Funke Kornēlija

Spoku mednieki nāves briesmās

Kornēlija Funke

SPOKU MEDNIEKI NĀVES BRIESMĀS

Noskannējis grāmatu un failu izveidojis Imants Ločmelis

,

Saturs

Prologs • 7 Viegls uzdevums • 9 Ciems miglā • 16 Hornhobels • 29 Satikšanās ar spoku • 36 Divpadsmitais sūtnis • 44 Aizdomīgie caurumi • 54 Nepatīkamas aizdomas • 60 Drosmīgs plāns • 76 Spoku midzenī • 87 Nāves elpa • 101 Asinis un zobens «117

Zargorots • 124 Atriebība ir salda • 144

prologs

Tie augšā ir trīs slavenākie un veiksmīgākie spoku mednieki pasaulē: Hedviga Kimmelzafte, Toms Tomskis un Hugo Vidēji Iespaidīgs Spoks jeb VIS. Visi trīs kopā viņi ir Kimmelzafte & Co un līdz šim trijotne visus tai uzticētos uzdevumus ir atrisinājusi veiksmīgi.

Turklāt viņiem bija jātiek galā ar visbriesmīgākajiem un bīstamākajiem spokiem: piemēram, ar NASu (Neticami Atbaidošo Spoku), kurš jau bija paspējis sasaldēt dažus viņu kolēģus, un ar BRINEZI (BRIesmīgo NEuzvaramo ZIbensspoku), kurš savus upurus pārvērta ugunsspokos. Tomēr vissarežģītākais spoku mednieku uzdevums laikam gan bija cīņa ar Asiņaino Baronesi. Tā piederēja pie sevišķi ļaunu spoku kategorijas, tā sauktajām VĒSPOPA (VĒsturiskajām SPOku PArādībām), un viņu Toms varēja padarīt nekaitīgu, tikai riskējot ar savu dzīvību.

Pēc šī piedzīvojuma trijotnei šķita, ka vairs nekas tik briesmīgs tuvākajā laikā neatgadīsies. Taču drīz vien viņi saprata, ka bija maldījušies. Spoku medniekiem gandrīz liktenīgs kļuva eksāmena uzdevums, kas bija jāveic Tomam, lai iegūtu Trešo Spoku Mednieku Diplomu (TSMD). Turklāt uzdevums nemaz neizklausījās tik sarežģīts…

Vēl kaut kas: lūdzu visus lasītājus, kuri ir nolēmuši bezbailīgi sekot līdzi Kimmelzaftes & Co ceturtajam piedzīvojumam, likt grāmatu pie malas, iestājoties tumsai. Turklāt nav ieteicams to lasīt vientuļā, miglainā vietā. Bet nu jau gana pamācību…

Viss sākās kādā piektdienā marta beigās. Kā zināms, liktenīgi notikumi parasti sākas tieši piektdienās…

Viegls uzdevums

Toms vēlāk sev teica, ka īstenība viņam vajadzēja rasties aizdomām jau tūlīt, kad iegāja milzīgajā, krēslainajā profesora Sleimblata birojā. Parasti Toms ātri saoda draudošās briesmas, taču šoreiz deguns viņu pievīla.

-   Sēdies, Tomski! teica profesors un iedzēra malciņu kafijas. Profesors Sleimblats tikai pirms mēneša bija apstiprināts par Spoku Mednieku Apvienības eksāmenu komisijas locekli, un Toms viņu pirms tam nebija redzējis.

-   Tu taču esi tas puika, kas strādā kopā ar Hedvigu Kimmelzafti, vai ne? apvaicājās Sleimblats.

Toms pamāja ar galvu. Profesora acis bija dīvaini gaišas, gandrīz bezkrāsainas gluži kā viss profesora ķermenis. Pat viņa ādai nebija krāsas, tā izskatījās kā izbalējis papīrs, bet profesora plānie mati, kas bija pārķemmēti pāri plikajam pakausim, bija izkaltušu dubļu krāsā. Sis vīrs atgādina

BATRISu, nodomāja Toms. Arī tie izskatās tikpat auksti un pašpārliecināti. BĀTRĪSus (lasītāju zināšanai: BĀTRĪS = BĀlais TRĪcošais Spoks) visefektīvāk izdodas apkarot ar jautrības gāzi. Pie šīs domas Toms ar pūlēm apspieda smaidu un, cik iespējams, nopietni ieskatījās profesora bezkrāsainajās acīs.

-   Vai Hedviga vēl aizvien strādā kopā ar to ērmoto VISu? jautāja Sleimblats.

-   Kā gan citādi, atbildēja Toms un sarauca pieri. Viņam nepatika, ka profesors apvaino viņa draugu. Kaut gan profesora teiktais, protams, bija taisnība Hugo tiešām varēja būt ļoti draiskulīgs.

-   Es gan ceru, ka SPACEK (SPoku Apkarošanas CEntrālā Komisija) vēl šogad aizliegs kopdarbību ar spokiem, sacīja profesors un ar zelta vēstuļu nazīti bungoja pa rakstāmgalda virsmu. Spoki ir jāmedī un jāiznīcina tas ir mūsu vienīgais un godpilnais uzdevums. Viņiem nav prātā nekas cits, kā vien kaitēt cilvēkiem viņu ķermenim, par ko spoki cilvēkus apskauž, un viņu nabaga dvēselei, ko tie grib iznīcināt… sakropļot… aprīt! Izsakot pēdējos vārdus, profesoram nodrebēja balss un viņš tik spēcīgi uzsita pa rakstāmgaldu, ka vēstuļu nazīša asmens ieurbās rakstāmgalda virsmā. Pamanījis Toma pārsteigto skatienu, viņš steidzīgi nolika nazi malā, noklepojās un iedzēra vēl malku kafijas.

-   Nu labi, lai tas paliek. Tagad par tavu diplomu, Tomski, sacīja profesors. Teikšu pavisam godīgi: uzskatu, ka tu tam esi vēl par jaunu. Parasti Trešo Spoku Mednieku Diplomu (TSMD) piešķir tikai ļoti pieredzējušiem spoku medniekiem. Bet tev, ja esmu pareizi informēts, ir tikai vienpadsmit gadu.

Toms no dusmām piesarka sarkans kā tomāts.

-   Taisnība, viņš sacīja. Bet runa taču galu galā ir tikai par trešās bīstamības pakāpes spoku formām.

-   Tikai… Tā, tā, profesors norūca. Pašapziņas, kā redzu, tev netrūkst. Tad jau tu noteikti zini, ka šajā kategorijā ietilpst dažas veselībai īpaši kaitīgas pasugas.

-Jā, bet šos spokus var apkarot ar samērā vienkāršiem līdzekļiem, Toms nepalika atbildi parādā. Turklāt man jāizpilda vairs tikai viens vienīgs praktisks vingrinājums: neklasificētas spoku formas noteikšana un notveršana.

-   Vienmēr viens un tas pats! Toms pie sevis pukojās. Ja esi kaut nedaudz jaunāks, katrs uzskata, ka tu nespēj atšķirt VISu no NASa (VIS Vidēji Iespaidīgs Spoks; NAS Neticami Atbaidošs Spoks).

Profesors nopūtās, atgāzās krēslā, un viņa bālo, bezkrāsaino acu skatiens slīdēja pa biroja sienām. Tomam par pārsteigumu tās nebija sarkanas. Vairums spoku mednieku deva priekšroku šai krāsai, jo sarkans atbaidīja spokus. Sleimblata birojā sienas bija tumšzilas. Pie tām karājās dučiem ierāmētu avīžu izgriezumu, kas vēstīja par profesora panākumiem spoku medībās.

-   Es redzu, ka tu esi stingri nolēmis to darīt, sacīja profesors un atkal pievērsa skatienu Tomam. Vai ar pamatnosacījumiem esi iepazinies?

Vienu acumirkli Tomam šķita, ka Sleimblata bezkrāsainajās acīs iezibas kaut kas līdzīgs ļaunam priekam.

-   Protams, Toms atbildēja. Nosacījumi ir tādi paši kā Otrajā Spoku Mednieku Diplomā (OSMD): spoks jānoķer ar savām rokām, bet tā novērošanai un pievilināšanai es drīkstu izvēlēties divus, maksimāli trīs palīgus.

-   Vienu, paziņoja profesors.

-   Vienu? Toms bija pārsteigts. Es domāju…

-   Eksāmenu komisija nedaudz mainīja noteikumus, profesors viņu pārtrauca. Pēc mana ierosinājuma.

Toms ar grūtībām norija spēcīgu lamuvārdu. Kā gan lai viņš to paziņo Hugo?

-   Turklāt, profesors turpināja un nejauki pasmīnēja, uzdevumu tu drīksti izpildīt, izmantojot tikai tos ieročus, kas minēti spoku apkarošanas direktīvās. Speciālas pastas un pašizgudroti rīki, kādus tik labprāt izmanto mūsu kolēģe Kimmelzaftes kundze, nav atļauti. Ja tu ķersies tiem klāt, uzdevums netiks ieskaitīts.

Toms tikai pamāja ar galvu. Ar to viņš bija rēķinājies.

-   Labi, tad nu pāriesim pie paša uzdevuma! -

profesors Sleimblats noklepojās un atvēra aktu vākus. Spoks, ko tev vajadzēs neitralizēt, pirms trim dienām parādījies Morveijeras ciemā. Sī vieta atrodas aptuveni 100 kilometrus uz ziemeļaustrumiem no šejienes. Turienes viesu mājas īpašnieks jau ir saņēmis ziņu, ka tu tuvāko dienu laikā ieradīsies un tev būs nepieciešams numurs ar divām istabām. Lūk, te būs precīza adrese, ceļa apraksts un īss uzdevuma kopsavilkums.

Profesors pasniedza Tomam aizlīmētu aploksni, kuru greznoja Spoku Mednieku Apvienības zīmogs. Eksāmenu komisijai tev jāiesniedz šādas lietas: pirmkārt, precīzs ziņojums par visām novērotajām spoka aktivitātēm (drukātā veidā divos eksemplāros); otrkārt, spoka balss ieraksts, fotogrāfijas vai nofilmēts materiāls (protams, pieļaujami arī termospiritiski ieraksti) un, treškārt, notverts

un neievainots spoka eksemplārs. Mēs iesākām KOKOMP lamatas (KOntaktKOMPresijas lamatas). To izmantošana trešās bīstamības pakāpes spoku sagūstīšanā ir vismazāk riskanta.

Toms atkal pamāja ar galvu. It kā tas viņam vēl būtu jāskaidro! Vai tad tā nolādētā komisija nezināja, ka viņš, būdams Kimmelzaftes & Co komandas loceklis, jau ir piedalījies sestās kategorijas spoku medībās?

Vai vēl kaut kas? Toms jautāja un iebāza aploksni ar eksāmena uzdevumiem mugursomā.

-   Vēlu tev veiksmīgas medības! atbildēja profesors. Vai kā spoku mednieku starpā pieņemts teikt nezaudē saprātu arī pusnaktī!

Kaut kas profesora Sleimblata balsī Tomam pagalam nepatika, bet, pirms viņš varēja par to padomāt, profesors, šķībi smaidot, pastiepa viņam pretī roku. Profesora pirksti bija auksti tikpat auksti kā Hugo spoka pirksti.

-   Lai tev veicas, Tomski! viņš sacīja. Un pasveicini Kimmelzaftes kundzi!

-   Norunāts! Toms atbildēja un paspieda krīta balto plaukstu tik sparīgi, cik vien spēja. Domāju, ka līdz nākamajai nedēļai lieta būs darīta.

-Ak tā? sacīja Šleimblats. Tu esi no tiem fiksajiem, vai ne, Tomski?

Tad viņš vēlreiz pasmaidīja. Un Toms ievēroja, ka arī profesora lūpas ir bezkrāsainas.

Ciems miglā

Hugo kļuva zaļš kā maizes pelējums, kad Toms paziņoja, ka tikai viņš un Kimmelzaftes kundze brauks uz Morveijeras ciemu.

-   Tā, tāāāā. Tihihikai viens palīīīgs atļauts! viņš žūžoja un apvainojies sakrustoja rokas uz bālajām krūtīm. Nūūūū, tad atstāāāj Kimmelzaftes kuhuhundzi šeit!

-   Ak tā, un tu mani vedīsi ar automašīnu līdz tam ciemam? Toms dusmīgi atcirta.

Hugo tikai riebumā savilka lielo, balto degunu. Auto, pēēēē! Kurš tad brauhauc ar auto? Mēēēēs lidosim!

-   Nē! Toms asi iebilda. Nē, nekad vairs! Par to nevar būt ne runas!

Hugo vairākas reizes bija viņu nesis virs jumtiem un koku galotnēm un attīstījis tādu ātrumu, ka Tomam ik reizi bija aizrāvusies elpa.

-   Turklāt, viņš piebilda, H. K. (Toms Kimmelzaftes kundzi vienmēr sauca H. K.) man palī-

dzēs uzrakstīt ziņojumu, bet tu labākajā gadījumā tikai piecūkosi ar gļotām datora tastatūru.

To nu Tomam labāk nevajadzēja teikt. Hugo viņam dusmīgi iepūta sejā savu trūdu elpu un izzuda caur sienu. Kad Toms vakarā iebāza roku mugursomā, viņš iegrābās zaļgani dzeltenajās, pretīgi lipīgajās VISa gļotās. Reizēm tas tiešām ir apgrūtinoši, ja tev draugs ir spoks.

Nākamajā dienā tieši pulksten septiņpadsmitos un trīsdesmit minūtēs Hedviga Kimmelzafte ieradās pakaļ Tomam. Viņi gribēja vakarā būt Morveijerā, lai Tomam nebūtu pārāk ilgi jāgaida uz spoka ierašanos. Proti, sešdesmit seši procenti spoku parādījās tikai līdz ar tumsas iestāšanos.

-   Man šķiet, diploms tev ir tikpat kā kabatā, sacīja Hedviga Kimmelzafte, kad viņi jau nezin cik ilgi bija braukuši lejup pa nebeidzami garo un taisno lauku ceļu. Trešās kategorijas spoki gan reizēm mēdz izspēlēt briesmīgus jokus, bet spoku medniekam ar tavu pieredzi tie nesagādās problēmas.

-   Es arī tā domāju, nomurmināja Toms un izzvejoja no mugursomas smalkmaizīti. Viņš nebija izsalcis, taču ikviens pieredzējis spoku mednieks kaut ko ieēd, pirms ķeras pie darba. Ja vēders ir pilns* dažas lietas ir nesalīdzināmi vieglāk pārciešamas piemēram, pretīgā kņudēšana, kas pārņem ķermeni, kad spoks lido tev cauri. (Sāda izklaide it sevišķi tīk mazāka izmēra rijējspokiem.)

-    Man mazliet raizes sagādā vienīgi tas ziņojums, sacīja Toms un bez apetītes iekoda maizītē. Un Hugo… Viņš tiešām apvainojās, uzzinājis, ka nedrīkstēs doties mums līdzi.

-   Nūjā, VISi jau mūžīgi apvainojas, Kimmelzaftes kundze noteica. Tev to gan vajadzēja zināt.

-   Taisnība, atteica Toms un notrauca no biksēm maizes drupačas. Tad, kad viņam iepriekšējo reizi iznāca saķeršanās ar Hugo, spoks bija uz viņu apvainojies trīspadsmit dienas un katru nakti gaudoja aiz Toma loga.

-   Varbūt es varētu Hugo kaut ko atvest no turienes, prātoja Toms. Bet ko gan tādam spokam lai atved?

Viņš domīgi raudzījās ārā pa automašīnas logu. Ainava, kas slīdēja garām, bija pelēcīga un vienmuļa. Kailie lauki saplūda ar mākoņu pieblīvētajām, smagajām debesīm. Nekur nemanīja nevienu māju. Kailo koku zari atspoguļojās blāvi pelēkajās lāmās, un pavasari gandrīz nevarēja manīt, kaut gan bija jau marta beigas.

-    Raugoties uz šo ainavu, man sāk likties, ka te būs darīšana ar SŪPUSPu vai MITĒRu, ierunājās Hedviga Kimmelzafte.

-   Ļoti iespējams, atteica Toms. Tie vazājas pa šādām mitrām un nemīlīgām vietām. (Zināšanai: SŪPUSP SŪnu un PUrva SPoks, MITĒR Miglas TĒlu Radītājs.)

Hedviga Kimmelzafte apbrauca palielu peļķi ceļa vidū. Kurš tev īsti uzdeva šo eksāmena darbu? viņa jautāja. Profesors Lauterfresers?

Pie horizonta iznira vientuļš baznīcas tornis.

Toms noliedzoši pakratīja galvu. Nē. Kāds jauns eksāmenu komisijas loceklis. Nepatīkams tips. Profesors Šleimblats.

Hedviga Kimmelzafte tik spēji pagriezās pret Tomu, ka mašīna gandrīz ietriecās ceļa zīmes stabā. Pēdējā brīdī viņa vēl paspēja nospiest bremzes pedāli. Šleimblats? viņa pārjautāja un pieturēja auto ceļa malā. Lotans Šleimblats?

-   Nav ne jausmas, kāds ir viņa vārds, atbildēja Toms un pārsteigts uzlūkoja Kimmelzaftes kundzi. Kas ir ar viņu?

Hedviga Kimmelzafte pakasīja degungalu. Tad nogrozīja galvu un atkal iedarbināja motoru. Lai paliek! viņa sacīja. Nav nemaz vērts runāt. Tas galu galā notika vairāk nekā pirms četriem gadiem.

-   Kas notika? Toms gribēja zināt.

-   Nu… man ar Sleimblatu bija milzīgs konflikts sakarā ar sūcējspoku apkarošanu. Viņš toreiz par katru cenu gribēja man pierādīt savas metodes efektivitāti. Taču spoks, kuru profesors gribēja iznīdēt, būtu viņu izsūcis tukšu kā brokastu kafijas tasi, ja es nebūtu iejaukusies. Šleimblats toreiz

man to ņēma ļaunā.

Diezgan nejauks tips, sacīja Toms un pasmīnēja. Pēc kafijas gan profesors nemaz neizskatās, viņš paziņoja. Drīzāk pēc vājpiena.

Kimmelzaftes kundze iespurdzās. Nūjā, bet tu taču zini, kādas sekas var izraisīt sastapšanās ar sūcējspoku. Daži viņa upuri visu atlikušo mūžu staigā apkārt kā balti papīra kabatlakatiņi. Ak kungs, skatoties uz tavu smalkmaizīti, mani pārņem šaušalīgs izsalkums! Cerams, Šleimblats būs mūs iekārtojis normālā viesu mājā un tur varēs labi paēst.

Sāka jau krēslot, kad viņi sasniedza Morveijeru. Apkārtne bija tīta miglā, un ciema pirmās mājas kā melnas ēnas iznira no baltā plīvura. Morveijeras ciems bija vecs tik vecs, ka Tomam šķita: migla ir to aprijusi un pēc tam izspļāvusi sen pagājušā laikā.

Šaura, ar bruģakmeņiem izlikta iela veda tieši uz vareno baznīcu. Tā slējās ciema vidū lielā, tukšā laukumā, ap kuru bija sagrupējušās mājas, it kā meklēdamas patvērumu iespaidīgā baznīcas torņa aizsegā. Tikai šur tur bija iedegtas ugunis.

-   Izskatās ne visai viesmīlīgi, Toms konstatēja, kad Hedviga Kimmelzafte apstādināja auto tieši pretī baznīcai.

Drebinādamies vini izlīda no automašīnas un pavērās visapkārt. Nemanīja nevienu pašu cilvēku.

-   Varu iedomāties, ko tagad teiktu Hugo, ierunājās Toms. Ohooo, brīīīīnišķīīīīga vietiņa, lai mazliet paspokooootoooos!

Hedviga Kimmelzafte pasmaidīja. Ļoti iespējams. Kāda īsti bija tās viesu mājas adrese?

Toms devās pie bagāžnieka. Es paskatīšos, viņš teica.

Debesis aizvien vairāk satumsa, un migla virs māju jumtiem sajaucās ar dūmiem, kas plūda no skursteņiem. Nu, ja šis nav visīstākais spoku laiks, tad es nezinu… nodomāja Toms, satvēra bagāžnieka rokturi un viņa roka pielipa. Tomam uzreiz tapa skaidrs, ko tas nozīmē.

Viņš dusmīgi pacēla pārsegu. Lien laukā, tu viltīgais, gļotainais un pretīgais VIS!

Starp koferiem lēnām pastiepās bāla roka. Labi jau, laaabi, Hugo žūžoja, tūlīt būūūšu āārāāā.

-   Vari priecāties, ka man nav līdzi olu! uzkliedza Toms. Taču nedaudz sāls man atradīsies, tu…

Hugo roka momentā nozuda aiz koferiem.

-    Oooolas, sāāāāls, viņš klusiņām murmināja.

-    Fuuui, vai tāāā kāds sasveicinās ar drauhaugiem? (Zināšanai: sāls uz VISiem iedarbojas tikpat kodīgi kā uz cilvēkiem sālsskābe.)

-   Lien ārā, draiskuli! uzsauca Hedviga Kimmelzafte un nostājās blakus Tomam. Viņš taču tā nedomā!

-   Ak nedomā?! Toms satraukti iesaucās. Ja tas Šleimblats uzzinās, ka man līdzi bija divi palīgi, es varu aizmirst par diplomu!

-   Ihihir jau labi. Es nepakustināāāšu nevienu sahahavu ledusauksto pirkstiņu, lai tev pahahalīdzēēētu, Hugo izstostīja un izlīda no slēptuves.

-    Sāāātanisks spoooka godavāāārds!

Toms nicinoši uzgrieza Hugo muguru. Pukodamies viņš atvēra savu noķēpāto koferi un izvilka no tā aploksni, kuru viņam bija iedevis profesors Šleimblats.

-   Vecā Ciema iela 3, izlasīja Hedviga Kimmelzafte un paraudzījās visapkārt. Tai jābūt kaut kur tepat. Vai tu nāksi, Tom? Viņa pagriezās un vilka sev līdzi Hugo.

-   Tūlīt, atbildēja Toms. Uzmetīšu tikai skatienu baznīcai. Manuprāt, tā ir tieši tāda, kāda varētu patikt spokiem.

-   Jā, ari es par to iedomājos, sacīja Kimmelzaftes kundze un paskatījās augšup uz robusto torni. Pulksteņa garākais rādītājs tuvojās skaitlim divpadsmit. Lejā varēja dzirdēt pulksteņa tikšķēšanu.

-    Tāāā lietiņa neož lahahabi! nožužināja Hugo un pielidoja blakus Tomam. Oooo, nēēē! Nepavisam nēēē!

-   Lien beidzot mugursomā! Toms pavēlēja.

-   Negribu, lai tevi te kāds ieraudzītu. Vai tu to tiešām nespēj aptvert ar savu bālo pauri? Ja Šleimblats uzzinās, ka tu biji te, ar mani ir cauri!

-   Jāāā jau, jāāā, Hugo apvainojies noteica un iespraucās piebāztajā mugursomā. Es tikai gribēēēju būt noderīīīgs.

-   Tu te nedrīksti būt noderīgs, Toms pār plecu nošņāca. Vai tu jau noriji antisensoru?

-    Proootams! žūžoja Hugo. Lai gan tāāā lietiņa briehiehiesmīgi grauž kaklā! (Antisensoru Hedviga Kimmelzafte bija īpaši izdomājusi Hugo vajadzībām. Tas nebija lielāks par karameli un nodrošināja to, lai spoku mednieku aparatūra Hugo tuvumā neizslēgtos.)

-   Nu labi, vismaz kaut kas, Toms norūca.

-   Un nemēģini tur iekšā atkal visu piecūkot ar savu līmi! Tad viņš no jakas kabatas izvilka SPoku ENerģijas detektoru un vienā solī ar Kimmelzaftes kundzi devās uz baznīcas pusi. Bingo! viņš iesaucās, kad rādītāji sāka haotiski mētāties. (Tie, kuri neko nesaprot no spoku medībām, SPEN detektoru parasti notur par modinātājpulksteni ar četriem rādītājiem.) Nepārprotamas spoku enerģijas pēdas! Es teiktu, ka spoks visu pagājušo nakti ir te blandījies apkārt. Cerams, ka šonakt mēs viņu redzēsim vaigā.

Pilnīgi iespējams! atbildēja Hedviga Kimmelzafte. Trešās kategorijas spoki bieži vien izklaidējas katru nakti. Un tas, ka par spokošanās vietu viņš izraudzījies baznīcu, ir vienkārši lieliski. Baznīcās izdodas vienreizīgi skaņu ieraksti. Gaudošanu un vaidēšanu tur allaž pavada tik jauka, ausij tīkama atbalss!

Hugo galva daļēji izlīda no Toma mugursomas. Ja es drīīīkstētu ko piehiehiebilst, viņš dūdoja, eees…

-Vēl vienu vārdu, Toms noņurdēja, un es sameklēšu sālstrauciņu. Vai tu zini, kāds sods ir paredzēts par Sātaniskā spoka godavārda laušanu?

Bet Hugo jau bija nozudis.

Kimmelzaftes kundze apspieda smaidu. Labi, viņa teica un uzgrieza baznīcai muguru, dosimies uz viesu māju! Mums, kā nākas, jāiestiprinās, jo nakts solās būt nemierīga.

-   Cerēsim, ka tā, Toms atbildēja un iebāza kabatā SPEN detektoru. Kad Toms vēlreiz pameta skatienu atpakaļ, viņu pārņēma dīvaina, nepatīkama sajūta. It kā viņš būtu pele, kas iekritusi lamatās un pēkšņi dzirdētu tās aizcērtamies.

-   Klaps! Toms pie sevis nomurmināja un vēlreiz paskatījās augšup uz smailo baznīcas torni.

-   Ko tu teici? jautāja Hedviga Kimmelzafte.

-   Ak, neko tādu, norūca Toms un, uzmanīgi ieklausījies, izslēja galvu. Nezin no kurienes viņa ausis sasniedza savāda, šņācoša skaņa. Asa un draudīga.

-   Uzmanies, Tom! iesaucās Hedviga Kimmelzafte un gribēja viņu paraut atpakaļ.

Bet Hugo bija veiklāks. Viņš izšāvās no mugursomas, ar savām ledusaukstajām rokām satvēra Tomu un uzrāva viņu sev līdzi gaisā. Nākamajā brīdī baznīcas torņa pulksteņa stundu rādītājs ieurbās zemē baznīcas priekšā un palika vietā, kur tikko bija stāvējis Toms.

-   Tur kāds grihihibēja sacīt "laipni lūūūdzam!", nožūžoja Hugo un nostādīja Tomu uz kājām.

-   Diezgan vētraina sasveicināšanās, ja runa ir par trešās bīstamības pakāpes spoku, saraukusi pieri, konstatēja Hedviga Kimmelzafte. Un es vēl brīnījos, kāpēc šis ciems izskatās kā izmiris.

Kas zina, ko tas spoks vēl ir nogāzis zemē, kopš šeit iemitinājies.

Toms sakārtoja brilles. Tās bija gandrīz noslīdējušas viņam no ausīm, un pirksti vēl aizvien nedaudz trīcēja no bailēm. Paldies, Hugo! viņš sacīja. Tas rēgs mani būtu uzdūris uz iesma kā tādu gaļas gabalu.

-   Ņehehem par labu! Hugo nožūžoja. Kaut gan īīīstenīīībā man nevajadzēēēja pakustināt ne pihihirkstiņu.

-   Es domāju, ka par šo starpgadījumu mēs profesoram Sleimblatam neziņosim, teica Hedviga Kimmelzafte. Turklāt Toms vēl nemaz tā īsti nebija ķēries pie darba.

-    Tieši tā, nomurmināja Toms un vēl aizvien trīcošiem ceļgaliem tuvojās pulksteņa rādītājam. Kad viņš ar SPEN detektoru pārvilka pār ierūsējušo metālu, tas sāka sudrabaini spīdēt. Uz Toma rokas krita dzirksteles aukstas kā sniegpārslinas. Lūdzu! viņš sacīja. Tā lietiņa vis nenokrita pati no sevis!

Toms pavērās augšup uz lielajiem baznīcas logiem. Viņam šķita, ka aiz viena no tiem būtu pavīdējusi tāda kā liesmiņa. Nu pagaidi tikai, zemiskais rēgs! viņš sakostiem zobiem norūca. Šos jociņus es tev drīz vien izdzīšu! Viņš izlēmīgi izslējās un drošiem soļiem devās uz baznīcas

portālu. Taču Hedviga Kimmelzafte aizstājās viņam ceļā.

Nomierinies, Tom! viņa sacīja un aplika viņam ap pleciem roku. Dusmas nav labākais padomdevējs, un tev nav ne jausmas, kas tur iekšā tevi gaida.

Viņš nelabprāt ļāva sevi aizvest atpakaļ uz auto. Kad Toms kāpa tajā iekšā, viņam atkal šķita, ka aiz tumšajiem baznīcas logiem kaut kas gaiši ievirmojās kā migla, kas aizvien vēl līgojās virs mājām. Tad gaišums izzuda.

Horniiolbels

Viesu māja Līdz Pēdējam Viesim bija tikai dažu soļu gājienā no baznīcas laukuma. Mājas mūra sienas klāja efejas, tās izskatījās kā lapots kažoks, pat ēkas logi bija pa pusei aizauguši. Vienīgi pirmajā stāvā gaisma spīdēja caur logu rūtīm un nedaudz apgaismoja miglas klāto ielu.

-   Līdz Pēdējam Viesim? Kimmelzaftes kundze čukstus jautāja Tomam, pirms atvēra ieejas durvis. Kas tas par jocīgu nosaukumu?

Hugo atkal sēdēja mugursomā, lai gan, kā vienmēr, bija izteicis savu neapmierinātību. Galu galā pie spokiem nepieradušu cilvēku pat (relatīvi nekaitīgs) VIS var novest līdz samaņas zudumam un dienām ilgas stostīšanās.

Viesu mājas Līdz Pēdējam Viesim saimnieks gan neizskatījās pārāk bailīgs. Viņš bija liels kā skapis gan augstumā, gan platumā.

-   Tomskis un Kimmelzafte? viņš nodārdināja, kad Hedviga Kimmelzafte bija ierakstījusi savu un Toma vārdu viesu grāmatā. (Par Hugo viņa noklusēja.) Ak jā, jūs esat tie spoku mednieki. Nu, skatīsimies, vai jums palaimēsies vairāk nekā jūsu kolēģiem!

-   Kolēģiem? apvaicājās Hedviga Kimmelzafte un uzmeta Tomam pārsteigtu skatienu.

-   O jā, šeit jau ir paviesojušies daži spoku mednieki, sacīja saimnieks un aizvēra viesu grāmatu. Šis ir divpadsmitais spoks, ko mēs piesakām tai spoku ķeršanas iestādei. Pie velna, es joprojām nevaru atcerēties tās precīzu nosaukumu!

-   SPĀNI, sacīja Toms, Spokveida PArādību Notveršanas Iestāde.

-   Tieši tā! norūca augumā varenais saimnieks.

-   Divpadsmit ziņojumi? jautāja Hedviga Kimmelzafte. Tas tiešām ir iespaidīgi.

Saimnieks paraustīja plecus. Jā, šis ciems pievelk spokus tāpat kā govs pļeka mušas. Neviens nesaprot, kāpēc tas tā ir. Vairākas mājas jau sen stāv pamestas.

-   Tiešām? Ļoti interesanti! sacīja Hedviga Kimmelzafte. Bet tas spoks, kas mums jānotver, esot parādījies tikai pirms pāris dienām.

Saimnieks pamāja ar galvu un skaļi izšņauca degunu. Viņa deguns izskatījās tā, it kā kāds to būtu saspiedis plakanu. Jā, tā tas ir viens

atnāk, cits aiziet. Jaunais spoks vazājas pārsvarā pa baznīcu un mācītāja māju. Man personīgi vēl

nav bijusi tā laime skatīt viņu vaigā. Cālītis esot pelēks kā jumta pape.

-   Pelēks? Toms un Kimmelzaftes kundze pārmija ašu skatienu.

-   Vai jūs mums varētu kaut ko pastāstīt par šī spoka aktivitātēm? iejautājās Toms un sakārtoja brilles.

-   Spoka aktivitātēm? Nu, zēniņ, tu nu gan proti smalki izteikties! sacīja vīrs un iestūķēja kabatlakatu atpakaļ bikšu kabatā. Nūjā, tas radījums it kā mētājoties ar priekšmetiem. Diezgan bieži arī gaudojot. Un no viņa bļāvieniem gandrīz plīst bungādiņas. Mācītāja māsa ir jau pagalam bēdīgā paskatā.

-   Ahā, noteica Toms. Viņam ienāca prātā baznīcas pulksteņa rādītājs un uzreiz pārņēma nelāga sajūta. Vai tas rēgs vēl kaut ko dara? viņš apvaicājās.

-   Labāk izprašņā mācītāju un viņa māsu. Mācītāja māja atrodas tieši blakus baznīcai. Saimnieks pārvilka ar plaukstu pār bārdas rugājiem noaugušo zodu un pāri letei pasniedza Kimmelzaftes kundzei istabas atslēgu. Augšā pa trepēm, otrās durvis pa kreisi. Vai atnest jums uz istabu kaut ko ēdamu?

-   Tas būtu ļoti laipni no jūsu puses, Kimmelzaftes kundze atbildēja un paspēja vēl pamanīt Hugo pirkstus. Tie pašreiz gatavojās kaut ko ierakstīt viesu grāmatā. Hugo! viņa nikni uzšņāca, un pirksti atkal nozuda Toma mugursomā.

-   Hugo? Nē, mani sauc Ervins. Ervins Hornhobels, nodimdināja viesnīcnieks. Kā būtu ar ceptiem kartupeļiem un vēršaci?

-   Olas labāk ne, sacīja Toms, paņēma savas mantas un stiepa tās uz trepēm, kas veda uz otro stāvu. Spoki jau iztālēm jūt, ja kāds ir ēdis olas.

-   Ak tā? Ervins Hornhobels norūca un pārsteigts nolūkojās pakaļ Tomam. Viņš nu gan izskatās pārāk jauns, lai būtu spoku mednieks, vai jūs tā nedomājat? viņš pievērsās Kimmelzaftes kundzei.

-   Draugs, tas ir Toms Tomskis, atbildēja Kimmelzaftes kundze. Viņš ir jau ticis galā ar tādiem spokiem, kuru skatiens vien pārvērstu jūs putekļos, pirms jūs būtu paspējis izteikt vārdus "cepti kartupeļi".

Tad Hedviga Kimmelzafte pa stāvajām, čīkstošajām trepēm aizsteidzās pakaļ Tomam. Kad viņa atskatījās, Ervins Hornhobels vēl aizvien pārsteigts lūkojās viņiem nopakaļ.

Ceptie kartupeļi garšoja lieliski. Toms tos vēl pārkaisīja ar krietnu devu asās paprikas un ķiploku pulvera, lai viņš un Hedviga Kimmelzafte šajā naktī spoku izpratnē neciešami ostu. Rezultātā Hugo bija spiests iekniebt savā bālajā degunā veļas knaģi.

-   Pelēks, Toms nomurmināja, uzdūris uz dakšiņas pēdējo kartupeļa gabaliņu. Tādā gadījumā runa varētu būt par vairākām sugām. Varbūt negatīvā projekcija?

Kimmelzaftes kundze paraustīja plecus. Neticu gan, tomēr tev jābūt gatavam arī uz to, viņa sacīja, raudzīdamās, kā Toms novāc traukus un sarindo uz gultas spoku mednieka piederumus. Hugo, mēs nevaram paredzēt, kad atgriezīsimies no mācītāja mājas. Var gadīties, ka spoks parādīsies tad, kad mēs par viņu runāsim ar mācītāju un viņa māsu. Neviens labāk par tevi nezina, cik labprāt spoki uzrodas tieši tad, kad par viņiem runā. Taču iegaumē: vienalga, lai cik ilgi mēs būtu prom, tev jāpaliek šajā istabā. Skaidrs?

-   Kāāāā tāāāā? Es līdz nāāāvei garlaikošooos! Hugo bija pagalam neapmierināts un nogūlās uz palodzes.

-   Nerunā muļķības! sacīja Kimmelzaftes kundze. Un vācies nost no loga!

Hugo sejā pavīdēja spīts, un viņš piespieda bālo muguru pie vēsā stikla. Sšššeit tik jauuuki pūššš, viņš īdēja.

Kimmelzaftes kundze bez liekām ceremonijām pastūma Hugo malā un aizvilka ciet aizkarus. Toms sarauktu pieri stāvēja pie gultas un vāca kopā instrumentus, kurus bija nolēmis ņemt līdzi.

-   Tev noteikti vajadzēs lietot skaņas hiperfiltrus, sacīja Kimmelzaftes kundze. Ja tas, ko pastāstīja Hornhobels, atbilst patiesībai, mums varētu būt darīšana ar lielu blaustīkli.

-   Tie man jau ir līdz ausīm, Toms atbildēja. Par bļaustīkļiem sauc spokus, kas pēkšņi metas virsū upurim, turklāt ar tādu kliedzienu, ka no šī trokšņa saliecas pat metāla priekšmeti. Tomam reiz tā bija gadījies, pēc tam viņš trīspadsmit dienas bija galīgi kurls. Kopš tās reizes viņš pirms katrām spoku medībām drošības labad nodrošinājās ar skaņas hiperfiltriem.

-   Vai tu apliki NENE jostu (NEgatīvās NEitralizēšanas jostu)? apvaicājās Hedviga Kimmelzafte un pasvieda Tomam aizsargķiveri.

-   Jau darīts, viņš atbildēja, uzlika galvā ķiveri un pavilka uz augšu pulovera apkakli. Viņa gurnus apjoza plata, melna josta, no kuras līdz pat krūtīm stiepās no sudraba stieples izvīts tīkls.

-   Ļoti labi, sacīja Hedviga Kimmelzafte. Kas ir ar tavu fotokameru?

-   Gatava darbam, atbildēja Toms. Arī diktofonu es paņēmu. Tas man noderēs ziņojuma sagatavošanā, varēšu ierakstīt mācītāja sacīto.

-   Vaaai es nehehedrīkstētu drusku pabaidīt to rehehesno saimnieku? iesaucās Hugo, kad Toms un Kimmelzaftes kundze jau devās uz durvīm.

-Valdies! sacīja Toms un aizvēra aiz sevis istabas durvis.

Satikšanās ar spoku

Ārā jau bija satumsis, taču migla vēl aizvien kā balts plīvurs klājās starp mājām. Nebija redzams neviens cilvēks, kad Toms un Hedviga Kimmelzafte šķērsoja laukumu baznīcas priekšā. Viņu soļi skanēja uz slapjā bruģa, un kaut kur ierējās suns. Gaiss dīvaini oda pēc trūdiem, it kā tos kāds būtu iepildījis konservu kārbā un pēc dažiem tūkstošiem gadu atkal kārbu atvēris. Kad viņi gāja garām baznīcai, Toms automātiski ievilka galvu plecos. Baznīcas logi bija tumši, un tornī pulksteņa īsais rādītājs vientuļi turpināja savu ceļu apkārt ciparnīcai.

Viņi uzreiz atrada mācītāja māju, kas tiešām atradās tūlīt aiz baznīcas, kā bija sacījis Ervins Hornhobels. Tā bija paslēpusies aiz augsta, vīteņiem biezi noauguša mūra. Kaltie dzelzs vārti bija nedaudz pavērti, un ceļš, kas veda uz māju, bija tik izmircis, ka zeme zem Toma kājām žļurkstēja. Pati māja izskatījās dīvaini šķība, it kā tiektos

ielīst zemē. Pirmā stāva logos dega gaisma. Tā gaiši spīdēja tuvojošās nakts tumsā.

-   Brīnišķīgi, kāds ir mājās! nopriecājās Toms un nospieda zvana pogu. Bet kurš gan ir būvējis šo māju? Izskatās, ka tā, vēlākais nākamnedēļ, iebruks.

Kimmelzaftes kundze neatbildēja. Viņa iedūra sava lietussarga smailo galu puķu dobē blakus ieejas durvīm, izvilka to no zemes un paostīja.

-   Tā pati trūdu smaka, kas visapkārt gaisā, viņa noteica. Dīvaini! Vai tev šai sakarā nekas nenāk prātā?

-   Man šķiet, ka ar Sūnu un Purva Spoku mums šoreiz nebūs darīšana. Tā tuvumā varētu ost pēc lilijām. Bet šeit smako tā, it kā tiktu vēdinātas senas kapenes.

Tobrīd atvērās mācītāja mājas durvis. Tajās parādījās maza, veca sieviņa, tieva kā pupu kārts, un draudoši vicināja viņiem pretī krāsns kruķi.

-    Ko jūs vēlaties? viņa naidīgā balsī noprasīja.

Sievietes ādas krāsa nebija pārāk bāla, tomēr

viņas ausu ļipiņas trīcēja un arī uzacis nervozi raustījās, it kā gatavotos atrauties no sejas. Tipiska reakcija uz spoku uzlidojumu Tomam par to nebija ne mazāko šaubu.

-   Labvakar! sacīja Kimmelzaftes kundze un, laipni uzsmaidījusi, pabīdīja malā krāsns kruķi.

Mani sauc Hedviga Kimmelzafte, un šis ir mans kolēģis Toms Tomskis. Mēs esam spoku mednieki un labprāt aprunātos ar jums par to rēgu, kas jūs jau vairākas dienas apciemo.

Kalsnā, sīkā sieviņa sarāvās tik spēcīgi, ka no viņas sirmo matu mezgla izlidoja trīs matadatas. Piemiegusi acis, viņa lūkojās apkārt, ieklausījās spoži apgaismotajā mājā un tad palocījās abiem spoku medniekiem. Šis ciems ir nolādēts! viņa izspieda un iegrūda Tomam krūtīs krāsns kruķa galu. Taisieties, ka tiekat! Mums visiem būtu jālaižas lapās, bet manī jau neviens neklausās, pat ne pašas miesīgais brālis!

Tajā pašā brīdī aiz viņas nodzisa gaisma. Logi vienā mirklī kļuva tumši un no atvērtajām durvīm atskanēja dziļa nopūta. Tā skāra Toma seju kā neredzama zvēra miklā elpa.

-   Vai drīkstu? viņš jautāja, pastūma sieviņu ar visu krāsns kruķi malā un iegāja pekles tumšajā mājā. Hedviga Kimmelzafte viņam sekoja. Pāris soļu cauri šauram priekšnamam, un viņi jau stāvēja palielā telpā. Cik Toms tumsā spēja saskatīt, tā varēja būt dzīvojamā istaba. Es domāju, ka būs jāliek lietā magnetizētājs, viņš pačukstēja Hedvigai Kimmelzaftei.

-   Laba izvēle, arī viņa čukstus atbildēja.

Toms iespieda starp kājām mugursomu un izvilka no tās pakavveida priekšmetu. Hedviga Kimmelzafte jau turēja rokās savu magnetizētāju.

-   Dieva dēļ, kas jums padomā? iesvepstējās mācītāja māsa un izbijusies pabāza galvu caur istabas durvju spraugu. Viņa vēl aizvien turēja rokā krāsns kruķi.

-   Ejiet ārā! Toms izgrūda caur zobiem. Šeit tūlīt kļūs pavisam nepatīkami! Viņam virs galvas bija dzirdami trokšņi, atskanēja smagi un nevienmērīgi soļi.

-   Ieņemam pozīcijas, Tom! iesaucās Kimmelzaftes kundze un nostājās tieši četru soļu attālumā no viņa un pavērsa spoku magnetizētāju pret griestiem.

-   Viņš ķepurojas pretim! iesaucās Toms, un viņa magnetizētājs sāka spindzēt kā dusmīgs sirsenis. Es ieslēgšu uz pilnu jaudu!

-   Dari tā! atsaucās Hedviga Kimmelzafte.

Virs viņu galvām atskanēja spiedziens, un pēkšņi caur griestiem kaut kas izkrita un ar dobju troksni atsitās pret paklāju.

-   SPNEPRO! iesaucās Toms, nosvieda magnetizētāju un uzspieda uz savas NENE jostas sprādzes. Rēgs šņaukādamies pieslējās kājās un sadudzis palika stāvam istabas vidū. Spoka pelēkais stāvs spīdēja tumsā, to apņēma spoža, gaiša kontūra, un viņš izstaroja ledainu aukstumu.

Toms bija šo to lasījis par SPNEPRO, taču nekad vēl nebija sastapies ar to aci pret aci. SPNEPRO (Spokveida Parādības NEgatīvā PROjekcija) bija cilvēka augumā, bet nespīdēja vis bāli baltā krāsā kā vairums spoku, bet gan bija pieņēmis netīru dūmu nokrāsu. Parādības spīdošā kontūra pulsēja, it kā spoka dzīslās vēl aizvien plūstu asinis. Tomēr visnepatīkamākā bija seja. Tā izskatījās kā melnbaltās fotogrāfijas negatīvs.

Vispretīgākās Tomam šķita rēga gaišās acis. Viņš nodrebēja, kad spoks viņu uzlūkoja. Rēga acu zīlītes bija ledaini baltā krāsā. Kā kniepadatas tās ieurbās Toma sejā. Aiziet, koncentrējies, Tom! viņš sevi uzmundrināja, neizlaizdams SPNEPRO no acīm. Domā par savu diplomu! Nofotografē to ķēmu! Pagāja kāds mirklis, līdz pirksti sāka klausīt un viņš spēja izvilkt no kabatas mazītiņo fotokameru. Toms vēl paspēja nospiest slēdzi, kad spoks pacēlās gaisā un, izstiepis rokas, grasījās mesties viņam virsū. Toms labi zināja ja ķermenis nav pasargāts, saskarsme ar SPNEPRO cilvēkiem var būt ļoti sāpīga, tomēr viņš nekustējās no vietas.

-   Tuuu esi pagalaaaam! spoks izdvesa balsī, kas nāca no viņa tumšā ķermeņa dziļumiem. Tad viņš iedūra savu dūmu pelēko pirkstu Tomam krūtīs un sastinga.

-   Nu, esi pārsteigts, ko? jautāja Toms. Un, pirms SPNEPRO bija pārvarējis pārsteigumu par

to, ka upuris nelocījās sāpēs, Toms sagrāba viņu aiz rokas.

Par to joku ar pulksteņa rādītāju, viņš sacīja, es tiešām esmu uz tevi dusmīgs. Tas bija zemiski! Un tāpēc es tevi tagad ar lielāko prieku ievietošu skaistā, ērtā… Tālāk viņš netika.

Kaut kas Tomu tik spēcīgi pasvieda malā, ka viņš palaida vaļā spoka roku. Ar skaļu kliedzienu Tomam garām aizsteidzās mācītāja māsa. Tu nožēlojamais, pretīgais stiklu dauzītājs! viņa kliedza. Un, pirms Toms vai Hedviga Kimmelzafte spēja sīko sieviņu satvert, viņa trieca ar krāsns kruķi SPNEPRO pa galvu. Kruķis uz vietas kļuva mīksts kā lakricas konfekte. Bet spoks, ļauni smiedamies, aizmetās Tomam garām un izzuda miglainajā naktī.

-   Nolādēts! iesaucās Toms. Nolādēts, es jau biju viņu noķēris!

-   Nav īstais laiks just sev līdzi! Man šķiet, viņš slēpjas baznīcā, sacīja Kimmelzaftes kundze un iespieda Tomam rokā viņa mugursomu.

-   Neiejaucieties, ja jums ir dārga jūsu dzīvība! iesaucās mazā, vecā sieviņa un sekoja Tomam ārā.

-   Mans brālis! tad viņa spalgi iesaucās. Mans brālis taču ir baznīcā!

-   Arī tas vēl! Toms iestenējās. Vai tiešām nekur nebūs iespējams mierīgi notvert spoku?

Divpadsmitais sūtnis

Kad Toms un Kimmelzaftes kundze aizelsušies nonāca līdz baznīcai, SPNEPRO nekur nebija manāms. Tomēr SPEN detektora rādītāji tā lēkāja, ka nebija ne mazāko šaubu, ka spoks ir paslēpies tieši te.

-    Godīgi sakot, es šausmīgi izbijos, kad tas briesmonis tev pieskārās, čukstēja Kimmelzaftes kundze, kad Toms ieklausoties piespieda ausi pie baznīcas portāla. Bet uz tevi tiešām var paļauties, Tom Tomski!

-    Nu ko tur, man taču bija tikai jāuzspiež uz jostas sprādzes, Toms samulsis nomurmināja. Bet tomēr tā kņudoņa brīdī, kad paceļas aizsargbruņas, ir diezgan nepatīkama. It kā piectūkstoš rudo dzēlējskudru rāpotu pa ķermeni.

-   Bet droši vien vēl nepatīkamāk ir četrpadsmit dienas ciest no muskuļu krampjiem, atčukstēja Hedviga Kimmelzafte. Un tās turklāt ir nekaitīgākās sekas, kādas var iestāties pēc SPNEPRO pieskāriena.

-   Jā, jā, es zinu, Toms atvirzīja galvu no durvīm. Iekšā nekas nav dzirdams, viņš sacīja un satvēra durvju rokturi. Bet Kimmelzaftes kundze viņu atturēja.

-   Pagaidi brīdi! viņa čukstēja. Man vairākas reizes ir bijusi darīšana ar SPNEPRO, un pirmajā acu uzmetienā šis eksemplārs ne ar ko īpaši neatšķiras no citiem, tomēr…

-    …tomēr, Toms turpināja teikumu, SPNEPRO parādās tikai tādās vietās, kur ir īpaši spēcīgs maģiski spirituālais enerģijas lauks. Bet pēc tādas, viņš domīgi nopētīja tumšos baznīcas mūrus, šī baznīca vis neizskatās.

-   Nē, patiešām ne! Hedviga Kimmelzafte čukstus atbildēja un novilka ar lietussarga rokturi pa baznīcas sienas akmeņiem. Toms jau vairākas reizes bija pieredzējis, ka rokturis sāk spīdēt kā elektriskā spuldzīte, taču tagad tā nenotika. Nekādu pazīmju! klusu sacīja Hedviga Kimmelzafte. Sī celtne ir nekaitīga kā autobusu pietura. Protams, ļoti piemērota mājvieta labdabīgam vietējam spokam. Arī mācītāja mājā situācija bija tāda pati. Tātad: no kurienes SPNEPRO ņem enerģiju?

Toms neizpratnē tikai paraustīja plecus. Varbūt padomāsim par to vēlāk, viņš teica. Lai dabūtu diplomu, man nav jāatbild uz šo jautājumu.

Bet man ir jānotver šis viltīgais pulksteņa rādītāju mētātājs, ja reiz es gribu to dokumentu.

Hedviga Kimmelzafte nopūtās. Tev ir taisnība, koncentrēsimies uz uzdevumu! Iespējams, spoks pats sniegs mums dažas atbildes. Vai tev lamatas ir pa rokai?

Toms uzmanīgi izvilka no jakas kabatas lodi caurspīdīgu kā stikls un nedaudz lielāku par tenisa bumbiņu. Re, kur ir! viņš atbildēja un ieslidināja lodi atpakaļ kabatā. Tad viņš vēlreiz dziļi ieelpoja un atvēra smagās durvis.

Gaiss baznīcā bija auksts un mitrs, un Tomam degunā iesitās tā pati trūdu smaka, kas pirmīt ārā. Ar dobju blīkšķi aiz viņiem aizcirtās lielās durvis, un abus spoku medniekus apņēma tumsa. Vienīgā gaisma nāca no dažām svecēm, kuru liesmiņas plīvoja pie kāda svētā tēla. Caur tukšajām solu rindām viņi piesardzīgi devās uz priekšu.

Mācītājs nekur nav redzams, Toms čukstēja un uzmanīgi pētīja krēslaino telpu. Arī no SPNEPRO ne miņas. Ļoti slikti, ka šis rēgs ir tik pelēcīgi melns!

Taču tajā pašā brīdī viņš to ieraudzīja.

SPNEPRO plivinājās augstu gaisā starp divām kolonnām, tieši zem sodrējiem apkvēpušās velves. Viņu nodeva vienīgi gaiši spīdošā kontūra. Tiklīdz Toms pavērās augšup, spoks nopūtās un nolaidās

zemāk it kā viņš būtu sajutis zēna skatienu (tas spokiem nav nekas neparasts). Rēgs palika karājoties virs Toma galvas nepilnu triju metru augstumā un stenēja tik skaļi, ka dažu sveču liesma noraustījās un nodzisa. Ar savām baltajām acīm viņš no augšas blenza uz Tomu un Kimmelzaftes kundzi.

-   Nu, pie lietas! Kimmelzaftes kundze čukstēja un pavērsa magnetizētāju pret SPNEPRO. Viņš sāka trīcēt kā papīra lapa, kad gaiss to rauj putekļsūcējā, un noplivinājās vēl zemāk.

Toms iebāza roku jakas kabatā.

-   Esmu gatavs! viņš sacīja. Kimmelzaftes kundze izslēdza magnetizētāju un pakāpās pāris soļu atpakaļ. Tālāk Tomam bija jādarbojas vienam pašam. Palīdzēt nebija atļauts. Spoks viņam bija jānotver paša rokām. Toms skaidri zināja, kā ievilināt SPNEPRO lamatās. Vajadzēja tikai pateikt īstos vārdus. Sī tipa spokus ķēra, izmantojot apvainojumus.

-   Klau, tu, baltacaino pelēkģīmi! Toms uzsauca spokam. Tādu kā tu es vēl neesmu redzējis. Vai tu esi noputējis ogles gabals vai slikti apgaismota fotogrāfija?

SPNEPRO aizkaitināts ierūcās un nolaidās vēl mazliet zemāk. Aukstums, kas nāca no spoka, lika Tomam nodrebināties, un ādu atkal kņudināja rudās dzēlējskudras.

-   Nē, paskat tik! viņš sauca. Nu es zinu! Kāds ugunsspoks būs pajokojies un pārvērtis tevi apkvēpušā papīra gabalā! Es teiktu diezgan slikts joks!

SPNEPRO iespiedzās, un svečturi, kas bija novietoti uz altāra, izkusa kā karsts vasks.

-   Tagad! nodomāja Toms un paberzēja sāpošās ausis. Nu es to ķēmu beidzot būšu novedis tik tālu! Viņš tūlīt metīsies man virsū. Toms izvilka no kabatas KONKOM lamatas (KONtaktKOMpresijas lamatas), tās patīkami sildīja plaukstu. KONKOM lamatu mešanā viņš eksāmenu jau bija nokārtojis no piecpadsmit mēģinājumiem tikai divi metieni garām. Taču tagad arī viens neprecīzs metiens varēja izraisīt neparedzamas sekas.

SPNEPRO, pelēks kā negaisa mākonis, šūpojās nelielā augstumā, un spoka baisās acis bija ieurbušās Tomā.

-    Muļķības! Toms iesaucās. Nu es zinu pavisam skaidri! Tu vienkārši esi totāli nojūdzies jumta papes gabals!

Rēgs iešņācās tik dusmīgi, ka Toma mati sacēlās stāvus kā eža adatas. Tomēr spoks vēl joprojām nelidoja zemē. Nolādēts! Kāds tam varētu būt iemesls?

-   Eeees esmu Diiiivpadsmitais sūūūūtnis! atskanēja no viņa baltās rīkles.

Toms apjucis paskatījās uz Kimmelzaftes kundzi. Taču arī viņas skatiens pauda neizpratni.

-   Divpadsmitais sūtnis? Toms iesaucās. Kurš tad tevi sūta?

-   Viiiiņš tevi iznīīīīcināāāās! rēgs sauca.

-   Kurš, sasodīts?! uzkliedza Toms.

SPNEPRO neatbildēja. Viņš tik plaši pavēra

muti, ka kļuva redzami visi viņa melnie zobi, un palaida tādu spiedzienu, ka, par spīti skaņas hiperfiltriem, Tomam gandrīz pārplīsa ausu bungādiņas. Tad rēgs izstiepa pelēkos pirkstus Toma virzienā un kā tumša ēna metās lejup.

Tajā brīdī Toms meta lamatas. Un viņš neaizsvieda garām.

Ar griezīgu šņācienu lode nozuda SPNEPRO tumšajā ķermenī un spoka vairs nebija. Bet KONKOM lamatas nokrita zemē un pa eju starp baznīcas solu rindām ripoja lejup, līdz atdūrās pret altāra pakāpieniem.

Atviegloti nopūtusies, Hedviga Kimmelzafte piegāja pie Toma un aplika viņam ap pleciem roku. Brīnišķīgs metiens, draudziņ! viņa sacīja. Neesmu bieži redzējusi labāku par šo.

-   Hm, nūjā, Toms nomurmināja un samulsis sakārtoja brilles. Tad viņš aizskrēja pacelt lamatas. SPNEPRO bija tajās iesprostots tāpat kā muša dzintarā. Viņš izskatījās diezgan apjucis cik nu vispār par to iespējams spriest, ja tavā priekšā ir Spokveida Parādības Negatīvā Projekcija.

-   Vai ziņojumā tev ir jāmin arī tas, kura gadsimta spoks šis te ir? jautāja Hedviga Kimmelzafte.

-   Nē, par laimi, tas nav nepieciešams, atbildēja Toms un nožāvājās. Pēkšņi viņš jutās ļoti noguris.

-    Izskatās, ka tas spoks te neko daudz nav sabojājis, sacīja Hedviga Kimmelzafte un pameta skatienu visapkārt. Tai statujai trūkst galvas, un, šķiet, viņš ir mētājies ar pulti. Citādi viss ir kārtībā. Nesaprotu tikai, kur ir pazudis mācītājs.

-   Varbūt viņš ir pieļāvis kļūdu un pasniedzis savam spokveida ciemiņam roku, spriedelēja Toms un vēlreiz nožāvājās. Ja SPNEPRO būs to cieši paspiedis, mācītājs kaut kur tepat guļ taisns un stīvs kā dēlis un atsāks kustēties labi ja pēc mēneša.

-   Tā tas varētu būt, atbildēja Hedviga Kimmelzafte. Bet reizēm upuris vēl spēj izdvest kādu

skanu. Hallo! vina iesaucās. Vai te kāds ir? Kimmelzaftes kundzes sauciens atbalsojās tumšās baznīcas velvēs, it kā tas maldītos no kolonnas uz kolonnu.

Atbildes nebija. Spoku mednieki jau gribēja ķerties pie pamatīgākas baznīcas pārmeklēšanas, kad pēkšņi saklausīja vārgu balsi, kas nāca no altāra puses. Hallo! Neliela auguma sirms vīrs piesardzīgi palūkojās pāri altāra malai.

-   Varat nākt ārā! sauca Toms un pacēla gaisā lamatas ar spoku. Mēs to briesmoni notvērām. Jūsu baznīca nu atkal ir brīva no spokiem.

-    Vai tiešām? iesaucās mācītājs un, aizvien vēl vilcinādamies, mēģināja pietrausties kājās. Melnajā uzsvārcī viņš gandrīz nemaz nebija saskatāms, tikai baltie mati un biezpienbālā seja spīdēja tumsā. Viņš mētājās ar svečturiem! sūdzējās mācītājs un grīļīgām kājām steidzās lejup pa altāra pakāpieniem. Svētajam Antonijam viņš norāva galvu. Un no Svētās Brigitas pāri palika vien zāģu skaidas!

-   Mjā, bet varat būt priecīgs, ka viņš par savu izpriecu objektu neizvēlējās jūs, teica Toms un iebāza lamatas ar spoku jakas kabatā.

-   K-k-k-o jūs teicāt, jauno cilvēk? Kādas tam varēja būt sekas? izdvesa mācītājs.

-   Vispirms jūs sajustu šausmīgas sāpes, ja SPNEPRO pieskartos, atbildēja Toms, un pēc tam kļūtu stīvs kā dēlis vai kā kāda no jūsu svēto figūrām. Vismaz uz mēnesi.

Mācītājs izbijies raudzījās uz Tomu. Vai tiešām? viņš čukstus jautāja.

-    Par to es esmu simtprocentīgi drošs, Toms atbildēja un žāvādamies pagriezās uz promiešanu. Viņam tiešām nāca miegs.

-   Arlabvakar! Hedviga Kimmelzafte atsveicinājās no aizvien vēl apstulbušā mācītāja. Pasveiciniet savu māsu no mums un paziņojiet, ka spoks viņu vairs netraucēs!

-   Ak jā, protams! mācītājs sauca viņiem nopakaļ. Bet kā jūs pazīstat manu māsu?

-   Gan jau viņa pati jums to izstāstīs, atbildēja Toms un aiz sevis un Kimmelzaftes kundzes aizvēra smagās baznīcas durvis.

Aizdomīgie caurumi

-   Divpadsmitais sūtnis, atceļā uz viesu māju pie sevis murmināja Toms. Ko gan tas spoks ar to domāja?

-   Arī es to labprāt uzzinātu, atbildēja Hedviga Kimmelzafte. Man šķiet, ka rīt no rīta mums būs jāuzdod pāris jautājumu tavam datoram. Ak kungs, migla kļūst aizvien biezāka!

Arī Toms bija to pamanījis. Pat trūdu smaka bija pastiprinājusies. Tā gandrīz uzdzina nelabumu. Un pats dīvainākais: izklausījās, ka ciema mājas klusu pie sevis nopūstos, it kā senie mūri būtu atdzīvojušies un vaidētu zem smagas nastas.

-   Ko tas atkal varētu nozīmēt? iejautājās Toms un apstājās. Vai tu esi kaut ko tādu dzirdējusi?

Hedviga Kimmelzafte ieklausīdamās pacēla galvu. Skaņa tiešām ir ļoti dīvaina, viņa atbildēja. Bet, lai kas šajā ciemā notiktu, uzdevumu, kura dēļ mēs šeit ieradāmies, tu esi izpildījis. Ak debestiņ, vai tu arī esi tik ļoti noguris?

Toms nožāvājās. Briesmīgi! viņš atbildēja un slāja uz priekšu. Es reiz lasīju, ka sastapšanās ar SPNEPRO varot izraisīt tādu blakusiedarbību.

-Jā, tā tiešām runā, noteica Hedviga Kimmelzafte un arī nožāvājās. Tomēr tik spēcīgi es to vēl nekad neesmu izjutusi. Ja šī iedarbība būtu skārusi tikai mani, es to uzskatītu par vecuma pazīmi, bet ja jau tu jūties tāpat…

Viņa iegriezās šaurajā ieliņā, kas veda uz Ervina Hornhobela viesu māju, un apstājās kā zemē iemieta. Pie visu spoku trūdu elpas ko tas nozīmē?! viņa izgrūda.

-Velna milti! neizpratnē iesaucās Toms un pārsteigts raudzījās uz ielu. Bruģakmeņiem bija uzradušies dīvaini kūkumi, daudzu akmeņu trūka, it kā zeme tos būtu aprijusi.

Hedviga Kimmelzafte iedūra lietussarga galu vienā no caurumiem un pabakstīja. Dubļi, viņa sacīja. Vieni vienīgi dubļi. Tāpat kā pie mācītāja mājas. Būs jāpajautā tam Hornhobelam, vai te pēdējā laikā ir pārmērīgi bieži lijis. Ja ne, tad… Viņa nepabeidza teikumu.

-   Kas tad? Toms norūpējies jautāja, bet Kimmelzaftes kundze tikai pašūpoja galvu.

-   Ja es to zinātu…

Kad viņi iegāja viesu mājā, saimnieks nekur nebija manāms. Acīmredzot Ervins Hornhobels agri devās pie miera. Pie spoku mednieku istabas durvīm bija pielīmēta zīmīte. "Dīvaini trokšņi Jūsu istabā. Durvis nebija dabūjamas vaļā. Vai Jums tur iekšā ir zilonis?!!! Ervins Hornhobels."

-   Hugo! nopūtās Toms.

Kimmelzaftes kundze atslēdza durvis un ieslēdza gaismu. VIS nekur nebija manāms. Skaidrs! Vispirms viņš, kā nākas, iztrakojās un nu ir kaut kur aiztinies, viņa dusmīgi teica. Droši vien viņš pašreiz atkal dara savas dumjības. Bet nedomāsim par draiskulīgo VISu, mums tagad tiešām ir citas rūpes.

-   Es justos labāk, ja precīzāk zinātu, kas tās ir par rūpēm, sacīja Toms un lamatas ar SPNEPRO ielika tukšā pelnutraukā. Tad viņš žāvādamies notupās kristālskaidrās lodes priekšā un aplūkoja gūstekni. Mjā, spoks ir noteikts, nofotografēts un notverts, viņš sacīja. Un arī ziņojums nevarētu sagādāt problēmas, ja rīt mēs mācītājam un viņa māsai liktu vēl nedaudz pastāstīt par spokošanos viņu mājā. Pēc tam mēs teorētiski varētu doties uz mājām.

Kimmelzaftes kundze raudzījās laukā pa logu un bija saraukusi degunu kā vienmēr, kad iegrima domās. Tad viņa nopūtās, piegāja pie somas un izvilka no tās mazu pudelīti. Ņem, viņa teica un pasvieda pudelīti Tomam, un iedzer malku!

Šī sula aizdzīs nogurumu. Tā neitralizē enerģijas zudumu, ko izraisījusi spoka iedarbība. Tu tikko pilnīgi pareizi atzīmēji, ka uzdevums ir izpildīts. Tātad mēs tagad atkal drīkstam izmantot Hedvigas Kimmelzaftes īpašās receptes, vai ne?

-   Tieši tā, atbildēja Toms un iedzēra vienu malku. Jau pēc pāris elpas vilcieniem viņš juta, ka svina smagais nogurums sāk atkāpties.

-   Vai mēs rītdien tiešām gribam atgriezties mājās, Tom? jautāja Hedviga Kimmelzafte, kad arī bija nedaudz iedzērusi no pudelītes magoņsarkano šķidrumu.

-   Nē, Toms atbildēja, nopūtās un ar pirkstu pabakstīja lodveida lamatas. Nē. Šķiet, mums vajadzētu izdibināt, kāpēc SPNEPRO uzradās šajā ciemā un kāpēc mājas te tā sačukstas un vaid. Es labprāt uzzinātu arī kaut ko vairāk par tiem dubļiem un trūdu smaku un par pļāpām sakarā ar Divpadsmito sūtni.

-   Samērā daudz jautājumu, vai ne? konstatēja Kimmelzaftes kundze. Mani tikai māc bailes, ka atbildes nebūs necik iepriecinošas.

-   Varbūt SPNEPRO mums varētu sniegt atbildi uz dažiem jautājumiem, ieteicās Toms, bet Kimmelzaftes kundze tikai pakratīja galvu.

-   Tikai ne šādā enerģētiski vājā stāvoklī. Tad mums viņu vajadzētu palaist brīvībā, bet šī doma man nešķiet pārāk aizraujoša. Nē. Viņa vēlreiz palūkojās ārā pa logu. Mums jāuzzina vairāk par šo ciemu, viņa klusu teica. Ko varētu nozīmēt šie briesmīgie dubļi? Kā jau tu minēji, Sūnu un Purva spoku nevar saistīt ar trūdu smaku. Turklāt tādā gadījumā dubļi tecētu arī no ūdensvada caurulēm vai pa māju sienām, bet šeit izskatās tā, it kā visa zeme zem ciema pārvērstos dubļos. Izteikti dīvains un satraucošs fenomens!

-   Mācītāja māja ir tik šķība, it kā jau būtu pa pusei nogrimusi, piebilda Toms.

Hedviga Kimmelzafte spēji pagrieza galvu uz Toma pusi. Ko tu teici?

-   Nu… tā ir pavisam šķība, Toms atkārtoja. Vai tad tu to nepamanīji?

Hedviga Kimmelzafte noliedzoši pakratīja galvu. Ak Dievs! viņa murmināja. Tas man kaut ko atsauc atmiņā. Kādu gadījumu Anglijā. Nu jau būs aizritējuši kādi desmit gadi, es vairs tik precīzi neatceros, bet… Viņa aši tvēra pēc mēteļa. Tom, man vēl nedaudz jāpalūkojas apkārt, viņa sacīja. Mani māc briesmīgas aizdomas, bet es ceru, ka būšu maldījusies. Kimmelzaftes kundze uzmeta plecā savu somu un gāja uz durvīm.

-   Pagaidi! Es gribu doties tev līdzi! iesaucās Toms. Bet ko lai iesāk ar SPNEPRO?

-    Lamatas būs drošas vēl vismaz divdesmit četras stundas, atbildēja Hedviga Kimmelzafte un atvēra istabas durvis. Nolādēts, es tagad vēlētos, lai draiskulis VIS būtu kopā ar mums. Mazliet spoka palīdzības šoreiz tiešām nenāktu par ļaunu.

Nepatīkamas aizdomas

Dievs tētīt debesīs, man ir taisnība! ievaimanājās Hedviga Kimmelzafte, kad viņi bija izgājuši uz tumšās ielas. Tikai pāris soļu no viesu mājas durvīm viņiem pretī bruģī rēgojās liels, dubļu pilns caurums. Toms nevarēja atcerēties, vai tas tur jau bija tad, kad viņi pirmīt atgriezās viesu mājā. Hedviga Kimmelzafte sarauktu pieri notupās tam blakus un ostīja gaisu. Nav šaubu, viņa pavēstīja. Tā pati trūdu smaka, kas gaisā, tikai daudz, daudz spēcīgāka.

Tajā pašā brīdī Tomam pie kājām izveidojās milzīgs netīri brūns dubļu burbulis. Tas cēlās aizvien augstāk un augstāk, līdz pārplīsa ar pretīgu, atraugām līdzīgu troksni. Smirdošie dubļi nošķieda Tomu no galvas līdz kājām, un, kad viņš lamādamies bija notīrījis brilles, acīm pavērās neticams skats: no dubļiem slējās gabals mūra. Kā pelēks zobs tas rēgojās ielas vidū.

-   Ko tas nozīmē? čukstēja Toms. Un izbijies pagriezās atpakaļ. Aiz viņa atskanēja tādi kā šmakstieni un daļa ceļa nogrima.

-   Tas nenozīmē neko labu, sacīja Kimmelzaftes kundze un pavilka Tomu dažus soļus atpakaļ, kad zeme zem viņu kājām sāka guldzēt kā verdošs šokolādes pudiņš. Ja notiks tas, no kā es baidos,

mums te būs darīšana ar kaut ko loti, loti senu un ļoti, ļoti spēcīgu. Ar trešo bīstamības pakāpi tam nav nekāda sakara, Tom. Vai atceries, ko tev teica mācītāja māsa?

Toms apstulba. Ka šis ciems ir nolādēts, viņš atbildēja.

-    Tieši tā, Hedviga Kimmelzafte pamāja ar galvu. Tu zini, ko es principā domāju par šādām runām. Taču tas, kas patlaban šeit notiek, domājams, ir briedis jau ilgu laiku. Un kā teica tas Ervins Hornhobels?

-   Ka ciems pievelk spokus tāpat kā govs pļeka mušas, nomurmināja Toms un pēkšņi jutās pavisam neomulīgi. Kāda ceļa zīme pašlaik lēnām iegrima dubļos.

Hedviga Kimmelzafte pamāja ar galvu. Tieši tā. Viss sakrīt. Nāc, uzmetīsim vēl skatienu baznīcas laukumam! Viņa steidzīgiem soļiem aizmetās pa dubļaino ielu. Toms steberēja nopakaļ.

-   Kas sakrīt? Un ko tu domāji ar to ļoti, ļoti seno? viņš sauca.

-   Pieci, varbūt pat desmittūkstoš gadi, kā lai es to zinu! atbildēja Hedviga Kimmelzafte. Toms sarāvās. Senākais spoks, ar kuru viņam līdz šim nācies saskarties, bija Asiņainā baronese, pretīga VĒSPOPA (VĒsturiska SPOku PArādība). Cik Toms atcerējās, tai nebija pat ne četrsimt gadu. Jo vecāks spoks tā stāv rakstīts SPOKU MEDNIEKU ROKASGRĀMATĀ -, jo tas ir varenāks.

-     Skaistas izredzes! nodomāja Toms un viņu pārņēma nepatīkamas izjūtas, atceroties, cik grūti bija gūt virsroku pār Asiņaino baronesi.

-    Tom! sacīja Kimmelzaftes kundze un apstājās tik spēji, ka Toms gandrīz uzskrēja viņai virsū.

-   Mums jāpasteidzas!

Morveijeras baznīcas priekšā bija kaut kas izlīdis no zemes. No lāmas, kas bija pilna ar guldzošiem dubļiem, rēgojās milzīgs akmens altāris. Uz to veda rupji apstrādātas kāpnes. Pelēkie pakāpieni spīdēja savādi gaiši zem naksnīgajām bezzvaigžņu debesīm. Un ap altāri locījās miglas vāli, it kā sveicinātu to ar garām, baltām rokām.

-   Kad es to Sleimblatu dabūšu savos nagos… caur zobiem izgrūda Kimmelzaftes kundze. Nekad vēl Toms nebija redzējis viņu tik dusmīgu. Tad

Hedviga Kimmelzafte strauji pagriezās un maršēja atpakaļ uz viesu māju.

Nevilcinājusies ne mirkli, viņa aizgāja aiz letes un pieklauvēja pie durvīm, uz kurām bija plāksnīte ar uzrakstu "Privāti". Hornhobel! vina

*

iesaucās. Hornhobel, mostieties!

Toms saklausīja aiz durvīm klusu pukstēšanu, un tad parādījās saimnieka piepampusi seja. Kas, velns parāvis… viņš jau pacēla balsi, bet Kimmelzaftes kundze saimnieku tūdaļ pārtrauca.

-   Žigli pie telefona! viņa pavēlēja. Uzmodiniet visu ciemu! Ikvienu iedzīvotāju! Sakiet cilvēkiem, lai sasaiņo pašu nepieciešamāko un tūlīt brauc pie radiniekiem vai paziņām jo tālāk no šīs vietas, jo labāk!

Ervins Hornhobels pavēra muti, bet Kimmelzaftes kundze nelaida viņu pie vārda. Sakiet, ka pastāv visīstākās dzīvības briesmas. Un, ja kāds jums netic, lai uzmet skatienu baznīcas laukumam. Bet nu, aiziet, pie darba!

-   Kas tad tur notiek tajā baznīcas laukumā? Ervins Hornhobels sauca, kad Toms un Kimmelzaftes kundze jau taustījās augšup pa trepēm. Ja tā ir kāda spoka blēņošanās, tad pie kaut kā tāda mēs esam jau pieraduši!

-   Tas nav spoks! Toms sauca, pārliecies pār trepju margām. Un uzvelciet gumijas zābakus, kad iesiet ārā! Vai pēdējā laikā te ir daudz lijis?

-   Nē, noņurdēja Ervins Hornhobels. Kas, pie velna, te notiek? Galu galā ir nakts vidus!

-   Ejiet pie telefona! Toms atbildēja un uzkāpa pa atlikušajiem trepju pakāpieniem.

-   Vai tu no sava datora tiec VIRSSā, Tom? jautāja Kimmelzaftes kundze, trīcošiem pirkstiem slēgdama vaļā istabas durvis.

-   Visu Reģistrēto Spoku Sarakstā? Toms pamāja ar galvu. Protams!

Istabā bija tumšs. Tikai Hugo pelējuma zaļā krāsā plivinājās virs gultas un mēģināja uz kreisās plaukstas nobalansēt lodi ar SPNEPRO.

-    Hallloooo! viņš nožužināja, kad Toms un Hedviga Kimmelzafte ienāca istabā. Kooo jūs tāāādu joooocīgu esat noķēēēēruši? Un švups! Hugo uzmeta KONKOM lamatas uz otras plaukstas.

-   Hugo, tūlīt liec to lietiņu nost! iesaucās Toms. Lamatas izlādējas, ja tās aizskar cits spoks.

Hugo tūlīt nometa lamatas zemē, it kā būtu pie tām apsvilinājis pirkstus. Lamatas nokrita uz gultas un palika guļam uz Toma spilvena.

-   Kur tu biji? Hedviga Kimmelzafte sāka pratināt Hugo, kamēr Toms uzmanīgi novietoja atpakaļ pelnutraukā KONKOM lamatas.

-   Kāāā, kur bihihiju? Es taču nehehedrīkstēēēju pahahalīdzēt! Hugo sapīcis atbildēja. Es meheheklēju kādu, ko nobaidīīīt. Neviens man tooo nehehevar aizliegt. Es pakutināāāju vienu tāāādu resnuli. Oooo, kā viņa kviehieca! Hugo tā kratījās smieklos, ka ar galvu atsitās pret griestu lampu.

-   Tavi spoku stāstiņi pašreiz tiešām nevienu neinteresē, Toms dusmīgs viņu pārtrauca. Vai tu gadījumā nepamanīji, kas notiek ārā?

-   Kooo? Kooo tad? Hugo aizplivinājās līdz logam un ziņkārīgi izbāza galvu caur stiklu. Tad ar klusu šmaukstienu ievilka to atpakaļ. Ir mihihigla, un pahahatīkami smaržo pēc pelēēējuma un trūūūdiem.

-   Aizmirsti! Toms norūca, atvēra savu klēpjdatoru un ielogojās VIRSSa arhīvos. Viņš ievadīja vārdu "Morveijera". Monitors piepildījās ar informāciju tik ātri, ka Toms tik tikko spēja sekot ar acīm. Paskat tikai, viņš pie sevis pukojās. Un, ja tas Sleimblats neko par to nezināja, tad es esmu VIS.

-   Nolasi man priekšā! sacīja Hedviga Kimmelzafte un apsēdās blakus Tomam uz gultas malas. Un Toms sāka lasīt.

-   Morveijera. Neliels ciems kādreizēja purva malā. Mūsdienās gandrīz visa purva teritorija ir nosusināta. Ciema aptuvens dibināšanas laiks: 6. gadsimts pēc Kristus. Apkārtnē veikto arheoloģisko izrakumu rezultāti liecina par to, ka jau pirms Kristus te ir atradusies sena pagāniska kulta vieta. Divu gadu laikā Morveijerā reģistrēts

iespaidīgs daudzums spokveida parādību. Līdz šim ziņots par trim pirmās bīstamības pakāpes Sūnu un Purva Spokiem, diviem Miglas Tēlu Radītājiem (B suga, viltīgi un atriebīgi, bet nav dzīvībai bīstami), divām nenoteikta vecuma VĒSPOPA (iespējams, vēl pirms Kristus dzimšanas), vienu VIS (Vidēji Iespaidīgu Spoku), diviem MESPOS (MElnajiem SPOku Suņiem) un vienu VIVI (VlrpuļViesuļa Iegriezēju).

Neparasts šķiet fakts, ka Morveijerā vairākas spokveida parādības sīksti pretojās visiem viņu

padzīšanas pasākumiem, bet tad pēkšņi un bez kāda iemesla nozuda.

Toms pacēla galvu.

-  Vai tu skaitīji līdzi? jautāja Hedviga Kimmelzafte.

Toms pamāja ar galvu. Jā, divpadsmit. Ieskaitot mūsu SPNEPRO. Viņš atkal kaut ko ierakstīja datorā. Es ieskatīšos SPAPI failos, viņš sacīja. Varbūt tur ir kaut kas teikts par Divpadsmito sūtni…

-   Dihidivpadsmitais sūūūtnis? Hugo tik ļoti izbijās, ka līdz pusei pazuda mūrī.

Hedviga Kimmelzafte paskatījās uz Hugo. Tu re! Šķiet, šis termins mūsu draudziņam spokam nav gluži svešs. Stāsti, Hugo! No kurienes nāk šie sūtņi? Un kurš viņus sūta?

Bet Hugo noraidoši pacēla bālās roķeles. Ak, nēēē! Par kaut ko tāāādu labāāāk nerunāt. Pāāārāāāk sens! Pāāārāāāk varens!

-   Dabūju! iesaucās Toms un pieliecās tuvāk monitoram. DIVPADSMITAIS SŪTNIS, viņš lasīja. Pēdējo simt gadu laikā ir zināmi četri gadījumi, kad spoku mednieki ir noķēruši rēgu, kas sevi nosaucis par Divpadsmito sūtni. Visos gadījumos šajā vietā pēc dažām dienām parādījās briesmīga spoku forma, tā dēvētais Dēmonfirsts jeb Zargorots. Par šī acīmredzami varenā un bīstamā rēga izskatu un spējām nav precīzu ziņu (vairāk sk. ZARGOROTS). Zargorots piesaka savu ierašanos ar trīspadsmit spokveida sūtņiem. Pirmie no tiem parasti ir nekaitīgi vietējie spoki, taču sūtņu bīstamība pieaug, tuvojoties viņu barbariskā kunga uznācienam. Bieži vien kādā brīdī parādās arī Melnie Spoku Suņi. Divpadsmitais sūtnis acīmredzot vienmēr ir Negatīvā Projekcija, tā dēvētais SPNEPRO, kuru nu jau kādus piecus gadus kopš tika izgudrota NENE josta apkarot izdodas relatīvi viegli. Trīspadsmitais un pēdējais Zargorota sūtnis neizbēgami ir Nāves Rēgs. Uzmanību: Nāves Rēga parādīšanās paātrinās, ja tiek pieļauta kļūda, ķerot Divpadsmito sūtni!!!

Toms nervozi pabīdīja uz augšu brilles. Brīnišķīgi! viņš murmināja. Mēs jau esam pieļāvuši kļūdu. Ko nu? >

-   Mēs vairs ne soli nespersim aiz durvīm bez aizsargbrillēm, atbildēja Hedviga Kimmelzafte.

-    Hahahāāā, aizsargbrihihilles! Hugo savilka briesmīgu grimasi un sakrustoja rokas uz krūtīm. Ja Nāāāves Rēēēgs jums uzmetīs skahahatienu, jūs vienā stundāāā būsiet pagahahalam!

-   Tas nebūt tā nav, tu iedomīgais rēgs! nepacietīgā balsī iebilda Hedviga Kimmelzafte. Aizsargbrilles darbojas veselas piecas minūtes. Un ar to pietiek, lai aizgrieztu galvu.

Hugo tikai sarauca degunu. Tad viņš pieliecās pie Toma. Tu ehehesi mans draugs, viņš žūžoja, lai gan reheheizēm runā nejaukas lietas par sāāāli un olāāām. Ņem ciet to SPNEPRO un pazūūūdi! Viņa kungs ir asinssūcēēējs un cilvēkēdāāājs!

Toms norija siekalas. Ko tu, Hugo! viņš sacīja, kaut gan tikko izlasītais darīja viņu nedaudz nemierīgu. Mēs esam tikuši galā ar NASiem un BRINEZI. Kāpēc gan būtu jābaidās no Zargorota? Kādam taču viņš ir jāuzveic.

-   Jāuzveic? Hugo dusmīgi iesaucās. Vai tu zihihini, ko viņš izdarīīīs? Viņš jūs sagrāāābs, saplosīīīs, izsūūūks…

-   Tom, Hedviga Kimmelzafte pārtrauca Hugo, ievadi vēlreiz vārdu "Zargorots"!

Toms paklausīja. Tomēr viņa pirksti trīcēja. Kamēr dators meklēja, Toms uzmeta skatienu pulkstenim. Bija divi. Priekšā vēl gara nakts…

Uz monitora parādījās vārds ZARGOROTS. "…jeb Dēmonfirsts, jeb No Dubļiem Augšāmcēlies. Trūkst datu, jo vēl neviens, kurš sastapies ar šo nezvēru, nav palicis dzīvs. Noskaidrots ir tikai tas, ka Zargorotu pievelk senas upurēšanas vietas, tāpēc daži eksperti uzskata, ka šis nav cilvēciskas izcelsmes spoks, bet gan ir dabas rēgs. Taču šī teorija tiek apstrīdēta. Pēdējo simt gadu laikā vairāku ciemu izpostīšana tika piedēvēta Zargorotam. Līdz šim četri kolēģi, visi ļoti pieredzējuši un veiksmīgi spoku mednieki, ir mēģinājuši noķert šo rēgu. Divus no tiem notvēra Melnie Spoku Suņi, un kopš tās reizes abi kolēģi nav redzēti. Pārējiem diviem sejā ieskatījās Trīspadsmitais sūtnis, kuru dēvē arī par Nāves Rēgu, un abi spoku mednieki nomira stundas laikā. Līdz šodienai trūkst informācijas par Zargorota izskatu un spējām. Ir pieejamas vienīgi fotogrāfijas ar viņa radītajiem postījumiem un ir zināms minimāls pieturas punkts: aptuveni pusstundu pirms dēmona parādīšanās visi pulksteņi sāk iet ačgārnā virzienā. Ja vēlaties aplūkot fotogrāfijas, uzklikšķiniet šeit." Toms uzklikšķināja.

-   Debestiņ! novaidējās Kimmelzaftes kundze. Monitorā parādījās nedaudz neass melnbalts foto. Tajā bija redzams milzīgs dubļu tuksnesis. Vēl tur rēgojās vientuļš baznīcas tornis, pāris izgāztu koku un akmens altāris.

-   Ko tas Hornhobels stāstīja, kad mēs ieradāmies? jautāja Kimmelzaftes kundze, kamēr Toms uzklikšķināja jaunu attēlu. Ka viņš nosūtījis uz SPĀNI divpadsmit ziņojumus, vai ne?

Toms pamāja ar galvu. Otrais attēls nebija labāks par pirmo.

-   Nu, lūdzu, divpadsmit! Kimmelzaftes kundze tik spēcīgi piesita ar kāju pie grīdas, ka Hugo izbijies notenterēja no gultas. Lotans Sleimblats zināja, kas mūs te sagaida, Tom! Varu saderēt uz visu savu spoku mednieku aprīkojumu. Ak, šis atriebīgais, nekrietnais, nekompetentais, bezsmadzeņu… Viņa tvēra pēc gaisa. Arī lamuvārdu krājums bija izsīcis.

-   Mēs tam nelietim vēl parādīsim, sacīja Toms. Iedomājies tikai, kā šis ārdīsies, kad mēs būsim uzveikuši to Zargorotu! Taču mums no šī brīža visu laiku jāpatur acīs pulksteņi.

Pie durvīm pieklauvēja. Ervins Hornhobels iebāza savu lielo galvu spoku mednieku istabā.

-   Es visiem piezvanīju, viņš nodārdināja. Viņi negrib doties projām, bet ir sapulcējušies tur pāri ielai skolā un vēlas, lai jūs viņiem pastāstītu tuvāk par altāri baznīcas priekšā un to, kāpēc viņu mājas sačukstas.

Ar dziļu nopūtu Hedviga Kimmelzafte piecēlās kājās. Nāc, Tom! Viņa teica. Tas gan laupīs mums tik vērtīgo laiku, bet…

-   Stāāāt! To tahahaču varētu izdarīīīt es! nožūžoja Hugo un ar nekrietnu smaidiņu pieplivinājās tuvāk durvīm. Ko jūūūs par to sakāāāt? viņš jautāja un iegrūda Ervinam Hornhobelam krūtīs savu ledusauksto pirkstu.

-    Izbeidz, Hugo! Toms dusmīgi iesaucās, tomēr neizskatījās, ka pelējumzaļais VIS būtu izsitis Hornhobelu no līdzsvara.

-    Kaut ko tamlīdzīgu mēs jau šeit esam redzējuši, viņš sacīja un tik nicinoši paskatījās uz Hugo, ka VIS uzreiz sarāvās par pusmetru mazāks. Esmu konstatējis, ka tādi pelējumdeguņi necieš sāli.

-   Un jēlas olas, Toms papildināja un aizspraucās garām Hugo. Bet tu pārmaiņas pēc varētu paveikt kaut ko derīgu, viņš garāmejot sacīja VISam, kurš vēl aizvien šokēts skatījās uz drosmīgo viesu mājas saimnieku. Uzzini, vai tas Trīspadsmitais sūtnis jau kaut kur tepat neblandās apkārt.

-Ak tāāā, tagad mana pahahalīdzība pēkšņi ir vahahajadzīīīga? Hugo sašutumā iesaucās, kad Toms jau bija uz kāpnēm. Kāāā būūūtu ar mazu, mīīīļu "Lūūūdzu, Hugo"?

-   Lūdzu, Hugo! Toms nokliedza un sekoja Hedvigai Kimmelzaftei un Ervinam Hornhobelam ārā miglainajā naktī.

,

Drosmīgs plāns

Tomam un Kimmelzaftes kundzei vajadzēja aptuveni 15 minūtes, lai pārliecinātu Morveijeras iedzīvotājus, ka viņu ciems ir pārvērties par vienu no bīstamākajām vietām pasaulē. Sasēdušies cieši kopā, vairums vēl rītasvārkos un pidžamās, ciema iedzīvotāji bailēs nobālušām sejām klausījās Toma stāstījumā par Zargorotu. Vienīgi mācītāja māsa vairākas reizes pārtrauca Tomu ar saucieniem, ka viņa to jau vienmēr esot sacījusi. Kad Hedviga Kimmelzafte paziņoja par Trīspadsmitā sūtņa nāvējošo iedarbību un pie viņas pēdējiem vārdiem nodzisa gaisma, nekāds spēks vairs nespēja noturēt morveijeriešus šajā ciemā.

Pēc desmit minūtēm Toms, Hedviga Kimmelzafte un Ervins Hornhobels vieni stāvēja tumšajā hallē starp apgāztajiem krēsliem un pazaudētajām čībām.

Jā, Hornhobel, sacīja Hedviga Kimmelzafte, sasaiņojiet visas mantas, kuras gribat paglābt no dubļiem, un novietojiet tās drošībā!

Bet Ervins Hornhobels pat nepakustējās. Drūmu skatienu viņš blenza uz guldzošajiem dubļiem, kas ieplūda hallē pa vaļā atstātajām ieejas durvīm. Un ko jūs abi tagad iesāksiet, ja drīkstu jautāt? viņš norūca.

-   Mēs mēģināsim sagatavot šim Zargorotam mīļu sagaidīšanu, atbildēja Toms.

Ervins Hornhobels pamāja ar galvu un paskatījās uz apgāztajiem krēsliem. Man šķiet, ka jums abiem noderētu jebkāda palīdzība, vai ne?

Toms un Kimmelzaftes kundze pārmija pārsteigtus skatienus.

-   Vai zināt, Ervins Hornhobels turpināja, man no spokiem nekad nav bijis pārāk bail. Pirms es no tantes mantojumā saņēmu šo viesu māju, biju bokseris, un es padodos tikai tad, kad tiešām esmu nokautā. Ja jūs saprotat, ko es ar to domāju.

-   Tas tiešām ir augstsirdīgs piedāvājums, Hornhobel, atbildēja Hedviga Kimmelzafte, un es ceru, ka jums ir priekšstats par to, kur tiekat iesaistīts. Tom, vai mums ir vēl trešās aizsargbrilles?

Toms parakņājās savā mugursomā. Neesmu paņēmis līdzi, viņš teica. Bet man šķiet, ka koferī ir vēl vienas.

-   Labi, sacīja Hedviga Kimmelzafte un atzinīgi uzsita Ervinam Hornhobelam uz platā pleca.

Mums tiešām ne pārāk bieži kāds piedāvā palīdzību. Un šonakt mēs to it īpaši novērtēsim, vai ne, Tom?

-   Noteikti, Toms klusu noteica un satraukts vēroja, kā dubļi aizvien ātrāk plūst iekšā skolā.

Pulkstenis bija divi un četrdesmit minūtes. Priekšā aizvien vēl gara nakts. Un viņiem joprojām nebija ne jausmas, kā cīnīties pret to, kas nāks.

Trijos divdesmit Morveijera bija gluži kā izmirusi. Ervins Hornhobels atgriezās no apgaitas un nebija sastapis nevienu dzīvu būtni. Pat ne kaķi vai vistu. Arī govis un zirgus ciema iedzīvotāji bija paņēmuši sev līdzi. Dubļi un migla pārņēma savā varā māju pēc mājas.

-   Labi, sacīja Hedviga Kimmelzafte, enerģiskiem soļiem soļodama šurpu turpu pa viesnīcas istabu. Cilvēki ir prom, tātad varam ķerties pie darba. Cik tālu tu esi ticis, Tom?

-   Vēl aizvien nekā, cieši sakodis zobus, norūca Toms. Kopš pārnākšanas no skolas viņš atkal sēdēja pie datora un citu pēc cita ievadīja tajā atslēgas vārdus aizvien vēl izmisīgi cerot, ka ieraudzīs kādu norādi, kā pieveikt Zargorotu. Toma acis bija iekaisušas, viņš ik pa brīdim noņēma brilles, lai izberzētu no acīm noguruma radīto miglu, kas neļāva saskatīt burtus uz monitora.

-   Nekā, viņš atkārtoja un nogrozīja galvu. Mēs pārāk maz zinām par šo spoku. Te var sajukt prātā!

-   SPNEPROOO arīīī negrib runāāāt, žūžoja Hugo un uzsita ar pirkstu pa KONKOM lamatām.

-    Es tiehiehiešām runāju ar vihihiņu laipni kā spoks ar spoku, bet viņš neizdvesa ne skahahaņu. Lecīīīgs, stuhuhulbs spoks!

Toms izslējās taisns kā svece. Nu protams! viņš iesaucās un izslēdza datoru. Tā ir vienīgā iespēja!

-   Kas? norūca Ervins Hornhobels un nolika Hedvigai Kimmelzaftei priekšā tasi ar karstu kafiju, bet Tomam kolas bundžiņu.

-   Hugo, paliec KONKOM lamatas zem mana spilvena! sacīja Toms. Lai SPNEPRO nedzirdētu, ko mēs runājam.

VIS paklausīja un pēc tam, ziņkāres pārņemts, novietojās blakus Tomam. Mums atliek tikai viens! Toms pieklusinātā balsī sāka skaidrot.

-    Atbrīvosim SPNEPRO un sekosim viņam pie viņa kunga. Ja mēs būsim redzējuši Zargorotu, varbūt izdosies noteikt, pie kādas spoku sugas viņš pieder, un, iespējams, uzzināsim, kā varētu to briesmoni uzvarēt.

Hedviga Kimmelzafte sarauca pieri. Tā ir bīstama ideja, draudziņ! viņa teica. Pat ja es

piekristu šim plānam kā tu domā sekot SPNEPRO? Cilvēka kājas šim nolūkam ir krietni vien par īsu, un ko tu iesāksi, ja viņš lidos? Vai vienkārši izplanēs cauri mūrim?

-   Mēs varētu viņu apkaisīt ar cepampulvera un smilšu maisījumu, atbildēja Toms. Vairums spoku tad kļūst lēnāki, un šis līdzeklis traucē viņiem izlidot cauri mūriem. Un, kas attiecas uz lidošanu, jūs zināt, ka es neesmu par to sajūsmā, bet… Viņš pagriezās pret Hugo un atstāja teikumu nepabeigtu.

VIS nokrāsojās bālā pelējuma krāsā. Oho-hooooo! Ko nozīīīmēēē tavs skahahatiens? viņš jautāja.

-   Tu mani nesīsi sev uz muguras, Toms atbildēja. Miglā tu būsi tikpat kā neredzams, bet SPNEPRO būs skaidri saskatāms. Mēs sekosim spokam pie viņa kunga, izdibināsim, ar ko īsti mums ir darīšana, un lidosim atpakaļ uz šejieni. Tur nav nekā īpaši sarežģīta.

-   Ho! Hohooooo! Hugo izbolīja savas indīgi zaļās acis. Tur nav nekāāā sarežģīīīta, viņš sahahaka!

-   To vajadzētu ļaut veikt Hugo vienam pašam, Tom, sacīja Hedviga Kimmelzafte. Spokam šis uzdevums nav ne uz pusi tik bīstams, cik cilvēkam.

-   Hēēē! Pietiekami sahaharežģīts! pukojās Hugo, bet Hedviga Kimmelzafte uzmeta viņam tik stingru skatienu, ka VIS apklusa.

-   Bet viņš viens to nepaveiks! iesaucās Toms.

-    Hugo neorientējas spoku noteikšanā un klasificēšanā. Varu derēt, ka viņš pazīst augstākais piecus procentus eksistējošo sugu.

-   Augstāāākais! Hugo nožūžoja un atzinīgi papliķēja Tomam pa muguru.

Hedviga Kimmelzafte pašūpoja galvu. Man tas nepatīk, viņa teica. Nē! Jāmeklē cita iespēja. Galu galā tur ārā spokojas arī vēl Nāves Rēgs.

-   Ak, ko tu, man taču ir aizsargbrilles, Toms atteica. Tā nu tiešām nav problēma.

Ervins Hornhobels līdz šim vēl nebija izteicies. Viņš noklepojās. Laidiet taču puiku, lai lido! viņš sacīja Hedvigai Kimmelzaftei un ielēja viņai vēl kafiju. Toms tiks ar to galā. Jūs taču pati man stāstījāt, ka viņš ir pirmklasīgs spoku mednieks.

Hedviga Kimmelzafte nopūtās. O jā, tāds viņš ir! viņa sacīja un domīgi uzlūkoja Tomu. Viņš pieder pie labākajiem, pie pašiem labākajiem.

Toms kļuva sarkans kā tomāts.

-   Nu, tātad, viņš teica un sakārtoja brilles,

-    vai jums ir cepampulveris un smiltis, Hornhobela kungs?

Ervin, norūca Hornhobels. Mani sauc Ervins, mazais, un, šķiet, man ir abas šīs lietas.

Toma plāns bija šāds. Hugo spēlēsies ar KONKOM lamatām tik ilgi, līdz kāda nelaime! tās izlādēsies, un viņš no bailēm izmetīs lamatas pa logu. Lejā Toms jau gaidīs ar uzlādētu pulverizatoru un, tiklīdz SPNEPRO atbrīvosies no lamatām, apstrādās viņu ar cepampulveri un smiltīm.

Es tikai ceru, ka Hugo visu nesabojās! Toms čukstēja, kad kopā ar Hedvigu Kimmelzafti un Ervinu Hornhobelu stāvēja miglā uz ielas. Migla pa šo laiku bija tā sabiezējusi, ka Toms tik tikko spēja saskatīt istabas logu. Arī viņš pats gandrīz nebija pamanāms. Tomam mugurā bija īpašs apģērbs, ko spoku mednieku aprindās dēvēja par SPSI tērpu (SPoku Simulācijas tērpu): virsjaka ar kapuci viegli zaļganā pelējuma krāsā un tādas pašas krāsas cimdi. Toma seju klāja gandrīz mārciņa "Spoku bālā" firmas grima. Turklāt no viņa nāca viegla pagraba smaka tāda, kādu bieži vien izdala neliela auguma nekaitīgi spoki. Ķermeņa temperatūru Toms diemžēl nevarēja mainīt, taču bija sastopami arī tādi spoki, kuri izstaroja siltumu, kas bija tuvs cilvēka ķermeņa temperatūrai.

Atlika tikai viena problēma, un tā darīja bažīgu Hedvigu Kimmelzafti: Toms nevarēja izmantot brilles, kas aizsargāja pret Nāves Rēga skatienu, jo tādā izskatā neviens kārtīgs spoks apkārt neskraidīja. Taču Toms apsolīja, ka brilles viņam visu laiku būs pie rokas un viņš tās uzliks, tiklīdz abi ar Hugo dosies atpakaļceļā. Toma parastās brilles viņu nevarēja nodot. Briļļains spoks rēgu pasaulē nebija nekas neparasts.

Toms uzvilka pelējumzaļo kapuci vēl dziļāk uz pieres. Tukšais ciems bija neomulīgi kluss, tikai akmeņi vēl aizvien vaidēja un dubļi žļurkstēja te pēkšņi caur miglas pārņemto tumsu līdz viņiem nonāca Hugo balss.

-   Nūūū, vai tev nehehereibst galva, tu tumšais rēēēgs? Toms dzirdēja viņu gaudojam. Hoppp! Kāāā tu tur iekšāāā jūūūties, manu mīīīļo zelta zivtin?

-   Vēl desmit sekundes, čukstēja Kimmelzaftes kundze, neizlaizdama no acīm rokaspulksteņa apgaismoto ciparnīcu, deviņas, astoņas, septiņas…

-   Tu brīīīnišķīīīgi iederēsies Notverto spohohoku muzejāāā, Hugo žūžoja. Īīīsts dāāārgumiņš mūūūsu kolekcijāāā!

-   Trīs! čukstēja Hedviga Kimmelzafte. Divas, viena… un… nulle!

Aizturējuši elpu, visi trīs lūkojās uz miglā tik tikko saskatāmo logu. Nu taču! Aiziet, Hugo! -

čukstēja Toms un pacēla gatavībā pilno pulverizatoru. Tajā pašā brīdī tas notika.

KONKOM lamatas lidoja lejā un ieripoja dubļu lāmā. Nolādēts! nošņāca Toms. Tās tūlīt nogrims! Ko nu?

Taču tad no dubļiem iznira SPNEPRO galva. Un tad kā tumša, draudīga ēna izslējās viņa izmirkušais stāvs.

Nu bija Toma kārta. Ar vienu lēcienu viņš bija uz ielas, līdz ceļgaliem iegrima dubļos un pacēla pulverizatoru.

-    Tuuuuu! šņāca SPNEPRO un draudīgi tuvojās, Tuuu uzdrošinājies…

-   Ne soli uz priekšu! uzsauca Toms un uzsijāja visu Ervina Hornhobela pagatavoto maisījumu uz spoka tumšā ķermeņa. SPNEPRO sprauslāja un ar dūmu pelēkajiem pirkstiem mēģināja notraukt dedzinošo pulveri, bet Toms zināja, ka tas viņam neizdosies. Dusmās iekliedzies, spoks uzšāvās debesīs un nozuda biezajā miglā.

Hugo! iesaucās Toms un nometa zemē iztukšoto pulverizatoru. Hugo, kur tu esi?

Bet tajā pašā mirklī VIS jau laidās lejā. Miglā tiešām gandrīz neko nevarēja saskatīt. Hugo ar saviem ledusaukstajiem pirkstiem uzcēla Tomu sev uz pleciem.

Pārāk neriskē, Tom! Hedviga Kimmelzafte sauca viņiem nopakaļ. Atceries Trīspadsmito sūtni un nekādā gadījumā nedomā viens pats cīnīties pret Zargorotu!

Taču Hugo un Tomu jau sen bija aprijusi migla.

.

Spoku midzenī

Pirmajā brīdī Tomam šķita, ka SPNEPRO būs izsprucis. Migla laupīja redzamību un elpu. Tomam likās, ka smirdošie vāli tver pēc viņa, lai nosmacētu. Bet te pēkšņi viņu priekšā iznira bēgošā spoka tumšais stāvs. Viņš lidoja lēnām tieši tā, kā Toms bija cerējis. Šķita, ka pie spoka locekļiem būtu piesieti smagi atsvari. Lidojot pāri baznīcas laukumam, kuru Toms pazina tikai pēc baznīcas torņa, kas slējās augstu debesīs, SPNEPRO nolaidās zemāk, un Tomam uz brīdi likās, ka spoks atkal paslēpsies baznīcā. Tomēr viņš lidoja uz priekšu garām baznīcas tornim, pāri mācītāja mājas jumtam aizvien tālāk un tālāk, līdz Morveijeras mājas palika tālu iepakaļ.

-   Uz kurieni viņš domā doties? Toms pačukstēja Hugo ausī. Vai tu vari kaut ko saskatīt?

-   Pilnīīīgi neko! atbildēja Hugo un samazināja lidojuma ātrumu, jo arī SPNEPRO bija kļuvis lēnāks. Izskatījās, ka viņš līgojas gaisā uz vietas kā bezzvaigžņu caurums miglainajās nakts debesīs. Tad pēkšņi spoks kā akmens krita lejup.

-   Viņam pakaļ, Hugo! pieklusinātā balsī uzsauca Toms. Žigli, citādi viņš mums izspruks!

Hugo laidās lejup. No miglas iznira pārpurvojusies pļava. Toms nošļūca no Hugo muguras un līdz ceļiem iegrima slapjā, bāli dzeltenīgā zālē. Viņš pameta skatienu visapkārt. SPNEPRO nekur nebija redzams. Viņa tumšais stāvs bija izčibējis, kā akā iekritis! Bet pāris metru tālāk no zāles izslējās milzīgi akmeņi. Katrs no tiem bija vismaz četrus metrus augsts.

-   Druīdu akmeņi! nomurmināja Toms. H. K. bija taisnība, sakot, ka mums te būs darīšana ar kaut ko ļoti, ļoti senu. Cik Toms spēja saskatīt, likās, ka akmeņi ir izkārtoti aplī. Tās varētu būt kapenes vai kas tamlīdzīgs, viņš pačukstēja Hugo. Palūkosimies tuvāk!

VIS negribīgi vilkās Tomam aiz muguras. Te ož pēēēc īsta spohohoku midzeņa, ja grihihibi zināāāt, viņš nožūžoja. Melni rēēēgi, balti rēēēgi, lieli, mazi visi ir te.

Toms nopūtās. Jā, kaut ko tādu jau varēja gaidīt, viņš pie sevis noteica. Nāc, darīsim to, kas jādara!

Migla kā dūmi locījās ap akmeņiem, un Toms tikai ar pūlēm izvilka zābakus no dūksnāja. Tā

vien šķiet, ka visas nelaimes nāk no šejienes, viņš čukstus teica. Sasodīts! Priecājies, ka tu māki lidot, Hugo! Ja tā turpināsies, es drīz vien līdz vēderam iestigšu tajā…

Tālāk Toms netika. Hugo uzspieda viņam uz mutes savus aukstos pirkstus un piespieda Tomu sev pie krūtīm. Starp akmeņiem iznira divi melni suņi, milzīgi kā teļi. Viņu sarkanajās acīs zvēroja

uguns. Tie abi meklējoši lūkojās visapkārt, un, viņiem elsojot, kļuva redzami milzīgi, balti zobi. Tad suņi atkal nozuda nakts tumsas aizsegā.

Toms aiz bailēm bija pārstājis elpot un atsāka to tikai tad, kad Hugo viņu atkal nostādīja uz kājām.

-   Spoku Suhuhuņi! VIS pačukstēja. Stuhuhulbi lopiņi. Pietiek ar nehehedaudz VIS smakas, un šie vairs nehehejūt cilvēku, kas lavāāās klāt viņu kunga māāājai!

-   Paldies Dievam, ka tā! nomurmināja Toms un sešreiz dziļi ieelpoja. Tas palēnināja sirdsdarbību. No bailēm ceļgali bija kļuvuši mīksti un tādi bija vēl joprojām. Labi! viņš čukstus teica un mēģināja izlikties mierīgs. Tagad mēs vismaz zinām, kur ir nozudis mūsu tumšais draugs. Vai lai es… eju pa priekšu?

-   Ļoooti varonīīīgi! iespurdzās Hugo un pabīdīja Tomu sev aiz muguras. Man gan šķiet tāāā: kaut arīīī tev ir mugurāāā tas smieklīgais spoka kostīīīms, tu šajā miglāāā būsi labāāāk pamanāāāms nekā es. Tāāāpēc ej aiz manis, jāāā!

Toms pamāja ar galvu. Nācās atzīt, ka viņš Hugo piedāvājumu pieņem pat ļoti labprāt. Bez trokšņa viņš izvilka no mugursomas gaisa uzlā-

V

dētāju. Sī ierīce bija tik maza, ka to varēja paslēpt piedurknē, bet tā spēja radīt gaisa vibrācijas, kas spokiem izraisīja pamatīgu trīcēšanu. Tomam jau bija izdevies ar gaisa uzlādētāju turēt vienu otru spokveida parādību drošā attālumā no sevis vismaz uz dažām zelta vērtām sekundēm.

Hugo jau bija nozudis aiz akmeņiem. Aizturējis elpu, Toms viņam sekoja. Pie katra soļa zeme nožļurkstēja, it kā gribēdama viņu nodot. Debesīs no miglas iznira mēness. Izskatījās, ka tas peldētu rūsganas krāsas dīķī, un varenie akmeņi meta garas ēnas uz neomulīgo vietu, kurā viņi pašreiz atradās.

Skaties, kas tas! čukstēja Toms un pavilka Hugo aiz rokas.

Akmeņu apļa vidū rēgojās liels, četrstūrains caurums. No turienes kā dūmu grīstes līda ārā migla. Tā dedzināja Toma acis un gandrīz aizsita elpu. Toms aizlika mutei priekšā piedurkni un piesardzīgi tuvojās cauruma malai. Viņš ieraudzīja rupji cirstas stāvas akmens kāpnes, kas veda lejup pazemē. Bija samanāmi tikai daži pakāpieni, tad kāpņu aprises izzuda baltajā miglā un pazemes tumsā.

* Piedzīīīvojums var sāāākties! Hugo iežūžināja Tomam ausī un planēja lejup. Toms viņam sekoja, kaut gan sirds dauzījās kā negudra. Viņam nepatika atrasties pazemē, taču spoku medībās no tā bieži vien diemžēl nevarēja izvairīties. Pakāpieni veda aizvien dziļāk un dziļāk zem zemes.

Gaiss kļuva smacīgāks, līdz beidzot Tomam elpot kļuva tik grūti, it kā viņam uz krūtīm būtu uzgūlies zilonis. Blāvi dzeltenīgajā gaismā, ko izdalīja Hugo (VISi tumsā var brīnišķīgi aizstāt kabatas lukturīti), Toms pamanīja, ka sienas abās kāpņu pusēs ir noklātas ar rakstu zīmēm. Viņš nekad nebija izcēlies ar izcilām vēstures zināšanām, taču, ja pareizi atcerējās, šie burti bija rūnas ja vien tos vispār varēja saukt par burtiem. Tur bija arī zīmējumi milzīgi vērši, ar sarkanu krāsu uzzīmēti uz akmens. Vai varbūt tā nemaz nebija krāsa, bet… Tomam pēkšņi vairs negribējās turpināt domu.

Pēkšņi no dziļuma līdz viņiem izlauzās skaņa.

Tā izklausījās pēc plēsīga zvēra rēciena. Toms atbalstījās pret auksto akmens sienu un apstājās. Uz priekšu! Nebaidies! Sešreiz dziļi ieelpo! viņš sev teica. Tu noteikti izkļūsi no šejienes dzīvs. Pilnīgi noteikti! Šajā brīdī Hugo pagriezās atpakaļ, pielika pirkstu pie savām spoka lūpām un māja Tomam ar roku.

Kāpnes bija beigušās. Rūsgana gaisma izlauzās cauri vārtiem un krita uz akmens sienu, un, kad Toms zem Hugo rokas pameta skatienu lejup, viņam pavērās skats, kāds uz vietas būtu nogāzis gar zemi ne vienu vien pieredzējušu spoku mednieku…

Platas kāpnes veda lejup milzīgā alā. No tās dvakoja pretīgi izgarojumi, un dūmakā Toms ieraudzīja visdažādākās spokveida parādības: pēc trūdiem smakojošus Dubļu Spokus, VĒSPOPAs ar iedauzītām bruņucepurēm un asinīm pieplūdušām acīm, vairākus neliela auguma SMISISPO (SMirdošos SItējSPOkus), no kuriem acīmredzot nāca tā briesmīgā smaka, tad vēl trīs Baltās Sievietes, vienu varena auguma Rūsgano Klabekli… Ak, nebija iespējams visus šos rēgus paturēt acīs, kur nu vēl saskaitīt! Viņi visi līgojās un šūpojās ap iespaidīgu akmens bluķi, kas kā tronis slējās alas vidū. Toms pamanīja, ka pašā priekšā plivinājās SPNEPRO, kura tumšo ķermeni vēl aizvien klāja cepampulvera un smilšu maisījums. Taču Toms netērēja laiku, vērojot SPNEPRO. Viņa skatienu piesaistīja tas, kas tupēja augšā uz akmens bluķa.

Sākumā draudīgais stāvs nebija labi saskatāms, jo tam apkārt elsdami locījās divi Spoku

Suni. Bet tad saimnieks ar aizsmakušu rēcienu tos patrieca un Toms ieraudzīja, ar ko viņiem būs darīšana.

Pietika ar vienu skatienu. Ārprāts! Toms noteica un noskurinājās.

Zargorots pašūpoja savu vareno galvu un nosprauslājās. Viņam bija vērša galva, milzīga vērša galva. Spēcīgie ragi spīdēja bāli kā mēness. Sākot no pleciem, dēmonam bija cilvēka augums, kas bija klāts ar rūsganu apmatojumu līdz pat kājām, kuras greznoja gari nagi.

Mīnotaura dēmons! nodomāja Toms, un sirds viņam sitās tik spēcīgi, ka likās tā pārplīsīs. Ak Dievs! Un es domāju, ka šie nezvēri jau sen izzuduši!

Zargorota acis bija kā melni akači tās lūkojās dziļi un naidīgi. Ar dusmīgu rēcienu viņš no jauna pievērsās SPNEPRO. Tas bija tāds pats rēciens, kādu Toms bija dzirdējis, stāvēdams vēl uz kāpnēm.

SPNEPRO sarāvās un lauzīja tumšās rokas. Toms žigli izvilka no mugursomas spoku valodas tulkošanas ierīci. Tās autore bija Hedviga Kimmelzafte, un aparāts nebija lielāks par pudeles korķi. Toms nezināja, vai tā darbosies arī Zargorota gadījumā, bet viņš gribēja vismaz pamēģināt. Taču tieši tad, kad Toms mazo sudrabaini pelēko lietiņu gribēja iebāzt ausī, viņu no mugurpuses kaut kas pagrūda. Viņš spēji pagriezās un atdūrās pret kāda izmirkuša Dubļu Spoka krūtīm. Toms zibenīgi izkratīja no piedurknes gaisa uzlādētāju, taču rēgs nepacietīgi nostūma viņu un Hugo līdz pašai kāpņu apakšai un aiz spraucās garām tieši uz Zargorota troni.

Tomam kļuva pavisam neomulīgi, kad viņš paskatījās apkārt. Te ņudzēja visdažādākie rēgi. Ari Hugo bija tepat. Izskatījās, ka viņam šī drūzma patīk. Toms pamanīja, ka Hugo raugās apkārt, meklējot Baltās Sievietes. Savukārt Toms gaidīja brīdi, kad kādam no spokiem degunā iesitīsies viņa cilvēka smaka vai viens no rēgiem izteiks izbrīnu par viņa silto elpu. Tās būtu beigas.

Toms vēlreiz mēģināja iebāzt ausī spoku valodas tulkošanas ierīci, un šoreiz tas viņam izdevās.

Kā jau Toms bija baidījies, tā nedarbojās pārāk labi, taču daži vārdi tika atšifrēti, kaut gan milzīgajā troksnī bija grūti kaut ko saklausīt.

Vēl pirms rītausmas, Toms saklausīja. Altāris… viss mans… Un vēl pēc brīža: … Trīspadsmitais sūtnis jau atpakaļ? Toms izbijies skatījās apkārt un tajā pašā brīdī atcerējās, ka nav pārāk gudri ar skatienu meklēt Nāves Rēgu. Zargorots turpināja kaut ko urkšķēt, bet, lai kā Toms grozīja galvu, tulkošanas ierīce vairs neatšifrēja nevienu vārdu. Neuzkrītoši viņš atvilka cimdu un palūkojās pulkstenī. Tā rādītāji vēl aizvien kustējās pareizajā virzienā, lai gan Tomam šķita, ka tie virzās uz priekšu pārāk lēni.

Toms iegrūda dunku Hugo bālajos sānos. Nāc šurp! viņš pačukstēja. Pazūdam! Mēs esam pietiekami daudz redzējuši.

-   Vai tev tāāā liehiekas? žūžoja Hugo un noskatījās pakaļ vienai no Baltajām Sievietēm, kas tik spēcīgi smaržoja pēc jasmīniem, ka Tomam kļuva nelabi. Jā, man tā liekas! viņš nošņāca, nepacietīgi satvēra Hugo aiz rokas un drūzmā mēģināja atbrīvot ceļu. SPSI tērpa iedarbība nebija bezgalīga. Smaržvielas ik minūti zaudēja spēku, un Tomam bija jāuzmanās, jo arī lielākā daļa grima jau bija nogājusi no sejas. Kāds SMISISPO aizdomīgi atskatījās, kad Toms spiedās viņam garām, un viens no Spoku Suņiem, kuri riņķoja ap Zargorota troni, ostīja gaisu, it kā viņa melnajā degunā būtu iesitusies aizdomīga smaka.

-   Smaržviela! Toms izdvesa, kad viņi abi steidzās atpakaļ uz kāpnēm. Man šķiet, tā vairs nedarbojas. Mums jātiek ārā. Ātri! Pirms Toms spēja aptvert, kā tas notika, Hugo jau bija viņu piespiedis sev klāt un lidoja augšup.

Kāpnes, kas veda virszemē, Tomam šķita vēl garākas nekā lejupvedošās. Viņš nevarēja vien sagaidīt, kad varēs sniegt ziņojumu Hedvigai Kimmelzaftei. Tāpēc gandrīz vai piemirsa savas bailes.

-   Tas ir Mīnotaura dēmons, Hugo! Toms iesaucās, kad Hugo jau bija izlidojis virszemē. Nekad nebūtu domājis, ka eksistē vēl kāds no šiem monstriem. Diezgan bīstami radījumi, bet nebūt ne neuzveicami, o nē!

-   Ak tad nēēē? Hugo nožūžoja, uzcēla Tomu sev uz pleciem un norūpējies paskatījās visapkārt. Taču akmeņu aplī nemanīja nekādu kustību. Virs viņiem aizvien vēl sarkanīgi spīdēja mēness, un akmeņu ēnas kā gari pirksti taustījās pēc viņiem. Bāls kā migla VIS pacēlās gaisā. Kad akmeņu aplis palika aiz muguras, Tomam pēkšņi uznāca drebuļi. Viņu pārņēma nenosakāmas bailes, it kā tumsā viņiem uzglūnētu kaut kas briesmīgs.

-   Ak, ko nu! Nekas cits kā tipisks pēcspoku sindroms, Toms nodomāja un ieknieba sev ausu ļipiņās. Parasti tas palīdzēja.

-   Iedomājies, īsts Mīnotaura dēmons! viņš sacīja un noliecās pār Hugo plecu. Diezgan briesmīga paskata džeks, tam nu ir jāpiekrīt. Bet mums ir iespēja, Hugo! Tagad mēs zinām, ar ko mums ir darīšana. Vai tu nevari lidot nedaudz ātrāk? Man tā vien liekas, ka viņš vēl pirms rītausmas grib ieņemt ciemu!

-   Nēēē, ātrāāāk tā lietiņa neheheiet! Hugo dusmīgi nožūžināja. Viņš cēlās aizvien augstāk un augstāk, līdz migla palika zem viņiem. Es tiešāaāām nesaprotu, par ko tu tāāā priecāāājies! Šie dēēēmoni ir barbari! Vihihiņi saplosa savus upurus gaisāāā kāāā lupatas, un viņiem ļoooti garšo asinis!

-   Jā, jā, es zinu, Toms dziļi ieelpoja. Bija jauki pēc visām tām miglām un trūdu smakām beidzot atkal just, kā plaušās ieplūst tīrs gaiss.

-   Kas attiecas uz asinīm, tas ir diezgan nepatīkami, bet viņi nav no gudrākajiem. Turklāt tie šaušalīgi baidās no uguns. Un par Mīnotauriem ir viens ziņojums no sešpadsmitā gadsimta.

-   No sešpadsmitāāā gadsimta, tā, tāāā, Hugo izsmejoši sacīja. Tas bija diehiezgan sen, ja es vēēēl protu rēķināāāt. Un kas tad tur rakstīīīts? Zem viņiem no miglas iznira Morveijeras baznīcas torņa smaile, un VIS lēnām sāka laisties lejup.

-   Es precīzi nezinu, bet to var uzzināt, Toms nepacietīgi atbildēja un noņēma brilles. Tās bija noķēpātas ar pretspoku grimu. Katrā ziņā viens tāds dēmons reiz jau ir uzveikts, un tas, kas izdevies vienreiz…

Teikums palika nepabeigts. Tajā pašā brīdī tas notika.

No miglas vāliem, kas atradās zem viņiem, iznira kaut kas bāls un bezveidīgs. Melnas acis bija pievērstas Tomam, kurš vēl aizvien tīrīja brilles.

-   Uzmanies! iesaucās Hugo. Bet bija jau par vēlu. Toms pacēla galvu un ieskatījās Trīspadsmitajam sūtnim tieši acīs. Tas viegli nopūtās, bālā mute savilkās smaidā, kas Toma sirdij lika sasalt, un spoks izlidoja cauri viņam un Hugo kā ledains vējš.

.

Nāves elpa

Kad Hugo un Toms atgriezās, Hedviga Kimmelzafte vēl aizvien stāvēja, atspiedusies pret viesu mājas durvīm. Ervins Hornhobels bija vairākkārt mēģinājis viņu pārliecināt gaidīt spoku medniekus mājā, bet Hedviga Kimmelzafte bija atteikusies. Arī tad, kad dubļi jau sniedzās viņai līdz potītēm.

-   Nolādēts, Tom! vina iesaucās. Kādam nolūkam tev mugursomā ir raidītājs? Es jau esmu vismaz divdesmit trīs reizes nomirusi, jo nesaņēmu no jums nekādu ziņu!

-   Atvaino! Toms nomurmināja un norāpās no Hugo muguras. Pavisam aizmirsu par to lietiņu.

-   Ak kungs, tu izskaties briesmīgi! sacīja Hedviga Kimmelzafte un norūpējusies ieskatījās Tomam sejā. Ceru, ka tas ir tikai tā maskēšanās tērpa dēļ. Bet nu nespīdziniet mani ilgāk! Kā gāja? Vai Zargorotu redzējāt?

Toms sakārtoja brilles. Jā… viņš vārgā balsī atbildēja. Varētu teikt, ka mums ir viena laba un viena slikta zina.

Hugo aizklāja seju ar ledainajiem pirkstiem un izgrūda klusu vaidu. Hedviga Kimmelzafte uzmeta viņam nemierīgu skatienu.

-   Tas ir Mīnotaura dēmons, sacīja Toms un izberzēja acis. Tās neganti sūrstēja. Viņam apkārt ir vesels bars otrās un trešās bīstamības pakāpes spoku, un, ja var ticēt tavai tulkošanas ierīcei, viņš te ieradīsies vēl pirms rītausmas.

Kimmelzaftes kundze sarauca pieri. Mīnotaura dēmons? Ak jēziņ! Es domāju, ka šie radījumi izzuda jau vismaz pirms četrsimt gadiem! Vai tā bija labā vai sliktā ziņa?

-   Labā, Toms atbildēja. Sliktā ziņa ir… Hugo sāka vaimanāt tā, it kā no debesīm būtu sācis līt sāls lietus.

-   Kas ir noticis? jautāja Kimmelzaftes kundze. Dieva dēļ, Hugo, apklusti reiz!

-   Mēs sastapāmies ar Trīspadsmito sūtni, atbildēja Toms. Un es viņam ieskatījos acīs. Bez aizsargbrillēm.

Kimmelzaftes kundze kļuva bāla kā VIS. Pie

visiem dieviem un dēmoniem! Tom! vina izdvesa.

>

Tad atspiedās pret viesu mājas mūra sienu un aizsedza seju ar rokām.

-   Nūjā… Toms juta, ka viņam sāk drebēt celi, tur acīmredzot vairs neko nevar darīt. Es domāju… balss viņam ietrīcējās, … ka man vēl ir atlicis dzīvot aptuveni četrdesmit piecas minūtes.

Kimmelzaftes kundze enerģiski izslējās. Muļķības! viņa teica un spēcīgi pakratīja galvu. Muļķības, gan jau man kaut kas ienāks prātā. Bet mēs nedrīkstam zaudēt laiku. Kā tu jūties? Vai tev gar acīm skrien zibeņi, vai trīc ceļgali?

-   Vēl var izturēt, atbildēja Toms. Viņš pielika pūles, lai balss skanētu pārliecinoši un bezbailīgi. Tomēr viņu pārņēma nepatīkama sajūta, it kā kājas un rokas pamazām pārvērstos ledū un sirds pukstētu jau nedaudz lēnāk.

-   Hugo! uzsauca Hedviga Kimmelzafte. Nes Tomu uz gultu! Un neizlaid viņu no acīm! Es tūlīt būšu atpakaļ.

Pirms Toms spēja ko iebilst, Hugo jau bija pacēlis viņu gaisā.

-   Nepūlieties! Pret Nāves Rēga skatienu vēl nav izgudrota pretinde, Toms vārgā balsī murmināja, gulēdams uz Hugo muguras.

-   Ir gan! Hedviga Kimmelzafte atsaucās. Un, lai Toms to nedzirdētu, klusu piebilda: Es to tikai vēl nekad neesmu izmēģinājusi.

Ervins Hornhobels stāvēja virtuvē un gatavoja nelielu nakts maltīti sev un spoku medniekiem, kad tur iebrāzās Hedviga Kimmelzafte.

-   Tā kā jūs nekas nespēj izsist no līdzsvara, viņš teica, ieraudzījis Kimmelzaftes kundzes bālo seju, tad es sacītu, ka jūs esat redzējusi spoku!

-   Jums man jāpalīdz, Hornhobel! teica Hedviga Kimmelzafte. Man vajag pīniju eļļu, trejlapu puplaksi un sarkano pārtikas krāsu. Nepieciešama arī infrasarkano staru lampa, vēl labāk vairākas, un pēc iespējas spēcīgāks putekļsūcējs.

Ervinam Hornhobelam no rokas izkrita karote, ar kuru viņš tobrīd maisīja zupu. Viņš izslēdza gāzi. Vai kaut kas noticis ar zēnu? Hornhobels jautāja.

Kimmelzaftes kundze pamāja ar galvu un norausa no acs kaktiņa asaru.

-   Putekļsūcēju jūs atradīsiet tur skapī, sacīja Ervins Hornhobels. Ja vajadzēs, tas iesūks ziloni no paklāja. Infrasarkano staru lampas man pašam nav, bet es dažas dabūšu. Ar pārtikas krāsu varētu rasties problēmas, bet tur pretī skolā viņiem ir krāsas, ko skolēni izmanto zīmēšanas stundās, es domāju, tās nav indīgas. Vai tās varētu noderēt?

Kimmelzaftes kundze pamāja ar galvu. Sliktākajā gadījumā jā, viņa atbildēja un, dziļi nopūtusies, pārvilka ar roku pār pieri.

Ervins Hornhobels jau bija pie durvīm. Neuztraucieties! viņš norūca. Ar puiku viss būs kārtībā. Man ir tāda sajūta, ka viņš vēl nomedīs daudzus spokus.

-   Paldies, Hornhobel! sacīja Hedviga Kimmelzafte un palūkojās pa virtuves logu ārā miglā. Bet vienu es jums apzvēru: ja ar zēnu kaut kas atgadīsies, tad es to tipu, kurš mums to visu ievārīja, pati savām rokām pārvērtīšu par spoku. Tas ir tikpat droši kā tas, ka mani sauc Hedviga Kimmelzafte!

Toms jutās kā ledus gabals, lai gan Hugo viņu bija apsedzis ar visu, ko vien bija spējis atrast. Viņš bija pat norāvis no loga aizkarus un ievīstījis tajos savu draugu. Bet Toms sala. Viņam klabēja zobi, un viņš trīcēja tik spēcīgi, ka gulta drebēja. Hugo! viņš sacīja (ja klab zobi, runāt nav viegli). Kā tas ir vai spoki vienmēr tā salst?

-   Nēēē, ko tu! Hugo žūžoja un norūpējies skatījās Toma ledusbaltajā sejā. Pie aukstuma āāātri piehiehierod.

-   Tu saki? Toms nomurmināja un skatījās uz griestiem, pa kuriem lēkāja zibeņi. Viņš reiz bija lasījis, ka tad, kad zibeņi nokrāsojoties zaļā krāsā, dzīvot atlicis vairs tikai aptuveni septiņas minūtes. Vēl tie bija citrondzelteni.

Toms dzirdēja, ka atveras durvis un kāds ienāk, bet viņš bija pārāk vārgs, lai paceltu galvu.

-   Pazūdi, Hugo! Toms dzirdēja Hedvigu Kimmelzafti sakām. Tas, kas te notiks, tev varētu būt diezgan neveselīgi. Tad viņa pienāca pie gultas un norūpējusies apskatīja Tomu. Manu mīļo Tom, viņa sacīja, tu izskaties pēc MIVĀSPO (Miglas VAlu SPOks). Kā tu jūties?

-   Ledaini! Toms vārgi atbildēja un mēģināja cieši sakost zobus, bet tie turpināja klabēt.

-   Mums jāpasteidzas! viņš dzirdēja Hedvigu Kimmelzafti rūpju nomāktā balsī sakām. Nolieciet bļodu te, Hornhobel!

Tomam izdevās nedaudz pagriezt galvu pa labi un viņš ieraudzīja sarkanu lampu. Visa istaba pēkšņi ietinās sarkanīgā gaismā. Un lampa, kas atradās tieši blakus Toma gultai, pat spēja nedaudz sasildīt viņa auksto degungalu.

-   Tom, šis te garšos pretīgi, sacīja Kimmelzaftes kundze un pielika viņam pie ledainajām lūpām glāzi ar asinssarkanu šķidrumu.

-   Kas tas ir? Toms nogārdza.

-   To tev labāk nezināt, atbildēja Kimmelzaftes kundze un mazliet pasmaidīja. Tu vienkārši man uzticies un dzer, sarunāts?

Toms paklausīja. Vēl nekad dzīvē viņš nebija dzēris kaut ko tik riebīgu. Sarkanais brūvējums, ko Hedviga Kimmelzafte tik nepielūdzami lika viņam iedzert, Toma ķermeni momentā pārvērta svelošā ugunī. Viņam šķita, ka viņš vienlaikus salst un deg. Sajūta tiešām bija nepatīkama. Taču tad, kad Toms bija nomocījis uz leju desmito malku, zobi vairs neklabēja un pa seju un krūtīm izplatījās patīkams siltuma vilnis. Zibeņi uz griestiem kļuva tumši dzelteni, un tie vēl aizvien nebija kļuvuši zaļi.

-   Hornhobel, paskatieties! Hedviga Kimmelzafte čukstēja. Man tiešām liekas, ka tas iedarbojas. Kad viņš būs izdzēris glāzi tukšu, būs jūsu kārta.

Toms ar pūlēm norija pēdējos trīs malkus un prātoja, kas īsti Ervinam Hornhobelam būs jādara, bet tad jau varenais vīrs pienāca pie gultas un pacēla viņu gaisā.

-   Uzmanību! Gatavību! Aiziet! iesaucās Hedviga Kimmelzafte, ieslēdza apdullinoši skaļu putekļsūcēju un turēja tā cauruli draudīgi tuvu Toma labajai ausij. Pirms viņš spēja par to nobrīnīties vai apjautāties par šīs darbības lietderīgumu, Ervins Hornhobels viņu piekļāva sev klāt un tik cieši saspieda krūtis, ka Toms kampa gaisu kā kurkulēns, kas izsviests uz sauszemes.

-   Hēēē! viņš ieķērcās. Ko tas nozīmē?

Bet tad jau atkal Hornhobels viņu cieši piežmiedza sev klāt.

-   Jau nāk! Hedviga Kimmelzafte iesaucās. Brīnišķīgi, Hornhobel! Paspiediet vēlreiz!

Tomam bija sajūta, ka acis sprāgst ārā no pieres un ribas krakšķ, it kā tās būtu no satrunējuša koka tik stingrs bija Hornhobela tvēriens. Tad pēkšņi Toms pamanīja, ka acu priekšā sāk locīties pelēkbaltu dūmu vērpetes.

-   Jā, brīnišķīgi! sauca Kimmelzaftes kundze un gandrīz iesūca putekļsūcējā viņa labo ausi. Tomam šķita, ka milzīgajā troksnī viņš dzird kunkstienu dziļu, dobju kunkstienu. Tad pēkšņi viņam kļuva silti. It kā svaigas asinis būtu sākušas plūst caur dzīslām.

Ervina Hornhobela tvēriens kļuva vaļīgāks un viņš ziņkārīgi ieskatījās Tomam sejā.

-   Kaut kas neticams! Toms nomurmināja un kampa pēc gaisa. Tad viņš palūkojās uz griestiem. Zibeņi bija pazuduši. Viņš arī vairs nejutās kā sasalusi gumijas lelle.

-   Man šķiet, ka jūs mani tagad varat laist lejā, Toms vārgā balsī teica Ervinam Hornhobelam.

-   Ja tu tā domā… norūca saimnieks un uzmanīgi nolika Tomu uz kājām. Taču Hedviga Kimmelzafte viņu tūlīt aizvilka uz gultu un lika apsēsties.

-   Paskaties uz mani! viņa sacīja un ar mazu sarkanu lampiņu iespīdināja viņam vispirms acīs un tad ausīs. Tad viņa izvilka no kabatas apaļu spogulīti un pielika pie Toma mutes. Trīsreiz dziļi ieelpo un izelpo! sacīja Kimmelzaftes kundze.

Toms paklausīja. Spogulis aizsvīda, un viņa brilles arī.

-   Hm, vēl mazliet pelēks, konstatēja Hedviga Kimmelzafte, bet es domāju, ka tas neko nenozīmē.

-   Kāāā jums iet? Vai es vahaharu beidzot iet iekšāāā? Hugo sauca aiz durvīm.

-   Pagaidi vēl brītiņu! sauca Hedviga Kimmelzafte. Hornhobel, viņa sacīja, mērīdama Tomam pulsu un vēlreiz iespīdinādama sarkano gaismu viņam ausīs, atveriet, lūdzu, logus un izslēdziet lampas, citādi mūsu VIS draudziņš te nejutīsies labi!

-    Tiks izdarīts! atbildēja Ervins Hornhobels. Velns parāvis! viņš bubināja, iedams uz loga pusi. Tas bija trakākais, ko es jebkad esmu redzējis. Tam puikam no ausīm kūpēja tāpat kā no manas tējkannas!

-   Vai tiešām? Toms jautāja un nospodrināja brilles. Pirksti jau klausīja pavisam labi. Tomēr to jušanas spēja vēl nebija pilnībā atjaunojusies likās, ka tie ir no gumijas.

-   Tā bija gan, atbildēja Kimmelzaftes kundze un atvēra istabas durvis. Hugo, vari nākt iekšā!

-   Viņš atkal ir roooooozāāā! priecīgi iesaucās Hugo un ar tādu spēku metās virsū Tomam, ka viņam izkrita no rokām brilles. Oooooo! Hugo kauca un ar saviem ledusaukstajiem pirkstiem vilka caur Toma matiem, līdz tie uzslējās stāvus kā eža adatas. Oooooo, viņš atkal ir sihihilts un vehehesels, jāāā!

-   Drīz es tāds nebūšu, ja tu mani tā spiedīsi! sēca Toms un mēģināja atsvabināties no Hugo apskāvieniem. Negribīgi VIS palaida viņu vaļā, sameklēja nokritušās brilles un uzlika tās Tomam atkal uz deguna. Tad viņš maigi iebukņīja draugam krūtīs.

-   Oooo, es tiešāāām domāāāju, ka tu būūūsi pagalam! Es jau pārdomāāāju, kāāāda veida spohoks no tevis varēēētu iznāāākt, viņš žūžoja.

-   Tas ir jauki no tavas puses, sacīja Toms un sakārtoja brilles. Godīgi sakot, arī man šķita, ka šonakt došos uz rēgu pasauli. Viņš jautājoši paskatījās uz Hedvigu Kimmelzafti. Kas…?

-    Kas tevi izglāba? viņa pabeidza Toma teikumu un pasmaidīja. Nu, daži ļoti iedarbīgi augi, kurus Hornhobela kungs, par laimi, atrada ciema aptiekā, maisījumā ar dažām citām sastāvdaļām un kombinācijā ar piecpadsmit infrasarkano staru lampām tik daudz mēs varējām sadabūt pa visu ciemu. Tad vēl superspēcīgs putekļsūcējs un kas ir sevišķi svarīgi, viņa uzmeta pateicības pilnu skatienu Ervinam Hornhobelam, mūsu godājamā un ļoti izpalīdzīgā saimnieka milzu spēks. Esmu pārliecināta, ka tas ir tieši viņa nopelns, ka no tevis tika izspiestas indīgās nāves dvesmas pēdējās paliekas.

Toms pataustīja vēl aizvien sāpošās krūtis un jau spēja izmocīt vāju smaidiņu Tagad es vismaz zinu, kā cilvēks jūtas, kad ir iespiests skrūvspīlēs, viņš sacīja.

-   Man no sirds žēl, norūca Ervins Hornhobels. Cerams, neesmu tev pārlauzis kādu ribu.

-   Šķiet, ka ne, Toms atbildēja, kaut gan nebija par to tik drošs.

-   Nu tad tā, sacīja Hedviga Kimmelzafte un paskatījās uz savu rokaspulksteni. Desmit minūtes pāri trijiem. Vēl trīs stundas līdz saullēktam, Tom! Viņa nopietnu skatienu atsēdās blakus Tomam uz gultas malas. Tu zini, ka mēs līdz šim neesam bēguši ne no viena spoka, taču kaut

kad vienmēr pienāk pirmā reize. Es uzskatu, ka šoreiz mums ir jāsakravā mantiņas un jāpazūd. Tik novājinātā stāvoklī, kādā pašreiz atrodies, tu nebūsi spējīgs stāties pretī Mīnotaura dēmonam.

-    Būšu gan! Protams, es to spēšu! Toms sašutis iebilda. Esmu kā no jauna piedzimis. Goda vārds!

-   Tom! stingri sacīja Kimmelzaftes kundze.

Sis dēmons pieder pie astotās bīstamības pakāpes dēmoniem. Man nav tev jāskaidro, ko tas nozīmē: neaprēķināms, dzīvību apdraudošs, izdzīvošanas iespēja cilvēkam aptuveni 0,2 %. Tu nedrīksti šonakt stāties pretī tik bīstamam pretiniekam. Pateicies liktenim un esi priecīgs, ka izdzīvoji pēc sastapšanās ar Trīspadsmito sūtni!

-    Es jau tāds esmu, Toms spītīgi iebilda. Bet es nebraukšu uz mājām un neļaušu tam nezvēram ar vērša galvu izpostīt citu pēc cita visus ciemus. Par to nevar būt ne runas! Turklāt tieši viņš sūtīja man pakaļ Nāves Rēgu un es to tiešām ņemu ļaunā. Ir tāds ziņojums no sešpadsmitā gadsimta par kādu Mīnotaura dēmonu, kas strādājis briesmu darbus Francijā… Toms grīļodamies piecēlās un ļodzīgā gaitā devās pie datora.

-   Vari to neieslēgt! atbildēja Hedviga Kimmelzafte un nopūtās. Es zinu, kuru ziņojumu tu domā. Vairums to uzskata par pasaku, taču man šķiet, ka tas balstās uz patiesiem notikumiem. Toreiz kādam spoku medniekam esot izdevies nogalināt Mīnotaura dēmonu, kurš bija iznīcinājis jau trīs ciemus. Taču metode, ko viņš izmantoja, ir samērā riskanta. Turklāt, lai to īstenotu, mums būtu nepieciešams kas tāds, ko Morveijerā noteikti neatrast.

-   Kas? jautāja Toms.

-   Zobens.

Toms kādu brīdi palika bez valodas. Zo… zo… zobens? viņš beidzot izstostīja. Kam tad tas?

Ervins Hornhobels noklepojās. Kādreiz te bija viens zobens, viņš norūca. Vecais Benno Hirškorns, arot lauku, to atrada netālu no meža. Trīs muzeji gribēja to no viņa atpirkt, bet Benno zobenu pakāra virs dīvāna. Pagājušajā gadā viņš nomira, bet sievai zobens nepatika un viņa to uznesa bēniņos. Varbūt zobens vēl aizvien ir tur.

-   Man arīīī nepatīīīk zobeni, nožūžoja Hugo un sāka nemierīgi plivināties pa istabu. Pretīīīgi, asi griezēēējrīīīki!

-   Tas nav domāts tev, atbildēja Toms un ar cerībām uzlūkoja Hornhobela kungu. Vai jūs varētu palūkoties, vai zobens tur ir?

-   Kā gan citādi! Es šonakt galu galā esmu jau uzlauzis dažas durvis, atbildēja Hornhobels un izgāja no istabas.

Hedviga Kimmelzafte piegāja pie loga un noskatījās, kā Hornhobela kungs aizbrien pa dubļaino ielu.

Cik drūma nakts! viņa noteica. Cik tumša, drūma nakts! Es īsti nezinu, ko man vēlēties: vai lai zobens būtu pazudis vai arī lai mūsu draugs Hornhobels to atrastu…

Asinis un zobens

Ervins Hornhobels atrada zobenu Hirškornu mājas bēniņos. Tas gulēja starp tukšu putnu būri un divām kartona kārbām ar vecām fotogrāfijām. Tas bija garāks par Hedvigas Kimmelzaftes izstiepto roku un tik smags, ka Toms to tik tikko spēja pacelt. Bet Ervins Hornhobels zobenu vicināja pa labi un pa kreisi, it kā tas nebūtu smagāks par parastu galda nazi.

Hornhobel, beidziet vicināties ar to rīku! sacīja Hedviga Kimmelzafte, izņēma zobenu viņam no rokas un pieslēja blakus durvīm. Tātad, viņa teica, noskatīdamās uz Hugo, kurš pretīgumā vēroja auksti spīdošo metālu, dubļi jau sūcas iekšā caur apakšstāva logiem, un, ja tas dēmons plāno atgriezties šonakt, kā Toms to paredz, mums ir atlikusi viena, augstākais divas stundas. Mēs visi zinām, ka spoku mīļākais laiks ir no pulksten četriem līdz pieciem. Tāpēc izteikšos īsi. Kimmelzaftes kundze noklepojās,

izņēma no somas mazu kārbiņu, atvēra to un pasniedza Tomam. Ņem! viņa sacīja. Pirms es neesmu aizmirsusi: tā kā tu esi galīgi traks un gribi piedalīties šajā afērā, paliec trīs šīs tabletes zem mēles un ļauj tām lēni mutē izkust. Tās tevi cik necik dabūs uz kājām. Tad Hedviga Kimmelzafte pievērsās Ervinam Hornhobelam. Jums vēl aizvien ir izvēles iespēja, Ervin, viņa teica.

-   Jūs varat sēsties auto un nokļūt drošībā, pirms sāksies dubļainā izrāde. Ja vien jūsu mašīna jau nav nogrimusi.

-   Nekādā gadījumā! atbildēja Ervins Hornhobels. Es neliegšu sev šo prieku!

-   Labi. Hedviga Kimmelzafte pamāja ar galvu.

-    Tad nu mēs būtu četratā. Tas nav daudz, bet nav arī maz. Vai varbūt tu nemaz nevēlies stāties pretī savam spoku kolēģim, Hugo?

-   Viņš mūūūs droši vien sahahaplosīs gaisāāā, žūžoja Hugo. Bet kas par tooo! Man ir vismazāāāk ko zaudēēēt. Es galu galāāā jau esmu beigts.

-    Trāpīgi sacīts! atzina Hedviga Kimmelzafte un apspieda smaidu. Nu labi. Ir tikai viens veids, kā padarīt nekaitīgu Mīnotaura dēmonu. Toms jau minēja par ziņojumu: Eižens de la Motete, aptiekārs un spoku mednieks, uzrakstīja savas piezīmes sešpadsmitajā gadsimtā. Dēmons, kam

viņš stājās pretī, kopā ar saviem pavadoņiem bija jau nogalinājis triju ciemu iedzīvotājus. Motete izlika apli no viegli aizdedzināma materiāla un tā vidū novietoja vienīgo ēsmu, kurai Mīnotaura dēmons nespēj pretoties…

-   Un kas tā ir, ja drīkstu jautāt? Ervins stingrā balsī noprasīja.

-   Spainis, pilns ar asinīm, atbildēja Hedviga Kimmelzafte. Toms gandrīz aizrijās, un Ervins Hornhobels domīgi pakasīja bārdas rugājiem klāto zodu.

-   Sarkanā krāsa, kuru mēs iedevām zēnam, taču būs gana laba, vai ne? viņš norūca.

Toms piespieda roku pie vēdera. Sarkanā krāsa? viņš vārgā balsī jautāja.

-   Nē, tā mūs šoreiz noteikti neglābs, atbildēja Hedviga Kimmelzafte. Bet varbūt ciemā ir medpunkts tur varētu būt konservētas asinis.

Ervins Hornhobels pamāja ar galvu. Tur mēs noteikti kaut ko atradīsim, viņš sacīja. Stāstiet tālāk! Par to Mozeli vai kā viņu sauca.

-   Motete. Eižens de la Motete. Jā. Hedviga Kimmelzafte paberzēja degungalu un pameta skatienu uz pulksteni. Tā rādītāji vēl aizvien kustējās pareizajā virzienā. Motete paslēpās tikai dažus metrus no ēsmas aiz mūra. Un, tiklīdz dēmons pieplaka pie spaiņa, Motete izlēca no slēpņa un aizdedzināja apli. Viņa pretinieku pēkšņi apņēma uguns, un tā pavadoņi nevarēja doties viņam palīgā un… Hedviga Kimmelzafte dziļi ievilka elpu, …Motete ar zobenu pārcirta dēmonu vidū pušu. Pēc tam, kā Motete pats izteicās, viņš zaudējis samaņu. Kad atjēdzies, dēmons bija pazudis un kopā ar viņu visi tā pavadoņi. Tikai nezvēra milzīgie ragi gulējuši dubļos. Tie esot spīdējuši vēl divas dienas, it kā tajos degtu kāda iekšēja gaisma. Kopš tās reizes vairs nav neviena ziņojuma par šiem ragainajiem dēmoniem pa pusei vēršiem, pa pusei cilvēkiem. Kaut gan Motete toreiz izteicās, ka kaut kur jābūt vēl otram eksemplāram ar cilvēka galvu un vērša ķermeni.

-    Bet mūsu dēmonam arī ir vērša galva, Toms domīgi piebilda. Tas runā pretī šai teorijai. Viņš uzmeta neomulīgu skatienu zobenam, kas aizvien vēl stāvēja piesliets blakus durvīm. Un kas notiek, ja to rēgu nepāršķeļ tieši vidū pušu?

Kimmelzaftes kundze tikai paraustīja plecus. Es nezinu.

Arī Ervins Hornhobels nopētīja zobenu. Vai jums ir kāda nojauta, kā tāds briesmonis rodas? viņš jautāja. Es domāju, ka par tamlīdzīgiem rēgiem parasti ir nostāsti, kāpēc viņi spokojas, tāpēc, ka kāds viņus dzīvus ir iemūrējis vai arī tāpēc, ka tā ir atmaksa par viņu sliktajiem darbiem… Viņš uzmeta aizdomīgu skatienu Hugo un vairs neturpināja.

-   Kooo nozīmēēē šis skatiens? Hugo apvainots nožūžoja. Sliktie dahaharbi? Kāāādas muļkīīības!

Toms pasmīnēja. Hugo, staigājot miegā, nokrita no jumta, viņš paskaidroja. VIS jūtas neērti, kad to piemin. Vai ne, Hugo?

Hugo aizvainots pagrieza viņiem savu bālo muguru.

-   Kas attiecas uz Mīnotauru dēmoniem, skaidroja Hedviga Kimmelzafte, uzskata, ka to izcelsme attiecināma uz diezgan briesmīgiem notikumiem. Kā mēs zinām, agrāk cilvēki bailēs no slimībām un dabas katastrofām mēģināja noskaņot dievus sev labvēlīgi un upurēja tiem visdažādākos dzīvniekus un reizēm arī cilvēkus. Daudzi spoku eksperti uzskata, ka dzīvniekcilvēku dēmoni radušies šo barbarisko ceremoniju dēl. Mīnotaura dēmons ir tikai viens no šiem nepatīkamajiem radījumiem. Viņa kāre pēc asinīm atbilst šim skaidrojumam. Tāpat kā tieksme parādīties senās upurvietās.

-   Briesmīgi! noteica Ervins Hornhobels. Ko tik visu cilvēki nedara, kad viņiem ir bail.

-   Jā, es domāju, ka bailes reizēm ir visu nelaimju cēlonis, atbildēja Kimmelzaftes kundze un, skaļi nopūtusies, piecēlās. Domāju, ka mums visiem šajā naktī būs vēl jāpieredz daudz baiļu, tāpēc ķersimies pie darba. Vai jūs parūpēsieties par ēsmu, Hornhobel?

Ervins Hornhobels pamāja ar galvu.

-   Vēl viens jautājums, viņš nodārdināja, jau stāvēdams uz sliekšņa. Kurš uzņemsies to lietu ar zobenu?

-   Tā būšu es, atbildēja Hedviga Kimmelzafte.

-   Taču es justos ļoti mierīga, ja jūs vajadzības gadījumā būtu līdzās. Baidos, ka neko precīzi izplānot šonakt nebūs iespējams. Galu galā mums būs arī vēl darīšana ar dēmona pavadoņiem. Es tikai ceru, ka uguns aplis arī mūsu gadījumā iedarbosies tikpat pārliecinoši kā toreiz mūsu kolēģim Motetem. Taču tā ir tikai cerība. Viņa paskatījās uz pulksteni un sastinga.

-   Ak Dievs! Kimmelzaftes kundze izdvesa.

-   Mans pulkstenis sācis iet atpakaļ. Mums ir atlikusi nepilna pusstunda!

Zargorots

Baznīcas priekšā dubļi bija tik dziļi, ka Toms tik tikko virzījās uz priekšu. Lipīgā, brūnā dubļu putra viņam sniedzās līdz pat ceļgaliem, bet Hugo tai lidinājās pāri, un viņa bālā āda palika nenotraipīta. Toms aizelsies uz brīdi apstājās, lai atvilktu elpu. Zem viņa kājām drebēja zeme. Aizvien biežāk pār dubļiem pārskrēja tādas kā trīsas, it kā dziļi pazemē sakustētos milzīgs zvērs. Toms bažīgi nogrozīja galvu. Mācītāja māja jau līdz pat logiem bija iegrimusi dubļos. Dažām mājām vairs varēja saskatīt tikai jumtu.

-   Tev vajadzēēētu pahahasteigties! iesaucās Hugo un uzlaidās uz milzīgā akmens altāra.

-   Jā, jā! Toms noņurdēja un izvilka no mugursomas lielu plastmasas kārbu. Tad viņš novērtēja atstatumu starp sevi un altāri un apmierināts pamāja ar galvu. Jā, man šķiet, ka būs labi, viņš nomurmināja. Tagad vēl tikai tai lietiņai jāpieķeras pie dubļiem. Pag… Ei, Hugo! viņš

klusu pasauca un māja VISam ar roku. Kā būtu ar skaistu, lipīgu gļotu celiņu?

Hugo noņurdēja, piecēlās un iebāza bālās kājas dubļos. Tas ir pretīīīgi! viņš žūžoja un katrā solī atstāja aiz sevis spīdīgu gļotu sliedi.

-   Nemaz neizliecies! Toms čukstēja. Tu taču neesi tik klīrīgs. Tad viņš atvēra plastmasas kārbu, pagrāba tajā rupjgraudainu, pelēku pulveri un uzkaisīja uz Hugo atstātajām pēdām. Kad abi darbu bija beiguši, ap akmens altāri bija uzvilkts viegli vizuļojošs liels aplis. Tumsā tas gandrīz nebija saskatāms. Tā, tas nu būtu padarīts! Toms klusu noteica un sasprindzināti lūkojās naktī.

Migla bija izklīdusi. Tikai ap altāri vēl locījās dažas gaišas vērpetes. Tā noteikti nav laba zīme, nomurmināja Toms.

-   Kaaas? jautāja Hugo.

-   Tas, ka migla ir izklīdusi, klusiņām atteica Toms. Varu derēt, ka tas nozīmē: priekškars pacelts Dēmonfirsta uznācienam!

Toms atkal palūkojās visapkārt un pamanīja, ka pār dūksnaino laukumu nāk Ervins Hornhobels un Hedviga Kimmelzafte. Viņi abi nesa milzīgu katlu.

-   Ak Dievs, es vairs nekad dzīvē nesperšu soli dubļos! paziņoja Hedviga Kimmelzafte un stenēdama palīdzēja Hornhobelam novietot uz altāra lielo katlu. Man ir tāda sajūta, ka šonakt būtu divreiz kājām apgājusi apkārt zemeslodei.

-   Vai katls ir pilns ar…? Toms nespēja izrunāt šo vārdu.

-   Asinīm? Ervins Hornhobels noraidoši pakratīja galvu. Nē, diemžēl mēs dēmonam varēsim servēt pavisam plānu asins zupiņu. Medpunktā ledusskapī bija tikai trīs nelielas porcijas asiņu konservu, pārējais ir sarkano vīnogu sula un tomātu kečups. Mēs varam paļauties tikai uz to, ka tam dēmonam nebūs pārāk laba oža.

Toms bažīgi uzlūkoja Hedvigu Kimmelzafti. Bet vai tas darbosies?

-   Es vēl papildus iebēru katlā divas tūtas mākslīgā asiņu aromāta, Hedviga Kimmelzafte nomierināja Tomu. Tu taču zini šis pulveris pieder pie standartaprīkojuma. Galu galā taču eksistē vairākas spoku formas, kuras pievelk asinis. Bet ķersimies klāt pārējiem priekšdarbiem! Viņa vērtējoši aplūkoja Toma un Hugo uzmeistaroto apli. Ahā, uguns apļa nostiprināšanai jūs esat izmantojuši Hugo gļotas! Laba ideja! Vai jums katram ir nepieciešamais aprīkojums? Ķivere, dzirksteļu šķīlējs, aizsargbrilles…

Visi trīs pamāja ar galvu. Ervinam Hornhobelam galvā bija ķivere, kādu izmanto celtnieki, nevis īstā spoku mednieku aizsargķivere. Tas, kā

apgalvoja Kimmelzaftes kundze, nebija optimāli, tomēr labāk nekā pilnīgi nekas.

Kas ir ar zobenu? Toms sakārtoja brilles un pēdējo reizi pārbaudīja savu dzirksteļu

šķīlēju. Ierīce atgādināja ūdenspistoli un nemaz neizskatījās draudīga, taču šķīla dzirksteles kā vesels saišķis brīnumsvecīšu. Spokiem dzirksteles nepatīk, tās kā ugunīgas blusas kož viņu bālajā ādā, tāpēc ar šo ierīci var krietnu brīdi no viņiem atgaiņāties. Tomēr pavisam aizbaidīt ar to nevar pat VISu.

-    Zobens man ir, atbildēja Kimmelzaftes kundze un aizkabināja to aiz mēteļa jostas. Tad viņa, saraukusi pieri, paraudzījās apkārt. Es domāju, jūs visi trīs paslēpieties tur, viņa sacīja un norādīja uz trim lieliem akmens bluķiem, kuri rēgojās aiz altāra. Visu pārējo mēs jau esam izrunājuši.

Toms pamāja ar galvu. Tiklīdz aplis būs liesmās, katram no mums jāsargā savs sektors. Es pārraudzīšu kreiso pusi, Hugo labo, bet Ervins vidusdaļu.

-   Vai ar spokiem var boksēties? painteresējās Ervins Hornhobels.

-   No tāāā es iesaku atturēēēties, nožužināja Hugo.

Kimmelzaftes kundze pakāpās augstāk uz altāra. Ko jūs teiktu, ja es viņu gaidītu šeit? viņa jautāja un palīda zem milzīgā akmens galda.

-   Absolūti neko, atbildēja Toms. Viņš tev norautu galvu, tiklīdz tu izlīstu no savas slēptuves.

-   Laikam gan, piekrita Hedviga Kimmelzafte un izlīda no galda apakšas. Viņa domīgi kāpa pa pakāpieniem lejup. Kad Kimmelzaftes kundze uzlika kāju uz pēdējā pakāpiena, akmens notrīcēja tik spēcīgi, ka viņa ar seju gandrīz iekrita dubļos. Arī Toms un Ervins Hornhobels tikko turējās kājās. Viss baznīcas laukums drebēja, it kā zeme tur apakšā gatavotos atvērties. Toms žigli izvilka no kabatas SPEN detektoru.

-   Sākas! viņš iesaucās. Dubļi kā lava sāka plūst uz visām pusēm, un baznīcas laukuma vidū atvērās krāteris.

-   Tom, slēpies! iesaucās Hedviga Kimmelzafte un steidzās uz akmens bluķu pusi. Hugo un Ervins Hornhobels jau bija paslēpušies.

-   Bet aplis! iesaucās Toms un bažīgi nolūkojās uz spīdošo sliedi. Vēl dubļi to nebija aprijuši.

-   Nāc taču beidzot! sauca Hedviga Kimmelzafte. Un Toms skrēja. Respektīvi, viņš mēģināja to darīt, bet netika uz priekšu. Dubļi bija piesūkušies zābakiem, it kā zeme viņu pašu gribētu pasviest Dēmonfirstam par barību.

-   Viņš nāāāk! Toms dzirdēja Hugo gaudojam. Vihihiņš nāāāāāk!

Toms izmisis raustīja zābakus, līdz beidzot tie skaļi nožļurkstēja un atbrīvojās no dubļu tvēriena. Trīcēdams un sausu muti viņš sasniedza vienu no akmens bluķiem un paslēpās.

Tieši īstajā brīdī. No dubļu krātera gaisā pacēlās slapji rēgi, tie stenēja un gaudoja, kā sapluinīti miglas vāli riņķoja ap baznīcas torņa smaili un tad nolaidās zemāk. Viņi gaidīja sava kunga parādīšanos. Taču nenojauta, ka to gaidīja vēl kāds: trīs elpojoši siltasiņu cilvēki un viens VIS.

Pamesto ciemu pārņēma baiss klusums. No krātera atskanēja skaļa, nikna sprauslāšana. Un tad nāca Zargorots.

Viņa ragainā galva iznira no dubļiem, acis kvēloja, it kā gribētu izdedzināt caurumus nakts melnajā tērpā. No nāsīm kūpēja sēra dzelteni dūmi, un, kad nezvērs izvilka no dubļiem savu spalvaino ķermeni, viņš tā ierēcās, ka Toms aizspieda ar plaukstām ausis. Savā spoku mednieka karjerā viņš bija pieredzējis ne vienu vien briesmīgu skatu, bet nekas līdz šim viņam nebija uzdzinis tik ledainas trīsas kā šis dubļiem noķēpātais dēmons ar vērša galvu.

Uz brīdi Toms aizvēra acis un mēģināja elpot mierīgāk. Viņš nevarēja iedomāties, kā ar tik nežēlīgi drebošiem ceļgaliem tiks līdz uguns aplim un to aizdedzinās. Taču šī vieglā panikas lēkme piederēja pie spoku medībām tāpat kā trīcošas uzacis vai sausa mute. To vienkārši nedrīkstēja ņemt vērā.

Kad Toms atkal atvēra acis, Zargorots jau visā augumā stāvēja Morveijeras baznīcas laukumā. Tomam viņš likās augumā daudz lielāks nekā pirms tam pazemes alā, bet varbūt viņš maldījās. Toms dzirdēja, kā nezvērs sprauslāja, ar degošajām acīm lūkojoties nakts tumsā. Krāteris, kas bija izspļāvis Dēmonflrstu un viņa pavadoņus, žļurkstot un burbuļojot aizvērās, un Zargorots ošņājot pacēla briesmīgo galvu. Toms cieši piespiedās pie akmens bluķa, viņš gandrīz neuzdrošinājās paelpot. Ervins Hornhobels, kurš bija paslēpies aiz otrā bluķa, savilka varenās rokas dūrēs un, iepletis acis, vēroja dēmonu. Viņi visi zināja: ja nezvērs viņus pamanīs jau tagad, viss plāns būs vējā. Ja viņš mūs atklās… Toms nemaz negribēja izdomāt domu līdz galam.

Izskatījās, ka pat Hedviga Kimmelzafte ir satraukta. Toms pamanīja, kā viņas roka aptver zobena rokturi. Viņa gan bija iejaukusi īpaši spēcīgu smaržūdeni, kas noslāpēja cilvēka smaku, bet cik tad viņi īstenībā zināja par šī dēmona degunu!

Zargorots, kājas izpletis, vēl aizvien stāvēja kā zemē iemiets, bet pavadoņi čukstēdami un nopūzdamies laidelējās virs viņa. Tad nezvērs spēra soli uz priekšu. Un pēc tam vēl vienu. Viņš devās uz altāri. Toms atviegloti uzelpoja. Zargorots bija saodis asinis.

Urkšķēdams viņš lēca augšā pa akmens pakāpieniem, snaikstīja purnu, klabināja garos zobus un iebāza galvu milzīgajā katlā.

Hedviga Kimmelzafte klusu izslējās aiz akmens bluķa un lavījās pakaļ dēmonam.

Toms, izstieptajā rokā turēdams dzirksteļu šķīlēju, skrēja uz apli, kas vēl aizvien nedaudz spīdēja dubļu jūrā. Atkal viņa kājas stiga dubļos, un Toms izbijies pamanīja, ka Zargorota pavadoņi plivinās uz altāra pusi. Arī Ervins Hornhobels nevarēja viņam palīdzēt. Viņš cīnījās ar ķepīgajiem dubļiem tāpat kā Toms.

Hugo! Toms izmisis iesaucās, jo jau atkal bija iegrimis. Hugo! Aizdedzini apli! Tajā pašā brīdī Hugo ledusaukstie pirksti izrāva viņam no rokas dzirksteļu šķīlēju. Toms redzēja, kā Zargorots izvelk galvu no lielā katla. Taču dēmons briesmas sev aiz muguras pamanīja pārāk vēlu.

Ļauni smīnēdams, Hugo aizdedzināja apli tieši tad, kad pārējie rēgi kaukdami un ķērkdami gribēja mesties palīgā savam kungam. Uguns augstu uzplandījās melnajās debesīs, un liesmu mēles tvarstīja lidojošos spokus. Aiz bailēm tie atsprāga atpakaļ un viņu kungs viens pats stāvēja akmens altāra priekšā.

Ar kečupā notraipīto purnu viņš izskatījās vēl atbaidošāks.

Zargorots draudīgi nolieca galvu, paošņāja gaisu un apgriezās ap savu asi. Tad viņš apstulbis ieurkšķējās un izpleta nagus. Hedviga Kimmelzafte stāvēja kāpņu pakājē un skatījās augšup.

-   Sl vieta tev nepieder, Zargorot! viņa iesaucās un atkabināja no jostas zobenu. Samierinies ar to un nekad vairs neiejaucies cilvēku dzīvē! Pretējā gadījumā tevi gaida gals.

Kāds Spoku Suns, elsdams un zobus klabinādams, izlēca caur liesmu joslu vietā, kur stāvēja Toms. Toms viņu patrieca atpakaļ ar dzirksteļu šķīlēju un iemeta zvēra draudīgi atņirgtajā rīklē galda tenisa bumbiņu šie nelielie priekšmeti bija lielisks līdzeklis, lai atvairītu Spoku Suņus. Tie stundām ilgi mocījās, līdz atbrīvoja rīkli. Tad Toms drudžaini palūkojās apkārt. Viņš dzirdēja pārējo spoku kaucienus un ķērcienus, taču Spoku Sunim neviens nesekoja. Uguns svelme tos atturēja. Tikai paretam caur liesmām pazibēja kāda bāla roka vai seja. Ervins Hornhobels pašreiz iesita kādam SMISISPO pa smirdošajiem pirkstiem, bet Hugo ar redzamu labpatiku ieknieba maza auguma Dubļu Spokam viņa jocīgajā degunā.

Hedviga Kimmelzafte, izvilkusi zobenu, vēl aizvien stāvēja Zargorota priekšā.

Viņš blenza uz blāvi spīdošo asmeni, saslēja ragus un pacēla roku, norādot uz Kimmelzaftes kundzi.

-   Baaaaadūūūūūū! viņš ierēcās.

Iestājās nāves klusums. Tikai liesmas sprakšķēja Tomam aiz muguras. Viņš zināja, ka jāpatur acīs aplis, bet nespēja novērst acis no aizkaitinātā dēmona. Izskatījās, ka ar Ervinu Hornhobelu ir tāpat, pat Hugo bija piemirsis par spokiem sev aiz muguras. Tie neizdeva ne skaņu, kopš viņu kungs bija runājis.

Zargorots stīvām kājām spēra soli Kimmelzaftes kundzes virzienā. Nu viņš bija vairs tikai divus pakāpienus augstāk, taču augumā pārsniedza Hedvigu Kimmelzafti vismaz par trim galvām. Nezvēra ugunīgās acis nicinoši viņu vēroja.

Toms iebāza ausī tulkojamo ierīci. Vārdu "badū" viņš mācēja pārtulkot pats. Katram spoku medniekam bija skaidrs, ka tas ir īpaši nicinošs apzīmējums, ko spoki velta dzīviem cilvēkiem, un tā aptuvenā nozīme ir "izdzimteņi".

Zargorots spēra vēl vienu soli.

Hedviga Kimmelzafte pat nepakustējās. Tas Tomam šķita apbrīnas vērts, jo dēmons tagad izskatījās patiešām briesmīgs. Likās, ka Zargorots spīd no iekšienes, katrs viņa nags laistījās kā neliels, ass naža asmens.

Mar to virāāā, badūūū! viņš noņurdēja tādā balsī, kas skanēja, it kā ar spēku spiestos augšup no vistumšākajām pazemes dzīlēm. Tu kļūsi mans vergs, tu tārpēdāj!

Kimmelzaftes kundze neatkāpās ne soli. Viņa nepakustināja ne pirkstu. Tikai vēl stingrāk satvēra zobena rokturi. Ak tā? viņa draudīgi mierīgā balsī sacīja. Es gan domāju nedaudz citādi.

Tajā brīdī kaut kas pašāvās Tomam garām. Viņš izbijies sarāvās un gandrīz iekrita dziļajos dubļos. Divi Spoku Suņi bija pārlēkuši pāri uguns sienai, un, pirms Toms paguva pavērst pret viņiem dzirksteļu šķīlēju, tie jau rūkdami bija ieķērušies Kimmelzaftes kundzei rokās. Protams, vinu bālie zobi nevarēja izplēst ādā robus. Galu galā tie bija tikai otrās bīstamības kategorijas spoki, tomēr Kimmelzaftes kundze vairs nevarēja pacelt zobenu. Un Zargorots to zināja.

Ierūcies viņš nolēca zemē no pēdējā pakāpiena un šņaukādamies palika stāvam Hedvigas Kimmelzaftes priekšā. Tad viņš triumfēdams pacēla galvu, priekā iemaurojās un noklabināja briesmīgos zobus. Hedviga Kimmelzafte aizvien vēl izmisīgi mēģināja nokratīt no sevis abus Spoku Suņus.

-   Hugo! Hornhobel! Palīgā! iesaucās Toms, pieskrēja pie suņiem un iepūta viņu bālganajā kažokā tādu porciju dzirksteļu, ka tie kaukdami pamuka kur kurais.

-   Nost no ceļa, Tom! iesaucās Kimmelzaftes kundze un gribēja pacelt zobenu, taču suņu uzbrukums bija laupījis rokām spēku, un smagais zobens izslīdēja viņai no pirkstiem un iekrita dubļos.

Ar vienu lēcienu dēmons jau bija starp Kimmelzaftes kundzi un Tomu, satvēra abus aiz skausta un pacēla augšā kā notvertus trusīšus. Toms juta Zargorota svelmaino, smirdošo elpu un viņa ķetnu pārdabisko spēku. Tas izsūca no Toma kauliem pēdējās drosmes un cerību paliekas. Viņš jutās kā lupatu lelle, kas gaida, kad melnie, asie nagi saraustīs ķermeni gabalos. Es visu sabojāju! viņš izmisis nodomāja, turklāt viņam kļuva slikti no dēmona atbaidošās smakas. Nolādēts! Kā es drīkstēju pagriezt muguru ugunij!

Viņš pamanīja, ka liesmas samazinās un aizvien vairāk spoku izlaužas cauri aizsargaplim. Kur gan palicis Hugo? Toms nodomāja un iespēra pa Zargorota pretīgo mūli. Tajā brīdī viņš ieraudzīja, ka nicinājuma pilnu izteiksmi sejā dēmonam tuvojas Ervins Hornhobels.

-   Ko viņš nodomājis? Toms prātoja. Bet tad Hornhobels pieliecās un, kad atkal iztaisnoja augumu, viņa rokā bija ar dubļiem notraipītais zobens.

-   Tūlīt laid viņus abus vaļā, tu ragainais pretekli! viņš ierēcās un tik mežonīgi savicināja zobenu, ka Toms jau sāka baiļoties par savām rokām un kājām. Zargorots ieņurdējās un sakratīja abus gūstekņus tik spēcīgi, ka Tomam noklabēja zobi. Tad dēmons iesmējās. Tie bija briesmīgi smiekli.

-   Ak tad tu vēl uzjautrināsies? Ervins Hornhobels uzkliedza un lēkāja Zargorota priekšā, it kā atrastos boksa ringā. Uzmanies, citādi es no tevis pagatavošu dēmona šašliku! Sagriezīšu tik plānās šķēlītēs, ka taviem draugiem spokiem vajadzēs gadus, lai salasītu tevi atkal kopā!

-   Tom! iesaucās Kimmelzaftes kundze, un Toms pamanīja, ka viņai izdevies izvilkt no kabatas dzirksteļu šķīlēju. Mērķē arī tu savā pusē! -

Un tad vina izšāva dzirksteļu kūli.

Ar dusmīgu rēcienu dēmons palaida Hedvigu Kimmelzafti vaļā, un viņa iekrita dubļos. Toms mēģināja darīt tāpat, taču viņa dzirksteļu šķīlējs izšāva tikai sīku kūlīti. Zargorots iebaurojās, pacēla Tomu augstu gaisā un atvēra briesmīgo rīkli tieši zem viņa kājām.

-   Šķiet, ka Trešais Spoku mednieku diploms man ies secen! Toms nodomāja un gribēja jau aizvērt acis, lai neredzētu, kā viņu aprij briesmīgie dēmona zobi. Tajā brīdī viņš pamanīja, ka Ervins Hornhobels atvēzējas. Ar milzīgo zobenu, kas gadsimtiem ilgi bija mierīgi gulējis labības laukā.

-   Pievelc kājas, Tom! viņš iesaucās un pāršķēla Zargorotu tieši vidū pušu.

Pār pamesto ciemu atskanēja tāds kauciens, ka no māju jumtiem nolidoja dakstiņi. Kokiem nolūza zari, un varenā Dēmonfirsta pēdējais vaids aizpūta prom visus viņa pavadoņus.

Toties Toms juta, ka viņu maigi satver ledaini VISa pirksti, tiklīdz mirstošā dēmona nagi atslāba. Tad arī viņu un Hugo aiznesa pa gaisu nezvēra pēdējā nopūta pār ciema māju jumtiem, pār kailajiem laukiem, līdz viņi smagi piezemējās uz slapjas zemes.

-   Ārprāts! Toms novaidējās un ar grūtībām pieslējās kājās. Āāāārprāāāts! Nekas gudrāks viņam neienāca prātā. Tomam vēl aizvien acu priekšā rēgojās Zargorota zobi zem zābaku zolēm un deguns sajuta dēmona karsto, smirdošo elpu. Galīgi bez spēka viņš noņēma aizsvīdušās brilles. Vai viss kārtībā, Hugo? viņš jautāja. Kas ir ar to nezvēru? Es tikai pamanīju zobenu.

-   Pagalam! atbildēja Hugo un knibināja vaļā mezglu, kurā bija sasējusies viņa garā roka. Izkūpēēēja gaisāāā, viņš tagad ir smihihirdošs gaiss.

-   Hm, Toms novilka, uzlika brilles un paskatījās apkārt. Debesīs vēl bija samanāmi daži bāli tēli. Izskatās, ka pavadoņi arī lasās prom, viņš nomurmināja. Domāju, ka Morveijerā ar spokošanos nu ir cauri. Jautājums tikai kas ir noticis ar dubļiem. Tie diezin vai būs izkūpējuši mākoņos.

Taču, kad Toms uz Hugo muguras atlidoja atpakaļ uz ciemu, viņi redzēja, ka dubļi tiešām ir kā gaisā izkūpējuši. Kad VIS viņu atkal nosēdināja Morveijeras baznīcas laukumā, zeme zem

Toma ar dubļiem nosmērētajiem zābakiem bija pavisam sausa. Izskatījās tā, it kā ciemam cauri būtu izbrāzies tuksneša vējš.

-    Te jūs esat! abus ieraudzījusi, iesaucās Hedviga Kimmelzafte. Mēs nemaz nezinājām, kur jūs meklēt.

-   Kur palikuši dubļi? jautāja Toms un lūkojās apkārt. Altāris vēl aizvien stāvēja turpat, tāpat arī lielie akmens bluķi. Gaisā bija jaušama uguns un degušas zemes smaka.

-   Jā, Zargorots izdvesa pamatīgu nopūtu, sacīja Kimmelzaftes kundze. Tā darbojās kā milzīgs fēns. Pāris sekundēs dubļi izžuva un sabirza smiltīs.

-   Ko lai iesāk ar tiem? jautāja Ervins Hornhobels, pienākdams viņiem klāt ar varenu ragu pāri rokās. Tos mūsu draudziņš dēmons atstāja zemē, pirms izkūpēja gaisā.

Toms izzvejoja no kabatas SPEN detektoru un ar to pārvilka pār ragiem. Izskatās nekaitīgi, viņš konstatēja un atkal iebāza mērinstrumentu kabatā. Vai zināt, viņš sacīja Ervinam Hornhobelam, jums piemīt īsts dabas dots spoku mednieka talants. Bez jūsu palīdzības mēs pēc šīs nakts būtu izskatījušies diezgan bēdīgi.

-   Baidos, ka mēs vispār nebūtu ne pēc kā izskatījušies, sacīja Kimmelzaftes kundze un atzinīgi uzsita Hornhobelam uz platā pleca. Tomam tiešām ir taisnība. Jūs būtu teicams spoku mednieks. Es jūs brīdinu, draugs: ja mums kādreiz atkal būs nepieciešama spēcīga vīra palīdzība, es jums piezvanīšu.

Ervins Hornhobels smaidīja un samulsis berzēja plato zodu. Varat to droši darīt! viņš norūca. Morveijerā reizēm ir ļoti garlaicīgi. Un tagad, kad spoki ir padzīti, te nekļūs interesantāk.

-    Kāāā būūūtu, ja es šad un tad nolidoootu garāāām? Hugo augstsirdīgi piedāvāja. Es varēēētu nedaudz pagaudot baznīīīcas tornīīī vai māāācītāāāja mājāāā paķēpāāāties ar gļotāāām…

-   Paldies, bet man šķiet, pārējie priecāsies, ka spokošanās reiz ir beigusies, atbildēja Ervins Hornhobels. Bet vienalga paldies, tas tiešām bija mīļi no tavas puses.

Plecu pie pleca viņi devās atpakaļ uz viesu māju Līdz Pēdējam Viesim. Hugo lidoja pa priekšu. Bet Toms ik pa brīdim apstājās un atskatījās uz akmens altāri, kas, pelēks un svešāds, vēl aizvien slējās baznīcas laukuma vidū.

-   Vai tiešām kaut kur ir vēl otrs? viņš nomurmināja.

-   Otrs? jautāja Ervins Hornhobels.

-   Toms ar to domā teoriju, ka Zargorots vienmēr ir divos eksemplāros, atbildēja Hedviga Kimmelzafte.

-   Ak jā, es atceros! norūca Ervins Hornhobels un domīgi pašūpoja dēmona ragus. Viņš tos nesa vienā rokā, it kā ragi nesvērtu vairāk kā putna ola. Es labāk domātu tā, Hornhobels teica, kad viņi bija nonākuši līdz viesu mājas durvīm. Ja šis dēmons tiešām ir radies no vērša un cilvēka upura, tad ir savienojies tas, kas nesader kopā. Un mēs šo kļūdu likvidējām. Tagad viss ir kārtībā, un tiem abiem beidzot ir miers.

Kimmelzaftes kundze pasmaidīja. Interesanta ideja, viņa sacīja un atvēra ārdurvis. Jā, šī doma man patīk. Bet man tomēr jums jāiebilst. Nekādā ziņā viss vēl nav kārtībā. Tomam un man vēl jānokārto rēķini. Vai ne, Tom?

-   Protams, atbildēja Toms un mēģināja iztēloties Lotana Sleimblata seju, kad viņš sveiks un vesels iesoļos profesora birojā.

Atriebība ir salda

Profesors Šleimblats kļuva dzeltens kā dzēšlapa, kad Toms nepieteicies ienāca viņa birojā. Tomski! viņš izgrūda. No kurienes tad tu?

-   Jums gan būtu jāzina, no kurienes viņš ieradies, atbildēja Hedviga Kimmelzafte un tūlīt aiz Toma arī ienāca telpā. Labvakar, Lotan!

Zem Hedvigas Kimmelzaftes skatiena Lotans

Šleimblats nokrāsojās citrondzeltens. Hedvig! viņš izstostīja. Es nesaprotu…

-   … kā mēs dzīvi varam stāvēt jūsu priekšā? Toms pabeidza teikumu. Jā, jums mēs par to noteikti nevaram pateikties. Vai ne, Hugo?

-   Nēēē, noteikti ne! nožūžoja Hugo un eleganti ieplanēja caur profesora Sleimblata mahagoni koka durvīm.

-   Jūs vēl uzdrīkstaties nemt līdzi šo VISu? -

iesaucās Lotans Šleimblats un pielēca kājās. Viņam gandrīz aizsitās elpa.

-   Hugo! teica Kimmelzaftes kundze, neizlaizdama profesoru no acīm. Aizslēdz durvis un iedod man atslēgu!

-   Ar lielāāāko prieku! nožūžoja Hugo un pasvieda viņai atslēgu. Hedviga Kimmelzafte to satvēra ar vienu roku un iebāza kabatā.

Trīcošiem pirkstiem Lotans Sleimblats tvēra pēc kafijas tasītes, kas atradās uz viņa rakstāmgalda, un iedzēra lielu malku. Toms uzmeta Kimmelzaftes kundzei žiglu skatienu.

-   Hugo, viņš sacīja, aizplivinies pie galda un aposti to tasīti!

Profesors Sleimblats bailēs sastinga, kad VIS, ļauni smīnēdams, nolaidās uz rakstāmgalda un izņēma tasīti viņam no rokām.

-   Sāāālsūūūdens! Hugo konstatēja un pretīgumā nolika tasīti uz rakstāmgalda. Lotans Sleimblats uzmeta viņam naidīgu skatienu un iekrampējās krēsla roku balstos.

-   Nenāc man klāt, tu, pretīgais leduspirksts! viņš uzsauca. Tu, riebumu uzdzenošais, gļotas izdalošais nekam nederīgais spoks!

-   Ļoti interesanti! noteica Hedviga Kimmelzafte un sakrustoja rokas uz krūtīm. Vai ne, Tom?

-   Noteikti, Toms atbildēja. Sūcējspokiem VISi vienmēr uzdzen riebumu.

-   Ko… ko tas nozīmē? profesors Šleimblats izgrūda un jau atkal iedzēra malciņu no tasītes. Kādas muļķības tu tur runā, Tomski? Un kā ir ar uzdevumu, kuru es liku izpildīt?

-   Ak jā, uzdevums… Jā, tas ir sarežģīts stāsts. Toms piegāja pie rakstāmgalda. Hugo, atnes taču dāvanu, ko mēs sagatavojām profesoram! -

viņš teica.

Hugo izplanēja caur durvīm un atgriezās ar Zargorota ragiem. Ar lielu blīkšķi viņš tos nometa uz profesora Šleimblata rakstāmgalda.

-   Vai zināt, ar manu TSMD šoreiz laikam nekas nesanāks, Toms turpināja, kamēr profesors apstulbis blenza uz ragiem. Es gan notvēru neklasificētas spoku formas eksemplāru, bet biju spiests palaist to vaļā, lai notvertu citu spoku. Jūs jau noteikti zināt, par ko es runāju, vai ne?

Profesors Šleimblats neatbildēja. Viņš izdzēra pēdējo malku no savas kafijas tases, ar trīcošu roku pārvilka pār lūpām un uzlaidās pie istabas griestiem.

-   Tas nav iespējams! viņš kliedza un airējās ar rokām un kājām kā slikts peldētājs. Neviens nespēj uzveikt Zargorotu! Nemaz nerunājot par tādu knēveli, kāds esi tu! Tad viņš dusmīgi nospļāvās. Toms vēl laikus paspēja spert soli sānus.

-   Knēvelis? Tas nu tiešām nav pieklājīgi teikts! viņš protestēja.

-   Mīļo Lotan! Hedviga Kimmelzafte uzsauca augšup Šleimblatam. Vispirms man šķita, ka tu liki Tomam izpildīt šo uzdevumu tikai aiz dusmām un skaudības. Tev taču aizvien ir bijis neciešams raksturs. Es nodomāju, ka tu šādā nekrietnā veidā gribēji atriebties man un tev skauda Toma lielie panākumi, jo viņš taču ir daudz jaunāks par tevi. Bet tad man prātā ienāca cita doma…

-   Hugo, uzmanies! iesaucās Toms, jo Lotans

Šleimblats stūrēja uz loga pusi. Hugo nogrieza viņam ceļu un iegrūda krūtīs aukstos pirkstus, tā ka profesors gandrīz noplanēja lejā. Ar lielām pūlēm viņš tika līdz lampai, kas karājās pie griestiem, un pieķērās pie tās vada.

-    Izbeidz, lūdzu, tos muļķīgos bēgšanas mēģinājumus! Hedviga Kimmelzafte nepacietīgi teica. Tu taču zini, ka pat pieredzējuši sūcējspoki nevar turēties pretī VISiem, nemaz jau nerunājot par tādiem iesācējiem kā tu.

Lotans Šleimblats vēlreiz nospļāvās, taču šoreiz trāpīja tikai uz sava rakstāmgalda virsmas.

-   Tātad, kā jau minējām, mums šķita, ka pie vainas ir jūsu raksturs, sacīja Toms un ar roku pārvilka Zargorota ragiem. Bet tad mums radās cita versija: cilvēkiem, kuri ir pārcietuši sūcējspoku

uzbrukumu, divus mēnešus jālieto piparu tabletes, citādi viņi paši pakāpeniski pārvēršas par sūcējspokiem tā ir samērā nekaitīga apakšklase, taču šiem īpatņiem ir spilgti izteikta atriebības kāre un viņi ir ļoti nešpetni. Turklāt tiem piemīt neapvaldāma tieksme pēc sālsūdens.

-Atzīsties, Lotan! sacīja Hedviga Kimmelzafte un izvilka no savas lielās somas priekšmetu, kas atgādināja lakas izsmidzināšanas pistoli. Tu nelietoji piparu tabletes, kuras es tev toreiz iedevu.

-    Tūlīt aizvāc to spoku iesūcēju! iebļāvās Lotans Sleimblats. Piparu tabletes! Nedomā, ka es ticēšu tavu muļķīgo tablešu un pastu iedarbībai! Tu gribēji mani noindēt! Jā gan! Es vēlējos, lai Zargorots tevi un tavus smieklīgos asistentus kā šašliku uzdurtu uz saviem ragiem! Es gribēju, lai viņš jūs gaisā saplosītu sīkos gabaliņos kā Jaungada konfeti!

-   Jā, jā, es jau minēju, ka tev allaž bijis vairāk nekā nejauks raksturs, noteica Hedviga Kimmelzafte un pieskrūvēja spoku iesūcējam galā lielu plastmasas trauku.

Lotana Sleimblata seja zaigoja neondzeltenā krāsā kā gaismas reklāma. Piķējošā lidojumā viņš mēģināja satvert pudeli, kas stāvēja blakus galda lampai, bet Toms izrādījās veiklāks.

-   Vēl sālsūdeni? viņš jautāja un, nogrozījis galvu, iebāza pudeli savā mugursomā. Nē, tas tiešām ir sliktākais, ko jūs varētu darīt. Jūsu stāvoklī tik un tā paies vismaz gads, līdz tiksiet atspokots. Un tas nebūs patīkami, to es jums droši varu apgalvot.

Profesors Šleimblats iegaudojās un vēlreiz mēģināja bēgt caur logu. Bet Hugo bija uzdevuma augstumos. Kaukdams un spļaudīdamies Lotans Šleimblats atsprāga atpakaļ no VISa aukstajiem pirkstiem.

-   Tom, tiec tu ar to galā! sacīja Hedviga Kimmelzafte un pasniedza viņam spoku iesūcēju. Galu galā tieši tevi viņš ievilināja tajās viltīgajās lamatās.

Toms vēlreiz pārbaudīja, vai plastmasas trauks turas stingri, un notēmēja. Lotans Šleimblats mēģināja aizspraukties aiz skapja, bet Toms atskrūvēja iesūcēja ventili, pirms profesors spēja paslēpties. Atskanēja spalga šņākoņa, Šleimblata seja stiepās aizvien garāka un garāka, tā sāka plīvot kā papīra lapa spēcīgā vējā un ar čīkstošu skaņu nozuda spoku iesūcēja sprauslā.

-    Lūdzu! sacīja Toms un ieskatījās plastmasas traukā. Tajā tupēja profesors Šleimblats. Viņš izskatījās pavisam apstulbis un aizvien vēl bija nedaudz izstiepts garumā, taču nebija lielāks par jūrascūciņu.

-   Hēēē, nožēēēlojamais sūūūcēēējspoks, pēēē! mēdījās Hugo un nolaidās lejā blakus Tomam.

-    Viņš vēl nebija īsts sūcējspoks, pretējā gadījumā mums būtu gājis grūtāk, noteica Toms. Viņš noskrūvēja no spoku iesūcēja plastmasas trauku, ātri noslēdza to ar speciālu gaiscaurlaidīgu aizbāzni un pasniedza guvumu Hedvigai Kimmelzaftei. Šis, es domāju, ir jānogādā uz SMAK (Spoku Mednieku Atspokošanas Klīniku).

-Arī man tā šķiet, sacīja Hedviga Kimmelzafte un iestūķēja Lotanu Šleimblatu savā ietilpīgajā somā.

-   Bet kas tagad būs ar manu TSMD? nezinājautāja Toms, kad viņi atstāja Sleimblata biroju. Acīmredzot man būs vēlreiz jāizpilda praktiskais uzdevums, vai ne?

-    Muļķības! Hedviga Kimmelzafte aplika viņam ap pleciem roku. Ervins Hornhobels un es jau komisijai sniedzām detalizētu ziņojumu par to, ko tu paveici Morveijerā, un komisijas locekļi vienbalsīgi nolēma tūlīt un bez jebkādiem papildu nosacījumiem piešķirt tev PSMD.

-    PSMD? novilka Toms. Viņš neticīgi raudzījās Hedvigā Kimmelzaftē. Piekto Spoku Mednieku Diplomu? Tas, tas… tas taču, cik es zinu, līdz šim ir piešķirts tikai četrpadsmit cilvēkiem pasaulē! Ieskaitot tevi.

Hedviga Kimmelzafte pasmaidīja. Tagad mēs esam piecpadsmit, viņa teica. Un tu esi pats jaunākais, Tom Tomski!

-   Sirsnīīīgi apsveicu! nožūžoja Hugo un uzcēla Tomu sev uz pleciem.

-   Hugo, tūlīt laid mani lejā! iesaucās Toms. Bet Hugo nemaz nedomāja klausīt.

Content

Funke Kornēlija Spoku mednieki nāves briesmās

prologs

Viegls uzdevums

Ciems miglā

Horniiolbels

Satikšanās ar spoku

Divpadsmitais sūtnis

Aizdomīgie caurumi

Nepatīkamas aizdomas

Drosmīgs plāns

Spoku midzenī

Nāves elpa

Asinis un zobens

Zargorots

Atriebība ir salda