Funke Kornēlija

Spoku mednieki šausmu pilī

Kornēlija Funke

Spoku mednieki šausmu pilī

..

Saturs

Prologs • 7 Palīgā sauciens • 8 Spocīgs brīdinājums • 17 Piparmētru pasta un pirmās atziņas • 24 Spoku tikls • 33 Asiņainā baronese • 41 Spoks ar tumšu pagātni • 47 Fon Dusterbergu kapenes • 57 Pēdējā brīdī • 67 Hugo parādīšanās • 75 Divkauja uz paceļamā tilta • 86 Gatavi atpūtai • 97

Tie (skatoties no labās uz kreiso pusi) ir Hedviga Kimmelzafte, Hugo jeb VIS Vidēji Iespaidīgs Spoks un Toms Tomskis. Varbūt uzreiz tas nav pamanāms, taču šī trijotne ir viena no labākajām spoku mednieku komandām pasaulē. Hedviga Kimmelzafte jau var atskatīties uz vairāk nekā piecdesmit gadu ilgu darbību šajā nozarē. Toms Tomskis, viņas cilvēku izcelsmes asistents, visai drīz saņems OSPODI (Otro SPOku mednieku Diplomu). Runājot par Hugo jeb VISu, var teikt, ka viņa palīdzība, protams, ir nenovērtējama, jo viņam, kā jau VISam (Vidēji Iespaidīgam Spokam), ir visplašākās zināšanas spoku paražās.

Bet tagad pietiks. Nākamajās lappusēs ir attēlots piedzīvojums, kurā pat šie trīs bezbailīgie spoku mednieki tikai ar izmisīgām pūlēm tika sveikā cauri, jo Kimmelzaftei & Co šoreiz bija darīšana ar vienu no drausmīgākajiem spoku pasaules iemītniekiem…

Palīgā sauciens

Kādā februāra pēcpusdienā slavenās spoku mednieces Hedvigas Kimmelzaftes faksa aparāts izdrukāja šādu ziņu:

Ļoti cienījamā Kimmelzaftes kundze!

Mani sauc Teodors Vurms, un ne es, ne mana sieva neesam sevišķi bailigi. Taču tas, kas ar mums atgadījās pēdējās dienās, ir pamatīgi iedragājis mūsu nervus un veselību. Pirms nedēļas es un sieva uznēmāmies strādāt par pārvaldniekiem Dusterbergas pilī fon Dusterbergu no Krētenšteinas īpašumā.

Kad tur ieradāmies, mūsu ausīs nonāca tenkas, ka pilī it kā jau gadiem ilgi ālējoties kāds spoks. Mūsu darba devējs neko tādu netika teicis, tā ka sākumā mēs šīm runām nepievērsām nekādu uzmanību. Beigu beigās dzīvojam taču 20. gadsimtā!

Tacu pilī notiek tik mīklaini un baisi notikumi, ka mēs pamazām sākam šaubīties par savu saprātu. IPSA (Iestāde Pils Spoku Apkarošanai) mums ieteica Kimmelzafti & Co kā labāko spoku mednieku komandu. Lūdzu, palīdziet! Mēs esam izmisumā!

Dziļā cienā (un ārkārtīgā satraukumā) Jūsu

Teodors un Amālija Vurmi

Daudz informācijas šajā vēstulē nebija, taču visi trīs Kimmelzaftes & Co spoku mednieki bija pieraduši pie pārbiedēto klientu izteiksmes veida. Pēc vairākiem neveiksmīgiem mēģinājumiem sazināties ar Vurmiem pa telefonu visi trīs bez lielas domāšanas devās ceļā. Mašīnas bagāžniekā viņi ievietoja spoku mednieku parasto ekipējumu, tad vēl pāris īpašu piederumu vēsturisko spoku apkarošanai un Toma pilnīgi jauno datoru, kurā bija plaša datu bāze no SPAPI (SPoku Apkarošanas Pētījumu Institūts).

Kad Hedviga Kimmelzafte savu veco autiņu stūrēja uz nelielo Dusteršteinas ciemu, bija pelēka un auksta ziemas diena, lietus lāses pakšķēdamas krita uz asfalta.

Nekādu pili es neredzu, teica Toms Tomskis, piespiedis degunu nosvīdušajam stiklam.

Tur ir vienīgi baznīca, divas bankas un ēstuve. Nav pat norādes "Šis ceļš ved uz pili" vai kā tamlīdzīga.

-     Būs jau labi, Hedviga Kimmelzafte noteica un piebrauca pie ielas malas. Pajautāsim kādam ceļu. Hugo, paslēpies!

-     Jojooo, Hugo nožūžoja un pazuda zem pakaļējā sēdekļa.

-     Atvainojiet! Hedviga Kimmelzafte nolaida uz leju mašīnas stiklu un uzsmaidīja vīrietim, kas tieši tobrīd ar savu salijušo taksīti gāja viņiem garām. Mēs meklējam barona fon Dusteršteina pili.

Vīrietis aiz izbiļa gandrīz uzkāpa taksītim uz ķepas. Viņš norīstījās, paraudzījās apkārt, pieliecās pie Hedvigas Kimmelzaftes un iečukstēja viņai ausī: "Ko jūs tur gribat ieraudzīt?"

-     O, es tur braucu darba darīšanās, Hedviga Kimmelzafte atbildēja.

-      Žēlīgais Dievs, vai jums ir apnicis dzīvot? vīrietis joprojām čukstus jautāja. Grieziet mašīnu apkārt un brauciet mājās, kamēr vēl esat pie pilnas saprašanas!

-      Pateicos par labo padomu, Hedviga Kimmelzafte viņam atbildēja, taču par manu saprašanu neuztraucieties. Es tikai gribētu uzzināt ceļu. Tātad vai varat mums palīdzēt?

Vīrietis tikai paraustīja plecus un norādīja uz ielu, kas veda lejup.

-     Pirmajā ielā pa labi, otrajā pa kreisi un tad tikai uz priekšu līdz…

Vaļā muti viņš nekustīgi raudzījās Hedvigai Kimmelzaftei pār plecu.

-       Uz priekšu… līdz? Hedviga Kimmelzafte jautāja. Līdz kurienei?

-      Tur! vīrietis izdvesa un norādīja uz baltajiem pirkstiem, kas maigi pacēla uz augšu Kimmelzaftes kundzes cepuri. Viņa taksītis atgaza galvu un iegaudojās.

-     Tas? Ak, tas nav nekas! Hedviga Kimmelzafte dusmīgi uzsita pa Hugo ledaini aukstajiem pirkstiem. Taisni līdz kurienei?

Taču vīrietis vairs nespēja izdvest ne skaņas. Viņš stāvēja vaļā muti, bet suns tina viņam ap kājām savu saiti.

-       Līhīdz kuhuuuurienei? Hugo žūžoja un puta nabaga cilvēkam sejā savu pēc trūdiem smirdošo elpu. Aaaaaaiziet, ruhuhunā, vai arī es tevi mazhazlietiņ pahakutināšu, jooo?

-       Ta-ta-taisni li-li-līdz autobusu pieturai, tātālāk pa lauku ceļu, taksīša saimnieks izmocīja.

-        Paldies! Hedviga Kimmelzafte pateicās. Tad veikli aizvēra logu un piespieda gāzes pedāli.

Nabaga vīrietis palika stāvam lietu un apjucis blenza viņiem nopakaļ.

-    Heiheeeeei! Hugo līksmoja un pamāja viņam ar roku pa aizmugurējo logu. Heiheeeeei, paskatieties tačču uz vihiņu!

-    Vai tu esi galīgi sagājis sviestā? Toms viņam uzkliedza. Vai tu savus stulbos spoku jokus reizēm nevarētu paturēt pie sevis?

-      Migla, Hedviga Kimmelzafte noteica. Riepām kaucot, viņa nogriezās ap stūri. Šim VISam galvā ir viena vienīga migla. Pirmā pa labi, otrā pa kreisi. Tom, vai tu kaut kur neredzi autobusu pieturu?

-       Nepateicīgi! Hugo lamājās. Jūs patiehiesi esat nepateiheicīgi!

-     Nu apklusti taču reiz, tu krīti uz nerviem! Toms teica. Es vienīgi ceru, ka vismaz pilī tu nepārtraukti netaisīsi jokus. Tur! Viņš pārvilka ar piedurkni pa mitro stiklu. Tur, mums tieši priekšā, ir autobusu pietura, un šeit ir lauku ceļš. Pie apgāztā ceļa rādītāja.

Mašma kratoties brauca pa purvaino ceļu. Hugo uz aizmugurējā sēdekļa trīcēja kā pelējuma krāsas pudiņš.

-     Man ir nehelahabi! viņš stenēja. Man ir tiiiik neeeelabi!

-      Tā tev vajag, Toms norūca. Un tad teica: Velns parāvis!

Viņu priekšā pacēlās Dusteršteinas pils.

Tā bija pelēka celtne, to apņēma grāvji ar melnu ūdeni, kurā spoguļojās efejām apaugušie mūri.

-     Velns parāvis! Toms atkārtoja.

Pie paceļamā tilta Kimmelzaftes kundze apturēja mašīnu, kas visu laiku bija braukusi zvalstīdamās.

Virs pils vārtiem rēgojās riebīgas akmenī veidotas sejas ar atieztiem zobiem, un no tām pilēja lietus lāses.

-      Mahan patīhīk, Hugo iežūžojās. Patiešām ļohohoti skaisti.

"Skaisti" nebūtu tas vārds, ko es tagad gribētu teikt, Toms iebilda. Viņš paņēma no aizmugurējā sēdekļa mugursomu, uzvilka uz galvas kapuci un atvēra mašīnas durvis. Lietus sitās viņam sejā, vējš pluinīja jaku. Toms atlieca galvu un paraudzījās augšup uz pils torņiem. To dzelzs smailes urbās debesīs kā šķēpi.

-      Ļoti iespaidīgi, vai ne? Kimmelzaftes kundze izņēma no bagāžnieka somas ar aprīkojumu un iespieda Tomam rokā viņa datoru. Ejam, pārējās mantas paņemsim vēlāk!

Apņēmības pilni viņi devās paceļamā tilta virzienā. Toms raudzījās apkārt, meklēdams Hugo, taču tas nekur nebija redzams.

-      Ei, Hugo, Toms pieklauvēja pie savas mugursomas, nāc tūliņ ārā! Līmi vari ražot kaut kur citur, norunāts?

-     Nekaunība, Hugo nožūžoja un izlidoja dienas gaismā. Te ir gaišs, pāhārāk gaišs! viņš gaudās. Un vēl tas šauhausmīhīgais vējš.

Toms tikai nogrozīja galvu un sekoja Hedvigai Kimmelzaftei, kura jau gāja pa tiltu. Neēvelētie, nomīdītie dēļi lietū bija kļuvuši slideni.

Toms turējās pie margām un raudzījās lejup pils grāvja melnajā ūdenī.

-        Es saaaaožu spokus! Hugo pačukstēja. Ūūdensspokus, dubļu spokus, mūūūūžvecus spokus. Buuuhuuuuu!

Viņš ieķiķinājās un nozuda pils mūrī iebūvētajos tumšajos vārtos.

Toms atrāva skatienu no melnā ūdens un veikli metās pakaļ Hugo garām akmenī veidotajām riebīgajām sejām un lūkām, caur kurām agrākos laikos nelūgtus viesus aplēja ar karstu piķi. Ejot pāri pils pagalmam, Toms pēkšņi juta, ka viņu vēro mūžvecas acis. Ļaunas acis, kurās atspoguļojas naids un nekrietnība.

Kimmelzaftes kundze jau stāvēja blakus Hugo uz platajām kāpnēm, kas veda augšup uz pils galveno ieeju. Līdz ādai izmircis un nosalis, Toms viņiem pievienojās. Blakus durvīm uz lielas plāksnes bija rakstīts: Dusteršteinas pils, apskate darbdienās no pīkst. 10 lidz 12, svētdienās no pīkst. 10 līdz 16, gida pakalpojumus lūdzam pieteikt iepriekš.

-      Hugo, Hedviga Kimmelzafte teica, ja tu uzvedīsies tāpat kā iepriekš, tad es personīgi nomētāšu tevi ar jēlām olām. Skaidrs?

-     Fui, velns, Hugo nostenējās un sarāvās pavisam maziņš. Bez neviena maza johociņa?

-      Absolūti bez neviena, Hedviga Kimmelzafte noskaldīja.

Tad viņa pavilka ķēdi, kas karājās blakus koka durvīm. Kaut kur tālu pils iekšienē nošķinda zvans…

.

Spocīgs brīdinājums

Kas tur ir? aiz lielajam durvīm kads bai^ līgā balsī jautāja.

-     Šeit Kimmelzafte & Co, Kimmelzaftes kundze atbildēja. Spoku mednieki.

-      O! Durvis pavērās nelielā spraugā, un pa to bailīgi raudzījās kāda sieviete un vīrietis.

-       Vurma kungs un kundze? Toms jautāja. Labdien, vai mēs, lūdzu, drīkstam ieiet?

-     Haaaallohooooo! iežūžojās Hugo, draudzīgi mādams ar savu balto roku.

Bums! Durvis atkal aizcirtās.

Hedviga Kimmelzafte nopūtās un vēlreiz parāva ķēdi.

-     Tas ir tikai mans asistents Hugo VIS! viņa sauca. Droši veriet durvis vaļā!

Aiz durvīm bija dzirdami satraukti čuksti. Tad tās atkal atvērās.

mi

-    Nāciet iekšā! čukstēja neliela auguma resna sieviete. Viņas sirmajos matos dižojās sārta lente.

-     Jā, nāciet iekšā! vīrietis čukstēja. Atvainojiet mūs, taču jūsu asistents… ē… jā, jūsu asistents izskatās nedaudz dīvains.

-     Tas ir spoks, Toms teica. Taču pilnīgi nekaitīgs.

-      Ne jau nu pilnīgi nekaitīgs, Hugo žūžoja, drīhīzāk…

Kimmelzaftes kundzes bargais skatiens lika viņam apklust.

Pilī nebija daudz siltāk kā ārā. Augsto, drūmo ieejas halli apgaismoja tikai pāris sveču, kas bija iestiprinātas dzelzs turekļos pie sodrējiem klātām sienām.

-     Ak, mēs patiešām priecājamies, ka esat atbraukuši, — Vurma kundze drebošā balsī čukstēja. Šodien jau atkal mani katli lidoja pa gaisu. Lidoja kā jums tas patīk? Viņa iešņukstējās un sakārtoja lenti.

-    Ahā! Kimmelzaftes kundze pamāja ar galvu un paraudzījās apkārt. Vislabāk būtu, ja mēs tagad veikli dotos uz kādu krietni siltu telpu, jo tādas spokiem pagalam nepatīk, un tur jūs mums sīki izstāstītu visu, kas ir noticis.

-      Nu tad vislabāk būtu iet uz veco ieroču kameru. Tur mans vīrs ir ierīkojis nelielu darbnīcu, Vurma kundze čukstēja. Nāciet!

Steidzīgiem, sīkiem solīšiem viņa devās uz milzīgām akmens kāpnēm, kuru pakājē atradās divi bruņutērpi bez rokām. Vienam nebija arī kreisās kājas.

-       Kā jūs redzat, šeit viss ir drausmīgā stāvoklī, Vurma kungs teica. Kopš mēs esam šeit, es nodarbojos tikai un vienīgi ar restaurāciju. Taču, tikko kaut ko esmu salabojis, tas jau tūliņ lido pa gaisu. Vai arī uz tā pēkšņi parādās milzīgi dubļu traipi. Šausmīgi!

-     Nāciet, lūdzu, šeit!

Vurma kundze veda viņus pa gaiteni. Starp šaurajiem logiem pie sienām karājās milzīgs daudzums šķēpu, kaujas vāļu, zobenu un citu nāves rīku.

-       Barona slavenā ieroču kolekcija, Vurma kundze čukstēja.

-    Tā jau vairākkārt ir lidojusi mums gar ausim. Tas patiešām ir brīnums, ka mēs vēl neesam uz kāda no šiem šķēpiem uzdurti.

-     Ļoti interesanti, Kimmelzaftes kundze novilka. Ak jā, jums nav obligāti jāčukst. Lielākā daļa spoku diez ko labi nedzird. Viņi savus upurus saož, un oža viņiem diemžēl ir ļoti laba.

-      Pareizi. Hugo iekrāsojās zilgans. Es arī tahagad kaut ko saožu. Kaut ko vecu un nekrietnu.

Viņš nemierīgi pavirzījās pāris metru tālāk.

Toms ātri atrāva vaļā mugursomu un izņēma no tās lielu puķu smidzinātāju, kas bija piepildīts ar jūras ūdeni.

-    Ātri! Kimmelzaftes kundze iesaucās. Pie sienas!

Vurma kungs paklausīja, taču Vurma kundze palika nekustīgi stāvam un raugāmies augšup.

Virs viņas rotēja milzīgs šķēps. Tā rokturis locījās kā čūska. Toms uzsmidzināja uz šķēpa krietnu daudzumu sālsūdens. Par atbildi atskanēja spalgs, dusmīgs kliedziens. Pa gaisu aizlidoja divas kaujas vāles un ieurbās grīdā. Tad uz grīdas ar skaļu troksni nokrita zobeni un šķēpi starp tiem stāvēja Vurma kundze un sāka smieties.

Tie bija briesmīgi smiekli piesmakuši un dobji.

Un tad Vurma kundzes galva sāka spīdēt kā Halovīna ķirbis. Viņas sejas panti izplūda, it kā tie būtu no ūdens. Uzacis kļuva aizvien biezākas, bet no matiem sāka pilēt zaļi dubļi. Sievietes mute savilkās pretīgā smīnā.

-     Baronese! Vurma kungs izmisis iekliedzās. -Asiņainā baronese!

-    Iemiesošanās! Kimmelzaftes kundze iesaucās. Tom, iekod ātri sev mēlē! Jūs arī, Vurma kungs!

-      Tāāāāā irrrrr mana pils! Vurma kundze iešņācās tik briesmīgā balsī, kādu Toms vēl nebija dzirdējis. Paaaaazūdiet!

-    Tom, sālsūdeni! Kimmelzaftes kundze iesaucās. Uzsmidzini viņai kaut ko uz kājām!

Toms notēmēja puķu smidzinātāju uz augšu un visu tur esošo ūdeni uzsmidzināja uz Vurma kundzes kājām.

-      Iīīīīīīī! Asiņainā baronese kliedza. Vurma kundze sāka lēkāt kā neprātīga, un ap viņu uz grīdas izveidojās pelēkzaļa dubļu peļķe.

-     Eeeees vēl atgriezīšos! viņa drausmīgā balsī iekaucās. Vurma kundzes seja atkal izplūda, viņas galva beidza spīdēt un mati no jauna kļuva sirmi spoks bija pazudis.

-    Mana mīļā! Vurma kungs norūpējies metās pie sievas.

-      Viņa bija hik hik iemiesojusies manī! Vurma kundze šņukstēja. Ak, tas bija hik šausmīgi, absolūti šausmīgi.

Lai sievu nomierinātu, vīrs viņu maigi apskāva.

-     Un tagad man vēl hik piedevām ir piemetušās hik — žagas! Vurma kundze izmisusi iesaucās.

-     Neuztraucieties! Hedviga Kimmelzafte teica. Aptuveni pēc divdesmit četrām stundām tās pāries. Tās ir tipiskas iemiesošanās lēkmes sekas.

-      Divdesmit hik četras stundas! Vurma kundze iekliedzās, un tad viņai uznāca tik spēcīga žagu lēkme, ka sieviete vairs nespēja izdvest ne skaņas.

-      Hugo! Toms sauca. Hugo, nolādēts, kur tu esi?

-     Šeiiiit! Hugo smaidīgs iznira no kāda bruņutērpa aizsega. Hīīīīīīī, tas tik bija kaut kas, hēēē. īsta spoku māksliniece. Iespaihaidīgi. Patiešām iespaihaidīgi, vai ne?

-     Var iztikt, Toms noteica. Vai tu kaut ko saod?

Hugo paostīja gaisu un papurināja galvu. Prom, viņš ar nožēlu teica. Tālu, tālu prom!

Hedviga Kimmelzafte piekrītoši pamāja ar galvu. Vēl taču ir gaišs, un tad lielākajai daļai spoku nav pacietības spokoties. Izmantosim šo iespēju! Es ceru, ka līdz ieroču kamerai vairs nav pārāk tālu.

Vurma kungs papurināja galvu.

-     Nu tad ejam!

Kājām trīcot, Vurmi veda spoku medniekus pa tumšo pili.

-     Dārgo Tom, Kimmelzaftes kundze čukstēja, kamēr viņi sekoja Vurmiem, tā ir spēcīga pretiniece. Spēcīga un ļauna. Es baidos, ka mums priekšā ir ļoti nepatīkama nakts. Kā tev šķiet?

Tomam diemžēl atlika tikai piekrist.

Piparmētru pasta un pirmās atziņas

sus

Tas ir hik šeit, teica Vurma kundze un atvēra augstas, šauras durvis. Viņiem pretī plūda patīkams siltums. Kādreizējā ieroču kamera bija izvietota vienā no torņiem.

Tagad lielā, ovālā istaba bija bāztin piebāzta. Tur bija gan salauzti šķēpi, gan saplēsti trauki, gan apkvēpušas gleznas. Savus darbarīkus Vurma kungs bija sakrāvis uz liela galda. Tam blakus atradās vecs dīvāns ar kožu saēstu pārklāju. Uz neliela galdiņa bija divas tasītes un tējkanna, uz lādes istabas stūrī neliela elektriskā plītiņa. Kamīnā kurējās uguns.

Kimmelzaftes kundze apmierināti māja ar galvu. Šeit ir ļoti omulīgi, viņa konstatēja. Tom, tu nodrošini durvis un logus, sarunāts? Šīs sugas spoki, par laimi, nespēj iet cauri sienām.

Toms pamāja ar galvu. Viņš izņēma no mugursomas piparmētru pastu un ar otiņu sāka krāsot durvju aiļu.

Hugo aizlidoja pie viena no lielajiem logiem un piespiedās pie vēsās rūts. Siltums, kas nāca no kamīna, jau lika viņa pēdām sārtoties.

-      Paskatieties! Vurma kungs ievaidējās. Viņš pieķēra pie galvas un pacēla gaisā roku. No saujas rēgojās matu kušķis. No tās spokošanās es drīz palikšu pavisam bez matiem. Man steidzami nepieciešams cigārs.

-          Labāk nevajag, Kimmelzaftes kundze teica. Viņa pakāra mēteli pie kamīna un somas ar darbarīkiem nolika uz galda. Spoki ir kā traki uz nikotīnu. Jūs taču neesat atkal sailgojies pēc viņu vizītes, vai varbūt es kļūdos?

Vurma kungs veikli nolika cigāru atpakaļ cigāru kastē. Toms pa to laiku ar piparmētru pastu bija apstrādājis arī logu rāmjus.

-      Nu tā, palodzes es nokaisīju ar sāli, viņš teica. Pāris sauju es nobēru arī durvju priekšā. Vai ir vēl kas darāms?

-     Uzliec uz galda SPOCI seismogrāfu, Kimmelzaftes kundze izrīkoja. Es negribu, lai mani vēlreiz pārsteigtu nesagatavotu.

Toms piekrītoši pamāja ar galvu un izvilka no mugursomas nelielu ierīci, kas atgādināja radio. SPOCI ir saīsinājums no vārdiem SPOks Cilvēka Izskatā, Toms skaidroja. Šis aparāts nekavējoties ziņo, ja tāds tuvojas!

-      Ahā, Vurmi tikai novilka un ieinteresēti raudzījās uz spoku mednieku darbošanos.

-      Ja mūsu pasākumi izrādīsies neefektīvi, Kimmelzaftes kundze turpināja, tad es jūs ļoti ludzu neaizmirst vienu lietu: tiklīdz šis spoks tuvojas, iekodiet mēli zobos. Un, viņa iebāza roku kabatā, pasūkājiet šīs tabletes. Tās garšo drausmīgi, taču ir labākais līdzeklis pret iemiesošanos.

Vurmi paklausīgi iebāza mutē pa tabletei. Toms un Kimmelzaftes kundze arī paņēma katrs pa vienai.

-     Vai mahan arī būhūs? Hugo jautāja.

-     Muļķības, Toms teica. Neviens spoks nespēj iemiesoties citā spokā. To tu ļoti labi zini.

-     Vurma kungs, Kimmelzaftes kundze iesāka, -jūs taču šo spoku pazināt, vai ne?

-Ak jā! Vurma kungs iesaucās. Šodien bija pirmā reize, kad viņa parādījās tik skaidri. Taču es viņu uzreiz pazinu. Uzreiz! Viņš pieskrēja pie gleznām, kas bija atbalstītas pret sienu. Trīcošām rokām viņš tās citu pēc citas pagrieza pret pārējiem. Lūk! Vurma kungs beidzot iesaucās. Tā ir viņa! Viņš pacēla gleznu augstu gaisā. Smagā zelta rāmī bija glezna, no kuras bargu skatienu raudzījās kāda sieviete. Viņa bija tērpta kruzuļotā asinssarkanā kleitā ar gaišu apkaklīti. Pār plecu tai nokarājās beigts zaķis.

Vurma kungs pieklusināja balsi. Tā ir Asiņainā baronese! viņš nošņāca. Redzat? Apakšā uz rāmja ir rakstīts: 1623. Jaspara fon Dusterberga no Krētenšteinas. Ļauns cilvēks. Nav zināms nekas precīzāks par viņas vārdu un to, ka vēl šodien visā apkārtnē viņai fr drausmīgi slikta slava.

-     Žēl, Kimmelzaftes kundze nopūtās. Ļoti, ļoti žēl. Mums noteikti jāuzzina kas vairāk. Un pats galvenais kad un kā viņa ir mirusi -, ja runa ir par VĒSPOPA, tad to padzīšana bez pietiekamas informācijas ir gandrīz neiespējama.

-      VESPOPA nozīmē VEsturiskas SPOku PArādības, — Toms paskaidroja apjukušajiem Vurmiem.

Kimmelzaftes kundze piekrītoši māja ar galvu. Jā, un tām ir dažādas bīstamības pakāpes. Es baidos, ka mūsu gadījumā ir darīšana ar vienu no bīstamākajiem eksemplāriem.

-      Es arī par to baidos, Toms norūca. Spokošanās tumsā noteikti būs vēl ļaunāka, vai ne?

-     Noteikti! Vurma kundze iesaucās. Mēs hik tikpat kā nespējam hik aizvērt ne acu hik tās bļaustīšanās un vaidēšanas dēļ.

-     Taču viņa pati jums šodien parādījās pirmoreiz, vai ne? Hedviga Kimmelzafte jautāja.

Abi Vurmi piekrītoši māja ar galvu.

-       Iespējams, ka mēs esam ieradušies īstajā laikā, Toms teica. Lielākā daļa VĒSPOPA, tuvojoties viņu miršanas dienai, kļūst spēcīgāki. Tie parādās arvien biežāk un kļūst ar katru dienu bīstamāki.

-     Vai tā patiešām ir? Vurma kunga deguna apvidus kļuva aizvien bālāks.

-        Vai jums nav gadījies tumsā ievērot, ka lampu gaisma sāk kļūt šaudīga? Hedviga Kimmelzafte jautāja.

-     Vai arī ka apdziest liesmas kamīnā? Toms piebilda.

-      Protams, Vurma kundze sparīgi atbildēja.

-     Vakar hik un aizvakar vakarā.

-    Ak, aaak, Toms ievaidējās. Viņš ar Kimmelzaftes kundzi apmainījās savādiem skatieniem.

-     Viņa rihij strāhāvu! Hugo no palodzes žūžoja. īsta gardēhēde, vai ne?

Kimmelzaftes kundze paraudzījās ārā pa logu.

-      Daudz laika līdz brīdim, kad iestāsies tumsa, mums nav. Kurš no jums abiem zina, kur atrodas strāvas skaitītājs?

-     Es, Vurma kungs atsaucās. Kam jums tas?

-      Mums jāizslēdz strāva, Toms teica. Citādi baronese sarīsies tik daudz enerģijas, ka viņu neviens nekad nespēs padzīt.

-      Tieši tā. Hedviga Kimmelzafte izvilka no kabatas krietni pagaru vadu, kam vienā galā bija kontaktdakša, bet otrā garš metāla dzelksnis. Pēc tam vēl ieiesim bibliotēkā. Šeit taču ir bibliotēka?

Vurma kungs piekrītoši pamāja ar galvu. Un tur spokojas sevišķi bieži.

-       Protams, Toms apstiprināja. Baronese negrib pieļaut, ka par viņu kāds kaut ko uzzina. Viņš jautājoši palūkojās Hedvigā Kimmelzaftē.

-      Kas man vēl būtu jāpaņem līdzi?

-    Tu domā izņemot mugursomu? Hmm. Mēs vēl diemžēl diezgan maz ko zinām par savu pretinieci. -

Kimmelzafte domīgi paberzēja smailo degunu. Tātad es, viņa norādīja uz garo vadu, es, protams, paņemšu līdzi strāvas siltuma pārveidotāju. Tad vēl mums katram gadījumam ir nepieciešama piparmētru pasta, sāls, sūkājamās tabletes, pārnēsājamais seismogrāfs visu pārējo atstāsim šeit. Tjā, un vēl es teiktu, ka mums ir vajadzīga rācija. Hugo! viņa pagriezās pret VISu. Tu kopā ar Vurma kundzi paliksi šeit. Viņa, nabadzīte, šodien ir piedzīvojusi pietiekami daudz. Un, ja pie jums ieradīsies ciemiņi, tu man to paziņosi pa rāciju, ko es atstāšu šeit. Vai varbūt tu pamēģināsi savu kolēģi uzjautrināt, kutinot ar ledus pirkstiem vai palaižot kādu citu savu mazo jociņu?

-     Nu ko tu, Hugo atbildēja, tas iedarbojas tihikai uz cihilvēkiem.

-     Žēl, Hedviga Kimmelzafte noteica un brīdinoši pacēla pirkstu. SPOCI seismogrāfs sāka rūkt un signalizēt vispirms iedegās sarkanā, pēc tam arī pelējuma zaļā spuldzīte.

-       Iekost mēli zobos! Hedviga Kimmelzafte nošņāca. Un sūkāt tableti! Sūkāt tableti!

Ārpusē bija dzirdama klusa murmināšana, tad švīkstoņa, it kā kāds ar nagiem skrāpētu vecās durvis.

-     Suuuuņņņņi, neeeeeliešiiiii! atskanēja drausmīga, dobja balss. Nožēlojamie iiiiihiiiiihiii! -

Spalgi iekliegušies, balss apklusa, tad no aizdurves atskanēja dārdoņa, it kā pa vecajiem ozolkoka dēļiem kāds dejotu milzu kājām. Visbeidzot pa durvju apakšu sāka plūst ledaina elpa, spoks vēlreiz spalgi iekliedzās, un atkal iestājās klusums.

Toms apmierināts smaidīja. Durvis bija nodrošinātas labi. Jā, jā, sāls spoku kājām ļoti nepatīk. Hugo, atstāj kurpes kājās, es izkaisīšu sāli pa visu pili, skaidrs?

-     Skaihaidrs, Hugo nožūžoja.

-     Labi, Hedviga Kimmelzafte pārmeta strāvas siltuma pārveidotāju sev pār plecu. Tagad ķersimies pie darba!

Toms paņēma sālsūdenssūkni un pārnēsājamo SPOCI seismogrāfu, bet Vurma kungs sniedza sievai atvadu skūpstu.

-     Dārgais, paņem līdzi kafiju, Vurma kundze teica un padeva viņam termoskannu. Stipra kafija palīdz vienmēr.

Par to nu Toms tik pārliecināts nebija, taču komentārus paturēja pie sevis. Viņš uzmanīgi vēra vaļā durvis, un, tā kā SPOCI seismogrāfs klusēja, viņi visi trīs pārkāpa pāri dubļu peļķei, ko bija atstājis spoks, un devās ceļā.

Spoku tīkls

-        Vispirms sameklēsim elektrības drošinātājus, Kimmelzaftes kundze teica.

-      Turp vislabāk doties pa veco slepeno eju, Vurma kungs ieteica. Citādi jāiet pa āru.

Viņš veda abus spoku medniekus pa vairākiem gariem gaiteņiem, līdz viņi nonāca kādā zālē, kuras sienas bija greznotas īpaši skaistiem kokgriezumiem.

-      Kur tas īsti bija? Vurma kungs pie sevis nočukstēja. Ak jā!

Ātriem soļiem viņš gāja gar zāles kreisās puses sienu. Telpas vidū viņš palika stāvam un kā meklēdams taustījās gar kokā grieztajām sejām, ciļņiem, dzīvnieku figūrām.

-      Kurš izskatās visbriesmīgākais? viņš jautāja Tomam.

-     Tas tur. Toms nevilcinoties norādīja uz kādu tēlu ar atplestu muti.

Vurma kungs ielika roku starp asajiem koka zobiem. Klaks! atskanēja paklusa skaņa, un pa labi no viņiem daļa koka sienas pazuda dziļumā. Saliekusies visi trīs turpināja ceļu. Tieši virs ieejas karājās veca laterna. Vurma kungs to aizdedzināja un veda Tomu un Kimmelzaftes kundzi lejup pa smirdošajām kāpnēm. Toms sāka skaitīt pakāpienus, bet tad viņam apnika.

Beidzot Vurma kungs pabīdīja sāņus kādas milzīgas vīna mucas vāku un visi trīs atradās pils pagrabā.

-       Interesants maskēšanās veids, Toms nočukstēja.

Viņš ziņkārīgi paraudzījās apkārt. Pils mūrus balstīja milzīgas krusteniskas velves. Starp tām bija kastu, dēļu un vecu akmeņu kaudzes. Pa tumsu aizskrēja pāris žurku. No griestiem kā netīri pelēki aizkari nokarājās zirnekļu tikli.

-    Jā, Hugo gan šeit patiktu, Toms teica. Viņš paskatījās uz SPOCI seismogrāfu, taču tas klusēja. Mūsu baronesei laikam ne visai tīk mitri pagrabi.

-      Nu nē, man šķiet, ka te būs cits iemesls, Hedviga Kimmelzafte iebilda. Vai tu vēl neesi pamanījis nelielās kodumu pēdas gar visām sienām? Tāpat arī zilganās līmes pēdas? Šeit taču mudž no SĪKODSPOkiem.

-     Kā, lūdzu? SĪKODSPOki? Vurma kungs satraukts jautāja.

-     Sīki KODīgi SPOki, Toms viņam paskaidroja. Pilnīgi nekaitīgi, vismaz cilvēkiem. Taču viņu lielie brāļi izjūt pret viņiem respektu. Jo SĪKODSPOki izgrauž caurumus lielo spoku apvalkā. Reizēm viņi tiem noplēš veselas ķermeņa daļas. Tas lielajos iedveš bailes, jo, lai sevi

atkal salāpītu, viņiem ir nepieciešams milzīgi daudz spoku enerģijas. Tāpēc arī jūsu pils spoks acīmredzot neuzdrošinās šeit uzturēties.

-         Kā šie SĪKODSPOki izskatās? Vurma kungs jautāja. Viņš bailīgi paraudzījās apkārt.

-     Viņi ir apmēram tik lieli kā apelsīns, Toms teica. Turklāt viņiem ir arī aptuveni tāda pati

forma, taču šie mazie nelieši ir zaļā krāsā un viņiem ir asi zobi.

-    Ahā, Vurma kungs norūca. No šī brīža viņš visu laiku bailīgi raudzījās apkārt, bet tikai reizes divas viņam pār ceļu pārskrēja pa kādam bariņam SĪKODSPOku.

-       Varbūt paķersim kādu līdzi? Toms ierosināja. Lai mazliet pakaitinātu baronesi.

-     Nav slikta doma, Hedviga Kimmelzafte viņam piekrita. To nokārto tu pats, mēs iesim pie drošinātājiem.

-     Mums jāiet šeit, Vurma kungs teica, un abi nozuda aiz nākamā pīlāra. Toms palika tumsā viens.

-      Lai nu tā būtu, viņš norūca un izņēma no mugursomas maisiņu ar lipīgām, mazām papīra strēmelītēm, kas šausmīgi smirdēja pēc peļu mēsliem SĪKODSPOku mīļākajām smaržām.

-      Nāciet, nāciet, mazie mīlulīši! Toms čukstēja, izliekot papīra strēmelītes uz grīdas. Nāciet, mums nav daudz laika.

Toms izvilka no bikšu kabatas tīklu un paslēpās aiz lielas akmeņu kaudzes. Ilgi gaidīt nenācās. Vispirms parādījās kāda žurka, kas ar lielu interesi apostīja Toma kurpes, taču tad pēkšņi atskanēja klusā, SĪKODSPOkiem raksturīgā rūkoņa.

Viņi šaudīgi lidoja aizvien tuvāk, to pavisam bija astoņi. Spoku šaurās actiņas spīdēja tumsā. Rūkdami viņi tuvojās papīra strēmelītēm, grūda cits citu prom un centās cits citam iekost līdz pēkšņi trīs no viņiem pielipa. Pielipušie kliedza un centās atbrīvoties no papīra strēmelītēm, bet pārējie, uztraukti gaudodami, metās bēgt.

Zibens ātrumā Toms pielēca kājās, uzmeta trijotnei spoku drošo tīklu un iebāza spokus mugursomā. SĪKODSPOki pārskaitušies centās ar saviem sīkajiem zobeļiem iekost Tomam rokā, taču viss, ko viņš sajuta, bija maiga kutināšana. Cilvēku ādai SĪKODSPOku kodieni bija pilnīgi nekaitīgi.

-       Nu, vai kādu noķēri? Hedviga Kimmelzafte jautāja.

Vurma kungs iespīdināja Tomam sejā laternu.

-       Protams, Toms atbildēja un pasmaidīja. Bet vai jūs atradāt drošinātājus?

Hedviga Kimmelzafte piekrītoši pamāja ar galvu. Tagad mūsu spoks būs spiests ieturēt diētu.

-     Hugo! Toms iečukstēja rācijā. Vai pie jums viss kārtībā?

-     Viss kārtībāā, Hugo nožūžoja.

-       Labi, Toms noteica. Tagad mums būtu laiks iet uz bibliotēku.

Kad Vurma kungs atvēra bibliotēkas durvis, viņiem pretī sāka pūst auksts vējš. Lielie logi bija plaši atvērti, un Toms dzirdēja, kā lietus lāses plīkšķēdamas sitas pret pils grāvja ūdeni.

Viņi ātri aizvēra logus un palūkojās apkārt. Augstajos plauktos nebija gandrīz nevienas grāmatas. Tās bija krustu šķērsu samestas metru augstās kaudzēs uz paklāja: atvērtas, saplēstas, vecās lappuses salocītas, grāmatu ādas muguriņas dubļainas.

-      Ak nē! Vurma kungs iekliedzās. Visas brīnišķīgās grāmatas pagalam!

Šausmās sastindzis, viņš turēja laternu paceltā rokā.

-     Jā, kāds šeit ir bijis pirms mums, Kimmelzaftes kundze nopūtās.

-     Mūsu mīļotā baronese ir labi pastrādājusi.

Toms paraudzījās ārā pa logu. Lielie koki jau

grima krēslā.

-      Drīz iestāsies tumsa, Hedviga Kimmelzafte teica. Bet mēs esam spiesti riskēt. Mums jāsameklē grāmatas, kurās ir aprakstīta pils vēsture. Mūs sevišķi interesē septiņpadsmitais gadsimts.

-     Vislabāk būtu sākt ar tām grāmatām, kuras ir pašā apakšā, Toms teica. Ja jau viņa gribēja paslēpt kādas konkrētas grāmatas, tad tās noteikti ir tur.

Es vienīgi ceru, ka tās nav izsviestas pa logu, teica Kimmelzaftes kundze un satraukta palūkojās ārā, kur dziļi lejā bija dzirdams, kā ūdens sitas pret pils mūri.

.

Asiņainā baronese

Vurma kunga laternas un Toma kabatas lukturīša nespodrajā gaismā visi trīs no juceklīgajām kaudzēm vilka laukā grāmatu pēc grāmatas. Toms bija ar otu uzmanīgi apstrādājis durvju stenderes un izkaisījis pa grīdu kaudzēm sāls. Ārā aizvien vairāk satumsa, līdz ar to Asiņainās baroneses vara pieņēmās spēkā. Trīcošiem pirkstiem Toms, Hedviga Kimmelzafte un Vurma kungs pāršķirstīja tūkstošiem čaukstošu seno grāmatu lappušu. Viņi lasīja, dzēra Vurma kundzes stipro kafiju un turpināja lasīt: par dzīrēm ar ēdienu pārpilnību, par badu, par zemnieku sacelšanos, karātavu kalniem un nežēlīgiem nelieliem kariem, par ķeizara vizītēm, ugunsgrēkiem, kas iznīcinājuši vai pusi pils, kā arī par holeras un mēra epidēmijām, ko nebija spējuši apturēt pat pils biezie muri.

Tas viss ir gaužām briesmīgi! Toms vienā brīdī ievaidējās. Es to biju iedomājies daudz romantiskāk.

-     Ko īsti? Hedviga Kimmelzafte jautāja.

-      Piemēram, dzīvi tādā pilī, Toms atbildēja.

-      Dievs ir mans liecinieks, nekā romantiska šeit noteikti nav bijis, Hedviga Kimmelzafte nomurmināja. Un vēl jo mazāk, ja cilvēks bija piederīgs pils apkalpojošajam personālam. Pēkšņi viņa sarauca pieri. Mirklīti! Te kaut kas ir! -Viņa uzmanīgi izlīdzināja saburzītās lappuses. Jā, tas ir mūsu spoks. Klausieties:

1623. gada 14. novembri grāfiene Jaspara fon Mausvica apprecējās ar baronu fon Uusterbergu no Krētenšteinas, kuru jau nākamajā gadā karsta strīda laikā nodūra. Pēc tam ilgus gadus baronese valdīja netaisnīgi un nežēlīgi. Zemnieki Jasparu drīz vien iesauca par Asiņaino baronesi, jo viņa itin bieži, asinīm notašķījusies, sava zirga mugurā atgriezās no medībām. Taču šo iesauku Jaspara ieguva arī cita iemesla dēļ viņa pārdeva savus zemniekus zaldātos, lai varētu nopirkt aizvien jaunus zirgus un suņus savai visiecienītākajai izklaidei: medībām.

Malumedniekus viņa sodīja ar navi pati personīgi, ar savām rokām iegrūžot tos pils grāvī. Tikai desmit gadus pēc vīra noslepkavošanas viņu piemeklēja taisnīgs sods par šo noziegumu. Viņas noslepkavotā vīra māsa…

Hedviga Kimmelzafte izslēja galvu un ieklausījās.

-     Kas ir? Toms satraukts jautāja.

Kimmelzaftes kundze brīdinot pielika pirkstu

pie lupām. Vai dzirdat? viņa čukstēja.

-      Zirgs! Vurma kungs iesaucās. Izklausās pēc zirga!

Troksnis pieņēmās spēkā. Spalga dipoņa. Tā nāca aizvien tuvāk. Pils gaiteņos atbalsojās pakavu klaboņa.

SPOCI seismogrāfs dūca un kā traks mirdzināja uguntiņas.

-     Uzmanību! Toms iesaucās. Pakavu klaboņa viņam jau dunēja ausīs. Uzmanību, viņa tuvojas!

Ar spalgu kliedzienu Asiņainā baronese sava spoku zirga mugurā caur slēgtajām durvīm iejāja bibliotēkā. Sprauslādams bālais zirgs apstājās metra attālumā no nabaga Vurma kunga. Zirgs mežonīgi bolīja sarkanās acis un piepūta nāsis. Tā krēpes locījās kā čūskas. Baronese plīvojošiem matiem sēdēja seglos, viņai rokā bija milzīgs zobens, ko tā vicināja pa gaisu. Baroneses izskats bija drausmīgs, turklāt viņas sarkani gailošās acis spoži spīdēja tumšajos dobuļos. Izspurušiem matiem un krūšu bruņām virs plīvojošās kleitas viņa, ņirdzīgi smīnot, noraudzījās lejup uz spoku medniekiem.

-   Aaaaaatdooood man grāāāāmatu! spoks draudīgi iekliedzās, un gaisā pazibēja viņa baltā roka.

Vurma kungs ievaidējās un sabruka uz grīdas.

-      Grāmatu tu nedabūsi! Toms iesaucās, palēcās un iesmidzināja zirgam nāsīs sālsūdeni.

Kimmelzaftes kundze iesprauda strāvas siltuma pārveidotāja dzelksni grīdā, norāva vadu sev no pleca un sāka griezt to virs galvas kā laso. Tad ar drošu roku iemeta kontaktdakšu baronesei tieši mutē. Baronese pārsteigumā aizvēra muti, atkal atvēra un centās kontaktdakšu izspļaut. Taču tas nebija tik vienkārši.

Bibliotēkā kļuva siltāk, siltāk, aizvien siltāk. Metāla dzelksnis sāka kvēlot. Asiņainā baronese un viņas zirgs sagrīļojās. Viņu aprises izplūda, it kā abi būtu veidoti no ūdens.

-      Āāāāāhhhh! baronese iesaucās, bet zirgs trīcēdams slējās pakaļkājās. Iiiiiizbeidz, tūūūūūūliņ iiiiizbeidz!

Taču Hedvigai Kimmelzaftei tas, protams, nenāca ne prātā.

-     Nu, Jaspara, negaršo vis? viņa sauca.

Spoks dusmīgi iekaucās, pagrieza zirgu,

iespieda tam sānos piešus un jāja loga virzienā. Logs atsprāga vaļā, un vienā mirklī ar milzīgu lēcienu spoku zirgs kopā ar savu drausmīgo jātnieci jau bija pāri margām un ievēlās pils grāvī.

Vurma kungs, Toms un Kimmelzaftes kundze pieskrēja pie loga un vēl paspēja ieraudzīt, kā Asiņainā baronese nogrima mutuļojošajā ūdenī.

-      Tajā grāmatā noteikti ir daudz interesantu aprakstu par šo dāmu, Toms teica.

Cerams! Hedviga Kimmelzafte viņam piekrita.

Vurma kungs vel joprojām stāvēja pie loga un nekustīgi raudzījās tumšajā ūdenī.

-     Viņa atgriezīsies! vīrietis izdvesa.

-     Noteikti! Hedviga Kimmelzafte viņam piekrita. Turklāt es baidos, ka tas notiks visai drīz. Nāciet, Vurma kungs! Viņa maigi pabīdīja Vurma kungu tālāk nost no loga. Tagad iesim pie jūsu sievas. Tur mēs mierīgi izlasīsim grāmatu par Asiņaino baronesi līdz galam.

-     Kas tas bija par priekšmetu, ar kuru jūs viņu patriecāt? Vurma kungs izbrīnījies jautāja.

-     Ak, tā ir manis pašas konstrukcija, Hedviga Kimmelzafte teica, tinot vadu atkal sev ap plecu. Strāvas siltuma pārveidotājs. Tas atņem strāvu spokiem, kas to rij, un veido no tās to, no kā tie visvairāk baidās, siltumu.

-     Tas nu gan ir jocīgi, Vurma kungs nomurmināja. Patiešām ļoti jocīgi.

Tad viņi pa tumšo pili nekavējoties devās atpakaļceļā. Atpakaļ pie Vurma kundzes un Hugo, kuri viņus jau nepacietīgi gaidīja.

.

Spoks ar tumšu pagātni

Izdzirdusi par notikumiem bibliotēkā, Vurma kundze sāka tā žagoties, ka viņai nācās atgulties uz dīvāna.

-      Vai man nevajahadzētu vihiņu mazliet pabaihaidīt? Hugo izpalīdzīgi iežūžojās. Varbūt mahazliet pahakutināt ar leduspirkstiņiem? Kā tu domā?

-      Nē, Toms atcirta. Taču tu vari uzmanīt durvis un logu. Kas zina, kad Asiņainā baronese atgriezīsies.

-       Cihik garharlaicīgi! Hugo žūžoja. Neviehienu nedrīkst baihaidīt, un nedrīkst ēst neko citu kā vien zirnehekļus, fui, velns!

-      Nē, nu paklausieties tikai! Hedviga Kimmelzafte iesaucās. Viņa sēdēja pie kamīna ar seno, biezo grāmatu rokā, ko Jasparas spoks tik labprāt būtu viņai atņēmis. Šeit ir rakstīts, ka Asiņaino baronesi trīsdesmit piektās dzimšanas dienas rītā viņas svaine iegrudusi pils grāvī, kur tā nožēlojamā kārtā dabūjusi galu. Tas nozīmē…

-     Bet tas ir hik. Vurma kundze tumši piesarka. Tas ir šau hik šau hik…

-      Šausmīgi? Es savukārt domāju, ka neko labāku viņa nebija pelnījusi, Toms noskaldīja.

-      Tas vienīgi nozīmē, ka viņa pieder pie SPARTUPiem, un tas ir diezgan interesanti.

-      Pie SPARTUPiem? Vurma kungs brīnījās.

-      Pie SPokiem AR TUmšu Pagātni, Toms pārtulkoja. Un, tā kā viņa tika iegrūsta grāvī ar ūdeni, es domāju, ka viņai piemīt arī pāris ŪDDUBSPOku īpašību. Viņš nogrozīja galvu.

-     Tas ir velnišķīgs mistrojums.

-     SPARTUPi, ŪDDUBSPOki. Vurma kundze apjukusi nogrozīja galvu. Ko tas viss nozīmē?

-     Paklau, Kimmelzaftes kundze ieslīga dīvānā, to vislabāk izskaidros Toma dators.

-       Tiks izdarīts, Toms atbildēja un nolika savu klēpjdatoru uz galda. Ei! viņš iesaucās.

-        Hugo, tu atkal esi nodzīvojis ar līmi manu datoru.

-     Aak, Hugo žūžoja. Tikai mazlietiņ. Tikai mazmazlietiņ.

-     Ja es vēlreiz tevi pieķeršu šajos nedarbos, es apkaisīšu datoru ar sāli, Toms rājās. Skaidrs?

-     Jā, jāāā, Hugo iebaurojās. Labi jau, labi. Toms dusmīgi noslaucīja spoku līmi no datora

un atvēra tā vāku. Kāda laime, ka akumula-

tors nav izlādējies, viņš teica. Citādi bez strāvas mums neko labi vis neklātos.

Toma pirksti zibens ātrumā darbojās pa tastatūru. Uz mazā ekrāna parādījās "FOG. Pamatvārds SPARTUP".

-      Te jau tas ir, Toms nomurmināja. Aiziet! Viņš nospieda ieejas taustiņu, un ekrāns sāka

pildīties ar tekstu.

-      Lasi! Hedviga Kimmelzafte teica. Un Toms lasīja:

"SPARTUP SPoks AR TUmšu Pagātni.

Lielajai VĒSPOPA sugai ir daudz pasugu, no kurām sevišķi grūti apkarojama ir SPARTUP pasuga. Šīs sugas spoki jau savas dzīves laikā izceļas ar ārkārtīgi nepatīkamām rakstura īpašībām, kas pēc to nāves pastiprinās vēl vairāk. īpaši tas attiecas uz SPARTUPiem, kas miruši vardarbīgā nāvē. Šiem visnepatīkamākās sugas eksemplāriem piemīt drausmīgās spējas iemiesoties citos, turklāt tie spej iemiesoties pat dzīvos cilvēkos.

Upurim šis nepatīkamais process sagādā lielu dvēselisku apjukumu, kas bieži vien saistās ar līdz pat 24 stundu ilgām žagām."

-       Divdesmit hik četras stundas hik ak nē! Vurma kundze nopūtās.

Toms turpināja lasīt:

"Par tādu SFARTUPu apkarošanu, kam piemīt spējas iemiesoties, nav zināms pārāk daudz, jo ikviens šīs sugas eksemplārs ir tik vienreizīgs, ka vispārinājums to apkarošanā varētu izrādīties bīstams.

Taču ir pilnīgi skaidrs: padzīt šo spoku var vienīgi mēs uzsveram vienīgi šī eksemplāra nāves stundā. Ja to nav iespejams noskaidrot, tad ikviens mēģinājums spoku padzīt ir bezjēdzīgs."

-          Nāves stunda! Vurma kungs iesaucās. Kāda laime! To mēs zinām. Tā ir rītausmā.

-      Jā, bet kad? Toms sakārtoja brilles. Ziemā vai vasarā? Tas beigu beigās veido vairāku stundu lielu starpību. Ja mēs precīzi nezinām viņas nāves dienu, tas mums neko nedod.

Vurmi apjukuši saskatījās.

-     Labi, par to mēs varam palauzīt galvu vēlāk, Kimmelzaftes kundze teica. To mēs kaut kādā veidā noskaidrosim. Tagad es labprāt uzzinātu ko vairāk par baroneses nāvi ūdenī. Lūdzu, atver nodaļu SPARTUP nāve noslīkstot!

-     Labi, Toms noteica.

Displejs no jauna piepildījās. Un atkal Toms skaļi lasīja visiem priekšā:

"SPARTUP/ŪDDUBSPO ŪDens DUBļu SPOks

Ja spoku medniekiem ir darīšana ar SPARTUPu, kas miris varmācīgā nave ūdenī, tad te runa ir par kādu ārkārtīgi viltīgu spoku formu. Šo spoku nepatīkamākā īpašība ir spēja uzsūkt strāvu. Viņi uzsūc strāvu no visiem iespejamiem avotiem: kontaktiem, kabeļiem, elektriskajam ierīcēm, pat baterijām. Saņēmuši enerģētisko barību, SPARTUPi spej attīstīt tādu spēku, ka, tikai pieskaroties vien saviem pretiniekiem, var tos sašķidrināt, un kas ir sevišķi briesmīgi viņi izdzer peļķi, kurā ir pārvērsts pretinieks, un kļūst vēl varenāki."

-        Fui, cik pretīgi! Vurma kungs iesaucās. Vienkārši pretīgi! Cik labi, ka mēs šo monstru esam atstājuši bez strāvas.

-       Pagaidiet! Toms viņu pārtrauca. Vienu mirklīti! Viņš sarauca pieri grumbās. Mana datora akumulators ir nodrošināts pret spokiem, mūsu mašīnas akumulators arī. Taču es ceru, ka jums kaut kur nav krājumā baterijas vai kas tamlīdzīgs.

Vurmu sejas kļuva līķa bālas.

-       I-i-i—i — r! — Vurma kungs izmocīja.

-    Agrākajos zirgu staļļos atrodas grāfa mašīnas, visas ar pilnīgi jauniem akumulatoriem. Es tos pārbaudīju vēl pagājušonedēļ. Zināt, grāfs kolekcionē vecas mašīnas un uzstāj, ka tām visām jābūt braukšanas kārtībā.

Hedviga Kimmelzafte ar Tomu apmainījās satrauktiem skatieniem.

-         Mašīnu akumulatori! Toms iestenējās.

-     Un cik daudz to mašīnu ir?

-     Piecas, Vurma kungs atbildēja.

-     Piecas! Kimmelzaftes kundze norūpējusies nogrozīja galvu. Ak Dievs! Un kur šīs mašīnas atrodas?

-     Pils hik kreisajā spārnā, Vurma kundze teica.

-        Tur, kur agrāk bija zirgi. Paceļamo tiltu nācās nostiprināt mašīnu dēļ. Izbijušies viņi paraudzījās uz spoku medniekiem. Ak Dievs, varbūt jūs domājat…

-     Es tā patiešām domāju! Kimmelzaftes kundze pielēca kājās. Ja mēs negribam tikt pārvērsti peļķēs, mums steidzami jāpārbauda mašīnas.

-      Mēs iesim jums līdzi, Vurma kungs teica.

-     Vai ne, mana dārgā?

Vurma kundze sakārtoja savu matu lenti.

-      Katrā hik ziņā.

-      Tā nu gan nav laba doma, Toms iebilda.

-       Kas notiks, ja baronesei arī jau ir ienākušas prātā mašīnas un viņa gaida mūs ārpusē, līdz augšai piesūkusies ar strāvu?

-     Un kas notiks, ja viņa hik atradīsies pilī, — Vurma kundze trīcošā balsi jautāja, un atnāks, tiklīdz hik jūs būsiet izgājuši ārā?

-      Hugo taču var palikt pie jums par sargu, Toms ierosināja.

Vurmi uzmeta Hugo neuzticības pilnu skatienu, ko tas pat nepamanīja, jo tieši tobrīd apostīja Toma mugursomu.

-    Ak, lūdzu, mēs hik patiešām labprāt ietu kopā ar jums! Vurma kundze iesaucās. Es negribētu hik -, lai manī vēlreiz kāds iemiesotos.

-      Nu labi. Hedviga Kimmelzafte paraustīja plecus. Ja jau jūs tā vēlaties. Bet tad es palūgšu uzvilkt gumijas zābakus un gumijas cimdus. Tas jus varbūt mazliet pasargās no baroneses pieskārieniem. Un vēl kas: ja gadījumā mēs satiksim baronesi un ja viņa jau būs sasūkusies strāvu…

Vurmi bailēs iepleta acis.

-        …tad jums nāksies skriet, Toms teica. Skriet, cik vien ātri iespējams, nepārtraukti līkumojot…

-     Kā zahaķiem, Hugo nožūžoja un līdz gurniem nozuda Toma mugursomā.

-      Jā, tad jums būs jāmet cilpas kā zaķiem. Hedviga Kimmelzafte piekrītoši pamāja. Tas spokus pa lielākai daļai ļoti mulsina. Ja nepārtraukti maina virzienu, tie sāk trīcēt kā…

-      …traks pudiņš, Toms noteica un pasmaidīja. Mēs mēģināsim no viņas iztecināt strāvu.

Viņš jautājoši raudzījās uz Kimmelzaftes kundzi.

-     Kā būtu, ja es drošības labad paņemtu spoku pīpi?

Hedviga Kimmelzafte piekrītoši pamāja ar galvu. Par sliktu nenāks. Nu tad ejam! No svara ir katra minūte.

-     Hugo, kas ir ar tevi? Toms jautāja. Vai tu taisies palikt šeit vai nākt mums līdzi? Hugo?

No VISa nekas nebija manāms.

-     Nolādēts, kur viņš atkal ir pazudis? Toms nervozi paraudzījās apkārt.

-      Man šķiet, viņš nozuda jusu mugursomā, Vurma kungs teica.

-     Mugursomā? Labi. Toms pasmaidīja. Tad viņš pavisam drīz no tās līdīs ārā.

-     Aaaaiiiiii, — Hugo iebrēcās un kā pelējuma krāsas raķete izšāvās no mugursomas. Tur ir SĪKODSPOki, viņš gaudoja. Šauhausmīhīgi, smirhirdīgi, zemiski SĪKODSPOki! Viņi man iehiekoda pirkstā!

-        Lieliski, es tos gandrīz būtu aizmirsis, Toms smiedamies noteica. Tos es noteikti paņemšu līdzi. Tie mums var noderēt. Un, ja baronese kliegs uz pusi klusāk par tevi, tad es būšu pavisam priecīgs.

Ļohoti johocīgi, Hugo žūžoja un apvainots laizīja pirkstu. Patiehiešām ļohoti johocīgi!

Fon Dusterbergu kapenes

Hugo devās viņiem līdzi. Un tā visi pieci iegāja pils pagalmā.

Pa to laiku bija pilnīgi satumsis. Lietus bija pārvērties sniegā. Slapjas un aukstas sniegpārsliņas krita no tumšajām debesīm, pārklādamas visu ar baltu segu.

-     Ohooooohoooo! Hugo iekaucās. Brībribrīnišķīgi. īsti auksts laiks ar sniehiegu, brībrībnnišķīgi!

-     Arī tas vēl! Toms iestenējās. īsts spoku laiks! Tas nu gan baronesei patiks, vai ne?

Hedviga Kimmelzafte piekrītoši pamāja ar galvu. Viņa norūpējusies raudzījās pāri piesnigušajam pagalmam, taču nevainojami baltajā sniegā nebija saredzamas nekādas dubļu pēdas.

Vurma kungs ar laternu rokā gāja visiem pa priekšu, viņam blakus sīkiem solīšiem tipināja Vurma kundze, tad sekoja Toms un Kimmelzaftes kundze, turot gatavībā sālsūdeni un

SPOCI seismogrāfu. Hugo parādījās te visiem priekšā, te palika aizmugurē. Viņš ar prieku ļāva sniegpārsliņām birt sev mutē.

-        Zirgu staļļi ir kreisajā spārnā! Vurma kungs nočukstēja. Pie ārējā pils mūra.

-     Un tur pa labi? Toms norādīja uz pils pretējo spārnu. Kas tā ir par celtni?

Uz jumta bija redzams neliels zvanu tornis, un virs vienām no lielajām durvīm akmenī kalts Krētenšteinas Dusterbergu ģerbonis.

-    Tā ir kapela, Vurma kundze teica. Kapela hik ar Dusterbergu ģimenes kapenēm.

-      Ģimenes kapenes? Hedviga Kimmelzafte pārjautāja. Šeit ir ģimenes kapenes? Ļoti interesanti!

-     Jasparas nāves diena! Toms iesaucās.

Vurma kungs iesita sev pa pieri. Nu protams!

Kāpēc es, stulbenis, neiedomājos par to agrāk?

Aiz uztraukuma viņam gandrīz saļodzījās ceļgali.

-     Kapela, kapenes! Fui, velns! Hugo nomurmināja. Pretīgas vietas, pavisam pretīgas.

-    Jā, jā, Toms novilka, ikviens zina, ka spokiem šādas vietas nepatīk. Jo labāk mēs tur vismaz nesatiksim baronesi.

-       Kad viņi stāvēja pie zirgu staļļiem, kuros tagad bija ierīkotas grāfa garāžas, Kimmelzaftes kundze uzmanīgi paraudzījās apkārt. Taču neko

aizdomīgu neredzēja un nedzirdēja. Arī SPOCI seismogrāfs klusēja.

-      Vurma kungs! Kimmelzaftes kundze iesāka. Es ieteiktu jums un jūsu sievai parūpēties par mašīnu akumulatoriem. Tikai nekādā gadījumā neņemiet tos līdzi, tas pievērsīs jums baroneses uzmanību. Vienkārši aplejiet akumulatorus ar šo šķīdumu. Tad tie kādu laiku būs spokiem nebaudāmi. Šeit būs arī rācija. Viņa pasniedza Vurmiem rāciju un divas mazas pudelītes. Hugo, tu paliksi pie viņiem un, tiklīdz saodīsi kaut ko spocisku, iegaudosi rācijā. Tad mēs nekavējoties metīsimies pie jums.

-      Jā, jāāāā, Hugo nožūžoja. Tiks izdarīts. Kaut gan es labprāhāt ar baronesi iepazīhītos tuvāk. Viņas spokošanās māksla ir pahatiesi ļoti brīhīnišķīga, turklāt viņa arī izskatās labi, tiešām!

-     Tā dāma ir riebīga! Toms noteica. Tā ka nesāc kļūt romantisks, saprati?

-     Ak, es taču arī esmu riehiebīgs, Hugo žūžoja. Tas mani netraucēs.

Toms pārbolīja acis. Ak kungs! Tu taču esi pa īstam iemīlējies! Turklāt briesmonē ar izvalbītām acīm!

-      Muļķīīīīības! Hugo dusmīgi iesita Tomam. Kur tu ņēhēmi tādas muļķības!

Toms sāka tā smieties, ka viņam nokrita brilles no deguna. Tā tik butu karsta mīlestība, kad jūs abi sadotos savās ledusaukstajās rokās! Vai zini, Hugo, kad viņa parādīsies, izsaki viņai pāris spoku komplimentu. Varbūt tad viņa aizmirsīs, ka grib mūs pārvērst peļķēs un izdzert, labi?

-     Ļoti jocīgi! Hugo nožūžoja un iepūta Tomam sejā savu pēc trūdiem smirdošo elpu. Šauhausmīgi jocīgi!

-     Tā, un tagad izbeidziet! Kimmelzaftes kundze teica. Mums patiešām nav laika tādām lietām. Vurma kungs, vai jums ir kapelas un kapeņu atslēgas?

-      Protams! Vurma kungs izvilka no kabatas lielu atslēgu saišķi. Tā ir tā garā ar ornamentiem rotātā atslēga.

Kimmelzaftes kundze ielika atslēgu slēdzenē un pasniedza Vurma kungam SPOCI seismogrāfu. Paturiet, viņa noteica, katram gadījumam. Tā kā Hugo ir romantiski mulsā noskaņojumā, uz viņu nevar paļauties. Nāc, Tom!

-       Čau, Hugo! Toms ķiķināja. Tikai neilgojies pārāk stipri pēc sava pielūgsmes objekta, labi? Citādi baronese patiešām atnāks.

-     Hohoooo! Hugo žūžoja un iesvieda Tomam ar sniega piku pa galvu. Tad viņš kopā ar Vurmiem nozuda vecajos zirgu staļļos.

Hedviga Kimmelzafte un Toms šķērsoja pagalmu, lai dotos apskatīt Krētenšteinas Dusterbergu kapenes.

Sniega kārta jau bija tik bieza, ka kājas iegrima līdz potītēm. Viņi gāja blakus un klusēja. Izņemot sniega čirkstoņu, nekas cits nebija dzirdams. Toms aplaida skatienu tumšo logu rindām. Taču šoreiz viņš nejuta acis, kas viņu vērotu, kā tas bija, viņiem šeit ierodoties.

-     Kāda laime! viņš pie sevis noteica.

-     Kas? jautāja Hedviga Kimmelzafte.

-     Ak, nekas. Toms noslaucīja sniegpārsliņas no briļļu stikliem. Man šķiet, ka īstās durvis ir zem ģerboņa.

Hedviga Kimmelzafte ielika atslēgu slēdzenē. Durvis čīkstēdamas atvērās, un viņi iegāja Dusterbergu kapelā. Te oda pēc mitriem akmeņiem, sveču vaska un dubļiem.

-    Paskaties tur! Hedviga Kimmelzafte čukstēja.

Tumšās dubļu pēdas veda pa eju starp kokgriezumiem rotāto solu rindām un izzuda tumsā aiz altāra.

Toms pieliecās. Pēdas nešķiet pārāk svaigas, viņš nočukstēja.

Abi uzmanīgi gāja tālāk. Aiz altāra bija vēl viena telpa ar vairākām lielām akmens plāksnēm pie sienām.

Dažām blakus bija notupušies eņģeļi ar akmens asarām marmora acīs.

Lēnām Toms ļāva kabatas lukturīša gaismai slīdēt pār akmens plākšņu uzrakstiem.

-      Gizelberts, Etelgars, Mīsgunde, Toms lasīja. -Ak Dievs, tiem nu gan ir bijuši jocīgi vārdi! Es sev jautāju… Tālāk viņš netika.

Sāka darboties rācija.

-       Hallo, hallo! tajā skanēja Vurma kunga satrauktā balss. Lūdzu, atsaucieties!

-     Kas noticis? Kimmelzaftes kundze jautāja.

-     Viņa šeit ir bijusi pirms mums. Akumulatori ir tukši! Vurma kungs kliedza. Visi! Šeit izskatās šausmīgi. Ko mums darīt?

-       Nāciet tūlīt šurp! Kimmelzaftes kundze teica. Cik ātri vien iespējams.

-     Tās ir sliktas ziņas! Toms norūca.

Viņš uzspīdināja gaismu nākamajam kapakmenim, ko apsargāja divi marmora suņi. Uzraksts bija biezā kārtā nosmērēts ar dubļiem. Toms paņēma kabatas nazi un uzmanīgi sāka skrāpēt tos nost.

-     Jaspara, Krētenšteinas baronese fon Dusterberga, viņš lasīja. Noslepkavota 1658. gada 12. maijā, rītam austot. Dzimusi tajā pašā dienā Tā Kunga žēlastības 1623. gadā.

-       Maijs. Kimmelzaftes kundze berzēja degungalu. Cikos maijā lec saule?

-    Vienu mirklīti. Toms izvilka no bikšu kabatas mazu kalendāru. Saullēkts maijā šeit. Četros un četrdesmit minūtēs. Viņš paraudzījās pulksteni. Tagad ir nedaudz pāri pusnaktij. Tātad mums vēl ir laiks padomāt, ko darīt turpmāk.

-      Es baidos, ka daudz laika domāt mums nebūs, Kimmelzaftes kundze teica. Viņa domīgi aplūkoja seno kapakmeni. Man ir zināmas tikai divas metodes, kā palīdzēt tādam SPARTUPam iegūt mūžīgo mieru.

-     Vienu no tām zinu ari es, Toms teica. Spoka vārds ir jāuzraksta ačgārni uz spoguļa un tad jāpiedabū spoks ieskatīties spoguli. Tad spoks iztvaiko.

-        Tieši tā! Kimmelzaftes kundze māja ar galvu. Taču šo metodi es pirms daudziem gadiem izmantoju kādam spokam, kas bija noslīcis tieši tāpat kā mūsu baronese. Spogulis sasprāga, un spoks mani dzina trīsreiz apkārt pilij. Mani izglāba tas, ka es kaut kādā veidā iespruku savā pret spokiem nodrošinātajā mašīnā. Nelīdzēja an tas, ka biju no vienas vietas noklāta ar spoguļa lauskām kā stikla ezis.

-      Un spoks? Toms jautāja. Kas notika ar spoku?

-     Viņš sašķidrināja vēl trīs manus kolēģus, Kimmelzaftes kundze teica, līdz viņu iznīcināja slavenais itāļu spoku mednieks profesors Bokabella.

-      Bet kā? Toms jautāja. Kā viņš to dabūja gatavu?

-    Izmantojot kādu neticami bīstamu metodi, Kimmelzaftes kundze atbildēja. Viņš…

Rācija atkal sāka darboties.

-     Palīgā! Vurma kungs kliedza, balsij aizraujoties. Palīgāāā! Viņa nāk. Viņa nāāāāk.

Toms un Kimmelzaftes kundze metās skriet.

Pēdējā brīdī

Pils pagalmā viņu acīm pavērās šaušalīgs skats. Baroneses spoka gaismā sniegs atmirdzēja zilā krāsā. Pēc maltītes viņa bija kļuvusi milzīgi liela tik liela, ka tās drausmīgā galva pacēlās virs pils mūra. Viņa kliegdama zirga mugurā dzinās pakaļ nabaga Vurmiem, kas kā izbiedēti trusīši meta cilpas pa sniegu. Hugo nekur nebija manāms.

-      Tom, svilpi, ātri! Kimmelzaftes kundze iesaucās un norāva no pleca strāvas pārveidotāju. Baronese tieši tobrīd izstiepa savu balto roku pēc Vurma kundzes, kas pēdējā brīdī izvairījās no ledusauksto pirkstu pieskāriena.

-    Nolādēts! Kimmelzaftes kundze klusu noteica. Tērauda dzelksnim nav satura. Ko tas nozīmē? Hei! viņa uzsauca. Hei, briesmīgā Jaspara, panāc tuvāk! Vai varbūt tev ir bail?

Asiņainā baronese pagrieza zirgu un sarkanām acīm no augšas noraudzījās abos spoku medniekos.

Nobijušies, taču laimīgi par atelpu, abi Vurmi iekrita sniegā.

-     Kooo? Jaspara iegaudojās, un zirgs sprauslodams tuvojās. Kooo viiņa teicaaaa?

-      Kopš kura laika tu esi kurla? Toms iesaucās. Viņš bezbailīgi pagāja vēl pāris soļu pretī milzīgajam spoku zirgam. Viņa tevi nosauca par briesmoni. Un tāda tu arī esi, vai ne?

Beidzot viņa pirksti sataustīja mazo svilpīti jakas kabatā.

-      Klausies, Jaspar! viņš iesaucās un no visa spēka iepūta spoku svilpītē.

Nekas nebija dzirdams, vismaz ne cilvēku ausīm. Taču Jasparas spoku zirgs tik mežonīgi saslējās pakaļkājās, ka baronese zaudēja līdzsvaru un atmuguriski ievēlās sniegā. Toms pūta vēlreiz, un spoku zirgs, krēpēm plīvojot, aizauļoja.

-     Nu ir laiks! viņš iesaucās.

Kimmelzaftes kundze strāvas pārveidotāja

metāla dzelksni iesprauda sniegā, bet kontaktu no visa spēka svieda Jasparai. Taču šoreiz tas neiekrita viņai mutē, bet kopā ar auklu aptinās ap kaklu. Dzelksnis lidoja tam pakaļ un kā īpatnēja kaklarota pakārās baronesei kaklā.

Lēnām, pavisam lēnām dzelksnis sāka kvēlot.

-     Iiiihh! Jaspara iekliedzās, ar vienu rāvienu pārrāva auklu un iemeta to sniegā. Grīļodamās viņa atkal cēlās kājās.

-      Viņa ir kļuvusi pārāk spēcīga! Kimmelzaftes kundze iesaucās. Strāvas siltuma pārveidotājs tikpat kā neko nespēj viņai padarīt.

Vurmi vēl arvien sēdēja sniegā. Pārbijušies viņi raudzījās augšup uz baronesi, kas, viltīgi smīnot, atkal tuvojās.

-      Skaties! Toms pēkšņi iesaucās. Strāvas pārveidotājs tomēr ir iedarbojies! Viņa saraujas mazāka! Viņa pavisam saraujas!

Un patiesi: baronese kļuva arvien mazāka. Viņas bālais ķermenis sarāvās, bet sniegs ap viņu pārvērtās zilgani mirdzošā biezputrā.

-    Aaaaah! viņa dusmīgi kliedza, pacēlās gaisā un atkal lidoja uz nelaimīgo Vurmu pusi.

-     SĪKODSPOki! Kimmelzaftes kundze iesaucās. Ātri, Tom, laid viņus ārā!

Toms norāva no pleciem mugursomu. Vurmi atkal, cilpas mezdami, skrēja pa pagalmu, taču viņi vairs tikko spēja noturēties kājās, bet baronese, ņirdzīgi smejoties, ar katru brīdi arvien vairāk tuvojās.

-      Ārā! Toms iesaucās un izkratīja mugursomu. Ārā, mazie bestijas!

Tīkls ar SĪKODSPOkiem iekrita sniegā. Spoki rūkdami lidinājās pa tā iekšpusi. Toms saplēsa tīklu un mazās radības izkļuva brīvībā.

Baronese izbijusies paskatījās apkārt.

-     Iiiih, SĪKODSPOki! viņa iebļāvās.

Viņa dusmīgi mēģināja tikt no mazajiem bestijām vaļā, bet tie jau bija iekodušies viņas plīvojošajās spoku drēbēs. Spoki rūkdami centās iekost bālajā miesā. Baronese sita tiem ar savu jājampātagu, taču spociņi satrakojās vēl vairāk. SĪKODSPOki izkoda no Asiņainās baroneses miesas veselus gabalus, un viņa pēkšņi sāka atgādināt caurumainu sieru.

Ar pēdējiem spēkiem abi Vurmi pieskrēja pie Toma un Hedvigas Kimmelzaftes un paslēpās viņiem aiz muguras.

-      Vai tie sīkie hik viņu apēdīs? Vurma kundze cerību pilnā balsī jautāja.

-     Diemžēl ne, Hedviga Kimmelzafte atbildēja. Taču uz brīdi novērsīs viņas uzmanību no mums. Tā ka ņemiet kājas pār pleciem! Ja mums palaimēsies, viņa atbrīvosies no SĪKODSPOkiem tikai tad, kad būsim ieroču kamerā, tātad drošībā.

Smagām kājām visi metās bēgt. Sniegs sitās viņiem acīs, pils galvenais portāls šķita esam jūdzēm tālu, bet aiz muguras visu laiku skanēja baroneses dusmīgie kliedzieni. Brīdī, kad Toms paraudzījās atpakaļ, viņas galva iekrita sniegā. Baronese sadusmojās ne pa jokam, atkal uzlika galvu sev uz pleciem, iespēra kādam SĪKODSPOkam tā, ka tas kā futbola bumba pārlidoja pāri pils mūrim, bet kādu citu nevilcinoties norija.

-           Bet kur ir Hugo? Kimmelzaftes kundze iekliedzās, blakus Vurma kungam skrienot augšup pa pils kāpnēm.

-          Viņa to aizpūta pāri pils mūrim! Vurma kungs atkliedza. Pēc tam mēs viņu vairs neesam redzējuši.

Viņš bija bez elpas, kad beidzot vēra vaļā pils smagās durvis.

-           Viņa atkal hik dzenas mums pakaļ! Vurma kundze iesaucās.

-         Tom, sālsūdeni, ātri! Kimmelzaftes kundze sauca.

Viņi skrēja.

Viņi no visa spēka skrēja pa pils tumšajiem gaiteņiem, līdz sāka likties, ka pārplīsīs plaušas. Bēgļi dzirdēja, kā baronese gaudo un lamājas, dzenoties viņiem pakaļ, taču sālsūdens spokaino būtni mazliet aizkavēja. Pusdzīvi aiz noguruma viņi beidzot sasniedza ieroču kameras durvis.

Ar pēdējiem spēkiem visi ieskrēja iekšā. Toms no jauna steigšus apzieda durvju ailas, izbēra pēdējo sāli durvju priekšā un noguris atkrita dīvānā.

-       Un kas notiks, ja viņa tiks cauri? viņš klusu jautāja. Ko tad mēs darīsim?

-      Tad, Hedviga Kimmelzafte teica, mums atliek tikai cerēt, ka viņa būs par vāju, lai kādu no mums izšķīdinātu. Jo, lai viņu padzītu vēlreiz un pavisam, mums ir nepieciešams laiks un vēl pāris lietu.

-     Ak kungs! Vurma kungs iesaucās. SPOCI seismogrāfs viņa rokās dūca un mirgoja kā traks. Viņa tuvojas!

-       Sadalīsimies grupās! Kimmelzaftes kundze sauca. Vurma kungs, aizdedziniet kamīnā pāris malkas šķilu! Katrs paņemiet rokā pa vienai pagalei! Uguni viņa nespēs paciest.

Tā viņi stāvēja katrs savā istabas stūrī ar degošu pagali rokā un gaidīja. Taču ilgi gaidīt nenācās.

Skrāpēšanās un kārpīšanās durvju priekšā bija pārāk labi pazīstama.

-    Aaai! Vurma kungs iesaucās. Viņas roka! Tur ir viņas roka!

Lēnām, pavisam lēnām baroneses bālā roka spraucās cauri koka durvīm.

-      Sāls uz viņu neiedarbojas! Toms čukstēja. Ak Dievs, tas nespēj viņu aizturēt!

Vurma kundze sāka klusu šņukstēt. Taču tad Toms izdzirda vēl kaut ko…

Hugo parādīšanās

-       Hēēēēhēēē! gaitenī aiz durvīm iekaucās Hugo. Hēēē, Jaspara fon un no Krētenšteinas! Vai tu zini, kur es piezemējos? Pils grāvī, smirdīgā pils grāvja pašā vidū.

Jaspara parāva roku atpakaļ.

Vurma kundze vēlreiz iešņukstējās, taču šoreiz aiz atvieglojuma.

-     Ko tu gribi, vidēēēji vārgais spoooks? Viņi dzirdēja baroneses piesmakušo balsi.

-     Hugo, uzmanies! Toms nočukstēja. Tu tikai uzmanies!

-     Ko es gribu? Hugo žūžoja. Aaak, es grihibu tevi kaihaitināt, tu liehielīgā malduguns. Tikai mazhazlietiņ pakaihaitināt.

-    Pie velna! Jaspara norūca. Man nav laika tādiem sīīīkumiem. Eēēs labāk izšķīdināšu pāris sulīgu miiiirstīgo un izsūūuūkšu tos.

Bez skaņas, kā indiānis, Toms pielavījās pie atslēgas cauruma un palūkojās caur to. Redzētais viņu izbrīnīja.

Hugo lidinājās ap vēl aizvien ievērojami lielo baronesi, raustīja to aiz drēbēm, rādīja mēli un uzvedās visumā bērnišķīgi.

Kas viņam bija padomā?

-       Paaaskaties! Hugo dūdoja, pavicināja pa gaisu savus ledusaukstos pirkstus, un, skat, baroneses galva jau bija viņam rokā.

-     Velns parāvis! Toms izbrīnījies nočukstēja.

-     Velns parāvis!

-      Kas tur notiek? Vurma kungs trīcošā balsī jautāja. Ka ka kas tur notiek?

-      Es to nespēju aptvert, Toms teica. Hugo tur rokās viņas galvu.

-      Āāāāāā! galva iebļāvās un centās iekost Hugo pirkstos, taču viņš to veikli iespieda padusē.

-     Noooliec galvu vietā! baroneses galva kauca. Tūūūūliņ noliec!

-     Nēēē! Plati smaidīdams, Hugo viņas priekšā lidinājās augšup lejup. Paņem pahati.

-          Neeejaukais mēēēslu krāsas trūūūūdu spoks! galva kauca un uzspļāva Hugo uz kājas.

Hugo saņēma Jasparas galvu abās rokās, trīsreiz atsita pret zemi kā riebīgu basketbola bumbu un izmeta ārā pa logu.

-        Paaameklē! viņš apmierināts iekaucās.

-       Paameklē! Tikai neieskrien sienā, vientiesīīīīgā baaaaaronese!

Bezgalvainā baronese sāka trakot.

Taču Hugo zibens ātrumā izvairījās no viņas rokām un cauri sienai ielidoja ieroču kamerā.

-    Nuuuuu? viņš iežūžoja apjukušajam Tomam ausīs. Nūū, kāāā?

-     Hugo, tas bija vienreizīgi! Toms ar apbrīnu teica. Visu cieņu, dārgais, tu biji vienkārši satriecošs!

Toms vēlreiz paskatījās pa atslēgas caurumu. Baronese kaukdama lidoja pa gaiteni, meklējot savu galvu, taču bez acīm tas nemaz nebija tik vienkārši.

-      Baronese ir prom, Toms teica un atkal pievērsās pārējiem. Viņa meklē savu galvu, taču tas nevilksies sevišķi ilgi. Hugo to izmeta ārā pa logu.

-     Aaak! Vurmi nopūtās un ar apbrīnu raudzījās uz Hugo.

-        Lieliski, dārgais! Hedviga Kimmelzafte teica. Kā tev tas izdevās?

-     Sīhīkums! Hugo žūžoja, tomēr lepnums lika viņam piepūsties līdz pat griestiem. Iekams viņa mani aizpūta no pils pagalma, es grihibēju viņai izteikt pāhāris neliehielu komplimentu un… kautrība lika viņam iekrāsoties sārtā krāsā, -… noskūpstīt rohoku. Taču pēkšņi man plaukstā bija vihiņas pihirksti. Pielipuši pie manējiem. Viehienkārši tā.

-      Interesanti, Kimmelzaftes kundze nočukstēja. Stāsti tālāk, dārgais!

-      Tas vihiņu ļohoti sadusmoja, un viņa mahani pāhāri pils mūhūrim iepūta grāvī. Tas savukārt sadusmohoja mahani, un tad es nohodomāju, ja jau man pielipa vihiņas pirksti, viņš dobji ieķiķinājās, tad piehielips arī galhalva.

-      Viltnieks! Hedviga Kimmelzafte smaidot teica. Un tu, protams, zināji, ka vari jebkurā brīdī iziet cauri mūriem, bet viņa ir atkarīga no logiem un durvīm, vai ne?

-      Tieši tāāāāā! Hugo žūžoja. Varbūt viņa vēhēl aizviehien meklē savu galhalvu. Tā būs galīhīgi piesnigusi. Hugo bālais stāvs sāka kratīties smieklos.

Toms jautājoši palūkojās Kimmelzaftes kundzē. Vai tas mums nevarētu palīdzēt padzīt baronesi uz visiem laikiem?

-       Ļoti iespējams, — Hedviga Kimmelzafte atteica. Bet kā? Padomāsim! Viņa pievērsās Vurmiem. Nāciet, apsēdīsimies uz bridi visi kopā! Tagad ir, viņa paskatījās pulkstenī, gandrīz pusdivi. Tātad mums vēl ir laiks. Es gribētu īsumā pastāstīt par kāda SPARTUPa padzīšanu, kam bija aptuveni tādas pašas spējas kā mūsu baronesei. Kimmelzaftes kundze paberzēja degungalu. Tas notika pirms daudziem gadiem, un profesors Bokabella, kam šī padzīšana izdevās, pats personīgi man par to pastāstīja. Sākumā viņš darbojās tāpat kā mēs, izslēdza strāvu, aizvāca visus citus enerģijas avotus, kas mums diemžēl neizdevās, un noskaidroja spoka nāves vietu un laiku…

-      Vietu? Vurma kungs viņu pārtrauca. Vai jus zināt vietu?

-     Protams, Toms piebilda. Viņu nogrūda no paceļamā tilta. Tieši kurā vietā, to ir iespējams noskaidrot.

Kimmelzaftes kundze pamāja ar galvu. Bet kas notika tālāk? Profesoram Bokabellam ienāca prātā kāds ārkārtīgi drosmīgs, taču, kā izrādījās, ļoti iedarbīgs paņēmiens…

-Ak, stāstiet taču! Vurma kundze, elpai aizraujoties, iesaucās.

Ieroču kamerā iestājās nāves klusums. Vienīgi kamīnā, klusu sprakšķot, dega malka.

-      Vispirms, Kimmelzaftes kundze turpināja, -vispirms Bokabella aizvilināja jau krietni izsalkušo spoku ar nedaudzām veikli izkārtotām baterijām uz tā nāves vietu. Šādas iespējas mums diemžēl nav. Jaspara nekādā gadījumā vēl nav izsalkusi. Bet mums varbūt palīdzēs Hugo.

-     Ak tā, man būs jāspēlē ēsma, Hugo iežūžojās.

-     Jā, apmēram tā, Kimmelzaftes kundze teica. Tātad Bokabella aizvilināja spoku uz viņa nāves vietu. Un tur, Hedviga Kimmelzafte pieklusināja balsi, tur to sagaidīja profesors, ģērbies vecās drēbēs, kuras spoks bija valkājis savas dzīves laikā.

-    Ak, mums hik arī ir viena hik baroneses kleita! Vurma kundze satraukti iesaucās. Man šķiet, tā ir hik tā pati, kas viņai ir mugurā tajā gleznā.

-      Ļoti labi. Hedviga Kimmelzafte atviegloti nopūtās. Tādā gadījumā lieta varētu izdoties.

-      Ak, lūdzu, stāstiet tālāk! Vurma kungs skubināja Kimmelzaftes kundzi. Bokabella gaidīja spoku. Un kas notika pēc tam?

-     Viņam bija bezbailīgs plāns, Kimmelzaftes kundze turpināja. Bokabella gribēja spoku izprovocēt, lai tas viņam pieskartos.

-       Bet, Vurma kundze izbijusies piespieda roku mutei, vai tad Bokabellam hik nebija bail, ka spoks viņu varētu sašķidrināt un izdzert?

-     Bokabella zināja tikai vienu, Kimmelzaftes kundze skaidroja, viņš zināja, ka SPARTUPam ir ļoti bail pieskarties kaut kam tādam, kam ir kāds sakars ar tā mirstīgo pagātni. Jo biežāks un ciešāks kontakts SPARTUPam dzīves laikā ir bijis ar kādu priekšmetu, jo vairāk tas baidās no

pieskaršanās tam tagad. Tas acīmredzot neattiecas vienīgi uz ēku, kurā tas ir dzīvojis. Bokabella bija vairākkārt novērojis, ka SPARTUPs baidās no veciem palagiem, ieročiem vai apģērba gabaliem, it kā tajos būtu paslēpies pats velns. Tā nu profesors ielaidās bezbailīgajā eksperimentā un, tērpies vecajās drēbēs, centās sevi pasargāt no sašķidrināšanas. Turklāt viņš cerēja, ka saskarsme ar tām spoku uz vietas iznīcinās.

-     Un kas notika pēc tam? Toms ļoti ieinteresēts jautāja. Vai tas nostrādāja?

Hedviga Kimmelzafte pamāja ar galvu. Spoks pārvērtās miglā un izgaisa.

-    Velns parāvis! Toms pie sevis noteica. Bokabella gan ir bijis drosmīgs cilvēks, tas nu nav noliedzams.

-      Miiglāā, Hugo nopūtās. Pārvērtās miiglāā un pazuda. Man baronese tik ļoti patihika.

-Ai, man kaut kas ienāca prātā! Vurma kundze pielēca kājās. Man šķiet, ka hik baroneses kleita ir kaut kur šeit. Kleitā hik bija viens caurums, un es kleitu hik atnesu uz šejieni, lai salāpītu.

Satraukta viņa sīkiem solīšiem piesteidzās pie vecā skapja, kas atradās aiz pāris apdauzītām bruņinieku bruņām.

-     Jā, jā, te tā ir! viņa iesaucās un atgriezās ar sarkanu kleitu. Tā pilnīgi noteikti bija tā pati, kas baronesei bija mugurā portretā.

-Ak vai! Toms iesaucās. Kam tad tā derēs?

-       Mana mīļā, tu tai laikam esi mazliet par resnu, Vurma kungs teica sievai. Bet Kimmelzaftes kundze daudz par garu.

-     Jā, agrāk cilvēki ir bijuši ievērojami mazāki augumā, Hedviga Kimmelzafte konstatēja.

-     Kā spoks baronese ir daudz lielāka, nekā bijusi dzīvē. Hmm. Viņa domīgi paberzēja degungalu.

-      Man šķiet, ka šeit ir tikai viena persona, kam kleita varētu derēt.

-     Kā tā? Kam tad? Toms jautāja.

-     Teeeeev! Hugo žūžoja. Kam gan citam?

-     Man? Toms samulsis raudzījās apkārtējos. Man? Tas taču ir joks? Es nekādā gadījumā nevilkšu mugurā kleitu!

-     Nu protams, ka nevilksi, Hedviga Kimmelzafte pašūpoja galvu. Es tev pilnīgi piekrītu. Tas būtu pārāk bīstami. Turklāt es nekādā gadījumā negribētu tevi vest mājās pudelē.

-     Ak nē, tā es nemaz nebiju domājis! Toms iesaucās. Un es nedomāju, ka tas man būtu pārāk bīstami! Par to viņš nemaz nebija iedomājies. Bet es taču nevaru, es domāju… Viņš tumši nosarka. Es taču nestāvēšu tādā tērpā ārā uz paceļamā tilta. Tas…

Samulsis viņš sakārtoja brilles. Man ir kauns.

-      Hēhēēē! Hugo ķiķināja un uzsita Tomam ar savu ledus pirkstu pa degunu. Vai tev nešķiet, ka tu runā muļķības? Hēhēēēē!

-    Jā, tev jau ir viegli runāt, Toms norūca. Tu esi pieradis tādās panckās lidināties apkārt.

-      Tjā, Kimmelzaftes kundze novilka, nu, ko tad? Mums ir vēl pusstunda, lai kaut ko izdomātu. Ja vien mūsu draudzene neatgriezīsies agrāk. Turklāt viņa bus diezgan dusmīga, tas nu ir pilnīgi droši.

Telpā valdīja nospiedošs klusums.

Toms jutās šausmīgi. Absolūti šausmīgi.

-    Jā, jā, būs jau labi! viņš beidzot teica. Esmu ar mieru. Es vilkšu to kleitu. Bet vai man nevajadzētu uzlikt arī parūku?

-      Plīvurs arī tev nenāktu par ļaunu, nožūžoja Hugo. Tas tev brīhīnišķīgi piestāhāvētu.

-     Hugo, liec viņu mierā! Kimmelzaftes kundze noteica un piecēlās kājās. Sāksim gatavoties. Vurma kundze, vai jūs nevarētu to kleitu pārtaisīt tā, lai baronese to nepazītu?

-     Nekādu hik problēmu! Vurma kundze atbildēja.

-    Labi, Kimmelzaftes kundze teica. Tad nekavējoties ķerieties pie darba! Mums vairs nav daudz laika.

Divkauja uz paceļamā tilta

Pulkstenis rādija nedaudz minūšu pirms četriem, kad Toms ar Kimmelzaftes kundzi izgāja uz paceļamā tilta. Piķa melna nakts klājās pāri pilij, tumsā atmirdzēja vienīgi sniegs. Vairs nesniga, taču tagad ap pils mūriem pūta ledains vējš, atsizdamies pret kapelas zvanu torni. No tā baisi skanēja zvanu skaņas. Tas bija vienīgais troksnis naksnīgajā klusumā.

Tomu pārņēma šausmas.

Viņš jutās briesmīgi. Baroneses kleita plandījās vējā, un, kaut gan viņam zem tās bija gan džinsi, gan džemperis, Tomam šausmīgi sala. Viņam galvā bija cepure ar plīvuru, lai baronese uzreiz nepamanītu, ar ko viņai darīšana.

-   Ak šausmas! Toms nočukstēja. Vienīgais labums, ka mani šeit neviens neredz.

-     Neuztraucies! Hedviga Kimmelzafte teica. Citās valstīs vīrieši visu mūžu staigā kleitās. Lūdzu, ieslēdz spoku enerģijas vizualizatoru!

-     Okei! Toms ieslēdza kādu aparātu, kas ļoti atgādināja kabatas lukturīti. Tam bija īpatnējas formas zila lampiņa. Viņš lēnām ļāva zilajam gaismas staram slīdēt pa tiltu.

-     Tur! viņš nočukstēja. Tas ir noticis tur. Labajā pusē, pašā tilta malā, sniegs iespidē-

jās. Tad tas sāka virpuļot un, zili spīdot, iekrita pils grāvja tumšajā ūdenī. Nakts klusumu pārtrauca klusa nopūta.

-    Vai jūs kaut ko atradāt? Vurma kungs iesaucās.

Viņš kopā ar sievu sēdēja airu laivā zem tilta. Abi bija stingri pastāvējuši uz to, ka būs klāt līdz pašām beigām.

-      Jā, mēs atradām to vietu! Kimmelzaftes kundze atbildēja. Bet tagad lai tur lejā valdītu pilnīgs klusums, sapratāt? Citādi baronese, iespējams, ķersies klāt jums, nevis musu skaisti tērptajam draugam.

Tomam aizrāvās elpa. Viņš pēkšņi pamanīja bālus, garus pirkstus, kas snaikstījās pēc viņa. Zēns apņēmīgi papurināja galvu.

-      Vai kaut kas nav kārtībā? Kimmelzaftes kundze norūpējusies jautāja.

-    Nē, nē! Toms viņai atbildēja. "Pirmais spoku mednieku likums: nekad necenties pārāk skaidri iztēloties to, kas ar tevi varētu notikt," viņš domās atkārtoja.

Toms apņēmīgi pacēla uz augšu garo kleitu un nostājās tieši tajā vietā, kur pirmīt bija uzvirpuļojis sniegs.

Šajā vietā sniegs vēl aizvien spīdēja, bet, kad Toms izslēdza spoku enerģijas vizualizatoru, zilā gaisma pazuda, it kā to kāds būtu aizslaucījis.

"Dīvaina sajūta," Toms nodomāja. "Atrasties tieši tur, kur baronesi pārsteidza nāve." Uz mirkli viņa kājas sajuta lielu karstumu.

Kimmelzaftes kundze paskatījās pulkstenī. Četri. Tagad viņai būtu laiks nākt. Vai tu esi gatavs? Vai tev neklab zobi?

-     Tas ir tikai no aukstuma, Toms atrūca.

-      Labi, tad es dodu zīmi Hugo! Ar baltu kabatlakatiņu Kimmelzaftes kundze pamāja augšup uz zvanu torni. Tur jau gaidīja Hugo.

-     Paklausies, dārgais! Kimmelzaftes kundze aplika Tomam roku ap pleciem. Lūdzu, apsoli man, ka nespēlēsi varoni. Ja tev kaut kas šķiet aizdomīgs, ņem kājas pār pleciem! Vai arī lec grāvī. Norunāts?

Toms pamāja ar galvu un paraudzījās uz melno ūdeni. Grāvja malās jau sāka veidoties ledus kārta.

-     Ir jānotiek kaut kam briesmīgam, lai es lēktu tur lejā, viņš teica. Šajā kleitā es nogrimtu grāvja dibenā kā svina pīle. Nav nekāds brīnums, ka baronese tik smagās lupatās noslīka.

-       Sliktākajā gadījumā Vurmi izvilks tevi no ūdens, Kimmelzaftes kundze teica. Taču es ceru, ka šādi pasākumi nebūs nepieciešami. Bokabella man, starp citu, teica, ka vieta, kur spoks viņam pieskārās, tūliņ sāka niezēt. It kā viņš būtu saņēmis nātru dzēlienu. Ja tu jūti kaut ko citu, tad meties skriet, saprati? Es būšu mašīnā tilta galā un gaidīšu tevi. Tev būs jānoskrien tikai kādi pāris metri, skaidrs?

-     Jā, skaidrs, Toms noteica.

-      Labi! Kimmelzaftes kundze vēlreiz uzsita viņam uz pleca. Es patiešām ļoti vēlētos šeit stāvēt tavā vietā, taču mans sasodīti garais augums…

-      Booooohhhhh! atskanēja no pils pagalma. Tā tagad ir mana pilhils. Jooooo, tā tagad ir mahana, veco meitenīt. Aaaak, nu neskaties taču tihik duuusmīgi. Nāc taču, Jaspaaara, paņem savu galhalvu!

-      Tur viss ir kārtībā! Kimmelzaftes kundze nočukstēja. Hugo ir viņu izvilinājis ārā. Lai tev veicas!

Tad viņa ātri aizskrēja pa tiltu uz savu mašīnu.

Toms palika viens.

Vējš sāka pluimt grezno kleitu un rāva nost no sejas garo plīvuru. Toms dzirdēja, ka Hugo nāk tuvāk, aizvien tuvāk. Viņš zināja arī to, ka, garās nakts laikā sadusmota un varena, VISam seko Asiņainā baronese.

-      Tralalāāāā! Hugo dziedāja un ātri pārvietojās no tumšā portāla pils grāvja virzienā. Grāāfien, noķeheriet nu to!

Viņa padusē atkal blāvoja pils spoka galva. Ar šķību smaidu Hugo pacēlās virs pils mura robotās virsmas un no augšas piemiedza Tomam ar aci. Viņa spilgti zaļās acis spīdēja kā pūces acis tumsā.

Uz Hugo sekotāju ilgi nebija jāgaida.

Ar drausmīgu kliedzienu baronese bez galvas parādījās uz tilta. Savās dusmās viņa mirdzēja tik spoži, ka pils grāvja ūdens atspīdēja kā sudrabā. Viņas rokas meklējot taustījās pa auksto gaisu. Hugo bez skaņas nolaidās pie baroneses un uzlika viņai galvu uz pleciem tikai otrādi. Tad viņš veikli uzlaidās atpakaļ uz pils mūra.

-      Aaaaahhh! baronese gaudoja. Riebīgais jokdari! Viņa dusmīgi nocēla galvu un uzlika to pareizi. Pazūdi taču beidzot! Šeit nav vietas diviem spokiem, šeit…

Tad viņa pamanīja Tomu.

Baronese sastinga. Spokainās būtnes acis gandrīz izsprāga no tumšajiem dobuļiem. Tas izskatījās patiešām briesmīgi.

-    Tuuuuuuuuuuu! viņa draudīgi šņāca. Kas tu esi?

Tomam zobi klabēja kā veca rakstāmmašīna. Viņš dusmīgi tos sakoda.

Baronese lēnām pielidoja viņam tuvāk. Viņa vēl aizvien bija milzīgi liela. Toms viņai sniedzās labi ja līdz viduklim.

-      Koooo tu šēiiit gribi? viņa šņāca. Tā ir maaana teritooorija, saprati?

Toms smagi elpoja. Līdz šim plāns darbojās. Jasparai nebija ne jausmas, kas stāv viņas priekšā. Un viņa bija dusmīga. Tas viņu padarīja aklu.

-       Sveika, Jaspara! Toms ierunājās smalkā balstiņā. Tu izskaties briesmīgi. Kā vienmēr briesmīgi.

Nolādēts, nemaz nebija tik viegli runāt kā spokam.

-     Koooo? Jaspara iekliedzās. Kooo tu saki, tuuu krupjaģīmi?

Jaspara tagad stāvēja Tomam tik tuvu, ka varētu viņam pat pieskarties. No viņas plūstošās drausmīgās trūdu smakas Tomam gandrīz aizrāvās elpa. Taču, ja viņš no vietas, kur Jasparu toreiz pārsteidza liktenis, atkāpsies kaut par soli, tad viss būs pagalam.

Tāpēc Toms saņēma visus spēkus un turpināja spoku kaitināt. Tuuu riebīgā! viņš kliedza augstā falsetā. Vecā briesmooone!

Baronese to vairs nespēja izturēt.

Viņa sagrāba Toma plīvuru un norāva to viņam no sejas.

-     Āāā! Viņa aiz pārsteiguma pakāpās atpakaļ. Kas tuu esssi? Kooo tas nozīmē? Kādu spēli tu ar mani gribi spēlēt, nīkuli? Ar maaani, Jasparu fon Duusterburgu nooo Krētenšteinas?

Ko Toms varēja viņai atbildēt? Ka grib viņu iznīcināt un pārvērst šaudīgā miglā?

"Tagad visam beigas," viņš nodomāja, "un man mugurā ir tā nolādētā kleita! Taču man ir vienalga, pat ja viņa mani pārvērš peļķē."

-      Tom, skrien! Kimmelzaftes kundze sauca pa mašīnas atvērto logu. Ātri!

Toms pat netaisījās to darīt. Šis Bokabella beigu beigās arī nebija meties bēgt. Viņš trīcošā balsī kliedza: Pazudi! Viņam nācās atliekt galvu, lai varētu ieskatīties baroneses ļaunajās, sarkanajās acīs. Pazudi! Jau kā cilvēks tu biji briesmīga, bet kā spoks tu esi vienkārši pretīga!

-       Tāāāāā? Jaspara iegaudojās un noliecās pār Tomu. Viņam kļuva tik auksti, ka viņš tikpat kā neko vairs nejuta. Ne vēju, ne bailes un savas kājas jau nu nepavisam.

Kimmelzaftes kundze izlēca no mašīnas un skrēja Tomam palīgā. Taču, tikusi uz tilta, viņa paslīdēja uz kādas aizsalušas peļķes un uz galvas iekrita pils grāvī.

-       Šurp! Toms dzirdēja Vurma kunga balsi. Šurp, Kimmelzaftes kundze!

Asiņainā baronese nepievērsa ne mazāko uzmanību troksnim pils grāvī. Viņa tikai raudzījās Tomā. Viņa liecās aizvien zemāk ar smaidu, kas bija tik ļauns, ka Tomam zobi atkal sāka klabēt, turklāt paši no sevis.

-        Pazūdi! Hugo pēkšņi iekaucās. Zils aiz dusmām viņš nolidoja lejā no pils mūra. Liehiec viņu miehierā!

-     Ak tā? Vai tev patīīīk tas maaazais? Jaspara dusmīgi nošņāca. Taaad paskaties, kooo es ar viņu izdarīšuuuu!

Hugo atkal centās saķert baroneses galvu, taču šoreiz Jaspara bija uzmanīgāka. Viņa kaucot pavirpuļoja, ievilka gaisu un aizpūta VISu koka galotnē.

"Vienreizīgi," Toms nodomāja. "Varbūt arī man būtu laiks pazust?" Taču viņa kājas nekustējās ne no vietas.

-      Tāāāā! Asiņainā baronese iekaucās un paraudzījās Tomā ar savām zvērojošajām, sarkanajam acīm. Šo acu skatienu viņš bija sajutis, jau ienākot pilī.

-       Tagad es aaaatkaaaal pievērsīšos tev, puisīīīt. Baronese atkal sāka smieties savus pretīgos smieklus. Es tevi izsuuūūkšu! viņa nočukstēja. Aaaah, kā tas man garšo!

Viņa izstiepa rokas.

Kā plēsīga putna nagi baroneses baltie pirksti saslēdzās ap Toma roku. Taču viņa pieskārās arī kleitai kleitai, kas bija sildījusi tās cilvēka ķermeni. Pirms daudziem simtiem gadu.

Toms sajuta kņudoņu tieši tā, kā to bija aprakstījis slavenais Bokabella.

Īīīīīūūū! Jaspara iekliedzās, un viņas kliedziens bija tik drausmīgs, ka Toms ar rokām aizspieda ausis.

Tomēr ari tad viņš dzirdēja drausmīgo šņākoņu šņākoņu, ar kuru izgaisa Jaspara. Vispirms viņas ķermenis kļuva caurspīdīgs kā stikls. Tad saplīsa kā nodriskāts lakats un aizlidoja kopā ar vēju.

.

Gatavi atpūtai

-      Tom! No tilta apakšas skanēja Kimmelzaftes kundzes balss. Tom, kur tu esi?

-     Viss kārtībā! Toms sauca, kaut gan viņa balss par to neliecināja.

-       Brāāāvooo! Hugo sauca no sava koka. Viņš lika baronesei iztvaihaikot, pilnīhībā iztvaihaikot.

Toms trīcošiem ceļgaliem piegāja pie tilta margām un palūkojās lejup.

-       Ak, cik ļoti es priecājos jūs atkal redzēt, jauno cilvēk! Vurma kungs iesaucās un pacēla uz augšu laternu. Viņam blakus sēdēja sieva un līdz ādai izmirkuši Kimmelzaftes kundze.

-     Tur augšā bija tik hik drausmīgs troksnis! Vurma kundze sauca. Mēs patiešām hik sākām baiļoties.

-    Viņa ir prom, Toms teica. Izšķīdusi, aizpūsta, prom! Profesora Bokabellas metode ir lieliska!

-     Dārgo Tom! Kimmelzaftes kundze teica un noslaucīja pilošo degunu. Dārgo Tom, tu esi īpaši bezbailīgs cilvēks! Kā tu spēji tik mierīgi palikt uz vietas, kad viņa norāva tev plīvuru? Kaut kas neredzēts!

-     Nūjā, Toms samulsis nomurmināja. Nemaz jau tik traki nebija.

-        Nebija tik traki? Kimmelzaftes kundze sauca. Tas bija visvieglprātīgākais, vistrakākais un visdrosmīgākais piedzīvojums, kādu es spoku medību laikā esmu piedzīvojusi. Mana vecā sirds gandrīz apstājās. Un tad vēl es iekritu tajā grāvī. Drausmīga izgāšanās! Galvu šūpodama, viņa palūkojās apkārt. Nu kā tad, vakardienas sniegs. Varbūt man vajadzētu beigt šo nervozo darbu un nodoties memuāru rakstīšanai.

-        Ko? Tomam uznāca briesmīgas šķavas.

-      Ak, lūdzu, nē! Bet varbūt mēs tagad varētu ieiet siltumā? Ja man zobi nepārstās klabēt, tad tie noteikti izkritīs.

-      Protams! Vurma kungs iesaucās. Tūliņ! Uz vietas! Noteikti… Viņš samulsis ieklepojās.

-     Vienīgi man aiz bailēm iekrita ūdenī airi. Varbūt Hugo varētu būt tik laipns un izvilkt mūs krastā?

Hugo varēja, un, kamēr Toms pie kamīna sildījās, Vurma kundze pils virtuvē pagatavoja brīnišķīgas brokastis.

Ārā sāka svīst auksts un pelēks rīts, taču milzīgajā virtuvē bija silti un omulīgi. Smaržoja pēc karsta kakao un ceptām olām, un Toms jutās neizsakāmi labi no pirkstu galiņiem līdz matu saknēm.

Tā jūtas varoņi…

Viņi sēdēja pie lielā koka galda, kur agrāk bija ieturējuši maltīti pils kalpotāji, ēda pienā mērcētas ceptas baltmaizes šķēles, rozīņu maizītes

ar zemeņu ievārījumu un sālītus grauzdiņus ar olām. Jā, un Hugo vēlreiz ļoti iespaidīgi attēloja, kā Toms bija nogalējis šausmīgo baronesi. Viņam no koka bija pavēries lielisks skats uz visu notiekošo.

Es dzeru uz Toma Tomska veselību! Hugo žūžoja un pacēla savu glāzi. Uz visu laihaiku labāhāko spoku iztvaicētāju!

-      Nu izbeidz taču! Toms norūca un nosarka kā biete.

Taču Hugo vēl nebija beidzis.

-     Un vēl es dzeru, viņš turpināja un iestrēba ledus ūdeni, ko viņam bija pagādājusi Vurma kundze, uz Asiņaino baronesi. Viņa patiešām bija šausmīgi riebīgs, briesmīgs spoks. Un bez mazākās humora izjūtas.

Hugo dobji ieķiķinājās: Viņa visvispār nespēhēja saprast johokus, itin nemaz.

-      Man arī nešķistu īpaši jocīgi, ja man kāds nepārtraukti rautu nost galvu, Toms teica un uzzieda sviestu uz ceturtās rozīņu maizītes. Pēc spoku medībām viņam vienmēr briesmīgi gribējās ēst.

-     Nē? Hugo pārjautāja. Nevar būt!

Un vienā mirklī norāva Tomam no acīm brilles.

-      Hugo! Toms iestenējās. Nu izbeidz taču tā muļķoties! Atdod brilles!

-     Nēhē! Hugo smiedamies sāka lidināties pie griestiem. Tikai tad, ja tu vēlreiz uzvilksi to kleitu. Tajā tu izskatījies brihīnisķīgi.

-     Vurma kundze, Toms teica, vai jūs nevarētu man atnest pāris jēlu olu?

-     Labi jau, lahabi, Hugo žūžoja un žigli lidoja lejā. Kā jau visus VISus, tikai ieraugot vien jēlu

olu, viņu pārņēma svētas šausmas. Viņš dusmīgi uzlika Tomam brilles uz acīm.

-        Man šķiet, Toms, dziļi nopūties, teica,

-       man šķiet, ka spoki man ir līdz kaklam. Kā būtu, ja Kimmelzafte & Co dotos atvaļinājumā?

-     Tas neies cauri! Kimmelzaftes kundze teica.

-      Esmu jau saņēmusi darbu nākamajai nedēļai. SMIKLASPOks kādā skolā. Bet tur es tikšu cauri ar Hugo palīdzību vien.

-     Nu labi! Es piedalos, Toms teica. SMIKLASPOki ir nekaitīgi. Turklāt viens man ir vajadzīgs, lai iegūtu Otro Spoku mednieku Diplomu (OSD).

-    Kas hik -, lūdzu, ir SMIKLASPOks? Vurma kundze jautāja.

-    Tas ir SMIrdīgs KLAuvējošs SPOks, Toms atbildēja. Uzmācīgs, taču nekaitīgs.

-        Un piedehevām stulbs, Hugo nožūžoja.

-      Šausmīgi stulhulbs.

Kimmelzaftes kundze piekrītoši pamāja ar galvu. Diezgan stulbs. Bet, dārgo Tom, es tev apsolu, ka pēc tam mēs divas nedēļas atpūtīsimies, ar mieru?

-    Ar mieru, Toms atbildēja un nodomāja, ka divas nedēļas pilnīgi bez spokiem varbūt tomēr būs pārāk garlaicīgas…

Šaja sērija jau ir iznākušās divas gramatas

Kornēlija Funke SPOKU MEDNIEKI ŠAUSMU PILĪ

Redaktore Inese Miesniece

Apgāds Zvaigzne ABC, SIA, K. Valdemāra ielā 6, Rīgā, LV-1010, Red. nr. V-430. A/s "Poligrāfists", K. Valdemāra ielā 6, Riga, LV-1010.

Content

Funke Kornēlija Spoku mednieki šausmu pilī

Palīgā sauciens

Spocīgs brīdinājums

Piparmētru pasta un pirmās atziņas

Spoku tīkls

Asiņainā baronese

Spoks ar tumšu pagātni

Fon Dusterbergu kapenes

Pēdējā brīdī

Divkauja uz paceļamā tilta

Gatavi atpūtai