiņā uz visiem laikiem. Viņš atskatās. Un tad šāviens.

t >

Tik spalgs. Kā lūstot kokam.

Lode trāpīja Jākobam krūtīs.

Lapsa iekliedzās, kad viņš iekrita dzeltenajā zālē. Vils skrēja pie brāļa, pirms Klāra viņu paguva apturēt.

Zēns nometās līdzās Jākobam uz ceļiem un sauca viņa vārdu, taču brālis nekustējās. Asinis sūcās cauri viņa kreklam, tieši virs sirds.

Goils iznira no miglas kā ļauns sapnis - šautene vēl rokā. Tas kliboja, un līdzās tam gāja kāds no zab dātiem - meitene, uz kuru Jākobs bija šāvis, kad tā ar zobenu bija uzbrukusi Klārai. Uniforma, kas meitenei mugurā, bija mikla no viņas bezkrāsainajām asinīm.

Lapsa izlēca tiem pretī ar atņirgtiem zobiem, taču goils tikai paspēra viņu ar zābaku malā, un Lapsa pārvērtās par rudmataino meiteni, it kā sāpes būtu laupījušas kažoku. Viņa raudādama sakņupa zālē, un Klāra, kā aizsargādama, apvija ap viņu savas rokas.

Vils piecēlās kājās - seja savilkta no dusmām. Viņš gribēja pagrābt šauteni, kas bija izkritusi Jākobam no rokām, taču, kamēr viņš kā apdullis mēģināja pieliekties un to pacelt, goils satvēra Viļu un piegrūda viņam savu ieroci pie galvas.

- Tikai mieru! - tas sacīja, bet goilu meitene tikām pavērsa pistoli pret Klāru. - Man bija kāds nenokārtots rēķins ar tavu brāli, taču tev mēs pāri nedarīsim.

Rudmatainā meitene atbrīvojās no Klāras un izrāva pistoli, kas Jākobam bija aizbāzta aiz jostas, tomēr goils to izspēra viņai no rokas. Toties Vils tikai stāvēja un blenza uz savu brāli, kas gulēja zemē.

- Paskaties uz to, Nesere! - goils teica, rupji pagriezdams Viļa seju pret viņu. - Tam patiešām aug nefrīts.

Vils mēģināja viņam ar galvu iesist pa seju, taču bija arvien vēl kā apdullis, un goils tikai iesmējās.

- Jā, tu esi viens no mums, - viņš sacīja. - Kaut arī tu vēl negribi to atzīt. Ieslēdz viņam rokas dzelžos! -viņš pavēlēja goilu meitenei, tad piegāja pie Jākoba un aplūkoja to kā mednieks uzveiktu medījumu.

- Seja tā kā šķiet kaut kur redzēta, - goils noņurdēja. - Kā viņu sauc?

Vils neatbildēja.

- Nav no svara, - goils izmeta un pagriezās. - Jūs ar to mīksto miesu man visi izskatāties vienādi. Savāc viņu zirgus! - tas pavēlēja Neserei un pagrūda Viļu uz Jākoba ķēves pusi.

- Kurp jūs viņu vedīsiet? - Klāra tikpat kā vairs nepazina savu balsi.

Goils pat neatskatījās.

- Aizmirsti viņu! - tas sacīja pār plecu. - Tāpat kā viņš aizmirsīs tevi.

30.

SARKANO ĶERMENĪŠU

LĪĶAUTS

»

Šāviena brūce šķita esam daudz nevainīgāka nekā savainojumi, ko Jākobs bija guvis no vien' radžiem. Taču toreiz puisis vēl bija elpojis un Lapsa spējusi sataustīt viņa vārgo pulsu.

Tagad tas gluži vienkārši bija apstājies.

Rudmataino meiteni sagrāba izmisums. Pati saviem zobiem viņa būtu gatava sevi saplo-sīt - lai tikai vairs nebūtu jācieš šīs sirdssāpes!

Kažoks neatgriezās, un viņa jutās tik neaizsargāta un bezpalīdzīga kā likteņa varā pamests mazs bērns.

Klāra tupēja turpat līdzās zālē, rokas aplikusi ap ceļgaliem. Viņa neraudāja. Taču izskatījās tā, it kā

viņai kāds būtu sirdi izrāvis no krūtīm.

>

Klāra pirmā ieraudzīja rūķi. Lieliem soļiem tas devās pie viņām ar tik nevainīgu sejas izteiksmi, it kā, sēnes lasīdams, būtu netīšām viņas pamanījis, taču tikai rūķis varēja godiem pateikt, ka vienradžu kapsēta ir vienīgā izeja no feju valstības.

Rudmatainā meitene noslaucīja asaras un mēģināja sataustīt miklajā zālē Jākoba pistoli.

- Mierā, mierā! Kas vēl nebūs? - Veljents iekliedzās, kad tā notēmēja uz viņu, un steigšus noliecās aiz tuvākā krūma. - Vai tad es varēju zināt, ka tie viņu uzreiz šaus nost? Es domāju, ka godiem vajadzīgs vienīgi viņa brālis!

Klāra piecēlās kājās.

- Nošauj viņu! - tā mudināja rudmataino meiteni. -Ja tu to nedarīsi, tad es to izdarīšu.

- Pagaidiet! - rūķis kliedza pilnā kaklā. - Viņi mani noķēra atpakaļceļā uz gravu! Kas man cits atlika? Ļauties, lai arī mani nogalina?

- Jā? Un kāpēc tad tu vēl esi šeit? - rudmatainā meitene viņam uzbrēca. - Pirms došanās mājup gribi vēl pamest aci, vai nevar ko vērtīgu atrast pie

līkiem?

>

- Kāda apmelošana! Es esmu šeit, lai jūs glābtu! -rūķis atbildēja, pauzdams patiesu sašutumu. - Divas meitenes, gluži vienas un pamestas...

- ...tik pamestas, ka mēs varētu par palīdzību labi samaksāt?

Klusums, kas iestājās atbildes vietā, pateica vairāk par vārdiem, un rudmatainā meitene no jauna pacēla pistoli. Ja tikai nebūtu šo asaru! Tas lika visam saplūst kopā - miglainajai ielejai, krūmam, aiz kura bija noslēpies nodevīgais rūķis, un Jākoba nekustīgajai sejai.

- Skaties!

Klāra satvēra rudmatainās meitenes roku. Uz Jākoba sašautajām krūtīm bija nolaidusies sarkana kode. Otra nolaidās viņam uz pieres.

Rudmatainā meitene izlaida pistoli no rokām.

- Pazūdiet! - viņa kliedza asarainā balsī. - Un pasakiet savai fejai, ka viņš nekad vairs neatgriezīsies pie viņas! - Rudmatainā meitene noliecās pār Jākobu. - Vai es tev neteicu? - viņa čukstēja puisim. - Neej

V

atpakaļ pie fejām! Šoreiz tu par to samaksāsi ar savu dzīvību!

Un vēl viena kode nosēdās uz nekustīgā ķermeņa. Aizvien jaunas kodes plivinājās cauri koku stumbriem šurp. Tas nolaidās lejā un izskatījās kā ziedi, kas plauka uz Jākoba sašautās miesas.

Rudmatainā meitene pūlējās izdzenāt kodes, taču to bija pārāk daudz, un beigās viņa meta mieru - vien noskatījās, kā tās ar saviem spārniem apsedz Jākobu, it kā Sarkanā feja gribētu puisi paturēt sev arī nāvē.

Klāra notupās viņai blakus un apskāva viņu.

- Būs jāaprok...

Rudmatainā meitene atbrīvojās no viņas skavām un piespieda seju puisim pie krūtīm.

Jāaprok!

- Es to izdarīšu. - Rūķis patiešām bija uzdrošinājies panākt tuvāk. Viņš pacēla šauteni, kas bija izkritusi Jākobam no rokām, un bez grūtībām saplacināja ar plikām rokām metāla stobru plakanu, it kā tā būtu mīkla.

- Kāda izšķērdība! - viņš ņurdēja, pārveidodams šauteni par lāpstu. - Tas kilograms sarkanā mēnes-akmens, ko goili bija izsolījuši, tagad netiks nevienam!

Rūķis raka kapu bez mazākās piepūles, it kā tam būtu jau krietna pieredze šajā darbā. Turpretī rudmatainā meitene sēdēja, apvijusi rokas ap Klāru, un lūkojās uz Jākoba sastingušo seju. Arī kad rūķis nometa lāpstu zālē un slaucīja sev nost no pirkstiem zemi, kodes arvien vēl sedza puisi kā līķauts.

- Labi, jāliek iekšā, - viņš sacīja, pārliekdamies pār Jākobu, - tikai vispirms paskatīsimies, kas tajās kabatās. Kāpēc gan lai mēs ļautu viņa skaistajiem zelta dālderiem sapūt zemē?

Lapsas kažoks uzreiz atgriezās.

- Nepieskaries viņam! - rudaste iešņācās un centās ieķerties ar zobiem Veljenta alkatīgajos pirkstos.

Iekod viņam, Lapsa! Iekod no visa spēka! Varbūt tas mazinās sāpes.

Rūķis pūlējās ar šauteni Lapsu padzīt, taču tā saplēsa viņam svārkus un palēkdamās mēģināja iekos-ties rīklē, līdz Klāra sagrāba Lapsu aiz kažoka un pavilka prom.

- Liec viņu mierā, Lapsa! — viņa čukstēja, piespiezdama sev klāt tās trīcošo augumu. - Viņam taisnība. Mums būs vajadzīga nauda. Un Jākoba ieroči, kompass... Viss, ko viņš bija paņēmis līdzi.

- Kam gan?

- Lai atrastu Viļu.

Par ko viņa runā?

Viņām aiz muguras atskanēja neticības pilni rūķa smiekli. - Viļu? Nekāda Viļa vairs nav.

Taču Klāra noliecās pār Jākobu un iebāza roku viņa mēteļa kabatā. - Mēs atdosim tev visu, kas viņam ir, ja tu palīdzēsi mums sameklēt viņa brāli. Es nešaubos, ka tāda būtu arī Jākoba vēlēšanās.

Klāra izvilka no puiša mēteļa kabatlakatiņu, un divi zelta dālderi nokrita viņam uz krūtīm. Kodes uzvirpuļoja gaisā kā rudens lapas, kurās iepūtis vējš.

- Savādi, cik maz viņos abos līdzības, - Klāra sacīja, notraukdama Jākoba tumšos matus no pieres. - Vai tev ir brāļi vai māsas, Lapsa?

- Trīs brāļi.

Lapsa paberzēja galvu pie Jākoba nedzīvās rokas. Pēdējā kode pacēlās tam no krūtīm, un tajā mirklī Lapsa kā iztrūkusies parāvās nost. Nekustīgais ķerme-nis nodrebēja. Ta lūpas kampa gaisu un pirksti ieķērās īsajā zālē.

Jākob!

Lapsa tik nevaldāmi metās viņam virsū, ka viņš iestenējās.

Nekāda kapa! Ne arī miklās zemes uz Jākoba sejas! Lapsa iekodās viņam zodā un vaigos. O, viņa bija kā bez prāta aiz mīlestības!

- Lapsa! Ko tas nozīmē? - Jākobs satvēra viņu un piecēlās sēdus.

Klāra atkāpās no viņa kā no spoka, un rūķim izkrita šautene no rokām.

Taču Jākobs tikai sēdēja un pētīja savu asiņaino kreklu.

- Kam tās asinis?

- Tavas. - Lapsa pieglaudās puisim pie krūtīm, lai sajustu viņa sirdspukstus. - Goils tevi nošāva!

Viņš neticīgām acīm paraudzījās uz Lapsu, tad atpogāja savu kreklu, kas bija piesūcies ar asinīm. Taču uz krūtīm brūces vietā bija redzams vienīgi blāvi sārtens punktiņš kodes izskatā.

- Tu biji beigts, Jākob. - Klāra ar pūlēm veidoja vār-dus, it kā mēlei vajadzētu meklēt katru zilbi. - Beigts!

Jākobs pieskārās mazajam plankumiņam uz savām krūtīm. Puisis arvien vēl nebija pilnībā atguvies. Lapsa to redzēja. Tad pēkšņi Jākobs, kā kaut ko meklēdams, paskatījās apkārt.

- Kur ir Vils?

Ieraudzījis sev aiz muguras rūķi, viņš tikai ar grūtībām pieslējās kājās.

Veljents dāvāja viņam savu pašu platāko smaidu. - Šī feja laikam tiešām ir kā uzburta uz tevi. Es esmu dzirdējis, ka viņas pamodina savus mīļākos no miroņiem, taču ka viņas to dara arī ar tiem, kas viņas pametuši... - Rūķis pašūpoja galvu un pacēla no zemes izkropļoto šauteni.

- Kur ir mans brālis? - Jākobs draudoši paspēra soli uz rūķa pusi, taču Veljents ar vienu lēcienu pāri tukšajam kapam nonāca drošībā.

- Lēnāk, lēnāk! - viņš iesaucās, draudoši pavērsdams šauteni pret Jākobu. - Ja tu man aplauzīsi sprandu, tad es tev neko vairs nevarēšu pateikt!

Klāra iebāza kabatlakatiņu un abus dālderus Jāko-bam atpakaļ kabatā. - Man ļoti žēl. Es nezināju, kā lai sameklēju Viļu bez viņa. - Meitene paslēpa seju aiz puiša pleca. - Es jau domāju, ka esmu pazaudējusi jūs abus.

Jākobs mierinādams noglāstīja viņas matus, taču neizlaida Veljentu no acīm. - Nebēdā! Mēs atradīsim Viļu. Es tev apsolu. Tam nolūkam mums rūķis nav vajadzīgs.

- Ak tad nav vis, ko? - Veljents nolauza šautenes saliekto stobru kā satrunējušu zaru. - Viņi ved tavu brāli uz karaļa cietoksni. Pēdējais cilvēks, kam bija izdevies tur iešmaukt, bija kāds ķeizaristes spiegs. Viņi iekausēja to dzintarā. Vari pats apskatīties, ja netici, —• viņš ir novietots turpat pie galvenajiem vārtiem. Baiss skats!

Jākobs pacēla pistoli un aizbāza to aiz jostas. - Bet tu, protams, tik un tā zini ceļu, kā tur iekļūt?

Veljents savilka lūpas tik pašapmierinātā smaidā, ka Lapsa atņirdza zobus. - Protams, zinu!

Jākobs palūkojās uz rūķi kā uz indīgu čūsku.

- Cik tu gribi?

Veljents taisnoja salauzto šauteni. - Es iedomājos par to zelta koku, kuru tu pērnajā gadā pārdevi ķeizarienei... Runā, ka viņa tev esot atstājusi kādu atvasīti.

Par laimi, rūķis nemanīja skatienu, ko Lapsa pameta Jākobam. Koks auga aiz drupām starp nodegušajiem staļļiem, un vienīgais zelts, kas līdz šim no tā biris, bija ziedputekšņi ar nelabo smaku. Taču tas neliedza Jākobam savilkt sašutuma pilnu seju.

- Ta ir bezkaunīga cena.

- Samērīga. - Veljenta acis iemirdzējās tā, it kā viņš jau sajustu zeltu birstam sev uz pleciem. - Un vēl ko norunāsim - ja nu tu pats no tā cietokšņa dzīvs vairs neatgrieztos, lai tad Lapsa man parāda, kur tas atrodas. Es gribu dzirdēt tavu godavārdu.

- Godavārdu? - Lapsa ierūcās. - Vai tu maz zini, kas tas tāds ir!

Rūķis vien nicinoši uzsmaidīja rudastei. Un Jākobs pastiepa tam roku.

- Apsoli viņam, Lapsa, - puisis sacīja. - Lai kas arī notiktu, es esmu pārliecināts, ka viņš būs nopelnījis to koku.

31.

TUMŠAIS STIKLS

Tā kā nebija zirgu, pagāja vairākas stundas, līdz viņi beidzot aizkļuva līdz kādam ceļam, kas ved no ielejas augšā kalnos, un Jākobam nācās stiept Veljentu uz muguras, lai tas viņus vēl vairāk nekavētu. Pēdīgi kāds zemnieks, kam bija pa ceļam, aizvizināja viņus savos ratos līdz tuvākajam ciemam, kur Jākobs nopirka divus jaunus zirgus un ēzeli rūķim. Zirgi nebija pārāk ātri, taču tie bija pieraduši pie stāvajām kalnu

takām, un Jākobs tos apturēja tikai tad, kad tumsas dēļ

iznāca arvien biežāk nomaldīties no ceļa.

>

Zem kāda klinšu izciļņa viņš atrada vietu, kas pasargāja no aukstā vēja, un Veljents jau drīz vien krāca tik skaļi, kā gulēdams kādā no mīkstajām gub tām, ar kurām bija slavenas rūķu viesnīcas. Lapsa aizlavījās medībās, un Jākobs ieteica Klārai, lai būtu siltāk, apgulties pie zirgiem. Pats sev no sausajiem zariem, ko sameklēja starp klintīm, viņš iekurināja ugunskuru un mēģināja atgūt kaut daļiņu miera, ko bija izjutis uz salas. Puisis manīja, ka roka atkal un atkal neviļus aptausta sakaltušās asinis uz krekla, taču viss, ko viņš atcerējās, bija Viļa pārmetošais skatiens, kad tam bija iedūries rozes ērkšķis, un tad uzradās Lapsa, kas nevaldāmā priekā bija iegrūdusi viņam purnu sejā. Pa vidu nebija nekā - tikai nojausma par sāpēm un tumsu.

Un brālis bija pazudis.

“Kad tu pamodīsies, es būšu visu izdarījis. Es tev to apsolu. ”

Bet kā to izdarīt, Jākob? Pat ja rūķis viņu atkal nepiemānīs un Tumšā feja patiešām būs cietoksnī! Kā lai viņš piekļūst pietiekami tuvu, lai pieskartos tai vai pat izrunātu to, ko tās māsa bija izpaudusi viņam, -Tumšā feja taču uzreiz nogalinās viņu!

Nedomā par to, Jākob! Dari, kas tavos spēkos, un viss!

Viņš dega nepacietībā, šķita, ka nāve būtu viņa mūžīgo nemieru padarījusi vēl uzstājīgāku. Gribējās uzpurināt rūķi no miega un jāt tālāk.

Tālāk, Jākob! Arvien tālāk! Ta, kā tu dari to jau gadiem.

Vējš iepūta ugunskurā, un puisis aizpogāja savu mēteli virs asiņainā krekla.

-Jākob?

Klāra stāvēja viņam aiz muguras. Viņa bija aplikusi sev ap pleciem kādu no zirgu segām, un Jākobs ievēroja, ka meitenes mati paaugušies garāki.

- Kā jūties? - viņa pavaicāja, kā aizvien vēl nespēdama noticēt, ka viņš palicis dzīvs.

- Labi, - puisis atbildēja. - Vai tu gribi pataustīt manu pulsu, lai pārliecinātos par to?

Meitene pasmaidīja, taču raizes viņas acīs palika.

Virs galvas iekliedzās kāda pūce. Spoguļpasaulē tās tika uzskatītas par mirušo raganu dvēselēm. Klāra nometās viņam līdzās uz aukstās zemes ceļos un pastiepa rokas pie karstajām liesmām.

- Vai tu arvien vēl domā, ka vari palīdzēt Viļam?

Klāra izskatījās ļoti, ļoti nogurusi.

- Jā, - viņš sacīja. - Bet tici man - būs labāk, ja tu neko vairāk nezināsi. Negribu tevi lieki baidīt.

Klāra palūkojās uz viņu. Meitenes acis bija tikpat zilas kā Viļam. Pirms tās bija pārņēmis zelta spīdums.

- Vai tāpēc tu Viļam neteici, kādam nolūkam jāno-plūc roze? - Vējš iepūta viņai matos dažas dzirkstelītes.

- Man šķiet, ka tavs brālis pazīst bailes labāk nekā tu.

Vārdi. Nekas vairāk. Taču tie izveidoja no nakts tumšu stiklu, un Jākobs ieraudzīja tajā pats savu seju.

- Es zinu, kāpēc tu esi šeit, - Klāra sacīja kā aizmaldījusies tālu, tālu savās domās, it kā runātu nevis

V

ar viņu, bet gan pati ar sevi. - Sī pasaule neizraisa tevī ne uz pusi tik daudz baiļu kā tā cita. Tev te nav nekā un neviena, ko pazaudēt, izņemot Lapsu, kaut arī viņa domā par tevi vairāk, nekā tu par viņu. Visu, kas patiesi izraisa bailes, tu esi atstājis aiz spoguļa. Taču tad šeit uzradās Vils un atnesa visu sev līdzi.

Viņa piecēlās kājās un noslaucīja no ceļgaliem zemi.

- Lai kas arī tev būtu padomā, lūdzu, saudzē sevi! Pat ja tu Viļa dēļ aiziesi bojā, ar to vēl nekas nebūs līdzēts. Taču, ja vien ir kāds cits ceļš - vienalga kāds -, kā padarīt viņu atkal par to, kas viņš bija, ļauj man palīdzēt! Arī tad, ja tu domā, ka man būs bail. Tu neesi vienīgais, kas nevēlas viņu pazaudēt. Vai tad ir kāds cits iemesls, kāpēc es vēl esmu šeit?

Klāra atstāja Jākobu vienu, pirms viņš paguva atbildēt. Jākobs būtu gribējis, kaut meitene būtu tālu prom no šejienes. Un tomēr bija priecīgs, ka viņa ir šeit. Un ka parādīja viņam nakts tumšajā stiklā viņa seju. Neizkropļotu. Tādu, kādu Klāra to redz.

32.

UPE

Pagāja vēl četras dienas, līdz viņi sasniedza kalnus, kurus goili sauca par savu dzimteni. Dzestras dienas un aukstas naktis. Nemitīgas lietavas un slapjas drēbes. Kāds no zirgiem pazaudēja pakavu, un kalējs, pie kura viņi devās pēc palīdzības, pastāstīja Klārai par kādu Zil-bārdi”, kurš tuvākajā ciemā nopircis no tēviem trīs meitenes, ne vecākas par Klāru, un savā pilī

* Atsauce uz pasaku varoni Zilbārdi, kas bijis ļoti bagāts, nogalinājis savas sievas un glabājis tās aizslēgtā telpā. (Tulk. piez)

tās nogalinājis. Klāra klausījās viņā ar vienaldzīgu sejas izteiksmi, taču jākobs gribot negribot manīja, ka viņa tagad savu likteni redz gandrīz tikpat drūmās krāsās.

- Ko viņa šeit vēl meklē? - Veljents kādu rītu, kad Klāra aiz paguruma tik tikko spēja uzrāpties zirga mugurā, klusinātā balsī vaicāja Jākobam. - Ko gan jūs, cilvēki, darāt ar savām sievietēm? Viņas vieta ir mājās. Skaistas drēbes, kalpi, kūkas, mīksta gulta - tas ir tas, kas viņai vajadzīgs.

- Un rūķi par vīru, kas pieliek durvīm priekšā zelta slēdzeni, kuras atslēga ir tavā kabatā, - Jākobs atteica.

- Kāpēc gan ne? - Veljents atbildēja - un pagodi-nāja Klāru ar savu satriecošo smaidu.

Naktis bija tik aukstas, ka viņi pārnakšņoja viesnīcās. Klāra gulēja vienā gultā ar Lapsu, turpretī Jākobs - blakus krācošajam rūķim, taču ne jau tikai tāpēc puisim bija slikts miegs. Sapņos viņu smacēja sarkanās kodes, un, kad Jākobs, nosvīdis slapjš, pamodās, viņš sajuta mutē pats savu asiņu garšu.

Ceturtās dienas vakarā viņi ieraudzīja torņus, ko goili būvēja gar savām robežām. Smailus kā stalaktītu pīķus ar šķiedrainiem mūriem un logiem no oniksa, taču Veljentam bija zināms kāds ceļš cauri kalniem, kas veda šiem torņiem apkārt.

Agrāk goili šajā pusē bijuši tikai vienas no daudzajām briesmām, kas tika minētas uzreiz līdzās cilvēkēdājiem un brūnajiem vilkiem. Taču to ļaunākais noziegums jau izsenis bijis tas, ka tie pārāk izska-lījās pēc cilvēkiem. Tie bija kā cilvēku dvīņubrāļi un dvīņumāsas, ko cilvēki paši ienīda. Akmens brālēni un māsīcas, kas mājo tumsā. Tieši kalnos, kuros goili bija cēlušies, tie agrāk tika vajāti visnesaudzīgāk, un tagad tie atmaksāja ar to pašu. Goilu vecajā dzimtenē bija paši nežēlīgākie komandieri.

Veljents izvairījās no ceļiem, kurus izmantoja goilu karaspēka daļas, taču tik un tā viņi ik pa brīdim uzdūrās to patruļām. Rūķis uzdeva Jākobu un Klāru par bagātiem klientiem, kas iecerējuši karaļa cietokšņa tuvumā būvēt stikla fabriku. Jākobs bija nopircis Klārai zelta pavedieniem izšūtos svārkus, kādus valkāja šā apvidus turīgās sievietes, un savas drēbes nomainījis pret kāda tirgotāja drānām. Viņš pats nejutās diez ko ērti mētelī ar kažokādas apkakli un mīkstajās, pelēkajās biksēs, bet Klārai, sēžot platajos svārkos zirgam mugurā, klājās vēl grūtāk, taču goili katru reizi, noklausījušies Veljenta stāstā, palaida viņus garām.

Kādu vakaru, kad viss liecināja, ka drīz vien sāks snigt, viņi beidzot nonāca pie upes, kuras otrā krastā atradās karaļa cietoksnis. Prāmis atgāja no Blenhei-mas - vietas, kuru goili jau pirms gadiem bija ieņēmuši. Gandrīz vai pusei no mājām bija aizmūrēti logi. Iekarotāji bija pārklājuši ielas ar jumtiem, lai paglābtos no dienas gaismas, un aiz ostas mūra bija apsargāta ieeja tunelī, kas liecināja par to, ka Blenheimai tagad ir arī apakšzemes kvartāls.

Kamēr Lapsa pazuda starp mājām, lai noķertu kādu no kārnajām vistām, kas klīda pa bruģi, knābādamas barību, Jākobs kopā ar Veljentu un Klāru devās lejā uz upi. Vakara debesis spoguļojās duļķainajā ūdenī, un pretējā krastā kalnu nogāzē bija redzami kvadrātveida vārti.

- Vai tā ir ieeja cietoksnī? - Jākobs pavaicāja rūķim.

Taču Veljents noraidoši purināja galvu. - Nē. Ta ir tikai viena no pilsētām, ko viņi uzbūvējuši virszemē. Cietoksnis ir tālāk no krasta un tik dziļi zem zemes, ka tev tajā elpa aizrausies.

Jākobs piesēja zirgus un kopā ar Klāru devās lejā uz piestātni. Pārcēlājs jau lika priekšā ķēdi. Viņš bija gandrīz vai tikpat atbaidošs kā ziemeļos troļļi, kas iztrūkās paši no sava spoguļattēla, un arī laiva vairs diez ko jauna neizskatījās. Zemais korpuss bija apšūts ar metālu, un, kad Jākobs pavaicāja, vai Pārcēlājs varētu viņus, pirms uznāk nakts, vēl pārvest pāri, tas savilka lūpas nicinošā smīnā.

- Kad sabiezē tumsa, šī upe nav nekāda viesmīlīgā vietiņa. - Viņš runāja tik skaļi, it kā gribētu, lai būtu sadzirdams arī otrajā krastā. - Un no rītdienas pārcelšana ir aizliegta, jo kronētais goils pametīs ligzdu, lai brauktu uz savām kāzām.

- Kāzām?

Jākobs pārsteigts paraudzījās uz Veljentu, taču rūķis tikai paraustīja plecus.

- Vai tad jūs no mākoņiem esat nokrituši? - Pārcēlājs zobojās. - Jūsu ķeizariene pērk sev mieru no akmensģīmjiem, atdodama karalim savu meitu. Rit viņi bariem līdīs laukā no alām kā termīti, un goils brauks savā elles vilcienā uz Veinu, lai parautu visskaistāko no princesēm sev līdzi pazemē.

- Vai feja dosies viņam līdzi? - Jākobs jautāja.

Arī Veljents pameta ziņkārīgu skatienu uz ērmoto

vīru.

Taču Pārcēlājs tikai noplātīja rokas. - Kā citādi! Goils bez viņas nesper ne soli. Ņem pat līdzi uz savām kāzām, kad precas ar citu.

Un atkal laiks mūk prom no tevis, Jākob!

Puisis iebāza roku kabatā. - Vai tu esi šodien pārvedis pāri kādu goilu virsnieku?

- Ko tu teici? - Pārcēlājs pielika roku pie auss.

- Goilu virsnieku. Ar jašmas ādu, viena acs gandrīz vai akla. Viņam līdzi bija kāds gūsteknis.

Pārcēlājs paskatījās pāri uz goilu posteni, kas stāvēja sardzē aiz mūra, taču tas bija tālu prom un pagrieza viņiem muguru. - Kāpēc prasi? Vai tu esi viens no tiem, kas viņus arvien vēl tvarsta? - Pārcēlājs joprojām runāja tik skaļi, ka Jākobs pameta bažīgu skatienu uz sarga pusi. - Tas gūsteknis gan būtu varējis tev ienest daudz naudas. Viņam bija tāda krāsa, kādu es vēl neesmu redzējis nevienam no tiem.

Jākobs ar lielāko prieku būtu gāzis Pārcēlājam pa atbaidošo ģīmi. Tomēr puisis savaldījās un izvilka no kabatlakatiņa zelta dālderi.

j

- Ja pārvedīsi mūs pāri jau šodien, tu otrā krastā dabūsi vēl vienu.

Pārcēlājs kāri blenza uz dālderi, turpretī Veljents sagrāba Jākobu aiz rokas un pavilka malā.

- Labāk pagaidīsim līdz rītdienai! - viņš čukstus sacīja. - Kļūst jau tumšs, un upē ir loreleju ka biezs.

Lorelejas! Jākobs paskatījās uz gausi plūstošajiem ūdeņiem. Viņa vecāmāte dažkārt bija dziedājusi kādu dziesmu, kurā pieminēts šis vārds. Teksts viņam bērnībā bija licis nodrebēt, taču stāsti, kas šajā pasaulē tika stāstīti par lorelejām, bija daudz baisāki.

Tik un tā.

Izvēles nebija.

- Nav ko baidīties! - Pārcēlājs pastiepa aprepējušo delnu. - Mēs jau tās tīšuprāt nemodināsim!

Kad Jākobs ļāva zelta dālderim iekrist Pārcēlājam saujā, viņš vēl parakājās pa piebāztajām kabatām un iedeva Jākobam un Veljentam vaska aizbāžņus. Varēja gan redzēt, ka tie jau ne vienu reizi vien bijuši ausīs.

- Tikai drošības labad. Nekad neko nevar zināt.

-Jums tie nav vajadzīgi! - Viņš viltīgi uzsmaidīja

Klārai. - Lorelejas met acis tikai uz vīriešiem.

Lapsa atgriezās vien tad, kad viņi jau veda zirgus uz prāmja. Viņa izlasīja sev no kažoka dažas spalvas, pirms ielēca zemajā laivā. Zirgi bija nemierīgi, tomēr Pārcēlājs noglabāja zelta dālderi kabatā un atsēja vaļā virves.

Prāmis ieslīdēja upē. Aiz muguras krēslā izzuda Blenheimas mājas, un vienīgais troksnis, kas bija sadzirdams vakara klusumā, bija viļņu skalošanās pret prāmja malu. Otrs krasts lēnām tuvojās, un Pārcēlājs uzmundrinoši pamirkšķināja Jākobam ar aci. Tomēr zirgi joprojām vēl bija tramīgi, un Lapsa stāvēja, ausis izslējusi.

Pāri upei atplūda kāda skaņa.

Sākumā tā atgādināja putna balsi, taču tad kļuva arvien vairāk līdzīga sievietes balsij. Tā nāca no kādas klints, kas slējās laukā no ūdens pa kreisi - tik pelēcīga kā akmenī sastingusi krēsla. No tās iznira kāds tēls un ieslīdēja upē. Tam sekoja vēl kāds. Un vēl, un vēl.

Veljents bija pārskaities. - Ko es tev sacīju? -viņš uzbruka Jākobam, un tad uzkliedza Pārcēlājam: - Ātrāk! Nu, kusties!

Taču tas, šķiet, nedzirdēja nedz skubināšanu, nedz balsis, kas arvien vilinošāk skanēja pāri ūdeņiem. Pārcēlājs pagriezās tikai tad, kad Jākobs uzlika tam roku uz pleca.

- Nudien uz ausīm kritis! Tas nolāpītais blēdis ir gandrīz vai tikpat kurls kā beigta zivs! - Veljents kliedza, steigšus stūķēdams sev ausīs vaska aizbāžņus.

Pārcēlājs vienīgi paraustīja plecus un stingri ieķērās airī, turpretī Jākobs, bāzdams sev ausīs netīros vaska puļķus, iedomājās - kas zina, cik bieži tas jau atgriezies bez saviem pasažieriem?

Zirgi satrūkās. Puisis tik tikko spēja tos novaldīt. Pēdējā dienas gaisma izzuda, un pretējais krasts tuvojās tik lēnām, it kā straume prāmi nestu atkal atpakaļ. Klāra pienāca Jākobam cieši klāt, un Lapsa, kā aizsargādama puisi, nostājās viņam priekšā, kaut arī tai spalvas slējās no bailēm stāvus. Balsis kļuva tik skaļas, ka Jākobs tās dzirdēja par spīti aizbāžņiem. Tas vilināja viņu ūdenī. Klāra pavilka Jākobu nost no margām, taču balsis sūcās viņam cauri ādai kā salda inde. No viļņiem iznira galvas. Mati peldēja kā niedres pa ūdeni, un, kad Klāra palaida viņu uz mirkli vaļā, r lai aizspiestu ar plaukstām pati savas smeldzošās ausis, Jākoba pirksti neviļus satvēra aizbāžņus, kas sargāja viņa ausis, un pārmeta tos pāri bortam.

Dziedošās balsis ietriecās viņam smadzenēs kā duncis, no kura pil medus. Kad Jākobs grīļodamies devās uz prāmja malu, Klāra no jauna mēģināja viņu apturēt, taču puisis tik skarbi viņu atgrūda, ka meitene atsitās pret Pārcēlāju.

Kur tās ir? Jākobs noliecās pār ūdeni. Sākumā viņš redzēja tikai pats savu atspulgu, tad pēkšņi tas gluži vai sakusa kopā ar kādu seju. Ta atgādināja sievietes seju, taču tai nebija deguna, toties bija sudrabotas

acis un ilkņi, kas sniedzās pāri blāvi zaļajām lūpām. No ūdens pastiepās pretī rokas un pirksti ieāķējās |ākoba plaukstas locītavā. Kāda cita roka ieķērās viņam matos. Ūdens šļakstījās pāri prāmja malai. Pa pusei virs ūdens izniruši un zobus atņirguši, pēc viņa malu malās snaikstījās zivīm līdzīgie augumi. Lorele-jas! Daudz baisākas nekā dziesma. Īstenība vienmēr ir baisāka.

Lapsa cieši iekodās vienā no zvīņainajām rokām, kas turēja Jākobu satvertu, taču pārējās lorelejas tik un tā vilka puisi pāri margām. Lai cik ļoti Jākobs pretojās, viņš zaudēja līdzsvaru, bet tad pēkšņi atskanēja šāviens, un viena no nārām, ievainota pierē, iegrima duļķainajā ūdenī.

Klāra stāvēja viņam aiz muguras ar pistoli, ko puisis bija viņai iedevis. Meitene nošāva vēl vienu loreleju, kas mēģināja arī rūķi ieraut ūdenī. Pārcēlājs nogalināja divas ar dunci, un Jākobs pats nošāva kādu, kas bija iecirtuši nagus Lapsas kažokā. Kad beigtie ķermeņi attālinājās, atkāpās arī pārējās lorelejas un uzklupa pašas savām māsām.

Klārai, to redzot, izkrita no rokas pistole. Viņa paslēpa seju delnās, kamēr Jākobs un Veljents saķēra pārbiedētos zirgus un Pārcēlājs laivu, kas draudīgi zvalstījās, piestūrēja pie steķiem. Lorelejas saniknotas kliedza viņiem nopakaļ, taču to balsis skanēja vairs tikai kā kaiju bara klaigas.

Tas bļaustījās arī vēl tad, kad viņi veda zirgus uz krastu. Pārcēlājs nostājās Jākobam ceļā un pastiepa roku. Veljents tik nikni pagrūda to prom, ka tas gandrīz vai ievēlās upē.

- Par to otro dālderi tu esi sadzirdējis gan, ko? - viņš uzbruka Pārcēlājam. - Bet kā būtu, ja mēs paprasītu atpakaļ arī pirmo, - šis, redz, sadomās mūs pasniegt lorelejām vakariņās, bet mēs lai vēl maksājam?

- Ko jūs piesienaties - es pārvedu jūs pāri, kā runāts! - Pārcēlājs atbildēja. - Bet lorelejas tā nolādētā feja te salaida! Vai man viņas dēļ jāizput? Un noruna paliek noruna.

- Būs jau labi, - Jākobs sacīja, izvilkdams otru dālderi no kabatas. Viņi bija tikuši pāri upei, un tas bija pats galvenais. - Vai ir vēl kas tāds, no kā mums vajadzētu uzmanīties?

Veljents ar acīm sekoja dālderim, līdz tas nozuda Pārcēlāja netīrajās kabatās.

- Vai rūķis jums stāstīja par pūķiem? Tie ir sarkani kā uguns, ko paši spļauj, un, kad tie lidinājušies virs kalniem, tad nogāzes deg vēl dienām ilgi.

- Jā, sitās pasaciņas es arī esmu dzirdējis. - Veljents pameta Jākobam daudznozīmīgu skatienu. - Varbūt jūs saviem bērniem iestāstāt arī to, ka šajā krastā vēl milži dzīvo? Māņticīgu ļaužu pļāpas, un viss. - Rūķis pieklusināja balsi. - Vai gribi zināt, kur patiešām dzīvo pūķis?

Pārcēlājs ziņkārīgi palieca galvu viņam tuvāk.

- Es to redzēju pats savām acīm! - Veljents ieklie-dza viņa pakurlajā ausī. - Pūķis tupēja savā ligzdā, kas sakrauta no kauliem, - tikai divas jūdzes augšup pa upi, liesa gan - tas briesmonis bija zaļā krāsā un tam no rīkles karājās laukā kāja, kas bija tikpat tieva kā tavējā! Pie velna un visiem viņa zelta matiem, es sev sacīju, negribētos vis man dzīvot Blenheimā - ja nu tam nezvēram kādu dienu ienāk prātā palidināties lejup pa upi!

Pārcēlāja acis izvalbījās tik lielas kā Jākoba dotie zelta dālderi. - Divas jūdzes? - Viņš satraukts paskatījās pa upi uz augšu.

- Jā, varbūt arī nedaudz mazāk! - Veljents iemeta viņam saujā netīros ausu aizbāžņus. - Laimīgu vizināšanos mājup!

- Nav slikts stāsts! — jākobs pačukstēja, kad rūķis lēca mugurā savam ēzelim. - Bet ko tu teiktu, ja es tev sacītu, ka reiz patiešām redzēju pūķi?

- Es teiktu, ka tu esi melis, - Veljents atbildēja klusinātā balsī.

Viņiem aiz muguras aizvien vēl klaigāja lorelejas, un Jākobs, palīdzēdams Klārai uzrāpties zirgā, pamanīja meitenei uz rokām nagu pēdas. Tomēr viņas acīs nebija ne mazāko pārmetumu, ka Jākobs mudinājis viņus celties pāri.

- Vai tavs deguns ko jūt? - viņš vaicāja Lapsai.

- Goilus, - tā atbildēja. - Vienus vienīgus goilus. It kā gaiss būtu pilns ar tiem.

33.

TIK NOGURIS

Viļam gribējās gulēt. Vienīgi gulēt un aizmirst asinis, kas Jākobam uz krūtīm. Viņš vairs nejuta laiku un nejuta nedz savu ādu, nedz sirdi. Nogalinātais brālis! Tas bija vienīgais tēls, kas spraucās cauri rēgainajai tumsai. Un balsis. Viena skarba. Otra kā ūdens šalkas. Kā vēsa, tumša ūdens šalkas.

- Atver acis! - tā sacīja. Taču Vils to nejaudāja.

Viņš spēja vienīgi gulēt.

Kaut arī acu priekšā tad rādījās brāļa asinis.

Kāda roka noglāstīja viņam seju. Roka nebija no akmens, tā bija mīksta un vēsa.

- Mosties, Vil!

Taču viņš gribēja pamosties tikai tad, kad būs

atgriezies citā pasaulē - tajā, kur asinis uz Jākoba krūtīm būtu vienīgi ļauns sapnis, tāpat kā nefrīta āda un svešinieks, kas mājoja viņā.

- Viņš bija pie jūsu Sarkanās māsas.

Slepkavas balss. Vils būtu vēlējies pārplēst ar j

saviem jaunajiem nagiem tā jašmas ādu un redzēt to guļam tikpat nekustīgu kā Jākobu. Taču miegs turēja viņu kā gūstā un sasaistīja locekļus vairāk nekā jebkuras važas.

- Kad? - Dusmas! Vils tās sajuta kā ledainu dunci.

- Kāpēc tu ļāvi?

- Kā es varēju neļaut? Jūs man nepateicāt, kā tikt garām vienradžiem! - Naids! Kā uguns pret ledu. - Jūs esat varenāka par savu māsu. Atsauciet to, ko viņa izdarījusi ar zēnu, un viss!

- Ta ir ērkšķu burvestība! Neviens to nevar atsaukt. Es redzēju, ka viņam līdzās bija meitene. Kur viņa ir?

- Man nebija pavēlēts atvest viņu šurp.

Meitene! Kā viņa izskatījās? Vils to vairs nespēja

atcerēties. Asinis bija aizskalojušas prom viņas seju.

- Atved man meiteni! No tā ir atkarīga tava karaļa dzīvība.

Vils atkal sajuta pirkstus uz sejas. Tik mīkstus un

vēsus!

- Nefrīta bruņas. No viņa ienaidnieku mie-•>as. - Balss vēlreiz pāršalca pāri Viļam kā vēsa ūdens \ ilnis. - Mani sapņi nekad nemelo.

34.

ClRUĻU ŪDENS

Kādu laiku Veljents droši veda viņus, kaut ari bija nakts. Taču, kad nogāzes visapkārt kļuva arvien stāvākas un ceļš, pa kuru viņi no upes krasta bija nākuši, izzuda akmens lauskās un ērkšķu biezoknī, rūķis apturēja ēzeli un nesaprašanā raudzījās apkārt.

- Kas tad nu? - Jākobs vaicāja, piejādams tam blakus. - Tikai nesaki, ka tu jau tagad esi apmaldījies.

- Pēdējo reizi es šeit biju gaišā dienas laikā! - Vel-jents aizkaitināts atbildēja. - Bet tagad te ir tumšāks nekā milža pakaļā - kā lai es atrodu to spraugu, kas ved tunelī? Kaut gan tai jābūt tepat tuvumā!

Jākobs nokāpa no zirga un iespieda viņam rokā kabatas lukturīti. - Še! - viņš sacīja. - Meklē! Un pacenties to atrast jau šonakt!

Rūķis, neticības mākts, bikli pazibināja lampas staru tumsā. - Kas tas par verķi? Atkal kāds feju brīnums?

- Kaut kas līdzīgs, - Jākobs attrauca.

Veljents paspīdināja lejā pa kādu nogāzi un tad tālāk uz biezokni no viņiem pa kreisi. - Varu zvērēt, ka tā ir tur apakšā.

Lapsa, aizdomu pārņemta, noskatījās rūķim pakaļ, kad tas lieliem soļiem kāpa lejā.

- Skrien līdzi! - Jākobs sacīja. - Pieskati viņu!

Lapsa nebija sajūsmā par šo uzdevumu, tomēr

beigu beigās metās rūķim pa pēdām.

Klāra nokāpa no zirga un piesēja to pie tuvākā koka. Zelta pavedieni viņas svārkos mēnesgaismā mirdzēja vēl vairāk. Jākobs noplūca dažas oša lapas un

iedeva viņai.

»

- Saberzē tās pirkstos un nobārsti pāri izšuvumiem!

Klāra paklausīja, un pavedieni izbālēja zem viņas pirkstiem, it kā zelts no zilā auduma būtu noslaucīts nost.

Elfu diegi, - Jākobs paskaidroja. - Ļoti skaisti.

1.11 ii ikviens goils ieraudzītu tevi jau pa gabalu.

Klāra izlaida pirkstus cauri nodevīgi gaišajiem matiem, kā gribēdama padarīt tos mazāk uzkrītošus lāpāt kā svārkus.

- Vai tu domā iet cietoksnī iekšā viens?

-Jā.

- Būtu tu bijis uz upes viens - beigas tev būtu! Ļauj man iet līdzi. Lūdzu!

Taču Jākobs noraidoši papurināja galvu. - Tas ir pārāk bīstami. Ja tev kaut kas atgadīsies, tad arī Vilam neko vairs nevarēs līdzēt. Drīz vien tu viņam būsi daudz vairāk vajadzīga nekā es.

- Kā tā? - Bija tik auksts, ka elpa vēlās viņai pār lūpām baltiem mutuļiem.

- Tev viņš būs jāpamodina.

- Jāpamodina?

Pagāja labs brīdis, līdz viņa saprata.

- Roze... - viņa pačukstēja.

Un princis noliecās un pamodināja viņu ar skūpstu.

Abu mēnešu sirpji melnajās debesīs izskatījās tik kārni, it kā tie pa nakti būtu galīgi izbadējušies.

- Kāpēc tu iedomājies, ka es spēšu viņu pamodināt? Tavs brālis mani vairs nemīl! - Viņa pūlējās noslēpt sirdssāpes savā balsī.

Jākobs novilka mēteli, kas bija licis tam izskatīties kā bagātam tirgotājam. Vienīgie cilvēki cietoksnī bija vergi, un tiem noteikti nebija mēteļu ar kažokādas apkakli.

-Taču tu mīli viņu, - Jākobs sacīja. - Un ar.to vajadzētu pietikt.

Klāra stāvēja un klusēja.

- Un ja nu ne? - viņa beidzot pavaicāja. - Ko tad, ja ar to nepietiks?

Ko puisis varēja atbildēt? Abiem vēl acu priekšā bija pils un miroņi zem lapām.

- Cik ilgs laiks pagāja, līdz Vils tevi uzaicināja uz randiņu? - Jākobs apvilka savu veco mēteli.

Atmiņas notrauca Klārai bailes no sejas. - Divas nedēļas. Es jau domāju, ka viņš nekad mani nekur neaicinās. Turklāt mēs katru dienu, kad viņš apmeklēja jūsu māti, satikāmies slimnīcā.

- Divas nedēļas? Viļam tas ir ātri. - Viņiem aiz muguras kaut kas iečaukstējās, un Jākobs jau satvēra pistoli, taču tas bija tikai kāds āpsis, kas lavījās cauri krūmiem. - Uz kurieni tad viņš tevi aizveda?

- Uz slimnīcas kafejnīcu. Nav nekāda īpaši romantiskā vieta. - Klāra pasmaidīja. - Viņš man stāstīja par kādu suni, ko bija notriekusi mašīna. Mūsu nākamajā tikšanās reizē viņš šo suni paņēma līdzi.

Jākobs, skatīdamies meitenes sejā, pēkšņi sajuta, ka apskauž Viļu.

- Sameklēsim ūdeni! - viņš sacīja un atsēja zir-

Ciis.

Līdzās nelielam dīķītim, ko viņi atrada, stāvēja ļ'amesta ķerra. Riteņi bija iegrimuši krasta dubļos, un kāds gārnis tās sapuvušajā grīdā bija uzvijis sev ligzdu. Zirgi kāri iegremdēja nāsis ūdenī, un Veljenta ēzelis iebrida tajā līdz ceļgaliem, taču, kad arī Klāra gribēja padzerties, Jākobs pavilka viņu prom.

- Ūdensvīri! - viņš brīdināja. - Ķerra droši vien piederējusi kādai zemnieku meičai. Tie mūždien tīko paraut sev par līgavu kādu no cilvēku meitenēm. Un šajā apvidū ūdensvīriem noteikti jau ilgi ir bijis jāgaida uz laupījumu.

Stiepjot Klāru prom no dīķa, Jākobam šķita, ka sadzird kādu ūdensvīru nopūšamies. Ūdensvīri bija ļoti nejauki radījumi, tomēr tie neapēda savus upurus kā lorelejas. Tie ievilka meitenes alās, kurās viņas varēja elpot, baroja un nesa viņām dāvanas. Gliemežvākus, upju pērles, slīkoņu rotaslietas... Kādu laiku Jākobs izmisušo vecāku uzdevumā pat bija glābis tiem nolau-pītās meitas. Trīs meitenes viņš bija atvedis atpakaļ dienas gaismā - nabaga pārbiedētas radības, kas nekad pilnībā neatjēdzās no tumšajām alām, kurās viņām mēnešiem ilgi bija nācies starp pērlēm un zivju asakām paciest mīlas pārņemta ūdensvīra gļotainos skūpstus. Reiz kādi vecāki bija atteikušies maksāt, jo viņi savu meitu vairs nebija pazinuši.

Jakobs atstāja zirgus pie ūdens, bet pats devās meklēt kādu strautu, kas ietek dīķī. Un drīz vien viņš to atrada - šauru urdziņu, kas plūda laukā no kādas klinšu spraugas turpat netālu. Jākobs izmakšķerēja savītušās lapas, kas klāja ūdeni, un Klāra pasmēla delnās ledusauksto ūdeni. Tas bija spirdzinošs, tikko kā nācis no zemes, un putnus Jākobs pamanīja tikai tad, kad viņš un Klāra jau bija dzēruši ūdeni. Starp slapjajiem akmeņiem, piespiedušies viens otram, bija iesprūduši divi beigti cīruļi. Viņš izspļāva ūdeni no mutes un pierāva Klāru kājās.

- Kas noticis? - viņa iztrūkusies vaicāja.

Meitenes āda smaržoja pēc rudens un vēja. Nē, Jākob! Taču bija par vēlu. Klāra nevairījās, kad viņš pievilka viņu sev klāt. Puisis iegremdēja savus pirkstus meitenes matos, skūpstīja viņas lūpas un sajuta viņas sirdi sitamies tikpat spēcīgi kā savējo. Cīruļiem, neprātīgas kaisles pārņemtiem, reizēm pārplīsa mazās sirsniņas, tā arī cēlies nosaukums - cīruļu ūdens. Tas nerada ne mazāko aizdomu, ir vēss un dzidrs, taču -viens malks, un cilvēkam beigas. Laid viņu vaļā, Jākob! Tomēr puisis joprojām skūpstīja meiteni, un Klāra čukstēja nevis Vila, bet gan viņa vārdu.

-Jākob!

Sieviete vai lapsa? Uz mirkli Lapsa šķita esam vienlaikus gan viena, gan otra. Tomēr tā bija lapsa, kas Jākobam iekoda - tik stipri, ka viņš palaida Klāru vaļā, kaut arī joprojām neprātīgi alka paturēt meiteni savās rokās.

Klāra klupdama krizdama atkāpās un nobrauca ar delnu pār muti, kā gribēdama aizslaucīt viņa skūp' stus.

- Paskat tikai! - Veljents paspīdināja kabatas luk-turlti uz viņiem abiem un apveltīja Jākobu ar bezkau-nīgu smaidu. - Vai tas nozīmē, ka mēs par tavu brāli vairs neliekamies ne zinis?

Lapsa palūkojās tā, it kā būtu dabūjusi spērienu. Cilvēks un zvērs, lapsa un sieviete! Viņa arvien vēl likās esam gan viena, gan otra, taču, kad pieskrēja pie strauta un nopētīja beigtos putnus, viņa bija pilnībā lapsa.

- Kopš kura laika tu esi tik dumjš, ka dzer cīruļu ūdeni?

- Sasodīts! Bija tumšs, Lapsa. - Sirds Jākobam joprojām kāpa gluži vai pa muti laukā.

- Cīruļu ūdens? - Klāra ar trīcošiem pirkstiem atstūma sev matus uz aizmuguri. Viņa neskatījās uz puisi.

- Jā. Pretīgi. - Veljents dāvāja viņai pārspīlēti līdzjūtīgu smaidu. - Ja vīrietis to iedzer, tad ir gatavs klupt virsū jebkurai meitenei, kas pa rokai. Uz rūķiem tas īsti neiedarbojas. Un tomēr žēl, — viņš piebilda, pamezdams ļauni priecīgu skatienu uz Jākobu, - ka nevis es, bet viņš gadījās tajā vietā.

- Cik ilgu laiku saglabājas tā iedarbība? - Klāras balss bija tik tikko dzirdama.

- Daži apgalvo, ka iedarbība pēc vienas lēkmes izbeidzas. Kaut gan pastāv arī uzskats, ka tā sagla-bājas vairākus mēnešus. Turpretī raganas... - Vel-jents dzēlīgi uzsmaidīja Jākobam, - raganas domā, ka ūdens tikai liek izpausties tām jūtām, kas bijušas jau iepriekš.

- Izskatās, ka tu visu zini par cīruļu ūdeni. Vai tu to lej pudelēs un pārdod? - Jākobs uzbruka rūķim.

Veljents, pauzdams nožēlu, tikai noplātīja rokas.

- Diemžēl to nevar uzglabāt. Un iedarbība ir pārāk neaprēķināma. Tur tā ķeza! Bet vai tu maz spēj iedomāties, kādu peļņu tāds ūdens nestu?

Jākobs manīja Klāras skatienu, taču, līdzko tam atbildēja, viņa pavērsa galvu prom. Puisim šķita, ka arvien vēl sajūt savās rokās viņas augumu.

Izbeidz, Jākob!

- Vai jūs atradāt ieeju? - viņš pavaicāja Lapsai.

- Jā. - Viņa pagrieza Jākobam muguru. - Ta ož pēc nāves.

- Ko nu pļāpā! - Veljents nicinoši atmeta ar roku.

- Tas ir dabisks tunelis, kas izved uz viena no viņu pazemes ceļiem. Lielāko tiesu savu ceļu viņi tagad apsargā, bet šis ir diezgan drošs.

- Diezgan drošs? - Jākobam likās, ka sajūt rētas uz savas muguras. - Kā tad tu zini?

Veljents izvalbīja acis par tik lielu neuzticēšanos.

Viņu karalis ir aizliedzis iztirgot dažus pusdārgak-meņus, pēc kuriem ir liels pieprasījums. Taču viens otrs no viņa pavalstniekiem, par laimi, ir tikpat ļoti ieinteresēts brīvajā tirgū kā es.

- Tas ož pēc nāves, es saku. - Lapsas balss skanēja vēl draudīgāk nekā parasti.

- Manis pēc jūs varat mēģināt tikt iekšā kaut pa galvenajiem vārtiem! - Veljents zobgalīgi izmeta. - Var jau gadīties, ka Jākobs Rekless būs vienīgais cilvēks, kas pastaigāsies pa goilu karaļa cietoksni, un viņu neviens neiekausēs dzintarā.

Klāra noslēpa rokas aiz muguras, kā cerēdama tā aizmirst, kam tās ir pieskārušās.

Jākobs izvairījās paskatīties uz meiteni. Viņš no jauna pielādēja pistoli un šo to izņēma no seglu somām - tālskati, šņaucamās tabakas dozi, pudelīti no zaļā stikla un Čanūta dunci, tad sabāza mēteļa kabatās arī munīciju.

Lapsa sēdēja zem krūmiem. Līdzko pienāca Jākobs,

viņa pieplaka pie zemes - kā toreiz, kad puisis bija

atradis viņu lamatās.

)

- Uzmanieties no goilu patruļām! - Jākobs brīdināja. - Vislabāk noslēpieties starp klintīm! Ja es līdz rītdienas vakaram neatgriežos, aizved viņu atpakaļ uz drupām!

Viņu. Jākobs pat neuzdrošinājās vairs izrunāt Klāras vārdu.

- Es negribu palikt pie viņas.

- Es tevi lūdzu, Lapsa!

- Tu neatgriezīsies. Šoreiz ne.

Lapsa atieza zobus, taču nekoda. Viņas kodienos arvien bija sajūtama mīlestība.

- Rekles! - Rūķis nepacietīgi pagrūda viņu no muguras ar šautenes laidi. - Man likās, ka tu steidzies.

Veljents bija salocījis šauteni par ērmotu ieroci. Klīda valodas, ka metāls, rūķu roku dēstīts, pat dzen saknes.

Jākobs piecēlās kājās.

Klāra joprojām vēl stāvēja pie strautiņa. Meitene

novērsās, kad puisis piegāja pie viņas, taču Jākobs

pavilka viņu malā. Prom no rūķa. Prom no Lapsas un

viņas dusmām.

>

- Paskaties uz mani!

Klāra gribēja atbrīvoties, taču Jākobs satvēra viņu cieši jo cieši, kaut arī tas lika viņa sirdij tūliņ pat iepukstēties straujāk.

- Tas neko nenozīmē, Klāra. Itin neko!

Viņas acis bija tumšas no kauna.

- Tu mīli Viļu - vai dzirdi? Ja tu to aizmirsīsi, mēs nespēsim viņam palīdzēt. Neviens viņam tad nespēs palīdzēt.

Klāra saprotoši pamāja ar galvu, taču Jākobs saskatīja viņas acīs to pašu neprātu, ko pats vēl sajuta. Cik ilgi saglabājas iedarbība?

- Tu gribēji zināt, kas man padomā. - Puisis satvēra

viņas roku. - Man jāatrod Tumšā feja un jāpanāk, lai

tā atdod Viļam viņa ādu.

>

Ieraugot izbīli Klāras acīs, Jākobs brīdinoši uzspieda viņai pirkstu uz lūpām. - Lapsa nedrīkst to uzzināt, -viņš pačukstēja. - Citādi tā skries man pakaļ. Taču es tev zvēru - es atradīšu feju. Tu pamodināsi Viļu. Un viss būs labi.

Jākobs gribēja paturēt viņu. Nekad viņš nav gribējis neko vairāk.

Dodamies līdzi Veljentam un izzuzdams naktī, puisis vairs neatskatījās. Un Lapsa nesekoja viņam.

35.

ZEMES DZĪLĒS

Lapsai bija taisnība. Ala, uz kuru Veljents veda Jākobu, oda pēc nāves, nebija nemaz vajadzīgs Lapsas smalkais deguns, lai to sajustu. Viens skatiens, un Jākobam bija skaidrs, kas tajā mīt.

Zeme bija kā nosēta ar kauliem. Cilvēkēdāji - kaut gan par tādiem tos varēja saukt tikai nosacīti - dzīvoja starp savu maltīšu atliekām. Īstenībā tie mielojās arī ar goilu un rūķu miesu. Starp kauliem mētājās lietas, kas ļāva

atpazīt upurus, - kabatas pulkstenis, kādas kleitas sadriskātā piedurkne, bērna kurpīte, kas bija satriecoši maziņa, piezīmju grāmatiņa ar sakaltušām asinīm uz lapām. Mirkli Jākobam gribējās doties atpakaļ, lai brīdinātu Klāru no šiem nezvēriem, taču rūķis vilka

viņu tālāk.

>

- Neuztraucies! - Veljents pačukstēja viņam. - Goili šajā apvidū jau sen visus cilvēkēdājus ir nokāvuši. Taču tuneli tie, par laimi, nav atraduši.

Sprauga, pa kuru rūķis nozuda alas sienā, viņam bija vairāk nekā pietiekami plata, taču Jākobam nācās tajā spraukties iekšā ar piepūli. Tunelis aiz tās bija tik zems, ka puisis pirmos metrus gāja nedaudz pieliecies, un jau pavisam drīz tas draudīgi stāvus veda lejā. Jākobs šaurajā ejā spēja tikai ar grūtībām paelpot un jutās kā atpestīts, kad viņi beidzot nonāca uz kāda no pazemes ceļiem, kas savieno goilu cietokšņus citu ar citu. Tas bija tikpat plats kā cilvēku ceļš un nobruģēts ar fosforescējošiem bruģakmeņiem, kas kabatas lukturīša starā atblāzmoja palsu gaismiņu. Jākobam likās, ka dzird tālumā mašīnu dūkoņu un tādu kā lapseņu sanoņu virs augļiem, kas sakrituši zālē.

- Kas tas ir? - viņš vaicāja rūķim klusinātā balsī.

- Insekti, kas tīra goilu notekūdeņus. Viņu pilsētās ir ievērojami mazāk smaku nekā mūsējās. - Veljents izvilka zīmuli no svārku kabatas. - Pieliecies! Laiks uzvilkt tev verga zīmi! “P” burts kā Prusanam, - viņš pačukstēja, zīmēdams Jākobam uz pieres goilu burtu. - Tas ir tava īpašnieka vārds, ja kāds tev vaicā. Prusans ir tirgotājs, ar kuru man ir darījumi. Katrā ziņā viņa vergi ir ievērojami tīrāki nekā tu un pavisam droši nevalkā ieroču jostu. Labāk iedod to man!

- Nē, paldies, - Jākobs čukstēja, aizpogādams mēteli virs jostas. - Ja viņi mani aizturēs, es pilnīgi noteikti negribētu, ka man būtu jāpaļaujas vienīgi uz tevi.

Nākamais ceļš, uz kura viņi iznāca, platuma ziņā līdzinājās alejām ķeizaristes galvaspilsētā, taču to ieskāva nevis koki, bet klinšu sienas, un, kad Veljents paspīdināja kabatas lukturīša staru uz to, no tumsas izlobījās sejas. Jākobs to vienmēr bija uzskatījis par pasaku, ka goili godina savus varoņus, būvēdami cietokšņus no to galvām. Taču acīmredzot šiem nostāstiem, kā visām pasakām, bija drūms un ļoti patiess pamats. Simtiem kritušo blenza uz viņiem lejā stingām acīm. Pat tūkstošiem! Galva pie galvas kā ērmoti akmens gabali. Nāve goilu sejas nepārvērta, un arī šīs bija palikušas tādas, kā dzīviem esot, vienīgi izdzisušās acis bija aizstātas ar zeltaino topāzu.

Veljents ilgi neuzkavējās kritušo alejā. Viņš iegriezās tuneļos, kas, šauri kā kalnu celiņi, veda lejup, dziļāk un dziļāk zem zemes. Jākobs arvien biežāk manīja kāda sānu tuneļa galā gaismu vai sajuta motoru dūkoņas vibrāciju uz ādas. Dažas reizes pretī atskanēja pakavu dipoņa vai ratu riteņu troksnis, taču, par laimi, gar ceļu malām atkal un atkal pavērās tumšas alas, kur viņi varēja paslēpties aiz stalagmītu biezokņa vai stalaktītu priekškara.

Malu malās nemitīgi pilēja un pakšķēja ūdens, un tumsā visapkārt slēpās gadu tūkstošu gaitā veidojušies brīnumi: baltas kā kaļķis akmens kaskādes, kas atgādināja ūdeni, kurš kādreiz šļācies laukā no sienām un tagad sasalis, smilšakmens lāsteku meži, kas karājās virs galvas, un kristāla puķes, kas ziedēja tumsā. Daudzās alās tikpat kā nebija atrodamas goilu pēdas, izņemot taisnu taku, kas veda cauri akmens biezoknim, vai arī dažus tuneļus, kas kvadrāta formā pavērās kādā klinšu sienā. Citās savukārt bija redzamas paliekas no akmens fasādēm un mozaīkām, kas, šķiet, bija veidotas senākos laikos un tagad pārvērtušās drupās starp stalagmītu kolonnām.

Jākobam likās, ka viņi jau dienām ilgi maldījušies pa šo pazemes pasauli, kad piepeši pretī pavērās kāda ala, kurā vizuļoja ezers. Sienas sedza augi, kuriem nebija vajadzīga saule, un pāri ūdenim stiepās bezgalīgs tilts, kas, visticamāk, bija dabisks klinšu veidojums, vienīgi nostiprināts ar dzelzs balstiem. Ik solis uz tā atbalsojās plašajā alā nodevīgi skaļi un pacēla spārnos sikspārņu barus, kas bija karājušies pie alas griestiem.

Viņi bija tikuši tiltam tikai līdz pusei, kad Veljents tik negaidīti apstājās, ka Jākobs ieskrēja tam mugurā.

Mironis, kas aizšķērsoja viņiem ceļu, bija nevis goils, bet gan cilvēks. Uz tā pieres bija ietetovēta karaļa zīme un uz krūtīm un kakla bija redzamas kodumu pēdas.

- Kāds no karagūstekņiem, kurus tie pārvērš par vergiem. - Veljents noraizējies skatījās augšā uz alas griestiem.

Jākobs izvilka pistoli. — Kas viņu nogalinājis?

Rūķis paspīdināja lukturi starp stalaktītiem, kas karājās viņiem virs galvas.

- Sargi, - viņš čukstēja. - Goili tos audzē kā sarg-suņus ārējiem tuneļiem un ceļiem. Tie sarosās vienīgi tad, ja sajūt svešiniekus, kas nav goili. Taču šajā ceļā man ar tiem vēl nekad nav sanākušas nepatikšanas. Pagaidi!

Veljents tik tikko valdīja dusmas - kabatas lukturīša stars pavēra skatienam veselu rindu aizdomīgi lielu dobumu starp stalaktītiem.

Klusumu pāršķēla čivināšana. Griezīga kā brīdinājuma sauciens.

- Skrienam! - Rūķis lēca pāri mironim, raudams Jākobu sev līdzi.

Gaisā pēkšņi sāka švirkstēt ādas spārni. Goilu sargi šāvās laukā kā plēsējputni starp stalaktītiem - bālas, cilvēkiem līdzīgas radības ar spārniem, kuru galos bija asi nagi. Sargu acis bija blāvi baltas - kā aklas, taču to ausis, jādomā, nekļūdīgi norādīja tiem ceļu.

Jākobs divus lidojumā nogalināja, un Veljents nošāva vienu, kas ar nagiem ieķērās Jākobam mugurā, tikām augšā no dobumiem izlīda vēl trīs. Kāds no sargiem pūlējās izraut Jākobam no rokas pistoli. Puisis iebelza tam ar elkoni pa bālo seju un nocirta ar zobenu vienu spārnu. Ērmotais radījums griezīgi iebrēcās, un Jākobs nobijās, ka tas atsauks neskaitāmus citus sargus, taču izskatījās, ka visi dobumi, par laimi, nav apdzīvoti.

Sargi bija lempīgi cīnītāji, tomēr tilta galā vienam no tiem izdevās notriekt rūķi pie zemes. Uzbrucējs jau atņirdza zobus, lai iekostos Veljentam rīklē, kad Jākobs iecirta tam starp spārniem zobenu, da seja tuvumā līdzinājās cilvēka embrija sejai. Pat tā ķermenī bija kaut kas no bērna, un Jākobam kļuva tik slikti, it kā viņš vēl nekad nebūtu nonāvējis.

Sakostiem pleciem un rokām viņi paglābās tuvākajā tunelī, tomēr brūces nebija diez ko dziļas, un Veljents bija pārāk satraukts, lai brīnītos par jodu, ko Jākobs pilināja viņam uz kodumu vietām.

- Es ceru, ka tas zelta koks nesīs augļus daudzus gadus, - rūķis ņurdēja, kamēr Jākobs apsaitēja tam roku, - citādi vari uzskatīt, ka esi jau tagad man parādā!

Laukā arvien vēl divi sargi riņķoja virs tilta. Tiesa gan, tie vairs nesekoja viņiem, tomēr cīņa bija prasījusi tik daudz spēka, ka Jākobs tik tikko jaudāja paelpot, taču tumšie ceļi veda tālāk un tālāk. Tieši brīdī, kad Jākobam, nespēka pārņemtam, jau sāka rasties aizdomas, vai tikai rūķim nav kāda blēdība padomā, aiz nākamā līkuma tunelis pēkšņi beidzās un viņi nonāca gaismā.

- Te tā ir! - Veljents pačukstēja puisim. - Bestiju ligzda jeb lauvu bedre - kā tev labāk tīk.

Ala, kurā tunelis bija izvedis viņus cauri tās akmens sienai, bija tik milzīga, ka Jākobs tai nespēja saredzēt ne gala, ne malas. No neskaitāmajām lampām krita trūcīga gaisma, kas bija tīkama goilu acīm, - šķiet, ka tām tika izmantota nevis gāze, bet gan elektrība, un tās apgaismoja pilsētu, kas izskatījās tā, it kā akmens pats to būtu radījis. Nami, torņi un pilis atradās gan uz alas pamatnes, gan augšā pie tās sienām kā lapseņu pūžņa šūnas, un pāri namu jūrai stiepās daudzi smagi dzelzs tilti, it kā tos uzbūvēt būtu tīrais nieks. Tiltu balsti slējās gaisā kā koki starp jumtiem, un dažiem tiltiem gar malām bija mājas kā viduslaiku tiltiem tajā pasaulē - lidojošas ieliņas zem smilšakmens debesīm. Tie līdzinājās zirnekļu tīklam no dzelzs, toties pašā augšā no alas griestiem nokarājās trīs gigantiski stalaktīti. Vislielākajā bija milzum daudz kristāla tornīšu - tie atgādināja šķēpus, kas pavērsti uz leju, un tā mūri mirdzēja, kā atspoguļodami mēnesgaismu no virszemes pasaules.

- Vai tā ir pils? - Jākobs čukstus pavaicāja rūķim. -Tagad es nebrīnos, kāpēc goili nav pārāk sajūsmināti par mūsu celtnēm. Un kad viņi ir būvējuši šos tiltus?

- Kā lai es to zinu? - Veljents atbildēja klusinātā balsī. - Goilu vēsture netiek rūķu skolās mācīta. Pils esot vairāk nekā septiņsimt gadu veca, taču viņu karalis plāno būvēt kādu modernāku celtni, jo šī viņam šķiet pārāk vecmodīga. Vienā stalaktītā, kas tai līdzās, ir armijas barakas, otrā - cietumi. - Rūķis viltīgi uzsmaidīja Jākobam. - Vai gribi, lai es noskaidroju, kurā no tiem ir iespundēts tavs brālis? Tavi zelta dālderi noteikti padarīs runātīgas pat goilu mēles. Bet, saprotams, arī man par to pienākas īpaša samaksa.

Kad Jākobs viņam atbildē iespieda saujā divus zelta dālderus, Veljenta ziņkārības mērs bija pilns. Viņš pastiepās uz augšu un iebāza īsos pirkstus Jākoba mēteļa kabatā.

- Nekā! - viņš nomurmināja. - Itin nekā! Vai tas ir tas pats mētelis? Nē, bet kad tev mugurā bija tas otrs, tad arī sanāca. Vai tev tie dālderi aug starp pirkstiem?

- Nūja, - Jākobs atbildēja, izvilkdams rūķa roku no kabatas, pirms tā bija satvērusi kabatlakatiņu.

- Gan jau es kādreiz to noskaidrošu! - rūķis purpināja, noglabādams naudu savās samta uzvalka kabatās. - Un tagad - galvu lejā! Nodurts skatiens. Tu esi vergs.

Ieliņas, kas vijās cauri namu jūrai pie alas sienām, bija cilvēkiem vēl grūtāk izejamas nekā Terpevas ielas. Bieži vien tās veda tik stāvus uz augšu, ka Jākoba kājas

bezpalīdzīgi slīdēja lejup, un viņš lūkoja pieturēties pie kādas stenderes vai logu dzegas. Turpretī Vel-jents pārvietojās pa tām gandrīz tikpat veikli kā īsts goils. Cilvēkiem, kurus viņi satika, āda bija pelēka no saules trūkuma, un daudziem pierē bija iededzināts to īpašnieka burts. Tie pievērsa Jākobam tikpat maz uzmanības kā goili, kas nāca viņiem pretī pa namu krēslaino labirintu. Redzot puisim pie sāniem rūķi, tiem nekādas aizdomas neradās, un Veljents ar prieku deva viņam stiept visas mantas, ko iegādājās veikalos, kuros viņš nozuda, lai kaut ko izdibinātu par Viļa atrašanās vietu.

- Trāpīts! - rūķis beidzot pačukstēja, pēc tam kad bija licis Jākobam gandrīz vai pusstundu gaidīt pie kādas juveliera darbnīcas. - Viena laba un viena slikta ziņa. Labā ir tā, ka es uzzināju to, ko mēs gribējām uzzināt. Karaļa adjutants esot atvedis uz cietoksni kādu gūstekni, ko Tumšā feja it kā pati esot likusi uzmeklēt. Tas, visticamāk, ir mūsu jašmas draugs. Taču runas par to, ka viņa gūsteknim ir nefrīta āda, vēl nav dzirdētas.

- Un kāda ir sliktā ziņa?

- Viņš ir pilī, fejas apartamentos, un iekritis tik dziļā miegā, ka neviens nejaudā viņu pamodināt. Es ceru - tu saproti, ko tas nozīmē?

- Jā. - Jākobs paskatījās augšā uz lielajiem stalaktītiem.

- Aizmirsti to! - rūķis čukstēja. - Uzskati, ka tavs brālis ir pazudis bez pēdām, un viss. Fejas istabas ir vistālākajā smailē. Tev būtu jāizlaužas cauri visai pilij. Pat tu neesi pietiekami ķerts, lai to mēģinātu.

Jākobs nopētīja tumšos logus mirdzošajā akmens fasādē.

- Vai tu vari dabūt audienci pie virsnieka, ar kuru tu tirgojies?

- Un ko pēc tam? - Veljents zobgalīgi pašūpoja galvu. - Vergiem pilī tiek iededzināta karaļa zīme uz pieres. Pat ja tu savu brāli mīli tik ļoti, ka būtu gatavs iegādāties tādu zīmi, - nevienam no viņiem nav ļauts pamest augšējos apartamentus.

- Un kā ir ar tiltiem?

- Kas tad lai būtu ar tiem?

Divi tilti bija savienoti ar pili. Viens bija dzelzceļa tilts, kas veda uz tuneli pils augšējā daļā. Otrs bija ar mājām gar malām un vidū starp tā augstāko un zemāko punktu savienots ar stalaktītu. Vietā, kur tilts saskārās ar pili, tas bija neapbūvēts, tāpēc tur varēja labi saskatīt vārtus, melnus kā onikss, un kādu sargposteņu falangu.

- Man nepatīk tava sejas izteiksme, - Veljents noņurdēja.

Jākobs nepievērsa viņam uzmanību. Puisis pētīja dzelzs sijas, uz kurām balstījās tilts ar mājām. Pa gabalu sijas izskatījās tā, it kā būtu piestiprinātas vēlāk, lai balstītu kādu vecu akmens konstrukciju. Tas kā metāla nagi ieķērās sānos pilij, kas karājās no augšas uz leju.

Jākobs noslēpās kāda nama durvīs un pavērsa tālskati uz stalaktītiem. - Logiem nav priekšā režģu, -viņš čukstēja.

- Kāpēc tiem būtu vajadzīgi režģi? - Veljents pusbalsī vaicāja. - Tiem tiek klāt vienīgi putni un sikspārņi. Izskatās, ka tu sevi uzskati par vienu vai otru no tiem.

Pa ieliņu gāja garām bariņš bērnu. Jākobs nekad iepriekš nebija redzējis nevienu goilu bērnu, un uz mirkli puisi pārņēma ērmota sajūta - viņam izlikās, ka saskata kādā no zēniem savu brāli. Kad bērni bija prom, Veljents arvien vēl blenza augšā uz tiltu.

- Pagaidi! - viņš nošņācās. - Tagad es saprotu, kas tev padomā! Ta ir pašnāvība!

Jākobs iebāza tālskati atpakaļ mēteļa kabatā. - Ja tu gribi dabūt zelta koku, aizved mani pie tilta!

Viņš atradīs Viļu. Kaut ari bija skūpstījis viņa meiteni!

36.

CITS VĀRDS

Lapsa! - Rc! jau atkal Klāra sauc viņu. Un Lapsa iztēlojās, kā ūdensvīrs rauj to dīķī. Kā vilki saplosa tās ādu. Vai arī kā rūķis to pār-dod vergu tirgū. Sarkanā feja nekad nebija likusi Lapsai tā justies. Arī ragana ne, kuras būdā Jākobs pirms gadiem nozuda gandrīz katru nakti. Un arī ne ķeizarienes istabene, kuras saldenās smaržas viņa nedēļām ilgi saoda puiša drēbēs. - Lapsa! Kur tu esi?

Sēdi rāmi!

Lapsa zem krūmiem pieplaka zemei, īsti pat neap-jauzdama, vai tobrīd ir cilvēka ādā vai kažokā. Viņa vairs negribēja savu kažoku. Viņa gribēja ādu un lūpas, kuras viņš varētu skūpstīt - tā, kā bija skūpstījis Klāras lūpas. Lapsa joprojām vēl redzēja Klāru viņa apskāvie-nos. Joprojām!

Jākoba apskāvienos!

Kas tas viss ir? Šī ilgošanās, kas plosa un sāpina kā izsalkums vai slāpes. Mīlestība tā nav. Mīlestība ir silta un maiga kā mīkstu lapu gulta. Taču šī sajūta ir tumša kā ēna zem kāda indīga krūma - un badīga.

Tik badīga!

Tur vajadzēja būt kādam citam vārdam. Vienā un tajā pašā vārdā nevar saukt dzīvību un nāvi, sauli un mēnesi.

Jākobs! Pat viņa vārds pēkšņi skanēja citādi. Un rudmatainā meitene sajuta, kā aukstais vējš atkal noglāsta tās cilvēka ādu.

- Ak te tu esi! - Klāra nometās viņas priekšā slapjajā sūnā uz ceļgaliem.

Klāras mati bija kā zelts. Turpretī viņas mati vienmēr bijuši rudi - rudi kā lapsas kažoks. Un viņa nespēja atcerēties, ka kādreiz būtu bijis citādi.

Rudmatainā meitene pagrūda Klāru prom un piecēlās kājās. Bija patīkami būt tikpat lielai kā viņa.

- Pagaidi! - Klāra mēģināja to aizkavēt. - Es pat nezinu tavu vārdu. Tavu īsto vārdu.

īsto? Kas tad tajā bija īsts? Un kāda Klārai daļa gar to? Pat Jākobs nezināja viņas cilvēka vārdu. “Seleste, nomazgā rokas! Saķemmē matus!”

- Kā tad ir? Vai tu to vēl jūti? - Rudmatainā mei-tene vērīgi ielūkojās Klāras zilajās acīs. Jākobs spēja skatīties acīs un vienlaikus melot. Puisis to ļoti labi mācēja, taču Lapsai pat viņš nespēja neko iestāstīt.

Klāra novērsa skatienu, tomēr rudmatainā meitene manīja, ko tā jūt - lielas bailes un kaunu.

- Vai tu kādreiz esi dzērusi cīruļu ūdeni?

- Nē, - rudmatainā meitene nicīgi atbildēja. - Neviena lapsa nav tik dumja. - Kaut arī tie bija meli.

Klāra palūkojās uz strautiņu. Mirušie cīruļi arvien vēl bija iesprūduši starp akmeņiem. Klāra! Viņas vārdā bija kaut kas no stikla šķindoņas un auksta ūdens veldzes, un Lapsai meitene bija ļoti patikusi - pirms Jākobs bija skūpstījis viņu.

Tas arvien vēl sāpēja.

Būtu jānoslēpjas kažokā, un viss! Taču viņa to nespēja. Viņa gribēja sajust savu ādu, savas rokas un lūpas, ar kurām varēja skūpstīt. Rudmatainā meitene pagrieza Klārai muguru - aiz bailēm, ka viņas cilvēka seja varētu to visu nodot. Viņa pat īsti nezināja, kāda izskatās. Vai viņa bija glīta vai atbaidoša? Viņas māte ir bijusi skaista, taču viņas tēvs to tik un tā bija sitis. Vai arī sitis tieši tāpēc.

- Kāpēc tev labāk patīk būt par lapsu? - Nakts iekrāsoja Klāras acis melnas. - Vai tā ir vieglāk saprast pasauli?

- Lapsas nemēģina to saprast.

Klāra noglāstīja savas rokas, it kā arvien vēl sajustu Jākoba plaukstas uz tām. Un rudmatainā meitene redzēja, ka arī Klāra gribētu paslēpties kažokā.

37.

TUMŠĀS FEJAS LOGI

Miesnieki, skroderi, maiznieki, juvelieri.

Tilts, kas veda uz pili, kura karājās no augšas uz leju, bija iepirkšanās iela galvu reibinošā augstumā, tās veikalu skatlogos dārgakmeņi mirdzēja līdzās ķirzaku gaļai un kāpostiem ar melnām lapām, kas auguši bez saules gaismas. Maize un augļi no virszemes provincēm gulēja līdzās žāvētām vabolēm, ko goili uzskatīja par delikatesēm. Taču Jākobu interesēja vienīgi pils, kas atradās veikalu fasāžu rindas galā.

Ta nokarājās lejup no alas griestiem kā smilšakmens kroņlukturis. Jākobam sareiba galva, kad viņš starp diviem veikaliem noliecās pāri tilta margām un palūkojās uz pili. Stalaktīta smaili, pavērstu lejā pret nekurieni, dziļi zem viņa rotāja kristāla kronis.

- Kuri ir Tumšās fejas logi?

- Tie, kas no malabīta. - Veljents nervozi raudzījās apkārt.

Uz tilta bija daudz zaldātu - ne tikai sargi pils vārtu priekšā, bet arī pūļos, kas klīda gar veikaliem. Daudzām no goilu sievām mugurā bija kleitas, izšūtas ar akmeņiem, kas līdzinājās to ādai. Šie akmeņi bija noslīpēti tik plāni kā zvīņas, un audums vizēja kā čūskas āda; Jākobs pieķēra sevi, ka neviļus iedomājies, kā gan Klāra izskatītos šādā kleitā. Cik ilgi saglabājas iedarbība?

Fejas logi spīdēja kā zaļas acis gaišajā smilšakmenī. Tilta dzelzs sijas bija nostiprinātas mūrī nepilnus divdesmit metrus virs tiem, taču pils fasāde bija gluda kā spogulis - rāpties pa to bija tikpat kā neiespējami, jo tajā, pretstatā citiem stalaktītiem, nebija kur pieturēties.

Tik un tā. Vajadzēja vismaz mēģināt.

Veljents murmināja viņam kaut ko nopakaļ par cilvēka prāta aprobežotību, bet Jākobs izvilka no kabatas šņaucamās tabakas dozi. Tajā bija viens no praktiskākajiem burvju priekšmetiem, ko viņš jelkad atradis, -ļoti garš zelta mats. Rūķis apklusa, kad Jākobs sāka to virpināt starp pirkstiem. Apkārt matam vijās šķiedra

pēc šķiedras - smalkas kā zirnekļa pavedieni. Jau drīz vien tas bija tik resns kā Jākoba vidējais pirksts un stip-rāks par ikvienu virvi gan šajā, gan tajā citā pasaulē. Taču ne tikai stipruma dēļ tas bija tik ļoti noderīgs. Tam piemita vēl citas, daudz lieliskākas īpašības. Virve izstiepās jebkurā garumā, kāds bija nepieciešams, un tās gals, kad to meta, stingri ieķērās tieši tajā vietā, uz kuru bija pavērsts skatiens.

- Salātlapiņas mats^2. Nav slikti! - Veljents čukstēja, kad Jākobs paņēma virvi rokās un raudzījās lejā uz zaļa-jiem logiem. - Taču tas neglābs tevi no sargiem! Viņi redzēs tevi tik skaidri kā vaboli, kas rāpo viņiem pa seju!

Atbildē Jākobs izvilka no kabatas pudelīti no zaļā stikla. Viņš to bija nozadzis kādam pundurim, un tā bija piepildīta ar gliemežu gļotām, kas ikvienu padara

V

uz dažām stundām neredzamu. Sīs gļotas izdalīja gliemeži, kas ēd gliemežus, un, pateicoties šai spējai, tie ļoti veiksmīgi piekļuva visam, kas tiem garšoja, un punduri un īkstīši tos audzēja, lai varētu tikpat neredzami doties medībās. Gļotas vajadzēja tikai paziest zem deguna - ļoti nepatīkama procedūra, kaut arī tās bija bez smakas, - toties iedarbojās uzreiz. Vienīgā bēda, ka tās vēlāk izraisīja stundām ilgu nelabu dūšu un stingumu locekļos, ja tika lietotas pārāk bieži.

- Gļotas, kas padara neredzamu, un Salātlapiņas mats. - Jākobs sadzirdēja tādu kā apbrīna pieskaņu rūķa balsi. - Nevar noliegt, ka tu esi lieliski apbruņojies. Un tomēr - es gribētu zināt, kur aug tavs zelta koks, iekams tu laidies tur lejā.

Taču Jākobs jau ieberzēja gļotas zem deguna.

-To es tev neteikšu! - viņš iesaucās. - Ja nu tu atkal esi kaut ko noklusējis un tur lejā sargi jau gaida mani? Virve iztur tikai vienu, tāpēc tu vari palikt šeit, taču, ja sargi sacels trauksmi, parūpējies labāk par uzmanības novēršanu, citādi tev neredzēt zelta koku kā savas ausis.

Jākobs pārlēca pāri tilta apmalei, pirms vēl rūķis paguva ko iebilst. Jākoba ķermenis tieši tobrīd gļotu iedarbības dēļ sāka izzust skatienam, un, kad puisis jau rāpās lejā pa dzelzs sijām, viņš vairs nespēja saredzēt pats savas rokas. Jākobs ieķērās vienā no sijām un pameta virvi. Ta aizvijās pa gaisu, kā peldēdama ūdenī, līdz tās gals pieķērās pie kādas no dzegām starp malahīta logiem.

Un ko tad, ja tu Viļu patiešām atradīsi aiz šiem logiem, Jākob? Pat ja tu noņemsi Tumšās fejas lāstu - viņš ir aizmidzis! Kā tu dabūsi viņu laukā no cietokšņa? Jākobam nebija atbildes. Viņš tikai zināja, ka ir jāmēģina. Un ka viņš arvien vēl sajūt Klāras lūpas uz savējām.

Rāpties pa Salātlapiņas virvi bija viegli. Ta pieglaudās viņa plaukstām, un Jākobs centās nedomāt par

bezdibeni lejā. Viss būs labi! Stalaktīts tuvojās, liels kā akmens muskulis. Puisis sajuta nelabu dūšu, ko izraisīja gļotas, kas padara neredzamu. Vēl tikai daži metri, Jākob! Neskaties uz leju! Nedomā par bezdibeni!

Jākobs ieķērās stingri novilktajā virvē un rāpās tālāk, līdz viņa neredzamās rokas beidzot pieskārās gludajam mūrim. Puisim izdevās nostāties uz dzegas, un kādu brīdi viņš atvilka elpu, atspiezdamies pret vēso akmeni. Pa kreisi un pa labi mirdzēja fejas logi kā sastindzis ūdens. Ko tālāk, Jākob? Vai mēģināsi izsist logu? Tas saceltu kājās visus sargus.

Viņš izvilka Canūta dunci, kas bija aizbāzts aiz jostas, un pielika asmeni pie stikla. Caurumus mēnesakmens ietvarā puisis pamanīja tikai tad, kad pa vienu no tiem strauji izlīda laukā čūska. Mēnesakmens - tik bāls kā

V

čūskas zvīņas vai tās pavēlnieces āda. Čūska aptinās Jākobam ap kaklu, pirms viņš aptvēra, kas notiek. Puisis mēģināja ietriekt čūskas ķermenī dunci, taču tā žņaudza viņu tik nepielūdzami, ka pirksti paši palaida vaļā dunča spalu un izmisīgi pūlējās ieķerties zvīņām klātajā ķermenī. Jākoba kājas noslīdēja no dzegas, un viņš, turēdamies pie čūskas sev ap kaklu, bezspēcīgi karājās virs bezdibeņa kā sagūstīts putns. No kāda cauruma turpat blakus izlīda vēl divas čūskas un apvijās puisim ap krūtīm un kājām. Jākobs kampa gaisu, taču vairs nespēja paelpot, un pēdējais, ko viņš redzēja, bija zelta virve, kas atrāvās no dzegas un nozuda tumsā virs viņa.

38.

ATRASTS UN PAZAUDĒTS

Smilšakmens mūri un aizrestotas durvis.

Zābaks no ķirzakas ādas, kas iespēra Jāko-bam pa sāniem. Galvā sarkana migla, kas ieskāva ari pelēkās uniformas visapkārt. Vienīgi čūskas bija nozudušas, un viņš varēja paelpot. Rūķis atkal bija pārdevis viņu. Ta bija vienīgā doma, kas spraucās cauri miglai. Kurā vietā viņš bija to izdarījis? Vai kādā no veikaliem, kuru priekšā tu kā aita gaidīji, Jākob?

Puisis gribēja piecelties sēdus, taču goili bija saslēguši viņam rokas dzelžos, un kakls sāpēja tik ļoti, ka viņš ar grūtībām rija siekalas.

- Kas piecēla tevi no miroņiem? Viņas māsa?

No tumsas iznira jašmas goils.

- Feja apgalvoja, ka tu esi vēl dzīvs, bet es neticēju. Šāviens galu galā bija precīzs. - Viņš runāja ķeizaris-tes dialektā ar izteiktu akcentu. - Ta bija fejas ideja palaist runas, ka tavs brālis ir pie viņas, un tu ieskrēji kā muša tīklā. Tava nelaime, ka čūskas pamana pat to, kurš ieziedies ar gļotām, kas padara neredzamu. Taču tu rīkojies ievērojami veiklāk nekā tie abi oniksa goili, kas reiz bija sadomājuši norāpties lejā karaļa telpās. Mums vēlāk nācās viņu paliekas kasīt nost no pilsētas namu jumtiem.

Jākobs atspieda muguru pret mūri, un viņam izdevās piecelties sēdus. Kamera, kurā goili viņu bija iesvieduši, ne ar ko neatšķīrās no cilvēku cietumu kamerām - tādas pašas restes, tādi paši izmisuma pilnie skrāpējumi uz sienām.

- Kur ir mans brālis? - Jākoba balss bija tik aizsmakusi, ka viņš pats tik tikko saprata, ko runā, un viņam no gļotām metās nelaba dūša.

Goils neatbildēja.

- Kur tu atstāji meiteni? - tas toties pavaicāja.

Goils noteikti nerunā par Lapsu. Bet ko gan viņi

grib no Klāras? Kas tur ko domāt, Jākob? Tavs brālis taču

ir aizmidzis. Un viņi nespēj pamodināt viņu. Vismaz kāds gaismas stariņš, vai ne?

Un tas, ka Veljents nebija nodevis Klāru, laikam gan pierādīja, ka rūķim viņa patiešām patīk.

Tev tagad jāizliekas par muļķi, Jākob!

- Kāda meitene? - Ar šo jautājumu viņš nopelnīja vēl vienu spērienu, šoreiz pa vēderu, un palika bez elpas gandrīz vai tāpat kā pirmīt, nonācis čūsku gūstā. Spērusi bija sieviete pelēkā uniformā. Viņas seja likās Jākobam pazīstama. Protams, viņš taču bija pie vienradžiem šāvis uz šo sievieti un notriecis viņu no segliem. Viņa ar lielāko prieku būtu spērusi vēl. Tomēr jašmas goils apturēja viņu.

- Rimsties, Nesere! - komandieris sacīja. - Tā mēs te ņemsimies ar viņu stundām ilgi.

Jākobs bija dzirdējis par goilu skorpioniem.

Pirmajam skorpionam, gluži vai kā mīļam dzīvnieciņam, Nesere ļāva pačāpot pa viņas akmens pirkstiem, iekams nolika to Jākobam uz krūtīm. Skorpions bija bezkrāsains un gandrīz tikpat garš kā Jākoba īkšķis, taču spīles mirdzēja kā sudrabots metāls.

- Goila ādai tie neko daudz ļauna nevar nodarīt, -jašmas goils paskaidroja, kad skorpions palīda Jākobam zem krekla, - taču jūsu āda ir daudzkārt mīkstāka. Tātad es jautāju vēlreiz - kur ir tā meitene?

Skorpions iedūra Jākobam krūtīs savas spīles, kā gribēdams pamieloties ar viņa dzīvo miesu. Taču puisis sakoda zobus un nekliedza, līdz tas iedūra dzeloni miesā. Šķita, ka inde ielej viņam uguni zem ādas, - tā lika ievaidēties no bailēm un sāpēm.

- Kur ir meitene?

Goilu sieviete palaida viņam uz krūtīm vēl trīs skorpionus.

- Kur ir meitene? - Atkal un atkal tas pats jautā'

jums. Vils gulēs, kamēr viņš to neizpaudīs goiliem, un

Jākobs kliedza, līdz zaudēja balsi no sāpēm, un vēlējās,

kaut viņam būtu nefrīta āda. Vēl viņš iedomājās, kā

būs - vai inde vismaz apturēs cīruļu ūdens iedarbību,

un tad iekrita bezsamaņā.

»

Nācis pie sajēgas, Jākobs nespēja atcerēties, vai ir izpaudis to, ko goili gribēja uzzināt. Tagad viņš bija kādā citā kamerā, pa kuras logu bija redzama pils, kas nokarājās uz leju. Ķermenis sāpēja, it kā āda būtu applaucēta; ieroču josta bija pazudusi tāpat kā viss, kas bijis kabatās, taču, par laimi, tie nebija paņēmuši kabatlakatiņu. Tad nu gan laime, Jākob! Ko te vairs var līdzēt daži zelta dālderi? Turklāt goilu zaldāti bija izdau-dzināti kā neuzpērkami.

Viņam izdevās pietrausties uz ceļiem. Kamera bija nodalīta no blakuskameras tikai ar restēm, un, paraudzījies cauri stieņiem, viņš aizmirsa savas sāpes.

Vils!

Jākobs atspieda plecu pret sienu un ar pūlēm pieslējās kājās. Brālis gulēja kā miris, taču elpoja, un uz pieres un vaigiem arvien vēl bija redzamas paliekas no cilvēka ādas. Sarkanā feja bija izpildījusi savu solījumu un apturējusi laiku.

Ārpusē pa gaiteni tuvojās soļi, un Jākobs atkāpās atpakaļ pie restēm, aiz kurām gulēja viņa brālis. Pa gaiteni nāca šurp jašmas goils ar diviem sargiem. Hencavs! Tagad Jākobs atcerējās viņa vārdu - un ieraudzījis, ko tie velk komandierim nopakaļ, gribēja sist galvu pret restēm.

Skaidrs, ka viņš tiem bija pateicis to, ko tie bija gribējuši uzzināt!

Klārai uz pieres bija asiņaina brūce, un viņas acis bija plaši ieplestas no bailēm. Kur ir Lapsa? - Jākobs vēlējās viņai pavaicāt, taču meitene nemaz nepamanīja puisi. Viņa redzēja vienīgi viņa brāli.

Hencavs iegrūda Klāru pie Viļa kamerā. Meitene paspēra soli viņam tuvāk un apjukusi apstājās, it kā piepeši būtu atcerējusies, ka tikai pirms dažām stundām bija skūpstījusi otru brāli.

- Klāra!

Meitene pagriezās pret Jākobu. Viņš tik daudz ko saskatīja viņas sejā - izbīli, raizes, izmisumu... un kaunu.

Klāra piegāja pie restēm un noglāstīja viņam kaklu, kur bija redzamas žņaugšanas pēdas. - Ko viņi darīja ar tevi? - viņa pačukstēja.

- Nieki vien. Kur ir Lapsa?

- Arī viņu tie noķēra.

j >

Kad goili pie kamerām nostājās miera stājā, Klāra satvēra viņa roku. Pat Hencavs izslēja plecus, kaut arī darīja to nepārprotami ar nepatiku, un Jākobs uzreiz saprata, kas tā par sievieti, kas nāk šurp pa gaiteni.

Tumšās fejas mati bija gaišāki nekā viņas māsai, taču tas nebūt nelika Jākobam brīnīties par to, kā viņa ieguvusi savu vārdu. Puisis sajuta viņas tumsu kā ēnu sev uz ādas, tomēr sirds bailēs nenodrebēja.

Tev vairs nav viņa jāmeklē, Jākob. Viņa pati atnāks pie tevis!

Klāra pakāpās malā, kad feja ienāca Viļa kamerā, taču Jākobs sažņaudza pirkstus ap restēm, kas viņu šķīra no tās. Panāc tuvāk! Nu, nāc taču! — viņš domās mudināja. Tikai viens vienīgs pieskāriens un dažas zilbes, ko viņas māsa bija izpaudusi Jākobam. Taču restes padarīja feju tik neaizsniedzamu, it kā tā gulētu sava karaliskā mīļākā gultā. Viņas āda izskatījās kā pērlēm noklāta, un Tumšās fejas skaistums lika pat viņas māsas skaistumam nobālēt.

Feja nopētīja Klāru ar nepatiku, ko viņa, tāpat kā viņas sugas māsas, izjuta pret cilvēku sievietēm.

- Vai tu mīli viņu? - Tumšā feja noglāstīja aizmigušā Viļa seju. - Nu, saki taču!

Kad Klāra pakāpās atpakaļ, atdzīvojās viņas pašas ēna un aplika viņai melnus pirkstus ap potītēm.

- Atbildi viņai, Klāra, - Jākobs mudināja.

- Jā! — viņa nomurmināja. - Es mīlu viņu.

Viņas ēna atkal bija tikai parasta ēna, un feja pasmaidīja.

- Labi. Tad taču tu noteikti gribi, lai viņš pamostas. Tev viņš tikai jānoskūpsta.

Klāra, kā palīdzību lūgdama, paskatījās uz Jākobu.

Nē! - viņš gribēja iesaukties. - Nedari to! Taču balss vairs neklausīja. Jākoba lūpas bija tik notirpušas, it kā feja būtu piespiedusi viņu klusēt, un puisim vien atlika nespēkā noskatīties, kā tā satver Klāras roku un liegi velk pie Viļa.

- Paraugies uz viņu! - feja sacīja. - Ja tu viņu liepa-modināsi, viņš gulēs tā mūžam - ne dzīvs, ne miris, līdz pat dvēsele viņa sažuvušajā miesā sabirs putekļos.

Klāra gribēja aizgriezties, taču feja viņu stingri turēja ciet.

- Vai tad tā ir mīlestība? - Jākobs dzirdēja Tumšo feju čukstam. — Ja tu nodod viņu tikai tāpēc, ka viņa āda vairs nav tik mīksta kā tavējā? Laid viņu prom!

Klāra pacēla roku un noglāstīja viņa akmens seju.

Feja smaidīdama pakāpās atpakaļ.

- Ieliec visu savu mīlestību šajā skūpstā! - viņa

sacīja. - Tu redzēsi. Mīlestība nemirst tik viegli, kā

tev šķiet.

>

Un Klāra pievēra acis, kā gribēdama aizmirst Viļa akmens seju, un noskūpstīja viņu.

39.

PAMODIES

Jākobs, neklausīdams veselajam saprātam, vēl brīdi cerēja, ka tas, kurš pieslienas sēdus, joprojām ir viņa brālis. Taču Klāras seja izpauda viņam patiesību. Meitene atkāpās no Viļa, un skatiens, ko viņa pameta Jākobam, bija tik izmisis, ka puisis uz mirkli aizmirsa pats savas sāpes.

Viņa brāļa vairs nebija.

Pēdējās paliekas no cilvēka ādas bija pazudin šas. Vils vairs nebija nekas cits kā vien elpojošs

akmens. Tuvais cilvēks, iekļauts nefrītā kā beigts kukainis dzintarā.

Goils!

Vils piecēlās no smilšakmens sola, uz kura bija gulējis, un nepievērsa uzmanību nedz Jākobam, nedz Klārai. Viņa acis meklēja vienīgi fejas seju, un Jākobs juta, kā sāpes salauž visas bruņu kārtas, kuras viņš tik daudzus gadus bija audzējis ap savu sirdi. Tā atkal bija tik neaizsargāta, kādu viņš to bija sajutis bērnībā tēva tukšajā istabā. Un, tāpat kā toreiz, nebija mierinājuma. Vienīgi mīlestība. Un sāpes.

- Vil! - Klāra pačukstēja viņa brāļa vārdu, kā uzrunādama kādu aizgājēju. Meitene paspēra soli tuvāk Viļam, taču Tumšā feja nostājās viņai ceļā.

- Laid viņu prom! - tā sacīja.

Sargi atvēra kameras durvis, un feja aicināja Viļu sev līdzi.

- Nāc, - tā mudināja viņu. - Laiks mosties. Tu esi pārāk ilgi gulējis.

Klāra raudzījās abiem nopakaļ, līdz tie nozuda tumšajā gaitenī. Tad meitene pagriezās pret Jākobu. Pārmetumi, izmisums, vainas apziņa. Tas viss padarīja viņas acis vēl tumšākas par fejas acīm. Ko es esmu izdarījusi? — tās vaicāja. Kāpēc tu to nenovērsi1 Vai tu nesolījies glābt viņu? Bet var jau būt, ka Jākobs lasīja Klāras skatienā vienīgi pats savas domas.

- Vai šitais jānošauj? - pavaicāja kāds no sargiem, norādīdams ar šauteni uz Jākobu.

Hencavs izvilka no jostas pistoli, ko viņi bija atņē-muši Jākobam, attaisīja vaļā aptveri un aplūkoja to kā neredzēta augļa kodolu.

- Interesanta pistole. Kur tu to ņēmi?

Jākobs pagrieza viņam muguru. Lai šauj! - viņš nodomāja.

Kamera, goils, pils, kas karājas no augšas uz leju. Viss viņam apkārt šķita kā māns. Fejas un noburtie meži, meitene lapsas kažokā - divpadsmit gadu veca puikas drudža murgi, un nekas vairāk. Jākobs atkal redzēja sevi stāvam tēva istabas durvīs un Viļu, viņam ziņkārīgi raugāmies garām uz noputējušajiem lidmašīnu modeļiem un vecajiem revolveriem. Un uz spoguli.

- Pagriezies pret mani! - Hencava balss skanēja neiecietīgi. Goila dusmas bija tik viegli pamodināmas! Tas aizsvilās zem akmens ādas vienā mirklī.

Jākobs tik un tā nepaklausīja. Un izdzirdēja goilu iesmejamies.

-Stūrgalvīgs gan!... Tavs brālis neizskatās viņam līdzīgs. Tāpēc es sākumā nesapratu, kāpēc man tava seja šķiet tik pazīstama. Tev ir tās pašas acis, tās pašas lūpas. Taču tavs tēvs neprata ne uz pusi tik labi slēpt savas bailes kā tu.

Jākobs pagriezās. Esi gan tu idiots, Jākob Rekles!

“Goiliem ir paši labākie inženieri.” Cik bieži viņš jau bija dzirdējis šo apgalvojumu aiz spoguļa - gan

Švānšteinā, gan ķeizarienes virsnieku nopūtās - un nekad nebija pievērsis tam uzmanību.

Tēvs atrasts, brālis pazaudēts.

- Kur viņš ir? - Jākobs vaicāja.

Hencavs pacēla uzacis. - Es cerēju, ka tu man to pateiksi. Mēs viņu noķērām pirms pieciem gadiem Blenheimā. Viņam tur vajadzēja būvēt tiltu, jo pilsētas iedzīvotājiem bija apnicis izbarot savus tuviniekus lorelejām. Upē jau toreiz to bija ka biezs, kaut arī labprāt tiek mēļots, ka feja tās tur salaidusi. Džons Rekless - tā viņš dēvēja sevi. Viņam vienmēr bija līdzi savu dēlu fotogrāfija. Kamiens bija licis viņam uzkonstruēt fotoaparātu, jau krietni pirms ķeizarienes izgudrotājiem tas bija ienācis prātā. Viņš mums daudz ko iemācīja. Bet kurš gan varēja iedomāties, ka vienam no viņa dēliem kādu dienu sāks augt nefrīta āda!

Hencavs nobraucīja pistoles vecmodīgo stobru. - Viņš nebija ne uz pusi tik stūrgalvīgs kā tu un atbildēja, kad viņam ko jautāja, - tas, ko mēs iemācījāmies no viņa, ļoti noderēja šajā karā. Taču tad viņš aizmuka no mums. Mēnešiem ilgi es meklēju tavu tēvu, tomēr tā arī nekad netiku viņam uz pēdām. Toties tagad es esmu atradis viņa dēlus.

Komandieris pagriezās pret sargiem.

- Lai viņš dzīvo, līdz es atgriežos no kāzām. Man vēl ir daudz jautājumu viņam.

- Un meitene? - Sargam, kas norādīja uz Klāru, bija mēnesakmens āda.

- Arī viņu neaiztieciet, - Hencavs atbildēja. - Un lapsas meiteni tāpat. Tas abas droši vien ātrāk atraisīs viņam mēli nekā skorpioni.

Hencava soļi izskanēja gaitenī, un pa aizrestoto logu ielauzās pazemes pilsētas troksnis. Taču Jākobs bija tālu prom sava tēva istabā un bērna pirkstiem aptaustīja spoguļa ietvaru.

40.

RŪĶU SPĒKS

Jākobs tumsā dzirdēja, kā Klāra elpo - un kā raud. Viņus joprojām šķira restes, taču doma par Viļu šķīra viņus vienu no otra vairāk nekā dzelzs stieņi. Jākoba galvā saplūda kopā skūpsti, ko Klāra bija dāvājusi viņam, ar skūpstu, kas bija pamodinājis brāli. Atkal un atkal viņš redzēja, kā Vils atdara acis un pārvēršas nefrītā.

Izmisums Jākobam gluži vai atņēma elpu. Vai Miranda bija vērojusi viņu savos sapņos? Vai viņa redzēja, cik nožēlojamu neveiksmi viņš bija

piedzīvojis? Klāra atbalstīja galvu pret auksto kameras sienu, Jākobs gribēja apskaut meiteni un noslaucīt viņai asaras no sejas. Tas neko nenozīmē, Jākob! Cīruļu ūdens, un nekas vairāk.

Pils, kas nokarājās uz leju, mirdzēja aiz restotā loga kā aizliegts auglis. Vils droši vien tagad jau ir tur...

Klāra pacēla galvu. Ārpusē bija sadzirdama klusa skrapstināšanās, it kā pa mūri kāds rāptos augšā, un tad pie viņas kameras loga restēm piespiedās kāda bārdaina seja.

Veljenta bārda jau atkal bija uzaugusi gandrīz vai tikpat kupla kā agrākajos laikos, kad rūķis ar to bija lepojies, un viņa strupie pirksti bez mazākās piepūles atlieca vaļā dzelzs restes.

- Jūsu laime, ka goili reti sēdina rūķus cietumos! -viņš čukstēja, spraukdamies cauri atlocītajiem stieņiem. - Ķeizariene liek visām kameru restēm pievienot klāt sudrabu.

Veikli kā zebiekste tas norāpās lejā no loga un paklanījās Klāras priekšā.

- Ko tu tā blenz uz mani? - viņš sacīja Jākobam.

- Tas gan bija smieklīgi, kad čūskas sagrāba tevi. Vienreizējs skats!

- Hs esmu pārliecināts, ka goili tev par to ļoti labi samaksāja! — Jākobs piecēlās kājās un pameta acis uz gaiteni, taču neviens no sargiem nebija redzams.

- Kurā brīdī tad tu mani pārdevi? Kad es pacietīgi gaidīju pie juveliera darbnīcas? Vai pie skrodera, kas apgādā pili?

Veljents vien pašūpoja galvu, tikpat veikli atlocīdams vaļā no Klāras rokām dzelzs važas kā restes logu priekšā. - Nu gan muld kā bez prāta! - rūķis pačukstēja Klārai. - Viņš neuzticas nevienam. Es jau sacīju, ka tā ir idiotiska ideja rāpot pa viņu karaļa pils sienām kā tādam tarakānam. Bet vai tad šis klausīsies manī? Kur nu!

Rūķis atlauza vaļā restes starp kamerām un apstājās Jākoba priekšā. - Es pieļauju, ka tu vaino mani arī par to, ka viņi atrada meitenes. Ta nebija mana ideja pamest viņas vienas tādos džungļos, kur ik uz soļa uzglūn briesmas. Un tas noteikti nebija Evenafs Veljents, kas izstāstīja goilicm, kur viņas ir.

Rūķis, smīnēdams kā liels zinātājs, noliecās pie Jākoba. - Viņi palaida tev virsū skorpionus, vai tiesa? Atzīstos - to skatu es arī labprāt būtu redzējis.

No kādas blakuskameras atskanēja balsis, un Klāra pakāpās atpakaļ zem loga, taču gaitenis palika tukšs.

- Es redzēju tavu brāli, - Veljents pačukstēja Jāko-bam, locīdams vaļā viņa dzelzs važas. - Ja tu vēl gribi viņu tā saukt. Pēc ādas goils no galvas līdz kājām, un viņš sekoja fejai kā sunītis. Uz viņas mīļākā kāzām. Puse no sargiem devās tiem līdzi. Tikai tāpēc es varēju tā riskēt un ierāpties pie jums.

Klāra stāvēja un nenovērsa ne acu no smilšakmens sola, uz kura bija gulējis Vils.

-Lūdzu uz izeju, cienītie! - Veljents aicināja un bez mazākās piepūles palīdzēja meitenei tikt augšā uz palodzes, it kā viņa nebūtu smagāka par mazu bērnu. - Tur laukā gaida virve, kas ļaus jums viegli uzrāpties augšā, un šajā mājā čūsku nav.

-Kas noticis ar Lapsu? - Jākobs klusinātā balsī pavaicāja.

Veljents norādīja uz griestiem. - Viņa ir tepat virs jums.

Cietuma fasāde bija grubuļaina kā jau parasta stalaktīta virsma, un tur bija pietiekami daudz izciļņu, kur pieturēties, taču Klāra, izlīdusi laukā pa logu, drebēja pie visām miesām. Ieķērusies restēs, meitene meklēja starp akmeņiem vietu, kur atsperties ar kājām. Turpretī Veljents turējās pie mūra kā dzimis klinšu kāpējs.

- Tikai rāmi, lēnām! - viņš pamācīja Klāru, satverdams viņas roku. - Un - galvenais - neskaties lejā!

Rūķis bija nolaidies ar virvi no kāda tilta, kas nebija daudz lielāks par gājēju ietvi. Salātlapiņas virve nostiepās stingri starp tilta dzelzs sijām un cietuma stalaktītu. Tie bija desmit stāvi metri.

- Veljentam taisnība! - Jākobs čukstēja, aplikdams Klāras rokas ap virvi. - Skaties tikai uz augšu! Un gaidi zem tilta, līdz mēs atgriežamies ar Lapsu!

Zelta virve milzu alā neizskatījās diez ko resnāka par zirnekļa pavedienu, un Klāra rāpās lēni un nemākulīgi. Jākobs sekoja meitenei ar acīm, līdz viņa bija sasniegusi tiltu un ieķērusies kādā metāla sijā. Rūķi un goili bija slaveni ar savu rāpšanās māku, toties Jākobs pat kalnu nogāzēs nejutās labi, nemaz nerunājot par celtnes fasādi, kas karājās simtiem metru augstumā virs naidīgas pilsētas. Taču, par laimi, viņiem nevajadzēja rāpties tālu. Kā Veljents teicis, tā arī bija. Goili bija iesprostojuši Lapsu nākamajā stāvā

virs viņiem.

)

Viņa bija cilvēka veidolā un, kad Jākobs notupās viņai līdzās, aplika rokas puisim ap kaklu un raudāja kā bērns, kamēr Veljents atbrīvoja viņu no ķēdēm.

- Goili piedraudēja, ka nodīrās man kažoku, ja es pārvērtīšos! - viņa šņukstēdama sacīja. No dusmām vairs nebija ne miņas.

- Būs labi! - Jākobs pačukstēja un noglāstīja viņas rudos matus. - Viss būs labi!

Vai patiešām, Jākob? Kā gan.7

Rudmatainā meitene, protams, redzēja izmisumu puiša sejā.

-Viļu tu neesi atradis, - viņa klusā balsī sacīja.

- Atradu. Taču viņa vairs nav.

Gaitenī aizcirtās kādas durvis. Veljents uzvilka šautenes gaili, tomēr sargi izveda laukā gaitenī kādu citu gūstekni.

Rudmatainā meitene rāpās tikpat veikli kā rūķis, un, kad viņa un Jākobs arī nostājās uz dzelzs sijas, izskatījās, ka Klārai akmens noveļas no sirds. Veljents pārlēca pāri tilta margām, bet Jākobs virpināja starp pirkstiem Salātlapiņas virvi, un tā atkal pārvērtās par tievu zelta matu. Pagāja vesela mūžība, līdz rūķis pamāja, lai pārējie kāpj augšā pie viņa. Apakšā pa citu tiltu soļoja goilu vienība, un kāds preču vilciens, šķērsodams bezdibeni, izdvesa netīrus dūmus milzīgajā alā. Augšā bija samanāmas divas šahtas, pa kurām krita trūcīgi dienas gaismas stari un pa kurām goili acīmredzot izvadīja noplūdes gāzes, ko ražoja to pasaule. Tavs tēvs, Jākob, droši vien iemācījis šiem arī to, - viņam iešāvās prātā, sekojot Veljentam pa tilta dzelzs plāksnēm. Taču puisis atvairīja šo domu. Jākobs negribēja domāt par savu tēvu. Pat par Viļu ne. Viņš vēlējās tikt atpakaļ uz salu un atkal aizmirst, aizmirst visu -nefrītu, cīruļu ūdeni un dzelzs tiltus, kas izskatījās kā zīmes, ko šajā pasaulē atstājis Džons Rekless.

- Kā būtu, ja mēs sameklētu zirgus? - Jākobs pavaicāja rūķim, kad viņi noslēpās kādā no velvju ejām, kas stiepās gar alas sienu.

- Pat nesapņo! - Veljents norūca. - Staļļi atrodas pārāk tuvu galvenajai ieejai. Tur sargu ka biezs.

- Vai tas nozīmē, ka tu gribi iet kājām cauri kalniem?

- Vai tev ir kāda labāka doma? - rūķis pikti pavaicāja pretī.

Nē, labākas domas Jākobam nebija. Un, kad viņi šoreiz gāja garām aklajiem sargiem, viņiem bija tikai Veljenta šautene un duncis, ko rūķis bija pagādājis lākobam - un, protams, paprasījis par to vienu zelta dālderi.

Rudmatainā meitene viņam līdzās atkal pārvērtās par Lapsu, bet Klāra, atbalstījusi muguru pret vienu no kolonnām, kā aizsapņojusies lūkojās dziļumā. Varbūt viņa domās atkal bija spoguļa tajā pusē un sēdēja kopā ar Viļu pieticīgajā slimnīcas kafejnīcā. Taču līdz tai pasaulei vēl bija garš ceļš ejams, un katra jūdze meitenei atgādinās, ka Viļa nav kopā ar viņiem.

Logiem un durvīm priekšā bija smilšakmens aizkari. Mājas kā bezdelīgu ligzdas. Visapkārt zeltainās acis. Lai nebūtu pārāk uzkrītoši, Veljents vispirms paņēma Klāru un aizveda sev līdzi, toties Jākobs ar Lapsu tikām noslēpās starp mājām. Un, kamēr Klāra patvērās kādā tumšā stūrī, rūķis gāja pakaļ viņiem. Cilvēkiem stāvās ielas un trepes lejup bija vēl grūtāk izejamas nekā augšup.

Veljents bija vēlreiz uzvilcis burtu Jākobam uz pieres un gāja Klārai blakus ar tik pašapmierinātu sejas izteiksmi, it kā vestu godiem atrādīt savu tikko kā pielaulāto sievu. Tāpat kā turpceļā, viņi satika daudzus zaldātus, un Jākobs katru reizi, iedams kādam garām, gaidīja bargu uzsaucienu vai akmens rokas tvērienu. Taču neviens viņus neapturēja, un pēc dažām bezgalīgi garām stundām viņi beidzot sasniedza eju, pa kuru pirmo reizi bija ieskatījušies alā. Tikai tunelī aiz tās veiksme viņus pameta.

Viņi bija tik pārguruši, ka palika kopā. Jākobs bab stīja Klāru, kaut arī manīja Lapsas skatienus. Pirmie, kurus viņi tur satika, bija seši goili, kas atgriezās no medībām. Medniekiem līdzi bija pieradinātu vilku bars, kas sekoja viņiem visdziļākajās alās. Divi kalpi veda zirgus ar medījumu - trīs lielās ķirzakas, kuru dzelkšņus goilu kavalērija nēsāja pie bruņucepurēm, un sešus sikspārņus, kuru smadzenes, kā runāja, esot delikatese. Mednieki, jādami zirgos garām, īsti pat nepacēla acis uz Jākobu. Taču goilu patruļnieki, kas piepeši iznira no kāda sānu tuneļa, bija ziņkārīgāki. Trīs zaldāti! Viens no viņiem bija alabastra goils - ādas krāsa, kāda bija daudziem viņu spiegiem.

Līdzko Veljents nosauca vārdā tirgotāju, kuram Jākobs it kā piederot, tie ātri saskatījās. Alabastra goils satvēra pistoli, pavēstīdams Veljentam, ka viņa tirdzniecības partneris veicis nelegālus darījumus ar minerāliem un tāpēc ir apcietināts, taču rūķis bija ātrāks. Viņš nošāva alabastra goilu no zirga, un Jākobs iemeta otram dunci krūtīs. Veljents bija to nopircis kādā no veikaliem uz pils tilta, un asmens bez grūtībām izdūrās cauri goila citrīna ādai. Jākobu pārņēma šausmas, apjaušot, cik ļoti viņam gribas tos visus nogalināt. Lapsa metās trešā zaldāta zirgam zem kājām, taču goils to savaldīja

un aizaulekšoja prom, pirms Jākobs paguva izvilkt vienam no kritušajiem ieroci, kas aizbāzts aiz jostas.

Veljentam pār lūpām vēlās lāsti, kādus pat Jākobs līdz šim nebija dzirdējis, un, kamēr tumsā vēl atbalsojās bēgošā zirga pakavu dipoņa, atskanēja savāds troksnis, kas lika rūķim spēji apklust. Šķita, ka klintīs sāk čirkstēt tūkstošiem mehānisku circeņu un akmens sienas visapkārt atdzīvojas. No plaisām un caurumiem līda laukā vaboles, simtkāji, zirnekļi, tarakāni. Sejā sitās kodes, odi, garkāji, spāres. Tas ieķērās matos un līda zem apģērba. Goilu saceltā trauksme bija likusi zemei sākt elpot, un tās akmeņainā āda izelpoja laukā dzīvību, kas ķepurojās, plivinājās un dzēla.

Klupdami un krizdami, rokām atgaiņādamies un kājām samīdami tos, kas rāpjas pretī, viņi steidzās cauri tumsai, tikpat kā neko neredzēdami. Un nesaprazdami, kur nonākuši un uz kuru pusi jāiet, lai tiktu laukā. Visapkārt joprojām sisināja un čirkstināja sienas, un kabatas lukturīša stars gluži kā pirksts meklēja tumsā pa klintīm ceļu. Jākobam likās, ka tālumā dzird pakavu klaudzienus un balsis. Viņi bija nonākuši lamatās, bezgalīgi sazarotās lamatās, un bailes lika aizmirst puisim izmisumu, ko bija sajutis kamerā, un no jauna modināja gribu dzīvot. Tikai dzīvot, neko vairāk, un atkal nonākt gaismā. Ieelpot āra gaisu.

Lapsa ierējās, un Jākobs redzēja to nozūdam kādā sānu ejā. Auksta vēja pūsma pārslīdēja viņam pāri

sejai, kad viņš parāva Klāru sev līdzi. Gaisma kritu pa plašām kāpnēm lejā, un tur tie bija - pūķi, par kuriem bija stāstījis Pārcēlājs. Tikai tie bija no metāla un koka - lielie brāļi tiem modeļiem, kas, putekļiem klāti, karājās virs Džona Reklesa rakstāmgalda.

41.

SPĀRNI

Trauksmes signāls bija dzirdams ari lidmašīnu alā, taču te nekas nespraucās laukā no sienām. Tas bija nogludinātas un caurumi tajās aizpildīti ciet; pa kādu plašu tuneli krita blāva dienas gaisma. Starp lidmašīnām stāvēja tikai divi neapbruņoti goili: mehāniķi, nevis zaldāti. Tiklīdz Veljents pavērsa pret tiem šauteni, tie pacēla rokas gaisā.

Viņu sejās nāves bailes bija redzamas tikpat labi kā viņu izdaudzinātās dusmas. Jākobs

mēģināja sasiet viņus ar kabeļiem, kurus Klāra atrada starp lidmašīnām, taču viens goils izrāvās brīvībā un atvēzējās ar nagiem. Tiklīdz Veljents uzvilka šautenes gaili, tas nolaida rokas, taču Jākoba acu priekšā iznira nagi, kas bija uzplēsuši Viļa ādu. Nekad viņam nebija paticis nogalināt, taču izmisums, ko viņš sajuta, kopš Vils bija aizgājis līdzi Tumšajai fejai, lika puisim saprast, ka viņš vairs nevar būt drošs par savām rokām.

- Nē, - Klāra pačukstēja, izņemdama dunci viņam no rokas, un tas, ka viņa saprata nevaldāmo naidu viņā, uz mirkli saistīja abus stiprāk nekā cīruļu ūdens.

Veljents bija aizmirsis goilus. Viņš bija aizmirsis visu. Šķita, ka rūķis neko vairs neredz un nedzird - ne čirkstināšanu sienās, ne balsis, kas no āra arvien skaļāk atbalsojās tunelī. Viņš redzēja vienīgi trīs lidmašīnas.

- O, cik tās ir brīnišķīgas! - rūķis murmināja. - Smirdīgs pūķis tādām pat līdzās nestāv! Bet kā tās lido un ko goils iedomājies darīt ar tām?

- Tas spļauj uguni, - Jākobs paskaidroja. - Tāpat kā visi pūķi.

Tie bija divplākšņi, kādi divdesmitā gadsimta sākumā tika būvēti Eiropā. Spoguļpasaulei tas bija varens lēciens nākotnē - tālāks par visu, kas tika ieviests Švānšteinas fabrikās un pie kā strādāja ķeizarienes inženieri. Divas no lidmašīnām līdzinājās vienvietīgajam divplāksnim, ar kādiem Pirmajā pasaules karā lidoja bumbvedēju lidotāji, bet trešā atgādināja divvietīgo Junkers J4, kas bija konstruēts kā bumbvedējs un izlūklidmašīna. Jākobs tādas pašas lidmašīnas modeli bija būvējis kopā ar savu tēvu.

Lapsa neizlaida puisi no acīm, kad viņš ierāpās šaurajā kabīnē.

- Kāp zemē! - tā sauca viņam. - Mēģināsim tikt pa tuneli. Tas ved laukā. Es to saožu!

Taču Jākobs ar plaukstu nobraucīja mērierīces un pārbaudīja ventiļus. Ar junkeriem bija salīdzinoši viegli lidot. Tikai uz zemes tie bija neveikli un grūti vadāmi. To tu zini no kādas grāmatas, Jākob, un no spēlēšanās ar lidmašīnu modeļiem. Bet tāpēc jau vēl nav pamata iedomāties, ka tu spēj lidot. Viņš bija dažas reizes lidojis kopā ar tēvu, kad Džons Rekless vēl bija bēdzis no tās pasaules ar sporta lidmašīnu, nevis caur spoguli. Taču tas bija tik sen, ka likās tikpat neticami kā fakts, ka viņam kādreiz ir bijis tēvs.

Trauksmes signāls skanēja alā tik griezīgi, it kā vesels circeņu bars būtu iztramdīts tikko nopļautā pļavā.

Jākobs uzpumpēja benzīna spiedienu. Kur bija aizdedze?

Veljents apmulsis skatījās uz viņu.

- Pagaidi! Vai tiešām tu māki ar šito gaisakuģi lidot?

- Protams! - Jākobs gandrīz vai bija pārliecinājis pats sevi - tik pašsaprotami izskanēja atbilde no viņa lūpām.

- Kur tu to iemācījies, pie velna?

Lapsa, zemē stāvēdama, brīdinoši ierējās, kā gribi* dama ko sacīt Jākobam.

Balsis laukā kļuva skaļākas. Goili tuvojās.

Klāra steigšus pacēla Veljentu uz viena no spār niem. Lapsa atkāpās no lidmašīnas, taču Klāra to bez lielas domāšanas paņēma rokās un uzrāpās ar to augša kabīnē.

Jākoba pirksti sataustīja aizdedzi.

Motors ierūcās. Propellers sāka griezties, un Jāko-bam, vēlreiz pārbaudot mērierīces, šķita, ka redz tēvu, veicam ar rokām tās pašas kustības. Tikai kādā citā pasaulē. Citā dzīvē. “Paskaties, Jākob! Alumīnija apšuvums uz dzelzs skeleta. Vienīgi vēl virziena stūre ir nu koka.” Džona Reklesa balss nekad nebija skanējusi dedzīgāk kā tad, kad viņš runāja par lidmašīnām. Vai arī par ieročiem.

Lapsa aizlīda uz priekšu pie Jākoba un trīcēdama piepluka viņam pie kājām.

Motors. Metālisks troksnis. Tehniska kustība. Mehānisks brīnums, kas vajadzīgs tiem, kam neaug ne kažoks, ne spārni.

Jākobs stūrēja lidmašīnu uz tuneli. Jā, uz zemes tā bija neveikla. Atlika vienīgi cerēt, ka lidot ar to būs vieglāk.

Kad lidmašīna ieripoja tunelī, aizmugurē atskanēja šāvieni. Motora troksnis atsitās pret klinšu sienām. Eļļa šļakstījās Jākobam sejā, un viens lidmašīnas spārns r.mdrlz vai pieskārās klintij. Ātrāk, Jākob! Viņš palielināja ātrumu, kaut ari tādējādi nekļuva vieglāk turēties I >u gabalu no tuneļa sienām, un uzelpoja, kad smagnējā lidmašīna izripoja laukā uz šķembām noklātā skrejceļa, virs kura cauri tumšiem lietusmākoņiem spīdēja blāva .aule. Motora troksnis pāršķēla klusumu, un no tuvākajiem kokiem pacēlās spārnos vārnu bars, taču, par laimi, putni neietriecās propelleros.

Lido, Jākob! Lapsai aug kažoks, tavam brālim ir akmens āda, un tev tagad ir spārni!

Tehnikas brīnums!

Viņa tēvs bija aizvedis metāla pūķi aiz spoguļa. Un, tāpat kā toreiz, kad Jākobs kādā no viņa grāmatām bija atradis papīra lapu, nelaida vaļā sajūta, ka Džons Rek-less atkal ir kaut ko atstājis savam vecākajam dēlam.

Lidmašīna cēlās augstāk un augstāk, un Jākobs redzēja lejā ceļus un sliedes, kas cauri varenām vārtu arkām nozuda kalna iekšienē. Vēl pirms nedaudz gadiem ieeja goilu cietoksnī ir bijusi vienīgi dabiska sprauga kalna pakājes klintī. Taču tagad vārtus rotāja nefrīta ķirzakas un kalna sānos bija iebūvēts karaļa ģerbonis, ko Kamiens pirms gada bija pasludinājis par savu, - melnas kodes aprises uz karneola fona. Kad puisis lidoja garām ģerbonim, saule iezīmēja kodei zem spārniem lidmašīnas ēnu.

Jākobs bija nozadzis goilu karalim pūķi. Tomēr brālis nebija atgūts.

42.

CELI ŠĶIRAS

Atpakaļ! Pāri upei, kurā lorelejas viņus gandrīz vai bija aprijušas, pāri kalniem, kuros Jākobs bija zaudējis dzīvību, pāri izlau-pītajai zemei, kurā starp rozēm gulēja princese un Vils pirmo reizi bija blenzis uz goiliem kā sev līdzīgiem... Junkers nedaudzās stundās pieveica jūdzes, kurām viņiem būtu pagājusi vairāk nekā nedēļa. Tomēr Jākobam ceļš tik un tā likās bez-gala garš, jo laiks, kurā viņi pieveica jūdzi pēc

jūdzes, nenovēršami tuvināja mirklim, kurā viņš zaudēs brāli pavisam.

“Kur ir Vils, Jākob?” Bērnībā vecākais brālis ne vienu reizi vien bija pazaudējis viņu. Veikalā vai parkā, jo viņam bija neērti turēt mazo brāļuku pie rokas. Vils aizskrēja prom, tiklīdz tika palaisti vaļā viņa sīkie pirkstiņi. Pakaļ kādai vāverei, kādam klaiņojošam sunim, vārnai... Reiz Jākobs meklēja Viļu stundām ilgi, līdz atrada viņu ar saraudātu seju kāda veikala durvju priekšā. Taču šoreiz nebija tādas vietas, kur varētu meklēt, nebija ceļa, pa kuru varētu atgriezties, lai padarītu savu kļūdu - vienu mirkli neuzmanības - par nebijušu.

Jākobs lidoja virs kādām sliedēm uz austrumiem cerībā, ka tās ved Svānšteinas virzienā. Vaļējā lidmašīnā bija neciešami auksts, kaut arī viņš nelidoja pārāk augstu, un viltīgais vējš ik pa brīdim pamanījās tik stipri iepūst pa alumīnijā ietērpto spārnu apakšu, ka Jākobs aizmirsa pašpārmetumus un domāja vienīgi par to, kā savaldīt lidmašīnu, kas zvalstījās pa gaisu kā negudra. Katru reizi, kad lidmašīna zaudēja augstumu, rūķis sāka lamāties, kaut arī noteikti bija priecīgs par iespēju sēdēt šaurajā aizmugures sēdeklī līdzās Klārai, un Lapsa arvien biežāk žēlabaini iegaudojās. Vienīgi Klāra neizdvesa ne skaņu — šķita, viņa ļauj vējam aizvējot visu, kas pēdējās dienās bija noticis.

Viņi lidoja!

Bija tā, it kā abas pasaules saplūstu kopā. It kā spoguļa vairs nebūtu. Ja pūķi pārtop par lidmašīnām - tad kādus vēl brīnumus var sagaidīt?

Taču tagad, sēžot pie divplākšņa stūres roktura, nebija īstais brīdis nodoties tādiem prātojumiem - it īpaši, ja pie tā sēž pirmo reizi. Dūmi, kas cēlās no kādas lokomotīves, aizsedza Jākobam skatienu. Viņš pārāk strauji parāva lidmašīnu uz augšu, un Junkers triecās uz leju, it kā pēkšņi būtu atcerējies, ka tas patiesībā cēlies no kādas citas pasaules. Lapsa smilkstēdama sarāvās, un Veljenta lāsti skanēja skaļāk par motoru, kas bija sācis rīstīties.

Protams! Kā tev ienāca prātā paļauties uz kaut ko, kas saistīts ar tavu tēvu, Jākob?

Viņš juta, kā Klāra ar pirkstiem ieķeras viņam plecos. Kas būtu viņa pēdējā doma? Atmiņas par Viļa nefrīta seju vai beigtajiem cīruļiem?

Atbildi viņš nezināja.

Vēja pūtiens pārtrauca vaidošās lidmašīnas kritienu, un Jākobam izdevās izlīdzināt tās gaitu, iekams tā pieskārās pirmajām koku galotnēm. Lidmašīna svaidījās kā aizšauts putns, tomēr puisim laimējās nosēdināt tās riteņus uz kāda paugura purvainā apvidū. Stūre salūza atsitiena mirklī. Viens no spārniem sašķīda pret kādu koku, un korpuss atsprāga vaļā brīdī, kad lidmašīna slīdēja pa akmeņaino zemi, tomēr drīz vien tā apstājās. Motors pēdējo reizi iegārdzās un apklusa - un viņi bija palikuši dzīvi!

Veljents vaidēdams izrāpās uz spārna un aizskrēja vemt zem kāda koka. Rūķim bija pārsists deguns, un Klārai kāds zars bija savainojis roku, taču visā visumā viņi bija sveiki un veseli. Lapsa bija tik laimīga, sajuz-dama zem ķepām cietu pamatu, ka metās pakaļ pirmajam trusim, kas pabāza galvu laukā no zāles.

Pamanījusi no sevis pa kreisi uzkalnu ar drupām, Lapsa iepriecināta paskatījās uz Jākobu. Viņi patiešām

V

bija netālu no Svānšteinas. Taču Jākobs stingām acīm raudzījās uz sliedēm, kas uzkalna piekājē stiepās uz dienvidiem kā dzelzs šuve - ne tikai uz Švānšteinu, bet gan tālāk, daudz, daudz tālāk... uz Vcinu, uz ķeizaristes galvaspilsētu. Viņam šķita, ka jau acu priekšā saredz piecus tiltus, pili, katedrāles torņus...

- Rekles! Vai tu vispār dzirdi, kad ar tevi runā? -Veljents noslaucīja sev ar piedurkni asinis no deguna. - Cik tālu vēl ir?

- Kas? - Jākobs arvien vēl blenza uz sliedēm.

- Līdz tavām mājām. Manam zelta kokam!

Jākobs neatbildēja. Viņš raudzījās uz austrumiem,

kur starp uzkalniem uzradās vilciens, kura dēļ viņi tik tikko nenokrita. Balti dūmi un melna dzelzs.

- Lapsa! - viņš nometās tai līdzās ceļos. Rudastes kažoks vēl arvien bija izspūris no vēja. - Aizved Klāru atpakaļ uz drupām. Es tur atgriezīšos pēc dažām dienām.

Lapsa nevaicāja, kurp viņš grib doties. Viņa paskatījās uz puisi tā, it kā jau sen to zinātu. Kā vienmēr! Lapsa

pazina Jākobu labāk nekā viņš pats sevi. Taču Jākobs manīja, ka viņa ir nogurusi no bailēm par viņu. Un dusmas bija atgriezušās. Lapsa nebija piedevusi puisim nedz cīruļu ūdeni, nedz to, ka viņš bija devies uz cietoksni bez viņas. Un tagad puisis atkal grasās viņu pamest! Rimsties taču beidzot! - rudastes acis gluži vai uzstāja.

Kā lai es rimstos, Lapsa?

Jākobs piecēlās kājās.

Vilciens auga lielāks un lielāks un tuvojās, gluži kā grauzdamies cauri pļavām un laukiem. Lapsa skatījās uz to, it kā tajā sēdētu pati nāve.

Desmit stundas līdz Veinai. Un ko tālāk, Jākob? Puisis pat īsti nezināja, kad tieši ir kāzas. Taču viņš negribēja domāt par to. Galvā bija vienīgi nefrīts.

Klupdams krizdams Jākobs gāja pa uzkalnu lejā. Veljents apmulsis sauca viņam nopakaļ, taču puisis neatskatījās. Gaisu piepildīja vilciena dūmi un troksnis. Jākobs pielika soli, tad ieķērās rokturī un uzlēca uz pakāpiena.

Desmit stundas. Laiks gulēt un visu aizmirst. Izņemot to, ko Sarkanā feja viņam bija izpaudusi par savu tumšo māsu.

43.

SUNS UN VILKS

Tramvaju vagoni, karietes, rati, jātnieki. Fabriku strādnieki, ubagi un pārtikuši pilsētnieki. Kalpones iestīvinātos priekšautos, zaldāti un rūķi, kurus nesa cauri drūzmai viņu kalpi -cilvēki. Jākobs vēl nekad nebija redzējis Veinas ielas tik burzmainas, un ceļš no stacijas līdz viesnīcai, kurā viņš parasti apmetās, kad iegriezās galvaspilsētā, prasīja gandrīz vai stundu. Istabas vairāk līdzinājās Zilbārža dārgumu krātuvēm nekā Canūta viesnīcas trūcīgajiem kambarīšiem,

taču Jākobam patika reizi pa reizei pagulēt gultā ar baldahīnu. Turklāt viņš maksāja vienai no istabenēm par to, ka tā vienmēr turēja viņam gatavībā dažus tīrus apģērba gabalus, kas bija pietiekami labi pat audiencei pilī. Meitenei sejā nesakustējās ne vaibsts, kad viņš iedeva tai savas drēbes, kas bija pamatīgi nosmulētas un notrieptas asinīm. Istabene jau bija pieradusi pie tā, kādas izskatās viņa drēbes.

Pilsētas zvani sita divpadsmit, kad Jākobs devās ceļā uz pili. Pie daudzām namu sienām uz plakātiem ar līgavu un līgavaini bija uztriepti saukļi pret goiliem. Tie sacentās ar pompozajiem avīžu virsrakstiem, ko laikrakstu pārdevēji izkliedza uz katra stūra: Mūžīgs miers... Vēsturisks notikums... Divas lielvaras... Mūsu tautas... Ta pati aizraušanās ar skaļajiem vārdiem spoguļa abās pusēs!

Pirms gada Jākobs pats bija stāvējis par modeli, kad tika iemūžināta līgava un līgavainis. Galma fotogrāfs pieprata savu amatu, taču princese sagādāja viņam grūtības. Skaistums, pie kā Austerijas Amālijai tikt bija palīdzējusi feju lilija, bija auksts kā porcelāns, un viņas seja arī dzīvē bija tik neizteiksmīga kā uz plakātiem. Turpretī līgavainis pat uz fotogrāfijām izskatījās kā akmenī pārvērtusies uguns.

Cilvēku pūlis pils priekšā bija tik liels, ka Jākobs tikai ar grūtībām izspraucās cauri pie greznajiem dzelzs vārtiem. Tiklīdz viņš apstājās to priekšā, ķeizarienes gvardi pavērsa pret puisi durkļus, taču, par laimi, zem vienas no bruņucepurēm, kas rotātas ar spalvām, viņš pamanīja pazīstamu seju: Justs Kronsbergs, kāda muižnieka jaunākais dēls. Viņa ģimene bija tikusi pie bagātības, pateicoties elfu bariem, kuri dzīvoja viņa tēva pļavās un kuru diegi un stikls rotāja tik daudzas kleitas galmā.

Ķeizariene atļāva uzņemt savā ķeizariskajā gvardē tikai tādus zaldātus, kas bija vismaz divus metrus gari, un Kronsbergu jaunākais dēls nebija izņēmums. Justs Kronsbergs bija pusi galvas tiesu garāks par Jākobu, nerēķinot bruņucepuri, taču viņa plānās ūsas nespēja noslēpt, ka viņam joprojām vēl ir bērna seja.

Jākobs pirms gadiem bija paglābis vienu no Justa brāļiem no kādas raganas, kas bija neprātīgi noskaitusies par to, ka tas atraidījis viņas meitu. Kronsbergu tēvs arvien vēl katru gadu pateicībā sūtīja Jākobam tik daudz elfu stikla, ka no tā varēja pagatavot pogas visām viņa drēbēm. Tomēr apgalvojums, ka tās pasargā no punduriem un īkstīšiem, neapstiprinājās.

-Jākobs Rekless! - Kronsbergs jaunākais runāja mīkstajā dialektā, kāds bija dzirdams ciematos galvaspilsētas tuvumā. - Vēl vakar man kāds stāstīja, ka goili esot tevi nogalinājuši.

- Patiešām?

Jākobs neviļus pieķēra sev pie krūtīm. Sārtenais punktiņš kodes izskatā vēl nebija nozudis no ādas.

- Kur tad ir izmitināts līgavainis? - Jākobs pavaicāja, kad Kronsbergs atvēra viņam vārtus. - Ziemeļu spārnā?

Pārējie sargi nopētīja viņu aizdomu pilnām acīm.

- Kur gan citur? - Kronsbergs atbildēja pieklusinātā balsī. - Vai tu esi atgriezies no kāda uzdevuma? Es dzirdēju, ka ķeizariene ir izsolījusi trīsdesmit zelta dālderus par kādu brīnummaisu - Līkais karalis plātās, ka šim tāds esot, un viņai arī tādu vajag.

v

Brīnummaiss! Canūtam viens tāds bija. Jākobs bija klāt, kad viņš to nozaga kādam pundurim. Taču pat Čanūtam pietika godaprāta, lai nedotu tādu mantu ķeizarienei rokās. Atlika tikai nosaukt ienaidnieka vārdu, un tas pazuda maisā bez pēdām. Runāja, ka Līkais karalis esot šādi ticis galā jau ar simtiem vīru.

Jākobs paskatījās augšā uz balkonu, no kura ķeizariene rīt iepazīstinās savus pavalstniekus ar jauno pāri.

- Nē, brīnummaisa dēļ es šeit neesmu, - viņš sacīja. - Es nesu dāvanu līgavai. Pasveicini savu tēvu un brāli no manis!

Justs Kronsbergs bija manāmi vīlies, ka nav izdibinājis ko vairāk, taču tik un tā ielaida Jākobu pirmajā pils pagalmā. Galu galā viņa brālis varēja pateikties tieši viņam, ka nav pārvērsts par krupi, kas tup kādas akas dibenā, vai arī par kājslauķi vai paplāti tējas traukiem - daudzas raganas tagad deva priekšroku šādam soda veidam.

Jākobs pēdējo reizi bija iegriezies pilī pirms trim mēnešiem, lai noteiktu, vai burvju rieksts, kas nonācis ķeizarienes brīnumu krātuvēs, ir īsts. Plašie pagalmi salīdzinājumā ar to, ko viņš tika redzējis goilu cietoksnī, izskatījās gandrīz vai pieticīgi, un ēkas, kas tos ieskāva, par spīti to kristāla balkoniem un apzeltītajām jumta korēm, šķita vienkāršas salīdzinājumā ar pili, kas nokarājās uz leju. Tomēr greznība iekšpusē arvien vēl bija iespaidīga.

It īpaši ziemeļu spārnam Austerijas ķeizari neko nebija taupījuši. Beigu beigās - tāpēc jau tas tika būvēts, lai parādītu viesiem ķeizaristes bagātību un varenību. Ieejas hallē ap kolonnām vijās zelta augļi un ziedi. Grīdas bija no baltā marmora - arī par mozaīkām goiliem bija vairāk sajēgas nekā to pretiniekiem -, un sienas bija apgleznotas ar skaistajiem Austerijas skatiem - augstākajiem kalniem, senākajām pilsētām, krāšņākajām pilīm. Vieta, kur tagad atradās drupas, kurās glabājās spogulis, bija attēlota tās senajā greznībā, un Svānšteina bija pasaku idille pie tās kājām. Ne ceļi, ne dzelzceļa sliedes nešķērsoja uzgleznotos pakalnus. Toties tur mudžēt mudžēja viss, ko ķeizarienes priekšteči bija tik aizrautīgi nīdējuši: milži un raganas, ūdensvīri un lorelejas, vienradži un cilvēkēdāji.

Gar kāpnēm, kas veda uz augšējiem stāviem, karājās mazāk miermīlīgas bildes. 'Tas bija licis uzgleznot ķeizarienes tēvs: jūras un zemes kaujas, vasaras un ziemas kaujas, kā arī kaujas pret viņa brāli Lotringā, pret brālēnu Albionā, cīņas ar dumpīgajiem rūķiem un dažnedažādiem barvežiem austrumos. Katrs ciemiņš, vienalga, lai no kurienes ierastos, pilnīgi droši atrada kādu gleznu, kurā bija redzama viņa dzimtene karā ar ķeizarvalsti. Un šī ciemiņa puse, protams, vienmēr bija zaudētāja. Vienīgi goili varēja kāpt pa kāpnēm no apakšas līdz pašai augšai un būt droši, ka neredzēs uzgleznotajos kaujas laukos nevienu no saviem priekštečiem ejam bojā, jo, nostājušies uz kara takas ar cilvēkiem, tie itin visās kaujās bija uzvarētāji.

Abi sargi, kas pa kāpnēm nāca Jākobam pretī, neaizturēja puisi, kaut arī viņš bija apbruņots, un kalps, kas steidzās tiem nopakaļ, goddevīgi paklanījās viņa priekšā. Ikviens ziemeļu spārnā pazina Jākobu Reklesu, jo Austerijas Terēze labprāt lika viņu pasaukt, kad vajadzēja svarīgiem viesiem izrādīt viņas brīnumu krātuves un pastāstīt patiesus un nepatiesus notikumus par dārgumiem, kas tur apskatāmi.

Goili bija nomitināti trešajā un greznākajā stāvā. Jākobs ieraudzīja viņu posteņus, tiklīdz ieskatījās pirmajā gaitenī. Tie uzreiz pievērsa viņam uzmanību, taču Jākobs izlikās, it kā tos neievērotu, un nogriezās pa kreisi, kur tūliņ blakus kāpnēm bija kāda zāle, kurā ķeizariene demonstrēja savu interesi par pārējo pasauli, izlikusi apskatei savas dzimtas ceļojumu piemiņas lietas.

Zālē, kā Jākobs bija cerējis, neviena nebija. Goilus neinteresēja nedz troļļu kažokādas cepure, ko ķeizarienes vecvectēvs bija pārvedis no Jetlandes, nedz rūķīša zābaki no Albionas, viņus neinteresēja ari grāmatas gar sienām, jo tas, kas tajās sarakstīts par viiaicm līdzīgajiem, noteikti nebija nekas glaimojošs.

Ziemeļu spārns atradās tālu prom no telpām, kurās mitinājās ķeizariene, un tas radīja viesiem ilūziju, ka tie netiek izspiegoti. Taču aiz sienām bija vesels tīkls slepenu eju, pa kurām varēja katru istabu novērot un dažās pat ieiet iekšā. Jākobs tādējādi vairākas naktis bija apciemojis kāda sūtņa meitu. Ejās varēja iekļūt pa nomaskētām durvīm, un vienas no tām bija paslēptas aiz priekškara, kas izšūts ar pērlēm, kuras glabājušās īkstīšu vēderā. Pērles bija piemiņa no valdnieku ceļojuma uz Albionu, un durvis, kurām priekšā bija aizklāts smagais audums, izskatījās kā daļa no sienas koka apšuvuma.

Ielavījies pa šīm durvīm tumšajā ejā, Jākobs gandrīz vai pakrita, jo bija uzkāpis virsū beigtai žurkai. Ķeizariene regulāri lika tās indēt, taču grauzējiem patika tās slepenās ejas. Sienās ik pa trim metriem bija izveidotas actiņas, kas bija īkšķa naga lielumā, un otrā pusē nomaskētas ar apmetuma ornamentiem vai viltus spoguļiem. Pirmajā telpā, kurā Jākobs ieskatījās, kāda istabene slaucīja no mēbelēm putekļus. Otrajā un trešajā goili bija ierīkojuši pagaidu birojus, un Jākobam nevilšus aizrāvās elpa, kad viņš ieraudzīja pie kāda no galdiem sēžam Hencavu. Taču puisis nebija šurp nācis viņa dēļ.

Tumšajās ejās bija smacīgs gaiss, un šaurība lika sirdij straujāk pukstēt. Cauri plānajām sienām bija dzirdama kādas kalpones dziedāšana un trauku šķindoņa, taču, kad Jākobam priekšā pēkšņi kāds ieklepojās, puisis žigli izslēdza kabatas lukturīti. Protams. Austerijas Terēze lika visus savus viesus noklausīties. Tad kāpēc gan lai nenoklausītos savu lielāko ienaidnieku, kaut gan viņa atdeva tam par sievu savu meitu?

Pretī iedegās gāzes lampa. Tas gaismā kļuva redzams vīrietis, kas bija tik bāls, it kā viņš visu savu dzīvi būtu pavadījis tumšajās ejās. Jākobs, aizturējis elpu, noslēpās tumsā, līdz ķeizarienes spiegs bija aizvilcies viņam garām un pazudis caur nomaskētajām durvīm. Ja tas gāja, lai atvestu sev maiņu, tad daudz laika nebija.

Spiegs bija novērojis tieši to telpu, kuru Jākobs meklēja. Puisis atpazina balsi, pirms vēl ieraudzīja pa niecīgo actiņu Tumšo feju pašu. Istabā dega tikai dažas sveces. Aizkari bija aizvilkti ciet, taču saules gaisma lauzās cauri blāvi zeltainajam brokātam, un viņa stāvēja priekšā kādam no logiem, kas noslēpts aiz aizkariem, kā gribēdama pasargāt no gaismas savu mīļāko. Fejas āda pat krēslainajā telpā spīdēja kā mēness. Neskaties uz viņu, Jākob!

Goilu karalis stāvēja pie durvīm. Kā uguns tumsā. Kamiena pacietības mērs bija pilns - Jākobam šķita, ka sajūt to pat cauri sienai.

- Tu pieprasi, lai es noticētu pasakai! - Ikviens vārds piepildīja telpu. Karaļa balsī bija jūtams gan spēks, gan spēja to savaldīt. - Lai tic šīm blēņām visi tie, kas grib, lai mēs lienam atpakaļ zem zemes, - es tikai pasmiešos par to. Taču neceri, ka es esmu tik naivs! Neviens cilvēks nevar man tikai ar savu ādas krāsu nodrošināt to, kas nav pa spēkam vislabākajai armijai. Es neesmu neuzveicams, un neviens nefrīta goils mani nepadarīs par tādu. Pat šīs kāzas man dos mieru tikai uz kādu laiku.

Feja gribēja kaut ko iebilst, taču viņš nelaida to pie vārda.

- Ziemeļos ir nemitīgas sacelšanās, un austrumos mums ir miers tikai tāpēc, ka tie labprātāk plēšas paši savā starpā un apkauj cits citu. Rietumos Līkais karalis pieņem no manis kukuļus, taču man aiz muguras tik un tā bruņojas, par viņa brālēnu uz salas vispār nav ko runāt. Oniksa goiliem nepatīk mana ādas krāsa. Manas munīcijas fabrikas nespēj pieražot tik, cik vajadzīgs maniem zaldātiem. Lazaretes ir pārpildītas, un partizāni ir uzspridzinājuši divus manus svarīgākos sliežu ceļus. Cik es atceros, tajās pasakās, ko stāstīja mana māte, par visu to nebija ne runas. Ļauj, lai tauta tic nefrīta goilam un laimes akmeņiem! Taču pār mūsdienu pasauli valda dzelzs.

Viņš uzlika roku uz durvju roktura un nopētīja zelta apšuvumus, kas greznoja durvis. - Viņi taisa skaistas lietas, - karalis nomurmināja. - Es tikai brīnos, kāpēc viņi ir kā apsēsti ar zeltu. Sudrabs ir daudzkārt skaistāks.

- Apsoli, ka viņš paliks tavā tuvumā! - Feja izstiepa roku, un viss zelts krēslainajā telpā pārklājās ar sudrabu. - Pat tad, kad tu dosi viņai jāvārdu. Lūdzu!

-Viņš ir cilvēkgoils! Pat nefrīts neļauj maniem virsniekiem to neredzēt. Un viņam ir daudz mazāk pieredzes nekā jebkuram citam manam miesassargam.

- Un tomēr viņš tos visus pieveica! Apsoli to!

Kamiens mīl viņu. Jākobs to redzēja viņa sejā. Mīl

neprātīgi.

- Man jāiet. - Karalis pagriezās, taču, kad gribēja attaisīt durvis, tās nevērās. - Izbeidz! - viņš uzkliedza fejai.

Viņa nolaida roku, un durvis pašas atsprāga vaļā.

- Apsoli to! - viņa uzstāja vēlreiz. - Lūdzu!

Taču Tumšās fejas mīļākais aizgāja neatbildējis, un

viņa palika viena.

Tagad ir īstais mirklis, Jākob!

Puisis taustīdamies meklēja kādas slepenas durvis, taču viņa pirksti neatrada neko citu kā vien koka sienu, un feja devās uz durvīm, pa kurām viņas mīļākais bija pametis viņu. Nu izdomā taču kaut ko, Jākob!

Vēl viņa ir viena. Laukā būs sargi! Varbūt varēja izlauzt sienu. Un ko tālāk? Jau troksnis vien atsauktu šurp neskaitāmus goilus. Jākobs joprojām vēl stāvēja šaurajā ejā un nezināja, ko iesākt, kad kāds goilu zaldāts ienāca pie fejas krēslainajā istabā.

Nefrīta āda!

Ta bija pirmā reize, kad Jākobs redzēja savu brāli pelēkajā uniformā. Vils to valkāja tā, it kā nekad nebūtu valkājis ko citu. Nekas viņā vairs neatgādināja to, ka viņš ir bijis cilvēks. Varbūt vienīgi viņa lūpas salīdzinājumā ar goilu lūpām bija mazliet biezākas un mati - nedaudz smalkāki, pat brāļa stāja un gaita bija pārvērtusies. Un Vils paskatījās uz feju tā, it kā uz pasaules nekā cita vairs nebūtu.

- Es dzirdēju, ka tu esot atbruņojis Kamiena labāko miesassargu. - Viņa noglāstīja Viļa seju. To pašu seju, ko viņas burvestība bija pārvērtusi nefrītā.

- Viņš nav ne uz pusi tik labs, kā iedomājas.

Brāļa balss nekad nebija tā skanējusi. Viļam nekad

nav paticis kauties vai mēroties spēkiem ar kādu. Pat ne ar savu brāli.

Tumšā feja pasmaidīja, kad Vils ar pirkstiem gandrīz vai maigi satvēra zobena spalu.

Ar akmens pirkstiem!

Tu man samaksāsi par viņu! - Jākobs nodomāja, naida un bezspēcīgu sāpju pārņemts. Un tava māsa ir noteikusi cenu.

Spiegu viņš bija pilnībā aizmirsis. Vīrs šausmās iepleta acis, kad viņa lampa izlobīja Jākoba augumu no tumsas. Jākobs iesita viņam ar kabatas lukturīti pa deniņiem un mēģināja noturēt ļimstošo ķermeni, tomēr kalsnējais plecs, slīdēdams gar koka sienu, norāva zemē gāzes lampu, pirms Jākobs paguva to notvert.

- Kas tas bija? - puisis izdzirdēja feju vaicājam.

Jākobs nodzēsa lampu un aizturēja elpu.

Soli!

>

Viņš jau sniedzās pēc pistoles, taču tad aptvēra, kas tur pienācis pie koka sienas.

Vils izspēra sienā caurumu, it kā tā būtu no kartona, un Jākobs negaidīja, kamēr brālis izspraucas cauri sadriskātajai sienai. Viņš pa galvu pa kaklu steidzās atpakaļ uz nomaskētajām durvīm, turpretī Tumšā feja sauca sargus.

Apstājies, Jākob! Taču nekas viņā nekad nebija izraisījis tik lielas bailes kā soļi, kas sekoja. Vils tumsā noteikti redzēja tikpat labi kā Lapsa. Un viņš bija apbruņots.

Jātiek gaismā, Jākob! Tumsā brālis tevi uzveiks. Jākobs norāva lejā aizkaru, izstreipuļodams pa nomaskētajām durvīm laukā.

Pēkšņā gaisma apžilbināja Viļu. Viņš, kā slēpdamies no tās, piegrūda plaukstu priekšā sejai, un Jākobs izsita viņam zobenu no rokas.

- Neaiztiec zobenu, Vil!

Jākobs pavērsa pistoli pret viņu. Vils tik un tā pieliecās. Jākobs mēģināja izspert viņam zobenu no rokām, taču šoreiz mazais brālis bija veiklāks. Viņš nogalinās tevi, Jākob! Šauj! Taču viņš nespēja. Ta arvien vēl bija brāļa seja, kaut arī no nefrīta.

- Tas esmu es, Vil!

Vils iebelza ar savu galvu viņam pa seju. Jākobam no deguna sāka tecēt asinis, un viņš tikai ar lielu piepūli pasita brāļa zobenu sānis - citādi tas būtu pāršķēlis viņam krūtis. Viļa nākamais cirtiens ievainoja viņa apakšdelmu. Mazais brālis cīnījās kā īsts goils - aukstasinīgi un noteikti, dusmās pagaisa jelkā-das bailes. “Es dzirdēju, ka tu esot atbruņojis Kamiena labāko miesassargu.” - “Viņš nav ne uz pusi tik labs, kā iedomājas.” Vēl viens cirtiens. Aizstāvies, Jākob!

Asmens pret asmeni, slīpēts metāls, nevis rotaļu ieroči, ar kuriem viņi bērnībā bija cīnījušies. Tik sen! Lustras stikla ziedos pie griestiem atspīdēja saules gaisma, un uz paklāja bija raganu musturs, pa kuru tās dejo, kad sauc pavasari. Viļam sāka apmākties elpas. Viņi abi elsa tik skaļi, ka pamanīja ķeizarienes gvardus tikai tad, kad tie pavērsa garās šautenes pret viņiem. Vils atkāpās balto uniformu priekšā, un Jākobs neviļus, kā aizsargādams brāli, aizsedza viņu ar muguru, kā vienmēr bija to darījis. Taču brālim viņa palīdzību nevajadzēja. Arī goili viņus bija atraduši. Tie ienāca

pa nomaskētajām durvīm. Pelēkas uniformas abiem aiz muguras, baltas - priekšā. Vils nolaida zobenu tikai tad, kad viens no goiliem skarbā balsī pavēlēja to izdarīt.

Brāļi!

- Šis vīrs mēģināja ielauzties karaļa telpās!

Viņu virsnieks bija oniksa goils un pārvaldīja lcei-zaristes valodu gandrīz bez akcenta. Vils, nostādamies tam blakus, neizlaida Jākobu no acīm. Arvien vēl tā pati seja, un tomēr tai tik maz līdzības ar brāļa seju, cik sunim ar vilku. Jākobs pagrieza Viļam muguru. Viņš nespēja ilgāk skatīties uz šo seju.

- Jākobs Rekless. - Puisis pasniedza gvardiem savu zobenu. - Man jārunā ar ķeizarieni.

Gvards, kas paņēma zobenu, kaut ko pačukstēja virsniekam. Varbūt kādā gaitenī vēl karājās Jākoba portrets, ko ķeizariene bija likusi uzgleznot, kad viņš bija atnesis tai kristāla kurpīti.

Vils noskatījās Jākobam nopakaļ, kā gvardi viņu aizved. Aizmirsti, Jākob, ka tev ir bijis brālis! Arī viņš to ir aizmirsis.

44.

ĶEIZARIENE

>

Jākobs sen nebija stāvējis ķeizarienes audienču zālē. Pat tad, kad viņš vai Canūts valdnieces uzdevumā bija atnesis kādu mantu, kas meklēta gadiem ilgi, viņus lielākoties sagaidīja kāds no viņas rūķiem, kurš vienojās par samaksu vai deva jaunu uzdevumu. Ķeizariene tikai tad pieņēma personiskā audiencē, ja uzdevums kā, piemēram, sameklēt kristāla kurpīti vai galdiņu, kas klājas, bijis īpaši bīstams un piedzīvojumā, ko atradēji varēja viņai pastāstīt, bija pietiekami

daudz asiņu un nāves baiļu. Austerijas Terēze būtu kļuvusi par labu dārgumu meklētāju, ja vien nebūtu piedzimusi par ķeizara meitu.

Kad gvardi ieveda Jākobu, viņa sēdēja pie sava rakstāmgalda. Ķeizarienes kleitas zīds bija izšūts ar elfu stiklu, un tā bija tikpat zeltaini dzeltena kā rozes uz viņas rakstāmgalda. Par valdnieces skaistumu klīda leģendas, taču karš un sakāves bija atstājušas savus nospiedumus viņas sejā. Krunkas uz pieres bija kļu' vušas dziļākas, ēnas zem acīm - tumšākas, un viņas skatiens - vēl mazliet vēsāks.

Viens no ķeizarienes ģenerāļiem un trīs ministri stāvēja pie logiem, pa kuriem bija redzami pilsētas jumti un torņi, un tālāk kalni, kurus goili jau bija ieka-rojuši. Adjutantu līdzās priekšpēdējā ķeizara krūšutēlam Jākobs atpazina tikai tad, kad tas pagriezās pret viņu. Donnersmarks! Viņš bija pavadījis Jākobu trīs ekspedīcijās, kurās ķeizariene viņu bija sūtījusi. Divas no tām bija veiksmīgas, un Jākobs nopelnīja ļoti daudz naudas, bet Donnersmarks - ordeni. Viņi bija draugi, taču skatiens, ko viņš pameta uz Jākobu, neko no tā nepauda. Pie viņa baltās uniformas bija par dažiem ordeņiem vairāk nekā viņu pēdējā tikšanās reizē, un, kad adjutants piegāja pie ģenerāļa, Jākobs redzēja, ka viņš ar kreiso kāju pieklibo. Salīdzinājumā ar karu dārgumu meklēšana bija nevainīga izprieca.

- Neatļauta ielaušanās pilī. Apdraudējums maniem ciemiņiem. Viens no maniem spiegiem piekauts līdz bezsamaņai. - Ķeizariene nolika spalvaskātu malā un pamādama pasauca pie sevis tuvāk rūķi, kas stāvēja līdzās viņas rakstāmgaldam. Pavilkdams valdnieces krēslu atpakaļ, tas neizlaida Jākobu no acīm. Aus-terijas ķeizaru rūķi gadsimtu gaitā bija novērsuši jau neskaitāmus slepkavību mēģinājumus, un Terēzei līdzās pastāvīgi bija vismaz trīs no tiem. Runāja, ka tie esot mērojušies spēkiem pat ar milzeņiem.

Oberons, ķeizarienes favorīts, sakārtoja viņai kleitu, pirms viņa iznāca rakstāmgalda priekšā. Valdniece arvien vēl bija slaida kā jauna meitene.

- Ko tas nozīmē, Jākob? Vai tev nebija dots uzdevums sameklēt smilšu pulksteni? Bet tu kaujies manā pilī ar mana nākamā znota miesassargu!

Jākobs nolieca galvu. Ķeizarienei nepatika, ja tai skatās acīs. - Man nebija izvēles. Viņš man uzbruka, un es aizstāvējos. - Puiša apakšdelms arvien vēl asiņoja. Viņa brāļa jaunais rokraksts!

- Izdodiet viņu goiliem, jūsu majestāte, - viens no ministriem ierosināja. - Vai - vēl labāk - lieciet viņu nošaut, lai apliecinātu, ka tiešām gribat mieru.

V

- Muļķības! - ķeizariene aizkaitināta sacīja. - Sis karš man ir pietiekami dārgi izmaksājis! Un Jākobs ir labākais dārgumu meklētājs, kāds man ir! Viņš pat ir pārāks par Canūtu.

Valdniece piegāja tik tuvu Jākobam, ka puisis saoda viņas smaržas. Runāja, ka viņa liek piejaukt tām klāt burvju magones. Tas, kurš ieelpoja smaržu pārāk dziļi, darīja visu, kas tika prasīts, - un uzskatīja to par paša lēmumu.

- Vai tevi kāds ir uzpircis? - viņa pavaicāja. - Kāds, kuram šis miers nepatīk? Tad dari viņam zināmu, ka tas arī man nepatīk.

- Majestāte! - Ministri tik satraukti paskatījās uz durvīm, it kā goili aiz tām noklausītos.

- Ne vārda! - ķeizariene tiem uzkliedza. - Es par šo mieru maksāju ar savu meitu.

Jākobs paraudzījās uz Donnersmarku, taču tas izvairījās no viņa skatiena.

- Neviens mani nav uzpircis, - puisis sacīja. - Un tam, ka esmu šeit, nav nekāda sakara ar jūsu mieru. Es esmu šeit fejas dēļ.

Ķeizarienes seja kļuva gandrīz vai tikpat neizteik-smīga kā viņas meitas seja.

- Fejas dēļ?

Valdniece pūlējās izlikties vienaldzīga, tomēr balss viņu nodeva. Naids un riebums. Jākobs saklausīja tajā gan vienu, gan otru. Un vēl dusmas. Dusmas pašai uz sevi par to, ka viņa baidās no fejas.

- Ko tu gribi no viņas?

- Sagādājiet man iespēju palikt piecas minūtes

divatā ar viņu! Jūs to nenožēlosiet. Vai varbūt jūsu

meitai patīk, ka viņas līgavainis ir paņēmis līdzi savu

tumšo mīļāko?

»

Esi uzmanīgs, Jākob! Taču viņš bija pārāk izmisis, lai būtu uzmanīgs. Tumšā feja bija nolaupījusi viņa brāli. Un Jākobs gribēja dabūt to atpakaļ.

Ķeizariene saskatījās ar savu ģenerāli.

- Viņš izturas bez mazākās cieņas tāpat kā viņa skolmeistars, - valdniece sacīja. - Canūts runāja tik-pat bezkaunīgā tonī ar manu tēvu.

- Tikai piecas minūtes, - Jākobs atkārtoja. - Viņas lāsta dēļ jūs zaudējāt šo karu! Un tūkstošiem pavalstnieku!

Viņa domīgi paskatījās uz puisi.

- Majestāte! - ģenerālis iesāka, taču, līdzko ķeiza-riene brīdinoši pameta acis uz viņu, aprāvās. Valdniece pagriezās un devās atpakaļ pie sava rakstāmgalda.

- Tu esi atnācis par vēlu, - ķeizariene sacīja pāri plecam Jākobam. - Es jau esmu parakstījusi līgumu. Paziņojiet goiliem, ka šis cilvēks bija saelpojies elfu putekļus, - viņa pavēlēja, un tikām viens no gvardiem jau saķēra Jākobu aiz rokas. - Izmetiet viņu laukā pa vārtiem un dodiet pavēli vairs nelaist iekšā!

- Un vēl kas, Jākob... - viņa piebilda skaļākā balsī, kad rūķi atvēra durvis, - aizmirsti par smilšu pulksteni! Man ir vajadzīgs brīnummaiss!

45.

NE PĀRĀK SENA PAGĀTNE

Jākobs nesaprata, kā spējis atrast ceļu atpakaļ uz viesnīcu. Ikvienā skatlogā, kam puisis gāja garām, viņam rēgojās brāļa seja, kas savilkta naidā, un ikviena sieviete, kas nāca pretī, viņa acīs pārvērtās Tumšajā fejā.

Nevar būt, ka viss beidzies! Viņš atradīs Tumšo feju. Kāzās. Stacijā, kad tā kopā ar savu mīļāko, kas tikko kā apprecējies, kāps vilcienā, melnā kā onikss. Vai arī, spītējot čūskām, - pilī, kas karājas uz leju.

Jākobs vairs nebija drošs, kas viņu tagad skubina vairāk - vēlme atriebties, cerība beigās tomēr atgūt Viļu vai gluži vienkārši paša aizskartais pašlepnums.

Viesnīcas ieejas hallē starp koferiem un steidzīgiem pāžiem drūzmējās jauni un jauni viesi. Viņi visi ieradās uz kāzām. Pat daži goili bija viņu vidū. Tie piesaistīja sev vairāk uzmanības nekā ķeizarienes jaunākā māsa. Viņa bija atceļojusi no austrumiem bez sava augst-dzimušā vīra - mugurā melns kažoks kā sērās par savas māsasmeitas laulību.

Laulību ceremonijai bija jānotiek nākamajā rītā -tik daudz Jākobs tagad zināja. Katedrālē, kurā tikusi laulāta Austerijas Terēze un senākos laikos - arī viņas tēvs.

Istabene bija salāpījusi un izmazgājusi Jākoba drē-bes, un puisis, atslēgdams savas istabas durvis, turēja tās rokās. Ieraugot, ka pie loga kāds stāv, Jākobs izlaida drēbes no rokām, lai tvertu pēc pistoles, taču vīrs strauji pagriezās ar seju pret viņu - tas bija Donners-mārks. Adjutanta uniforma bija tik nevainojami balta, it kā tās uzdevums būtu noslēpt, ka patiesībā zaldāts vada savu dzīvi dubļos un asinīs.

- Vai ir kāda telpa, kurā ķeizarienes adjutants netiek iekšā? - Jākobs vaicāja, paceldams drēbes un aizvērdams sev aiz muguras durvis.

- Zilbārža slepenā istaba. Tur tavi talanti arvien vēl noder vairāk nekā mana uniforma.

Donnersmarks klibodams pienāca tuvāk Jāko-bam.

- Kādas tev darīšanas ar Tumšo feju?

Viņi nebija redzējušies gandrīz vai veselu gadu, taču saites, kas rodas, kopā izmūkot no Zilbārža vai meklējot velna matu, nav tik viegli saraujamas. Jākobs kopā ar Donnersmarku bija tam visam, un ne tam vien, izgājis cauri. Velna matu viņi bija izmeklējušies velti, taču Donnersmarks bija izpestījis Jākobu no brūnā vilka, kas bija apsargājis kristāla kurpīti, savukārt Jākobs bija paglābis Donnersmarku no rungas iz maisa, kas viņu gandrīz vai nosita.

- Kas noticis ar tavu kāju?

Donnersmarks palika stāvam viņa priekšā.

- Kas tur ko brīnīties? Mums bija karš.

Zem loga grabēja ormaņu rati. Zirgi zviedza, kučieri lamājās. Nekādas lielās atšķirības no pasaules otrpus spoguļa. Vienīgi virs kāda rožu pušķa, kas stāvēja uz naktsgaldiņa līdzās gultai, dūkdami lidinājās divi elfī kamenes lielumā. Daudzās viesnīcās tie tika palaisti istabās, jo to putekļi radīja labus sapņus.

- Man tev kas jautājams. Tu noteikti vari iedomāties, kā uzdevumā es esmu te ieradies.

Donnersmarks padzina kādu mušu no savas baltās uniformas.

- Ja tu dabūtu tās piecas minūtes - vai goilu karalim pēc tam arvien vēl būtu mīļākā?

Jākobam bija vajadzīgi daži mirkļi, lai apjēgtu, ko nupat dzirdējis.

- Nē, - viņš, brīdi padomājis, atbildēja. - Viņš to nekad vairs neredzētu.

Donnersmarks nopētīja Jākobu, kā gribēdams, nolasīt puisim no acīm, kas viņam padomā. Pēdīgi adjutants norādīja uz Jākoba kaklu.

- Tu vairs nevalkā medaljonu. Vai tu ar viņas san kano māsu esi noslēdzis mieru?

- Jā. Un viņa man izstāstīja, kā uzveikt Tumšo feju.

Donnersmarks sakārtoja savu zobenu. Agrāk viņš

bija ļoti labs cīnītājs ar zobenu, taču stīvās kājas dēļ droši vien tāds vairs nav.

- Tu noslēdz mieru ar vienu māsu, lai pieteiktu karu otrai. Miers jau parasti ir tāda ērmota padarīšana, vai ne? Vienmēr pret kādu, vienmēr tiek iesēta sēkla nākamajam karam.

Viņš piekliboja pie gultas.

- Tad paliek tikai jautājums - kāpēc? Es zinu, ka tev šis karš ir vienaldzīgs. Un, nostādamies pret Tumšo feju, tu riskē ar savu dzīvību. Kā labā tu to dari?

- Nefrīta goils, kas apsargā viņu karali, ir mans brālis.

Šie vārdi, likās, beidzot pārvērta īstenībā to, kam Jākobs arvien vēl negribēja noticēt.

Donnersmarks paberzēja savu ievainoto kāju. - Es nemaz nezināju, ka tev ir brālis. Bet, ja labi padomā, - droši vien ir vēl daudz kas tāds, ko es par tevi nezinu.

Viņš paskatījās pa logu. - Ja nebūtu fejas, mēs būtu uzvarējuši šo karu.

Nē, nebūtu vis, - nodomāja Jākobs. Tāpēc ka viņu karalim par karu ir daudz vairāk sajēgas nekā jums visiem. Tāpēc ka mans tēvs viņiem ierādīja, kā pagatavot labākas šautenes. Tāpēc ka viņi padarīja rūķus par saviem sabiedrotajiem. Un tāpēc ka jūs viņu dusmas kurināt jau gadu simteņiem.

Arī Donnersmarks to visu zināja. Taču bija daudzkārt ērtāk vainot feju. Viņš piecēlās un atkal piegāja pie loga.

- Katru vakaru pēc saulrieta viņa dodas uz ķeizarienes dārziem. Kamiens liek tos vispirms pārmeklēt, taču viņa vīri nepilda šo uzdevumu pārlieku rūpīgi. Tie zina, ka neviens viņai nespēj neko nodarīt.

Donnersmarks pagriezās.

- Kas tad, ja tavam brālim nekas nespēj palīdzēt? Kas tad, ja viņš paliek par vienu no tiem?

- Viens no tiem drīz vien būs apprecējies ar tavas

ķeizarienes meitu.

>

Donnersmarks neko neatbildēja. Laukā gaitenī bija dzirdamas balsis. Adjutants nogaidīja, līdz tās apklust.

- Tiklīdz satumsīs, es atsūtīšu pie tevis divus savus vīrus. Tie aizvedīs tevi uz dārziem.

Viņš pakliboja Jākobam garām, taču pie durvīm vēlreiz apstājās. - Vai es esmu tev kādreiz rādījis? - Viņš nobraucīja pie savas uniformas kādu no ordeņiem - zvaigzni ar ķeizarienes ģerboni viducī. - Viņi man piešķīra to pēc tam, kad bijām atraduši kristāla kurpīti. Pēc tam kad TU to biji atradis.

Donnersmarks paskatījās uz Jākobu.

- Es šeit esmu savā uniformā. Un ceru, tu saproti, ko tas nozīmē. Taču es uzskatu sevi arī par tavu draugu, kaut gan zinu, ka tu šo vārdu ne pārāk labprāt lieto. Vienalga, ko tu esi izdibinājis par Tumšo feju... Tā ir pašnāvība, kas tev padomā. Es zinu, ka tu izmuki no viņas māsas un paliki dzīvs. Taču šī feja ir citāda. Viņa ir bīstamāka par visu, ar ko tev jelkad ir nācies saskarties. Ej labāk meklēt brīnummaisu vai dzīvības koku! Ugunszirgu, cilvēku, kas pārvērsts par gulbi, -vienalga ko. Sūti mani atpakaļ uz pili ar atbildi, ka tu esi pārdomājis! Samierinies! Tā, kā mums visiem vajadzētu to darīt.

Jākobs izlasīja brīdinājumu viņa skatienā. Un lūgumu.

Taču puisis noraidoši papurināja galvu.

- Kad satumsīs, es būšu šeit.

- Protams, tu būsi, — Donnersmarks sacīja.

Un viņš izgāja pa durvīm.

46. TUMŠĀ MĀSA

Jau veselu stundu kā bija iestājusies tumsa, tomēr gaitenī pie Jākoba istabas valdīja klu-sums, un puisis jau baiļojās, ka Donnersmarks nodomājis pasargāt viņu no sevis paša, kad beidzot pie durvīm atskanēja klauvējieni. Taču aiz tām stāvēja nevis ķeizarienes zaldāti, bet gan kāda sieviete.

Sākumā Jākobs rudmataino meiteni gandrīz vai nepazina. Viņai virs kleitas mugurā bija melns mētelis un mati uzsprausti uz augšu.

- Klāra grib vēl pēdējo reizi redzēt tavu brāli. -Viņas balss atsauca Jākobam atmiņā mežu un Lapsas kažoku, un apgaismotās ielas uz brīdi kaut kur pagaisa. - Viņa pielauza rūķi rīt iet kopā ar viņu uz kāzām.

Meitene nobraucīja savu mēteli. - Tas izskatās tik smieklīgi, vai ne?

Jākobs ievilka viņu istabā un aizvēra durvis.

- Kāpēc tu Klāru no tā neatrunāji?

- Kāpēc lai es to darītu?

Jākobs sarāvās, kad rudmatainā meitene pieskārās viņa savainotajai rokai.

- Kas noticis?

- Nekas.

- Klāra stāsta, ka tu gribot atrast Tumšo feju. Jākob? - Rudmatainā meitene saņēma viņa galvu abās plaukstās. Šīs rociņas arvien vēl bija tik tievas kā bērnam. - Vai tā ir taisnība?

Meitenes brūnās acis ieskatījās viņam sirdī. Viņa vienmēr juta, kad puisis melo, taču šoreiz vajadzēja par katru cenu panākt, lai meitene noticētu, - citādi viņa sekos, un Jākobs zināja, ka spēj sev daudz ko piedot, tikai ne to, ja viņa aizies bojā viņa dēļ.

- Jā. Man bija tāda doma, - puisis sacīja. - Taču es redzēju Viļu. Tev taisnība. Visam beigas.

Notici man! Lūdzu!

No jauna atskanēja klaudzieni. Šoreiz tie bija Don-nersmarka vīri.

- Vai Jākobs Rekless? - Abi zaldāti, kas stāvēja aiz durvīm, bija diezin vai vecāki par Viļu.

Jākobs izveda rudmataino meiteni sev līdzi gaitenī. - Mēs ar Donnersmarku tagad iesim iedzert. Ja tu gribi rīt doties ar Klāru uz kāzām - lūdzu. Taču es ar pirmo

V

vilcienu braukšu uz Svānšteinu.

Viņa raudzījās te uz Jākobu, te uz zaldātiem. Tumšā feja noteikti jau bija ķeizarienes dārzos.

Rudmatainā meitene viņam nenoticēja. Jākobs to izlasīja viņas acīs. Un kā gan citādi? Neviens nepazina viņu labāk. Pat viņš pats sevi ne. Cilvēku drēbēs viņa izskatījās tik neaizsargāta, taču viņa tik un tā ies līdzi. Lai ko arī viņš sacītu.

Kad viņi devās zaldātiem nopakaļ uz liftu, rud-matainā meitene nebilda ne vārda. Viņa arvien vēl bija dusmīga cīruļu ūdens dēļ. Un tūliņ viņa būs vēl dusmīgāka.

- Tu itin nemaz neizskaties smieklīga šajā mētelī, -viņš teica, kad viņi apstājās pie lifta. - Tu esi ļoti skaista. Taču būtu bijis labāk, ja tu nebūtu šurp atnākusi.

- Viņa nedrīkst man sekot, - Jākobs sacīja zaldātiem. - Vienam no jums jāpaliek pie viņas.

Rudmatainā meitene mēģināja pārvērsties, taču Jākobs satvēra viņas roku. Āda pie ādas - tas bija šķērslis kažokam. Viņa izmisusi pūlējās atbrīvoties, taču Jākobs nelaida viņu vaļā un iespieda vienam no zaldātiem delnā sava numuriņa atslēgu. Kaut seja šim zaldātam bija kā bērnam, tomēr tas bija pietiekami plecīgs un, jācer, spēs noturēt meiteni.

- Skaties, lai viņa neiziet laukā no manas istabas agrāk kā rīt no rīta, - Jākobs pavēlēja. - Un - iegaumē! Viņa spēj pārvērsties.

Zaldāts neizskatījās īpaši laimīgs par šo uzdevumu, taču piekrītoši pamāja ar galvu un satvēra meitenes roku. Bija sāpīgi redzēt izmisumu viņas acīs, tomēr, jau iedomājoties vien, ka varētu viņu zaudēt, sāpēja vēl vairāk.

- Viņa tevi nogalinās!

Meitenes acis bija pilnas dusmu un asaru.

- Iespējams, - Jākobs sacīja. - Taču, ja viņa to pašu izdarīs ar tevi, nebūs labāk.

Zaldāts veda meiteni atpakaļ uz istabu. Viņa pretojās, kā to būtu darījusi Lapsa, un pie durvīm gandrīz vai izrāvās.

-Jākob! Neej!

Puisis dzirdēja viņas balsi arī vēl tad, kad lifts apstājās lejā ieejas hallē, un mirkli viņš patiešām gribēja atkal braukt augšā, tikai lai notrauktu viņai no sejas dusmas un bailes.

Otrs zaldāts bija manāmi iepriecināts, ka Jākobs nebija izvēlējies viņu par rudmatainās meitenes pieskatītāju, un Jākobs ceļā uz pili uzzināja, ka viņš cēlies no kāda ciema dienvidos, ka viņam zaldāta dzīve arvien vēl liekas interesanta un ka viņam patiešām nav ne mazākās nojausmas par to, ko Jākobs cer satikt

ķeizarienes dārzos.

>

Lielie vārti pils aizmugurē tikai reizi gadā tika atvērti tautai. Zaldāts, kas veda Jākobu, nomocījās gar slēdzeni veselu mūžību, līdz beidzot atmūķēja to vaļā, un puisis kārtējo reizi izjuta, cik ļoti viņam pietrūkst gan maģiskās atslēgas, gan visu citu lietu, ko bija pazaudējis goilu cietoksnī. Tiklīdz Jākobs bija izgājis cauri vārtiem, zaldāts atkal piekāra priekšā ķēdi, taču palika stāvam uz ietves, pagriezies ar muguru pret vārtiem. Acīmredzot Donnersmarks gribēja zināt, vai Jākobs vēl iznāks laukā.

Tālumā bija dzirdami pilsētas trokšņi - karietes un zirgi, piedzērušo klaigas, ielu tirgotāju un naktssargu

skalās balsis. Taču aiz dārzu mūriem šalca ķeizarienes

» »

strūklakas, un kokos dziedāja mākslīgās lakstīgalas, kuras Terēzei pēdējā dzimšanas dienā bija uzdāvinājusi kāda no viņas māsām. Pilī dažos logos vēl dega gaisma, taču balkonos un kāpnēs valdīja ķeizarisko kāzu priekšvakaram spokains klusums, un Jākobs mēģināja nedomāt par to, kur šobrīd atrodas Vils.

Nakts bija auksta, un viņa zābaki atstāja balti nosarmojušajos zālienos pēdas, taču zāle slāpēja viņa solu troksni daudz labāk nekā celiņi, kas nokaisīti ar granti. Jākobs nemeklēja Tumšās fejas pēdas. Viņš zināja, kurp viņa devusies. Ķeizarienes dārzu viduci bija dīķis, kura virskārta bija tik blīvi noklāta ar lilijām kā feju ezers, un, tāpat kā tur, pāri tumšajam ūdenim noliecās vītoli.

Feja stāvēja krastā, un zvaigžņu gaisma atmirdzēja viņas matos. Divi mēneši glāstīja ar saviem stariem viņas ādu, un Jākobs sajuta, cik bezspēcīgs kļūst viņa naids pretī fejas skaistumam. Taču atmiņas par Viļa pārakmeņojušos seju lika puisim ātri attapties.

Izdzirdējusi Jākoba soļus, feja strauji pagriezās apkārt, un viņš, paklausīdams tam, ko Sarkanā feja likusi, pavēra vaļā savu melno mēteli, lai kļūtu redzams baltais krekls zem tā. “Balts kā sniegs. Sarkans kā asinis. Melns kā melnkoks.” Vienas krāsas vēl pietrūka.

Tumšā feja ar strauju kustību izlaida savus matus, un tūliņ pat Jākobam uzbrukumā devās kožu bars. Taču puisis iegrieza ar dunci sev rokā un notraipīja balto kreklu ar asinīm. Kodes pēkšņi, kā spārnus apsvn linājušas, metās atpakaļ.

- Balts, sarkans, melns... - viņš sacīja, slaucīdams dunča asmeni piedurknē. - Sniegbaltītes krāsas. Ta mans brālis tās vienmēr sauca. Viņam ļoti patika tā pasaka. Bet kas gan būtu domājis, ka tām ir tāds spēks?

- Kā tu uzzināji par šīm trim krāsām? - Feja soli atkāpās.

- Tava māsa izstāstīja.

- Viņa tev izpauž mūsu noslēpumus pateicībā par to, ka tu reiz viņu pameti?

Neskaties uz viņu, Jākob! Viņa ir pārāk skaista.

Feja ar vieglu rokas kustību novilka apavus un piegāja tuvāk ūdenim. Jākobs juta viņas varu tikpat skaidri kā nakts aukstumu.

- Acīmredzot to, ko tu esi pastrādājusi, ir grūtāk piedot, - viņš sacīja.

- Jā, viņas arvien vēl tur ļaunu prātu uz mani par to, ka es aizgāju prom. - Tumšā feja klusi iesmējās, un kodes salīda tai atpakaļ matos. - Taču es nespēju iedomāties, ko mana māsa cer iegūt, izstāstīdama tev par trim krāsām. It kā man būtu vajadzīgas kodes, lai nogalinātu tevi!

Viņa pakāpās atpakaļ, līdz dīķa ūdens apskāva viņas kailās pēdas, un nakts sāka ņirbēt, it kā gaiss pārvērstos melnā ūdenī.

Jākobs sajuta, cik grūti kļūst elpot.

- Es gribu atgūt savu brāli.

- Kāpēc? Es tikai liku piepildīties tam, kas viņam bija lemts no sākta gala. - Feja atglauda atpakaļ garos matus. - Vai zini, ko es domāju? Mana māsa arvien vēl pārāk stipri mīl tevi, lai pati nogalinātu. Un tāpēc atsūtīja tevi pie manis!

Jākobs juta, kā fejas skaistums liek aizmirst naidu, kas bija atvedis viņu šurp, mīlestību pret savu brāli un visu citu uz pasaules.

Neskaties uz viņu, Jākob!

Puisis cieši satvēra savu ievainoto roku, lai sāpes aizsargātu viņu. Sāpes no brāļa zobena cirtiena. Jākobs to spieda tik stingri, līdz asinis sāka tecēt, un viņš atkal ieraudzīja Viļa naidā saraukto seju. Savu pazudušo brāli!

Tumšā feja devās pie viņa.

Jā. Nāc tuvāk!

- Vai tiešām tev pietiek bezkaunības iedomāties, ka vari te ierasties un izvirzīt man prasības? - pienākusi viņam tuvu jo tuvu, feja vaicāja. - Ka ar visām citām fejām būs tāpat kā ar to vienu, kas nespēj turēties tev pretī?

- Nē. Ta es nedomāju, - Jākobs atbildēja.

Tumšās fejas acis iepletās, kad puisis satvēra viņas

balto roku. Nakts aptinās Jākobam ap lūpām kā zirnekļu tīkli, taču viņš izrunāja fejas vārdu, pirms tā paguva padarīt stīvu viņa mēli.

Tumšā feja pagrūda puisi prom un pacēla rokas, kā cerēdama vēl atvairīties no liktenīgajām zilbēm. Taču viņas pirksti jau pārvērtās zaros un kājas dzina saknes. Fejas mati pārtapa par lapām, āda - par mizu, un viņas kliedziens izskanēja kā vēja šalkas vītola lapotnē.

- Tas ir skaists vārds, - Jākobs sacīja, paiedams zem nokarenajiem zariem. - Žēl, ka to drīkst izrunāt tikai jūsu valstībā. Vai tu esi kādreiz to izpaudusi savam mīļākajam?

Vītola stumbrs ievaidējās, noliekdamies pār dīķi, un šķita, ka tas raud, pats savā atspulgā raudzīdamies.

- Tu manam brālim devi akmens ādu. Es tev - koka mizas ādu. Dots pret dotu, vai ne? - Jākobs aizpogāja mēteli virs asinīm notrieptā krekla. - Es tagad iešu meklēt Viļu. Un, ja viņam arvien vēl būs nefrīta āda, es atgriezīšos un pielaidīšu uguni tavām saknēm.

Jākobs nespēja pateikt, no kurienes nāk Tumšās fejas balss. Varbūt tā skanēja vienīgi puiša galvā, taču viņš sadzirdēja to tik skaidri, it kā tā čukstētu katru vārdu viņam tieši ausī: - Atbrīvo mani, un es atdošu tavam brālim cilvēka ādu!

-r Tava māsa sacīja, ka tu man to solīsi. Un ka es nedrīkstu tev noticēt.

-Atved viņu pie manis, un es tev to pierādīšu!

- Tava māsa man ieteica izdarīt vēl kaut ko citu. -Jākobs pastiepa roku pie zariem un saplūca veselu sauju sudraboto lapu.

Vītols nopūtās, kad Jākobs tās ietina kabatlakatiņā.

>

- Man vajadzētu šīs lapas aiznest tavai māsai, -Jākobs sacīja. - Taču es domāju, ka paturēšu tās un iemainīšu pret sava brāļa ādu.

Dīķis spīdēja kā sudraba spogulis, un delna, ar kuru viņš bija pieskāries fejas rokai, likās kā sasalusi.

- Es atvedīšu viņu pie tevis, - viņš teica. - Jau šonakt.

Taču vītola lapotne notrīsēja.

- Nē! - lapas čukstēja. - Kamienam viņš ir vajadzīgs! Tavam brālim jāpaliek viņa tuvumā, līdz laulību ceremonija būs galā.

- Kāpēc?

- Apsoli man to, citādi es tev nepalīdzēšu.

Jākobs dzirdēja šo balsi arī vēl tad, kad dīķis jau sen

bija nozudis aiz dzīvžogiem.

- Apsoli man to!

Atkal un atkal.

47.

ĶEIZARIENES BRĪNUMU KRĀTUVES

Es atvedīšu viņu pie tevis. Bet kā? Jākobs nostāvēja vismaz kādu stundu aiz staļļiem, kas atradās starp dārziem un pili, un kā noburts raudzījās augšā uz ziemeļu spārna logiem. Tur arvien vēl dega gaisma - goilu acīm tīkamā sveču gaisma, un tad pēkšņi viņam izlikās, ka redz karali stāvam aiz kāda loga. Kamiens gaidīja savu mīļāko. Savu kāzu priekšvakarā!

Es atvedīšu viņu pie tevis. Bet kā, Jāhob?

Atbildi deva kāda bērnu rotaļlieta. Netīra bumba, kas mētājās starp spaiņiem, no kuriem kalpi dzirdīja zirgus. Protams, Jākob! Zelta bumba.

Viņš pats to pirms trim gadiem bija pārdevis ķeizarienei. Bumba bija viens no viņas mīļākajiem dārgumiem un glabājās viņas brīnumu krātuvēs. Taču neviens sargs vairs neielaistu Jākobu pilī vēlreiz, un gļotas, kas padara neredzamu, goili viņam bija atņēmuši.

Pagāja vēl viena stunda, līdz Jākobs sameklēja kādu no gliemežiem, kas izdala šīs gļotas. Ķeizarienes dārznieki nogalināja visus, kurus uzgāja, taču beigu beigās Jākobs divus atrada zem kādas strūklakas apmales, kas bija noaugusi sūnām. To mājiņas jau atkal kļuva redzamas, un gļotas iedarbojās, tiklīdz viņš tās iesmērēja zem deguna. Gļotu nebija daudz, taču vienai divām stundām pietiks.

Pie ieejas, kuru izmantoja preču piegādātāji un kalpi, atspiedies pret mūri, stāvēja tikai viens sargs, un Jākobam izdevās paslīdēt tam garām, nepamodinot to no trauslā miega.

Virtuvēs un veļas kambaros darbs nenorima pat naktīs, un viena no pārgurušajām kalponēm izbijusies sastinga, kad, garām slīdot, tai pieskārās neredzamais plecs. Taču drīz vien Jākobs jau nonāca pie kāpnēm, kas veda prom no kalpiem un augšā pie kungiem. Puisis manīja, ka āda kļūst nejutīga, jo viņš jau bija lietojis gļotas tikai pirms dažām dienām, taču, par laimi, stingums vēl neiestājās.

Brīnumu krātuves atradās dienvidu spārnā, pils visjaunākajā daļā. Sešas zāles, ko tās tagad ieņēma, bija apšūtas ar lazurītu, jo par šo akmeni runāja, ka tas mazinot izstādīto eksponātu maģisko spēku. Ķeizarie-nes dzimta jau izsenis jūsmojusi par šīs pasaules brī-numpriekšmetiem un centusies tos, cik vien iespējams, iegūt savā īpašumā. Taču tikai pašreizējās ķeizarienes tēvs bija izsludinājis likumu, kurā noteikts, ka par priekšmetiem, dzīvniekiem un cilvēkiem ar maģiskām spējām ir jāziņo iestādēm. Galu galā nebija viegli valdīt pasaulē, kurā kāds zelta koks ubagu pataisa par firstu un runājoši dzīvnieki iečukst ausīs mežstrādniekiem dumpīgas gudrības.

Apzeltīto durvju priekšā sargi nestāvēja. Ķeizarie-nes vectēvs tās bija licis pagatavot kādam kalējam, kas bija apguvis savu amatu no kādas raganas. Kokos, kas uz durvju spārniem pleta savus zelta zarus, bija iestrādāti raganu koku zari, un tas, kurš atvēra durvis, nezinādams to noslēpumu, tika uzdurts uz šiem zariem. Tiklīdz kāds tām pieskārās, tie izšāvās laukā kā šķēpi un, tāpat kā koki Melnajā mežā, tiecās vispirms uz acīm. Taču Jākobam bija zināms noslēpums, kā tās var atvērt, pašam paliekot sveikam un veselam.

Viņš piegāja cieši klāt pie durvīm, taču rokturim nepieskārās. Kalējs starp izkaltajām lapām bija paslēpis kādu dzeni. Līdzko Jākobs uzpūta apzeltītajam putnam savu dvašu, tā spalvas nokrāsojās raibas kā dzīva dzeņa spalvas, un durvis atvērās bez skaņas, it kā vēja pūtiens būtu atrāvis tās vaļā.

Austerijas brīnumu krātuves!

Pirmā zāle bija piepildīta lielākoties ar brīnumzvē-riem, kas bija krituši par medījumu ķeizariskajai ģimenei. Kad Jākobs gāja garām vitrīnām, kas pasargāja izbāztos ķermeņus no putekļiem un kodēm, viņam likās, ka to stiklainie skatieni seko viņam. Vienradzis. Zaķi ar spārniem. Brūnais vilks. Cilvēki, kas pārvērsti par gulbjiem. Burvju vārnas. Runājoši zirgi. Protams, bija arī kāda lapsa. Ta nebija tik smalkas miesas būves kā Jākoba Lapsa, taču viņam tik un tā bija grūti noskatīties uz to.

Otrajā telpā bija izlikti apskatei rīki, kas kalpojuši raganām. Turklāt cits citam līdzās gan tie, kas piederējuši raganām, kuras nodarbojās ar dziedniecību, gan tie, kas piederējuši raganām, kuras ēda bērnus. Naži, ar kuriem miesa tikusi atdalīta no cilvēku kauliem, atradās līdzās adatai, kas ar vienu dūrienu dziedēja brūces, un pūču spalvām, kas aklos padarīja atkal redzīgus. Bija divas slotas, uz kurām raganas jāja tik ātri un augstu kā putni, un piparkūkas, no kurām būvētas mājas, kur to māsas ievilināja bērnus un apēda.

Trešās zāles vitrīnās bija izstādītas nimfu un ūdensvīru zvīņas, kas ļāva cilvēkam, ja viņš palika tās zem mēles, ļoti dziļi un ilgi panirt zem ūdens. Taču te bija atrodamas arī visāda lieluma un krāsu pūķu zvīņas. Gandrīz vai katrā šīs pasaules nostūrī klīda valodas par eksemplāriem, kas vēl palikuši dzīvi. Jākobs pats bija redzējis tālu ziemeļos pie debesīm ēnas, kuras aizdomīgi līdzinājās mumificētajam ķermenim, kas bija izlikts apskatei ceturtajā zālē. Aste vien aizņēma gandrīz vai pusi sienas, un varenie zobi un nagi gluži vai lika Jākobam sajust pateicību par to, ka ķeizariskā dzimta iznīdējusi tā sugu.

Zelta bumba, kuru viņš meklēja, bija piektajā zālē uz spilvena, kas šūdināts no melna samta. Jākobs bija to atradis kāda ūdensvīra alā līdzās nolaupītajai maiznieka meitai. Bumba nebija daudz lielāka par vistas olu, un apraksts, kas bija piestiprināts pie samta, ļoti līdzinājās pasakai, ko stāstīja tajā citā pasaulē par zelta bumbu.

Sākotnēji Leopolda Labsirdīgā jaunākās meitas mīļākā rotaļlieta, ar kuru viņa atrada savu līgavaini (vēlāko Venceslavu Otro) un atpestīja viņu no lāsta, kas bija viņu pārvērtis par vardi.

Taču tā vēl nebija visa patiesība. Bumba bija lamatas. Katrs, kas to noķēra, tika ierauts tās iekšienē un izlaists laukā tikai tad, kad zelts tika noberzts spodrs jo spodrs.

Jākobs ar dunci uzlauza vitrīnu un mirkli domāja, ka vajadzētu paņemt līdzi vēl dažas citas mantas, kuras vēlāk varētu noglabāt Čanūta viesnīcas lādē, taču tad saprata, ka jau ar bumbu vien būs pietiekami nokaitinājis ķeizarieni. Jākobs tieši tobrīd bāza to mēteļa kabatā, kad pirmajā zālē iedegās gāzes gaismas. Puiša ķermenis jau atkal pamazām kļuva redzams, un viņš steigšus paslēpās aiz vitrīnas, kurā stāvēja kāds novalkāts salamandras ādas septiņjūdžu zābaks, ko Canūts bija pārdevis ķeizarienes tēvam (otrs atradās Albionas karaļa brīnumu krātuvē). Soļi atbalsojās zālēs, un beidzot Jākobs izdzirdēja kādu darbojamies gar vitrīnām. Taču puisis nespēja saskatīt, kas tas ir, un, baidīdamies, ka soļi varētu viņu nodot, neuzdrošinājās pakustēties. Lai šis noslēpumainais nācējs būtu kas būdams, tomēr ilgi tas te neuzkavējās. Gaisma nodzisa, smagās durvis aizkrita ciet, un Jākobs atkal palika tumsā viens.

Puisim sametās pagalam šķērma dūša no gļotām, tomēr viņš nenocietās paiet garām vitrīnām, nenoskaidrojis, kas otram nakts apmeklētājam te bijis meklējams. Trūka raganas adatas, kas dziedē, divu pūķa nagu, kas it kā aizsargājot no ievainojumiem, un gabaliņa ūdensvīra ādas, kurai esot tāda pati iedarbība. Iemeslu, kāpēc šīs mantas pēkšņi kādam ievajadzēju-šās, Jākobs nesaprata un beidzot samierinājās ar domu, ka ķeizariene grib uzdāvināt līgavainim kāzās dažus maģiskus priekšmetus, lai nodrošinātos pret to, ka viņa vietā jau drīz vien nestājas kāds cits goils, kam miers rūp mazāk nekā šim karalim.

Kad apzeltītās durvis Jākobam aiz muguras atkal aizvērās, puisis jau jutās tik slikti, ka gandrīz vai vēma. Viņam bija sākušies krampji - pirmie priekšvēstneši stingumam, ko izraisa gļotas, - bet pils gaiteņiem nebija un nebija gala. Jākobs devās pa tiem atpakaļ uz dārziem. Mūri, kas nošķīra tos no ielām, bija augsti, taču Salātlapiņas virve arī šoreiz nepameta viņu nelaimē. Vismaz viena noderīga lieta, kas bija palikusi viņam.

Donnersmarka zaldāts arvien vēl stāvēja vārtu priekšā, taču nepamanīja Jākobu aizlavāmies prom. Puiša augums vēl bija miglains kā spokam, un kādam naktssargam, kas gāja apgaitā pa naksnīgajām ielām, viņu ieraugot, aiz šausmām izkrita laterna no rokām.

Ticis līdz viesnīcai, Jākobs, par laimi, atkal bija pietiekami saredzams. Tomēr katrs solis prasīja piepūli un pirksti tikpat kā vairs neliecās. Viņš vēl paguva pēdējā mirklī iekāpt liftā un, tikai aizvilcies līdz savam numuriņam, atcerējās Lapsu.

Puisis bija spiests tik skaļi klauvēt pie durvīm, ka divi viesi pabāza galvas no savām istabām, pirms zaldāts beidzot atvēra. Jākobs aizklumburoja viņam garām uz vannas istabu un vēma. Pēc brīža puisis iznāca laukā, taču Lapsu nekur neredzēja.

- Kur viņa ir? - Jākobs pavaicāja, atslējies pret sienu, lai nesaļimtu.

- Es iespundēju to skapī! - Zaldāts kā žēlodamies parādīja viņam savu roku, apsaitētu ar asiņainu kabatlakatiņu. - Ta mani sakoda!

Jākobs izstūma viņu laukā gaitenī. - Paziņo Don-nersmarkam, ka tas, ko es solīju, ir izpildīts.

Puisis nespēkā atbalstījās pret durvīm. Kāds no elfiem, kas arvien vēl lidinājās pa istabu, nokaisīja savus sudrabotos putekļus viņam uz pleciem. Saldus sapņus, Jākob!

Lapsa atkal bija savā kažokā un, līdzko viņš atvēra skapi, atņirdza zobus. Ja rudaste jutās iepriecināta, viņu ieraugot, tad viņa to veikli noslēpa.

- Vai tas ir fejas darbs? - viņa pavaicāja, ieraugot Jākobam mugurā asinīm notriepto kreklu, un gluži vai sastingusi vēroja, kā viņš pūlas to novilkt. Puiša pirksti tagad bija stīvi kā koka sprunguļi.

- Es saožu gļotas, kas padara neredzamu. - Lapsa aplaizīja savu kažoku, kā arvien vēl sajuzdama tās vietas, kur zaldāts bija mēģinājis viņu satvert.

Jākobs apsēdās uz gultas malas, kamēr vēl to spēja. Arī ceļgali jau kļuva stīvi.

- Palīdzi, Lapsa! Rīt man katrā ziņā jābūt kāzās, taču es tik tikko spēju pakustēties.

Viņa ilgi jo ilgi pētīja puisi, un Jākobam jau sāka likties, ka viņa valodu zaudējusi.

- Varbūt līdzētu, ja es tev kārtīgi iekostu, - rudaste beidzot sacīja. - Un es ar lielāko prieku to izdarītu. Tikai vispirms tu man izstāstīsi, kas tev padomā.

48.KĀZU PLĀNI

Virs pilsētas jumtiem uzausa pirmais rīta sārtums, taču ķeizariene nebija gulējusi. Viņa bija gaidījusi stundu no stundas, tomēr, kad beidzot kāds no rūķiem ieveda Donnersmarku audienču zālē, nepacietība un cerības viņas sejā bija noslēptas zem pūdera maskas.

-Jākobam tas izdevās. Kamiens jau licis meklēt Tumšo feju, taču, ja puisis runājis taisnību, viņi to neatradīs.

Donnersmarks neizskatījās pārāk laimīgs par vēsti, kuru pats atnesis, taču Terēzes sirds iepukstējās strau-jāk, jo tā bija ziņa, uz kuru viņa bija cerējusi.

- Labi. - Viņa nobraucīja savus matus, kas bija stingri nostiepti uz aizmuguri. Tie kļuva jau sirmi, taču viņa tos krāsoja. Zeltainus, tāpat kā meitai. Ķeizariene paturēs meitu sev. Un troni. Un izglābs savu godu.

- Dod pavēles, kas mums jau ir sagatavotas!

Donnersmarks nokāra galvu - kā aizvien, kad

viņam kāda pavēle diez ko nepatika.

- Kas tad nu?

- Jūs varat nogalināt viņu karali, taču viņa armijas daļas arvien vēl stāv nepilnu divdesmit jūdžu attālumā.

- Bez Kamiena un fejas tām ir beigas.

- Karali aizstās kāds no oniksa goiliem.

- Un noslēgs mieru! Oniksa goili vēlas valdīt tikai zem zemes. - Ķeizariene pati dzirdēja, cik nepacietīgi skan viņas balss. Viņa negribēja domāt, viņa gribēja rīkoties. Pirms vēl izdevība nav palaista garām.

-Taču goilu pazemes pilsētas ir pārapdzīvotas. Un viņa tauta kāros pēc atriebības. Tā dievina savu karali!

Donnersmarks bija tik stūrgalvīgs. Un viņam tik ļoti bija apnicis karš. Taču viņš bija pats gudrākais. Un pats neuzpērkamākais.

- Es to vairs neatkārtošu. Dod pavēles, kas mums jau ir sagatavotas!

Vitia pamāja jaunākajam no saviem rūķiem. - Atnes man brokastis! Es esmu izsalkusi.

Rūķis aizsteidzās prom, taču Donnersmarks arvien vēl nebija pakustējies.

- Kas notiks ar Jākoba brāli?

- Kam tur daudz jānotiek? Viņš ir karaļa miesassargs. Tāpēc es ceru, ka viņš mirs kopā ar karali. Vai tu atnesi to, kas man vajadzīgs meitai?

Donnersmarks nolika uz galda mantas, ar kurām ķeizariene bērnībā bieži bija rotaļājusies un, to darīdama, lūkojusies, kā tēvs apzīmogo līgumus un nāves spriedumus. Tagad zīmoggredzens bija pirkstā viņai pašai.

Dziedējošā adata, pūķa nags un ūdensvīra āda. Aus-terijas Terēze piegāja pie galda un noglāstīja blāvi zaļganās zvīņas, kas kādreiz segušas kāda ūdensvīra roku.

- Liec nagu un ādu iešūt manas meitas līgavas kleitā! - ķeizariene pavēlēja kalponei, kas stāvēja pie durvīm. - Un adatu iedodiet ārstam - viņš būs kaujas gatavībā sakristejā!

Donnersmarks pasniedza viņai vēl vienu nagu.

- Tas jums.

Viņš salutēja un aizgriezās prom.

- Un kā ir ar Jākobu? Vai tu pavēlēji viņu apcietināt?

Donnersmarks sastinga, it kā ķeizariene būtu viņam ceļā nosviedusi līķi. Taču, kad adjutants pagriezās, viņa seja bija tikpat neizteiksmīga kā ķeizarienes seja.

- Zaldāts, kas gaidīja Jākobu pie vārtiem, apgalvo, ka puisis vairs nav iznācis laukā. Arī pilī mēs viņu neatradām.

- Un ko nu? Vai jūs novērojat viesnīcu, kurā viņš ir apmeties?

Donnersmarks paraudzījās ķeizarienei acīs, taču viņa nespēja tajās neko salasīt.

- Jā. Viņa tur nav.

Ķeizariene nobraucīja pūķa nagu savā rokā.

- Sameklē viņu! Tu zini, kāds viņš ir. Kad kāzas būs beigušās, tu drīksti viņu atkal palaist brīvībā.

- Viņa brālim tas būs par vēlu.

- Viņam jau tagad ir par vēlu. Viņš ir goils.

Rūķis atgriezās ar ķeizarienes brokastīm. Laukā

svīda gaisma, un nakts bija parāvusi Tumšo feju sev līdzi. Laiks atgūt to, ko fejas burvestība viņai bija laupījusi. Kurš tad gribēs mieru, ja ir iespējams uzvarēt?

49.

VIENS NO VIŅIEM

I

Vils centās neklausīties. Viņš bija karaļa ēna, un ēna ir kurla un mēma. Taču Hencavs runāja tik skaļi, ka bija grūti viņu nedzirdēt.

- Ja nav fejas, es nevaru galvot par jūsu dro-šību. Papildu karaspēka daļas, ko es pieprasīju, nevar ierasties šeit ātrāk kā tikai šonakt, un ķeizariene to zina!

Kamiens aizpogāja savu frenci - līgavaiņa frakas viņam nemaz nebija, vien tumšpelēkā uniforma. Viņa otrā āda. Tajā viņš bija viņus

sakāvis. Tajā viņš apprecēs vienu no viņu sievietēm. Pirmais goils, kas ņem par sievu cilvēku sievieti.

- Jūsu majestāte! Tas neizskatās pēc viņas - pazust, nebilstot ne vārda! - Hencava balsī bija saklausāms kas tāds, ko Vils tajā vēl nekad nebija dzirdējis. Bailes!

- Gluži otrādi. Tas ļoti izskatās pēc viņas. - Karalis lika, lai Vils pasniedz zobenu. - Viņa ienīst mūsu paražas precēt vairākas sievas. Kaut arī es fejai pietiekami bieži esmu skaidrojis, ka viņai tāpat ir tiesības uz citiem vīriešiem.

Kamiens pieāķēja zobenu sev pie jostas, kas apkalta ar sudrabu, un piegāja pie spoguļa līdzās logam. Mirguļojošais stikls Viļam kaut ko atgādināja. Tikai - ko?

- Droši vien viņa no paša sākuma bija tā ieplānojusi un tāpēc lika tev meklēt nefrīta goilu. Un, ja izrādīsies, ka viņai taisnība, - karalis, pametis skatienu uz Viļu, piebilda, - man tuvumā ir vajadzīgs vienīgi viņš, lai būtu drošībā.

“Neatkāpies no viņa ne soli!” Feja bija tik bieži atkārtojusi šos vārdus, ka Vils tos dzirdēja pat savos sapņos. “Arī tad, ja viņš dzen tevi prom, - neklausi!”

Tumšā feja bija ļoti skaista. Taču Hencavam viņa riebās. Un tomēr, paklausīdams fejas pavēlei, viņš bija trenējis Viļu - dažkārt tik nežēlīgi, kā gribēdams zēnu nogalināt. Par laimi, goila āda ātri dzīst, un bailes tikai bija padarījušas viņu par labāku cīnītāju. Turklāt vakar viņš pirmo reizi bija izsitis Hencavam no rokas zobenu.

“Vai es neteicu?” feja bija pačukstējusi Viļam. “Tu esi dzimis par sargeņģeli. Varbūt es kādu dienu likšu, lai tev izaug spārni.” - “Bet kas es biju iepriekš?” Vils bija vaicājis. “Kopš kura laika tad tauriņš interesējas par kāpuru?” viņa bija atjautājusi. “Tas aizmirst to. Un mīl sevi tādu, kāds tas ir.”

Jā - viņš to darīja. Vils mīlēja savu nejutīgo ādu un savu spēku, un savus nenogurdināmos locekļus, kas visus goilus padarīja tik daudzkārt pārākus par cilvēkiem - kaut arī viņš zināja, ka ir radīts no to miesas. Viņš arvien vēl nespēja sev piedot, ka bija ļāvis izmukt kādam, kas bija paslēpies kā žurka aiz karaļa sienām. Viļam neizzuda no atmiņas tā seja - pelēkās acis bez zelta spīduma, tumšie mati, smalki kā zirnekļu tīmekļi, un mīkstā āda - tik ļoti vārīga... Noskurinādamies viņš nobraucīja savu gludo nefrīta roku.

- Patiesība ir tāda, ka tu negribi šo mieru. - Karaļa balss skanēja aizkaitināti, un Hencavs nodūra galvu kā vecs vilks bara vadoņa priekšā. - Tu labprātāk viņus visus nokautu. Ikvienu no viņiem. Vīriešus, sievietes un bērnus.

- Pareizi, - Hencavs atbildēja aizsmakušā balsī. - Kamēr kaut viens no viņiem būs dzīvs, viņi tīkos to pašu izdarīt ar mums. Atlieciet kāzas uz vienu dienu! Līdz ierodas papildspēki.

Kamiens pār nagiem uzvilka cimdus. To pašūšanai bija izmantota āda no čūskām, kas dzīvojušas tik dziļi zem zemes, ka pat goiliem, tās medījot, gandrīz vai kusa āda. Feja bija Viļam stāstījusi par šīm čūskām. Viņa tik daudz ko bija uzbūrusi viņa iztēlē: kritušo aleju, smilšakmens ūdenskritumus, pazemes ezerus un ametista ziedu laukus. Vils nespēja vien sagaidīt, kad varēs visus šos brīnumus skatīt pats savām acīm.

Karalis satvēra savu bruņucepuri un nobraucīja ķirzaku dzelkšņus, kas to rotāja. Cilvēkiem spalvu kumšķi, goiliem - ķirzaku dzelkšņi.

- Tu labi zini, ko viņi tad sacītu: goils baidās no mums, jo nevar noslēpties savas mīļākās brunčos! Un tad vēl: mēs vienmēr esam zinājuši, ka viņš šajā karā ir uzvarējis, vienīgi pateicoties viņai!

Hencavs klusēja.

- Vai redzi? Tu saproti, ka man taisnība. - Karalis pagrieza viņam muguru, un Vils steigšus nolieca galvu, kad tas pienāca pie viņa.

- Es biju pie fejas, kad viņa sapņoja par tevi, - viņš sacīja. - Es redzēju tavu seju viņas acīs. Kā var nosapņot to, kas vēl nav noticis, un redzēt vīrieti, kas vēl nav satikts? Vai arī tu gluži vienkārši esi viņas sapņu tēls? Un viņa visu šo Akmens miesu ir sējusi tikai tāpēc, lai iegūtu tevi?

Vils sažņaudza pirkstus ap zobena spalu. - Man šķiet, ka atbildes ir kaut kur dziļi mūsos, jūsu majestāte, - viņš sacīja. - Taču tās nav vārdos izsakāmas. Es jūs nepievilšu. Tas ir viss, ko es zinu. Es zvēru.

Karalis atskatījās uz Hencavu.

- Paklausies tikai! Mana nefrīta ēna taču nemaz nav mēma. Vai tu viņam esi iemācījis līdz ar kaujas mākslu beidzot arī runāt? - Karalis uzsmaidīja Viļam. - Ko viņa tev sacīja? Ka tev pat jāvārda laikā jāpaliek manā tuvumā?

Vils sajuta Hencava blāvo acu skatienu uz ādas kā sarmu.

- Vai viņa tā teica?

>

Vils apstiprinoši pamāja.

- Tad tā arī notiks. - Kamiens pagriezās pret Hen-cavu. - Liec iejūgt zirgus! Goilu karalis ņems par sievu cilvēku sievieti.

50.

SKAISTULE UN BRIESMONIS

I

Kāzas! Meita par samaksu un balta kleita -kā aizmirstības plīvurs pāri visiem asiņainajiem kaujas laukiem. Baznīcas logi iekrāsoja rīta gaismu zilu, zaļu, sarkanu un zeltainu, Jākobs stāvēja aiz vienas no kolonnām, kas izrotātas ziediem, un vēroja, kā piepildās katedrāles solu rindas. Puisim mugurā bija ķeizariskās gvardes uniforma. Zaldāts, kuram viņš to bija atņēmis, gulēja cieši sasiets kādā šķērsieliņā aiz katedrāles, un starp tās kolonnām stāvēja tik daudzi

gvardi, ka sveša seja nevienam nekrita acīs. Savās uniformās tie atgādināja baltus punktiņus krāsu jūrā, ko veidoja viesi, kuri straumēm plūda iekšā baznīcā. Goili turpretī izskatījās tā, it kā katedrāles akmeņi būtu pieņēmuši cilvēku veidolu. Lielās baznīcas vēsais gaiss tiem noteikti nepatika, taču krēsla, ko nespēja izdzenāt pat tūkstošiem pilošu sveču, bija tiem kā radīta. Viļam nevajadzēs slēpt acis aiz oniksa stikliem, lai spēlētu savu jauno lomu. Nefrīta goilam. Tavam brālim, Jākob!

Viņš sataustīja kabatā zelta bumbu. Tikai ne ātrāk, pirms laulību ceremonija ir galā! Būs grūti tik ilgi gaidīt. Jākobs jau trīs naktis tikpat kā nebija gulējis, turklāt sāpēja roka, ko Lapsa bija sakodusi, lai novērstu sekas, kas bija radušās no gliemežu gļotām.

Jāgaida...

Viņš redzēja Veljentu kopā ar rudmataino meiteni un Klāru kāpjam lejā pa vidējās ejas kāpnēm. Rūķis bija noskuvies, un pat ķeizarienes ministri, kas pulcējās pirmajās rindās, nebija ģērbušies labāk par viņu. Rudmatainā meitene, kā kaut ko meklēdama, skatījās apkārt, un viņas seja kļuva gaišāka, kad pamanīja starp kolonnām Jākobu. Taču nākamajā mirklī raizes atkal atgriezās. Rudmatainā meitene nebija sajūsmā par viņa plānu. Un kā lai būtu? Viņš pats nebija sajūsmā par to, taču tā bija pēdējā iespēja. Ja Vils atkal sekos līdzi karalim un tā jaunajai sievai uz pazemes cietoksni,

Tumšajai fejai nekad vairs nebūs izdevības pierādīt, ka spēj noņemt pati savu lāstu.

Laukā izcēlās troksnis. It kā vējš būtu iepūtis pūlī, kas jau stundām gaidīja katedrāles priekšā.

Viņi tuvojās. Beidzot!

Goili, rūķi un cilvēki - visi pagriezās un raudzījās kā noburti uz ziediem apvīto ieejas portālu.

Tur parādījās līgavainis! Viņš noņēma melnās brib Ies un mirkli palika stāvam durvīs. Kad viņam līdzās uzradās Vils, atskanēja murdoņa. Karneols un nefrīts. Viņi izskatījās kā radīti viens otram, un pat Jāko-bam bija grūti atcerēties, ka brālim ne vienmēr bijusi akmens seja.

Kamienam sekoja seši miesassargi, ieskaitot Viļu. Un Hencavs.

Uz balkona ieskanējās ērģeles, un goili sāka virzīties uz altāra pusi. Par spīti akmens ādai, viņi, protams, sajuta naidu, kas dvesa viņiem pretī, taču līgavaiņa skatiens bija tik mierīgs, it kā viņš atrastos savā pilī, kas nokarājas uz leju, nevis ienaidnieku galvaspilsētā.

Vils pagāja tik cieši garām Klārai un rudmatainajai meitenei, ka tās būtu varējušas pieskarties viņam, un Klāras seja sastinga no sāpēm. Rudmatainā meitene mierinoši uzlika viņai roku uz pleca.

Tieši tobrīd, kad līgavainis bija nonācis pie pakāpieniem altāra priekšā, parādījās ķeizariene. Viņas ziloņkaula krāsas kleita darītu godu pat līgavai. Četri rūķi, kas nesa viņas kleitas velci, nepagodināja līga-vaini ne ar skatienu, taču ķeizariene viņam labvēlīgi uzsmaidīja, pirms uzkāpa pa pakāpieniem un apsēdās aiz režģa, kas pa kreisi no altāra, kokgrebuma rozēm rotāts, ieskāva valdnieces ložu. Austerijas Terēze jau allaž ir bijusi ļoti apdāvināta aktrise.

Nākamajai vajadzēja parādīties līgavai.

Reiz dzīvoja kāda karaliene, kas bija zaudējusi karā.

Taču viņai bija meita.

Pat ērģeles nespēja nomākt skaļo līksmību, kas vēstīja par Amālijas ierašanos. Lai ko arī pūlis, kas stā-vēja ielas abās malās, domāja par līgavaini, ķeizarienes meitas kāzas tomēr bija iemesls gavilēm un cerībām uz labākiem laikiem.

Princeses skaistā lelles sejiņa, kas iegūta, patek coties feju lilijai, bija kā maska, un tomēr Jākobam šķita, ka samana nevainojamajos sejas vaibstos kaut ko līdzīgu priekam. Viņas skatiens pieķērās akmens līgavainim tā, it kā to būtu izvēlējusies nevis viņas māte, bet viņa pati.

Kamiens sagaidīja līgavu ar smaidu uz lūpām. Vils arvien vēl stāvēja karalim cieši līdzās. Tavam brālim jāpaliek viņa tuvumā, līdz laulību ceremonija būs galā... Ej taču ātrāk, Jākobs gribēja uzsaukt princesei. Un izdariet beidzot, kas darāms! Līgavu veda pie altāra viņas mātes visaugstākais ģenerālis, taču tam, kā redzams, nekur nebija jāsteidzas.

Jākobs paskatījās uz ķeizarieni. Četri viņas gvardi apsargāja ložu. Turklāt arī rūķi bija pie viņas — un viņas adjutants. Donnersmarks kaut ko pačukstēja ķeizarie-nei un paskatījās augšā uz ērģeļu balkonu. Taču Jākobs arvien vēl neko nesaprata. Akls un kurls tu esi, Jākob!

Princese paguva paiet tikai nelielu gabaliņu, kad atskanēja pirmais šāviens. To raidīja kāds šāvējs, kas bija noslēpies uz balkona, un tas bija mērķēts uz karali, taču Vils viņu laikus pagrūda sāņus. Otrs šāviens tikai par mata tiesu netrāpīja Viļam. Trešais ķēra Hencavu. Un Tumšā feja stāv sagūstīta vītola mizas ādā ķeizarienes dārzos! Lieliski nostrādāts, Jākob! Viņi ir izmantojuši tevi kā dresētu suni.

Ķeizariene acīmredzot turējusi savus atentāta plānus noslēpumā no meitas tāpat kā no saviem ministriem, kas izmisuši meklēja glābiņu aiz koka solu plānajām atzveltnēm. Princese stāvēja un apmulsusi skatījās uz māti. Ģenerālis, kas bija atvedis princesi šurp, gribēja pavilkt viņu malā, taču kliedzošie kāzu viesi, kas spraucās laukā no solu rindām, aizrāva tos abus divus sev līdzi. Kur viņi cerēja nokļūt? Ieejas portāls sen jau bija aizbultēts. Acīmredzot ķeizariene šajā laulību ceremonijā bija ieplānojusi atbrīvoties ne tikai no goilu karaļa, bet arī no dažiem netīkamiem pavalstniekiem.

Rudmatainā meitene un Klāra nekur nebija redza-mas, tāpat ari Veljents, taču Vils arvien vēl stāvēja karaļa priekšā, to aizsargādams. Miesassargi bija izveidojuši ap Kamienu noslēgtu pelēko uniformu gredzenu. Pārējie goili centās izlauzties pie viņiem, taču tie krita no ķeizarienes gvardu šāvieniem kā zaķi, kurus medi zemnieks uz sava rugāju lauka.

Un tu novāci viņiem no ceļa feju, Jākob! Puisis pūlējās izlauzties līdz pakāpieniem altāra priekšā, taču, kad tika līdz tiem, viņam metās virsū kāds no ķeizarienes rūķiem. Jākobs ieblieza viņam ar elkoni pa bārdaino seju. Kliedzieni, šāvieni, uz zīda un uz marmora plāksnēm asinis. Ķeizarienes gvardi bija visapkārt. Un tomēr goili cīnījās labi. Turklāt Vils un karalis, kā par brīnumu, arvien vēl nebija ievainoti. Runāja, ka goili pirms kaujām papildus nocietina savu ādu, to karsējot un ēdot kādu augu, kas tiek audzēts tieši tam nolūkam. Acīmredzot viņi bija darījuši ko līdzīgu, gatavodamies sava karaļa kāzām. Pat Hencavs atkal bija uz kājām. Taču katram no viņa vīriem pretī stājās desmit ķeizarienes gvardu.

Jākobs sažņaudza pirkstos zelta bumbu - tomēr nomērķēt un mest bija neiespējami. Viļu ielenca baltās uniformas, un Jākobs nespēja pat roku pacelt, lai kāds no cīnītājiem neatdurtos pret to. Viņiem bija beigas. Viņiem visiem. Viļam. Klārai. Lapsai.

Vēl viens goils krita. Un pēc tam novēlās gar zemi Hencavs. Pēdējais karaļa priekšā bija palicis Vils. Divi ķeizarienes gvardi kopā uzbruka Kamienam. Vils tos abus nogalināja, kaut arī viens no tiem bija ietriecis viņam dziļi plecā zobenu. Kamienam viņš ir vajadzīgs! Feja to zināja. Nefrīta goils. Vairogs viņas mīļākajam. Jākoba brālis.

Viļa uniforma bija piemirkusi ar goilu un cilvēku asinīm, un viņš kopā ar karali cīnījās plecu pie pleca, taču viņi bija balto uniformu ielenkumā. Drīz vien arī goilu āda vairs nelīdzēs.

Dari kaut ko, Jākob! Kaut ko!

Jākobs pamanīja starp soliem Lapsas kažoku un Veljentu, kas stāvēja ejā, aizsargādams kādu sakņupušu augumu. Klāru! Puisis nespēja pateikt, vai viņa vēl ir dzīva. Turpat līdzās viņiem četri ķeizarienes gvardi cīnījās pret vienu goilu. Toties Austerijas Terēze sēdēja savā koka rozēm rotātajā ložā un gaidīja ienaidnieka nāvi.

Jākobs lauzās augšup pa kāpnēm. Donnersmarks arvien vēl stāvēja blakus ķeizarienei. Viņu acis sastapās. Es brīdināju tevi, - adjutanta skatiens atgādināja.

Vils atvairīja trīs ķeizarienes gvardus vienlaikus. Asinis tecēja viņam pār seju. Blāvās goilu asinis!

Dari kaut ko, Jākob!

Kāds ķeizarienes gvards uzgrūdās virsū Jākoba elkonim, kad puisis vilka laukā kabatlakatiņu, un vītola lapas izbira vienam no daudzajiem kritušajiem uz krūtīm. Goili un cilvēki!

Kuru pusē tu esi, Jākob?

Taču viņš vairs nespēja domāt par pusēm - galvā bija tikai brālis. Un Lapsa. Un Klāra. Jākobam izdevās uzlasīt lapiņas kritušajam no krūtīm, un puisis kaujas troksnī izkliedza fejas vārdu.

Miza vēl lobījās nost no fejas rokām, kad viņa piepeši uzradās altāra pakāpienu pakājē, un viņas garie mati bija pilni ar vītola lapām. Tumšā feja pacēla rokas, un stikla stīgas apvijās ap Viļu un viņas mīļāko. Tas lika lodēm un zobeniem atlēkt kā rotaļlietām. Jākobs redzēja, kā brālis noveļas no kājām un karalis to paceļ savās rokās. Turpretī Tumšā feja sāka augt kā liesma, kurai uzpūtis vējš, un viņai no matiem izlidoja kodes -tūkstošiem melnu kermenīšu, kas nosēdās uz cilvēku un rūķu ādas, kur vien tika tai klāt.

Ķeizariene ar saviem rūķiem mēģināja bēgt. Taču tie nespēja turēties pretī kožu uzbrukumam un saļima tāpat kā viņas gvardi, un beidzot tās piekļuva arī viņas ādai.

Cilvēka ādai! Lapsai bija mugurā tās kažoks, bet kur gan ir Klāra?

Jākobs piecēlās kājās un metās pāri kritušajiem un ievainotajiem, kuru kliedzieni un vaidi piepildīja baznīcas velves. Klupdams krizdams viņš noskrēja lejā pa altāra pakāpieniem. Lapsa aizsedza Klāras sakņupušo augumu un izmisusi tvarstīja kodes. Veljents gulēja tai līdzās.

Feja arvien vēl lodāja kā liesma, jākobs sažņaudza ciešāk pirkstos lapas un, tik tikko turēdamies kājās, pagāja tai garām. Viņa pagriezās pret puisi, it kā būtu sajutusi viņa pirkstus uz savas ādas.

- Sauc kodes atpakaļ! - viņš kliedza, nomezdamies ceļos pie Klāras un Veljenta.

Rūķis vēl kustējās, taču Klāra bija bāla kā nāve. Balts, sarkans, melns. Jākobs dzenāja prom kodes no viņas ādas un, lai novilktu savu balto uniformas frenci, izlaida lapas no pirkstiem. Uz tā bija pietiekami daudz asiņu, lai sarkanās krāsas pietiktu, bet kur lai rauj melno? Kodes kā neprātīgas uzklupa puisim, kad viņš, glābdams Klāru, sedza viņai virsū frenci. Ar pēdējiem spēkiem viņš norāva kādam kritušajam melno lakatiņu no kakla un aptina to meitenei ap roku. Kustīgu spārnu ņudzeklis un dzeloņi, kas dūrās miesā kā skabargas. Tie sēja stingumu, kas līdzinājās nāvei. Jākobs sabruka līdzās rūķim un sajuta ķepas, kas atspiežas viņam uz krūtīm.

- Lapsa! - Viņš tik tikko vēl spēja izdabūt pār lūpām. Ta gaiņāja kodes viņam no sejas, tomēr to bija pārāk daudz.

- Balts, sarkans, melns, - viņš stomīdamies sacīja, taču Lapsa, protams, nesaprata, par ko Jākobs runā. Lapas... Viņš mēģināja tās uzlasīt no grīdas, taču pirksti bija kā svina pielijuši.

- Diezgan!

Tikai viens vārds, bet to bija pateicis tas vienīgais, kurā Tumšā feja savā niknumā vēl klausījās. Karaļa balss lika kodēm pacelties spārnos. Pat inde Jākoba dzīslās, šķiet, pagaisa, līdz nepalika nekas cits, kā vien svina smagais nogurums. Feja atkal pārvērtās par sievieti, un viss baisais viņā pazuda zem skaistuma maskas kā duncis makstī.

Veljents vaidēdams pagriezās uz sāniem, taču Klāra arvien vēl nekustējās. Meitene pavēra acis tikai tad, kad Jākobs noliecās pār viņu. Viņš novērsa seju, lai Klāra neredzētu, cik viņš ir laimīgs. Taču meitenes acis tik un tā meklēja vienīgi viņa brāli.

Vils atkal bija kājās. Viņš stāvēja, ietīts fejas stikla stīgās. Tiklīdz Kamiens piegāja tām klāt, tās pārvērtās par ūdeni un izlija uz plāksnēm, kā skalodamas prom asinis no altāra pakāpieniem.

Kodes nosēdās uz kritušo un ievainoto goilu ķermeņiem, un daudzi no tiem atkal sakustējās, kamēr Tumšā feja apskāva savu mīļāko un noslaucīja tam no sejas blāvās asinis.

Vils piecēla saļimušo ķeizarieni un notrieca gar zemi kādu no viņas rūķiem, kad tas centās nostāties viņam ceļā. Trīs citi goili padzina no soliem tos, kas bija palikuši dzīvi. Jākobs ar acīm meklēja vītola lapas, taču kāds no goiliem pierāva puisi kājās un grūda viņu un Klāru uz altāra pakāpienu pusi. Lapsa joza tiem pakaļ. Viņa savā kažokā arvien vēl jutās visdrošāk par visiem. Arī Veljents atkal bija kājās. Kādā no pašām tālākajām solu rindām piecēlās kāda tieva būtne. Balts zīds, notašķīts ar asinīm, un lelles sejiņa, kas, spītējot bailēm, arvien vēl līdzinājās maskai.

Princese nedrošiem soļiem iznāca vidusejā. Plīvurs bija sadriskāts. Viņa pavilka uz augšu kleitu, lai pārkāptu pāri ģenerālim, kas bija ievedis viņu baznīcā, un kā mēnessērdzīgā devās uz altāri, garajai velcei, miklai un smagai no asinīm, nopakaļ velkoties.

Līgavainis skatījās uz Amāliju, kā apsvērdams, vai pašam nogalināt viņu vai atstāt šo prieku Tumšajai fejai. Goilu dusmas! Taču viņu karalis spēja izturēties pret savām dusmām tik vienaldzīgi kā pret aukstu uguņi.

- Atved man kādu no viņu priesteriem! - Kamiens pavēlēja Viļam. - Gan jau kāds vēl ir palicis dzīvs.

Ķeizariene neticīgi paskatījās uz karali. Viņa tik tikko turējās kājās, taču kāds no uzticamajiem rūķiem stāvēja viņai līdzās un, pats grīļodamies, pūlējās balstīt valdnieci.

- Ko brīnāties? - Kamiens vaicāja, dodamies pie viņas ar zobenu rokā. - Tiesa, jūs mēģinājāt mani nogalināt. Bet vai tas ko maina mūsu norunā?

Viņš paraudzījās lejā uz savu līgavu, kas arvien vēl stāvēja kāpņu pakājē.

- Nē, - Amālija atbildēja stomīgā balsī. - Tas neko nemaina. Un arī cena tā pati - miers.

Viņas māte gribēja ko iebilst, taču viens vienīgs Kamiena skatiens neļāva tai pavērt muti.

- Miers? - viņš atkārtoja, nopētīdams savus kritušos vīrus, kuriem kodes nebija atgriezušas dzīvību. - Man šķiet, ka es esmu aizmirsis, ko nozīmē šis vārds. Taču es atstāšu tevi un tavu māti dzīvas - tā būs mana kāzu dāvana tev.

Vils veda no sakristejas kādu priesteri, kas, klupdams pāri līķiem, sekoja viņam. Tumšās fejas seja bija baltāka par līgavas kleitu, kad princese kāpa augšā pa kāpnēm uz altāri. Un Kamiens, goilu karalis, deva Austerijas Amālijai savu jāvārdu.

51.

AIZVED VIŅU PROM NO MANIS

Kad līgava iznāca no katedrāles, viņas kleita bija noklāta ziediem. Feja bija pārvērtusi goilu asinis baltās un cilvēku asinis sarkanās rozēs. Uz līgavaiņa uniformas plankumi bija pārtapuši rubīnos un mēnesakmenī, un pūlis, kas gaidīja laukā, uzgavilēja. Varbūt dažs labs brīnījās, kāpēc jaunajam pārim seko tik maz viesu. Varbūt kāds pamanīja arī bailes iznācēju sejās. Taču ielu troksnis bija pārskanējis šāvienus katedrālē, kritušie klusēja, un goilu karalis un

viņa cilvēku līgava iekāpa zelta karietē, kurā sen, sen jau Amālijas vecvecmāmiņa bija braukusi laulāties.

Bezgalīga kariešu rinda gaidīja katedrāles priekšā, un Tumšā feja palika kā drauds stāvam uz kāpnēm, kamēr izdzīvojušie goili izveidoja ķēdi, no kuras nevarēja izmukt. Neviens no ķeizarienes gvardes, kas apsargāja pūli pie katedrāles, neaptvēra, ka šīs karietes viņu acu priekšā pildās ar ķīlniekiem. Un ka viena no tiem ir viņu ķeizariene.

i »

Valdniece tik tikko turējās kājās, kad Donners-marks palīdzēja viņai iekāpt karietē. Viņš bija izdzīvojis asinspirtī tāpat kā divi no viņas rūķiem. Viens no tiem bija Oberons, ķeizarienes favorīts. Rūķis ar grūtībām spēja paiet, un tā bārdainā seja bija pietūkusi no kožu indes. Jākobs lieliski zināja, kā rūķis jūtas. Viņš pats arvien vēl bija kā nemaņā. Klārai neklājās labāk, un Veljentam metās kājas, kāpjot lejā pa kāpnēm katedrāles priekšā. Jākobs nesa rokās Lapsu, lai goili to nepadzītu. Viņi visi tagad bija kļuvuši par ķīlniekiem - dekorāciju, kas veidota no cilvēkiem, viltus svītu fejas mīļākajam, kura karaspēka daļas atradās nepilnas dienas gājiena attālumā.

Ko tu esi izdarījis, Jākob?

Viņš bija mēģinājis glābt savu brāli. Un Vils bija dzīvs. Ar nefrīta ādu, tomēr - dzīvs, un Jākobs nožēloja tikai vienu - ka bija pazaudējis vītola lapas un līdz ar tām jelkādu cerību pasargāt sevi un pārējos no Tumšās fejas. Viņa noskatījās uz Jākobu, kad viņš ar Lapsu rokās sekoja Klārai uz karieti. Fejas dusmas arvien vēl svila viņam uz ādas, un tagad viņš ari ķeizarieni un līdz ar viņu pusi Spoguļpasaules bija padarījis par saviem ienaidniekiem. Tas viss, lai glābtu savu brāli!

Pirms viņi sāka braukt, pie katra kučiera uz bukas uzrāpās pa goilam. Tikuši līdz kādam no tiltiem, kas veda laukā no pilsētas, tie nogrūda kučierus lejā. Gvardi, kas eskortēja līgavas pāri, mēģināja iejauk' ties, taču Tumšā feja palaida vaļā savas kodes, un goili netraucēti kučierēja karietes pāri tiltam, ko bija būvējis kāds līgavas sencis, un tad nogriezās kādā no upes otrā krasta ielām.

Ducis kariešu, četrdesmit zaldātu. Viena feja, kas apsargā savu mīļāko. Princese, kas salaulāta starp līķiem. Un karalis, kas bija uzticējies savai ienaid-niecei, kura viņu piekrāpa. Viņš vēl atriebsies! Un, kamēr Veljents sevi nolādēja par to, ka piekritis iet uz ķeizariskajām kāzām, Jākobs sev atkal un atkal atkārtoja tikai vienu: Tavs brālis ir dzīvs, Jākob! Nekam citam nav nozīmes.

Debesīs slīdēja melni mākoņi, kad karietes iebrauca pa kādiem vārtiem, aiz kuriem vairāki pieticīga izskata nami ieskāva plašu pagalmu. Vcinā ikviens zināja veco munīcijas fabriku - un izvairījās tai tuvoties. Fabrika bija pamesta pirms dažiem gadiem, kad upe bija izkāpusi no krastiem un piepildījusi ēkas ar ūdeni un smirdīgām dūņām. Pēdējās holēras epidēmijas laikā šeit bija savesti daudzi slimnieki nomiršanai, taču goilus tas nesatrauca. Tie bija imūni pret vairumu cilvēku slimību.

- Kas viņiem padomā? - Klāra čukstus vaicāja, kad karietes starp sarkanajiem mūriem apstājās.

- To es nezinu, - Jākobs atbildēja.

Taču Veljents uzkāpa uz karietes sola un paraudzījās laukā uz pamesto pagalmu. - Man tā kā būtu kāda ideja, - viņš noņurdēja.

Vils bija pirmais, kas izkāpa no zelta karietes.

Viņam sekoja karalis un viņa līgava, bet goili tikmēr

rāva laukā ķīlniekus no citām karietēm. Kad keiza-> >

riene mēģināja pieiet pie meitas, viens no goiliem pagrūda viņu prom, un Donnersmarks, kā sargādams valdnieci, pievilka viņu sev klāt. Turpretī Tumšā feja iznāca pagalma vidū un nopētīja tukšās ēkas. Viņa vairs neļaus savam mīļākajam vēlreiz iekrist slazdos. Piecas kodes pacēlās spārnos no viņas kleitas un lidoja uz tukšajām ēkām. Nedzirdamie spiegi. Spārnotā nāve.

Toties goili skatījās uz savu karali. Četrdesmit zaldāti, tik tikko izsprukuši no nāves ienaidnieka teritorijā. Ko nu? - vaicāja to sejas. Aiz bezpalīdzīgajām dusmām viņiem tikai ar grūtībām izdevās noslēpt bailes. Kamiens pasauca kādu no viņiem pie sevis. Tam bija alabastra āda kā viņu spiegiem.

- Pārbaudiet, vai tunelis ir drošs! - Karaļa balss skanēja mierīgi. Ja ari viņam bija bail, tad viņš to prata labāk noslēpt nekā zaldāti.

- Varu derēt uz savu zelta koku, ka zinu, kurp viņi grib doties! - Veljents pačukstēja, kad alabastra goils nozuda starp pamestajām mājām. - Viens no mūsu dumjākajiem ministriem pirms vairākiem gadiem bija licis izbūvēt divus tuneļus uz Veinu, jo neticēja dzelz-ceļa nākotnei. Viens bija paredzēts šīs fabrikas apgādāšanai. Klīst valodas, ka goili to savienojuši ar savu cietoksni, kas atrodas vistālāk uz rietumiem, un viņu spiegi to izmanto.

Tunelis. Atkal uz pazemi, Jākob! Ja vien viņi ķīlniekus iepriekš nenošaus.

Goili dzina viņus vienā barā, cilvēkus pārņēma panika, un Jākobs noliecās pēc Lapsas, lai tā nepazustu daudzo kāju burzmā, taču kāds no zaldātiem saķēra puisi un rupji izrāva laukā no pārējo vidus. Jašma un ametists. Nesere! Jākobs vēl labi atcerējās, kā tā bija likusi viņam uz krūtīm skorpionus. Lapsa gribēja mesties puisim pakaļ, taču goilu sieviete pavērsa pistoli pret rudasti, un Klāra steigšus paņēma to rokās.

- Hencava dzīvība karājas mata galā! - viņa uzbrēca Jākobam, vilkdama viņu sev līdzi. — Bet tu domā staigāt apkārt sveiks un vesels?

Nesere grūda viņu pāri pagalmam, garām karalim, kas kopā ar Viļu līdzās karietēm sarunājās ar diviem virsniekiem, kuri bija pārdzīvojuši asinspirti. Goiliem nebija daudz laika. Beigtie katedrālē tagad noteikti bija atrasti.

Tumšā feja stāvēja lejā pie trepēm, kas veda uz upi. Kādas kuģu piestātnes akmens roka sniedzās ūdenī, kurā pilsētas atkritumi peldēja kā netīra āda. Taču feja skatījās tajā, it kā redzētu tur lilijas, starp kurām tā bija dzimusi. Viņa nogalinās tevi, Jākob!

- Atstāj mūs divatā, Ncsere! - Tumšā feja pavēlēja.

Goilu sieviete vilcinājās, taču beidzot, naida pilnām acīm paskatījusies uz Jākobu, kāpa atkal augšā pa trepēm.

Feja noglāstīja savu balto roku. Jākobs tajā vēl saskatīja koka mizas pēdas. - Tu spēlēji uz augstu likmi un zaudēji.

- Mans brālis zaudēja, - Jākobs attrauca.

Puisis bija tik ļoti noguris. Kā feja domā nogalināt viņu? Ar savām kodēm? Vai ar kādu lāstu?

Tumšā feja paskatījās augšā uz Viļu. Viņš arvien vēl stāvēja līdzās Kamienam. Likās, ka tie sader kopā vairāk nekā jelkad agrāk.

- Viņš bija viss, uz ko es biju cerējusi, - feja sacīja. - Paraugies uz viņu! Šī akmens miesa... Tikai viņa dēļ sēta...

Feja pabraucīja mizu uz savas rokas.

- Es atdošu tev brāli, - viņa teica. - Tikai ar vienu noteikumu. Aizved viņu tālu, tālu prom, tik tālu, lai es viņu vairs nespētu atrast! Jo citādi es viņu nogalināšu.

Jākobs neticēja pats savām ausīm. Vai tas ir sapnis?

Laikam gan. Drudža murgi, un nekas vairāk. Droši

vien viņš joprojām vēl guļ katedrālē un Tumšās fejas

kodes laiž viņam indi zem ādas.

>

- Kāpēc? - Pat šo vienu vārdu puisis tik tikko spēja dabūt pār lūpām.

Kāpēc tu jautā, Jākob? Kāpēc tu gribi uzzināt, vai tas ir sapnis? Ja tas ir sapnis - tad tas ir labs sapnis. Viņa tev atdod tavu brāli.

Bet feja jau tik un tā neatbildēja.

- Aizved viņu uz namu, kas līdzās vārtiem! - viņa sacīja un atkal pagriezās pret ūdeni. - Tikai pasteidzies! Un piesargies no Kamiena! Viņš negribēs ar labu prātu zaudēt savu ēnu.

Jašma, onikss, mēnesakmens. Nodurtu galvu iedams šķērsām pāri pagalmam, Jākobs nolādēja savu cilvēka ādu. No izdzīvojušajiem godiem noteikti neviens nezināja, ka viņš ir tas, kura dēļ tie izglābušies. Vairums to, par laimi, apsargāja ķīlniekus vai arī gādāja par ievainotajiem, un Jākobs aizkļuva līdz karietēm, neviena neaizturēts.

Kamiens joprojām stāvēja kopā ar saviem virsniekiem, alabastra goils vēl nebija atgriezies. Princese piegāja pie sava vīra un tikām pūlējās pārliecināt to, līdz tas saērcināts aizvilka viņu sev līdzi. Vils sekoja karalim ar acīm, taču nopakaļ negāja.

Tagad ir īstais brīdis, Jākob!

Tiklīdz puisis parādījās starp karietēm, Vila roka tūliņ satvēra zobenu.

Vai uzspēlēsim sunīšus, Vilī

Viņa brālis pagrūda sev nost no ceļa divus goilus un sāka skriet. Izskatījās, ka ievainojumi viņu nemaz nekavē. Ne tik ātri, Jākob! Pielaid viņu sev tuvāk - tā, kā tu to darīji, kad bijāt vēl bērni. Atpakaļ starp kārie-tēm. Garām barakai, kurā tagad bija ieslodzīti ķīlnieki. Un nu jau Jākobs bija nonācis pie nama, kas līdzās vārtiem. Viņš atgrūda vaļā durvis. Tumšs gaitenis ar aiznaglotiem logiem. Gaismas plankumi uz netīrajām grīdām izskatījās kā izlijis piens. Nākamajā telpā vēl stāvēja gultas, kas palikušas no holēras upuriem. Jākobs noslēpās aiz atvērtajām durvīm. Kā toreiz.

Vils apsviedās riņķī, kad Jākobs viņam aiz muguras aizcirta ciet durvis, un uz mirkli jaunākā brāļa sejā pavīdēja tas pats pārsteigums, kas agrāk, kad lielais brālis parkā bija noslēpies aiz kāda koka. Taču nekas Viļa skatienā neliecināja par to, ka viņš pazītu Jākobu. Svešinieks ar viņa brāļa seju. Zelta bumbu Vils ķēra tik un tā. Rokām bija pašām sava atmiņa. Pareizi, Vil! Zelta bumba aprija viņu, kā varde aprij mušu, un pagalmā akmens karalis velti lūkojās pēc savas ēnas.

Jākobs pacēla bumbu un apsēdās uz kādas no gultām. Zeltā atspīdēdama, viņam raudzījās pretī viņa paša seja - izkropļota kā tēva spogulī. Viņš nespēja pateikt, kas lika viņam domāt par Klāru - varbūt tā bija slimnīcas smaka, kas arvien vēl bija iekodusies mūros, -citāda un tomēr tik līdzīga tai, kas spoguļa viņā pusē, -taču uz mirkli, pavisam īsu mirkli, Jākobs pieķēra sevi, ka iztēlojas, kā būtu, ja viņš zelta bumbu gluži vienkārši aizmirstu? Vai noglabātu to Čanūta viesnīcas lādē?

Kas noticis ar tevi, Jākob? Vai tu arvien vēl esi cīruļu ūdens varā? Vai arī tev bail, ka brālis - pat ja feja turēs savu solījumu - paliks uz visiem laikiem svešinieks, kam sejā slatidri saredzams naids pret tevi?

Feja parādījās durvīs tik pēkšņi, it kā viņš ar savām domām būtu atsaucis to šurp.

- Paskaties tiki - viņa sacīja, nopētīdama zelta bumbu Jākoba rokās. - Es pazinu to meiteni, kas spēlējās ar šo bumbu, ilgi pirms tu un tavs brālis bijāt piedzimuši. Viņa ar to noķēra ne tikai līgavaini, bet arī savu vecāko māsu un desmit gadus vairs nelaida to laukā.

Kleitai velkoties pa putekļaino grīdu, viņa piegāja pie Jākoba.

Puisis vilcinājās, taču beidzot ielika bumbu viņai rokā.

- Ļoti žēl, - feja sacīja, paceldama to pie lūpām. - Tavs brālis ir tik daudzkārt skaistāks ar nefrīta ādu! -Viņa uzpūta dvašu uz bumbas mirdzošās virskārtas, un zelts apsūbēja - tad atdeva bumbu Jākobam atpakaļ.

- Ko nu skaties? - viņa vaicāja, kad Jākobs neticīgi paraudzījās uz viņu. - Tu esi noticējis fejai, kurai nedrīkstēji ticēt.

Viņa pienāca puisim tik tuvu klāt, ka viņš sajuta fejas elpu uz savas sejas.

- Vai mana māsa pateica tev arī to, ka ikviens cilvēks, kas izrunā manu vārdu, ir nolemts nāvei? Ta nāks lēni - kā jau nemirstīgās fejas atriebība. Varbūt tev vēl atlicis viens gads, taču tu sajutīsi to jau itin drīz. Es tev parādīšu, kā tas būs.

Feja uzlika viņam roku uz krūtīm, un Jākobs manīja virs sirds durošu sāpi. Asinis izsūcās cauri kreklam, un, atrāvis to vaļā, viņš redzēja, ka sārtenais punktiņš uz ādas ir atdzīvojies un pārvērties par kodi. Jākobs satvēra tās uztūkušo ķermeni, taču tā bija iecirtuši savus nagus tik dziļi viņa miesā, ka šķita, it kā viņš rautu laukā pats savu sirdi no krūtīm.

- Runā, ka cilvēks sajūt mīlestību tāpat kā nāvi, -feja sacīja. - Vai tas tiesa?

Viņa nospieda kodi uz Jākoba krūtīm, un atkal uz viņa ādas nepalika nekas vairāk kā vien sārtens punktiņš kodes izskatā.

- Izlaid savu brāli laukā, līdzko zelts vairs nebūs apsūbējis, - viņa sacīja. - Pie vārtiem gaida kariete -tevi un tos, kas ieradās kopā ar tevi. Taču neaizmirsti, ko es tev sacīju. Aizved viņu tik tālu prom no manis, cik vien tu spēj.

52. UN JA VIEN VĪNI NAV NOMIRUŠI

Tornis un apkvēpušie mūri. Svaigās vilku pēdas. Šķita, ka viņi tikai nupat būtu devu-sies ceļā. Taču, kad Jākobs pieturēja zirgus starp kokiem, karietes riteņi iegrima tikko kā uzsni-gušajā sniegā.

Lapsa izlēca no karietes un laizīja aukstos, baltos pikučus no ķepām, kamēr Jākobs nokāpa no bukas un izvilka no kabatas zelta bumbu. Tas virspuse tikpat kā vairs nebija apsūbējusi, un

tajā atspoguļojās apmākušās rīta debesis. Jākobs ceļā bija tik bieži pametis acis uz bumbu, ka Lapsa jau droši vien sen bija uzminējusi, kas aiz tā visa slēpjas. Taču Klārai viņš vēl neko nebija sacījis.

Atpakaļceļā uz drupām bija pagājušas divas dienas, un pēdējā kariešu pieturvietā zirgu puiši viņiem bija izstāstījuši, ka goili pārvērtuši sava karaļa kāzas asinspirtī un nolaupījuši ķeizarieni. Neko vairāk neviens nezināja.

Lapsa vārtījās pa sniegu, kā gribēdama no kažoka nomazgāt visu, kas piedzīvots pēdējās nedēļās, bet Klāra stāvēja un skatījās augšā uz torni. Bija tik auksts, ka meitenes elpa pārvērtās baltos mākonīšos, un viņa drebinājās kleitā, ko Veljents viņai bija nopircis, lai dotos uz kāzām. Blāvi zilais zīds bija saplēsts un nosmērēts, taču viņas seja Jākobam joprojām vēl atgādināja par beigtajiem cīruļiem ūdenī, kaut arī tajā bija atrodamas vien ilgas pēc viņa brāļa.

- Kas tās par drupām? - Veljents izrāpās laukā no karietes un apmulsis raudzījās apkārt. - Ko tas nozīmē? - viņš uzbruka Jākobam. - Kur ir mans koks?

No ēnas iznira kāds kobolds un steigšus salasīja no sniega dažas ozolzīles.

- Lapsa, parādi viņam koku!

Veljents lieliem soļiem mudīgi sekoja Lapsai, un tā vien šķita, ka tūliņ pats sapīsies savās kājās. Klāra viņiem nepievērsa uzmanību.

Tas likās tik sen, kad Jākobs viņu pirmo reizi bija ieraudzījis stāvam starp kolonnām.

- Tu gribi, lai es atgriežos, vai ne.7 - Klāra paskatījās uz viņu tā, kā tikai viņa to prata. - Saki vien mierīgi... Es Viļu vairs neredzēšu? Tu tur neko nevari mainīt. Es zinu, ka tu izmēģināji visu, kas tavos spēkos.

Jākobs satvēra viņas roku un ielika tajā bumbu. Tas virspuse bija tikpat kā nevainojami spodra, un zelts spīdēja kā saulīte.

Tu esi noticējis fejai, kurai nedrīkstēji ticēt.

- Tev tā jānoberž spodra jo spodra, - viņš sacīja, -līdz tu ieraudzīsi tajā pati sevi tik skaidri kā spogulī.

Tad puisis pameta meiteni vienu un nozuda starp pussabrukušajiem mūriem. Vils gribēs redzēt Klāras seju vispirms. Un viņi dzīvoja laimīgi līdz sava mūža galam. Ja tikai Tumšā feja nebija viņu piekrāpusi tāpat kā viņgs māsa.

Jākobs pastūma malā efeju, kas auga torņa durvju priekšā, un paskatījās uz nokvēpušajiem mūriem. Viņš atcerējās, kā pirmo reizi bija norāpies lejā no augšas pa virvi, ko bija atradis sava tēva istabā. Kur gan citur?

Ada viņam virs sirds arvien vēl sūrstēja, un viņš juta sārteno punktiņu kodes izskatā kā apdeguma čūlu zem krekla. Tu samaksāji, Jākob, bet kas tev tika no tā?

Viņš izdzirdēja, kā Klāra klusi iekliedzas.

Un kāda cita balss nosauca meitenes vārdu.

Viļa balss jau sen vairs nebija skanējusi tik liegi.

Abi sačukstējās. Un smējās.

Jākobs atspieda muguru pret mūriem - apkvēpušiem, mikliem un aukstiem akmeņiem.

' >

Viss beidzies! Tumšā feja bija turējusi doto vārdu. Jākobs to zināja, pirms atkal pašķīra vaļā efejas stīgas. Pirms ieraudzīja Viļu stāvam līdzās Klārai. Akmens bija nozudis, un viņa brāļa acis bija zilas. Tikai un vienīgi zilas.

Nu, ej taču, Jākob!

Vils palaida vaļā Klāras rokas un apjucis paskatījās uz brāli, kad tas iznāca no apsnigušajiem mūriem. Dusmas Viļa vaigā nebija samanāmas. Arī naida tajā vairs nebija. Svešinieks ar nefrīta ādu bija nozudis. Kaut arī Viļam arvien vēl mugurā bija pelēkā uniforma.

Viņš tuvojās Jākobam, skatienu piesaistījis brāļa krūtīm, it kā redzētu tur arvien vēl asinis no goila šāviena, un apskāva viņu tik cieši, kā to pēdējo reizi bija darījis bērnībā.

- Man likās, ka tu esi beigts. Kaut gan zināju, ka tā nevar būt taisnība.

Vils!

Viņš pakāpās atpakaļ un no jauna nopētīja Jākobu, kā gribēdams pārliecināties, ka vecākajam brālim patiešām nekas nekaiš.

- Kā tev tas izdevās? - Vils pavilka uz augšu pelēkās uniformas piedurkni un aptaustīja savu mīksto ādu. - Akmens ir pazudis!

Viņš pagriezās pret Klāru. - Vai es tev neteicu? Jākobs to spēs! Es nezinu, kā viņš to paveica. Bet tā jau tas ir bijis vienmēr.

- Jā, teici gan. - Klāra pasmaidīja. Un Jākobs skatienā, ko meitene pameta viņam, redzēja atmiņas par visu, kas noticis.

Vils nobraucīja savu plecu, kur zobens bija pāršķēlis pelēko audumu. Vai viņš maz zināja, ka plankumi uz tā ir no viņa asinīm? Nē. Kā gan? Tas bija bālas kā goilu asinis.

Jākobs bija atguvis savu brāli.

- Izstāstiet man visu! - Vils satvēra Klāras roku.

- Tas ir garš stāsts, - Jākobs aizbildinājās. Un viņš saprata, ka nekad to nestāstīs Viļam.

Reiz dzīvoja kāds puisis, kas devās pasaulē, lai iepazītu bailes.

Mirkli Jākobam šķita, ka atkal samana zelta spīduma pēdas brāļa acīs, bet droši vien viņa acu zīlītēs vien bija atspulgojusies rīta saule.

“Aizved viņu tālu, tālu prom!"

- Paskatieties tikai! Es esmu bagātāks par ķeizarieni! Ko niekus! Bagātāks par Albionas karali! -Apzeltīti mati. Apzeltīti pleci. Pat Jākobs gandrīz vai nepazina Veljentu, kad viņš izklumburoja no drupām.

Zelts bija pielipis pie viņa kā smirdīgie ziedputekšņi, ar kuriem koks reiz bija nobārstījis Jākobu.

Rūķis paskrēja garām Viļam, to pat nepamanījis.

- Labi, es atzīstos! - viņš sauca Jākobam. - Es biju pārliecināts, ka tu piekrāpsi mani. Taču par šo samaksu es varētu tevi tūliņ pat vēlreiz aizvest uz goilu cietoksni! Kā tu domā? Vai kokam tas kaitēs, ja es to izrakšu?

Rūķim aiz muguras uzradās Lapsa. Pat viņai kažokā bija ieķērušās dažas zelta pārsliņas. Taču, ieraudzījusi Viļu, viņa palika stāvam kā noburta.

Ko tu teiksi, Lapsa? Vai viņš arvien vēl ož pēc goL liem?

Vils pacēla no sniega mazu zelta gabaliņu, ko rūķis bija notraucis sev no matiem.

Veljents joprojām viņu nebija pamanījis. Rūķis vispār neko nemanīja. - Nē. Nē, es to izrakšu! - viņš iekliedzās. - Ko var zināt? Jūs vēl ņemsiet un nopurināsiet no tā visu zeltu, ja es to atstāšu šeit! Nē!

Steigdamies atkal prom, viņš gandrīz vai paklupa pār Lapsu, bet Vils stāvēja un braucīja nost sniegu no niecīgā zelta gabaliņa savās rokās.

“Aizved viņu tālu, tālu prom, tik tālu, lai es viņu vairs nespētu atrast!”

Klāra uzmeta Jākobam bažīgu skatienu.

- Nāc, Vil! - viņa aicināja. - Dosimies uz mājām! - Viņa gribēja satvert viņa roku, taču Vils nobraucīja savu roku, it kā no jauna sajustu zem ādas augam nefrītu.

“Aizved viņu prom, Jākob!"

- Klārai taisnība, Vil, - Jākobs piebalsoja, satverdams brāļa roku. - Nāc! - Un Vils gāja, kaut ari skatīdamies riņķī, it kā būtu ko pazaudējis.

Lapsa sekoja viņiem līdz tornim, taču durvju ailas priekšā apstājās.

- Es tūliņ atgriezīšos! - Jākobs sacīja, kamēr Klāra tai uz atvadām noglāstīja kažoku. - Uzmani, lai rūķis uzlasa zeltu, pirms atlido kraukļi.

Burvju zelts pievilka tos bariem, un cilvēks varēja no zeltaini spīdīgo kraukļu ķērkšanas zaudēt prātu. Lapsa piekrītoši pamāja, taču tikai vilcinādamās pagriezās, un raižu pilnais skatiens, ko tā pameta atpakaļ, bija domāts Klārai, nevis Viļam. Viņa arvien vēl nebija aizmirsusi cīruļu ūdeni. Un kad viņš pats to aizmirsīs? Kad abi būs prom, Jākob.

Viņš kāpa pirmais augšā pa virvju kāpnēm. Torņa istabā starp ozolzīļu čaumalām gulēja kāds beigts kobolds. Droši vien punduris bija to nogalinājis. Jākobs pastūma mazo ķermenīti zem lapām, pirms palīdzēja tikt augšā Klārai.

Spoguļa stiklā bija redzami viņi visi trīs, taču Vils piegāja tam vēl tuvāk un raudzījās pats sevī kā svešiniekā. Klāra nostājās Viļam blakus un satvēra viņa roku, bet Jākobs atkāpās, līdz tumšajā stiklā vairs nebija saskatāms. Vils jautājoši palūkojās uz brāli.

- Tu nenāksi kopā ar mums?

Viss nebija aizmirsts. Jākobs to redzēja Viļa sejā. Taču viņam atkal bija brālis. Varbūt vairāk nekā jelkad agrāk.

- Nē, - Jākobs sacīja. - Vai tad es varu Lapsu atstāt vienu?

Vils paskatījās uz viņu. Ko viņš redzēja? Tumšo gaiteni? Zobenu viņa rokā...

- Vai tu zini, kad atgriezīsies?

Jākobs pasmaidīja.

Nu, ej taču, Vil!

“Tik tālu, lai es viņu vairs nespētu atrast. ”

Taču Vils pameta Klāru stāvam un atgriezās.

- Paldies, brāli! - viņš pačukstēja Jākobam, apskaudams viņu.

>

Tad Vils pagriezās - un vēlreiz apstājās.

- Vai tu kādreiz esi viņu saticis? - tas vaicāja.

Jākobam šķita, ka atkal sajūt, kā viņa sejā Hencava

zeltainais skatiens sazīmē tēva seju.

- Nē, - viņš atbildēja. - Ne reizi.

Vils atvadoties pamāja, un Klāra satvēra viņa roku, taču tas, uz ko viņa paskatījās, kad jaunākais brālis uzspieda savu plaukstu uz spoguļa, bija Jākobs.

Un tad abi bija prom, bet Jākobs stāvēja, kur stāvējis, un redzēja vienīgi sevi nelīdzenajā stiklā. Pats sevi un atmiņas par vēl kādu.

Lapsa gaidīja tur, kur puisis viņu bija atstājis.

- Kāda bija cena? - viņa vaicāja, sekodama Jāko-bam uz karieti.

- Cena par ko?

Jākobs izjūdza zirgus. Viņš tos atdos Canūtam par nastu nesēju zirgu, ko bija pazaudējis. Atlika vienīgi cerēt, ka goili labi apiesies ar ķēvi.

- Kāda bija cena par tavu brāli? - Lapsa pārvērtās rudmatainajā meitenē.

Viņai atkal bija mugurā pašai sava kleita. Tā piestāvēja meitenei daudz labāk nekā tās drēbes, ko viņa bija valkājusi pilsētā.

- Liecies mierā! Kāda tā bija, tāda arī tika samaksāta.

- Ar ko?

Viņa gluži vienkārši pārāk labi pazina Jākobu.

- Es taču teicu. Kāda tā bija, tāda arī tika samaksāta. Ko dara rūķis?

Rudmatainā meitene paskatījās uz to pusi, kur

atradās stalli. - Uzlasa savu zeltu. Viņam tur darba vēl

> > >

vairākām dienām. Es patiešām biju cerējusi, ka koks viņu noklās ar tiem smirdīgajiem putekšņiem.

Meitene palūkojās debesis. Atkal sāka snigt. - Mums vajadzētu doties uz dienvidiem.

- Iespējams.

Jākobs pabāza roku zem krekla un aptaustīja sārteno punktiņu kodes izskatā. Varbūt tev vēl atlicis viens gads.

Nu un tad? Viens gads ir ilgs laiks, un šajā pasaulē visam ir zāles. Tikai jāprot tās atrast.

.

SATURS

I. Reiz bija 7

2. Pēc divpadsmit gadiem 13 3, Goili 19

4. Tajā pusē 29

5. Svānšteina 33

6. Iemīlējies muļķis 43

7. Raganas māja 51

8. Klāra 61

9. Skroderis 65

10. Kažoks un āda 73

II. Hencavs 81

12. Tādi kā viņš 85

13. Labums, kas atlec no meitām 93

14. Ērkšķu pils 99

15. Cilvēka miesa 107

16. Neparko 113

17. Pavadonis ceļā pie fejām 115

18. Akmens balss 121

19. Veljents 125

20. Par daudz 135

21. Brāļa auklis 139

22. Sapņi 143

23. Lamatās 149

24. Ķērāji 155

25. Ēsma 159

26. Sarkanā feja 169

27. Tik tālu prom 179

28. Tikai vienu rozi 183

29. Sirdī 187

30. Sarkano ķermenīšu līķauts 193

31. Tumšais stikls 203

32. Upe 207

33. Tik noguris 219

34. Cīruļu ūdens 223

35. Zemes dzīlēs 235

36. Cits vārds 247

37. Tumšās fejas logi 251

38. Atrasts un pazaudēts 257

39. Pamodies 265

40. Rūķu spēks 271

41. Spārni 281

42. Ceļi šķiras 287

43. Suns un vilks 293

44. Ķeizariene 307

45. Ne pārāk sena pagātne 313

46. Tumšā māsa 319

47. Ķeizarienes brīnumu krātuves 329

48. Kāzu plāni 337

49. Viens no viņiem 341

50. Skaistule un briesmonis 347

51. Aizved viņu prom no manis 359

52. Un ja vien viņi nav nomiruši 369

Kornēlija Funke REKLESS

SPOGUĻPASAULE

Redaktore Inese Miesniece

Apgāds Zvaigzne ABC, SIA, K. Valdemāra ielā 6, Rīgā, LV-1010. Red. nr. V-751.

SIA Preses nams Baltie

1

Reckless - pārgalvīgs, pārdrošs (angļu vai.). (Tulk. piez-)

2

Atsauce uz Brāļu Grimmu pasaku "Salātlapiņa" - par meiteni, kurai bijušas zeltainas matu pīnes, kas nostiepušās no augsta torņa līdz zemei, un pa tām varējuši uzrāpties augšā gan burve, gan karaļdēls. (Tulk. piez )

Content

Funke Kornēlija Rekless. Spoguļpasaulē

1.

2.

4.

8.

9.

10.

11.HENCAVS

12.

13.

16.

18.

20.

21.

22.

LAMATĀS

26.

28.

33.

38.

41.

42.

46. TUMŠĀ MĀSA

48.KĀZU PLĀNI

52. UN JA VIEN VĪNI NAV NOMIRUŠI

SATURS

1