Funke Kornēlija

Spoku mednieki uguns karstumā

Kornēlija Funke

SPOKU MEDNIEKI UGUNS KARSTUMĀ

.

Saturs

Prologs • 7

Tikai neliels izbraukums • 8 Cietis no spokiem • 16 Pirmā tikšanās ugunī • 27 Uzbrukums liftā • 35 Piektajā stāvā • 41 Slikti, slikti, slikti • 50 Ko nu? • 58

Milzīgs uztraukums • 63 Pēcpusdienas spoks • 70 Bailes vakara stundā • 79 Lielā uguņošana • 89 Glābēja ideja • 98 Spoki no kafijas kannas • 104

Vai drīkstu iepazīstināt? Trīs mūsdienu veiksmīgākie spoku mednieki.

Hedviga Kimmelzafte jau daudzus, daudzus gadus ir slavena eksperte spoku padzīšanas nozarē, un kopš pirmā kopīgā ārkārtīgi riskantā pasākuma Toms Tomskis un Hugo, respektīvi, VIS (Vidēji Iespaidīgs Spoks), ir Kimmelzaftes kundzes asistenti. Uz viņu vizītkartēm ir rakstīts: Kimmelzafte & Co, visa veida spoku padzīšana.

Faktiski gandrīz vai nebija tāda spoka, kas šos trīs speciālistus spētu nobiedēt, taču uzdevums, par kuru ir runa šajā grāmatā, pat tik rūdītiem spoku medniekiem ks. Kimmelzafte & Co izrādījās ārkārtīgi svilinošs šī vārda vistiešākajā nozīmē…

Tātad es ceru, ka esi ērti iekārtojies iespējami gaišā istabā, kādas spoki, kā zināms, necieš, un tev mugurā ir sarkanas drēbes, ko spoki, kā zināms, arī necieš, jo tagad viss sāksies…

Tikai neliels izbraukums

Bīstamiem piedzīvojumiem ir viena kopīga iezīme: parasti tie sākas pavisam nevainīgi.

Kādā skaistā rudens dienā pazīstamā spoku medniece Hedviga Kimmelzafte saņēma vēstuli. To bija rakstījis Alvins Vihtigmans, kādas smalkas pludmales viesnīcas direktors, jo viņa uzņēmumā acīmredzot bija pāris visai nenozīmīgu, nepatīkamu problēmu, kuras varēja izskaidrot vienīgi ar spoku klātbūtni. Tāpēc direktors Vihtigmans lūdza Kimmelzafti & Co palīdzēt pēc iespējas ātrāk, turklāt profesionāli un, par visām lietām, diskrēti.

Ak, mūs jau atkal gaida garlaicīgs rutīnas darbs! Kimmelzaftes kundze nopūtās. Taču pludmales viesnīca neskan slikti. Nedēļas nogale pie jūras vienmēr ir kaut kas jauks. Šoreiz viņu diemžēl gaidīja liela vilšanās.

Hedviga Kimmelzafte darīja zināmu saviem asistentiem Tomam Tomskim un Hugo VISam, ka gaidāms darbs, tad sasaiņoja savu uzkabi

spoku medībām un satikās ar viņiem sestdien, piektajā oktobrī, vilcienā uz Hummerštrandi.

Kā jau teikts, viss sākās pavisam nevainīgi.

Hugo dēļ Kimmelzaftes kundze bija rezervējusi veselu kupeju. Beigu beigās nejau visi braucēji spēj paciest VISus, kaut arī šis spoku paveids pieder pie visnekaitīgākajiem. Kupejā Toms vispirms aizvilka visus aizkarus, jo VISi ļoti slikti panes dienas gaismu.

-    Hugo, tu vari nākt ārā, viņš teica un nevērīgi nometa mugursomu uz sēdekļa.

-    Hēhēēē! Mahahazliet ussmannīgāk, lūdzu, Hugo dobjā balsī nopukojās, un slavenās spoku mednieku trijotnes trešais dalībnieks izdrebelējās no mugursomas.

-    Fui, velns! viņš nostenējās. Kā es neheheieredzu ceļojumus. Ceļojumi irrr kaut kas šauhausmīgs!

-     Dārgo Hugo! Hedviga Kimmelzafte iecēla savu koferi bagāžas tīklā un nolika termosu ar tēju uz saliekamā galdiņa pie loga. Tev nebūt nevajadzēja braukt mums līdzi, to es tev pateicu jau pa telefonu. Šoreiz tava palīdzība itin nemaz nav nepieciešama. Un pludmalē sauļoties tu taču arī netaisies, vai varbūt es maldos?

-    Šauhaušmīgi jocīgi! Hugo nokrāsojās savā zilajā aizvainojuma krāsā un pazuda augšā bagāžas tīklā.

-    Arī es taču teicu, ka viņš mums nav vajadzīgs, Toms nopūtās un atkrita sēdeklī. Bet viņš par katru cenu gribēja braukt līdzi.

-     Tipisks gadījums, Hedviga Kimmelzafte piebilda. Visi VISi ir neizturami ziņkārīgi!

No savas rokassomiņas viņa izņēma divas sarkanas plastmasas glāzītes, paciņu graudu cukura un saburzītu vēstuli. Vēstuli un cukuru viņa pasniedza Tomam. Lūdzu, jaunais draugs! viņa teica un ielēja tēju.

Hugo, būdams ziņkārīgs, pārliecās pāri bagāžas tīklam. Nocel savas sapelējušās kājas no manas galvas! Toms norūca, cenzdamies kupejas pustumsā izlasīt vēstuli. Hugo ar saviem ledusaukstajiem pirkstiem kutināja viņam pakausi.

-     Hugo, nolādēts, liecies taču mierā! Toms iesaucās. Noskaities viņš noņēma brilles un sāka tās tīrīt. Pazūdi! No tavas drausmīgās, pēc puvuma smirdošās elpas ir aizrasojuši mani briļļu stikli!

-     Pēc puhuhuhuvuma smirdošā elpa? Pēc puhuhuhuvuma smirdošā elpa? Hugo iedrebelējās zem segas un apvainojies palika guļam. Tur vaihainīga jūsu šauvausmīgā tēēēja!

Toms tikai papurināja galvu, uzlika brilles un skaļā balsī lasīja vēstuli: "Augsti cienījamais Kimmelzafta kungs!" Kāpēc "kungs"? Toms jautāja.

-    Tas atkal ir tipisks gadījums! Kimelzaftes kundze teica. Ja runa ir par spoku ekspertu, visi, protams, tūliņ iedomājas vīrieti. Stulbi, bet diemžēl tipiski!

-     "Augsti cienījamais Kimmelzafta kungs," Toms sāka vēlreiz, "kopš vairākām dienām mūsu viesnīcā notiek kaut kas mīklains, kas ar veselo

saprātu diemžēl nav izskaidrojams. No ūdens krāniem aizvien biežāk, turklāt pilnīgi negaidīti, tek karsts ūdens, un mūsu gaisa kondicionēšanas iekārta aizvien biežāk darbojas neizskaidrojamā režīmā. Turklāt naktīs ir dzirdami ārkārtīgi uzbāzīgi un nepatīkami trokšņi, bet daži viesnīcas kalpotāji ir novērojuši dīvainas parādības. Tā kā jūsu lieliskās zināšanas spoku apkarošanas jomā bauda vislabāko slavu, es vēlētos Jūs lūgt pēc iespējas ātrāk atbrīvot mūs no šiem apgrūtinošajiem traucējumiem. Katrā gadījumā, ņemot vērā mūsu viesnīcas labo slavu, es jūs lūdzu ievērot ārkārtēju diskrēciju. Ar sirsnīgiem sveicieniem Alvins Vihtigmans." Izklausās pēc maza ugunsspoka! Toms iemeta četrus cukurgraudiņus savā tējas trauciņā, izmaisīja un iedzēra malciņu. Es domāju, ka tur pietiks darba labi ja divām stundām!

-    Gluži manas domas, Kimmelzaftes kundze teica. Un pēc tam mēs vēl pāris stundu pavaļosimies pa pludmali. Ko tu par to domā? Mūsu dārgais draugs Hugo šo laiku varēs pavadīt viesnīcas pagrabā.

-     Uhuhugunsspohoki irrr smieklīhīgi stulbebeņi! Hugo kliedza no augšas. Es tohoho…

-    Klusu! Kimmelzaftes kundze nošņāca. Gaitenī bija dzirdami soļi. Kupejas durvis atvērās, un biļešu kontrolieris izbāza galvu caur aizvilktajiem aizkariem.

-    Lūdzu, jūsu biļetes!

Laipni smaidot, Kimmelzaftes kundze viņam pasniedza biļetes. Toms uzmeta raižpilnu skatienu griestiem, taču Hugo bija nozudis aiz kofera.

Biļešu kontrolieris apzīmogoja viņu biļetes, atdeva tās Kimmelzaftes kundzei un, pamājis ar galvu, jau gribēja iziet no kupejas, kad kāds pieskārās viņa cepurei. Kaut kas drebelīgi auksts pelējuma krāsā. Izbijies viņš palūkojās uz augšu, redzēja savu cepuri lidināmies centimetrus desmit virs galvas, bet virs tās spoku ar plīvojošiem matiem, spilgti zaļām acīm un ļaunu smīnu.

-     Hoooooplllāāāāā! Hugo dobjā balsī iesaucās un pamāja ar roku. Tad ļāva cepurei nokrist atpakaļ uz kontroliera galvas, iepūta nelaimīgajam sejā savu smirdošo elpu un nozuda koferī.

-    Hugo! Toms dusmīgi iesaucās.

Biļešu kontrolieris sāka trīcēt, un viņa zobi klabēja tik skaļi, ka to varēja dzirdēt blakuskupejā.

-    Kontroliera kungs, vai kaut kas nav kārtībā ar mūsu biļetēm? Hedviga Kimmelzafte savā nomierinošajā balsī jautāja.

Nabaga kontrolieris vēl aizvien trīcēja. Viņš bailīgi apskatīja visu kupeju, taču no Hugo nebija redzams pat ne vismazākais pelējuma krāsas stūrītis.

-     Vai jūs kaut ko pazaudējāt? Toms centās jautāt cik vien iespējams nevainīgā balsī.

Biļešu kontrolieris pārbrauca ar roku pār pieri un nomurmināja: Nākamā pietura Omāru pludmale! Tad, cik vien ātri atļāva viņa īsās kājas, kontrolieris izmetās no kupejas un aizcirta durvis.

-      Ak, šis muļķīgais VIS! Kimmelzaftes kundze rājās. Hugo, vai tu esi zaudējis pat to mazumiņu saprašanas, kas piemīt spokiem? Tas nav nekāds izpriecas brauciens!

-   Tu mums tuvākajā laikā labāk nerādies acīs! Toms sauca, raugoties uz bagāžas tīklu. Ar tevi ir vienas vienīgas nepatikšanas!

-     Jūs neļaujat viehienam nabahaga spokam pat pajohokoties! no kofera atskanēja aizvainota balss. Jūs nesaprotat johokus! Nu nemaz arrrī!

Hedviga Kimmelzafte tikai nogrozīja galvu. Tā ir, kad dodas ceļojumā kopā ar spoku. Iespējams pat, ka šis muļķīgais VIS mums sagādās vairāk nepatikšanu nekā Vihtigmana kunga ugunsspoks!

Tā atkal bija milzīga kļūda. Bet kā gan Kimmelzaftes kundze varēja zināt, ka direktors Vihtigmans viņai šo to ir noklusējis un ka Hugo palīdzība viņiem vēl lieti noderēs?

.

Cietis no spokiem

Kimmelzafte & Co uz viesnīcu aizbrauca taksometrā. Hugo atkal bija Toma mugursomā un, par laimi, uzvedās mierīgi. Tikai vienu reizi viņš izbāza savu garo, balto roku un ieknieba taksometra šoferim ausī. Taču aizdomas, protams, krita uz Tomu.

Viesnīca Pludmales pērle patiešām atradās pie pašas jūras. No pludmales ielas to atdalīja liels, brīnumskaists parks, bet tā aizmugurē no lielas verandas pāris koka pakāpienu veda uz privāto pludmali, kurai visapkārt bija uzraksti: Tikai Pludmales pērles viesiem.

Toms vēl nekad nebija bijis viesnīcā, kur nu vēl tik lepnā. Vienīgais, kas traucēja idillisko iespaidu, bija lielais, melnais traips uz viesnīcas jumta. Hedvigai Kimmelzaftei tas nepavisam nepatika.

Dīvaini! viņa murmināja. Ļoti dīvaini!

Taksometrs apstājās pie viesnīcas ieejas, un tūliņ pa milzīgajām kāpnēm viņiem pretī steidzās šveicars, lai ienestu viesnīcā bagāžu, taču

Kimmelzaftes kundze no viņa pakalpojumiem laipni atteicās.

-    Ak Dievs, tā nu gan ir milzu māja! Toms teica, kad viņi kāpa augšup pa kāpnēm.

-    Es arrīī grihibu to rehehedzēt, no mugursomas skanēja Hugo balss.

-   Tu pagaidām paliksi mugursomā, Kimmelzaftes kundze nošņāca. Man pilnīgi pietika ar taviem jokiem vilcienā. Turklāt tagad vienalga ir pārāk gaišs!

Vina koDā ar Tomu pa eleganto ieejas halli gāigrCTPT.atf#riQistratora. Pie liela kamīna sēdēja pāris viesu, taču spoku medniekiem neviens no viņiem nelikās aizdomīgs.

-    Rudens sezonai ļaužu pietiek, Toms konstatēja.

Viņš ziņkārīgi paraudzījās apkārt. Aiz administratora galda stāvēja mazs, tukls vīrietis un tieši tobrīd kārtoja pastu viesnīcas iemītnieku plauktiņos.

-   Labrīt! laipni smaidot, teica Hedviga Kimmelzafte un nolika viņam priekšā savu vizītkarti.

-   Piesakiet mūs, lūdzu, direktoram Vihtigmana kungam, norunāts?

Mazais vīriņš uzmeta skatienu vizītkartei un tā pārbijās, ka ļāva visām vēstulēm nokrist uz grīdas.

"Viņš ir nepārprotami cietis no spokiem," Toms nodomāja. Tādas lietas viņš pamanīja nekavējoties zosāda, trīcošas ausu ļipiņas, zobos iekosta apakšlūpa un tipiska ugunsspoku upuru pazīme neliela, tikko samanāma sviluma smaka, kas nāca no matiem un apģērba.

-    Vievienu momentu, lūdzu! Administrators kaut kur aizšāvās, savukārt spoku mednieki izmantoja laiku, lai neuzkrītoši aplūkotu halli.

-   Izņemot personālu, neviena cita cietušā nav, Hedviga Kimmelzafte čukstēja.

-    Pat pelni nekur nav manāmi, Toms viņai čukstus atbildēja. Turklāt arī neviena kontaktkārba nav melna!

-    Pilnīgi pareizi! Hedviga Kimmelzafte piekrītoši pamāja ar galvu. Šeit viss liecina, ka uzbrukums ir bijis gaužām nevainīgs!

Bet tad jau atgriezās administrators kopā ar direktoru. Direktors Alvins Vihtigmans bija liela auguma plikpaurains vīrs ar nevainojami sasukātu bārdiņu, viņam mugurā bija balts uzvalks un kājās spoži nospodrinātas kurpes. Ieraudzījis Kimmelzaftes kundzi un Tomu, viņš šķita gaužām izbrīnījies.

-   Kimmelzafte & Co? viņš jautāja. Vai… viņš pameta steidzīgu skatienu visapkārt un pazemināja balsi, … vai jūs esat spoku mednieki?

-Jūs laikam esat direktors Vihtigmans! Hedviga Kimmelzafte spēcīgi paspieda viņam roku. Mans ieteikums būtu nevis vēl ilgāk šeit stāvēt, bet visu pārrunāt jūsu birojā, vai esat ar mieru?

Direktors apjucis pamāja ar galvu un ieveda viņus skaisti mēbelētā birojā ar milzīgu rakstāmgaldu, uz kura atradās četri telefoni un mazs akvārijs ar sīkām zivtiņām.

-    Lūdzu, sēdieties, ē…

-   Kimmelzaftes kundze, Hedviga Kimmelzafte teica, nolika savu koferi uz grīdas un apsēdās.

-    Man šķiet, jūs skatāties manī tik apjucis tāpēc, ka esmu sieviete, turklāt diezgan veca. Tas ir muļķīgi, tātad aizmirstiet to!

Direktors atvēra muti un tūliņ atkal aizvēra.

-    No manis pa labi, Kimmelzaftes kundze turpināja, ir mans asistents Toms Tomskis. Neļaujiet viņa jaunībai jūs samulsināt. Viņš ir ļoti pieredzējis spoku mednieks. Ar savu otro asistentu es jūs iepazīstināšu tad, kad jūs aizvērsiet aizkarus. Vai jūs nebūtu tik laipns?

-   Ak jā, protams! Direktors pielēca kājās un aizvilka aizkarus.

-    Zaļi, Toms konstatēja. Vai viesnīcā visi aizkari ir zaļi?

Direktors pamāja ar galvu.

Toms paraustīja plecus. Tas nav labi, viņš noteica. Varat priecāties, ka jums ir darīšana ar ugunsspokiem!

-      Patiešām? Kāpēc tā? Vihtigmana kungs jautāja un satraukts paraustīja bārdiņu.

-   Ugunsspokiem patīk visas krāsas, Toms viņam skaidroja. Visiem pārējiem spokiem zaļā krāsa ir sevišķi mīļa. Sarkano viņi ienīst, bet zaļā viņus pievelk, īpaši pelējuma zaļā!

Direktors uzmeta norūpējušos skatienu aizkariem.

-   To jūs tūliņ redzēsiet, Hedviga Kimmelzafte

teica. Hugo, tu vari nākt ārā! Bet nemēģini atkal visu notriept ar savu ļimi, norunāts?

-    Nu, beiheidzohot! VIS nostenējās un izdrebelējās visā augumā no Toma mugursomas, pieņemdams savu iecienīto gaiša pelējuma krāsu. -Ak, cik brīnišķīgi, viss zaļš! viņš nožūžoja.

Izgrūdis īsu izbīļa kliedzienu, direktors Vihtigmans pazuda zem galda.

Toms pasmaidīja, savukārt Hugo aiz lepnuma piepūtās divreiz lielāks.

-    Bet direktora kungs! Ko tas nozīmē? Kimmelzaftes kundze klauvēja pa rakstāmgalda virsmu. Neuztraucieties un lieniet ārā! Tas ir mans otrais asistents Hugo VIS!

-     Bet… bet… Vihtigmana kungam trīcēja balss. Tas taču ir spoks!

-     Neapšaubāmi, Hedviga Kimmelzafte apstiprināja. Varbūt mēs tagad varētu apspriest mūsu uzdevumu?

Direktors, nedaudz pavilcinājies, izlīda no galda apakšas. Uz viņa kailās galvas mirdzēja sviedru pērlītes, un viņa bārda izskatījās diezgan izspūrusi. Atvainojiet, pie šādiem skatiem es gluži vienkārši neesmu pieradis! viņš izmocīja un apsēdās krēslā.

-    Nu ko jūs! Hugo žūžoja un sniedza Vihtigmana kungam savu balto roku.

Direktors izbijās, jo VISu pirksti ir ledusauksti un pa lielākai daļai arī lipīgi. Viņš ātri noslaucīja roku kabatlakatiņā. Tad noklepojās.

-      Pēc manas saprašanas, mūsu spoks Hugo kungam līdzinās visai maz, viņš iesāka. Es personīgi to nekad neesmu redzējis, taču portjē un viesnīcas zēns man ir ziņojuši par kaut kādu caurredzamu būtni, tā ir maza un iesārta un smird pēc sēra. Es personīgi… viņš atkal paraustīja savu bārdiņu, … es personīgi šiem ziņojumiem neticu, jo … viņš uzmeta Hugo samulsušu skatienu, … nesaprotiet to nepareizi, bet faktiski es spokiem neticu. Taču tad sākās nebūšanas ar karsto ūdeni, tvaiku no ventilācijas un sviluma smaku visā ēkā, kaut gan ugunsgrēka nekur nebija. Ļoti nepatīkami! Direktors noklepojās. Jūs taču saprotat. Šī ir luksusa viesnīca, tāpēc ar šo lietu jums jātiek skaidrībā ļoti neuzkrītoši. Beigu beigās mēs varam zaudēt savu labo slavu. Atpūta klusumā un tā tālāk, jūs taču saprotat!

Hedviga Kimmelzafte māja ar galvu. Vai šīs parādības kādā vietā viesnīcā ir sevišķi izteiktas?

Direktors atkal noklepojās. Piektajā stāvā… stāvoklis ir problemātisks!

-   Ko tas nozīmē? Toms neticīgi jautāja. Viņam nezin kāpēc radās sajūta, ka direktors Vihtigmans kaut ko slēpj.

-   Nu, ē… Direktors nervozi uzsita pa galdu ar zelta pildspalvu. Par pēdējiem jaunumiem es gan neesmu lietas kursā, bet…

-    Vai jūs mums šo situāciju neizskaidrotu sīkāk? Kimmelzaftes kundze jautāja un paberzēja savu smailo degunu. Pamazām arī viņa sāka kļūt nepacietīga.

Iezvanījās otrais telefons pa kreisi. Tagad nekādu zvanu! direktors nošņāca un nometa klausuli.

-    Kā to lai saprot, ka par pēdējiem jaunumiem jūs neesat lietas kursā? Hedviga Kimmelzafte jautāja vēlreiz.

-   Kopš vakardienas personāls ir atteicies strādāt piektajā stāvā, direktors Vihtigmans nomurmināja. Nūjā, viesnīcas zēni un dienestmeitas vienmēr ir bijuši bailīgi, vai ne?

-    Un viesi? Toms jautāja.

Direktors tikai paraustīja plecus. Viesi… tātad… viņš pārbrauca ar roku pār savu sniegbalto, kailo galvas virsu. Viņi nebija uz brokastīm. Bet tas jau vēl neko nenozīmē. Viņus noteikti ir iebiedējuši visi tie stulbie spoku stāsti. Taču es esmu pārliecināts, ka uztraukumam nav iemesla!

Toms ar Kimmelzaftes kundzi pārmija trauksmes pilnus skatienus, Hugo sarāvās uz pusi mazāks.

-   Ohoohoooo, tas neskahan diez cik lahahabi! viņš nostenējās. Nemaz lahabi, nēē!

Ar skaļu nopūtu Hedviga Kimmelzafte cēlās kājās. Vihtigman, es esmu ļoti dusmīga, ārkārtīgi dusmīga!

Direktors saduga. Es domāju, nūjā, nevajag to lietu iztēloties sliktāku, nekā tā ir patiesībā. Jūs taču saprotat, prestižs, viesi…

-     Dārgais direktora kungs, jūs nesaprotat! Kimmelzaftes kundze apsēdās uz rakstāmgalda malas. Jūsu kļūdainās informācijas dēļ mēs neesam optimāli apgādājušies ar visu nepieciešamo!

Es vienīgi ceru, ka jūsu problēma patiešām ir nenozīmīga! Tad viņa paskatījās uz Tomu. Kā tu domā? Varbūt mēs varētu riskēt un doties izlūkos?

-   Protams! Toms teica, kaut gan visai labi viņš nejutās.

-    Hugo?

-   Ar to pietiks. Ugunsspoki irrr dumji kā zirnekļu tīkli!

-   Nu labi! Kimmelzaftes kundze paņēma savu koferi. Tad uzkāpsim piektajā stāvā un paskatīsimies. Kur mēs varētu pārģērbties?

Direktors veikli pielēca kājās. Lūdzu, sekojiet man! Viņš ieveda visus trīs spoku medniekus nelielā blakusistabiņā un, vairākkārt dziļi paklanījies, atstāja viņus vienus.

-    Nu, aiziet! Dziļi nopūtusies, Hedviga Kimmelzafte atvēra savu koferi. Kungi, pie darba! Cerēsim, ka tas nebūs smagāks, kā mēs domājām!

.

Pirmā tikšanās ugunī

Atgriezušies direktora Vihtigmana kabinetā, trīs spoku mednieki izskatījās visai dīvaini.

Visiem trim galvā bija ugunsdzēsēju ķiveres, bet uz acīm lidotāju brilles. Hugo brilles bija ietonētas, jo bija diena. Hedvigai Kimmelzaftei un Tomam mugurā bija aizsargtērpi no karstumu atstarojošas folijas, turklāt viņu tērpi, sejas un rokas bija ieziestas ar speciālu pastu, kas bija pagatavota no sauļošanās krēma Faktor 23 un iecukurotas olīveļļas. Lai gan šī pasta bija diezgan lipīga, tikšanās gadījumos ar ugunsspokiem tā bija ļoti noderīga.

Kimmelzaftes kundzei uz muguras turklāt vēl bija cepešpanna, bet pie jostas portatīvs putekļsūcējs, maisiņš ar graudu cukuru, virtuves cimdi un kāds daikts, kas izskatījās kā milzīgi liels fēns.

Tomam plecos bija mugursoma, tajā bija cukura glazūras aizstājējs un citas noderīgas lietas. Labajā rokā viņam bija tortes dekorējamā tūba ar sevišķi lielu atveri, tā bija pildīta ar sarkanu cukura glazūru.

Visbeidzot, Hugo, kas kā visi VISi necieta karstumu, atradās maisā no karstumu atstarojošas folijas.

Redzama bija vienīgi viņa galva ar ķiveri, drebelīgās rokas un kājas, kas, tāpat kā Toma un Hedvigas Kimmelzaftes kājas, bija ieautas speciālos apavos. Tam bija savs labums, jo tad Hugo darba laikā nepārtraukti neatstāja savas līmes pēdas un viņa kolēģi spoku mednieki pie tām pastāvīgi nepielipa, kas dažā labā situācijā bija diezgan bīstami.

Direktors Vihtigmans noskatījās uz trijotni, it kā viņa priekšā atrastos marsieši.

-    Jums taču noteikti ir lifts, Hedviga Kimmelzafte teica. Parādiet, kur tas atrodas!

Direktors vēl aizvien nekustīgi viņos blenza, taču tad saņēmās un aizsteidzās biroja durvju virzienā.

-    Tas ir kravas lifts, viņš teica. Labāk izmantojiet virtuves kravas liftu, tas ir viesu dēļ, jūs taču saprotat.

Toms un Kimmelzaftes kundze sasmaidījās.

Vihtigmana kungs veda spoku medniekus pa garu gaiteni. Viņiem pretī plūda kārdinošas smaržas, un Toms juta, ka ir izsalcis.

-    Hugo, ielien labāk manā mugursomā! viņš pačukstēja spokam.

-    Jo, jo, labi! Hugo sadusmojās un laikus nozuda, jo direktors Vihtigmans jau vēra vaļā durvis uz Pludmales pērles milzīgo virtuvi.

«

Ieraugot spoku medniekus, pavāri un pavāru mācekļi ļāva iekrist katlos dažai labai lietai, kas tur itin nemaz neiederējās. Viens otrs no viesiem vēlāk žēlojās, ka vistas zupa esot garšojusi pēc avenēm, bet pudiņš pēc zivīm.

Un, kad vēl no Toma mugursomas pavīdēja Hugo baltā roka, divi virspavāri, kā to varēja spriest pēc viņu augstajām cepurēm, smagi ievilkusi elpu, noģība. Viens turklāt vēl parāva līdzi mērces trauku, kura saturs izlija uz viņa nevainojami baltā halāta.

-   Lūdzu, neuztraucieties, mani kungi! direktors Vihtigmans sauca. Tie ir tikai spoku mednieki, kas atrisinās mūsu nelielo piektā stāva problēmu.

Nekādu lielo iespaidu viņa vārdi uz pavāriem neatstāja, tieši otrādi, viņu sejas kļuva tikpat baltas kā cepures.

-    Spoki, direktora kungs? jautāja resnākais no pavāriem. Spo-spo-spoki?

-    Tieši tā, Toms atbildēja. Kur tad ir tas kravas lifts? Mūsu laiks beigu beigās nav neierobežots!

-    Šeit! Vihtigmana kungs Tomam un Hedvigai Kimmelzaftei atbrīvoja ceļu garām vēl aizvien kā ģipša kolonnām sastingušajiem pavāriem.

Tieši tajā brīdī tas arī notika. Ar spalgu troksni atsprāga kādas plīts durvis, un ar drausmīgu kliedzienu pa tām izlidoja sarkans, riebīgi smirdošs "kaut kas". Visu piecu pavāru cepures un apģērbs momenta pārvērtās pelnos, un nelaimīgie stāvēja, tērpušies tikai apakšveļā. Viens no viņiem pilnīgi apjucis turēja rokā degošu koka karoti.

Toms bija tik atjautīgs, ka paņēma savu cukura tubu, taču lēkājošie, kliedzošie, bez jēgas skraidošie pavāri neļāva viņam neko saskatīt. Lai kā arī Toms stieptos un liektos, mazais ugunsspoks šajā haosā nekur nebija manāms.

-   Kas irrr noticis? Toms dzirdēja Hugo mugursomā jautājam. Kas tass irrr par troksni?

-    Tom, tur! — Kimmelzaftes kundze iesaucās un pagrūda divus pavārus malā. Tur, priekšā!

Degošais spoks aizlaidās pār viņu galvām kā raķete, un pat zem ķiveres Tomam kļuva nepatīkami karsti.

-   Ūdeni nevajag! Kimmelzaftes kundze iesaucās, bet bija jau par vēlu. Viens no pavāriem atvēzējās un uzlēja spokam veselu spaini ūdens. Ūdens šņākdams iztvaikoja uz drebelīgā sarkanā stāva. Ugunsspoks aplaizīja degošās lūpas un uzversmoja līdz pašiem griestiem. No tiem nobira sodrēji, nosēdās uz pavāru cepurēm un iebira zupās. Vēlāk tie šausmīgi čirkstēja viesiem starp zobiem. Pavāri pārbijušies klupa, kur kurais, taču Tomam un Kimmelzaftes kundzei ceļš beidzot bija brīvs.

-    Īīīīhhh! ugunīgā būtne iekliedzās un pūta viņiem virsū savu karsto elpu, taču Hedvigas

Kimmelzaftes lieliskā speciālā pasta lika istabas temperatūrai kristies. Toms juta vienīgi patīkami siltu kņudoņu uz ādas.

-    Nu pagaidi! viņš iesaucās un uzšļāca kvēlojošajam spokam tik daudz cukura glazūras uz krūtīm, ka tas sāka atgādināt kāzu torti. Kimmelzaftes kundze pielēca Tomam klāt un ieslēdza savu putekļsūcēju.

Sacukurotais ugunsspoks izmisīgi mēģināja aizlidot, taču cukura glazūra padarīja viņu smagu un nekustīgu. Kimmelzaftes kundzes putekļsūcēja vējā viņš kļuva aizvien tievāks. Visbeidzot viņš mēģināja glābties vienā no tvaika nosūkšanas caurulēm, taču Toms zibens ātrumā pastiepa savu virtuves cimdā tērpto roku, satvēra spoku, kas tagad vairs bija tikai tāds spociņš, un iebāza termosa kannā.

-    Urrāāā! iekliedzās pavāri un svieda gaisā savas cepures, no kurām viena diemžēl iekrita tomātu zupā. Arī direktors Vihtigmans atviegloti pasmaidīja.

-     Jā, tas nu būtu padarīts, Kimmelzaftes kundze teica. Ceļu uz piekto stāvu mēs varam sev aiztaupīt!

Taču tad Toms iebakstīja viņai sānā.

-    Neticu savām acīm! viņš čukstēja, norādīdams uz kādu sienas kontaktu. Paskaties!

No tā caurumiņiem locījās nelieli zibeņi, kurus pavadīja dūmu mākonīši pretīgi violetā krāsā. Abi spoku mednieki apmainījās satrauktiem skatieniem.

-    Ko, ko tas nozīmē? nervozi jautāja direktors.

-    Ka mums tomēr būs jādodas uz piekto stāvu! Toms atbildēja un pēkšņi sajuta jocīgu kņudoņu kuņģī. Ņemiet! viņš teica un iespieda apjukušajam direktoram rokā termosa kannu ar ugunsspoku. Tātad kur ir kravas lifts?

Uzbrukums liftā

-    Es ieteiktu braukt tikai līdz ceturtajam stāvam! Kimmelzaftes kundze teica, kad viņi beidzot bija liftā. Un tālāk kāpsim pa kāpnēm. Norunāts?

Toms piekrītoši pamāja ar galvu un nospieda pogu.

-   Vai es tahagad beiheidzot varēšu tikt laukā? Hugo pukojās un izdrebelējās no mugursomas. Izbrīnījies viņš paraudzījās apkārt. Kas tad irrr noticis? Ar spēju rāvienu lifts sāka kustēties, un Hugo atsitās pret sienu.

-     Palīgāā! viņš iekliedzās. Palīgāā! Kas šeiheit notiehiek?

Toms iesmējās. Tas ir lifts, dumiķi!

-Ak šitā? Hugo dusmīgi pūta viņam sejā savu pēc pelējuma smirdošo elpu. Un kas tur ir tik labs?

-    Kuš! Palieciet klusu! Hedviga Kimmelzafte norūpējusies raudzījās uz savām kājām. Vai jūs kaut ko jūtat?

Toms paraudzījās uz leju. Viņa apavu pazoles kļuva siltas, ļoti siltas. Par laimi, viņš, tāpat kā Kimmelzaftes kundze, bija kurpēs ielicis trīspadsmitkārtīgi salocītu alumīnija foliju, turklāt vēl viņa kurpju pazoles bija īpaši biezas.

Kas tas ir? viņš čukstēja.

Lifta grīda nokrāsojās spilgti sarkana un sāka veidot burbuļus. Es nosmakšu! kliedza Hugo un uzlidoja pie griestiem.

Taču arī tur nebija vēsāk.

Uzmanību! iesaucās Kimmelzaftes kundze, viņi ar Tomu sadevās rokās. Lifts brauca aizvien ātrāk, it kā to kāds rautu augšup.

"Tūliņ mēs izlidosim cauri jumtam," Toms nodomāja. Viņš aizvēra acis, taču tā viņam kļuva vēl sliktāk. Tāpēc viņš tās atkal atvēra un ieraudzīja, ka ugunīgs pirksts tieši viņa priekšā urbjas cauri ugunīgi karstajai grīdai. Toms iekliedzās un palēcās atpakaļ.

Tad parādījās vēl viens pirksts un vēl viens, līdz virs grīdas izspraucās visa roka tā bija ugunssarkana un kūpoša. Hops! tā centās saķert Toma kāju.

Hugo karājās pie griestiem un gaudoja kā suns. Kimmelzaftes kundze centās aizsargāt Tomu un pielēca pie trīcošā, mežonīgi lēkājošā zēna un sāka apmētāt ugunīgo roku ar cukurgraudiņiem. Kā izbijušies tārpi pirksti pamazām sāka rauties mazāki un beigās čūkstēdami pazuda grīdā.

Lifts drāzās tālāk, strauji nobremzēja, tad svilpdams gāzās lejup un pēc tam grabēdams vēlreiz traucās augšup. Spoku mednieki izmisīgi centās noturēties kājās. Toms izmisīgi spieda avārijas

bremzi, taču nekas nenotika. Tad pēkšņi ar drausmīgu triecienu, kas viņus gandrīz nogāza uz kvēlojošās grīdas, lifts apstājās. Čīkstēdams tas karājās trosēs.

-    Ko tas nozīmē? Toms čukstēja.

Tajā brīdī čīkstēdamas atvērās durvis un tajās parādījās patiešām riebīga, ugunssarkana galva ar acīm kā elektriskajām spuldzītēm. Spoks atvēra savu milzīgo rīkli, un dzeltenas liesmas snaikstījās pēc Toma kājām.

-      Cukura glazūru! Hedviga Kimmelzafte iekliedzās. Aiziet, Tom! Trīcošām rokām Toms iešļāca atlikušo cukura glazūru tieši spoka ugunīgajā mutē.

Tā nu briesmonim nepavisam negaršoja. Viņam uznāca tādas žagas, ka lifts sāka lēkāt kā bērnu grabulītis. Kimmelzaftes kundze norāva sev no muguras cepešpannu un ieblieza ar to drausmīgajam spokam pa galvu. Viņš atraugājās, un galva izkūpēja gaisā.

Durvis ar troksni aizcirtās, un lifts čīkstēdams un grabēdams palika karājamies gaisā kaut kur starp stāviem.

-    Kļūst atkal vēsāk, Toms čukstēja. Tomēr mazliet viņš vēl trīcēja. Viņa cukura glazūras tūba bija tukša, Hedvigas Kimmelzaftes cepešpanna pilnīgi salocīta atradās uz grīdas.

-    Ak, fui, tas nu nohoteikti nebihija nekāds nohormāls ugunsspoks! Hugo lamādamies lēnām nolaidās uz grīdas.

-     Nē, patiešām ne! Kimmelzaftes kundze paņēma savu salocīto cepešpannu un piesēja sev atkal uz muguras. Viņa izskatījās ļoti dusmīga. -Šis Vihtigmana kungs mums ir tik pamatīgi samelojies, ka mēs gandrīz izkūpējām gaisā kā dūmu sveces. Ja vien mēs sveiki un veseli izkulsimies no šīs ķezas, viņš no manis vēl dzirdēs dažu labu vārdu! Viņas degungals bija karsts aiz dusmām. Nu, Tom, kā tu domā? Vai mums vajadzētu braukt uz augšu vai uz leju?

Toms noņēma brilles un sāka tās tīrīt, kas ar sacukurotajiem pirkstiem bija ļoti grūti izdarāms, tad uzlika tās atkal uz acīm.

-    Uz augšu, viņš teica.

-    Uz augšu? Kāpēc uz augšu? Hugo saniknots vicināja savas ledusaukstās rokas gar Toma seju. Mahan jau neviehiens nekoho netaisās jautāt, vai ne?

-    Nēē! Toms atbildēja. Kad kļūs karsti, tu vienalga atkal paslēpsies!

-    Nu labi, nuhuhu labi! Kā jūhūs gribat! Hugo sakrustoja baltās rokas uz krūtīm. Tad jūs varat ļaut šim kaut kam sevi izcept. Es juhums nepalīdzēšu! Nekādā gadījumā, arī man ir savs lepnums! Pēc šiem vārdiem viņš nozuda Toma mugursomā.

-   Padod man otru cukura glazūras tūbu, Toms pieprasīja. Parādījās Hugo baltā roka un uzmeta tūbu Tomam uz galvas. Toms tikai pasmaidīja un vēlreiz uzspieda pogu "Ceturtais stāvs". Ar palēcienu lifts atkal sāka braukt, šoreiz uz augšu.

-   Mīļo Tom, Hedviga Kimmelzafte teica. Tu patiešām esi īsti drosmīgs jauns cilvēks. Es pat nespēju iedomāties labāku asistentu par tevi!

-    Nu ko jūs! Toms nomurmināja un sakārtoja brilles.

Lifts apstājās.

Taču nevis ceturtajā, bet piektajā stāvā.

Piektajā stāvā

Klusu čīkstēdamas, atvērās lifta durvis. Pa tām sāka plūst violeti dūmu mākoņi. Smaka bija šausmīga. Smirdēja pēc kaut kā salda un vienlaikus sasviluša. Tomam uznāca klepus.

-    Uzlikt deguna spailes! Kimmelzaftes kundze teica.

-    Lūdzu! Hugo pasniedza viņiem no mugursomas divas deguna spailes un izbāza no tās arī savu degunu. Es nesaprohotu, kas ar jums noticis. Tik jauka smarharža, absolūti jauka!

-   Spokiem varbūt, Toms teica, man tā smaka šķiet nolādēti asa! Viņa balss skanēja jocīgi, jo uz deguna bija spailes, taču arī Kimmelzaftes kundzes balss neizklausījās neko labāk.

-    Paskaties! viņa teica Tomam.

Toms uzmanīgi izbāza galvu pa durvīm. Violetie dūmi grauza un dedzināja acis. Taču tas, ko Toms redzēja, viņu pamatīgi satrauca. Lifts atradās gara gaiteņa galā, tā abās pusēs bija neskaitāmas durvis. Krēmkrāsas paklāju bija sabojājuši

degošu pēdu nospiedumi, turklāt to izmēri bija biedējoši. Taču bija kaut kas vēl biedējošāks sienas un durvis laizīja milzīgas liesmas. Tās sprakšķēja un smirdēja, un lika gaitenim atspīdēt sarkani violetā gaismā. Vienīgais logs, kas atradās gaiteņa galā, bija aizziests ar melniem sodrējiem. Sienas lampas starp istabu durvīm bija pārvērtušās bezveidīgā masā tāpat kā istabu numuri.

-     Dārgo Tom, es paredzu kaut ko nelabu, Hedviga Kimmelzafte nomurmināja.

-    Jūs domājat, ka tas varētu būt trešās kategorijas ugunsspoks? Toms čukstēja.

-   Vismaz! Kimmelzaftes kundze viņam tāpat čukstus atbildēja. Katrā gadījumā es baidos no pavisam kaut kā cita. Šeit aizdomīgi sāk izskatīties pēc nē! Par to labāk nedomāt!

Toms viņā paraudzījās raižpilnu skatienu, taču Hedviga Kimmelzafte neļāva viņam sākt prātot par saviem vārdiem. Apņēmības pilna viņa izkāpa no lifta degošajā gaitenī un sāka iet, nepievēršot nekādu uzmanību milzīgajām liesmām.

-   Nāc, jauno cilvēk! viņa uzsauca. Tā ir tikai spoku uguns. Mūs no tās sargā speciālā pasta!

Trīcošām rokām Toms sakārtoja brilles un sekoja. Hedvigai Kimmelzaftei bija taisnība. Liesmas virs viņa galvas savienojās, krita no griestiem uz ķiveres, bet viss, ko viņš sajuta, bija vienīgi neliela nieze, tā gan bija nepatīkama, tomēr izturama. Toms paraudzījās apkārt. Visu istabu durvis bija aizvērtas, durvju rokturi deformējušies un nokarsuši. Viņš juta Hugo rosāmies pa mugursomu. VIS bija pārāk ziņkārīgs, lai visu laiku paliktu savā slēptuvē. Beidzot viņš palūrēja Tomam pār plecu.

-    Tīrs darbs, viņš konstatēja.

-    Mierā! Toms nočukstēja. Vai tev patiešām obligāti jāpūš man degunā sava puvuma smaka? Te jau tāpat smird kā ellē!

-    Ar savām muļķīgajām spailēm tu vienalga neko nevari saost, Hugo žūžoja. Vai zini, tava balss skan kā Donaldam Dakam! baisi skanēja Hugo dobjie smiekli.

-    Hugo! Kimmelzaftes kundze šņāca. Aiziet, pie darba! Izlido cauri istabu durvīm un paskaties, vai kaut kur vēl ir viesi.

-    Kas? Es? Hugo ātri nozuda aiz Toma pleca. Tur cauri? Es taču tur pilnīgi iztvaikošu!

-    Nu ko tu! Kimmelzaftes kundze iespieda rokas sānos. Tu esi spoks. Tev šis ārprāta karstums nekaitēs. Un vismazāk jau šādā tērpā. Nu, aiziet!

Lamādamies Hugo aizlidoja pa gaiteni un nozuda aiz tuvākajām slēgtajām durvīm.

-    Nekā! viņš atgriezies paziņoja. Diezgan liela nekārtība, taču cilvēku nav!

Hugo ielidoja visās istabās, un visur atkārtojās viens un tas pats. Visi viesi bez pēdām bija pazuduši. Hedvigas Kimmelzaftes seja sadrūma aizvien vairāk.

-   Tas apstiprina manas visļaunākās aizdomas, viņa nomurmināja, kad Hugo arī pēdējā istabā nevienu nebija atradis. Pašas ļaunākās. Tom, turies pa gabalu no sienas kontaktligzdām!

-      Kā-kā-kāpēc? viņš izstostīja. Pamazām viņam sāka zust drosme.

-     To es tev labāk paskaidrošu tad, kad mēs atkal būsim lejā, Kimmelzaftes kundze teica. Nāciet, pazūdam! Tikai šoreiz pa kāpnēm!

Viņi tās jau gandrīz bija sasnieguši, kad izdzirdēja kaut kādus klauvējienus. Izbijušies viņi atskatījās.

-   Tie nāk no skapja! Toms čukstēja. Viņš norādīja uz veļas skapi netālu no lifta. Uzmanīgi viņi lavījās atpakaļ. Klauvējieni atkārtojās.

Ar spēju kustību, turot rokā putekļsūcēju, Kimmelzaftes kundze atrāva skapja durvis.

Skapja pašā stūrī starp segu pārvalkiem un dvieļu kaudzēm tupēja mazs viesnīcas zēns, viņš trīcēja tik ļoti, ka uniformas metāla pogas grabēja kā kastaņetes.

-    Ak Dievs! Kimmelzaftes kundze uzmanīgi izvilka mazo, tievo vīriņu no veļas kalniem. Cik ilgi jūs šeit jau atrodaties? Jūs taču noteikti jūtaties kā cepts cālis!

Viesnīcas zēns spēja tikai mazliet pasmaidīt, taču vārdi pār viņa trīcošajām lūpām nenāca. Bez Toma un Kimmelzaftes kundzes palīdzības viņš nespētu noturēties kājās.

-    Hāhāāā! Šito nu gan kāds ir kolosāli nobaidījis! Ar ļauna prieka pilnu smaidu sejā Hugo piegrūda ar roku viesnīcas zēnam pie krūtīm. Zēns skaļi iekliedzās un jau gribēja mesties atpakaļ skapī, taču Toms un Kimmelzaftes kundze viņu aizturēja.

-    Nebaidies! Toms teica. Tas ir tikai Hugo. Viņš vienīgi tā riebīgi uzvedas. Taču patiesībā ir pilnīgi nekaitīgs!

-     Kooo? Hugo piepūtās, taču folijas maisā, kurā viņš atradās, tas nemaz nebija tik viegli.

-   Nekaitīgs? Vai tu mahani nosauci par nekaitīgu?

-    Hugo, nemuļķojies! Kimmelzaftes kundze dusmīgi teica. Labāk aiznes nabaga zēnu līdz kāpnēm. Un sargies viņu pārbaidīt vēlreiz! Skaidrs?

-   Jā, jā, man atkal jādara tie smagākie darbi! Hugo nostenējās, taču uzcēla viesnīcas zēnu uz muguras. Tagad jau viņam viss bija vienalga. Tikai saskaroties ar Hugo spoka muguru, viņš nedaudz sarāvās, jo tā bija ledusauksta.

-     Nu, aiziet! Kimmelzaftes kundze nočukstēja. Taisāmies, ka tiekam!

Viņi skrēja pa degošo gaiteni. Aizvien biežāk viņi sāka raudzīties apkārt.

-    Hedvig! Toms čukstēja. Man ir tāda dīvaina sajūta!

Kimmelzaftes kundze apstājās un ieklausījās.

-    Tā ir duša! viņa čukstēja.

Tagad to sadzirdēja arī Toms, tā bija ūdens čalošana, kurai pa starpu bija dzirdama tīksmiga rukšķēšana un sprauslāšana. Skaņas bija šaušalīgas.

-      Kaaas… kas tu-tu-tur mazgājas? viņš izmocīja. Ta-ta-tas…! Drausmīgs troksnis lika Tomam apklust.

Viņiem aiz muguras atvērās elle. No sienām un griestiem izšāvās dzirksteles un zibeņi, un uguns bumbas bērna galvas lielumā. Skrienam! Hedviga Kimmelzafte iesaucās. Lai nokļūtu līdz kāpnēm, vēl bija jāpaskrien garām piecu numuru durvīm.

-   Aaaaaaahhhhhhrrrrrrrr! aiz viņiem atskanēja vaids, tik drausmīgs, ka Toma kājas pēkšņi kļuva ļenganas, bet Hugo nokrāsojās sārts.

-   Aiziet, ātri lejā pa kāpnēm! Hedviga Kimmelzafte paņēma jocīgo priekšmetu, kas atradās viņai aiz jostas un atgādināja fenu, un to ieslēdza. Aparāta skaņa atgādināja ugunsdzēsēju sirēnu, tas pūta virsū ledusaukstu gaisu parādībai, kas viņiem aiz muguras iznira no liesmām.

Briesmonis gan vēl aizvien liesmoja, taču apstājās.

Hugo un Toms klupdami krizdami metās lejup pa pirmajiem pakāpieniem. Kimmelzaftes kundze vēl aizvien bija augšā. Toms norūpējies atskatījās. Un tad viņš to tā pa īstam ieraudzīja. Tas bija milzīgs spoks, kas izskatījās kā dzīva uguns.

Ledusaukstais gaiss no Kimmelzaftes kundzes fena kavēja viņu tuvoties, taču šķita, ka īpaši tomēr netraucē. Spoks savilka savu drausmīgo purnu smīnā, atspiedās ar ugunīgajām dūrēm pret sienām un atvēra savu bezizmēra rīkli. Karsta dvaša šalcot atsitās pret Kimmelzaftes kundzi un nopūta viņu un viņas divus asistentus lejā pa kāpnēm. Tikai stāvu zemāk viņi atkal pietrausās kājās, bet ugunīgais nezvērs virs viņiem vēl aizvien smējās, un viņa smiekli skanēja dobji, drausmīgi un bezgala nelietīgi.

Slikti, slikti, slikti

Hedviga Kimmelzafte sodrējiem notrieptu seju, baltajām cirtām plīvojot maršēja šķērsām pāri viesnīcas hallei. Toms un Hugo ar viesnīcas zēnu uz muguras tikko spēja tikt viņai līdzi, tik lielus soļus viņa spēra.

Ieraugot spoku medniekus, viesi, kas sēdēja uz mīkstajiem dīvāniem kamīna priekšā un lasīja avīzes, aiz bailēm ielēja sev klēpī kafiju. It īpaši Hugo baltais stāvs izraisīja spalgus kliedzienus, un daži pat paģība. Hugo tas, protams, patika. Hedvigai Kimmelzaftei bija vienalga. Viņa vārījās aiz dusmām, viņa gandrīz vai plīsa aiz dusmām.

Ne vārda nesacījusi, viņa nolika apjukušā portjē priekšā viesnīcas zēnu, kas vēl aizvien nedaudz trīcēja. Tad ar Tomu un Hugo devās triecienā uz direktora Vihtigmana biroju.

Viņš tieši tobrīd sēdēja aiz sava rakstāmgalda un baroja zivtiņas.

Kad Kimmelzaftes kundze atrāva vaļā durvis, viņš tā izbijās, ka trauciņš ar barību iekrita akvārijā.

-    Kas, kas… e, kas noticis? viņš apjucis jautāja.

-    Nāciet mums līdzi! Kimmelzaftes kundze teica un, sagrābusi direktoru aiz kaklasaites, vilka viņu uz durvju pusi.

-     Bet cienījamā Kimmelzaftes kundze! direktors protestēja, veltīgi cenzdamies atbrīvoties. Kas noticis? Vai… vai jūs esat tikusi galā ar mūsu nenozīmīgo problēmu?

-    Jūsu nenozīmīgo problēmu! Kimmelzaftes kundzes degungals sāka raustīties. Es nesaprotu, vai jūs gluži vienkārši esat stulbs vai nolādēts melis. Man katrā gadījumā tagad ir nepieciešams svaigs gaiss, citādi es pārsprāgšu!

Viņa vilka aiz kauna nosarkušo direktoru cauri ēdamzālei, garām pie galdiem sēdošajiem viesiem uz verandu un tad pa kāpnēm lejā uz pludmali. Tikai tad, kad viņi jau brida pa baltajām smiltīm, Kimmelzaftes kundze apstājās un palaida vaļā Vihtigmana kaklasaiti.

Direktors to steigšus sakārtoja un bailīgi paraudzījās apkārt. Ja neskaita pāris cilvēku tālumā, pludmale bija tukša. Debesis bija pelēkas, jūras vējš trieca viņiem sejā sīkas lietuslāses. Pat Hugo tas šķita brīnišķīgi pēc cepeškrāsns piektajā stāvā. Vienīgi direktors Vihtigmans izskatījās dziļi nelaimīgs.

-   Mana dārgā, es neko nesaprotu! Apvainotu sejas izteiksmi viņš pogāja ciet savu balto žaketi. Kāpēc mums neieiet viesnīcā un mazliet neieēst? Šeit mēs varam saaukstēties.

-    Es jums neesmu nekāda dārgā! Kimmelzaftes kundze teica un noāva kurpes. Tagad mēs pastaigāsimies pa pludmali un jūs man bei-

dzot izstāstīsiet visu, kas viesnīcā ir noticis pēdējo dienu laikā.

-   Es mahazliet nosnaudīšos, Hugo nožāvājās un pazuda mugursomā. Arī Toms noāva kurpes un brida pakaļ Hedvigai Kimmelzaftei un direktoram. Viņa pēdas no ugunīgā piedzīvojuma bija vēl pavisam karstas, tāpēc vēsās smiltis šķita ļoti patīkamas. Pat aukstais rudens vējš bija patīkams atsvaidzinājums pēc karstuma piektajā stāvā. Tomam, protams, nebūtu nekādu iebildumu arī kaut ko ieēst.

-    Karsts ūdens! Kimmelzaftes kundze bārās.

-   Sabojāta gaisa kondicionēšanas iekārta! Pateicoties jūsu bezkaunīgajiem meliem, mēs tur augšā gandrīz izcepāmies kā desiņas ugunskurā! Un viesnīcas zēns, kuru mēs atradām veļas skapī, vai tad jūs nebijāt pamanījis, ka viņa nav?

-    Viesnīcas zēns? direktors purināja smiltis no kurpēm. Ak, ko jūs, viņu mums ir ļoti daudz. Ja kāda nav, to faktiski nevar pamanīt.

Kimmelzaftes kundze gandrīz zaudēja valodu.

-    Vai jūs zināt, ko ar jums vajadzētu izdarīt? viņa jautāja draudīgi mierīgā balsī.

Direktors nervozi raustīja savu bārdiņu.

-   Es zinu, Toms teica. Mums vajadzētu viņu iegrūst kravas liftā un aizsūtīt uz piekto stāvu. Tad viņš varētu savu nenozīmīgo problēmu aplūkot tuvumā!

Direktors Vihtigmans uzmeta Tomam dusmīgu skatienu. Bezgaumīgs priekšlikums, viņš teica. Patiešām bezgaumīgs!

-    Man gan tā nešķiet, Kimmelzaftes kundze teica. Turklāt es palūgšu Hugo to tūliņ realizēt, ja jus man beidzot visu nepastāstīsiet. Piemēram, par negaisu!

Izbrīnījies Toms saausījās. Direktors Vihtigmans kļuva bāls kā Hugo spoka .āda.

-    Kā jūs to zināt?

-    Kāpēc jūs man par to nepastāstījāt? Kimmelzaftes kundze jautāja un atkrita pludmales krēslā.

-   Nu, redziet… Vihtigmana kungs noklepojās un paskatījās uz savām kurpēm, kas tagad vairs nebija spožas, bet gan pilnas smilšu. Visiem obligāti nav jāzina, ka mums šeit ir tik spēcīgi negaisi. Diemžēl tie gadās diezgan bieži, un uz dažiem viesiem tāds negaiss iedarbojas nelabvēlīgi. Jūs taču saprotat! Beigu beigās mēs savā reklāmā rakstām, ka klimats šeit ir labs. Jūras gaiss ir veselīgs jebkurā gadalaikā un tā tālāk. Jus taču saprotat! Turklāt, direktors pārbrauca ar roku pār savu kailo galvvidu, kas bija jau mitrs no lietus, turklāt es taču nevarēju zināt, ka jus interesē negaisi! Viņš nošķaudījās. Nu redziet, tagad es esmu apaukstējies!

Kimmelzaftes kundze drūmu sejas izteiksmi ar kāju pirkstiem urbināja smiltis. Nu labi! Par negaisa nozimi ugunsspoku uzbrukuma gadījumā jūs varējāt nezināt, un man, viņa nopūtās, man vajadzēja jums to pajautāt. Taču, ņemot vērā jūsu tik nevainīgo notikumu izklāstu, man nevarēja ienākt prātā, ka mums šeit būs jāpiedzīvo tik ārkārtīgi lielas briesmas!

-     Ārkārtīgi lielas briesmas? direktors satraukts pārjautāja. Briesmas? Kā jūs to domājat?

Toms norīstījās un atcerējās ugunsspoku, kas viņus bija nopūtis lejup pa kāpnēm.

-   Vai jūsu zibensnovedējs pēdējā negaisa laikā darbojās? Kimmelzaftes kundze jautāja.

-   Tā īsti ne, Vihtigmana kungs atzinās. Vai tagad mēs tomēr nevarētu iet iekšā? Viņš atkal nošķaudījās.

-Ak Dievs, vai tad jūs nemaz nespējat paciest jūras gaisu? Kimmelzaftes kundze dusmīgi jautāja.

-    Es ienīstu jūru, direktors nomurmināja un dusmīgi paskatījās uz ūdens klajumu.

-     Kā tas jāsaprot, ka jūsu zibensnovedējs tā īsti nedarbojās? Toms jautāja. Tas vai nu darbojās, vai ne.

-    Visi jūsu skaistie telefoni pēkšņi klusēja, Hedviga Kimmelzafte teica. Vai ne, Vihtigmana kungs?

Direktors viņā paraudzījās ar izbrīnu. Kā jūs to tik labi zināt?

-    Tātad man ir taisnība! Tā ir katastrofa! Kimmelzaftes kundze sāka plūkāt savas baltās sprogas. Šeit mums ir darīšana ar vienu no pieciem zemeslodes bīstamākajiem spokiem, un kāds ir mūsu aprīkojums? Bērnu mantiņas un nekas vairāk. Mans vienīgais mierinājums ir tas, ka pret šo briesmoni tikpat kā nekas nelīdz!

Direktors Vihtigmans viņā paskatījās ar šausmu izteiksmi sejā.

Toms norīstījās. Viņam pēkšņi kļuva slikti. Kas tas ir par spoku? viņš jautāja.

Smagi nopūtusies, Kimmelzaftes kundze piecēlās no pludmales krēsla. Tas ir Briesmīgais Neuzvaramais Zibensspoks. Par to man nav ne mazāko šaubu. Vēl nekad savā karjerā man nav bijusi darīšana ar šīs sugas spokiem, un, Dievs ir mans liecinieks, labāk lai arī nebūtu bijusi!

-   Kā, lūdzu, to sauc? nobālušais direktors izstostīja.

Toms tikai stāvēja un raudzījās uz viesnīcu. Viņam tā šķita šausmīga. Aiz piektā stāva melnajiem logiem plandījās sarkanīgas liesmas.

-     Briesmīgais Neuzvaramais Zibensspoks! Toms čukstēja. Ak nē!

-    Bet kas tas ir? direktors Vihtigmans izmisušā balsī iesaucās. Runājiet taču beidzot!

Tom, paskaidro viņam visu! Hedviga Kimmelzafte teica un, uzmetusi vēl pēdējo skatienu jūrai, brida atpakaļ uz viesnīcu. Pārējie viņai sekoja.

Toms ļoti labi zināja, kas ir Briesmīgais Neuzvaramais Zibensspoks. Viņš bija pamatīgi izstudējis visus Hedvigas Kimmelzaftes spoku leksikona sējumus. Par šo spoku kaut kas bija rakstīts divdesmit trešajā sējumā nodaļā ar nosaukumu Sevišķi neapetitligas parādības. Nodaļu varēja raksturot pavisam īsi: iespējas izdzīvot, satiekoties ar šo spoku, līdzinās nullei.

,

Ko nu?

Briesmīgais Neuzvaramais Zibensspoks saīsināti tiek dēvēts par BRINEZI, Toms skaidroja, kāpjot ar direktoru Vihtigmanu augšup pa viesnīcas verandas kāpnēm. Hugo vēl aizvien miermīlīgi krāca viņam uz muguras. BRINEZI materializējas pie sevišķi spēcīga zibens un iekļūst ēkās galvenokārt pa telefona vadiem. Un, ja reiz viņš ir iekļuvis ēkā, tad, lai ēka neuzsprāgtu, ārā dabūt viņu ir ļoti grūti!

Direktors aiz bailēm gandrīz noplēsa visu bārdu.

-    BRINEZI spēj cilvēkus pārvērst pelnos vai likt tiem sakrokoties, Toms turpināja. Taču visvairāk viņam patīk tos pārvērst mazos ugunsspokos!

-   To laikam viņš ir izdarījis ar jūsu piektā stāva viesiem, Kimmelzaftes kundze pār plecu izmeta. Cik daudz cilvēku tur bija?

-     Septiņi, direktors vāji izdvesa. Kad viņi šķērsoja smalko salonu, Vihtigmans izskatījās pavisam sakrities. Atkal visi klātesošie viesi

pievērsa savus skatienus viņiem, taču neviens no trijotnes nelikās par to zinis.

-     Septiņi! Hedviga Kimmelzafte nogrozīja galvu. Arī tas vēl! Vienu mēs atradām, tātad atliek vēl seši. Kas zina, kur viņi palikuši! Kur šobrīd atrodas termosa kanna?

-    Uz mana rakstāmgalda, direktors nočukstēja.

-    Labi, Kimmelzaftes kundze noteica, tad mēs šo gūstekni varēsim aplūkot pamatīgāk! Termosa kanna atradās blakus akvārijam. Hedviga Kimmelzafte uzvilka virtuves cimdu,

uzmanīgi atvēra vāku un izņēma gūstekni. Tas izskatījās diezgan bāls un samiegojies.

-    Kannā ir sausais ledus, Kimmelzaftes kundze skaidroja. Tas atdzesē ugunsspoku, neļaujot tam saskarties ar ūdeni. Vihtigman, panāciet tuvāk! Vai jūs šajā spokā pazīstat kādu no pazudušajiem viesiem?

Mazliet vilcinoties, direktors pienāca tuvāk. Protams! viņš pārsteigts iesaucās. Tā ir Elfija Rotermunda kundze. Viņa mūsu viesnīcā apmetas jau daudzus gadus un vienmēr oktobrī. Neticami! Viņš panācās vēl mazliet tuvāk. Bet tas nu gan man ir jāsaka, ka viņa diemžēl ir stipri mainījusies, turklāt uz slikto pusi!

-     Manu dārgo Tom, Kimmelzaftes kundze iebāza nu jau ugunssarkano Rotermunda kundzi atpakaļ termosa kannā un cieši aizskrūvēja vāciņu, aizsūti Lībliha kungam faksu un palūdz, lai viņš nekavējoties nokopē un pa faksu atsūta mums visu literatūru par BRINEZI, kas vien ir atrodama manā bibliotēkā. Es zinu gaužām maz par šiem briesmoņiem!

-    Labi, Toms teica un aizsteidzās pie administratora, kur atradās viesnīcas faksa aparāts. Kopš spoku mednieki Lībliha kungu bija atbrīvojuši no drausmīgā NASa (Neticami Atbaidošā Spoka), viņš bija kļuvis par uzticamu Kimmelzafte & Co palīgu. Toms steidzīgi uzrakstīja vajadzīgo ziņojumu.

Kad Toms atgriezās direktora birojā, Hugo tikko kā bija pamodies un žāvādamies laidelējās gar griestiem. Direktors jau atkal baroja zivtiņas, savukārt Kimmelzaftes kundze sēdēja uz rakstāmgalda malas un nepacietīgi šūpoja kāju.

-    Tiklīdz būs pienākušas ziņas no Lībliha kunga, viņa teica, es sastādīšu to lietu sarakstu, kas mums būs vajadzīgas līdz brīdim, kad iestāsies tumsa. Savukārt jūsu pienākums ir nekavējoties paziņot saviem viesiem un darbiniekiem par draudīgo stāvokli. Toms klausīsies un pārliecināsies, vai jūs atkal nekaunīgi nemelojat.

-    Ko? Direktors Vihtigmans paspēra soli atpakaļ no vecās dāmas, it kā tā būtu BRINEZI. Kas man jādara? Jāpaziņo viesiem? Vai jūs esat pie pilna prāta? Viņš enerģiski papurināja galvu. Viņš to darīja vēl un vēl. Nē. Nē. To jūs no manis nedrīkstat prasīt! Tikai pār manu līķi! Tas man nozīmētu bankrotu, vai jūs to tiešām nesaprotat? Tas būtu pilnīgs bankrots! Nē, nē, vēlreiz un par visām lietām nē!

-    Labi! Kimmelzaftes kundze paraustīja plecus. Kā jūs vēlaties. Tad par to klātesošajiem paziņos Hugo!

-   Ar vislielielāhāko prieku! Hugo saldā balsī noteica un priecīgs lidoja uz biroja durvju pusi. Zibens ātrumā direktors viņam aizšķērsoja ceļu.

-    Stāt! viņš iesaucās. Stāt! Es pats to izdarīšu. Tā ir zemiska izspiešana, bet es darīšu visu, ko jūs vēlaties!

-     Tā būs labāk, Toms noteica. Vai varbūt jūs domājat, ka jūsu viesi, pārvērsti par ugunsspokiem, spēs jums kaut ko samaksāt?

Direktors Vihtigmans paskatījās uz termosa kannu ar Rotermunda kundzi tajā, lēnām atgriezās pie sava rakstāmgalda un nocēla telefona klausuli galda labajā pusē.

-    Sasauciet kopā visus viesus! viņš īgnā balsī teica. Jā, protams, visus! Un arī personālu. Lai pēc desmit minūtēm visi būtu salonā. Man ir svarīgs paziņojums!

Tad viņš nometa klausuli un atkrita klubkrēslā.

-    Lieciet pirmajā stāvā visas elektrības kontaktligzdas aizziest ar cukura glazūru! Kimmelzaftes kundze teica. Citādi to dzirdēs arī BRINEZI, un tas nebūtu vēlams, vai ne?

-    Ar cukura glazūru! direktors nočukstēja. Kontaktligzdas. Cukura glazūra. Man šķiet, es sajukšu prātā!

Milzīgs uztraukums

Pludmales pērles hallē sapulcējās astoņdesmit trīs personas. Tur bija gan viesi, gan pavāri, gan istabmeitas, gan viesnīcas zēni, gan citas personas, kas tieši tobrīd atradās viesnīcā. Kad direktors Vihtigmans, vairākkārt noklepojies, pavēstīja, ka pāris stāvu augstāk virs viņu galvām trako milzīgs ugunsspoks, šīs astoņdesmit trīs personas dzirdēto uztvēra dažādi.

Toms saskaitīja astoņus noģībušos, četrdesmit vienu bēgšanai "nobriedušu" personu, kas bija gatavas nekavējoties kravāt mantas vai tūlīt uzteikt darbu, trīs histērijas lēkmes un sešus zaudējumu atlīdzināšanas pieprasījumus.

Palika piecpadsmit personu: divi pavāri, divas istabmeitas, viens viesnīcas zēns un desmit viesu, no kuriem katram bija savs dibināts iemesls neatstāt viesnīcu.

Pirmām kārtām tas bija viesnīcas zēns, kuru spoku mednieki bija atraduši veļas skapī. Kā pateicību viņš Kimmelzafte & Co piedāvāja savu

palīdzību. Toms to uzskatīja par ievērības cienīgu rīcību. Palicēju vidū bija arī pavāri, kas uzskatīja, ka ir jau pārdzīvojuši neliela ugunsspoka uzbrukumu, tāpēc no lielāka viņiem nav ko bīties. Istabmeitas nevēlējās it kā kaut kāda spoka dēļ zaudēt darbu. No desmit atlikušajiem viesiem seši bija sajūsmā, ka garlaicīgajā atvaļinājumā beidzot ir atgadījies kaut kas interesants.

Pārējie četri neticēja nekādiem spokiem un bija pārliecināti, ka viesnīcas direkcija nekaunīgi melo.

Kamēr direktors skumji nolūkojās bēgošajos viesos, Toms un Kimmelzaftes kundze nepacietīgi gaidīja Lībliha kunga faksu. Hugo tas šķita pārāk gar-

laicīgi, tāpēc viņš pabaidīja pāris viesu, kas kravāja koferus, un pēc tam mazliet pavandījās pa pagrabu.

Kad beidzot pienāca Lībliha kunga fakss, Toms un Kimmelzaftes kundze viesnīcas hallē ērti iekārtojās vienā no brīnišķīgi mīkstajiem dīvāniem kamīna priekšā.

-    Vai tuvumā nav nevienas kontaktligzdas? Kimmelzaftes kundze jautāja.

-    Divas, Toms konstatēja. Bet abas nodrošinātas ar cukura glazūru.

-    Labi, tad, lūdzu, lasi man priekšā! Es neesmu paņēmusi līdzi brilles lasīšanai.

Pirmās kopijas augšdaļā Lībliha kungs bija uzrakstījis:

Fragments no Lielās spoku enciklopēdijas divdesmit trešā sējuma.

Tālāk sekoja:

Ugunsspoku veidi

Visi profesionālie spoku mednieki ir vienisprātis, ka pirmajai bīstamības pakāpei pieder pieci spoku veidi. BRINEZI ir viens no tiem.

Ta spējas ir drausmīgas un daudzveidīgas, taču precīzāk par to nekas nav zināms, jo lielākā daļa liecinieku BRINEZI uzbrukumu nav pārdzīvojuši. Viens gan ir zināms, proti, BRINEZI piemīt spējas izkausēt ikvienu neorganisku materiālu, piemēram, akmeni, metālu vai stiklu, turklāt vislabprātāk tas darbojas ar metālu. Dzīvniekus un cilvēkus BRINEZI var pārvērst pelnos, likt sarauties maziem vai pārveidot sev līdzīgā substancē, proti, pirmās vai otrās kategorijas ugunsspokos. Šķiet, ka visbiežāk tas izšķiras par pēdējo.

Ēkas, kurās ir iebrucis BRINEZI, pa lielākai da|ai pēc nedeļas vai divām ir pilnībā sagrautas. Jāuzmanās lielu negaisu laikā: iespējams, ka BRINEZI vislabprātāk materializējas caur zibeni un telefona vadiem. Tāpat jāuzmanās no kontaktligzdām: BRINEZI uzbrukuma laika pa tām var izplatīties nāvējoši zibeņi vai ārkārtīgi indīgi tvaiki. Ja cilvēkam gadās ilgāk par ceturtdaļstundu atrasties BRINEZI spoku uguns tuvumā, viņa āda uz ilgu laiku pieņem apelsīna krāsu, tā izskatās ļoti neglīta un diemžēl no tās izdalās ari nepatīkama smirdoņa. Turklāt iespējama ļoti strauja matu augšana, kā ari nav izslēgts, ka upura degungals kļūst sarkans.

Piesardzības pasākumi BRINEZI uzbrukuma gadījumā

Pat vispieredzējušākajiem spoku medniekiem mēs no sirds gribētu ieteikt necensties padzīt BRINEZI. Visi līdz šim veiktie šada veida pasakumi diemžel ir beigušies ar spoku mednieku pārvēršanu pelnos vai zemākās kategorijas ugunsspokos. Mēs varam droši apgalvot, ka viņu eksistences iespējas ir diezgan bezcerīgas. Ja neizdodas nekavējoties aizbēgt, mēs iesākām iekārtot ugunsdrošu telpu pagrabā. Spokiem, kā zināms, pagrabi ļoti patīk, taču ugunsspoki šajā ziņā veido ievēiibas cienīgu izņēmumu. Tā ka pagrabtelpas parasti ir izteikti aukstas, ugunsspoki mēdz uzturēties tikai tādos pagrabos, kuros ir iekārtotas saunas vai apsildāmas treniņtelpas. BRINEZI šaja ziņā veido izņēmumu. Ja ēkā, kur iebrukuši ugunsspoki, ir vīna pagrabs, tad tā ir absolūti droša slēptuve. Jo BRINEZI piemīt tikai viena mums zināma vājība: alerģija pret alkoholu!

Protams, BRINEZI ir iespējams atbaidīt ar parastajiem ugunsspoku apkarošanas lidzekļiem (cukuru, aukstu gaisu, putekļsūcēju), taču vienīgi alkohols uz šo absolūti drausmīgo spoku iedarbojas ilgāk par minūti. Kontaktā ar alkoholu BRINEZI paradas nelielas sabrukšanas vai saraušanas pazīmes un reiboņi.

Cik mums zināms, alkohola pielietošana vēl nekad nav palīdzējusi padzīt BRINEZI, taču alkohols ir vienīgais zināmais līdzeklis, kas palīdzējis glābt spoku mednieku dzīvību. Kada veida alkohols (vins, šampanietis, degvīns u.c.) visspēcīgāk iedarbojas uz BRINEZI, diemžēl nav izpētīts. Visus šāda veida eksperimentus visai pēkšņi ir pārtraukuši paši BRINEZI.

Rezumejums

Ja jums nelaimīgā kārtā gadās kļūt par BRINEZI uzbrukuma liecinieku vai upuri, tad nekavējoties bedziet! Nemēģiniet, mēs atkārtojam, nemēģiniet to padzīt! Vēl nekad visā spoku padzīšanas vēsturē šis mēģinājums nav izdevies!

Toms pacēla galvu. Tas bija pirmais punkts… Vai lasīt tālāk?

Hedviga Kimmelzafte pamāja ar galvu un sāka raudzīties kamīna ugunī. Slikti, slikti, viņa murmināja.

Toms paņēma rokā otru Lībliha kunga faksa lapu. Tās virsraksts bija: Spoku izpētes stūrakmeni.

Slavenais spoku mednieks Henrijs Makgostbotoms, kā to ieinteresets lasītājs jau noteikti zina, bija viens no nedaudzajiem bezbailīgajiem cilvēkiem, kas savu dzīvi galvenokārt veltīja bēdīgi slavena BRINEZI izpētei un apkarošanai. Henrija Makgostbotoma pētījumi diemžēl beidzās loti traģiski. Viens no viņa novērotajiem BRINEZI pārvērtā pētnieku pirmās kategorijas ugunsspokā, un pēdējā informācijā par viņa uzturēšanās vietu ir tāda, ka viņš savu nožēlojamo spoka eksistenci vada kādās zelta raktuvēs. Un tomēr tieši šim drosmīgajam cilvēkam mes esam pateicību parādā par nelielo patiesi interesanto informāciju attiecībā uz drausmīgajiem BRINEZI. Visi Makgostbotoma pieraksti, ko viņš veicis pat nedaudz minūtes pirms tam, kad tika pārvērsts spokā, ir ar visām nelielajām deguma vietām pilnībā saglabāti un tagad atrodas Spoku apkarošanas izpetes centrā. No šiem pierakstiem nepārprotami izriet, ka viena noteikta substance iedveš BRINEZI šausmas — tā ir aukstā un gaužam nekaitīgā viņa radinieka, t. s. VISa izdalītā ārkārtīgi riebīgā līme.

Acīmredzot Henrijs Makgostbotoms ir vairākkārt novērojis to, ka BRINEZI nespēj pārkāpt VISa atstātās līmes pēdas.

Toms izbrīnījies pacēla galvu. Tad Kimmelzaftes kundze teica: Tas ir ļoti interesanti!

-    Un mēs Hugo aizliedzām izdalīt līmi! Toms iesaucās.

-    Jā, ļoti žēl, Hedviga Kimmelzafte noteica.

Toms turpināja lasīt:

Jo vairak BRINEZI tiek ierobežotas kustības ar VISa līmi, jo dīvaināk tas sāk izturēties. Tas krīt panikā, tā kustības kļūst nervozas un nekontrolētas, bet ārkārtējos gadījumos viss beidzas ar bēdīgi slaveno BRINEZI pirueti. Šajā ārkārtīgi draudīgajā situācijā notiek šādas lietas: BRINEZI sāk griezties arvien ātrāk, šo darbību pavada loti nepatīkamas skaņas. Spoka uguns enerģija tiek sakāpināta tik ļoti, ka tas pats ieurbjas zemē un pazūd. Pasākums var neizdoties tikai tad, ja zeme ir loti mīksta. Tādā gadījumā spoks griežas gaisā un ar savu enerģiju tiek uzmests augstu atmosfēra. Šķiet, ir iespējamas ari cita veida BRINEZI piruetes, taču diemžel šajā vietā Henrija Makgostbotoma pierakstus ir tā sabojajuši sodrēji un uguns, ka par tām nekas vairāk nav zināms. Atliek vienīgi cerēt, ka tuvāko gadu laikā šajā ļoti interesantaja, bet diemžel ari ārkārtīgi bīstamajā nozarē tiks gūtas jaunas atziņas.

Toms un Kimmelzaftes kundze saskatījās.

-    Skaidrs, Kimmelzaftes kundze teica. Tā arī mēs darīsim. Bet tas nozīmē daudz darba mūsu dārgajam draugam VISam!

Toms pasmaidīja. Tas Hugo nemaz nepatiks. Zēns jautājoši paraudzījās apkārt. Bet kur tad viņš ir?

Kimmelzaftes kundze norādīja augšup. Kaut kur otrajā stāvā skanēja spalgi kliedzieni un Hugo dobjā gaudošana.

-    Ļausim viņam mazliet pajokoties! Kimmelzaftes kundze teica. Un zini ko? Iekams tā kārtīgi ķersimies pie darba, iesim kaut ko ieēst. Ar mieru?

-Ar mieru. Toms nopūtās. Mans kuņģis jau sāk uzvesties kā vēderrunātājs!

-    Labi. Kimmelzaftes kundze piecēlās un sakārtoja savu ķiveri. Taču vispirms pieiesim pie Vihtigmana. Man viņam ir neliels darbiņš!

Pēcpusdienas spoks

Direktoru Vihtigmanu viņi atrada pie administratora, kuram vēl aizvien viesi cits pēc cita nodeva atslēgas. Nabaga direktors bija krīta bālumā, viņu pašu varēja noturēt par spoku.

-   Direktora kungs, Kimmelzaftes kundze teica, nostājusies viņam blakus. Jums taču noteikti ir vma pagrabs, vai ne?

Direktors Vihtigmans norūpējies sarauca pieri. Nu protams! Bet kāpēc tas jūs interesē? Šis spoks taču nebūs…

-   Nē, nē, Kimmelzaftes kundze viņu mierināja. Tieši otrādi. Tā nu bus pēdējā vieta, kur viņš gribētu nokļūt. Tātad izmantosim vīna pagrabu par slēpšanās un sapulcēšanās vietu. Es vēlētos, lai jūs visus atlikušos viesus aizvestu uz turieni, jo tas ir tikai laika jautājums, kad BRINEZI mainīs stāvus, un visas istabas nosargāt mēs nevaram. Turklāt dodiet visiem nepārprotamu atļauju, kontaktējoties ar ugunsspoku, aizsardzībai izmantot šampanieša un vīna pudeles!

-Arvien jautrāk! direktors nostenējās. Jūs taču negribēsiet apgalvot, ka šos spokus var padzīt, sadodot viņiem pa galvu ar pudelēm?

-   Muļķības! Kimmelzaftes kundze teica. Taču no mūsu rīcībā esošās informācijas izriet, ka alkohols šos spokus atbaida, tāpēc beidziet klīrēties. Mēs paļaujamies uz jums, skaidrs?

Direktors Vihtigmans uzmeta izmisuma pilnu skatienu griestiem.

-    Mēs tagad iesim kaut ko ieēst, Toms teica. Ja gadījumā Hugo nonāk lejā, atsūtiet viņu, lūdzu, pie mums!

-   Ak jā, un vēl kas! — Kimmelzaftes kundze pazemināja balsi. Jums nav nekāda iemesla izskatīties tik izmisušam, direktoriņ. Mēs ļoti ceram, ka drīzumā atrisināsim jūsu nenozīmīgo problēmu.

-    Ko? Kā? Patiešām? Direktora Vihtigmana seja sāka mazliet atgūt krāsu.

-    Kuš! Kimmelzaftes kundze pielika pirkstu pie lūpām. Par visu pārējo vēlāk.

Tad viņi abi ar Tomu nozuda ēdamzālē.

Viņi pasūtīja visbagātīgākās pusdienas, kādas vien ēdienkartē bija atrodamas, protams, uz viesnīcas rēķina, un, ēzdami ar lielu apetīti, tika līdz desertam. Hugo vēl arvien nebija manāms.

-   Šis izpriecu kārais VIS! Kimmelzaftes kundze paraudzījās apkārt. Mums nevajadzēja dot viņam tās tonētās brilles. Tad viņš vismaz pa dienu uzvestos labāk.

Aizņemti bija vēl tikai divi galdiņi. Pie viena no tiem sēdēja apaļīga, sarkanmataina dāma vārdā Mucenbahere, kas ugunsspokus uzskatīja par izdevušos atvaļinājuma pārsteigumu. Pie otra strīdējās Prockovsku laulātais pāris, arī viņi abi bija palikuši, jo notikumu uzskatīja par visīstākajiem meliem. Abi bija nosauļojušies tik brūni, ka izskatījās kā žāvēti augļi. Spoku medniekiem viņi laiku pa laikam veltīja dusmīgus skatienus. Taču Tomu un Kimmelzaftes kundzi tie itin nemaz netraucēja.

-     Kāda laime, ka virtuvē ir palikuši tie divi pavāri! Toms pilnu muti teica.

-   Arī laimei ir kādreiz mums jāuzsmaida!

Kimmelzaftes kundze paņēma trešo porciju

aveņu pudiņa un pārlēja to ar brīnišķīgo šokolādes mērci.

Pēkšņi viņa izslējās taisna kā svece.

-    Vai tu kaut ko saod?

Toms ievilka degunā gaisu. Smird pēc sviluma! viņš norūpējies konstatēja.

-    Precīzi. Tādas nepatikšanas! Tu cilvēks pat nevari mierīgi paēst! Kimmelzaftes kundze pielēca kājās. Ātri! viņa uzsauca pārējiem viesiem. Paņemiet no bufetes katrs pāris pudeļu šampanieša un cukuru, cik vien tas te ir atrodams! Mums tūliņ būs viesi!

Mucenbahera kundze sajūsmā sasita plaukstas un pieskrēja pie bufetes. Taču Prockovski nekustēja ne no vietas.

-    Smieklīgi! Prockovskis iesaucās un turpināja dzert savu minerālūdeni. Vai jūs tiešām mūs uzskatāt par muļķiem?

Sviluma smaka kļuva aizvien spēcīgāka.

Toms paņēma rokā savu cukura glazūras tūbu, savukārt Hedviga Kimmelzafte nolika uz galda trīs pudeles šampanieša un pilnu cukurtrauku.

-     Ja jau alkohols iedarbojas uz BRINEZI, viņa čukstēja Tomam, tad tas varbūt iedarbojas arī uz mazajiem spokiem, un es domāju, ka tieši ar tiem mums tagad būs darīšana!

Tieši tajā brīdī trīs tukši galdiņi pacēlās gaisā. Galdauti pārvērtās pelnos, un aiz degošajām galdu kājām parādījās pieci mazi ugunsspoki. Kliegdami un šņākdami kā raķetes, tie metās pie viesiem.

Prockovska kunga minerālūdens iztvaikoja viņam uz lūpām, Prockovska kundzei rokā izkusa dakšiņa. Degošiem pirkstiem ugunsspoki ieķērās abiem matos Prockovska kunga šinjons nokrita uz grīdas un iztvaikoja. Pēc tam spoki abus noklāja ar sodrējiem no galvas līdz kājām.

-    Sakratiet un atveriet šampanieša pudeli! Hedviga Kimmelzafte uzsauca Mucenbahera

kundzei, kas vaļā muti un pudeli rokā stāvēja uz sava galda.

Ar skaļu blīkšķi korķi atsitās pret griestiem, un šampanietis gāzās uz ugunsspoku trīcošajiem, baltajiem stāviem. Tie sagrīļojās un nokrita uz grīdas; tagad tie izskatījās dzelteni kā citrona šķēlītes un stipri atvēsuši.

-    Atnesiet man termosa kannas! Kimmelzaftes kundze uzsauca kādam viesnīcas zēnam, kas kā pārakmeņojies bija atbalstījies pret sienu.

-   Ātrāk!

Toms paķēra cukurtrauku un apbēra cīņas nespējīgos ugunsspokus ar cukuru.

Mucenbahera kundze aizmeta tukšo šampanieša pudeli, pielēca kājās un uzbēra ugunsspokam, kas sēdēja uz viņas šķīvja, veselu kalnu cukura.

-    Brīnišķīgi! Kimmelzaftes kundze iesaucās.

-   Jums piemīt dabas dots talants!

Mucenbahera kundze nosarka, viņas seja

kļuva tikpat sarkana kā viņas mati. Prockovsku pāris sēdēja zem galda un trīcēja.

-   Šampanietis nozīmē simtprocentīgu uzvaru! Toms kliedza. Viņš uzvilka savus virtuves cimdus un noķēra vēl divus ugunsspokus, kas tieši tobrīd grīļodamies centās aizbēgt cauri sienai. Tie bija silti kā tikko ceptas smalkmaizītes.

-    Cik daudz tev viņu ir? Hedviga Kimmelzafte jautāja.

-    Divi!

-   Man arī ir divi! Mucenbahera kundze ar salvetes palīdzību izvilka no saldējumu kartes vienu kliedzošu ugunsspoku.

-     Nu tad kopā ar manējo ir pieci! Kimmelzaftes kundze konstatēja. Rotermunda kundze jau arī ir mūsu rokās. Tātad trūkst tikai viena! Viņa paraudzījās apkārt. Kur tad ir mūsu termosa kannas?

Viesnīcas zēns, kam tās bija jāatnes, vēl arvien balstījās pret sienu.

-    Tom, aizskrien uz direktora biroju! Kimmelzaftes kundze sauca. Tur vēl ir pāris no mūsu sagatavotajām kannām. Nevar zināt, kad mazās bestijas atkal uzkarsīs!

Rekorda cienīgā ātrumā Toms metās cauri viesnīcas hallei, katrā rokā turēdams pa trīcošam citrondzeltenam spokam.

-   Nav laika! viņš sēcošā balsī nokliedza, skrienot garām pārsteigtajam direktoram. Iemeties birojā, viņš savus gūstekņus iebāza divās iepriekš sagatavotās termosa kannās, trīs atlikušās pasita padusē un skrēja atpakaļ. Tur viņš nonāca tieši īstajā brīdī.

Mucenbahera kundzes gūstekņi jau atkal bija nokrāsojušies tumši oranži. Kad spoki bija drošībā, t. i., termosa kannās, sarkanmatainā dāma uzlēja uz saviem sakarsušajiem pirkstiem glāzi auksta ūdens.

-   Ak Dievs, tas nu gan bija satraucoši! viņa iesaucās.

-    Paldies par palīdzību! Hedviga Kimmelzafte paspieda viņai roku.

-   Nav par ko. Mucenbahera kundze bikli nomurmināja.

Prockovsku pāris vēl joprojām sēdēja zem galda. Toms un Kimmelzaftes kundze ļāva viņiem tur palikt, vienīgi aiznesa termosa kannas uz direktora Vihtigmana biroju. Tieši tajā brīdī, kad viņi šķērsoja viesnīcas halli, pa kāpnēm viņiem pretī drebelējās Hugo, turot rokā savu ugunsdzēsēja ķiveri. Viņa galvu rotāja cilindrs.

-    Tu kā vienmēr nāc tieši īstajā laikā, Toms viņu apsveica. Kur tu visu laiku biji? Un kur tu dabūji šo platmali?

-    Tahahas uhuz tevi gahalīgi neattiecas, pēē, Hugo žūžodams nozuda direktora Vihtigmana birojā. Behet, ja jau jūhūs toho pahatiešāhām grihibat zihihināt, tad tahahagad arī ceturtajā stāvā sāhāk izskatīties diezgan slihikti. Viesi aizbēguši, viss karrsts un smirdīgs, fui velns! Es tūliņ paslēpos. Vienīgi pahaspēju paķert sev līdzi platmali. Tā tieši tajā brīhīdī ripoja lejup pa kāpnēm.

-   Un kas notiek trešajā stāvā? Kimmelzaftes kundze nolika termosa kannas ar gūstekņiem uz rakstāmgalda. Hugo, vai arī tur jau ir BRINEZI?

-    Nēēē! Hugo noteica, tad aizdrebelējās līdz akvārijam, pārbaidīdams Vihtigmana kunga zivtiņas.

-     Labi! Kimmelzaftes kundze nopūtās un atkrita direktora Vihtigmana krēslā. Cerams, ka mums vēl ir mazliet laika. Vispirmām kārtām tev, Hugo!

-    Māān? Kāpēc tad tieši māān? Hugo iekrāsojās nedaudz sārts.

-    Tāpēc, ka mums ir vajadzīgs liels daudzums VIS līmes, Toms smaidot teica, mucām. Novelc kurpes un ķeries pie darba!

,

Bailes vakara stundā

Visu pēcpusdienu Hugo pavadīja pie vannas. Kad ārā satumsa, tā līdz malām bija pilna ar spīdīgu, ķepīgu VIS līmi, savukārt Hugo sāpēja kājas. Sliktā noskaņojumā viņš ielīda kādā sienas skapī, kamēr Toms un Kimmelzaftes kundze lēja viņa pūliņu augļus spaiņos. Vienu no tiem viņi nostiepa lejā pagrabā un ar otu nosmērēja vīna pagraba durvis. Visas sešpadsmit personas, direktoru ieskaitot, jau bija tur, jo Mucenbahera kundze un Prockovsku pāris notikumus ēdamzālē bija attēlojuši tik uzskatāmi, ka pat visiesīkstējušākie spoku noliedzēji vairs nejutās droši savās istabās. Bet, kā jau Hedviga Kimmelzafte bija teikusi, no spokiem nekad neko nevar zināt. Tāpēc visi pagraba iemītnieki saņēma pa pudelei šampanieša paša lētākā, protams, un cukurtrauku. Nakts varēja izvērsties ļoti, ļoti nepatīkama. Par to neviens nešaubījās…

Četri spaiņi VIS līmes tika aiznesti administratoram katram gadījumam. Visbeidzot Toms un Kimmelzaftes kundze aizstiepa pāris spaiņu lejā uz pludmali. Hugo žāvādamies viņiem sekoja. Saule, sarkana un ugunīga, lēnām grima jūrā, un viļņi ar klusu šalkoņu laizīja mitrās smiltis.

-    Vai visā viesnīcā ir atslēgts ūdens? Kimmelzaftes kundze jautāja. Lai BRINEZI vēlreiz nevarētu stiprināties dušā.

-    Neuztraucieties! Ūdens ir atslēgts, Toms teica. Saule iegrima jūrā un izlēja savas liesmas pār viļņiem.

-    Pašreiz ir paisums. Ūdens līmenis vēl celsies, tātad nav nekādas jēgas nodrošināt ūdens malu. Kimmelzaftes kundze ar kāju ievilka smiltīs

svītru. Līdz šejienei, Hugo! BRINEZI atnāks līdz šejienei un netiks ne soli tālāk. Izlej visus spaiņus un, kad viņš nāks, uzlej svaigu līmi pa virsu. Ja viņš tiks ūdenī, tad mēs visi būsim pagalam. Saprati?

-     Jā jau jā, neesmu jauhau tik duhumjš, Hugo apvainots nošņāca. Vispirms labāk atviliniet vihiņu uz šehejieni. Par pāhārējo parūpēšos es!

-   Mēs ļoti ceram, Toms nomurmināja un paskatījās augšup uz viesnīcu. Ceturtā un piektā stāva logos spīdēja sarkana gaisma, un vienu mirkli viņam šķita, ka arī trešajā stāvā plaiksnī aizdomīga gaisma. Taču, kad viņš sāka to vērot uzmanīgāk, gaisma jau bija pazudusi.

-   Nu, Hugo, atstāj šeit savas pēdas! Kimmelzaftes kundze teica. Un atceries: lai uz kāpnēm nebūtu neviena traipa! Viņam jānāk tieši pa šo ceļu, saprati?

-   Bet varbūt mahan aptrūksies līhīme! Hugo dobjā balsī iesmējās.

-    Izbeidz savus dumjos jokus! Kimmelzaftes kundze teica. Kad ieraudzīsi BRINEZI, tev vairs smiekli nenāks. Nāc, Tom, mēs tagad parūpēsimies par halli un salonu!

Taču Toms palika stāvam kā zemē iemiets un raudzījās uz trešo stāvu. Paskatieties uz augšu, viņš nočukstēja. Uz ceturto istabu no kreisās puses. Tur kāds skraida ar sveci!

Kimmelzaftes kundze un Hugo pagriezās pret viesnīcu un paraudzījās augšup. Tomam bija taisnība. Aiz ceturtajām balkona durvīm kaut kas gaiši iegailējās, un istabā varēja redzēt kustamies kādu tumšu ēnu.

-    Tā taču ir Šemmelmaņa istaba! Kimmelzaftes kundze iesaucās. Viņš bija pagrabā un sodījās, ka esot aizmirsis istabā zobu protēzi. Viņš taču nebūs bijis tik traks un tās dēļ vēlreiz gājis augšā?

Šemmelmaņa istabā tagad pat iedegās gaisma.

-    Viņš ir galīgi traks, Toms konstatēja. Kā jums šķiet? Vai mums ar Hugo nevajadzētu viņu no turienes dabūt ārā?

-   Ak nē! Tikai bez manis! Hugo sarāvās pavisam mazs. Pēc visas tāhās līhīmes darīšanas es esmu pilnīgi bez spēhēka!

-    Hugo, nesāc nu izlikties! Toms teica. Mēs ātri uzlidosim augšā, nogrābsim to Šemmelmani un aizsūtīsim atpakaļ uz pagrabu. Kas zina, varbūt citādi viņš vēl izjauks mūsu nodomus!

-   Nu lāābi! Hugo nostenējās, iebāza Tomu sev padusē un laidās uz Šemmelmaņa kunga balkonu.

Viņi vēl īsti nebija to sasnieguši, kad pēkšņi atsprāga vaļā balkona durvis un kliegdams pāri margām pārliecās Šemmelmaņa kungs, kreisajā rokā turēdams šampanieša pudeli, labajā zobu protēzi.

-    Palīgā! viņš kliedza. Palīgā, šeit ir spo, spo-spo, spoks! Virs viņa pleca parādījās ugunīga roka.

-    Hugo, ātri! Toms iekliedzās.

BRINEZI izbāza savu ugunīgo galvu pa balkona durvīm, pasmaidīja un stiepa savus degošos pirkstus pēc Šemmelmaņa kunga.

-    Pazūdi! vecais kungs viņam uzkliedza un centās izraut korķi no šampanieša pudeles. Pakš! Korķis iekrita smiltīs, un putojošais šampanietis uzšļācās ugunīgajai rokai.

-    Braaahaaaaaaaaaabaaargāāāā! BRINEZI iekaucās, ar savu milzīgo liesmu mēli laizīdams šampanieti no pirkstiem. To darot, viņš draudīgi ierūcās.

Šķita, ka Tomu un Hugo BRINEZI vispār nav pamanījis. Viņš vēl aizvien šņākdams un sprauslādams laizīja roku. Šemmelmaņa kungam aiz bailēm gandrīz acis izsprāga no pieres, kad ieraudzīja piepūtušos Hugo laižamies pāri balkona margām. Aiz pārbīļa viņš gandrīz nokrita zemē.

Ar vienu lēcienu Toms bija uz balkona.

-   Nebaidieties! viņš sauca. Tas ir tikai VIS!

VIS! Tikko Toms bija šo vārdu izteicis, kad

BRINEZI strauji pacēla galvu. Un atkal Tomam

bija jāieskatās viņa riebīgajās acīs. Šoreiz tās bija melnas, melnas kā ogles un tumšas kā elle. Toma ceļgali pamazām sāka trīcēt.

-    Hugo! viņš iekliedzās un drebošiem pirkstiem centās atrast cukura tūbu, taču no tās nekas nenāca ārā, neviens pats piliens. Hugo! Tomam aizrāvās balss. Nes mūs lejā, ātri!

-    Viņa te nav! Šemmelmaņa kungs aizsmakušā balsī čukstēja. Jūsu draugs spoks ir prom!

Neticīgi Toms paraudzījās apkārt. Tā bija taisnība. No Hugo nebija ne miņas. Toma sirdspuksti uzņēma neticamu ātrumu.

BRINEZI vēl arvien raudzījās viņā nekustīgu skatienu. Tagad viņš vairs nelaizīja rokas, bet gan lūpas. Viņš uzpūta Tomam elpu, un zēna seja, kaut arī to klāja speciālā pasta, sāka kņudēt, it kā tajā durtos tūkstošiem karstu adatu.

-   Koooooooo tuuuuu tuuur runā par ViiiiiiSu? BRINEZI čukstēja. Toms nekad vēl nebija dzirdējis kaut ko drausmīgāku par šiem čukstiem. Kuuur iiiiiir tas aaaaušīgais ViiiiiiiS? Es likšu viņam iztvaaaaaaikoooooooot!

-    Nekas tev nesanāks! Kā balti dūmi no balkona apakšas parādījās Hugo roka un ar līmes pirkstiem novilka pār margām. Viņa milzīgi garās rokas zibens ātrumā satvēra Tomu un Šemmelmaņa kungu. Hugo viņus gluži vienkārši pacēla gaisā un aiznesa prom.

Aiz dusmām satrakotais BRINEZI metās viņiem pakaļ, taču uzlicis savas liesmu rokas uz margām, viņš kliegdams metās atpakaļ un sāka kasīties, it kā viņam būtu blusas.

-   Hohooo! Hugo triumfēdams iesaucās. Hohoooo! Paskatieties uz to tur! Ho!

Saule iegrima jūrā, nokrāsojot debesis sarkanas. Taču BRINEZI uz balkona kļuva aizvien bālāks un pazuda kā nodzisusi gaisma.

Lēnām Hugo ļāva Tomam un Šemmelmaņa kungam iekrist blakus Kimmelzaftes kundzei smiltīs.

-     Šemmelmaņa kungs, kā jūs varējāt mums sagādāt tādas nepatikšanas! spoku medniece bārās. Mani asistenti jūsu dēļ riskēja ar dzīvību. Ar dzīvību!

-   Bet mana zobu protēze? Šemmelmaņa kungs iesaucās, turēdams to viņai pie deguna. Man taču to vajadzēja!

-    Ja jūs būtu pārtapis par ugunsspoku, tad tā jums noteikti vairs nebūtu bijusi vajadzīga! Kimmelzaftes kundze norūpējusies raudzījās augšup uz Šemmelmaņa kunga balkonu. No BRINEZI tur vairs nebija ne vēsts.

-     Tas man nepatīk, Kimmelzaftes kundze nošņāca. Viņš bus dusmīgs, ļoti dusmīgs. Cerams, ka viņš vismaz uzreiz nenāks lejā. Tad

mūsu plāns būs galīgi izgāzies! Viņa saņēma Tomu aiz rokas. Nāc, mums jāsadala viesnīcā līme. Hugo, tu paliksi šeit un sagatavosi visu, kas vajadzīgs pludmalei!

-    Skaaaidrs! Hugo noteica un gausi aizdrebelējās pa smiltīm. Visur, kur viņš nolika kāju, palika spīdīgas līmes pēdas.

Toms un Hedviga Kimmelzafte kopā ar diezgan sagurušo Šemmelmaņa kungu aizsteidzās uz viesnīcu. Kad viņi šķērsoja ēdamzāli, Šemmelmaņa kungs samulsis ielika zobu protēzi mutē.

Viņi iegāja tumšajā viesnīcas hallē. Šemmelman, taisieties atpakaļ uz vīna pagrabu! Kimmelzaftes kundze teica. Un pasakiet visiem tur apakšā: ja es vēl kādu ieraudzīšu šeit augšā, es pati personīgi viņu pataisīšu par ugunsspoku!

Šemmelmaņa kungs aizšāvās prom, Toms un Kimmelzaftes kundze hallē palika vieni. Sviluma smaka šeit bija ļoti spēcīga.

-    Aiziet! Kimmelzaftes kundze teica. Mēs nedrīkstam zaudēt nevienu sekundi. Man šķiet, ka BRINEZI pēc neveiksmes uz balkona būs tā pārskaities, ka nāks lejā pats, mums viņš nemaz nebūs jāpievilina! Viņi izvilka spaiņus, kas bija piepildīti ar VIS līmi, un ar lielām otām sāka līmi smērēt pie visām durvīm. Viņi nenotriepa tikai to durvju priekšu, kas veda uz verandu un tālāk uz pludmali. Tad viņi notriepa visas kāju līstes, nokleksēja paklājus un sienas, visbeidzot iemērca rokas tikpat kā tukšajos spaiņos.

-    Fui! Toms nostenējās. Tas nu gan ir pretīgi. Es ceru, ka reiz es rokas tomēr dabūšu tīras!

Plecu pie pleca viņi nostājās pie salona durvīm. Milzīgajā viesnīcā valdīja nāves klusums.

-   Šķiet, viņš tomēr ir pamatīgi pārbijies! Hedviga Kimmelzafte čukstēja. Es nebiju domājusi, ka viņš tik ilgi liks uz sevi gaidīt!

-   Manis dēļ viņam nekur nav jāsteidzas! Toms čukstus atbildēja. Taču tad viņš pēkšņi sajuta siltumu, pat karstumu. Bija tik karsts kā cepeškrāsnī.

-   Viņš nāk! Kimmelzaftes kundze iesaucās.

Un BRINEZI nāca.

Lielā uguņošana

Vispirms sāka krāsoties griesti. Lejup bira sodrēji, brūni deguma plankumi izplatījās pa tiem kā tuša uz dzēšlapas. Tad gar sienām lejup sāka ložņāt liesmas, tās kā drausmīgi nezvēri no visām pusēm tuvojās Tomam un Hedvigai Kimmelzaftei. Atsprāga lifta durvis, un pa tām sāka velties dzeltenu, kodīgu, smirdīgu dūmu mākoņi. Spoku mednieki veikli aizspieda degunu ar skavām tas ar lipīgajiem pirkstiem nemaz tik viegli nebija izdarāms. Viņi nekustīgi raudzījās uz liftu. Taču no turienes BRINEZI nenāca.

Viņš nolēca no griestiem. Viņš no tiem nokrita sarkani kvēlojošas uguns apņemts, un tikai tagad spoku mednieki pirmoreiz pa īstam ieraudzīja spoku visā augumā. Viņa kājas bija līkas un īsas un tikai ar grūtībām spēja noturēt neveiklo stāvu. Viņa rokas nokarājās līdz ceļiem un milzīgā galva bez kakla bija iespiesta starp salīkušajiem pleciem.

Cccccccrrrrrrrrhhhhhhh! BRINEZI rūca, zobus griežot. Viņš purināja savas uguns rokas

un, kā kaut ko meklēdams, raudzījās apkārt. Viņa skatiens apstājās pie Toma un Kimmelzaftes kundzes.

Toma kājas jau bija gatavas skrējienam tikai ārā, prom no šī elles karstuma un drausmīgā ugunsspoka, kas šķita kļūstam lielāks ar katru elpas vilcienu. Taču Toms palika uz vietas. Tā, kā viņi bija norunājuši. Jo viņi abi bija tā ēsma, kam BRINEZI bija jāizvilina ārā mīkstajās smiltīs, kur Hugo līme savukārt viņu novestu līdz BRINEZI piruetei.

Plāns šķita izdevies. Smagiem soļiem BRINEZI tuvojās. Pie trešā soļa viens no viņa ugunīgajiem kāju īkšķiem trāpīja Hugo līmē. Spoks iekaucās, pacēla kāju, sāka mežonīgi kasīties un kā neprātīgs pūta Tomam un Kimmelzaftes kundzei virsū smailu liesmu.

-    Sveicieni no līmes! Toms iesaucās. Sveicieni no mūsu VISa līmes!

-   Šššhhhhhhhrrrrrrrraaaa! BRINEZI izdvesa un ar lielu lēcienu metās pie spoku medniekiem.

-   Aiziet! Kimmelzaftes kundze kliedza.

Tas viņai nebija jāatkārto. Plecu pie pleca viņi izskrēja cauri salonam, apgāžot krēslus, atsitoties pret galdiem un puķu podiem, līdz atradās uz verandas. Lejā, pludmales smiltīs, mēness gaismā zili balti mirdzošs viņus sagaidīja Hugo.

Bez elpas, aizrijusies ar dūmiem, Toms un Hedviga Kimmelzafte metās lejup pa kāpnēm uz pludmali. Viņi jau sajuta BRINEZI karsto dvašu sev pakausī, taču atpakaļ paraudzījās tikai tad, kad atradās blakus Hugo. Kā milzīga uguns bumba BRINEZI ar savām līkajām kājām no verandas ielēca smiltīs, tieši apļa vidū, ko Hugo ar savu spoku līmi viņam jau iepriekš bija sagatavojis. Šņākdams BRINEZI paraudzījās apkārt, lēca pa kreisi, tad pa labi, taču izejas nebija.

-   Hei, kāhā tev tas pahatīhīk? Hugo ņirgājās un apmierināts izstaipījās mēness gaismā.

Bļaudams BRINEZI lēkāja pa smiltīm, aizvien ātrāk un ātrāk, līdz sāka griezties kā vilciņš. To darot, viņš drausmīgi gaudoja. Un ar katru apgriezienu kļuva tievāks un garāks, līdz no viņa nebija atlicis nekas vairāk kā virpuļojošs ugunsstabs, kas cēlās aizvien augstāk debesīs.

-   Tūliņ, Kimmelzaftes kundze čukstēja. Tūliņ viss būs beidzies!

Taču tad BRINEZI pēkšņi atspiedās ar savām kvēlojošajām rokām pret gaisu, nobremzēja kaucošo griešanos, sarāvās mazs un momentā apstājās. Viņš palika nekustīgi stāvam, ar muguru pagriezies pret spoku medniekiem. Tad kļuva tumši sarkans, tik tumši sarkans, ka tumsā bija manāmas vienīgi viņa aprises.

Hedviga Kimmelzafte parāva Tomu aiz rokas pāris soļu tālāk, un arī Hugo vairs nelaidelējās ugunsspokam tik tuvu.

Viņi izdzirdēja klusu ņurdoņu, tā skanēja drūmi un draudīgi. Un tad BRINEZI pieliecās, atvēra rīkli un ar visu atlikušo spēku pūta uz Hugo līmi. Viņa elpa bija tik karsta kā sašķidrināta uguns.

Toms sargādamies aizsedza seju rokām. Viņa āda dega, acis asaroja, mati kļuva tik karsti, it kā tie kuru katru brīdi varētu aizdegties. Hugo gaudodams metās atpakaļ.

-    Uzmanieties! Kimmelzaftes kundze sauca. Viņš tiks cauri! BRINEZI vēl arvien pūta. Viņš sarāvās aizvien mazāks. Taču arī Hugo līme sāka mainīties. Tā sāka čūkstēt un kūpēt, un tad, pilnīgi negaidot, pārvērtās pelnos.

Pārbijušies Toms un Kimmelzaftes kundze kāpās atpakaļ, līdz beidzot jau stāvēja ūdenī.

-    Tagad mēs esam pagalam! Hedviga Kimmelzafte nočukstēja. BRINEZI vairs nebija augumā lielāks par Tomu, taču brīvs. Un tikai pāris metru tālāk jūra skalojās uz smiltīm, kas no ugunsspoka elpas jau kvēloja.

-    Nuuuuuuuuuuuuu, paaaaaaaaagaidiet! viņš šņāca, tad kūpēdams un smirdēdams pieskrēja pie jūras krasta, un viņa ugunīgais stāvs iegrima viļņos. Kā smaila liesma viņš ieurbās melnajās debesīs, augdams arvien lielāks un lielāks, līdz bija tik milzīgs, ka aizklāja mēnesi.

-     Grrrrrrrrraaaaaaaaaaaaaaaa! viņš draudīgi rūca un izstiepa uz priekšu savas ugunīgās rokas.

Taču pēkšņi aiz viņa kreisā ceļgala parādījās kaut kas pelējuma zaļš un drebelīgs.

-    Hugo! Toms kliedza. Hugo, ej prom! Pazūdi! Ātri!

Hugo viņā neklausījās. Viņš tikai pamāja Tomam un Kimmelzaftes kundzei ar roku un lēnām

lidoja aizvien augstāk. Hedviga Kimmelzafte neticīgi nogrozīja galvu.

-   BRINEZI liks viņam izgarot! Toms izmisis iesaucās. Mums kaut kas jādara!

Taču Hedviga Kimmelzafte tikai nočukstēja: Hugo ir kaut kas padomā. Bet kas?

Pa to laiku arī BRINEZI bija pamanījis Hugo. Apjucis viņš raudzījās lejup. Salīdzinot ar milzīgo ugunsspoku, kas liesmodams stāvēja viļņos un vēl aizvien auga lielāks, Hugo atgādināja vēja nestu kabatlakatiņu.

-   Āaaa, ViiiiiiiiiiiiS! BRINEZI ierēcās. Es liiiiikšu tev iztvaaaaaaaaikot! Jāāāāāāā, tooo es daaaaarīšu!

Ar savām uguns rokām viņš centās noķert Hugo kā uzmācīgu mušu. Taču VIS no viņa veikli izvairījās.

Tomu pārņēma šausmas. Pat jūra no BRINEZI uguns kļuva asinssarkana, un Hugo, lidinādamies ap tā milzīgajām, līkajām kājām, izskatījās pilnīgi bezpalīdzīgs. Taču šķita, ka viņš ir lieliskā noskaņojumā.

-     Iztvaihaikot? Iztvaihaikot? Taihaisni jāhāsmejas! viņš dobjā balsī kliedza. Hugo lidoja augstāk un augstāk, garām uguns pirkstiem, kas grasījās viņu saķert, līdz nonāca tieši virs BRINEZI ugunīgajiem matiem.

-     Lai tehev labi klāhājas, stulbeni! Hugo žūžoja. Un tad uzspļāva milzīgajam spokam uz galvas, tieši galvas vidū.

-   Jiiiiiiihhhhhhaaaaarrrrrr! BRINEZI spalgi iekliedzās, piepūtās kā ugunīgs aerostats un pārplīsa ar tādu troksni, ka visas Pludmales pērles logu rūtis izsprāga no rāmjiem. Jūrā iekrita miljoniem dzirksteļu. Hugo tika nomests pludmales smiltīs blakus Tomam.

-    Neticami! Toms izmocīja.

No debesīm vēl arvien lija sarkanu dzirksteļu lietus. Nakts mirdzēja kā lielas uguņošanas laikā.

-    Nūūū, kā man tahas izdehevās? Hugo jautāja, piepūties aiz lepnuma. Viņš izskatījās nedaudz apsvilis, bet citādi bija pie lieliskas spoku veselības.

-   Es to nespēju aptvert! Kimmelzaftes kundze iesaucās. Es to gluži vienkārši nespēju aptvert. Kā tu zināji, ka tavs spļāviens uz šo nezvēru radīs tādu iespaidu?

-    Ak, ko nu! Hugo nevērīgi lidinājās viņai gar degunu. Tas tokš bija skaihaidrs!

-    Nekas nebija skaidrs! Toms iesaucās. Kā tu to zināji? Hugo smaidīja. Kad jūhūs stāhāstījāt par to līhīmi, jau tad viss bihija skaihaidrs. Manas siekalas ir vēhēl daudz lipīgāhākas par manu līhīmi. Sapratāt?

-      Nolāpītais VIS! Hedviga Kimmelzafte draudzīgi iebukņīja viņam sānos. Kāpēc tu to nepateici mums? Nu?

-     Tāpēc, ka man pahatīk pārhārsteigumi! Hugo iesaucās un apmeta gaisā kūleni. Un tas taču pahatiešām bihija brīhīnišķīgs pārhārsteigums, vai ne?

-    Katrā ziņā! Toms nopūtās. Tavs pārsteigums mani gandrīz nogalināja. Tāpēc nākamreiz atceries, ka man pārsteigumi nepatīk tik ļoti kā tev, norunāts?

-    Baigi nopietnais! Hugo noteica un uzsita Tomam ar savu ledusauksto pirkstu pa degunu.

Un tad visi trīs spoku mednieki noguruši, bet ļoti laimīgi atgriezās viesnīcā.

.

Glābēja ideja

Tomam tika dots uzdevums paziņot vīna pagraba iemītniekiem par BRINEZI galu. Viņu prieks bija neizsakāms, viens no pavāriem jaunāko spoku mednieku uz saviem pleciem aiznesa atpakaļ uz viesnīcas halli. Direktors Vihtigmans paziņoja, ka Kimmelzafte & Co uz visiem laikiem tiek ierakstīti goda viesu sarakstā.

Pēc tam izglābtie viesi un personāls metās uz pludmali, kur vēl aizvien nakts tumsā bija redzamas mazas dzirkstelītes. Tur viņi ēda un dzēra, dejoja un dziedāja, svinēdami spoku mednieku uzvaru. Hugo konstatēja, ka cilvēku dziedāšana lielākās grupās skan briesmīgāk par spoku gaudošanu. Toms bija tādās pašās domās, tāpēc abi apsēdās nedaudz nomaļus no lielā trokšņa un sāka raudzīties uz jūru, kur mēness gaisma sudraba viļņos veidoja mirdzošu taku.

Kimmelzaftes kundze un direktors Vihtigmans arī nesvinēja kopā ar visiem. Abi devās apgaitā pa viesnīcu un konstatēja, ka Pludmales

pērle tagad patiešām ir atbrīvota no spokiem. Viņi atrada vienīgi kādu mazu ugunsspoku, kurš bija paslēpies zobu suku glāzītē un kuru viņi bez mazākajām grūtībām noķēra.

Viesnīcas vispārējais stāvoklis bija gaužām bēdīgs. Sienas, griesti, mēbeles, viss bija pārogļojies, sodrējiem nosmērēts un pelnu pilns. Visi durvju rokturi un istabu numuri bija izkusuši, turklāt BRINEZI pēdu nospiedumus uz paklājiem nebūtu iespējams iztīrīt ne ar vienu tīrīšanas līdzekli uz pasaules.

Kad viņi ar sadragāto liftu brauca lejup, direktors Vihtigmans izplūda asarās. Tās tecēja viņam pār vaigiem un pilēja lejup no bārdas.

-    Es esmu izputināts! viņš šņukstēja. Pilnīgi izputināts!

-    Nu, nu, dārgo direktor! Kimmelzaftes kundze teica un līdzjūtīgi noglaudīja viņam plecu. Nav iemesla tādai nervozitātei. Vai tad jūs neesat apdrošināts?

-    Pret spokiem? Direktors šņukstēja. Protams, ne!

Kimmelzaftes kundze nogrozīja galvu. Tas no jūsu puses ir bijis ļoti vieglprātīgi. Ikvienai lielākai ēkai ir jābūt apdrošinātai pret spokiem. Lielas ēkas vienmēr pievilina visāda veida spokus!

-    Bet es taču to nezināju. — Direktors nostenējās. Es jums jautāju: kā viens normāls cilvēks var kaut ko tādu zināt?

Ar klusu čīkstoņu atvērās lifta durvis, un abi iegāja viesnīcas hallē. Ārā visi vēl nodevās svinībām.

-   Iziesim ārā? Kimmelzaftes kundze jautāja.

Taču direktors Vihtigmans tikai bēdīgi purināja galvu. Man prāts nenesas uz svinēšanu!

-    Nu labi, tad ieiesim jūsu birojā. Man tik un tā ir jāiesloga šis te! Kimmelzaftes kundze

pacēla gaisā sagūstīto ugunsspoku. Tad paņēma pie rokas klusi šņukstošo direktoru un maigi vilka sev līdzi. Ja jūs mums uzvārītu kannu kafijas, tad es jums pastāstītu, ko mēs varētu darīt, lai paglābtu jūsu viesnīcu no izputēšanas.

-   Patiešām? Direktors izbrīnījies paraudzījās Kimmelzaftes kundzē. Vai jums ir kāda ideja?

-   Jā, un es domāju, ka pat ļoti laba, Kimmelzaftes kundze teica.

Direktors atvēra biroja durvis.

-    Sveicināti, direktoriņ! Hugo sēdēja direktora krēslā un bija uzlicis savas pelējuma zaļās kājas uz rakstāmgalda.

-    Hugo, taisies, ka pazūdi! Toms teica. Viņš apsēdās apmeklētāju krēslā un izskatījās diezgan noguris.

-    Ko jūs abi šeit darāt? Kimmelzaftes kundze jautāja. Nav noskaņojuma svinēt kopā ar citiem?

Toms tikai papurināja galvu un nožāvājās.

-    Man arī nav! Hugo teica un izdrebelējās no direktora Vihtigmana krēsla. Visu laihaiku kāds man grihibēja spiehiest roku un pahateikties. Mahani pirksti no tā ir kļuhuvuši briehiesmīgi silti. Cik riehiebīgi!

Direktors Vihtigmans piegāja pie kafijas automāta. Dārgā Kimmelzaftes kundze, vai jūs man tagad neizklāstītu savu ideju?

-    Kāpēc ne, protams! Hedviga Kimmelzafte iebāza ugunsspoku pēdējā tukšajā termosa kannā un apsēdās uz rakstāmgalda malas. Es domāju tā: Pludmales pērli jūs gluži vienkārši pārveidojiet par spoku viesnīcu!

Direktoram aiz pārsteiguma izkrita no rokām kafijas filtrs. Pārveidot par ko? viņš jautāja un noslaucīja samalto kafiju no kurpes.

-    Par spoku viesnīcu, Hedviga Kimmelzafte atkārtoja. Es to iedomājos tā: jūs ietaupīsiet lielu daļu remonta izmaksu, ja atstāsiet durvju rokturus un istabu numurus tādus, kādi tie ir. Personīgi es atstātu arī pēdas uz paklāja kaut kas tāds ļoti iedarbojas uz apmeklētājiem. Jā, un dažās istabās es atstātu arī sodrējus un pelnus, tie būtu spoku ekstraklases numuri, autentiskums garantēts!

-    Es jūs saprotu! Direktors uztraucies sāka raustīt savu bārdiņu. Jā, es saprotu, turpiniet!

Hedviga Kimmelzafte pasmaidīja. Ļoti labprāt! Pēc tam pieņemiet darbā dažus nekaitīgus spokus par viesmīļiem ēdamzālē. Es jums to ļoti ieteiktu. Vienam manam draugam pieder starpniecības aģentūra, viņš jums noteikti labprāt palīdzēs. Visbeidzot, pajautājiet mūsu dārgajam draugam Hugo, vai viņš šad un tad nedēļas nogalēs negribētu šeit iegriezties ar nakts spoku īpašo programmu. Tādām lietām viņš ir īpaši piemērots!

Juzdamies glaimots, Hugo nokrāsojās violets.

-    Ja vien mahan atrastohos jauka viehietiņa pagrabā, es visnotaļ būhūtu tam gatavs!

-    Tā nemaz nav slikta ideja, Toms noteica.

-   Nav slikta ideja? direktors Vihtigmans iesaucās. Nav slikta ideja? Tā ir brīnišķīga ideja! Kā lai es jums pateicos, mana dārgā, dārgā Kimmelzaftes kundze? Viņš apkrita Kimmelzaftes kundzei ap kaklu.

-     Nav par ko pateikties, direktora kungs, Kimmelzaftes kundze atbildēja un maigi atbrīvojās no viņa apkampiena. Es priecājos, ka viss tik labi beidzās. Taču vienu gan mēs gandrīz aizmirsām!

Pārsteigti visi raudzījās Kimmelzaftes kundzē.

-    Es domāju jūsu viesus! Hedviga Kimmelzafte norādīja uz septiņām termosa kannām.

-    Mums viņi jāpārvērš atpakaļ cilvēkos!

-   Jā, bet vai tas maz ir iespējams? direktors izbrīnījies jautāja.

-    O, jā. Vienkārši tas nav, un arī laika nepieciešams diezgan daudz, bet izdarīt to var. Mums ir vajadzīga vate, cukura glazūra ar piparmētru garšu un nedaudz pacietības. Es pat.teiktu, viņa paraudzījās apkārt, tā kā mēs tāpat nevarēsim gulēt, tad nokārtosim šo lietu tagad. Ko par to saka kungi?

Spoki no kafijas kannas

Hugo atteicās palīdzēt atbrīvot noburtos viesnīcas iemītniekus. Viņš uzskatīja, ka ir nostrādājies vismaz simts gadiem uz priekšu un tāpēc aizdrebelējās prom sameklēt pagrabā kādu jauku stūrīti, kur varētu pasapņot par saviem varoņdarbiem.

Pārējie trīs ķērās pie darba. Direktors Vihtigmans sameklēja visas tās lietas, kas spoku medniekiem bija nepieciešamas, bet Toms un Kimmelzaftes kundze apklāja direktora rakstāmgaldu ar avīzi, jo beigu beigās cukura glazūra ir lipīga padarīšana.

-     Kārtībā? Kimmelzaftes kundze jautāja, velkot rokās virtuves cimdus.

-     Kārtībā, Toms un direktors Vihtigmans atbildēja. Arī viņi uzvilka cimdus, un tad katrs paņēma pa termosa kannai.

Atvēsinātie spoki izskatījās ļoti noguruši. Viņi tikai mazliet paspārdījās, kad trijotne viņus vilka ārā no cietuma.

Toms savu spoku aplūkoja, pielicis tuvu pie acīm. Man šķiet, ka tā ir Rotermunda kundze, viņš konstatēja. Au, tagad viņa man iekoda pirkstā!

-    Jā, jā, direktors Vihtigmans smaidot apstiprināja. Rotermunda kundzei aizvien ir bijis, kā to labāk pateikt, kodīgs raksturs!

Viņš uzmanīgi aplūkoja spoku, kas spirinājās viņa plaukstā. O, man laikam ir patrāpījies doktors Klocs-Klebrigs ausu, deguna, kakla ārsts!

-    Un kas ir manējais? Kimmelzaftes kundze rādīja direktoram savu spoku.

-     Tā ir Štrīcelšulca kundze, ārkārtīgi jauka veca dāma, kaut gan šobrīd viņa tāda neizskatās!

-    Nu tad, Kimmelzaftes kundze teica, iemērcot vates kušķi lielā bļodā, kas līdz malām bija piepildīta ar cukura glazūru. Vispirms ir jāpārvelk pāri pakausim un pleciem. Seju labāk neaiztikt, jo piparmētru eļļa nejauki kož acīs. Tad iesmērēsim ķermeni, rokas un visbeidzot kājas. Protams, ar cukura glazūru obligāti nav jānoklāj viss ķermenis, bet tās kārtai jābūt diezgan biezai!

-    Un kas notiks, kad spoks būs pilnībā iesmērēts? jautāja direktors, iecukurodams doktoru Klocu-Klebrigu no galvas līdz kājām.

-    Tad, Kimmelzaftes kundze atbildēja, tad mēs viņus uzliksim uz rakstāmgalda. Cukurs

neļaus viņiem aizbēgt, un četru piecu stundu laikā, tātad līdz rītausmai, viņi būs atburti.

Ļoti interesanti, direktors Vihtigmans norūca. Viņš nolika diezgan dusmīgo doktoru blakus akvārijam. Man tomēr jāsaka, ka esmu priecīgs, nebūdams pārvērsts spokā!

Toms arī bija beidzis darboties ap Rotermunda kundzi un nolika to blakus sacukurotajam doktoram.

Tādā pašā veidā viņi apstrādāja arī Osvaldu Šnulcenu pazīstamu televīzijas diktoru, Hammerbaha kundzi un viņas dēlu Volfgangu, kurš Hedvigai Kimmelzaftei gandrīz apdedzināja degungalu, un Līderica-Papenštrunca kungu, kas bija tik nepatīkams viesis, ka direktors Vihtigmans viņu labprātāk būtu atstājis termosa kannā.

Kad beidzot visi sagūstītie ugunsspoki bija sacukuroti un nosēdināti uz rakstāmgalda, Toms un Kimmelzaftes kundze jutās tik noguruši, ka nolēma mazliet nolikties uz auss. Direktors bija izmisumā, ka nespēja viņiem piedāvāt nebojātas gultas. To vietā viņš abiem pagādāja divus ļoti komfortablus atpūtas krēslus, sadabūja vilnas segas un spilvenus, un abi spoku mednieki iegāja blakusistabā.

Tad direktors izgāja ārā pie saviem viesiem un darbiniekiem, kas vēl aizvien pludmalē svinēja atbrīvošanu no spokiem.

-    Hedvig… Toms teica, kad abi, segās ietinušies, zvilnēja atpūtas krēslos, šoreiz mēs tikai ar grūtībām izglābāmies, vai ne?

-     Neapšaubāmi! Kimmelzaftes kundze atteica un nožāvājās. Ar tādu BRINEZI patiešām nav nekādi joki. Tiklīdz mēs būsim mājās, es tūliņ rakstīšu uz Lielo spoku enciklopēdiju un izklāstīšu mūsu atziņas. Tām iespējami ātri jātop zināmām visiem spoku medniekiem!

Toms iesmējās. Jā, bet nejau visiem ir laime strādāt kopā ar VISu. Kur lai viņi ņem līmi un siekalas?

-    Tā, par laimi, nav mana darīšana! Kimmelzaftes kundze nopūtās un aizvēra acis.

-   Vai patiešām eksistē vēl četri spoku veidi, kas ir tikpat šausmīgi kā BRINEZI? Toms jautāja.

-     Protams, Kimmelzaftes kundze miegaini atbildēja. Divus es nosauktu par vēl bīstamākiem. Taču par tiem es tagad nestāstīšu, citādi tu aiz bailēm nespēsi aizvērt acis!

-   Patiešām? Toms nomurmināja un pārvilka segu pāri degunam. Vēl bīstamāki? Nespēju iedomāties!

Un tad viņš pēkšņi bija jau aizmidzis.

Content

Funke Kornēlija Spoku mednieki uguns karstumā

Tikai neliels izbraukums

Cietis no spokiem

Pirmā tikšanās ugunī

Uzbrukums liftā

Piektajā stāvā

Slikti, slikti, slikti

Ko nu?

Milzīgs uztraukums

Pēcpusdienas spoks

Bailes vakara stundā

Lielā uguņošana

Glābēja ideja

Spoki no kafijas kannas