Funke Kornēlija

Spoku mednieki ledus aukstumā

Kornēlija Funke

Spoku mednieki ledus aukstumā

.

Saturs

Šausmīga diena • 7 Izsmiekls un ņirgāšanās • 13 Hedviga Kimmelzafte «21 Pēdas līmē un tumsā • Drausmīgs stāsts • 36 Nopietna problēma • 41 Spoku grāmata • 48 Gaudošana un zobu griešana • 53 Spainis ar kapsētas smiltīm • 57 Vienas vienīgas nepatikšanas • 65 Spoku savrupnams • 72 Zobiem klabot, kājām trīcot • 85 Plāns • 94 Spoka medības • 101 Atriebība • 113

Stefanam, Paskatam un Marijai

w —

Šausmīga diena'

Diena, kad šis notikums sākās, bija viena no tām, kad viss iet greizi.

Kad Toms no rīta vilka kājās bikses, izrādījās, ka viņa mīļā māsiņa to staras ir sasējusi mezglā. Ticis līdz vannasistabai, viņš bija vēl tik samiegojies, ka uzspieda uz zobu birstītes mammas sejas krēmu. Savukārt virtuvē viņš ar galvu ieskrēja atvērtajās skapīša durvīs. Faktiski tā visa jau pietiktu veselai dienai. Taču Toms vēl nebija pat pabrokastojis.

Šādu dienu viņam nebija mazums. Tās varētu nosaukt pa galvu pa kaklu, galīgi garām. Toties pārējie aizvien varēja kārtīgi izsmieties.

-    Labrīt! mamma teica.

-    Kas te labs? Toms atņēma viņas sveicienu.

Lola atspiedās pret krēsla atzveltni un smaidot sāka viņu vērot. Lola bija Toma lielā māsa viņa bija gandrīz sešus gadus vecāka un neizsakāmi pārāka par viņu.

-    Uzmanieties! viņa teica. Tūliņ ar Tomu notiks kaut kāda nelaime. Šodien atkal ir viena no viņa īpašajām dienām.

Toms uzmeta māsai dusmīgu skatienu un uzlēja kakao sev uz džempera. Lola skaļi iesmējās.

-Ak, Tom, mamma nopūtās. Aizej pārģērbties!

-    Lempis! māsa uzsauca viņam nopakaļus.

Jā, tāda nu šī diena bija.

Skolā viņam neklājās labāk. Toms parūpējās, lai visa klase varētu lieliski uzjautrināties. Visa klase, tikai ne viņš. Atceļā no skolas viņš iekāpa kaudzītē, ko uz ielas bija atstājis kāds suns, domās nogrimis, ieskrēja avīžu kioska vitrīnā un nolēma, ka, mājās pārnācis, tūliņ liksies gultā. Šādās dienās gulta bija vienīgais drošais patvērums uz visas pasaules.

Taču tieši tajā brīdī, kad viņš uz pirkstgaliem, ne vārda nesakot, gribēja nozust savā istabā, atskanēja mammas balss.

-     Tom, mamma teica. Ātri atnes no pagraba divas pudeles apelsīnu sulas!

No pagraba.

Mamma taču zināja, ka viņam no pagraba bija drausmīgas bailes.

Tikai iedomājoties vien par zirnekļiem, viņam pār muguru pārskrēja šermuļi nemaz jau nerunājot par visu pārējo, kas tur tumsā vēl varēja uzglūnēt.

-    Vai tev tiešām to sulu tik ļoti vajag? Toms jautāja.

-     Tikai nesāc atkal savus spoku stāstus! mamma dusmīgi teica. Nu, aiziet!

Uz žēlastību nebija ko cerēt. Turklāt Tomam vēl nebija pat desmit gadu. Smagi nopūties, viņš atvēra dzīvokļa durvis.

Lielajā mājā, kurā Toms dzīvoja, katram dzīvoklim bija savs pagrabs. Taču zēns bija pilnīgi pārliecināts, ka tieši viņu pagrabs ir vistumšākais, visbaisākais, zirnekļu visvairāk apdzīvotais. Turklāt viņš pat zināja, kāpēc.

Mājas sētnieks Egons Rīzenpampels ienīda bērnus. Un tieši tāpēc, ka Toms un Lola visā mājā bija vienīgie bērni, viņu ģimene bija dabūjusi visbriesmīgāko pagrabu. Tas nu bija pilnīgi skaidrs!

Toms apstājās pie putekļainajām durvīm, saknieba lūpas un apņēmīgi sakārtoja brilles. Šaurais, aukstais gaitenis, kura abās pusēs atradās pagrabu durvis, bija pustumšs, un Tomam aizvien sagādāja grūtības ietrāpīt to sasodīto atslēgu slēdzenē. Kad Toms vēra vaļā durvis, tās šausmīgi iečīkstējās.

Pagrabs bija tumšs un smirdēja pēc trūdiem.

Saņēmis drosmi, Toms spēra soli uz priekšu un sāka taustīties pēc elektrības slēdža. Nu, pie velna, kur tas nolādētais bija pazudis? Slēdzis bija vecmodīgs, pagriežams, un, to griežot, varēja izmežģīt pirkstus. Nu beidzot! Rokā! Toms pagrieza slēdzi. Iedegās nožēlojami maza spuldzīte un paf! sasprāga tūkstoš drumslās.

Izbijies Toms pakāpās soli atpakaļ un ar elkoni uzgrūdās pagraba durvīm. Bladāc! un

tās aizcirtās. Tagad Toms pilnīgi viens stāvēja pilnīgi tumšā pagrabā.

-    Tikai mieru! viņš domās centās sevi uzmundrināt. Saglabā mieru, veco zēn! Ir vienīgi sasprāgusi tā stulbā spuldzīte.

Taču kopš kura laika spuldzītes tā vienkārši sasprāgst?

Toms juta, ka viņa mute kļūst sausa kā smilšpapīrs. Viņš gribēja pakāpties soli atpakaļ. Taču kurpes bija pie kaut kā pielipušas. Zēns dzirdēja pats savu elpu. Un tad atskanēja klusa čaboņa. It kā kāds šķirstītu mammas vecās avīzes, ko viņa kaut kur tumsā bija sakrāvusi.

-    Palīgā! Toms nočukstēja. Cilvēki, palīdziet!

-    Āāāāāooooo! no tumsas atskanēja vaids. Tomam sejā iesitās auksta, pēc trūdiem smirdoša elpa. Ledusauksti pirksti sagrāba viņa kaklu.

-     Pazūdi! Toms iekliedzās un kā neprātīgs sita neredzamajam uzbrucējam. Pazūdi, riebekli!

Ledusaukstie pirksti palaida vaļā viņa kaklu un pieskārās ausīm.

Tumsā pavīdēja kaut kas balts. Ar spīdīgi zaļām acīm, plīvojošiem matiem un ņirdzīgu smīnu.

-   Spoks! Toms apjucis nosprieda. īsts spoks!

-    Ooooūūūūāāāā! drausmonis iegaudojās.

Izmisumā Toms izlēca no pielipušajām kurpēm. Viņš aizstreipuļoja līdz durvīm un trīcošām rokām centās sataustīt aizbīdni. Drausmonis rāva Tomu gan aiz matiem, gan aiz jakas, gan gaudoja viņam ausīs. Ar pēdējiem spēkiem zēns atrāva durvis, spoks sadusmots iekliedzās un atkāpās Toms, pusdzīvs aiz bailēm, ieklupa gaitenī.

Izsmiekls un nirgāšanās

Pēkšņi iestājās klusums. Nāves klusums.

Iečīkstējās vienīgi pagraba durvju eņģes. Toms sparīgi pagrūda durvis, un tās aizcirtās. Ļodzīgiem ceļgaliem viņš metās uz kāpnēm. Tikai tālāk! Prom no šejienes!

Tādā ātrumā viņš līdz šim vēl ne reizes nebija meties augšā uz ceturto stāvu, turklāt nepārtraukti atskatoties. Aizelsies viņš sasniedza dzīvokļa durvis un sāka tās dauzīt ar dūrēm. Pingela kundze no augšas raidīja uz viņu sašutuma pilnu skatienu. Viņai bija šaura seja un smails deguns viņa nedaudz atgādināja vārnu.

-    Tom, nu kā tu atkal izskaties? viņa nosodoši jautāja.

Toms sakārtoja brilles, pārlaida roku izspūrušajiem matiem un veltīja viņai mulsu smaidu.

Tad vēlreiz piedauzīja pie durvīm.

-    Kas ar viņu ir noticis? mamma dusmīgi jautāja un Pingela kundzei par lielu vilšanos ievilka Tomu dzīvoklī. Zēns bez spēka atspiedās pret sienu.

-    Es taču teicu! viņš izmocīja. Es to vienmēr esmu teicis, bet neviens man netic! Viņš pēdējiem spēkiem aizturēja šņukstus.

-    Ko tu vienmēr esi teicis? mamma jautāja.

-    Un kur ir tavas kurpes?

Ar troksni atsprāga Lolas istabas durvis. Ak šausmas, pēc kā viņš atkal izskatās? viņa jautāja un ieķiķinājās.

-    Tur lejā ir spoks! Toms čukstēja. Viņš mani žņaudza un…

Turpinājumu noslāpēja Lolas skaļie smiekli.

-    Spoks! Tu esi ne tikai lempis, tu esi visīstākais plānprātiņš!

Tipiska aina. Viņš tikko bija izbēdzis no nāves, un ko darīja viņa ģimenes locekļi? Smējās un ņirgājās.

-    Lola, liec viņu mierā! mamma noteica un palūkojās uz Tomu ar to caururbjošo skatienu, ko viņš no sirds ienīda. Tātad kas noticis?

Toms paskatījās uz savām zeķēm. Tur lejā ir spoks!

-    Lola, mamma teica, noej, lūdzu, ar Tomu vēlreiz lejā uz pagrabu un parādi viņam, ka tur, izņemot sulas pudeles un vecas avīzes, nekā cita nav. Un uznes viņa kurpes!

Toms šausmās paskatījās uz māsu. Es neiešu uz pagrabu! Es taču neesmu traks!

Taču mamma tikai atvēra durvis.

Lola pasmaidīja, paņēma viņu pie rokas un vilka sev līdzi. Nāc, viņa teica. Es gribu redzēt to tavu spoku!

Toms saprata, ka pretoties nav vērts, tāpēc sekoja māsai.

-    Viņš mūs nogalinās, zēns teica. Tu redzēsi. Viņš mūs nogalinās!

-    Nu protams, Lola iesmējās.

Toms sadusmots saknieba lūpas un ļāva vilkt sevi lejup pa kāpnēm.

Un tad viņi atkal bija pie pagraba durvīm.

-    Ei, spoks! Lola iesaucās un atgrūda vaļā durvis. Nu tev klāsies plāni.

Pagrabā bija tumšs un kluss. Elpu aizturējis, Toms ielūkojās tajā, paslēpies Lolai aiz muguras. Nekas nenotika. Itin nekas. Nekādu "ūaūū", nekādu ledusaukstu pirkstu pieskārienu.

Klusu svilpodama, Lola veica pāris soļu tumsā. Kas noticis ar to sasodīto spuldzi? viņa pie sevis norūca.

-    Tā ir sasprāgusi, Toms izdvesa. Viņš vēl aizvien stāvēja gaitenī. Lola darbojās pa tumsu.

-    Ei, kas tad tas? Toms dzirdēja māsas balsi. Te taču viss līp. Ko tu šeit esi darījis?

-    Gribēju paņemt divas pudeles apelsīnu sulas, Toms nomurmināja un uzmanīgi spēra soli

tuvāk durvīm. Taču no baltās būtnes ar spīdīgi zaļajām acīm un drausmīgo smīnu nebija ne vēsts.

Jā, tā nu atkal bija izgāšanās.

-     Ņem! Lola teica un ielika Tomam rokās viņa kurpes. To pazoles bija notrieptas ar kaut kādu sudrabaini mirdzošu, lipīgu vielu.

-    Spoku līme! — Toms nočukstēja.

-    Muļķības, Lola noteica. Varbūt mūsu pagrabā ir apmeties uz dzīvi milzu gliemezis. Viņa pasmējās un vēlreiz pazuda tumsā. Kur ir sula? viņa jautāja.

Toms neatbildēja. Viņš nekustīgi raudzījās uz balto roku, kas iznira no tumsas un māja viņam.

-    Tur! Toms iekliedzās. Lola, uzmanies!

Tinkš! Blākš! kaut kas nošķindēja tajā vietā,

kur atradās Lola.

-   Vai tu esi jucis? no tumsas skanēja viņas saniknotā balss, un jau nākamajā mirklī Lola, aiz dusmām šņācot, nostājās viņa priekšā ar nolauztu pudeles kakliņu rokā. To tu varēsi mammai paskaidrot pats. Man saplīsa vismaz trīs pudeles.

-    Bet viņš atkal ir tur! Toms izmisis kliedza. -Tur, tur…! -

Roka bija pazudusi.

-    Beidz muļķoties! Lola noteica un dusmīgi aizcirta durvis. Tu runā totālas muļķības. Bet vienu es tev teikšu. Tos mēslus es netīrīšu. Tos tīrīsi tu. Varbūt tavs spoks tev palīdzēs.

-    Bet viņš tur ir! Toms iebļāvās. Es viņu redzēju, stulbā govs!

-   Nu protams! Lola noteica un devās uz kāpņu pusi. Tu jau reiz pamanījies ieraudzīt pat lidojošo šķīvīti, turklāt tas nebija nekas cits kā visparastākā lidmašīna. Ha-hā!

-    Tad es vēl biju maziņš! Toms vēlreiz iebļāvās un, aiz bailēm trīcēdams, metās viņai pakaļ.

-   Tu vēl arvien esi maziņš, Lola teica un sāka ar savām garajām, tievajām kājām lēkt pa kāpnēm

augšup uzreiz pa diviem pakapieniem. Un turklāt vēl jucis.

Mamma notīrīja Toma kurpes. Lai viņš nesagrieztos ar stikla lauskām. Tu vēl savainosi rokas! viņa teica. Tad pašūpoja galvu un nopūtās.

Tētis teica: Zēnam ir pārāk attīstīta fantāzija.

Savukārt Lola visiem klāstīja, ka viņas brālis esot galīgi jucis.

Taču Toms zināja, ko bija redzējis. Viņš palika nelokāms, negāja pagrabam pat tuvumā un gaidīja svētdienu. Svētdienās uz pusdienām nāca vecmāmiņa. Viņa Tomu uzklausīja un nerauca pieri grumbās kā vecāki.

Līdz svētdienai bija vēl trīs dienas un, pats galvenais, trīs naktis. Pa dienu Toms pat baidījās iziet gaitenī, naktīs viņš gulēja vaļā acīm un, sirdij dauzoties, raudzījās tumsā. Spoki bija neizsakāmi zemiski, jo nekad nevarēja zināt, vai viņi gluži vienkārši neienāks istabā caur sienu vai nenolaidīsies no griestiem. Līdz svētdienai Tomam bija zili riņķi zem acīm un viņš jutās pārguris.

Kas ar tevi ir noticis? vecmāmiņa izbijusies jautāja, ieraugot mazdēlu. Vai tu gadījumā neesi slims?

-   Muļķības, viņš tikai atkal stāsta visādus niekus, Lola teica. Pēdējā laikā viņš redz pat spokus!

Vecmāmiņa domīgi viņā paraudzījās, tad paņēma pie rokas un abi iegāja Toma istabā.

-   Nu tātad, viņa teica un sakrustoja uz krūtīm īsās, resnās rokas. Tad nu, draugs, klāj vaļā! Kas noticis?

Un Toms viņai visu izstāstīja. Gan par sasprāgušo spuldzīti, gan par ledusaukstajiem pirkstiem, gan par spīdīgi zaļajām acīm, gan par "ūūūāāūū" un baltajām rokām.

-    Hm! vecmāmiņa novilka, kad viņš bija beidzis savu stāstu. Tas ir slikti, bet es varu tev palīdzēt!

-    Ko? Vai patiešām? Toms čukstēja nokārtu galvu.

-    Pilnīgi droši. Vecmāmiņa paraustīja savas pērļu krelles, un to viņa darīja brīžos, kad domāja. Man ir viena draudzene, kas orientējas spoku lietās. Es tev iedošu viņas adresi.

Tomā atkal uzplaiksnīja cerība.

.

Hedviga Kimmelzafte

Jau pirmdien tūliņ pēc stundām Toms devās ceļā. Adrese viņam bija zināma. Tajā pašā ielā dzīvoja arī zobārsts, pie kura mamma viņu laiku pa laikam veda. Cerams, ka tā nav slikta zīme.

Vecmāmiņas draudzene dzīvoja nelielā, tumšā mājā, kurai pie ārdurvīm bija tikai četras zvanu pogas. Viņas vārds bija rakstīts blakus augšējai pogai Hedviga Kimmelzafte.

"Cerams, ka viņa nebūs tikpat jocīga kā viņas uzvārds," Toms nodomāja un piespieda zvana pogu. Pagāja labs brīdis, iekams durvis atvērās. Kāpjot augšup pa tumšajām kāpnēm, viņam vēderā bija šausmīgi jocīga sajūta.

Hedviga Kimmelzafte stāvēja atvērtajās durvīs un, ieraudzījusi Tomu kāpjam augšup, izbrīnījusies sarauca uzacis. Viņa itin nemaz neatgādināja vecmāmiņu. Viņa bija tieva kā asaka, ļoti liela auguma, ar garu, smailu degunu un bieziem, sirmiem, lokainiem matiem.

-     Jauns cilvēks! viņa dobjā balsī noteica.

-    Nu ko tu neteiksi! Kas jūs šurp atvedis?

-     Mani, ē… Toms uzkāpa uz pēdējā pakāpiena un samulsis sakārtoja brilles. Mans vārds ir Toms, un mani šurp atsūtīja mana vecmāmiņa!

-   Ak tava vecmāmiņa! Un, ja drīkstu zināt, kā viņu sauc?

-    Ak tā, jā. Viņu sauc Anna Berberica. Viņa lika jus pasveicināt, un viņa saka, varbūt jūs varētu man palīdzēt. Vienīgi, ē… es nevarēšu jums neko daudz maksāt!

-     Par maksāšanu nerunā, jaunais cilvēk, Hedviga Kimmelzafte teica un iebīdīja Tomu pa dzīvokļa durvīm. Savas labākās draudzenes mazdēlam es, pats par sevi saprotams, palīdzēšu par brīvu!

-     Es ātri uzvārīšu mums tēju, vecā dāma teica, kad bija ievedusi Tomu dzīvojamā istabā.

-    Vai tu tēju dzer ar citronu vai bez?

-Ar citronu, Toms atbildēja. Viņš neuzdrošinājās Kimmelzaftes kundzei atzīties, ka tēju nedzer vispār.

Kamēr viņa darbojās pa virtuvi, Toms aplūkoja istabu. Kāds dīvains dzīvoklis! Pie visām sienām karājās spoguļi pat galda virsma bija

izgatavota no spoguļa. Istabā bija divi klubkrēsli un dīvāns, to forma bija tik dīvaina, ka nebija īsti skaidrs, kā uz tiem sēdēt. Lampa, kas karājās Tomam virs galvas, izskatījās kā no citas planētas. Turklāt viss bija sarkanā krāsā. Gan paklājs, gan aizkari, gan tapetes, gan mēbeles viss bija sarkanā krāsā. Vienīgā normālā mēbele bija grāmatu plaukts.

-     Ludzu, tēja! Hedviga Kimmelzafte paziņoja, nolikdama uz spoguļgalda plakanu tējkannu, kas ļoti atgādināja lidojošo šķīvīti. Tasīte, ko viņa piestūma tuvāk Tomam, bija sarkanā krāsā. Toms tajā iebēra četras tējkarotes cukura. Tagad jau tēja garšoja pavisam labi, vienīgi tās karstie garaiņi lika nosvīst viņa briļļu stikliem. Pēc otrā malka viņš jau bija akls kā kurmis.

-     Nu, jaunais cilvēk? Hedviga Kimmelzafte jautāja. Kādā lietā tev ir vajadzīga mana palīdzība?

Toms ātri noslaucīja briļļu stiklus un uzlika brilles atkal uz acīm.

-     Mūsu pagrabā, viņš spoguļgalda virsmā ieraudzīja savu tumši nosarkušo seju, mūsu pagrabā ir spoks!

-   Ahā! vecā dāma teica. Vai drīkstu jautāt, par kādas sugas spoku ir runa?

-    Par par kādas sugas spoku? Toms sastomījās.

-    Spoki taču ir tik dažādi, Hedviga Kimmelzafte teica. Pastāsti, kā īsti viņš izskatās!

Brīdi Toms izbrīnā raudzījās vecajā dāmā.

-    Viņš ir tāds balts, viņš beidzot izmocīja. Un viņam ir ledusauksti pirksti un spīdīgi zaļas acis un drausmīgs smaids!

-    Un cik viņš ir liels? Hedviga Kimmelzafte vaicāja.

-    Diezgan, Toms atbildēja. Viņš sniedzas gandrīz līdz pagraba griestiem!

-    Nu tad jau viņš neko liels nav, Kimmelzaftes kundze konstatēja. Spoki mēdz būt tik lieli kā augstceltnes. Vai tu uz grīdas nemanīji kaut ko lipīgu?

Toms pamāja ar galvu. Man kurpes pielipa pie grīdas. Tas, ka spoki var būt tik lieli kā augstceltnes, zēnu ļoti uztrauca.

-    Vai tu tās dabūji nost no grīdas?

-Ko?

-    Kurpes.

-   Ak nē. To izdarīja mana māsa. Viņa dabūja manas kurpes.

-    Hm! Hedviga Kimmelzafte domīgi pieskārās savam smailajam degunam. Un vēl pēdējais jautājums. Pastāsti visos sīkumos, ko spoks darīja!

-      Viņš mani raustīja aiz matiem, Toms iesāka. Viņam atkal uzmetās zosāda. Un tad vēl viņš ar saviem ledus pirkstiem gribēja mani nožņaugt un, to darot, viņš šausmīgi gaudoja!

-    Tad man vairs nav nekādu šaubu, jaunais cilvēk, Hedviga Kimmelzafte noteica un ielēja Tomam vēl tasi tējas. Tavā pagrabā ir apmeties VIS. Vidēji Iespaidīgs Spoks. Varētu pat teikt, ka tā ir laime nelaimē. Savukārt Hedvigai Kimmelzaftei tas ir tīrais sīkums!

-   Vai tas ir jāsaprot tā, ka jūs viņu varētu padzīt? Toms jautāja.

Viņa sirdī uzbangoja atvieglojums.

-    Nē, nē, ne jau es! vecā dāma iesaucās un izvilka no grāmatu plaukta biezu, sarkanu grāmatu. Tu pats, jaunais cilvēk, viņu padzīsi. Ar manu palīdzību!

Tas jau atkal neizklausījās diez ko nomierinoši. Kā tad es to izdarīšu? Toms jautāja.

-    Pavisam vienkārši! Kimmelzaftes kundze šķirstīja grāmatu, meklēdama vajadzīgo vietu. Te tas ir. Kā padzīt VIS. Klausies, jaunais cilvēk! Es tev palasīšu priekšā…

Pēdas līmē un tumsā

Toms sēdēja uz gultas malas un grauza nagus.

Viņš jau deviņi simti deviņdesmit devīto reizi skatījās uz modinātājpulksteni. Bez desmit minūtēm vienpadsmit.

Tieši vienpadsmitos viņam bija jābūt pagrabā. Tātad stundu pirms pusnakts. Kimmelzaftes kundze bija teikusi, ka šajā laikā VISi esot visnespēcīgākie.

Toma speciālais spoku padzīšanas apģērbs atradās viņa priekšā uz paklāja. "Kāpēc tieši man ir jāpadzen tas stulbais spoks?" viņš dusmīgi nodomāja. "Kāpēc viņš nežņaudza Lolu?" Taču gaušanās tagad neko nelīdzēja. Bija laiks iet vai arī viņš naktī vairs nespēs aizvērt ne aci.

Nopūties Toms noņēma brilles un vēlreiz tās rūpīgi nospodrināja. Paklausot Kimmelzaftes kundzes padomam, viņš bija ģērbies sarkanās drēbēs. Viegli tas nenācās. Sarkano adīto jaku viņš pa kluso bija paņēmis no tēva, zeķes no Lolas.

Piecas minūtes pirms vienpadsmitiem. Toms pabāza karsto termoforu zem krekliņa ar īsajām piedurknēm. Velns parāvis, tas tomēr bija briesmīgi! Par laimi, mamma nemanīja, kā viņš to bija piepildījis ar karstu ūdeni, citādi būtu noturējusi viņu par neglābjami slimu.

"Siltums pilnīgi noteikti aizbaidīs tavu VISu," Kimmelzaftes kundze bija teikusi.

"Cerēsim," Toms nodomāja. "Citādi viņš ir pārāk uzmācīgs."

Tad Toms vēl aizbāza mugurpusē aiz jostas rezerves kurpju pāri un uzkāra kaklā mammas apaļo spoguli. Visbeidzot viņš no galvas līdz kājām aplaistījās ar Lolas iemīļotajām smaržām un pasita padusē savu kasešu magnetofonu.

"Mūzika ir lielisks ierocis cīņā ar nelieliem spokiem!" bija teikusi Kimmelzaftes kundze. "Tikai tai ir jābūt īstajai mūzikai. Visādā ziņā es tādos gadījumos izmantoju Mocartu tad cīņā ar VISiem nekas nevar iziet greizi!"

Arī Toms bija apgādājies ar Mocarta mūzikas kaseti no vecāku krājumiem. Pietrūka vienīgi jēlās olas. Uzmanīgi viņš to ieripināja jakas kabatā.

"Un nekādus kabatas lukturīšus, jaunais cilvēk!" Hedviga Kimmelzafte bija viņu brīdinājusi. "Tie padara spokus pilnīgi mežonīgus un vājprā-

tīgus. Bet to tu sapratīsi pats kad spoks izgaist, to gaismā var saredzēt itin labi!"

Ko lai dara. Ar kabatas lukturīti Toms noteikti būtu juties drošāk, bet nu nekā. Viņš kā pārbaudot vēlreiz paskatījās uz sevi. "Cerams, ka mani vismaz neviens neieraudzīs," viņš nodomāja. Toms vēl pabāza zem segas pāris spilvenu, lai izskatītos, ka viņš guļ, izslēdza gaismu un atvēra istabas durvis.

Bija tieši vienpadsmit.

Neviens nemanīja viņu izejam no dzīvokļa. Un kāds gan tur brīnums? Lola noteikti gulēja ar pleijeru uz ausīm un klausījās kaut kādu muzikālu savārstījumu. Savukārt mamma ar tēti skatījās televīziju.

Arī uz kāpnēm neviena nebija. Toms nolēma drošības labad iztikt bez kāpņu apgaismojuma.

Citādi nebija izslēgts, ka jau nākamajā momentā uz viņu no augšas sāks lūrēt Pingela kundze. Gaismas atspīdums no spuldzes uz ielas ieplūda pa kāpņu telpas logu, ar to viņam pilnīgi pietika.

Bez skaņas Toms aizlavījās garām Šmalcas Šmīrigas jaunkundzes, tad Dakelmana ģimenes un visbeidzot Rinaldini kunga dzīvokļa durvīm. Aiz tām visām paklusu bija ieslēgts televizors. "Nu protams," Toms nodomāja. "Es eju glābt mājas iedzīvotājus no tā pretīgā spoka, bet viņi mierīgi sēž pie saviem televizoriem." Zēns nopūtās un sastinga.

Tur. Pāris pakāpienu zemāk pie sētnieka Rīzenpampela dzīvokļa durvīm kustējās kaut kas pelēki zaļš.

Pagraba spoks. Tur nevarēja būt nekādu šaubu.

Kaut arī termofors karsēja, Tomam uzmetās zosāda. Spīdīgas līmes pēdas stiepās augšup pa kāpnēm līdz pat Rīzenpampela kājslauķim, līmes kārta bija tik bieza, ka atgādināja sūkājamo konfekti, ko kāds izspļāvis.

"Labāk iešu atpakaļ," Toms nosprieda. "Tagad es klusu kā pelīte lavīšos augšup pa kāpnēm. Lai stulbais Rīzenpampels pats ņemas ar to spoku! Galvenais, ka viņš ir pametis mūsu pagrabu." Taču tieši tajā brīdi, kad Toms gribēja griezties atpakaļ, viņu ieraudzīja spoks.

Viņš iepleta savas spīdīgi zaļās acis, pastiepās vismaz par metru garāks un taustījās ar saviem ledus pirkstiem pēc Toma.

Zēns sāka tika ļoti trīcēt, ka tēta jaka nokrita uz kāpnēm. "Ar mani ir cauri," viņš nodomāja un aizvēra acis. "Ar mani ir cauri."

Taču ledus pirksti viņam nepieskārās. Tā vietā uz kāpnēm atskanēja kluss vaids. Toms uzmanīgi atvēra acis. Spoks nekustīgi blenza spogulī, kas karājās Tomam uz krūtīm, tad vēlreiz ievaidējās un nosteidzās lejup pa kāpnēm.

Acumirklī Tomam zobi vairs neklabēja. Tātad drausmonis bēga! Spoks bēga no viņa! Viens pret nulli, un bravo Kimmelzaftes kundzei! Toma strauji pukstošajā sirdī iemājoja neizmērojama drosme. Pārliecināts par uzvaru, viņš aizjoņoja garām Rīzenpampela dzīvokļa durvīm un metās pa kāpnēm lejā. Spogulis sitās viņam gar zodu, rezerves kurpes nokrita uz kāpnēm, termofors gandrīz izslīdēja no jakas apakšas, turklāt Tomam visu laiku bija jāuzmanās, lai neiekāptu tai sasodītajā līmē. Taču apturēt viņu vairs nespēja nekas. Vēl daži pakāpieni, un viņš bija pagrabā.

Spoks gaudodams skrēja pa garo, tumšo gaiteni garām Egona Rīzenpampela, Pingela kundzes un Šmalca Šmīriga jaunkundzes pagraba durvīm. Tad pēkšņi pagriezās, izgrūda dusmīgu kaucienu un pazuda Toma pagraba durvīs.

Toms apstājās un dziļi ievilka elpu. Tas tev šoreiz nelīdzēs! viņš iesaucās un trīcošām rokām mēģināja atslēgt pagraba durvis.

Tad ieslēdza magnetofonu, uzgrieza uz visskaļāko un, orķestrim dārdot, iedrāzās pagrabā.

-    Āāāiūūūū! spoks iekaucās un trīcēdams iemetās pagraba vistālākajā stūrī. Toms ieslēdza tikko kā no jauna ieskrūvēto spuldzi. Paf! Tā atkal sasprāga tūkstoš lauskās.

"Nekas," Toms nodomāja. "Tūliņ viņš būs man rokā."

-     Slikti! spoks izmocīja un iekrāsojās zilgans. Uz viņu noteikti bija iedarbojušās Lolas smaržas. Toms taustījās dziļāk tumšajā pagrabā. Pēkšņi viņa magnetofons apklusa. Lai cik izmisīgi Toms to kratīja, tas vairs neizdeva ne skaņas. Nepatīkami. Ļoti nepatīkami!

Spoks tūliņ izstiepās līdz pat griestiem. Ūūūūaā ha ha ha! viņš iekaucās, piepūtās un uzspļāva riebīgi dzeltenu sulu Toma spogulim. Tad, ņirdzīgi smīnēdams, lidoja uz zēna pusi.

"Man jāatkāpjas," Toms nodomāja un pamanīja, ka atkal ir pielipis. Turklāt viņa rezerves kurpes mētājās uz kāpnēm. Nelāgi.

-   Īīīīīlēēējāāā! spoks iegaudojās, pastiepa savus ledusaukstos pirkstus, lai satvertu Tomu, un, žēli gaudodams, sāka kāpties atpakaļ.

Termofors. Divi pret nulli Hedvigas Kimmelzaftes labā.

-    Par agru priecājies, riebekli! Toms iesaucās un izvilka no kabatas olu. Man tev ir vēl viens pārsteigums!

Plakš! Viņš ar to trāpīja spokam tieši pa krūtīm.

-    Āāāīīī, no jauna atskanēja kauciens. Kā neprātīgs spoks centās notīrīt jēlo olu sev no krūtīm. Tad sāka raudāt… un sarauties. Līdz bija galvas tiesu mazāks par Tomu.

-     Pazūdi no mūsu pagraba! Toms kliedza. Lai ne smakas no tevis te nebūtu!

-     Nē, nē, nē, nēēē! spoks sāka šņukstēt un aizklāja seju ar rokām, kas bija nosmērētas ar jēlo olu. Apžēlojies, o, nekādā gadījumā!

Apjucis Toms sakārtoja brilles.

-    Kur tad lai eš ejuhuhuhu! spoks gaudoja, spilgti zaļās acis mežonīgi bolīdams.

Par raudošiem spokiem Hedvida Kimmelzafte viņam neko nebija teikusi. Apjucis Toms apsēdās uz sulas pudeļu kastes. Varbūt tas bija tikai veikls triks? Katrā gadījumā sevišķi bīstams spoks vairs neizskatījās. Tagad viņš pat sāka spīdēt maigi sārtā krāsā.

-   Vai tu šeit biji vienmēr? Toms jautāja.

-    Muļķības! spoks dusmīgi nošņāca. Uz brīdi viņš atkal iekrāsojās drausmīgajā pelējuma krāsā. Vai tu tiešām domā, ka šajā trešās klases pagrabā dzīve man ir tik jauka? Bet, viņš atkal sāka šņukstēt, kas gan cits man atatatliek?

-    Kā tā? Toms jautāja. Kur tad tu dzīvoji agrāk?

-   Kāhāda tev turhur daļa! spoks atbildēja un uzplaiksnīja kā izdegusi spuldze. Nekāda, galīgi nekāhāhāda.

-   Nu labi, tad pazūdi no šejienes! Toms viņam dusmīgi uzkliedza. Vai arī es atnesīšu desmit olas.

-   Izspiespiedējs! spoks nošņācās un sāka bolīt acis. Pie velna! Tev ir drausmīgs raksturs. Mans stāsts ir pārāk skumhumjš, lai to kāhādam stāstītu.

-    Nevelc garumā! Toms viņu mudināja. Pamazām viņā sāka mosties ziņkāre.

-    Nu labi! spoks noteica un saberzēja ar olu notrieptās rokas. Bet vai tad es varēšu šeit palikt?

-     To mēs vēl redzēsim, Toms izvairīgi noteica. Vispirms stāsti.

-   Pie velna! spoks vēlreiz nomurmināja. Taču tad apsēdās uz vecu avīžu kaudzes un sāka runāt…

Drausmīgs stāsts

Pārtulkojot cilvēku valodā, tas, ko Toms uzzināja, skanēja apmēram tā.

Spoka faktiskā dzimtene bija kāds vecs savrupnams pilsētas nomalē. Tur viņš esot spokojies jau vairāk nekā simt piecdesmit gadu. Māja bijusi tumša un mitra, tai bijusi neliela atbalss ieejas hallē, turklāt visus šos gadus tur mituši drausmīgi ļaudis. īsi sakot, spoks tur bija juties neizsakāmi laimīgs līdz pagājušajai piektdienai…

Tas bija īsi pirms rītausmas, viņš šņaukādamies teica. Es jau gribēju beigt spokoties un likties uz auss, kad atnāca viņš. Tas bija kāds drausmīgs spoks. Riebīgs un zemisks, ak, cik zemisks! "Tahahava māja maaan patīīk!" viņš iekaucās, sagrāba mani un uzvilka uz jumta. Tad ievilka elpu un vienkārši aizpūta mani pa gaisu. Prom no manām mājām! Spoks sāka šņukstēt un rauties aizvien mazāks. Taču viņa spīdīgi zaļajās acīs neparādījās ne asaras, tajās vīdēja vienīgi sudrabaini putekļi.

Lielā spoka elpa bija viņu atnesusi līdz Toma ielai. Un, tā kā meties jau gaišs, viņš sameklējis sev vistumšāko, visvecāko māju un ielīdis pagrabā.

-    Šis pagrabs tik lieliski smaržoja pēc zirnekļiem un mitrenēm, spoks šņukstēja. Bet tagad, viņš sāka lauzīt baltās rokas, tagad tu mani padzen arī no šejienes. Ko lai es daru?

Toms noņēma brilles un sāka tās spodrināt. To viņš aizvien darīja brīžos, kad bija vai nu samulsis, vai nezināja padoma. Šoreiz viņam bija diezgan netīra sirdsapziņa.

-    Vai tev ir arī vārds? Toms jautāja. Vai man tevi vienkārši jāsauc par spoku?

-    Mani sauc Huhuhugooo! spoks nošņāca.

-     Tas nemaz nav tik ļoti šausmīgs vārds! Toms noteica un uzlika brilles.

-    Kas ir? Kas vainas manam vārdam? Hugo jutās apvainots. Bet kā sauc tevi?

-    Toms!

-   Arī jau nav nekas dižs! Hugo teica un tad atkal sāka gausties.

-     Izbeidz! Man ienāca prātā viena ideja, Toms iesāka. Es pazīstu kādu sievieti, kas diezgan labi orientējas spoku lietās. Viņa arī man pateica, kā es tevi, ē… Viņš nosarka. Jā, tātad viņa zina, kas spokiem nepatīk, un to viņa pateica arī man!

-   Ahā, jēlas olas, piemēram! Hugo noteica un momentā kļuva pelēks aiz dusmām.

Samulsis Toms sāka kārtot brilles. Būs jau labi. Ko es gribēju teikt, jā, varbūt šī sieviete zina, kā tu varētu padzīt no savas mājas to lielo spoku!

-    Tu domā? Hugo izdvesa. Viņš, satraukti trīcēdams, staigāja uz priekšu un atpakaļ. Vai tu patiešām tā domā?

-    Jau rīt es viņai to paprasīšu, Toms atbildēja. Bet tu te apakšā uzvedīsies pavisam klusu, skaidrs? Tās līmes dēļ, kas ir uz kāpnēm, Rīzenpampels tāpat trakos!

-   Un kas par to! Hugo noteica un aizvainots aizlīda aiz kartupeļu kastes.

Žāvādamies Toms kāpa augšup pa pagraba kāpnēm un, neko ļaunu nenojauzdams, vēra vaļā durvis uz kāpņu telpu.

-   Ahā! Lielais viltnieks Toms! Tātad tu esi tas vainīgais! viņam virs galvas atskanēja kāda labi pazīstama balss, un jau nākamajā brīdī Toma kājas atradās labu gabalu virs grīdas. Nu pagaidi tikai! norūca Egons Rīzenpampels, cienījamais sētnieks. Tagad tu berzīsi grīdu, līdz vairs nejutīsi savus ceļgalus. Un kas ir tas? Viņš izvilka Tomam no paduses kasešu magnetofonu.

-    Tu ar šo troksni traucē mieru, pat atrazdamies pagrabā!

Laidiet mani vaļā! Toms šņāca, vienlaikus sperdams un sizdams, kur vien varēja trāpīt.

-    Es vispār neko neesmu nodarījis!

-Ak tā? Rīzenpampels šņāca, un šī šņākšana skanēja vēl draudīgāk nekā tad, ja viņš būtu kliedzis. Ak tā, nu tad paskaties uz kājslauķi! Un kādas izskatās kāpnes? Nu? Kaut gan zēns pretojās, sētnieks piebāza viņa degunu tieši pie spoku līmes. Vai tā nav cūcība?

-     Tā nav mana vaina! Toms bija sašutis. Laidiet mani tūliņ vaļā, vai arī es kliegšu!

-     Nu, mēģini! Rīzenpampels teica un pasmīnēja. Tad tu pie viena varēsi pastāstīt saviem vecākiem, ko tu pusnaktī dari pagrabā.

Sadusmots Toms iekoda lūpā. Stulbums! Ko viņš paskaidros?

-    Nu, ak tagad tu paliki gan kluss? Rīzenpampels iesmējās un ļāva Tomam nostāties uz kājām. Nekustēt ne no vietas, skaidrs? Es tagad atnesīšu skaistu, lielu spaini un lielu grīdas lupatu, bet tu klusu kā pelīte zibens ātrumā satīrīsi visu to cūcību!

Toms sadrūma, sakoda zobus un pamāja ar galvu. Ko gan citu viņš varēja darīt?

Līdz pulksten trijiem rītā viņš berza kāpņu telpu. Laikā, kad visi mājas iedzīvotāji, viņa dārgos vecākus ieskaitot, gulēja siltās gultās.

Nopietna problēma.

-         Tas tik ir pārsteigums! Hedviga Kimmelzafte iesaucās, ieraugot Tomu otro reizi savā dīvainajā dzīvoklī. Vai tad mani padomi tev nelīdzēja?

-          Lieliski palīdzēja, bet… Toms nolika savu mugursomu uz dīvāna un apsēdās tai blakus. Man ir radušās jaunas problēmas!

-Ahā, Hedviga Kimmelzafte novilka. Labi. Iešu uzvārīt mums tēju! Un nozuda virtuvē.

No Toma mugursomas izbāzās balta roka.

-          Ei, mums ir noruna! Toms nošņāca. Tu paliksi somā tik ilgi, līdz es teikšu, saprati?

-          Man te ir šausmīgi neērti! no mugursomas atskanēja balss.

Tajā brīdī Kimmelzaftes kundze iebāza savu garo degunu pa durvju spraugu un teica: Starp citu, jaunais cilvēk, pasaki tam spokam, ka viņš drīkst nākt ārā!

Toms palika bez valodas.

Kimmelzaftes kundze jautri pasmaidīja. Jaunais cilvēk, es saožu spoku izplatīto trūdu un

pelējuma smaku pat tad, ja viņi atrodas mugursomā. Acumirkli, es tikai vēl ātri aizvilkšu ciet aizkarus, jo dienas gaisma tavam spocīgajam pavadonim nekavējoties izsauks nelabumu un stipras iesnas.

Aizkari, protams, bija sarkani, kā viss pārējais šajā dīvainajā istabā.

Nedaudz nokautrējies, Hugo pameta savu slēptuvi, paraudzījās apkārt un aiz šausmām sarāvās pavisam maziņš.

-    Fui, ārprāts, fui! viņš iegaudojās. Kāda pretīga istaba!

-     Viņš aizsedza ar baltajām rokām seju un raudzījās tikai pa pirkstu starpām. Viss tajā šausmīgajā sarkanajā krāsā, un pie visām sienām spoguļi, drausmīgi!

-   Man ļoti žēl, Hedviga Kimmelzafte noteica.

-   Taču man reizēm nākas tikties ar ārkārtīgi bīstamiem spokiem. Un šī istaba viņos iedveš bailes!

-    Oooo, tas taču nav izturams! spoks vaimanāja. Un pēkšņi viņš atkal nozuda Toma mugursomā. Hedviga Kimmelzafte tikai paraustīja plecus un ienesa no virtuves tēju.

-     Tagad pievērsīsimies tavai problēmai, jaunais cilvēk, viņa iesāka, kamēr Toms atkal bēra savā tasītē neskaitāmas tējkarotes cukura.

-    Kā es noprotu, tai ir kaut kāds sakars ar tavu pavadoni.

-   Protams! Toms iesaucās un izstāstīja spoka skumjo stāstu no paša sākuma.

Kad viņš bija beidzis, Kimmelzaftes kundze domīgi pakasīja savu smailo degungalu.

-    Tātātā, viņa novilka. Man pat šķiet, ka es zinu, par kuru māju ir runa. Vēl pirms neilga laika es biju izgājusi pastaigāties un gāju garām kādam vecam savrupnamam, no kura nāca ļoti spēcīga spoku smaka. Tā ja, jaunais

cilvēk, šoreiz tev patiešām ir gadījusies nopietna problēma.

Toms nožagojās. Kā, kā jūs to domājat?

-    Nu tā, ja runa ir par spoku, kas ir padzinis tavu pavadoni, tad šeit darīšana viennozīmīgi ir ar NAS Neticami Atbaidošu Spoku, tas ir viņa zinātniskais nosaukums. Un ar NAS, jaunais cilvēk, Dieva dēļ, nedrīkst dzīt nekādus jokus!

Toms izbijās. Vai jūs domājat, ka tur nekas nav līdzams? Ka Hugo ir jāpaliek mūsu pagrabā?

No mugursomas atskanēja klusi šņuksti.

-   Ak nē, to taču es neesmu teikusi, Hedviga Kimmelzafte atbildēja. Taču cīnīties ar NAS ir ļoti bīstami. Ārkārtīgi bīstami. Tur nepietiek tikai ar spoguļiem, mūziku un jēlām olām!

Toms gandrīz vairs neuzdrošinājās uzdot nākamo jautājumu. Un kas palīdz cīņā ar NAS?

Hedviga Kimmelzafte atkal sāka kasīt savu smailo degungalu, līdz tas bija tik sarkans kā dzīvojamās istabas sienas. Tur var līdzēt tikai viena lieta, viņa iesāka. Kapsētas smiltis!

Toms raudzījās viņā stingu skatienu. Kā, lūdzu?

-     Kapsētas smiltis. Vismaz viens līdz malām pilns spainis kapsētas smilšu. Jā, un vēl kas, jaunais cilvēk, tev būs jāiemācās šķielēt. Kad ir darīšana ar NAS, šķielēšana var izglābt tev dzīvību.

Vecā dāma piecēlās kājās un piegāja pie grāmatu plaukta. Es tev iedošu vienu grāmatu līdzi uz mājām, viņa noteica un izvilka no plaukta nelielu grāmatiņu. Šeit ir sīki uzskaitītas visas VISu un NASu pazīmes, nodarbes un antipātijas. Ja nemaldos, otrajā nodaļā. Izstudē to uzmanīgi!

Taču Toms tikai papurināja galvu. Nē, viņš aizsmakušā balsī teica. Paldies, nē. Aizmirstiet visu, par ko mēs nupat runājām. Manis dēļ, lai Hugo dzīvo musu pagrabā, līdz kļūst melns. Man šķiet, es tagad labāk iešu mājās!

Šņuksti Toma mugursomā pārvērtās gaudošanā un zobu griešanā.

-   Žēl gan, jaunais cilvēk, Kimmelzaftes kundze noteica. Es tieši šobrīd grasījos tev piedāvāt savu palīdzību!

Toms izbrīnījies viņā paraudzījās. Jā, bet jūs taču tikko kā teicāt, ka tas esot šausmīgi bīstami!

-   Nu protams! Hedviga Kimmelzafte paraustīja plecus. Bet vai tad visa dzīve nav bīstama? Un vēl man ir mazliet žēl tava bālā drauga. Ja mēs labi sagatavosimies, tad jau mēs to NASu padzīsim!

-    Bet kā būs ar kapsētas smiltīm? Toms jautāja. Tieši šis punkts viņu šobrīd uztrauca visvairāk.

-    Tas nav nekas sarežģīts. Tās mēs varam sagādāt jau šonakt.

Toms sarauca pieri krunkās. Šonakt, kāpēc tieši naktī?

-   Vai tad es tev to aizmirsu pateikt? Uz NASiem iedarbojas tikai nakts smiltis. Kā tu domā vai mēs varētu satikties kapos jau šonakt, tā ap vienpadsmitiem?

-    Es-ē… es nezinu! Toms izstostīja.

-   Tu varētu turp aizlidot uz sava pagraba spoka muguras, Hedviga Kimmelzafte teica. Viņa uzmeta zēnam stingru skatienu.

-    Es neesmu nekāds pagraba spoks! no mugursomas atskanēja Hugo aizvainotā balss. Taču man nav nekas pretī jums palīdzēt!

-    Kāpēc man jālido? Toms tikko dzirdamā balstiņā jautāja.

Viņam jau tagad sāka reibt galva.

-    Visi spoki taču lido pa gaisu! no mugursomas skanēja dobja balss. Vai varbūt tev šķiet, ka es lidoju pa zemi?

-   Nu, ko tu tagad teiksi, jaunais cilvēk? Hedviga Kimmelzafte sniedza Tomam pretī savu garo, tievo roku. Varbūt abi kopā mēs šim NASam iemācīsim labas manieres, lai tavs draugs spoks atkal var atgriezties mājās?

Ko gan Toms varēja teikt? Norunāts! viņš nomurmināja un saņēma Kimmelzaftes kundzes pasniegto roku.

No mugursomas atskanēja atvieglojuma nopūta.

Spoku grāmata

-     Kopš kura laika tu stiep sev līdzi mugursomu arī pēcpusdienās? Lola jautāja, kad Toms atgriezās mājās.

-    Nav tava darīšana, Toms atrūca.

-    Ir gan! Lola neatlaidās. Hops, un viņa jau bija izrāvusi Tomam mugursomu no rokām un skatījās, kas tajā iekšā. Tur taču galīgi nekā nav! viņa vīlusies noteica.

-    Nu protams, pirms brīža tur bija mans spoks, Toms paskaidroja. Bet tagad viņš atkal sēž pagrabā.

-    Asprātīgi gan. Pat ļoti! Lola dusmīgi nokliedzās un piegāja pie loga.

Toms nomierinājās, iegāja savā istabā un aizvēra durvis. Tad izvilka Hedvigas Kimmelzaftes grāmatu, ko bija aizbāzis aiz džempera, ielikās gultā un sāka lasīt. Otro nodaļu, kā Hedviga Kimmelzafte viņam bija ieteikusi. Tur bija rakstīts:

VISu un NASu īpašības

Pastāv divi galvenie spoku paveidi, Vidēji Iespaidīgi Spoki (saīsināti VIS) un Neticami Atbaidoši Spoki (saīsināti NAS). VISi ir sastopami diezgan bieži, bet NASi ārkārtīgi reti; un tā arī ir labi, jo NASi ir neizsakāmi grūti padzenami un ļoti bīstami. Pēc apspriedes ar speciālistu VISu spēj padzīt pat iesācējs. Taču ikviens iesācējs ir STEIDZAMI! jābrīdina no nodoma padzīt NASu. Šeit pastāv ABSOLŪTAS DZĪVĪBAS BRIESMAS! Tuvoties NASam un, pastāvot labvēlīgiem apstākļiem, to padzīt spēj vienīgi kvalificēti speciālisti ar dzelzs nerviem, turklāt liekot lietā visas savas zināšanas. Pretnostatījot VISu un NASu spējas, aizraušanās un vājības, cienījamais lasītājs spēs labāk orientēties šajās parādībās un sapratīs, ka jārīkojas ļoti uzmanīgi.

spej iziet cauri jebkura biezuma sienai (izņemot spoguļus)

spej iziet cauri lidz pusmetru biezai sienai

lido aptuveni tikpat ātri kā vārna

ar savu parādīšanos izsauc zosādu un zobu klabēšanu

joņo pakaļ upurim ar reaktīvās lidmašīnas ātrumu

sk. VIS; to ieraugot, cilvēkam vēl piedevām mati saceļas stāvus, sākas trīsas un sajūta, ka nepārtraukti kads raugās viņam pār plecu

ar savu ledus pirkstu pieskārieniem izraisa vieglas aukstuma trīsas

ar skatienu spēj pārvietot līdz 20 kilogramiem smagus priekšmetus

rada trokšņus, no kuriem uzmetas zosāda

var uzpūsties lidz trīs metru garumam

spēj sabojat nelielu tehniku (telefonus, virtuves kombainus gludekļus)

izdala nepatīkamu trūdu smaku

liek plīst spuldzēm, vāzēm, kafijas tasītēm

izdala līmi kā gliemezis

ar savu ledus elpu cilvēku sasaldē

ar skatienu spēj pārvietot jebkura smaguma priekšmetus un aizlidinat tos pa gaisu

rada trokšņus, kas cilvēkam liek klabēt zobiem, trīcēt pie visām miesām un justies tā, it kā tūliņ apstāsies sirds

var uzpūsties drausmīgi liels, apmēram kā debesskrāpis

labprāt izslēdz radio un televizorus, ka ari sabojā liela izmēra tehniku, ka, piemeram, celtņus, ceļamkranus, vilcienus un karuseļus

izplata drausmīgu smirdoņu, kas rada izsitumus (zilu punktiņu veidā)

liek plīst spuldzēm un arī citiem, vienalga cik lieliem priekšmetiem. Tāpēc esiet ļoti uzmanīgi! Nekad neskatieties NASa dzeltenajās acīs, tas draud ar nāvi!

atstaj aiz sevis spīdīgas pēdas, tās ir lipīgākas par vislabāko līmi

nepatīk siltums, beg no termoforiem, karstas tējas un apkures

paniski baidās no jēlām olam

dienas gaismā sajūt nelabumu un cieš no stiprām šķavam

jut riebumu pret smaržām, reaģē, mainot krāsu, VISam var uznākt nelabums, un viņš var sākt atkapties

VISam ir bail no kapiem: saskaroties ar kapu smiltīm, viņš sabirst putekļos ari nepatīk siltums, taču nebeg, bet mežonīgās dusmās trako vēl briesmīgāk

par jēlam olam NAS tikai pasmejas

dienas gaisma NASu neietekme

ja uzpūš NASam tieši virsu vijolīšu smaržu, tas pa lielakai daļai var sākt atkāpties vai uz brīdi pazust

cīņā ar NASiem kapu smiltis laikam gan ir visiedarbīgākais līdzeklis. Taču vairāk nekas par to nav zināms

Cerams, ka šis saraksts lasītāju ir pilnībā pārliecinājis par to, ka noteikti ir jāizvairās no tikšanās ar NASiem. Bet, ja nu tomēr neņemot vērā šīs grāmatas kategorisko brīdinājumu lasītājs būs tik pārgalvīgs un nolems spēkoties ar šo drausmīgo būtni, tad vēlam, lai viņu pavada vairāk laimes nekā saprāta.

Nu tad tā. Sadrūmis Toms aizcirta grāmatu. Viņš pagriezās uz muguras un sāka raudzīties griestos. Vai viņš nebija jucis? Kāpēc, pie velna, viņam bija jāpiekrīt piedalīties tik drausmīgā piedzīvojumā? Vai to kāds tomēr nevarētu pateikt? Un tas viss tikai spoka dēļ, kas viņu bija līdz nāvei pārbaidījis un ar saviem ledus pirkstiem gribējis nožņaugt? Šī spoka dēļ visa ģimene viņu uzskatīja par jukušu. Tāpat spoka vainas dēļ viņam bija nācies naktī berzt kāpņu telpu. Nē.

Apņēmības pilns Toms piecēlās. Par to nevar būt ne runas. Nē. Lai tas riebeklis sēž lejā pagrabā. Viņam vairs baiļu nebija. Tur jau vajadzēja būt pašnāvniekam, lai uzsāktu cīņu ar NASu. Vislabāk pateikt to pagraba spokam jau tūliņ. Tad viņš šo lietu būs nokārtojis reizi par visām reizēm.

—  Kur tu atkal taisies iet? Lola jautāja, ieraudzījusi Tomu atveram dzīvokļa durvis.

-    Parotaļāšos ar savu spoku, Toms dusmīgi atbildēja un aizcirta durvis.

Gaudošana un zobu griešana

-          Ei! Toms čukstēja un taustījās pa tumšo pagrabu uz priekšu.

-    Ei, Hugo, kur tu esi?

-          Ko tu griībiī? no kāda kakta atskanēja samiegojusies balss.

-          Es, hm, Toms samulsis ieklepojās. Man ar tevi jārunā.

-          Vai tas ir kaut kas tik steidzams? spoka balsī jautās neapmierinātība. Viņš raustīgi iznira no kartupeļu kastes. Tad nožāvājās, taču aiz viņa atvērtās mutes Toms neredzēja neko citu kā vien pagraba sienu.

-          Tūliņ tu varēsi gulēt tālāk, Toms teica. Es tikai gribēju pateikt, ka, viņš iekoda sev lūpā, ka es šonakt nekur neiešu!

Hugo raudzījās viņā galīgi apjucis. Vai tas nozīmē, ka tu man vairs negribi palīdzēt?

-         Man ļoti žēl, Toms novilka. Bet vispār jau tu vari šeit palikt. Arlabunakti!

Zēns strauji pagriezās. Viņš aiz kauna varētu ielist zemē.

-   Aaaaoooiiiiiiiaa! viņam aiz muguras atskanēja Hugo gaudas. Aiii, tu mani esi gļēvi nodevis un pametis likteņa varā! Ūūū!

-    Kuš! Ne tik skaļi! Toms šņāca.

-    Fuuuiiii! Hugo turpināja gaudot un, rokas lauzot, lidinājās augšup lejup. Fuui! Tu esi nobijies, ne vairāk ne mazāk kā nobijies!

Viss pagrabs atmirdzēja drebelīgi zilā spoku krāsā.

-   Jā! Toms teica. Tieši tā. Un kas tad ir? Tu taču arī reizēm baidies. Man vēl nav ne desmit gadu un nav ne mazākās vēlēšanās sastingt ledū vai pārsprāgt! Paldies!

-    Ohohohohā! Hugo stenēja. No viņa acīm sāka izdalīties tik liels daudzums sudrabainu putekļu, ka Tomam uznāca šķavas. — Tu esi nelietis, visīstākais nelietis!

-   Neesmu vis! Toms dusmīgi iekliedzās. Turklāt es nezinu, kāpēc tu tā ārdies. Tev taču vēl atliek Kimmelzaftes kundze. Viņa tev vienalga būs daudz labāks palīgs par mani.

-    Viņa arī man nepalīdzēs, Hugo turpināja gausties. Cilvēki vienmēr turas kopā, es zinu! Tāpēc man nāksies uz mūžīgiem laikiem palikt šajā smirdīgajā pagrabā, aiaiai!

-    Pagrabs ir sācis smirdēt tikai kopš tavas parādīšanās, Toms norūca un sakārtoja brilles. Sev par lielu uztraukumu viņš secināja, ka viņam ir Hugo žēl.

-    Ah! Ūūh! Oh! spoks šņukstēja un plēsa savus pinkainos matus. Tas patiešām vairs nebija izturams.

-    Nomierinies, izbeidz! Toms izmocīja. Tik slikti te apakšā nemaz nav.

-    Ak tad nav? pēkšņi Tomam aiz muguras atskanēja kāda balss.

Izbijies Toms apmetās apkārt un ieraudzīja Lolas smīnīgo seju.

-    Katrā gadījumā tas nebūtu manā gaumē tupēt šeit tumsā, viņa pavīpsnāja. Vienlaikus Lola ziņkārīgi raudzījās Tomam garām. Taču pagrabs bija tukšs. Hugo bija pazudis bez pēdām. Šoreiz Toms par to tikai priecājās.

-    Brālīt, es nopietni uztraucos par tevi, Lola zobgalīgi teica. Kā tev šķiet, ko teiktu mamma, ja ieraudzītu tevi sēžam pagrabā un dzirdētu, kā tu pilnā rīklē sarunājies ar sevi, ko?

-    Es nesarunājos ar sevi, Toms nevērīgi noteica. Es sarunājos ar spoku. Beigu beigās viņam te lejā ir šausmīgi garlaicīgi.

-    Ah! Lola sadusmojās un sakrustoja rokas uz krūtīm. — Un par ko tad jūs tā runājat?

-    Faktiski mēs savu sarunu jau bijām pabeiguši, vai ne, Hugo? Toms teica un paraudzījās uz kartupeļu kasti. Lai tev labi klājas, veco zēn! Un aizmirsti, ko es tev tikko kā teicu. Tas NAS vēl piedzīvos brīnumus.

Pagrabā valdīja nāves klusums.

-    Ejam! Toms izbīdīja māsu gaitenī. Viņš tagad grib gulēt.

-Ak Dievs! Lola iestenējās un nogrozīja galvu. Ar tevi ir vēl tūkstošreiz sliktāk, nekā biju domājusi!

Spainis ar kapsētas smiltīm

"Vēl viena nakts bez miega," Toms nodomāja, velkot mugurā jaku, "no nepārtrauktās žāvāšanās es drīz vien vispār vairs nevarēšu aizvērt muti."

No dzīvokļa viņš atkal izlavījās, neviena nepamanīts. Vienīgi Hugo lidinājās viņam pretī jau pie Šmalcas Šmīrigas jaunkundzes dzīvokļa durvīm.

-     Kāpēc tu mani negaidīji pagrabā? Toms šņāca.

-    Kāpēc tieši tur? Vai tu varbūt gribi lidot pa pazemi? spoks atbildēja ar dusmīgu pretjautājumu, pūzdams Tomam sejā savu pēc trūdiem smirdošo elpu. Vislabāk dosimies ceļā no turienes! Klusu pie sevis kaut ko dūcot, viņš lidoja uz gaiteņa loga pusi.

-    Mēs lidosim ārā pa logu? Toms jautāja un atkal iekāpa vienā no tiem sasodītajiem līmes traipiem. Pie velna! viņš klusu nolamājās un vilka kurpi ārā no līmes. Kāpēc tu vienmēr aiz sevis atstāj šitādu cūcību?

Hugo uzmeta viņam gaužām aizvainotu skatienu. Neesi tik bezkaunīgs! Atver labāk to logu!

-    Jā jau, jā! Toms atvēra logu un palūkojās lejup uz tumšo ielu.

-    Mēs atrodamies diezgan augstu!

-   Hahā, diezgan augstu! Hohohoo! Hugo mēdījās, tad kaut kā šaušalīgi un vienlaikus riebīgi pasmaidīja un izlidoja ārā naktī.

-   Es nespēju aptvert, kas tagad notiks, Toms čukstēja. Vai man būtu jāsēžas tev mugurā?

-    Muļķīīības! Hugo žūžoja. Tu gluži vienkārši uzkāpsi uz palodzes, es aplikšu rokas tev apkārt, un hūuū mēs aizlidosim! Tas taču ir tik vienkārši.

-    Tev varbūt! Toms noņurdēja un, zobus sakodis, uzkāpa uz palodzes. "Tikai neskatīties lejup," viņš sev nosolījās. "Nekādā gadījumā neskatīties lejup." Bet tad jau viņu apņēma ledusaukstās spoka rokas un viņš izlidoja vēsajā septembra naktī. Toms kā maiss nokarājās lejup no spoka krūtīm. Mājas zem viņiem kļuva aizvien mazākas.

-     Nolādēts, kāpēc tu lido tik augstu? Toms iesaucās. Taču Hugo tikai pasmējās. Viņa smiekli skanēja diezgan briesmīgi. Par laimi, baisais lidojums drīz beidzās.

Kapsēta atradās pilsētas nomalē. Pie augstajiem vārtiem karājās tikai vientuļa laterna. Hugo, klusu gaudodams, pārlidoja tai pāri un nosēdināja Tomu uz nelielā laukumiņa aiz tās.

Toms šeit jau vairākkārt bija bijis kopā ar vecmāmiņu apmeklēt vectētiņa kapu. Taču tas aizvien bija noticis pa dienu. Viņš nodrebinājās, taču zēns centās sev iestāstīt, ka tas ir vēsā nakts gaisa ietekmē.

Labvakar, jaunais cilvēk! atskanēja kāda balss, un no tumsas iznira Hedviga Kimmelzafte ar vecmodīgu lukturīti vienā rokā un spaini otrā.

Apjucis Toms raudzījās uz lielo ķēdi, ar ko bija aiztaisīti kapsētas vārti. Kā…?

-Ak, man ir savi apkārtceļi! Vecā dāma daudznozīmīgi pasmaidīja. Es taču šeit iegriežos diezgan bieži. Bet labāk nestāvēsim tik ilgi uz vietas. Šodien ir diezgan vēss!

-    Es jūs pagaidīšu šeit! Hugo noteica. Man kapi nepatīk. Galīgi nepatīk!

-   Tu jau arī neesi kapu spoks, Hedviga Kimmelzafte konstatēja.

-     Neuztraucies, mēs drīz būsim atpakaļ! Viņa iespieda Tomam rokā spaini un mērķtiecīgi vadīja pa šaurajiem celiņiem starp kapu kopiņu rindām.

-    Spainis taču ir pilns, Toms izbrīnījies konstatēja, mēģinādams neatpalikt no Kimmelzaftes kundzes, kas ar savām garajām kājām spēra lielus soļus.

-    Protams! Viņa, it kā kaut ko meklēdama, paskatījās apkārt. Es vienmēr nesu līdzi rezerves smiltis. Luk, tur! Man šķiet, ka tā būs pietiekami laba vieta! Ātriem soļiem viņa piegāja pie kāda nomaļa kapa, kas izskatījās diezgan nekopts. Smiltis es ņemu vienīgi no aizmirstiem kapiem, tādiem kā šis, viņa paskaidroja, izbēra līdzpaņemtās smiltis sev blakus, noplūca zāli no vecā kapa un piepildīja spaini ar smiltīm.

Tad izvilka no savas lielās, melnās somas nelielu puķpodiņu. To mēs par pateicību atstāsim šeit.

Kamēr Hedviga Kimmelzafte vienā mierā dēstīja savas puķes, Toms nervozi raudzījās apkārt. Pie blakus kapa bija milzīgs piemineklis. Un tā priekšā neliela, krāsaina svecīte plastmasas mājiņā. Pēkšņi durtiņas, pa kurām ieliek svecīti, atvērās un pa tām kaut kas izlidoja ārā. Kaut kas sēra dzeltenā krāsā ar sarkanām acīm. Augumā ne lielāks kā Toma plauksta.

-    Kimmelzaftes kundze! zēns čukstēja, neizlaižot lidoni no acīm.

-    Kas noticis, jaunais cilvēk? vecā dāma jautāja, uz viņu pat nepaskatījusies, vienīgi ar kabatlakatiņu slaucīdama no pirkstiem smiltis.

-    Kaut kas izlidoja no kapu svecītes! Toms iestenējās. Kaut kas dzeltens ar acīm. Tas lido tieši uz mūsu pusi!

-Ak! Kimmelzaftes kundze bez mazākās intereses tikai atmeta ar roku. Nepievērs viņam uzmanību! Tas ir tikai kapu spoks. Pilnīgi nekaitīgs. Vienīgi ļoti ziņkārīgs. Viņi, nabadziņi, šeit pa lielākai daļai šausmīgi garlaikojas. Nāc! Iesim atpakaļ pie tava drauga.

Ar pilno spaini viņi devās atpakaļ. Toms visu laiku klupa, jo skatījās apkārt, meklēdams kapu spokus. To saradās aizvien vairāk. Tikko viņi ar Hedvigu Kimmelzafti bija pagājuši garām kādai kapu svecītei plastmasas mājiņā, atvērās durtiņas, un krāsainās svecītes iemītnieks sāka lidot viņiem nopakaļ. Vieni bija zili, citi violeti, atkal citi tik dzelteni kā pirmais, jo viss bija atkarīgs no tā, kādā krāsā bija viņu mājiņa. Brīžam Tomam šķita, ka dzird viņus ķiķinām.

Kapu spoki pavadīja viņu un Kimmelzaftes kundzi līdz mazajam laukumiņam un tad pēkšņi pazuda.

Hugo viņus sagaidīja augšā uz vārtiem.

-    Fui, velns, šitie nožēlojamie kapu spoki! viņš lamājās un ar pretīguma izteiksmi sejā nolaidās uz zemes. Kuru viņi gribēja nobaidīt?

-   Nejau visiem spokiem dzīves mērķis ir kādu baidīt, Kimmelzaftes kundze noteica un nolika spaini zemē. Hugo aiz šausmām atkāpās.

-    Īīīīāāā, vai jūs gribat, lai es sabirstu putekļos? viņš iegaudojās.

-    Nu, nu, neizliecies! vecā dāma teica. Tās smiltis es paņemšu pie sevis. Tev vienīgi jānogādā mūsu draugs sveiks un vesels gultā! Tad viņa pievērsās Tomam. Jaunais cilvēk, pirmais solis ir sperts. Rīt pēc pusdienas mēs mēģināsim padzīt NASu. Tieši pulksten septiņpadsmitos mēs satiksimies pie tava pagraba spoka bijušajām mājām.

Apģērbies ļoti silti un iemācies šķielēt! Par visu pārējo parūpēšos es. Norunāts?

Toms piekrītoši pamāja. Taču Hugo atkal sāka gausties. Tikai rītdien? viņš gaudoja. Kāpēc ne tagad tūliņ? Vai man tiešām būs vēl viena nakts jāpavada tajā smirdīgajā pagrabā? Kopā ar pāris pelēm, kuras var vienīgi pabaidīt?

Dārgais draugs spoks, Kimmelzaftes kundze dusmīgi teica, ja tu turpināsi man piesieties, es tev vispār nepalīdzēšu, skaidrs? Es tev novēlu labu nakti! Pēc šiem vārdiem viņa pagriezās un, ne vārda neteikusi, pazuda tumsā.

Vienas vienīgas nepatikšanas

Nākamajā rītā Toms vācu valodas stundas laikā aizmiga. Un matemātikas stundā ari. Tā kā viņš sēdēja pēdējā solā, varbūt tas paliktu arī nepamanīts. Taču viņš ne tikai gulēja, bet arī skaļi krāca. Diezgan nepatīkami! Vācu valodas skolotāja viņu tikai krietni sapurināja aiz pleca, bet matemātikas skolotājs par to, ka viņš neseko stundai, uzdeva sarežģītu papildu uzdevumu.

Lūk, ko viņš saņēma par savu varonīgo rīcību, glābjot bez pajumtes palikušu spoku!

Pie pusdienām viņš tik bieži žāvājās, ka gandrīz nespēja norīt ne kumosu, savukārt mamma viņu vēroja ar zināmām aizdomām. Tom, tu atkal esi zem segas lasījis!

Toms papurināja galvu un nožāvājās.

-    Kaut kas taču ir noticis, ja tu jūties tik noguris, tētis teica.

-   Viņš bus rotaļājies ar to savu spoku! Lola iesmējās.

-    Ak, Tom, vai tu vēl aizvien tici, ka pagrabā spokojas? mamma norūpējusies jautāja. Vai tāpēc tu naktīs nevari gulēt?

-    Muļķības! Toms apvainots atbildēja. Es gluži vienkārši esmu, un te nu viņam atkal uznāca žāvas, līdz nāvei noguris. Vai jūs arī nejūtaties noguruši? Sakot šos vārdus, viņš nozuda savā istabā.

"Sasodīts," Toms nodomāja. "Šim vakaram man ir vajadzīgs alibi. Kas zina, cik ilgi mēs darbosimies, padzenot to NASu. Spriežot pēc visa, mamma noteikti ienāks paskatīties, vai es guļu. Sasodīts, sasodīts, sasodīts!" Viņš izvilka no bikšu kabatas spoguli, ko pa kluso bija pievācis no Lolas, un sāka mācīties šķielēt. Taču, to darot, viņam nekas vērā ņemams prātā neienāca. Kad viņam no šķielēšanas jau bija sametusies nelaba dūša, istabā iedrāzās viņa mīļā māsiņa. Bez pieklauvēšanas, protams.

-    Beidz taču šķielēt uz mani! viņa dusmīgi teica. Pie telefona ir omīte un vēlas parunāties ar savu mazo mīlulīti!

Šķielēdams Toms paspraucās viņai garām. Omīte. Tas taču bija atrisinājums! Par laimi, mamma pasauca Lolu uz virtuvi palīdzēt mazgāt traukus, un viņš vienā mierā varēja runāt pa telefonu.

Omīte, protams, vēlējās zināt, kā ir atrisinājušās viņa problēmas ar spokiem. Toms viņai visu sīki izstāstīja un nonāca pie savas pēdējās problēmas: pie alibi nākamajai naktij. Taču omīte negribēja šajā lietā iejaukties.

-   Nē, viņa teica. Tas izklausās pārāk bīstami, manu zēn. Tur es nepiedalos.

-    Omīt, lūdzu! Tev pat nebūs jāmelo. Es patiešām gulēšu pie tevis. Es tikai atnākšu diezgan pavēlu!

-Nē!

-    Lūdzu!

-    Nē. Vienīgi, omīte ieklepojās, vienīgi, ja Hedviga man pateiks, ka tas nav pārāk bīstami. Es viņai pajautāšu un tad tev piezvanīšu!

Pēc pāris minūtēm omīte atkal bija pie telefona. Hedviga saka, ka viss būšot kārtībā, viņa teica. Pasauc mammu pie telefona!

Tagad Tomam alibi bija nodrošināts.

Kopā ar to nolādēto papilduzdevumu mājasdarbu gatavošana aizņēma vai veselu mūžību. Tikai puspiecos viņš ielavījās dzīvojamā istabā un izņēma no kumodes pilsētas plānu. Kāda laime, ka Hugo atcerējās sava tik iemīļotā savrupnama adresi! Naktsēnu aleja 23. Tas bija vēl tālāk, nekā viņš bija domājis. Savrupnams atradās aiz pilsētas parka. Nolādēts! Tā viņš vēl nokavēs. Toms ātri pabāza pilsētas plānu zem džempera, pielēca kājās un ieskrēja Lolai tieši krūtīs.

-    Nu, mazais, viņa teica. Kādam nolūkam tev vajadzīgs pilsētas plāns?

-    Nav tava darīšana! Toms sadusmots pabīdīja viņu malā un ieskrēja savā istabā. Kā gan viņai izdevās aizvien tik nemanāmi piezagties? Toms paķēra mugursomu un plastikāta maisiņu ar siltajām drēbēm. Kad viņš vilka kājās kurpes, viņam aiz dusmām trīcēja rokas. Lielās māsas vispār vajadzētu aizliegt! Kad Toms bija sagatavojies iešanai, Lola stāvēja istabas durvīs un smīnēja. Ak tu atkal ņemsi līdzi savu mugursomu? Un kas ir tajā maisiņā?

Toms viņu gluži vienkārši ignorēja un aizvēra dzīvokļa durvis.

Kad Toms ar Hugo mugursomā izgāja uz ielas, pulkstenis rādīja jau bez desmit minūtēm pieci. Viņš sāka iet ļoti ātri. Prom no vecpilsētas šaurības uz parku un tad pa ielām, kuras viņš pazina tikai pēc pāris pastaigām vasarā. Autobusu pieturā Toms uzvilka mugurā ziemas jaku un aplika ap kaklu šalli. Cepuri viņš pagaidām ielika jakas kabatā. Jau tāpat viņš izskatīsies diezgan uzkrītoši.

Dzīvžogi kļuva aizvien garāki un augstāki, māju aizvien mazāk. Toms ik pa brīdim paraudzījās pilsētas plānā. Viņš šausmīgi svīda.

-   Nolāpīts! Toms nomurmināja. Man šķiet, ka jau sen bija jānogriežas pa labi! Viņš centās saskatīt plāksnīti ar ielas nosaukumu un ieraudzīja Lolu. Kad viņš pagriezās atpakaļ, Lola paslēpās kādā iebrauktuvē.

-    Nāc ārā! viņš kliedza pa visu ielu. Nāc ārā, es tevi redzēju!

Smīnēdama viņa iznāca uz ielas.

-     Neliecies traucēties, mazais, viņa indīgi šņāca. Es tikai izgāju mazliet pastaigāties. Un tu? Vai esi ceļā uz Ziemeļpolu? Kāpēc tev mugurā ir ziemas drēbes?

Ko tagad darīt? Izmisis Toms paskatījās pulkstenī. Desmit minūtes pāri pieciem.

Nolādēts! Kaut viņš vismaz varētu māsai uzrīdīt Hugo! Taču dienas gaismā nekas nebija darāms.

-    Nu, ko stāvi kā sālsstabs? Lola uzsauca.

Toms noņēma brilles, nospodrināja tās un paklusu pie sevis lamājās. Un tad viņam ienāca prātā ģeniāla ideja.

-    Esmu apmaldījies, viņš teica un cik iespējams bezpalīdzīgi raudzījās pilsētas plānā. Tu taču šo apkārtni pazīsti tīri labi, vai ne?

-    Protams! Lola atteica. Šeit dzīvo vairāki mani klasesbiedri! Rokā ir! Viņa bija uzķērusies.

-    Un tas tips ar tiem spageti matiem taču arī dzīvo šeit, vai ne? Toms jautāja. Ielā ar tādu jocīgu nosaukumu.

Lola nosarka kā magone.

-    Kurkuļu ceļā! Jā, tagad es atceros! Toms iesaucās un sāka vicināt pilsētas plānu. Tu reiz par viņu stāstīji pie pusdienām. Tas ir kaut kur šeit aiz stūra!

-    Nu un tad?

-   Ja tu nebeigsi mani izsekot, es aiziešu pie tā tipa ar spageti matiem un pateikšu, ka tu viņā esi totāli ieķērusies!

Uz brīdi Lola palika bez valodas. Vispirms viņa nobālēja, tad kļuva sarkana kā biete, tad atkal bāla.

Neiedrošinies! viņa izmocīja. Toms tikai paraustīja plecus. Varbūt saderam?

Lola dusmīgi kodīja apakšlūpu. Tad nošņāca: Man vispār neinteresē, kur tu, sīkais, staigā! -, pagriezās uz papēža un prom bija.

.

Spoku savrupnams

Kad Toms, pilnīgi bez elpas, ieradās norunātajā vietā, Hedviga Kimmelzafte izskatījās dusmīga. Viņa stāvēja pie savrupnama kaltajiem dzelzs vārtiem, ģērbusies biezā ziemas mētelī, galvā viņai bija cepure, ap kaklu šalle, plecā ar sazin ko piekrauta soma, bet blakus zemē spainis ar kapsētas smiltīm.

-    Būtu ļoti jauki, ja jaunais cilvēks būtu mazliet precīzāks! viņa teica. Ir jau divdesmit minūtes pāri pieciem.

-      Es… es apmaldījos! Toms izstostīja un veikli uzlika galvā cepuri. Turklāt vēl man bija jātiek vaļā no māsas!

-    Nu labi, aizmirsīsim to! vecā dāma teica. Katrā gadījumā esam atnākuši uz pareizo adresi. Visā manā spoku aizdzinējas mūžā tik spēcīgu NASa smaku man nav gadījies saost!

Toms satraukts palūrēja pa smago vārtu spraugu. Vecais nams, kādreizējā Hugo mājvieta, bija lielu, kuplu koku ieskauts un itin nemaz neizskatījās vilinošs. Tas bija nemīlīgs, ar šauriem, tumšiem lodziņiem, kas kā aklas acis raudzījās Tomā. Par to, ka savrupnams tomēr bija apdzīvots, liecināja baltie dūmi, kas, kaut gan bija silts atvasaras vakars, plūda no skursteņa.

-    Nāc, jaunais cilvēk! To visu mēs apskatīsim tuvumā, teica Kimmelzaftes kundze un atvēra dārza vārtiņus. Tie skaļi iečīkstējās.

-    Ak, cik jauka skaņa! Hugo sajūsmināts iestenējās Toma mugursomā. Es atkal esmu mājās. Ohohoo, es raudu!

-    Vai tu negribi izkāpt ārā? Toms jautāja, kamēr viņi tuvojās savrupnamam. Šeit tevi vienalga neviens neredzēs!

-   Vēl ir gaišs, pārāk gaišs! Hugo noņurdēja.

-   Nu, es gan tā neteiktu, Toms atbildēja. Milzīgie koki meta tumšas ēnas.

Uz savrupnama durvīm veda platas, sūnām apaugušas kāpnes. Kad viņi pa tām bija uzkāpuši, Kimmelzaftes kundze nolika spaini zemē un apņēmības pilna uzspieda ar pirkstu uz vienīgās zvana pogas. "Caharija Līblihs" bija rakstīts uz nespodrās misiņa plāksnītes virs tās.

Nekas nenotika.

Kimmelzaftes kundze sarauca pieri grumbās. Hugo, tu taču teici, ka Lībliha kungs strādā mājās, vai ne?

-    Tieši tā! no mugursomas skanēja atbilde. Viņš strādā tikai mājās!

-    Hm, aizdomīgi! Kimmelzaftes kundze piespieda degunu pie ieejas durvju stikla.

-   Vai jūs kaut ko redzat? Toms nervozi knibinājās ap brillēm.

-    Tikai parastās NASa atstātās pēdas! Kimmelzaftes kundze klusu teica. Apgāztas mēbeles, ar līmi sacūkoti paklāji. Taču no Lībliha kunga nav ne vēsts!

-     Ohohojoooo! Hugo sāka vaimanāt. Tas riebīgais spoks noteikti ir arī viņu aizpūtis pa gaisu!

-    Muļķības! Kimmelzaftes kundze teica. Arī NAS grib reizēm kādu pabaidīt. Es domāju, ka mājas saimnieks ir kaut kur paslēpies. Viņa izvilka no kabatas plakanu kastīti. Nu, jaunais cilvēk! Uzsmērē to sev uz kurpju zolēm! Augstākās klases antiNASa līmes krēms. Un to, viņa sniedza Tomam caurspīdīgu metamo kauliņu, ieliec jakas kabatā. Tas dos ziņu par NASu. Tikko spoks būs tuvumā, kauliņš kļūs ledusauksts. Man arī ir tāds kauliņš. Ļoti noderīga lieta.

Kauliņš bija patīkami silts. Toms to veikli ielika kabatā.

-    Un es? Hugo apvainots jautāja. Man arī vajag tādu ziņotāju!

-   Muļķības! Kimmelzaftes kundze norūca un sāka vērot atslēgas caurumu. Tu esi spoks. Tu tāpat sajutīsi, ja tuvumā būs tavs kolēģis. Viņa parakājās kabatā un izvilka no tās īsu stieplīti.

-   Tai vajadzētu derēt! viņa noteica un uzmanīgi iebāza to slēdzenē.

-    Vai jūs tā bieži darāt? Toms jautāja.

-    Nu protams! Mani klienti pa lielākai daļai ir tā sastinguši aiz bailēm, ka pat nespēj atvērt man durvis.

Atskanēja klikšķis, un smagās durvis atvērās.

-    Nāc, jaunais cilvēk! Kimmelzaftes kundze nošņāca. Tagad lieta sāk kļūt nopietna!

Viņiem sejā iesitās ledaina dvesma. Mājā valdīja stindzinošs aukstums un nāves klusums. Viņi atradās pustumšā hallē ar augstiem griestiem un diviem maziem lodziņiem, pa kuriem nedaudz iespīdēja gaisma. Spoku līme puskrēslā uz paklājiem spīdēja kā milzu gliemeža atstātas pēdas. Kāpnes, kas veda uz augšstāvu, bija no vienas vietas piemētātas ar dažādām mantām. Zāles vidū kā milzu kukainis ar kājām gaisā atradās apgāzts galds. Tāpat otrādi apgāzts bija arī skapis. Visas gleznas pie sienām bija apgrieztas otrādi. Kroņlukturis virs viņu galvām lēnām šūpojās šurpu turpu. Šurpu turpu.

Toma pirksti stingri satvēra mazo metamo kauliņu. Tas bija silts. Nomierinoši silts.

Hallei bija piecas durvis: divas veda pa kreisi, divas pa labi un vienas atradās šīs nemīlīgās telpas pašā tālākajā stūrī.

Hugo, lien ārā! Kimmelzaftes kundze iečukstēja Toma mugursomā. Kur parasti uzturas Lībliha kungs?

Parādījās Hugo, viņš trīcēja un deguna apvidū bija bāli dzeltens.

-    Vai nu salonā, vai virtuvē, viņš čukstēja. Otrās durvis pa labi un nākamās durvis aiz tām. Oooohoojoo, kā šeit izskatās!

Klusu šļūcot uz savām ar pretNASu līmi ieziestajām pazolēm, Hedviga Kimmelzafte un Toms tuvojās salona durvīm. Hugo lidinājās viņiem nopakaļ. Kimmelzaftes kundze bez trokšņa atvēra durvis un ielūkojās telpā. Tad pamāja, lai Toms un Hugo viņai seko.

Lībliha kunga salonā bija silti, pat ļoti silti, jo kamīnā dega uguns. Pa diviem logiem ieplūda spilgta dienas gaisma.

-Ak vai! iebļāvās Hugo un momentā pazuda Toma mugursomā.

-   Lībliha kungs? Kimmelzaftes kundze klusu teica. Vai jūs esat šeit? Mēs atnācām jums palīgā.

Toms izdzirda tādu kā šņākoņu, un pēkšņi aiz dīvāna parādījās vīrietis ar pinkainiem, sirmiem matiem. Kas, kas jūs esat? viņš jautāja.

-    Mani sauc Hedviga Kimmelzafte, vecā dāma stādījās priekšā. Mans amats ir spoku padzīšana.

-   Vai patiešām? Bet tas taču ir… Lībliha kungs uzrausās kājās un izbrīnīts paraudzījās uz veco dāmu. Viņš bija liels un resns, viņam mugurā bija melns uzvalks, kas no vienas vietas bija nokaisīts ar miltiem. Kā jūs zināt par manu nelaimi? Viņš satraukts paraudzījās pār plecu. Pašreiz te ir klusums. Bet tas ir mānīgs. Taču jūs esat atnākusi īstajā brīdī.

-    Zinu jau, zinu. Kimmelzaftes kundze pasmaidīja. Viss ir atkarīgs no pareizas plānošanas. Ir tikai viens noteikts laiks, kad NASi nav īpaši aktīvi, tas ir starp pulksten septiņpadsmitiem un astoņpadsmitiem.

-   O, kam jūs to sakāt! miltiem apbērtais Lībliha kungs nostenēja.

-    Tas ir vienīgais laiks, kad es kaut nedaudz varu pastrādāt. Tā ir katastrofa! Ar trīcošām rokām viņš pieglauda matus. Jums jāzina, ka es esmu kēksu izgudrotājs un mana jaunākā recepte "Fejas skūpsts" ojē! Pārbijies viņš iesita sev pa pieri. Mani kēksi! Viņš paskrēja garām Tomam un Kimmelzaftes kundzei, pieskrēja pie durvīm, paskatījās ārā un jau nākamajā mirklī bija pazudis hallē.

-    Viņš nu gan uzvedas varen jocīgi, Toms konstatēja.

-     Tas nepārprotami norāda uz NASa uzbrukumu, Hedviga Kimmelzafte teica. Nāc, aizvilksim logiem priekšā aizkarus, varbūt tad mūsu pagraba spoks sadūšosies iznākt ārā. Mums vajadzēja ar viņu iepazīstināt Lībliha kungu.

-    Es neesmu nekāds pagraba spoks. Cik reižu man tas vēl būs jāatkārto? no mugursomas atskanēja dusmīga balss.

Lībliha kunga logu aizkari bija zilā krāsā un ļoti biezi. Kad tie bija aizvilkti, kamīnā degošā uguns ļāva dejot šaudīgām ēnām pa visu tumšo telpu.

-    Beidzot mājās! Hugo izdvesa un aiz sajūsmas uzlidoja lidz pašiem griestiem.

Tajā pašā brīdī salonā ar lielu troksni iedrāzās Lībliha kungs. Atvainojiet! viņš, elpai aizraujoties, kliedza. Bet man noteikti bija jāapskata mani "Fejas skūpsta" kēksi. Kāpēc jūs esat uztaisījuši tādu tumsu?

-    Uuhuuhuaaa! Hugo iestenējās un, pieņēmis visdrausmīgāko pelējuma krāsu, lidoja pretī Lībliha kungam.

-Ak nē, lūdzu, tikai ne to! viņš iekliedzās un aizklāja rokām seju. Nē, to es neizturēšu!

-    Hugo! Toms sadusmots iesaucās.

-    Bet es tikai mazliet gribēju viņu sabaidīt, Hugo apvainots kauca. Kā vecos laikos.

Lībliha kungs trīcēdams saļima uz sava miltiem nokaisītā dīvāna. Ak, viņš šņukstēja. Par ko man tas?

-   Nomierinieties, dārgais! Kimmelzaftes kundze teica. Mēs esam atnākuši jums palīdzēt. Un

es jums apsolu, ka šis pagraba spoks, viņa uzmeta Hugo dusmīgu skatienu, jūs otrreiz vairs tā nenobaidīs!

-     Es neesmu nekāds pagraba spoks! Hugo noburkšķēja un satriekts ielidoja atpakaļ Toma mugursomā.

-     Es neko nesaprotu, Lībliha kungs izdvesa. Kopš zināma laika es vairs vispār neko nesaprotu. Un mani kēksi, pa viņa miltiem notriepto vaigu noritēja liela asara, mani kēksi arī vairs nevienam negaršo. Kā lai es, nopietns kēksu izgudrotājs, strādāju šādos apstākļos? Es neesmu izgudrojis nevienu jaunu šķirni, kopš, kopš… Viņš atkal sāka šņukstēt.

-    Kopš pie jums tik traki spokojas, Kimmelzaftes kundze viņam palīdzēja pabeigt teikumu.

Lībliha kungs piekrītoši pamāja. Jau mans vectēvs savulaik bija tādās domās, ka šajā mājā viss nav īsti kārtībā. Viņš domāja, ka šeit spokojas mans pirms trim paaudzēm mirušais tēvocis Hugo, kurš bija mēnessērdzīgs un kādu reizi, miegā pa jumtu staigājot, no tā nokrita. Neliels ģimenes spoks, tā sakot. Taču kopš kādas nedēļas tas vairs nav izturams! Izmisumā Lībliha kungs purināja galvu. Esmu tik apjucis, ka cukura vietā pievienoju mīklai sāli, šokolādes vietā lakricu, miltu vietā veļas pulveri. Jā, un tad vēl es četras reizes esmu ļāvis kēksam piedegt! Lībliha kungs atkal ar miltainajām rokām aizklāja seju. — Drīzumā vairs neviena kēksu fabrika visā pasaulē negatavos manus izgudrojumus.

Kimmelzaftes kundze līdzjūtīgi māja ar galvu. Dārgais Lībliha kungs, viņa iesāka, kopš nedēļas jums vairs nav darīšanas ar jūsu tēvoci Hugo. Man jums diemžēl jādara zināms, ka jūs esat kļuvis par NASa invāzijas upuri.

Lībliha kungs pacēla galvu. Kā upuri?

-   NASa, Toms teica. Tas ir Neticami Atbaidošs Spoks.

Tad Hedviga Kimmelzafte paskaidroja visai samulsušajam Lībliha kungam, kas kopš neilga laika apdzīvo viņa māju un kā viņa par to ir uzzinājusi no Toma.

Neuzticības pilns viņš raudzījās abos viesos. Tēvocis Hugo ir…

-    … aizbēdzis uz šī jaunā cilvēka pagrabu. Jā. Kimmelzaftes kundze pamāja ar galvu. Tas bija tas spoks, kas jūs nupat tik ļoti nobaidīja. Mans jaunais draugs savā mugursomā ir atnesis jūsu tēvoci, kas šeit kādreiz spokojās. Viņš ir ļoti nekaitīgs spoks, tā saucamais VIS.

-    Nu, nu, tik nekaitīgs es nemaz neesmu, no Toma mugursomas atskanēja aizvainota balss, un tad Hugo atkal izlidoja no savas paslēptuves. Viņš piepūtās pilnā augumā un lidoja uz pārbiedētā Lībliha kunga pusi.

-     Jūsu vectēvs ir teicis taisnību, viņš čukstēja, es esmu Hugo, kas pēc traģiska negadījuma tumšā naktī ir kļuvis par spoku. Vairāk nekā pirms simt piecdesmit gadiem. Toreiz jūsu vecvecvectēvs vēl bija dzīvs. Brīnišķīgi bailīgs cilvēks! Viņam pret mani bija liels respekts.

-   Neticami, Lībliha kungs nočukstēja. Gluži vienkārši neticami.

-    Lībliha kungs, Hedviga Kimmelzafte iesāka, mēs esam ieradušies, lai palīdzētu jūsu tēvocim atkal atgriezties mājā. Vai jūs būtu ar mieru vēlreiz uzņemt Hugo savā mājā, ja es par to padzītu šo NASu?

-   Bet protams! Lībliha kungs iesaucās. Viņš nekad nav man traucējis cept kēksus. Tomēr viņam nevajadzētu turpmāk tik ļoti mani baidīt kā pirmīt.

-     Spoka goda vārds! Hugo čukstēja. Es paspokošos tikai mazlietiņ.

-    Labi, par to nu mēs būtu skaidrībā, Hedviga Kimmelzafte noteica. Bet tagad mums ātri jāsagatavojas turpmākajiem notikumiem. Viņa paskatījās pulkstenī. Pēc nepilnas stundas būs tumšs, un tad, dārgie draugi, spoks šeit sāks ārdīties ne pa jokam!

Zobiem klabot kājām trīcot

-   Hm, hm! Kimmelzaftes kundze uzmeta nosodošu skatienu Lībliha kunga dzīvojamai istabai. Zilā krāsā, viss zilā krāsā. Tas ir ļoti slikti. Un neviena paša spoguļa.

-     Neviena spoguļa? Lībliha kungs apjucis jautāja.

Svarīgu sejas izteiksmi Toms sakārtoja brilles. Spoguļi ir ļoti noderīgi cīņā ar spokiem, viņš teica. Vai tad jūs to nezinājāt?

Lībliha kungs neatbildēja. Ar viņu notika kaut kādas dīvainas pārmaiņas. Viņa mati pēkšņi sacēlās stāvus kā eža adatas, seja kļuva bāla kā cukura vate, kājas sāka ļodzīties. Plaši ieplestām acīm viņš nekustīgi blenza uz durvīm.

No halles atskanēja dobja skaņa. NASa ziņotājs Toma jakas kabatā kļuva auksts kā ledus.

-    Slēpieties, spoks! iesaucās Kimmelzaftes kundze, paķēra spaini ar kapsētas smiltīm un nozuda aiz viena no klubkrēsliem.

Toms, ilgi nedomādams, aizlīda aiz dīvāna.

-     Ūūūūūhāāāā! žēlabaini iegaudojās Hugo un trīcēdams sarāvās pavisam maziņš.

-    Lien mugursomā! Toms iesaucās. Aiziet, ātrāk!

Dobjā skaņa tuvojās. Tagad atskanēja arī gaudošana. Lībliha kungs aizvien vēl stāvēja kā sastindzis.

-   Pazūdiet! no klubkrēsla aizmugures atskanēja Kimmelzaftes kundzes balss. Ātri kaut kur paslēpieties!

-     E-e-e-es nespēju! Lībliha kungs izmocīja un aizsedza rokām seju. Troksnis jau bija pie pašām durvīm, tās atsprāga vaļā, un pa tām iedrāzās briesmīgs, drausmīgi smirdošs, milzīgi liels kaut kas. Tas bija NAS.

-    Bāāāāāāhāāā! tas iebļāvās un izstiepās līdz pat griestiem, liekot sasprāgt visām elektriskajām spuldzītēm. Ar savām dzeltenajām acīm tas bezgala draudīgi raudzījās uz nelaimīgo Lībliha kungu. Spoka milzīgā mute atvērās apmēram metru plata, un viņš sāka pretīgi atraugāties. Tad dziļi ievilka elpu un uzpūta savu ledaino dvašu Lībliha kungam. Nelaimīgais momentā sastinga.

Toma zobu klaboņa atgādināja rakstāmmašīnas darba troksni. Viņš trīcēja tik ļoti, ka brilles viņam noslīdēja no deguna. No mugursomas skanēja Hugo baiļpilnās vaimanas. Vienīgi Hedviga

Kimmelzafte saglabāja vēsu prātu. Viņa zibens ātrumā iebāza roku spainī, izslējās taisni un meta NASam ar kapsētas smiltīm.

-    Brāāārgāāā! milzīgais spoks iekliedzās un kļuva violets kā vijolīte. Viņš pārgrieza savas dzeltenās acis, viņa ledusaukstā elpa kļuva tik silta, it kā nāktu no centrālapkures. Ar drausmīgu kliedzienu viņš izšāvās hallē. Ar troksni aizcirtās durvis, pāris gleznu nokrita uz grīdas. Iestājās nāves klusums.

-    Ak šausmas, ak šausmas! Toms stenēja, taustīdamies pa miltaino paklāju pēc savām brillēm.

-   Pagalam! vaimanāja Hugo un, rokas lauzot, izlidoja no mugursomas. Mēs esam pagalam.

-   Gaisu! Atveriet logu! Kimmelzaftes kundze sauca. Citādi mēs visi iedzīvosimies zilos izsitumos no NASa smakas! Viņa veikli pavilka sāņus aizkarus un atrāva vaļā logus. Ārā bija tumšs.

-   Āāāāhhh! nopūtās Hugo. Spoku laiks!

"Tas arī vēl," Toms nodomāja un trīcošām rokām uzlika brilles.

Norūpējies viņš paraudzījās uz sastingušo Lībliha kungu.

-     Sasalis ledū! Kimmelzaftes kundze konstatēja. Ātri aiznesīsim viņu pie kamīna.

Kopīgiem spēkiem viņi stiepa lielo, resno vīru tuvāk ugunij. Tad Hedviga Kimmelzafte izņēma no kabatas pudelīti ar sarkanu šķidrumu. No tās viņa uzpilināja trīs pilienus uz Lībliha kunga ledusaukstā deguna. Tas ir mans speciālais atkausēšanas līdzeklis, viņa paskaidroja. Tas ir manis izgudrots līdzeklis pret NASu izraisītiem sasalumiem. Viņa nogrozīja galvu un paraudzījās apkārt. Nu protams, viņa nomurmināja. Atkal visas spuldzes pagalam. Tad ir laiks iededzināt sveces.

Kamēr Kimmelzaftes kundze uzlika sveces, Toms iegrima klubkrēslā.

Ak šausmas! viņš stenēja. Zēnam trīcēja rokas. Kājas arī.

Viņš viss trīcēja. Viņš sev šķita kā dzīvs pudiņš.

Savukārt Lībliha kungs vēl aizvien sastindzis stāvēja pie kamīna. Vienīgi viņa lūpas vairs nebija zilas, un viņa degungals pamazām kļuva sārts.

Kimmelzaftes kundze paskatījās pulkstenī. Tagad mēs varam nedaudz atpūsties. Lielākajai daļai NASu šāds daudzums kapsētas smilšu atņem spēkus vismaz uz divām stundām. Mums būs pietiekami daudz laika pārdomāt turpmāko rīcību. Es…

Skaļš troksnis apslāpēja viņas balsi. Tas nāca no halles. Tam sekoja atbaidoši smiekli.

-    Ūahahaha! Hugo iekaucās un zibens ātrumā nozuda zem paklāja. Kimmelzaftes kundze kopā ar Tomu pieskrēja pie durvīm un paraudzījās ārā. Skats, kas viņiem atklājās, nebija domāts cilvēkiem ar vājiem nerviem.

Visa halle spīdēja riebīgā pelējuma zaļā krāsā. NAS, piepūties kā balons, lidinājās pie griestiem un tieši tajā brīdī lika sašķīst kroņlukturim.

-    Desmit minūtes, Kimmelzaftes kundze nostenējās. Smiltis uz viņu ir iedarbojušās tikai desmit minūtes. Tas sagrauj visus manus plānus.

NAS kā lidmašīna piķējošā lidojumā metās uz kāpnēm, izgrūdis apdullinošu kliedzienu, uzbrauca pa margām augšā un ar reaktīvās lidmašīnas ātrumu nobrauca pa tām atkal lejā.

-    Ūūūūūūūāāāāāhhhhhhāāāāāā! spoks gaudoja, tad paņēma vienā rokā milzīgu skapi, otrā divus galdus un, sajūsmā aurojot, trieca tos pret sienu.

-    Nu ir pienācis laiks nelielam testam! čukstēja Hedviga Kimmelzafte, izņēma no mēteļa kabatas ābolu un ļāva tam neuzkrītoši ripot pa halles grīdu. Ieraudzījis ābolu, NAS momentā ļāva nokrist uz grīdas kumodei, ko tieši tobrīd lauza mazos gabaliņos, un priecīgi ieurkšķējās. Tad zibens ātrumā pastiepa vienu roku, pagrāba ābolu un iemeta to savā plaši atplestajā mutē.

-   Mmmmmmmmjāāāāāāāā! viņš nostenējās.

-    Ahā! Kimmelzaftes kundze iečukstēja Tomama ausī. Viņš ir no rijīgajiem NASiem. Tas varētu mūs glābt.

NAS atkal uzdrāzās augšup pa kāpnēm. Kāpņu augšgalā viņš nocēla savu galvu un ļāva tai ar troksni ripot lejup pa kāpnēm. Riebīgi ķiķinot, tā ripoja salona durvju virzienā. Dzeltenās acis raudzījās Tomā.

-   Šķielē, jaunais draugs, šķielē! Hedviga Kimmelzafte iesaucās, pielēca kājās un paspēra spoka galvu kā futbola bumbu kāpņu virzienā. Tad veikli kā zebiekste ieskrēja atpakaļ salonā, paķēra spaini un draudīgi iestājās ar to durvīs.

Galva, skaļi aurodama, ripoja uz kāpnēm. Ar drausmīgu kliedzienu NAS metās pa kāpnēm lejā, sagrāba to savās pelējuma zaļajās rokās un uzlika uz pleciem. Tad lēnām, draudīgi lēnām tuvojās Kimmelzaftes kundzei un aiz viņas stāvošajam, trīcošajam Tomam.

-    Bāāāhhhhhh! viņš iestenējās. Nūūūūū, pahahahagaidiet! Viņa balss skanēja tā, it kā nāktu no akas.

-   Man tu vari neizrādīties! Kimmelzaftes kundze kliedza. Tā tava bļaustīšanās un lidināšanās,

un mēbeļu dauzīšana neatstāj uz mani ne mazāko iespaidu!

"Uz mani gan," Toms nodomāja. Viņam metās nelabi no spoka izplatītās smirdoņas un tās nolāpītās šķielēšanas. Un vēl, sev par lielām izbailēm, viņš pamanīja uz rokām zilus izsitumus.

-      Pahahahazūūuūdiet! NAS stenēja un izstiepās līdz pašiem griestiem.

-     Tu pazudīsi! Kimmelzaftes kundze teica. Turklāt jau šodien. To sakot, viņa ar vienu roku grāba no spaiņa kapsētas smiltis, bet ar otru no mēteļa kabatas smaržu pudelīti.

NAS tikai ņirdzīgi pasmējās un lika saplīst loga rūtij. Taču viņa dzeltenās acis nemierīgi šaudījās no spaiņa uz smaržu pudelīti.

-     Vijolīšu smaržas! Kimmelzaftes kundze teica. Spokiem no tām piemetas šausmīga nieze. Bet manas kapsētas smiltis tu jau esi nobaudījis.

-    Pāāāāāhāāāāāāāā! NAS iebļāvās. Sīhīkumi. Bet mums šohohonakt vēhēl būs ļoti jautri! Viņa pelējuma zaļajos lūpu kaktiņos pavīdēja ļauns smīns, un pēkšņi viņš pazuda.

Halle bija pilnīgi tumša un klusa.

-   Viņš ir prom! Toms apjucis paraudzījās apkārt.

-    Jā, bet es ļoti baidos, ka ne uz ilgu laiku, Kimmelzaftes kundze teica. Šis zēns grib pa-

spēlēt ar mums kaķi un peli. Taču tagad man šķiet, ka es zinu, kā mēs no viņa varētu tikt vaļā. O, jā! Taču tas būs sasodīti bīstams pasākums!

Plāns

Trīcošām kājām viņi atgriezās salonā. Pie kamīna, kur uguns jau tikpat kā bija beigusi degt, sēdēja atkusušais Lībliha kungs, piespiedis kabatlakatiņu pilošajam degunam.

-    Šī ir jau piektā reize, kad viņš mani sasaldē! viņš šņāca. Tā es vēl iedzīvošos plaušu karsonī!

-     Jūs varat tikai priecāties, ka ar jums nav noticis kaut kas daudz ļaunāks! Kimmelzaftes kundze nolika savu pustukšo smilšu spaini un smaržu pudelīti uz galda un ieslīga vienā no klubkrēsliem. Ja vien jūs nebūtu aizvēris acis, viņš noteikti būtu licis jums pārsprāgt!

-     Ko, ko jūs teicāt? Līblihs pārbijies izstostīja. Pārsprāgt? Bet tas taču ir šausmīgi! Tas ir briesmīgi!

-     Vai viņš ir prom? — Bāls kā vaniļas saldējums no paklāja apakšas izlīda Hugo. Vai jūs viņu beiheidzot padzināt?

-    Paliec vismaz tu mierā! Toms viņam dusmīgi uzsauca. Tu nu mums gan esi milzīgs

palīgs! Mēs tevis dēļ riskējam pārsprāgt vai tikt sasaldēti, bet tu palien zem paklāja!

-    Kuš! Kimmelzaftes kundze nošņāca.

Virs viņu galvām atskanēja klusa skrāpēšanās. Un tad pēkšņi atskanēja apdullinošs troksnis. Pilnā skaļumā sāka darboties radio un televizors, sāka zvanīt Lībliha kunga modinātājpulkstenis.

-    Bez panikas! haosā atskanēja Kimmelzaftes kundzes balss. Tas ir tikai nevainīgs automātiskais spoks!

Tajā pašā brīdī virs viņas galvas caur griestiem izspraucās roka pelējuma zaļā krāsā.

-    Uzmanieties! Toms iesaucās, paķēra smaržu pudelīti un uzšļāca pusi tās satura uz drebelīgajiem ledus pirkstiem.

-    Jāhhhhāāāāāā! viņi dzirdēja spoku klaigājam viņiem virs galvas, bet baisā roka viņu acu priekšā izšķīda gaisā. Radio, televizors un modinātājpulkstenis apklusa.

-    Bāāhāāāā! Vijolītes. To tikai te vēl trūka, iesaucās Hugo un apvainots sāka kasīt savu bālo, trīcošo miesu.

Kimmelzaftes kundzes seja deguna apvidū bija kļuvusi nedaudz bāla. Dārgais jaunais draugs! viņa teica. Tas nu tev izdevās vienreizēji labi. Liels paldies!

-    Ak, nav par ko, Toms noteica un apjucis darbojās ap savām brillēm.

Lībliha kungs sāka šķaudīt. Un kas jums padomā tālāk? viņš jautāja, nervozi raudzīdamies uz griestiem.

-     To, Kimmelzaftes kundze teica un sāka runāt klusāk, — jūs tūliņ uzzināsiet! Viņa izņēma no somas papīru un pildspalvu un sveču gaismā sāka rakstīt. Toms un Lībliha kungs ziņkārīgi raudzījās viņai pār plecu. Pat Hugo beidza vaimanāt un pielidoja tuvāk. Lūk, ko viņi izlasīja:

Lībliha kungs sāka enerģiski māt ar galvu. Jā, jā! viņš čukstēja. Viņš ir aprijis visus manus kēksus.

Kimmelzaftes kundze brīdinoši pielika pie lūpām pirkstu un rakstīja tālāk:

Kimmelzaftes kundze jautājoši palūkojās pārējos sazvērniekos.

Toms piekrītoši pamāja ar galvu. Okei! viņš nočukstēja.

-    Es darīšu, ko spēšu! Lībliha kungs tikko dzirdami teica.

Hugo mazliet palidinājās apkārt, bet tad arī viņš piekrita.

-   Labi! Kimmelzaftes kundze čukstēja. Tad es šo papīru iznīcinu! Taču tieši tajā brīdī, kad viņa turēja zīmīti virs sveces liesmas, visu telpu pāršalca ledains vējš, izrāva zīmīti viņai no rokas un nopūta visas sveces. No izdzisušā kamīna spīdēja gaisma pelējuma zaļā krāsā.

-    Zīmīte! Kimmelzaftes kundze iekliedzās. Ātrāk! Mums tā jāatrod!

Taču velti Toms un Lībliha kungs taustījās pa tumšo istabu. No kamīna atskanēja drausmīgs

vaids, un NAS, riebīgi smaidot, izbāza no tā savu galvu.

-    Hahāāāāāāāā! tas smējās. Viņa acis spīdēja kā automašīnas lukturi.

Tomu pārņēma drosme, kas raksturīga izmisuma brīžos, viņš pagriezās pret nezvēru un meta uz viņa drebelīgo stāvu krietnu devu kapsētas smilšu.

-     Āāāāāārhpppprāāts! NAS iekaucās tik skaļi, ka Tomam gandrīz nokrita ausis. Ar pārsprāgušām gaisa balonam raksturīgu šņākoņu NAS saruka, taču pēdējiem spēkiem vēl pieskārās ar saviem ledus pirkstiem Toma rokai. Zēns paklupa un nokrita uz grīdas. Viņa kreisā roka bija stīva kā lāsteka. NAS savukārt kaukdams izgāja cauri sienai.

Uzšvirkstēja sērkociņš. Kimmelzaftes kundze atkal aizdedza sveces, tad paraudzījās apkārt, visbeidzot satriekta atkrita uz dīvāna.

-    Zīmīte ir pazudusi! viņa nočukstēja. Tā, lūk. Nu mēs esam zaudētāji.

Toms ar grūtībām pietrausās kājās, pastūma tikpat kā tukšo spaini malā un rādīja Kimmelzaftes kundzei savu roku. Uzpiliniet nedaudz no sava speciālā atkausēšanas līdzekļa!

-    Protams, dārgais! vecā dāma teica un paņēma mazo pudelīti.

-    Tu patiešām esi ārkārtīgi drosmīgs. Diemžēl tagad mums vairs nelīdzēs arī drosme. Mēs varam vienīgi bēgt. Viņa dusmīgi papurināja galvu. Kaut kas tāds ar mani nav atgadījies visas karjeras laikā.

-     Vai jūs domājat, Lībliha kungs slaucīja degunu kabatlakatiņā, Vai jūs domājat, ka mums šī māja būs jāpamet?

Kimmelzaftes kundze piekrītoši pamāja.

-     Muhuhuļķības! atskanēja balss no dīvāna apakšas. Tās visas ir muhuhuļķības! Pašapmierināti smaidīdams, Hugo pielidoja pie pārējiem un nometa uz galda zīmīti.

-    Bet tas taču ir brīnišķīgi! iesaucās Lībliha kungs. Bezgala brīnišķīgi!

-    Vienreizēji, Hugo! Toms teica. Kā tu to dabūji gatavu?

-     Kuš! Hedviga Kimmelzafte nošņāca un otrreiz turēja zīmīti virs sveces liesmas. Šoreiz nekas nenotika, un no viņas plāna palika pāri tikai kaudzīte pelnu. Apmierināta viņa to notrauca no galda. Tom? Lībliha kungs? Hugo? Vai esat gatavi?

Sazvērnieki tikai piekrītoši pamāja.

-      Labi! Kimmelzaftes kundze nočukstēja. Tad tas nolādētais NAS jau tūliņ dabūs trūkties!

Spoka medības

V —- Y

Kad Toms un Kimmelzaftes kundze devās uz lielajām kāpnēm, hallē valdīja necaurredzama tumsa. Virtuvē bija dzirdams pakluss darba troksnis. Lībliha kungs jau bija ķēries pie lietas.

-     Mums ir laimējies, čukstēja Hedviga Kimmelzafte. Mans metamais kauliņš ziņo, ka mūsu "draugs" atrodas augšā. Mums jāgādā vienīgi par to, lai viņš tur vēl kādu pusstundu paliktu. Tur, augšā. Viņa no savas bezizmēra somas izvilka divas ķiveres. Tās ir kalnraču ķiveres. Tām priekšā ir mazas lampiņas. Ļoti praktiska lieta!

Kad Toms vienu no tām uzlika sev galvā, tā viņam noslīdēja gandrīz līdz degunam.

-     Mazāku diemžēl nav, Kimmelzaftes kundze čukstēja. Vai viss pārējais skaidrs? Vijolīšu smaržas? NAS ziņotājs?

Toms pamāja ar galvu.

-    Nu labi, tad sākam!

Ļodzīgiem ceļgaliem un atlikušajām kapsētas smiltīm bikšu kabatā Toms sekoja vecajai dāmai augšup pa kāpnēm. Bija bez piecpadsmit minūtēm deviņi. Jo augstāk viņi kāpa, jo aukstāks kļuva. Uz pēdējiem pakāpieniem jau bija sniegs.

-    Tas ir no NASa ledainās elpas, Kimmelzaftes kundze nočukstēja un palūkojās apkārt. Ap visu lielo halli, garām vairākām durvīm veda galerija, ko no apakšstāva atdalīja vienīgi šauras margas. Ar nepatiku Toms paraudzījās lejup. Tumsa hallē atgādināja jūru melnā naktī.

Kimmelzaftes kundze paskatījās pa kreisi un pa apsnigušo paklāju klusu tuvojās pirmajām durvīm. Toms viņai sekoja. Viņa ziņotājs bija tik silts kā tikko cepta maizīte. Durvis šķībi karājās eņģēs. Istabu aiz tām sedza bieza sniega kārta. Mēbeles bija sakrautas kaudzē, no lampas nokarājās saplēsts paklājs.

-    NAS ir labi pastrādājis! Toms nočukstēja.

Viņi aizlavījās līdz nākamajām durvīm. Aiz tām

atradās guļamistaba. Aizsalušā loga priekšā atradās gulta, tā izskatījās tā, it kā pēdējos simt gadus tur neviens nebūtu gulējis. Taču spilvenus nesedza vis sniegs, bet gan sarma. Blakus gultai atradās naktsskapītis un pie sienas — milzīgs skapis ar spoguļdurvīm. Spogulis bija pilnīgi neskarts.

-    Nu lūdzu! Hedviga Kimmelzafte čukstēja. Ja NAS mus patiešām izseko, tad skapis ar spoguļdurvīm ir vislabākā slēptuve. Acīmredzot

viņš šeit uzturas ārkārtīgi nelabprāt. Iegaumē šīs durvis, jaunais draugs!

Toms pamāja ar galvu. Viņam kļuva baisāk un baisāk.

Aiz visām pārējām durvīm nebija nekā cita kā vien salauztas mēbeles, otrādi apgrieztas gleznas un ar līmi piecūkotas grāmatas. Turklāt Toma NASa ziņotājs kļuva aizvien aukstāks. Ar katru soli aukstāks.

Viņi jau bija aizgājuši diezgan tālu no kāpnēm, kad pēkšņi izdzirdēja kaut kādu skaņu. Tā skanēja no septītajām durvīm. Tā bija drausmīga

klavieru dauzīšana, kuru pavadīja dziedašana, kas lika asarām sariesties acīs.

"Tūliņ es nāhākšu, Tūūūūliņ eseseses nāhāhākšu un pāhārbiehiedēšu jūhūs drauauausmīsmīsmīgi!"

Cik vien klusu iespējams, abi spoka mednieki tuvojās istabai. Vienīgi sniegs klusu gurkstēja zem viņu pazolēm.

-    Pagaidi! čukstēja Kimmelzaftes kundze un sāka spraust sniegā durvju priekšā milzīgu daudzumu brīnumsvecīšu. Toms lūrēja pa atslēgas caurumu. Laistīdamies pelējuma zaļā krāsā, NAS sēdēja uz klavierēm un ar saviem trīcošajiem pirkstiem mežonīgi dauzīja klavieru taustiņus. Viņa galva atradās uz klubkrēsla un kaut ko kliedza.

-   Nešķiet, ka viņš kaut kur taisītos iet, Toms pačukstēja Kimmelzaftes kundzei. Viņš ir pat nocēlis galvu.

-   Ļoti labi! Kimmelzaftes kundze viņam tāpat čukstus atbildēja. Tad es vēl ātri apskatīšu citas telpas, bet tu paliec šeit sardzē. Ja NAS taisās iznākt no istabas pirms manas atgriešanās, ātri aizdedzini brīnumsvecītes un vēl piedevām aplaisti tās ar vijolīšu smaržām. Kapsētas smiltis izmanto tikai ārkārtējā gadījumā! Es steigšos atpakaļ! Un viņa pazuda tumsā.

"Nu, tā kā man vienmēr veicas, varu būt drošs, ka viņš tūliņ nāks ārā," Toms nodomāja. Viņš uzmanīgi pārkāpa pāri brīnumsvecītēm un atkal paskatījās pa atslēgas caurumu. NAS vairs nesēdēja pie klavierēm. Viņš izklaidējās, metot savu galvu augļu vāzē kā bumbu basketbola grozā. Tad pēkšņi viņš to uzlika uz pleciem un tuvojās durvīm.

Nolādēts! Toms nomurmināja. Nolādēts! Trīcošiem pirkstiem viņš izvilka no bikšu kabatas sērkociņu kastīti. Švirks! Pirmā brīnumsvecīte izšvirkstināja savas zvaigznītes sniegā. Tālāk Toms netika, jo NAS nenāca pa durvīm. Viņš pēkšņi parādījās Tomam aiz muguras, jo bija iznācis cauri sienai. Izbrīnījies viņš blenza lejup uz zēnu. Tad pasmaidīja. Tas bija smaids, kas liek locekļiem palikt ļenganiem, zobiem klabēt un sirdij apstāties. Lai nokļūtu pie skapja ar spoguļdurvīm, Tomam butu bijis jāiet cauri NASam, tāpēc zēns devās citā virzienā. Viņš metās pakaļ Kimmelzaftes kundzei.

. Palīgā! viņš kliedza. Kimmelzaftes kundze, palīdziet! Viņš nāāāāāk!

NAS sekoja Tomam pa pēdām. Riebīgi ņirdzot. Zēns jau sajuta viņa ledaino elpu sev pakausī. "Tūliņ viņš mani sasaldēs," viņš nodomāja. "Tūliņ."

Taču tad tumsā viņam pretī skrēja Kimmelzaftes kundze ar lielu daudzumu degošu brīnumsvecīšu katrā rokā, tās viņa apļoja dažādos virzienos.

-   Vijolīšu smaržas! viņa sauca. Ātri!

Samulsis NAS apstājās, dusmīgi noraudzījās

brīnumsvecītēs un nepatikā sarauca degunu, kad Toms uzlēja smaržas uz sava džempera.

-    Bāāāāāāhhāāā! Tahahas ari juhuhums nelīīīdzēs! viņš iegaudojās.

-    Tur viņam diemžēl taisnība! Kimmelzaftes kundze iešņāca Tomam ausī. Cita pēc citas nodzisa brīnumsvecītes. Lai nokļūtu līdz skapim, mums jāizmanto atlikušās kapsētas smiltis. Bet svied tikai pa mazai drusciņai! Skaļi viņa teica: Spoks, tu esi uzvarējis. Mēs padodamies. Ļauj mums paiet tev garām, un mēs pametīsim šo māju. To sakot, viņa stingriem soļiem tuvojās pārsteigtajam NASam. Toms klupdams krizdams metās viņai pakaļ.

-    Hohoooīīīī! NAS rēca. Tas gahan juhuhums pahahatiktu!

Hops! Kimmelzaftes kundze uzmeta viņam uz pirkstiem šķipsniņu smilšu.

-    Aūūūu! NAS iekaucās un pakāpās vienu trīcošu soli atpakaļ.

Hops! šoreiz meta Toms.

Soli pa solim, lamādamies un kaukdams NAS kāpās atpakaļ. Kad līdz istabai ar skapi bija atlikuši vairs pāris soļu, kapsētas smiltis beidzās.

NAS ļauni smīnēja. Tuhuhuhur lejā! viņš stenēja. Viņa ledus pirksti rādīja pāri margām melnā dziļumā. Es jūhūs nohohopūhūtīšu tuuūūūūūr lejā!

Izmisumā Toms pieķērās pie margām.

Ūūūūūūūāāāāāā! virs viņa galvas atskanēja kauciens, taču tā nebija NASa balss. Tas bija Hugo. Viņš sagrāba Tomu un Kimmelzaftes

kundzi aiz apkakles, pacēla virs margām un ātri lidoja prom.

-   Hugo! Toms iesaucās. Kā tu šeit gadījies?

-    Mums viss ir gahatavs! Hugo žūžoja. -Āhātri un lahabi!

Ātrumā, kādā spēj pārvietoties vienīgi VIS, viņš lidoja uz virtuvi.

No tās plūda brīnišķīga kēksa smarža.

-    NAS nāk! iesaucās Kimmelzaftes kundze.

-    Viņš mums seko!

NAS bija attapies no Hugo negaidītās parādīšanās un, aiz dusmām drausmīgi gaudojot, metās bēgļiem pakaļ. Pašā pēdējā sekundē Hugo iedrāzās pa virtuves durvīm un kopā ar Tomu un Kimmelzaftes kundzi paslēpās uz skapjaugšas. Lībliha kunga kurpju purngali rēgojās no logu aizkaru apakšas.

-    Brāāāāāārgāāāā! NAS iedrāzās virtuvē un pēkšņi apstājās pie milzīgās kēksu pannas, kas atradās uz virtuves galda. Viņš to apostīja, riebīgi pasmaidīja un ar drebelīgajiem pirkstiem iebāza uzreiz vairākus kēksus savā milzīgajā rīklē. Viens, Kimmelzaftes kundze čukstēja. NAS atraugājās un bažīgi aptaustīja vēderu.

-    Divi!

NAS sāka žagoties un kļuva dzeltens kā citrons.

-   Trrrrrīīīīīsss! Kimmelzaftes kundze kliedza.

Plakš! NAS sarāvās tik mazs kā dzeltenais tauriņš. Toms neticēja savām acīm.

-    Urrā! Mēs esam uzvarējuši! Kapsētas smiltis ir iedarbojušās! Kimmelzaftes kundze kliedza. Aiz sajūsmas viņa gandrīz nokrita no skapjaugšas. Ātri! Hugo, noķer viņu!

-    Ar vihihislielāko priehieku! Hugo iegaudojās, metās uz durvju pusi pakaļ ātri lidojošajam NASam un noķēra viņu.

-     Ak, tas bija brīnišķīgi! iesaucās Lībliha kungs un, plati smaidīdams, atvēra aizkaru.

-    Hugo, ķer! Kimmelzaftes kundze iesaucās un pameta viņam kaut ko, kas līdzinājās pilnīgi normālai stikla burkai.

-    Ieslogi tur NASu! Un, lūdzu, nocel mūs lejā!

-    Nelietītītība! NAS kliedza, kad Hugo viņu bāza burkā. Es jums atrrriebšooos! Taču tagad viņa drausmīgā balss atgādināja spiegšanu. Viņš aiz dusmām sitās pret burkas caurspīdīgajiem sāniem.

-    Tā ir absolūti droša burka spoku uzglabāšanai! Kimmelzaftes kundze teica, kamēr Hugo viņu un Tomu nocēla no skapjaugšas. Dārgais Lībliha kungs, jūsu kēkss bija lielisks!

Lībliha kunga vaigi nosarka kā ķirši. Tēvocis Hugo man ļoti palīdzēja.

-    Jums noteikti jāizstāsta arī man šī recepte! Kimmelzaftes kundze teica. Lai es nākotnē varētu padzīt vēl kādu NASu.

-    Tik maziņš viņš izskatās šausmīgi jocīgs! sacīja Toms un smaidīdams raudzījās uz burku. NAS dusmīgi pastiepa galvu viņam pretī.

-    Es viņu vispirms paņemšu līdzi uz mājām, Kimmelzaftes kundze teica. Ko ar viņu iesākt tālāk, to mēs rīt varam nospriest pie tējas tases.

-   Uz mājām! Aiziet! iesaucās Toms un paraudzījās pulkstenī.

-    Ir laiks iet pie vecmāmiņas. Citādi viņa sāks celt trauksmi.

-    Es tevi pie viņas aizlidināšu! žūžoja Hugo. Tā būs mana atvadu dāvana tev!

-     Es tevi noteikti šad un tad apciemošu, Toms teica. Ja vien Lībliha kungam nebūs iebildumu.

-    Tieši otrādi, Lībliha kungs atbildēja. Es katrreiz izcepšu kādu īpašu kēksu.

-    Paldies! Toms samulsis knibinājās ap brillēm. Taču tu, Hugo, varētu man izdarīt milzīgu pakalpojumu…

-   Patiešām? Kādu gan? Hugo ziņkārīgi jautāja.

-    Tu jau zini, ka man ir lielāka māsa, Toms iesāka, un viņa netic spokiem. Varbūt tu varētu viņai pierādīt, ka tā ir kļūda?

-   Ar lielāko prieku! Hugo iesaucās, žilbinoši smaidot. Vai tūliņ?

Toms nožāvājās un papurināja galvu. Nē, vislabāk piektdien. Tiklīdz satumsīs. Vienkārši pieklauvē man pie loga.

-    Noteikti, noteikti! Cerību pilns Hugo berzēja ledusaukstās rokas. Vai tava māsa ir ļoti bailīga?

-    Ak nē, Toms atbildēja. Bet tu viņu noteikti sabaidīsi.

Atriebība

Piektdienās mamma ar tēti parasti kaut kur izgāja. Gandrīz katru piektdienas vakaru viņi atstāja Tomu uzticamās māsas uzraudzībā. Lola, protams, būtu priecīgāka, ja varētu pavadīt laiku ar savām aizvien par kaut ko smejošajām draudzenēm, tāpēc savas dusmas izgāza uz Tomu.

Arī šajā piektdienā viss bija pa vecam.

Tikko viņi bija palikuši vieni, Lola apsēdās pie telefona un pasūdzējās vismaz piecām draudzenēm, ka viņai jāuzmana savs stulbais, aušīgais, neattīstītais sīkais brālis, kas, palicis mājās viens, aiz bailēm pieslapinās bikses.

Tad viņa sāka dūdot: — Šo filmu, mīļo brālīt, drīkst skatīties tikai no divpadsmit gadu vecuma, un Toma deguna priekšā izslēdza televizoru. Vēlāk, pielietojot varu, atņēma šokolādi, ko viņam bija iedevusi vecmāmiņa, ar hronometru rokā uzmanīja, cik ilgi viņš tīra zobus, visbeidzot augstsirdīgi atļāva stundu palasīt grāmatu gultā. Kā katru piektdienu.

Taču šoreiz Toms ar dusmās sakostiem zobiem negulēja gultā, kamēr blakusistabā dārdēja televizors. Šoreiz viņš gaidīja Hugo.

Kad tumsa bija pilnībā pārņēmusi Toma istabu, klusu kā mēnesgaisma ieradās viņa draugs spoks. Hugo gluži vienkārši ielidoja istabā caur sienu.

-   Hāāāllooooo! viņš izdvesa. Te nu es esmu. Kā norunāts.

-    Viņa ir dzīvojamā istabā! Toms viņam pačukstēja un piecēlās. Nāc, es tev parādīšu.

Zēns bez skaņas atvēra istabas durvis un iešmauca gaitenī. Hugo, klusu dūkdams, viņam sekoja.

Dzīvojamās istabas durvīs bija sprauga. Tā Lola darīja vienmēr, lai Toms dzirdētu, kā viņa pie televizora smejas.

-    Nu tātad, Toms čukstēja. Kā norunāts, vai ne?

-    Oooooojāāāā! Hugo tīksmi iestenējās. Tad ielīda pa durvju spraugu istabā. Toms pagriezās, metās atpakaļ uz savu istabu, ieslēdza gaismu un ielikās gultā.

Televizors pēkšņi apklusa. Tā vietā atskanēja aprauts, īss kliedziens, un nākamajā brīdī Lola, bāla un trīcoša, iemetās Toma istabā. Viņa ātri aizslēdza durvis un ar muguru atspiedās pret tām.

-   Tā nu gan laikam ir aizraujoša filma, Toms noteica un sakārtoja brilles. Bet es domāju, ka tas ir tikai vesterns.

Lola cīnījās pēc gaisa. Spo…. uz dīvāna sēž spoks! viņa ķērkstošā balsi izgrūda.

-   Vai tas ir viens no tiem spokiem, kuru vispār nav? Toms bez mazākās intereses apjautājās.

-    Pasveicini viņu no manis!

-    Izbeidz savus muļķīgos jokus! Lola šņāca.

-   Viņš ir drausmīgi liels! Viņš, viņš rij šokolādi, sten un bola acis.

-   Hm, nūjā, Toms atbildēja, vēl pilnīgi iegrimis grāmatas lasīšanā. Spoki neizceļas ar sevišķi

labām manierēm. Beigu beigās tu taču ari rij manu šokolādi. Man šķiet, ka virtuves skapitī ir vēl viena tāfelīte.

-    Ko kādas muļķības tu tagad runā? Lolai aizrāvās elpa. Tas ir spoks! Vai tev, sīkais, tas nepielec? īsts spoks. Viņš lika sasprāgt visām spuldzēm un pieķēzīja visu istabu ar līmi. Mums jāizsauc policija!

-    Ārkārtīgi smieklīgi. Varbūt lai policisti uzliek viņam rokudzelžus? Toms iesmējās.

-     Idiots tāds, te nav nekā smieklīga! Lola iekliedzās.

Toms nopūtās un ar troksni aizcirta grāmatu. Cik liels tad viņš īsti ir?

-   Milzīgs! Lola kliedza. Viņš var izstiepties līdz pašiem griestiem.

-   Nieki, tad tas ir diezgan neliels eksemplārs, Toms konstatēja. Atslēdz durvis! Es aiziešu paskatīties.

-    Kooo? Vai tu esi traks?

-    Tu esi traka, ja domā, ka aizslēgtas durvis spokiem ir šķērslis. Viņi tām vienkārši iziet cauri.

Izmisusi Lola atkāpās no durvīm.

Līdzjūtīgi smaidīdams, Toms paspraucās viņai garām un atvēra durvis. Apņēmības pilns viņš iegāja tumšajā dzīvojamā istabā. Zili zaļā krāsā spīdēdams, Hugo sēdēja Lolas klubkrēslā un zelēja šokolādi.

-    Nu, redzi? Lola čukstēja. Zobiem klusu klabot, viņa paraudzījās Tomam pār plecu. Vai vai viņš nav brie-brie-briesmigs?

-    Jā. Tas ir Vidēji Iespaidīgs Spoks. Nekādu problēmu!

-    Ko? Ko tu runā?

-    Kuš! Toms čukstēja. Ei, spoks, viņš skaļi teica. Pazūdi no šejienes, dzirdi! Un ļauj manai māsai mierīgi skatīties televīziju.

-    Hūūūāāāāāāāāāūuuūū! Hugo iegaudojās, draudīgi piepūtās un izstiepa ledainos pirkstus pēc bērniem. Tas patiešām bija iespaidīgi.

Skaļi kliedzot, Lola iedrāzās savā istabā.

-   Pa pirmo! Toms čukstēja. Tad iesaucās skaļā balsī, lai arī Lola varētu viņu sadzirdēt: Nemaz nelecies! Tā tu vari nobiedēt vienīgi manu māsu, bet ne mani. Pazūdi, citādi es tev to spokošanos izdzīšu uz visiem laikiem!

-Āāāāooo! Hugo nostenējās, kamēr Toms sazvērnieciski viņam uzsmaidīja. Īīīīīīāāāāoooooūūūūū!

-    Nu labi! Toms iesaucās. Es tevi brīdinu pēdējo reizi. Es tikai pateikšu: vijolītes! Kapi! Spogulis!

-    Ooooūū! Hugo pārbijies iebrēcās.

-    Pazūdi! Toms vēlreiz iesaucās. Un tūlīt!

Izdvesis sirdi plosošu nopūtu un draudzīgi

pamājis ar roku -, Hugo lidoja uz loga pusi.

-     Uz drīzu redzēšanos, mans draugs! viņš nočukstēja. Un tad jau bija pazudis aiz loga naktī.

Dzīvojamā istabā valdīja klusums.

Televizora ekrāns klusu mirgoja.

Lola bailīgi pabāza degunu no savas istabas.

-   Tu vari nākt ārā, Toms teica. Viņš ir prom.

Neticīgi Lola palūrēja dzīvojamā istabā. Tad

apjukusi paskatījās uz mazo brālīti. Vai vai tu viņu patiešām patrieci?

Toms tikai paraustīja plecus. Tas man nesagādāja nekādas grūtības. Arlabunakti!

Televizora ekrāns beidza mirgot, tagad tajā bija redzami kovboji, kas mežonīgā ātrumā zirgos auļoja pa prēriju.

-   Vai tu arī negribi mazliet paskatīties filmu? Lola jautāja. Viņa noraizējusies paskatījās aiz dīvāna. Filma ir vienreizēji laba, un mammai es neko neteikšu.

-    Nē, paldies, Toms atbildēja un nožāvājās. Man vesterni šķiet drausmīgi garlaicīgi.

Zēns iegāja savā istabā. Smagi nopūties, viņš apsēdās uz palodzes un sāka raudzīties mēnesī.

"Šī ir skaistākā nakts manā dzīvē," viņš nodomāja. "Visskaistākā."

Lola viņu nekad vairs nesauca par aušīgu un neattīstītu sīko. Piektdienas vakari kļuva tīri omulīgi, jo Lolai pēkšņi itin nemaz vairs nepatika vienai skatīties televīziju. Arī šokolādi viņa

Tomam vairs necentās atņemt. īsi sakot viņa kļuva tīri ciešama vecākā māsa.

Un kas notika ar pārējiem šī stāsta varoņiem?

Kimmelzaftes kundze nolasīja vairākus ievērības cienīgus referātus par sevišķi bīstamiem NASiem, turklāt Lībliha kungs viņu apciemoja ļoti bieži. Viņš pārdeva savu kēksa recepti bez kapsētas smiltīm, protams, ar nosaukumu "Spoku bučas" kādai lielai kēksa fabrikai, un vēlāk šis kēkss ieguva milzu popularitāti.

Hugo laimīgs un apmierināts spokojās savā vecajā savrupnamā.

Taču NAS jā, tas vēl aizvien atrodas burkā uz Kimmelzaftes kundzes plauktiņa. Neviens nespēja iedomāties, ko ar viņu varētu iesākt. Sākumā viņš tikai dusmīgi lidinājās pa burku, taču pēdējā laikā, viņu aplūkojot, rodas iespaids, ka viņš atkal gatavojas augt lielāks…

Kornēlija Funke

SPOKU MEDNIEKI LEDUS AUKSTUMĀ

Redaktore Inese Miesniece

Apgāds Zvaigzne ABC, SIA, K. Valdemāra iela 6, Rīgā, LV-1010. Ked. nr. V-348.

A/s "Poligrāfists", K. Valdemāra ielā 6, Rīgā, LV-1010.

Content

Funke Kornēlija Spoku mednieki ledus aukstumā

Šausmīga diena'

Izsmiekls un nirgāšanās

Hedviga Kimmelzafte

Pēdas līmē un tumsā

Drausmīgs stāsts

Nopietna problēma.

Spoku grāmata

Gaudošana un zobu griešana

Spainis ar kapsētas smiltīm

Vienas vienīgas nepatikšanas

Spoku savrupnams

Zobiem klabot kājām trīcot

Plāns

Spoka medības

Atriebība