Roulinga Džoanna Ketlīna

Harijs Poters un noslēpumu kambaris

Džoanna Ketlīna Roulinga

Harijs Poters un noslēpumu kambaris

.

.

PIRMĀ NODAĻA pati sliktĀkĀ dzimŠanas diena

Ne jau pirmo reizi pie brokastu galda Dzīvžogu ielas ceturtajā namā valdīja saspringta gaisotne. Agra rīta stundā Vernonu Dērslija kungu bija pamodinājusi skaļa ūjināšana no sievasmāsas dēla Harija istabas.

—Jau trešā reize šonedēļ! — mājas saimnieks piesarcis kliedza pāri galdam. —Ja nespēj novaldīt pūci, tev nāksies no tās šķirties!

Harijs jau kuro reizi mēģināja paskaidrot.

—  Viņai ir garlaicīgi, — zēns sacīja. — Viņa ir pieradusi pa naktīm lidināties apkārt. Ja es drīkstētu pūci vakarā izlaist pa logu…

—   Vai es tiešām izskatos pēc muļķa? — tēvocis Vernons noņurdēja. Pie kuplajām ūsām šūpojās ceptas olas gabaliņš. — It kā es nezinātu, kas notiks, ja tā pūce sāks lidināties apkārt.

Viņš uzmeta drūmu skatu savai sievai Petūnijai.

Harijs mēģināja iebilst, bet viņa vārdus kā milzu vilnis aizskaloja Dērsliju dēla Dūdija garā, monumentālā atrauga.

—   Es gribu vēl speķi.

—   Paņem, saldumiņ, pannā vēl ir, — atsaucās Petūnijas tante, pievērsdama izplūdušajam dēlam valgu acu skatienu. — Kamēr ir

tāda iespēja, mums tevi jāpiebaro kārtīgi… Man nepatīk tas, ko tu stāstīji par skolas ēdienu…

—   Blēņas, Petūnij, kad es mācījos Smeltingsā, es nekad nestaigāju izsalcis, — ar patiku atcerējās tēvocis Vernons. — Dūdijs ēst dabon, tik cik lien, vai ne, dēls?

Dūdija apmēri bija patiesi iespaidīgi — abās pusēs virtuves krēslam nokarājās vēl vismaz sprīža tiesa ļumīgas miesas. Viņš pasmaidīja un pagriezās pret Hariju.

—   Padod pannu!

—  Tu aizmirsi burvju vārdiņu, — aizkaitināts atgādināja Harijs.

Šī vienkāršā teikuma efekts uz pārējiem brokastotajiem bija

graujošs — Dūdijam aizrāvās elpa, un viņš nogāzās no krēsla ar tādu blīkšķi, ka sašūpoja visu virtuvi. Dērslija kundze vārgi iekliedzās un piešāva rokas mutei, Dērslija kungs pielēca kājās. Varēja redzēt, kā deniņos viņam pulsē vēnas.

—  Viņš aizmirsa pateikt "lūdzu"! — žigli piebilda Harijs. — Es nedomāju neko…

—   KO ES TEV ESMU TEICIS, — ducināja tēvocis, šķiezdams siekalas pāri galdam, — PAR "B" VĀRDA LIETOŠANU MŪSU MĀJĀ?

—   Bet es…

—  KĀ TU UZDRĪKSTIES DRAUDĒT DŪDIJAM? — auroja Dērslija kungs, bliezdams ar dūri pa galdu.

—   Els tikai…

—    ES TEVI BRĪDINĀJU! ES NECIETĪŠU, KA ZEM Šf JUMTA TIEK PIEMINĒTA TAVA NENORMĀLĪBA!

Harija skatiens šaudījās no tēvoča sarkanās sejas pie tantes bālā vaiga, viņa mēģināja piesliet kājās Dūdiju.

—   Labi, — noteica Harijs, — labi…

Tēvocis Vernons apsēdās, elsdams kā maratonu nodesojis degunradzis, un ar savām mazajām, durstīgajām ačelēm cieši pētīja Hariju.

Kopš Harijs bija ieradies mājās, lai pavadītu te vasaras brīvdienas, tēvocis Vernons izturējās pret viņu kā pret bumbu, kas jebkurā brīdī var uzsprāgt, jo Harijs taču nebija normāls zēns. Īstenībā sievasmāsas dēls bija tik ne-normāls, cik nu viens puika vispār var būt.

Harijs Poters bija burvis — burvis, kurš tikko pabeidzis pirmo mācību gadu Cūkkārpas Raganu un burvju arodskolā. Un, ja Dērsliji nejutās īpaši omulīgi, ka Harijs atgriezies, lai pavadītu brīvdienas Dzīvžogu ielas namā, viņu jušanos nevarēja ne salīdzināt ar to, kā jutās Harijs.

Viņam tā trūka Cūkkārpas, ka zēns nekādi netika vaļā no vēdersāpēm. Viņam trūka pils ar tās slepenajām ejām un spokiem, viņam trūka mācību (šajā ziņā vienīgais izņēmums bija stundas pie Strupa, mikstūru pasniedzēja), pūču nestā pasta, vareno banketu Lielajā zālē, gultas ar baldahīnu augstajā tornī, viesošanās pie mežu pārziņa Hagrida būdiņā pie Aizliegtā meža. Jo sevišķi Harijs ilgojās pēc kalambola, burvju pasaules populārākā sporta (sešas garas kārtis ar groziem, četras lidojošas bumbas un četrpadsmit spēlētāju uz slotaskātiem).

Visas Harija burvju vārdu grāmatas, zizli, burvju drānas, katlu un izcilo Nimbiis Divtūkstoš slotaskātu tēvocis Vernons ieslēdza patrepes pieliekamajā tajā brīdī, kad Harijs pārkāpa pār Dzīvžogu ielas nama slieksni. Un vai gan Dērslijiem rūpēja, ka zēns varēja zaudēt vietu sava nama kalambola izlasē tāpēc vien, ka visu vasaru nebūs ne reizes palidojis? Ko gan Dērslijiem nozīmēja, ka zēns ieradīsies Cūldcārpā, neizpildījis nevienu no vasarā uzdotajiem darbiem? Dērslijiem līdzīgos burvju pasaulē dēvēja par vientiešiem (proti, par ļaudīm, kuru dzīslās neritēja ne lāsītes burvju asiņu), un viņiem tas, ka dzimtā ir burvis, likās briesmīgs kauns. Tēvocis Vernons pat Hedvigas, Harija pūces, būri bija noslēdzis ar pamatīgu piekaramo atslēgu, lai tā, tālāk no grēka, neatnestu Dzīvžogu ielas namā kādu vēsti no burvju pasaules.

I larijs nelīdzinājās nevienam no Dērslijiem. Druknajam tēvocim Vernonam nebija kakla, toties viņš lepojās ar milzīgām, melnām ūsām. Petūnijas tantes zirga ģīmis bija uzstutēts uz pagalam kārnām miesām. Dūdijs savukārt bija blonds, rozīgs un resns, nu gluži kā pāraudzis sivēns. Harijs turpretī bija neliela auguma, kalsns puika ar spoži zaļām acīm un spurīgiem, spīdīgi melniem matiem. Viņš nēsāja apa|as brillītes, bet pāri viņa pierei stiepās tieva, zibens šautrai līdzīga rēta.

Tieši šī rēta darīja Hariju īpaši neparastu, pat burvju pasaulē. Šī rēta bija vienīgā liecība par Harija ļoti noslēpumaino pagātni, par tiem iemesliem, kāpēc pirms vienpadsmit gadiem viņu atstāja uz Dērsliju nama lieveņa.

Tikai gadu vecais Harijs toreiz neizprotamā kārtā bija izdzīvojis pēc visu laiku briesmīgākā tumšā burvja, lorda Voldemorta, lāsta. Šo vārdu vēl arvien vairums raganu un burvju baidījās pat pieminēt. Voldemorta uzbrukumā gāja bojā Harija vecāki, bet pats Harijs tika cauri ar rētu, turklāt — neviens gan īsti neprata izskaidrot, kāpēc, — tajā brīdī, kad Voldemortam neizdevās nonāvēt Hariju, ļaunais burvis pats zaudēja savu varu un gandrīz aizgāja bojā.

Tā nu Harijs uzauga pie nelaiķa mātes māsas un viņas vīra. Desmit gadus dzīvojot kopā ar Dērslijiem, viņš vienādiņ brīnījās, kāpēc reižu reizēm izdara to, ko nebūt nav grasījies darīt, un nešaubīgi ticēja Dērsliju pastāstam, ka rēta viņam palikusi pēc autoavārijas, kurā gājuši bojā vecāki.

Un tad, tieši pirms gada, Harijs saņēma vēstuli no Cūkkārpas — un senie notikumi nāca gaismā. I larijs sāka mācīties burvju skolā — un tur nu reiz visi zināja par viņu pašu un viņa rētu… bet tagad mācību gads bija galā, un vasaras brīvdienas viņam nācās pavadīt pie Dērslijiem, kuri vēl arvien izturējās pret viņu kā pret suni, kas izvārtījies kaut kādos mēslos.

Dērsliji aizmirsa pat to, ka šodien Harijam bija divpadsmitā dzimšanas diena. Protams, neko dižu viņš negaidīja, audžuvecāki

* ĪO ♦

nekad nebija dāvinājuši viņam ko tādu, ko varētu uzskatīt par dāvanu, nemaz nerunājot par kliņģeri vai kūku — tomēr aizmirst šo dienu pavisam…

Tajā brīdī tēvocis Vernons svarīgi nokremšļojās un sacīja: — Nu, tā, kā mēs visi labi zinām, šodien mums ir ļoti nozīmīga diena.

Harijs pacēla acis, nespēdams noticēt pats savām ausīm.

—   Iespējams, tieši šodien es noslēgšu līdz šim lielāko līgumu savā karjerā, — tēvocis Vernons turpināja.

Harijs atkal pievērsās savam grauzdiņam. Protams, viņš rūgti nodomāja, tēvocis atkal runāja par stulbajām darījuma vakariņām. Īstenībā, viņš nerunāja ne par ko citu jau veselas divas nedēļas. Šovakar Dērsliji gaidīja ciemos kādu ļoti bagāta celtniecības uzņēmuma īpašnieku kopā ar sievu, un tēvocis Vernons cerēja, ka vakariņu gaitā viņi vienosies par milzīgu pasūtījumu (tēvoča Vernona firma ražoja urbjus).

—   Es labprāt vēlreiz pārrunātu šīvakara norišu secību, — tēvocis Vernons teica. — Tieši astoņos mums katram jāatrodas savās pozīcijās. Petūnija, kur būsi tu?

—  Viesistabā, — kā jaunkareivis atsaucās Petūnijas tante. — Es sagaidīšu, lai varētu laipni apsveicināties ar viņiem.

—   Labi, labi. Un tu, Dūdij?

—  Els stāvēšu pie durvīm un atvēršu tās, līdzko viņi tuvosies. — Dūdijs savilka seju nejaukā, mākslīgā smaidā. — Vai es varētu paņemt jūsu mēteli, Meisona kungs? Kundze?

—  Viņiem tas ies pie sirds, — jūsmīgi iespiedzās Petūnijas tante.

—  Lieliski, Dūdij, — tēvocis Vernons uzslavēja dēlu. Tad viņš pievērsās Harijam. — Un tu?

—  Es sēdēšu savā guļamistabā mēms kā kaps un uzvedīšos tā, it kā manis tur nemaz nebūtu, — Harijs, īpaši nepārpūlot balsi, atbildēja.

—     Un lai tā būtu, — indīgi piekodināja tēvocis Vernons. — Els ievedīšu viņus viesistabā, iepazīstināšu ar tevi, Petūnij, tad ieliešu viņiem dzērienus. Piecpadsmit pāri astoņiem…

—   …es aicināšu viesus pie galda, — turpināja Petūnijas tante.

—  Tu, Dūdij, teiksi…

—  Vai drīkstu jūs pavadīt līdz ēdamzālei, Meisona kundze? — atsaucās Dūdijs, piedāvādams savu resno roķeli neredzamai dāmai.

—  Mans mazais džendmenis! — nošņaukājās Petūnijas tante.

—  Un tu? — Tēvocis Vernons caur pieri paskatījās uz Hariju.

—   Es sēdēšu savā istabā mēms kā kaps un uzvedīšos tā, it kā manis tur nemaz nebūtu, — Harijs monotoni atkārtoja.

—   Tieši tā. Tā, vakariņu vajadzētu izdaiļot ar šādiem tādiem komplimentiem. Vai tev, Petūnij, ir kādi priekšlikumi?

—    Vernons stāsta, ka jūs, Meisona kungs, lieliski spēlējot golfu… Kur gan jums, Meisona kundze, izdevās nopirkt šo satriecošo kleitu?…

—   Labi… Tagad tu, Dūdij?

—  Varbūt: "Mums skolā bija jāraksta eseja par cilvēku, kuram mēs gribētu līdzināties, un es, Meisona kungs, rakstīju par jums

Tas nu reiz bija pāri Petūnijas tantes un arī Harija spēkiem. Petūnijas tantes acīs izsprāga laimes asaras, un viņa apkampa savu dēlu, turpretī Harijs noslīdēja zem galda, lai pārējie neredzētu, kā viņš smejas.

—   Un tu, puis?

Līzdams ārā no galdapakšas, Harijs centās saglabāt nopietnu seju.

—   Es sēdēšu savā istabā mēms kā kaps un uzvedīšos tā, it kā manis tur vispār nebūtu, — Harijs sacīja.

—  Un skaties man, — ar uzsvaru teica tēvocis Vernons. — Meisoni par tevi neko nezina, un es vēlos, lai viņi neko nekad neuzzinātu. Pēc vakariņām tu, Petūnij, kopā ar Meisona kundzi dosies uz viesistabu dzert kafiju, bet es savukārt novirzīšu sarunu uz urbjiem. Ja man veiksies, jau pirms vakara ziņām līgums būs parakstīts un apzīmogots. Un rīt ap šo laiku mēs šķirstīsim katalogus, izvēlēdamies vasarnīcu Maljorkā.

Hariju šī ziņa atstāja vienaldzīgu. Viņš nojauta, ka Maljorkā Dērsliji viņu neieredzēs tikpat ļoti kā Dzīvžogu ielā.

— Tā… tagad es dodos uz pilsētu, lai noīrētu smokingus sev un Dūdijam. Bet tu, — viņš uzrēja Harijam, — nemaisies pa kājām tantei, viņai vēl jāpagūst iztīrīt māju.

Harijs izgāja no nama pa pagalma durvīm. Bija skaidra, saulaina diena. Viņš šķērsoja zālienu, apgūlās uz soliņa un sāka klusītēm dziedāt: "Sveiks lai dzīvo, sveiks lai dzīvo, lai dzīvo sveiks!…"

Ne apsveikuma kartīte, ne niecīgākās dāvaniņas, turklāt vēl vakars jāpavada, izliekoties, ka tevis nemaz nav. Viņš drūmi nopētīja dzīvžogu. Nekad iepriekš viņš nebija juties tik vientuļš. Vairāk par visu, pat vairāk par kalambolu, Harijam pietrūka viņa Cūklcārpas draugu — Rona Vīzlija un Hermiones Grendžeras. Viņi gan, likās, par Hariju īpaši nedomāja. Ne viens, ne otrs pa visu garo vasaru nebija atsūtījuši ne vēstulītes, lai gan šķiroties Rons pat bija solījis, ka aicinās Hariju ciemos pie sevis.

Neskaitāmas reizes Harijs teju teju ķērās pie burvestības, lai atvērtu Hedvigas būri un nosūtītu vēstules Ronam un Hermionei, tomēr beigās nolēma neriskēt. Nepilngadīgiem burvju skolas audzēkņiem bija stingri noliegts izmantot burvestības ārpus skolas. Dērslijiem gan Harijs to netika teicis, jo skaidri zināja — tikai šausmas, ka viņš pārvērtīs visus mājiniekus par mēslu vabolēm, kavēja tēvoci Vernonu ieslēgt zēnu patrepes pieliekamajā kopā ar viņa zizli un slotaskātu. Pirmajās pāris brīvdienu nedēļās Harijs mēdza brīdi pa brīdim nomurmināt zem deguna kaut kādas muļķības — šādās reizēs nabaga Dūdijs metās ārā no telpas tik ātri, cik nu ar savām resnajām kājelēm spēja. Tomēr Rona un Hermiones ilgā klusēšana ļoti skumdināja Hariju, viņš jau sāka šaubīties, vai maz iederas burvju pasaulē. Tā nu pat Dūdija kacināšana drīz zaudēja jelkādu pievilcību — un, visbeidzot, Rons un Hermione bija aizmirsuši par Harija dzimšanas dienu.

Ko gan viņš būtu gatavs atdot par visīsāko vēstulīti no Cūkkārpas! No jebkuras raganas vai burvja! Likās, zēnu iepriecinātu pat tikšanās ar negantāko ienaidnieku, Drako Malfoju — tas vismaz ļautu pārliecināties, ka mācības burvju skolā nav bijušas sapnis…

Nē, ne jau katra diena Cūkkārpā bija gaiša un laimīga. Pēdējā ceturkšņa beigās Harijs sastapās vaigu vaigā ar pašu lordu Voldemortu. Jā, no Voldemorta senās varenības daudz kas vairs nebija adicis, tomēr ļaunais burvis vēl arvien bija šausminošs, izmanīgs, ciešas apņēmības pilns atgūt zaudētos spēkus. Jau otro reizi Harijs bija izsprucis no Voldemorta nagiem — un arī tikai par mata tiesu. Vēl tagad, vairākas nedēļas pēc notikušā, Harijs mēdza pamosties naktī, viss vienos aukstos sviedros, prātodams, kur tagad slēpjas Voldemorts. Harijs nespēja aizmirst burvja līķa bālo seju, platās, neprātīgās acis…

Harijs pēkšņi pierāvās sēdus. Viņš bija izklaidīgi blenzis uz dzīvžogu, līdz pēkšņi aptvēra, ka dzīvžogs skatās uz viņu. Starp lapām bija skaidri saskatāmas divas milzīgas, zaļas acis.

Harijs pielēca kājās — taču tajā mirklī pāri zālienam atskanēja ņirdzīga balss.

—   Es zinu, kas šodien par dienu, — vīteroja Dūdijs, slampādams uz Harija pusi.

Milzīgās acis nomirkšķināja un pazuda.

—   Ko tu saki? — pārvaicāja Harijs, nenolaizdams skatienu no vietas, kur bija pamanījis acis.

—  Es zinu, kas šodien par dienu, — Dūdijs atkārtoja, pienākdams klāt.

—  Apsveicu, — sacīja Harijs. — Tu beidzot esi iemācījies dienu nosaukumus!

—  Šodien ir tava dzimšanas diena, — ņirdza Dūdijs. — Kā nu tā — kur tavas apsveikuma kartītes? Vai tad tev nav draugu pat tajā trakonamā?

—    Klusāk, citādi tava māmiņa vēl izdzirdēs, ka tu runā par manu skolu! — valdīdamies atteica Harijs.

Dūdijs saraustīja bikses, kas slīdēja nost no dižkoka apmēru pēcpuses.

—  Kāpēc tu blenz uz dzīvžogu? — resnis aizdomīgi noprasīja.

—   Prātoju, ar kādu burvestību to labāk aizdedzināt, — atcirta Harijs.

Dūdijs kā dzelts paspēra soli atpakaļ, un ļumīgajā sejā nozibēja šausmu izteiksme.

—   Tu nedrīksti… Tētis tev aizliedza burties… Viņš teica, ka izmetis tevi no mājas — un kur tad tu paliksi — tev pat draugu nav, kas varētu dot pajumti…

—    Trīciņ, brēciņ\ — bargā balsī ierunājās Harijs. — Fokuss, pokuss… Miri mari…

—   MAAAAAM! — iegaudojās Dūdijs un, mezdamies atpakaļ uz māju, sapinās pats savās kājās. — MAAAAM! Viņš dara TO!

Par īso jautrības mirkli Harijs samaksāja visai dārgi. Tā kā ne Dūdijam, ne dzīvžogam nekāda skāde nebija nodarīta, Petūnijas tante gan tīri labi saprata, ka pie burvestībām Harijs nemaz nav ķēries, tomēr zēnam nācās strauji izvairīties, kad pār viņa galvu draudīgi pacēlās smaga, ziepju putām klāta panna. Tad Petūnijas tante lika Hariju pie darba, piedraudējusi, ka ēst viņš dabūšot tikai tad, kad viss būšot paveikts.

Visu dienu, kamēr Dūdijs laiskojās pa māju, ēzdams saldējumu, Harijs tīrīja logus, mazgāja auto, pļāva mauriņu, ravēja puķudobes, apgrieza un laistīja rozes, kā arī krāsoja soliņu dārzā. Augstu debesīs svelmēja saule, dedzinādama kaklu. Harijs nožēloja, ka bija ļāvies Dūdija provokācijai, taču Dūdijs bija pateicis skaļi to pašu, ko Harijs domāja pie sevis… varbūt viņam tiešām Cūldcārpā draugu nebija…

—Ja viņi tagad redzētu slaveno Hariju Poteru, — viņš dusmīgi prātoja, sāpošu muguru un nosvīdušu seju puķudobē kliedēdams kūtsmēslus.

Tikai pusastoņos daudzo uzdevumu nokausēto Hariju atsvabināja Petūnijas tantes sauciens.

—   Nāc iekšā! Un staigā tikai pa avīzēm!

I larijs atviegloti ienāca mirdzošās virtuves pavēnī. Uz ledusskapja stāvēja vakariņām paredzētais pudiņš — milzīgs, ar iecukurotām vijolītēm izgreznots putukrējuma kalns. Cepeškrāsnī čurkstēja cūkas cepetis.

—  Ēd ātri! Meisoni tūlīt būs klāt! — noskaldīja Petūnijas tante, norādīdama uz divām maizes šķēlēm un siera gabalu uz virtuves galda. Audžumāte jau bija uzvilkusi laškrāsas kokteiļkleitu.

Harijs nomazgāja rokas un notiesāja nožēlojamās vakariņas. Tikko viņš pabeidza ēst, Petūnijas tante novāca viņa šķīvi. — Tagad pazūdi augšā! Ātrāk!

Iedams garām viesistabai, Harijs pamanīja smokingos un tauriņos uzpucējušos tēvoci Vernonu un Dūdiju. Tikko Harijs sasniedza otrā stāva kāpņu laukumiņu, pie durvīm atskanēja zvans, bet kāpņu pakājē parādījās tēvoča Vernona saverkšķītā seja.

—  Atceries, puis, — viena vienīga skaņa…

Harijs uz pirkstgaliem aizripināja līdz savai guļamistabai, ieslīdēja pa durvīm, klusi aizvēra tās un pagriezās, lai iezveltos gultā.

Diemžēl tur kāds jau sēdēja.

OTRĀ NODAĻA dobi ja brĪdinĀjums

Harijs tikko novaldījās neiekliedzies. Mazajai radībiņai, kas sēdēja uz viņa gultas, bija milzīgas ausis, nu gluži kā sikspārnim, un izvelbtas, zaļas acis tenisa bumbiņu lielumā. Harijs tūlīt saprata, kas viņu bija vērojis no dzīvžoga šorīt no rīta.

Kamēr viņi blenza viens uz otru, Harijs dzirdēja, kā priekšnamā skan Dūdija balss.

—  Vai drīkstu paņemt jūsu mēteļus, Meisona kungs? Kundze?

Radījums noslīdēja no gultas un paklanījās tiktāl, ka tā garā,

plānā deguna gals pieskārās paklājam. Harijs ievēroja, ka būtnei mugurā bija kas līdzīgs vecai spilvendrānai, ar plēstiem caurumiem rokām un kājām.

—   Ē… labvakar, — nervozi ierunājās Harijs.

—  Harijs Poters! — augstā balsī iesaucās radījums. Harijs bija pārliecināts, ka to var dzirdēt arī pirmajā stāvā. — Dobijs jau sen sapņoja ar jums, kungs, iepazīties… Tāds gods…

—   Pa-paldies jums. — Harijs gar sienu aizslīdēja līdz krēslam, kas stāvēja pie galda, līdzās lielajam būrim, kurā gulēja Hedviga. Vispirms viņš gribēja jautāt: "No kurienes jūs te uzradāties?", bet tad nosprieda, ka tas būtu nesmalkjūtīgs vaicājums, tāpēc teica: — Kas jūs esat?

—   Dobijs, kungs. Vienkārši Dobijs. Mājas elfs Dobijs, — paskaidroja radījums.

Tiešām? brīnījās I larijs. — Ē… es nevēlos būt nepieklājīgs, bet šis nav piemērotākais laiks, kad mājas elfam parādīties manā guļamistabā.

No viesistabas atskanēja Petūnijas tantes spalgie, samākslotie smiekli. Elfs nokāra galvu.

—  Nepārprotiet — es priecājos jūs satikt, — ātri piebilda Harijs, — vai ir kāds iemesls, kāpēc jūs ieradāties šeit?

—   Jā, kungs, ir, — Dobijs atplauka. — Dobijs ieradās, lai pavēstītu jums, kungs… tas ir tik grūti, kungs… Dobijs nezina, ar ko lai sāk…

—   Apsēdieties. — Harijs pieklājīgi norādīja uz gultu.

Zēnam par milzīgām šausmām, elfs sāka raudāt — turklāt visai

skaļi.

—    Ap-apsēdieties! — viņš ievaimanājās. — Nekad… nekad agrāk…

Harijam likās, ka balsis apakšstāvā pieklust.

—   Piedodiet, — viņš čukstēja. — Es negribēju jūs aizvainot.

—   Aizvainot Dobiju! — elfs gandrīz aizrijās. — Dobiju neviens burvis nekad nav aicinājis apsēsties — kā līdzīgs līdzīgu…

Harijs, vienlaikus izmisīgi kušinādams elfu un cenzdamies neizskatīties draudīgs, aizvadīja Dobiju līdz gultai, kur tas sēdēja, žagodamies un izskatīdamies pēc lielas un ļoti neglītas lelles. Visbeidzot elfs nomierinājās un piekala savu milzīgo, miklas pielūgsmes pilno acu skatienu Harijam.

—Jums laikam nav nācies sastapt pārāk daudzus lādzīgus burvjus, — ieminējās Harijs, pūlēdamies uzlabot viesa garastāvokli.

Dobijs papurināja galvu, bet tad negaidīti pielēca kājās un sāka dauzīt galvu pret palodzi, saukdams: — Slikts Dobijs! Slikts Dobijs!

—   Beidz! Ko jūs darāt! — Harijs nošņācās, mezdamies pie Dobija un atvilkdams elfu atpakaļ gultā. Troksnis bija pamodinājis Hedvigu, samulsušais putns iebrēcās īpaši skaļi un sāka satraukti dauzīt spārnus pret būra režģiem.

—  Dobijam bija jāsoda sevi, kungs, — atbildēja elfs, kurš tagad mazliet šķielēja. — Dobijs gandrīz pateica ko sliktu par savu ģimeni, kungs…

—  Savu ģimeni?

—   Par burvju ģimeni, kam Dobijs kalpo, kungs… Dobijs ir mājas elfs — un viņam mūžam jākalpo vienai mājai un vienai ģimenei…

—  Vai viņi zina, ka jūs esat šeit? — ziņkāri vaicāja Harijs.

Dobijs nodrebēja.

—   Nē, kungs, nē… Dobijam nāksies sevi sodīt vēl bargāk par to, ka viņš apciemoja jūs, kungs. Par to Dobijam nāksies ievērt savas ausis cepeškrāsns durvīs. Ja viņi to uzzinātu, kungs…

—   Bet vai tad viņi nepamanīs, ka esat ievēris ausis cepeškrāsns durvīs?

—    Dobijs šaubās, kungs. Dobijam vienmēr sevi par kaut ko jāsoda. Viņi ļauj Dobijam tā rīkoties, kungs. Reizēm viņi atgādina, lai uzlieku sev vēl kādu papildu sodu…

—   Bet kāpēc jūs neaizejat no viņiem? Kāpēc nebēgat?

—   Mājas elfs kādam ir jāatbrīvo, kungs. Un tā ģimene nekad neatbrīvos Dobiju… Dobijs kalpos tai ģimenei līdz savai nāvei, kungs…

Harijs blenza uz elfu ieplestām acīm.

—   Un man likās — esmu bargi piemeklēts ar to, ka man jāpaliek te vēl četras nedē]as, — zēns sacīja. — Pēc visa jūsu teiktā Dērsliji gandrīz sāk izskatīties pēc cilvēkiem. Vai kāds nevar jums palīdzēt? Vai es nevaru jums palīdzēt?

Tūlīt gan Harijam nācās nožēlot savus vārdus — pateicīgais Dobijs atkal sāka kaukt.

—    Lūdzu, — Harijs izmisīgi čukstēja, — lūdzu, uzvedieties klusāk. Ja Dērsliji kaut ko izdzirdēs, ja viņi uzzinās, ka esat šeit…

—   Harijs Poters vaicā, vai viņš varot palīdzēt Dobijam… Dobijs bija dzirdējis par jūsu diženumu, kungs, bet Dobijs nezināja par jūsu labo sirdi, par to Dobijs neko nezināja…

Harijs juta, kā viņam pietvīkst vaigi, un sacīja: — Viss, ko esat dzirdējis par manu diženumu, ir vienas vienīgas blēņas. Es pat neesmu sekmīgākais skolnieks savā Cūkkārpas gadā, tā ir Hermione, viņa…

Bet tad zēns aprāvās pusvārdā, jo domas par Hermioni izrādījās pagalam sāpīgas.

—   Harijs Poters ir pazemīgs un kautrīgs, — Dobijs turpināja pielūgsmes pilnā balsī, milzīgajām acīm mirdzot. — Harijs Poters pat nepiemin savu uzvaru pār Vārdā Nesaucamo.

—   Pār Voldemortu? — Harijs pārvaicāja.

Dobijs aizšāva rokas priekšā savām sikspārņa ausīm un ievaidējās: — Ak, kungs, neizrunājiet šo vārdu! Neizrunājiet šo vārdu!

—  Piedodiet, — Harijs žigli piebilda. — Es zinu, ka daudziem tas nepatīk — pat mans draugs Rons…

Un Harijs atkal aprāvās. Jo arī domas par Ronu, izrādījās, sāpēja.

Dobijs paliecās uz Harija pusi. Elfa acis atgādināja auto tālos uguņus.

—   Dobijs dzirdēja runājam, — elfs nočukstēja aizlūzušā balsī, — ka Harijs Poters ticies ar Tumsas pavēlnieku vēlreiz, tikai pirms pāris nedēļām… ka Harijs Poters atkal ticis cauri sveikā.

Harijs pamāja, un Dobija acīs pēkšņi iemirdzējās asaras.

—  Ak, kungs, — elfs noelsās, nosusinādams acis ar savas rupjās spilvendrānas stūri. — Harijs Poters ir tik drošsirdīgs un varonīgs! Viņš droši dodas tādās briesmās! Taču Dobijs ir atnācis, lai pasargātu Hariju Potēm, lai brīdinātu viņu, pat ja Dobijam pēc tam nāktos ievērt savas ausis cepeškrāsns durvīs… Harijs Poters nedrīkst atgriezties Cūkkārpā.

Kādu bridi vienīgā skaņa bija nažu un dakšiņu šķindoņa, kas skanēja no apakšstāva, un tēvoča Vernona balss tālā ducināšana.

—   K-ko? — Harijs sastomījās. — Bet es gribu atgriezties — trimestris sākas pirmajā septembrī. Tas ir vienīgais, kas ļauj man nesajukt prātā. Jūs nevarat iedomāties, kā es šeit jūtos. Es neiederos šeit. Es iederos jūsu pasaulē — es iederos Cūkkārpā.

—  Nē, nē, nē, — iespiedzās Dobijs, sapurinādams galvu tik sparīgi, ka ausis noplīvoja vien. — Harijam Poteram jāpaliek te, kur viņš ir drošībā. Viņš ir pārāk dižens, pārāk labs, lai ietu bojā. Ja Harijs Poters atgriezīsies Cūkkārpā, tur viņam draudēs nāves briesmas.

—   Kāpēc? — jautāja pārsteigtais Harijs.

—   Tiek perināta sazvērestība, Harij Poter. Sazvērestība, lai Cūkkārpas Raganu un burvju arodskolā šogad notiktu briesmīgas lietas, — pēkšņi drebēdams pie visām miesām, čukstus stāstīja Dobijs. — Dobijs par to uzzināja pirms vairākiem mēnešiem, kungs. Harijs Poters nedrīkst pakļaut sevi tādām briesmām. Viņš ir pārāk svarīgs, kungs.

—    Kādas briesmīgas lietas? — nesaprata Harijs. — Kas to perina?

Dobijs tā kā aizrijās un tad atkal kā neprātīgs sāka sisties ar galvu pret sienu.

—   Labi! — iesaucās Harijs, satverdams elfu aiz rokas, lai apturētu nabaga radījumu. — Tu to nedrīksti teikt, es saprotu. Bet kāpēc tu nolēmi brīdināt mani? — Pēkšņi viņam galvā iešāvās nelāga doma. — Paga — vai tik tam nav darīšana ar Vol… ar Paši Zināt Ko? Nesaki neko, tikai pamāj ar galvu vai papurini to, — zēns žigli piebilda, pamanījis, ka Dobija galva atkal bīstami pietuvojas sienai.

Dobijs lēnām papurināja galvu.

—   Nē, tas nav Vārdā Nesaucamais, kungs.

Tomēr Dobija acis palika plati ieplestas un likās, ka viņš mēģina dot Harijam kādu zīmi. Tomēr Harijs neko nesaprata.

—  Viņam taču nav brāļa?

Dobijs papurināja galvu, bet acis, ja tas vispār bija iespējams, papletās vēl platākas.

—  Tad es nespēju iedomāties, kurš vēl varētu Cūkkārpā sarīkot ko briesmīgu, — nomurmināja Harijs. — Redziet, pirmkārt, tur ir Dumidors — jūs taču zināt, kas ir Dumidors?

Dobijs pamāja.

—  Baltuss Dumidors ir dižākais direktors, kāds Cūkkārpai jelkad bijis. To, kungs, Dobijs zina. Dobijs ir dzirdējis, ka Dumidora varenība līdzinās Vārdā Nesaucamā spēkiem, kad tas vēl nebija zaudējis savas spējas. Tomēr, kungs, — Dobijs atkal runāja satrauktos čukstos, — ir spēki, par kuriem Dumidors neko… spēki, ko neviens labs burvis nekad…

Un, pirms Harijs paguva viņu aizkavēt, Dobijs nolēca no gultas, paķēra Harija galda lampu un, skanot ausis plosošiem smilkstiem, sāka blietēt ar to sev pa galvu.

Omulīgā tērzēšana nama pirmajā stāvā apklusa. Pēc divām sekundēm, sirdij neprātīgi dauzoties krūtīs, Harijs izdzirdēja, kā priekšnamā ienāk tēvocis Vernons un skaļi noducina: — Laikam nebēdnis Dūdijs atkal aizmirsis izslēgt televizoru.

—   Ātrāk! Paslēpies drēbju skapī! — nošņācās Harijs, ietūcīdams Dobiju skapī, aizcirzdams durvis un paspēdams ielēkt gultā brīdī, kad pagriezās istabas durvju rokturis.

—   Ko — pie velna — tu — iedomājies — darām! — caur sakostiem zobiem šņāca tēvocis Vernons, piebāzis savu seju bīstami tuvu Harija degunam. — Tu tikko izjauci manu anekdoti par japāņu golfa spēlētāju, turklāt pašā smieklīgākajā vietā… vēl viena skaņa, un tu vēlēsies, kaut nekad nebūtu piedzimis!

Plakanajām pēdām dobji plakšķot pret grīdu, tēvocis izgāja no istabas.

Harijs, drebēdams pie visām miesām, izlaida Dobiju no drēbju skapja.

—  Redzat, kā es te dzīvoju?! — zēns sacīja. —Tagad jūs saprotat, kāpēc man noteikti jātiek atpakaļ uz Cūkkārpu? Tā ir vienīgā vieta, kur man ir — nu, man vismaz tā liekas, — draugi.

—   Draugi, kuri pat neuzraksta Harijam Poteram? — viltīgi ievaicājās Dobijs.

—   Es domāju, ka viņi vienkārši… Paga. — Pēkšņi Harijs sarauca uzacis. — Kā jūs zināt, ka mani draugi man neraksta?

Dobijs apjucis sāka mīņāties no kājas uz kāju.

—   Harijs Poters nedrīkst dusmoties uz Dobiju — Dobijs tā rīkojās, gribēdams tikai labu…

—   Vai jūs pārtvērāt visas manas vēstules?

—  Tās visas ir šeit, kungs, — noteica elfs. Veikli paslīdējis nostāk, tā, lai Harijs nevarētu viņu aizsniegt, Dobijs izvilka no savas spilvendrānas pamatīgu vēstuļu saišķi. Harijs pamanīja Hermiones kārtīgo rokrakstu, Rona gāzelīgos burtus un pat ķeburus, kas stipri vien atgādināja Cūkkārpas mežziņa Hagrida roku.

Dobijs lūkojās uz Hariju, nemierīgi mirkšķinot acis.

—   Harijam Poteram nevajag dusmoties… Dobijs cerēja… ja Harijs Poters nodomātu, ka draugi viņu aizmirsuši… varbūt viņš negribētu atgriezties skolā…

Harijs neklausījās. Viņš mēģināja izraut vēstules, bet Dobijs palēca sāņus.

—   Es, kungs, atdošu vēstules Harijam Poteram, ja Harijs Poters dos Dobijam vārdu, ka neatgriezīsies Cūkkārpā. Ak, kungs, jums vajadzētu turēties tālāk no briesmām! Apsoliet, ka neatgriezīsieties skolā!

—   Nē, — dusmīgi noteica Harijs. — Atdodiet manu draugu vēstules!

—   Tad Harijs Poters neatstāj Dobijam nekādu citu izvēli, — grūtsirdīgi noteica elfs.

Pirms Harijs paguva pakustēties, Dobijs jau bija pie istabas durvīm, atrāva tās vaļā — un metās lejup pa kāpnēm.

Sausu muti, vēderā jūtot neomulīgu kņudoņu, Harijs metās pakaļ elfam, vienlaikus cenzdamies izturēties pēc iespējas klusāk. Viņš pārlēca pēdējiem sešiem pakāpieniem un kā kaķis piezemējās uz priekšnama paklāja. Kur palika Dobijs? No ēdamistabas skanēja tēvoča Vernona balss: — …Meisona kungs, pastāstiet Petūnijai to smieklīgo stāstu par amerikāņu santehniķiem, viņai tas ļoti patiks…

I larijs aizsteidzās līdz virtuvei — un pēkšņi likās, nav vairs ne kņudoņas, ne paša vēdera.

Petūnijas tantes meistardarbs, kalnam līdzīgais putukrējuma un cukuroto vijolīšu pudiņš, zvārojās gaisā netālu no griestiem. Telpas stūri uz trauku skapja sarāvies tupēja Dobijs.

—   Nē, — iegārdzās Harijs. — Lūdzu, nē… viņi mani nogalinās…

—   Harijam Poteram jāapsola, ka viņš neatgriezīsies skolā…

—   Dobij… lūdzu…

—  Apsoliet to, kungs…

—   Els nevaru!

Dobijs veltīja zēnam sāpju pilnu skatienu.

—   Tad Dobijam nekas cits neadiek, tad Dobijam tas jādara, kungs, paša Harija Potera labā.

Pudiņš nogāzās uz grīdas ar blīkšķi, kas lika asinīm sastingt dzīslās. Putukrējums izšķaidījās pa logiem un sienām, bet šķīvis saplīsa sīksīkos gabaliņos. Ar pātagas cirtienam līdzīgu troksni Dobijs izgaisa kā nebijis.

Ēdamistabā atskanēja spiedzieni, un virtuvē iedrāzās tēvocis Vernons. Tur viņš ieraudzīja šausmās sasalušo Hariju, kuru no galvas līdz kājām klāja Petūnijas tantes pudiņa adiekas.

Vispirms likās, ka tēvocim Vernonam izdosies nogludināt visus negludumus ("Tas ir mūsu radinieks — viņam ir problēmas — ļoti uztraucas, ja ierauga svešiniekus, tāpēc atstājām viņu otrajā stāvā."). Tēvocis iemānīja satriektos Meisonus atpakaļ ēdamistabā, nozvērēja Harijam, ka nodīrāšot viņam ādu, kolīdz viesi būs projām, un iespieda zēnam rokā slotu un lupatu. Petūnijas tante uzraka saldētavā saldējuma kārbu, bet Harijs, vēl arvien drebēdams no pārdzīvotā, sāka tīrīt virtuvi.

Iespējams, tēvocis Vernons pat būtu noslēdzis savu līgumu, ja neiejauktos pūce.

Brīdī, kad Petūnijas tante piedāvāja viesiem pēcvakariņu šokolādītes ar piparmētru pildījumu, pa ēdamistabas logu ielaidās milzu plīvurpūce, nometa Meisona kundzei uz galvas vēstuli un atkal aizlaidās. Meisona kundze, kaukdama kā aizkauta cūka, izmetās no mājas, aurodama kaut ko par trakajiem. Meisona kungs aizkavējās tikai tik ilgi, lai pavēstītu Dērslijiem, ka viņa sieva nāvīgi baidoties no visa veida un izmēra putniem un ka tas nu gan esot bijis neizdevies joks.

Harijs stāvēja virtuvē, cieši pieķēries pie slotas, it kā cerēdams, ka tā viņu atbalstīs. Tēvocis Vernons tuvojās zēnam, mazajās ačtelēs mirdzot dēmoniskām uguntiņām.

— Lasi! — viņš ļauni šņāca, purinādams pūces atnesto vēstuli. — Ātrāk — lasi to!

Harijs paņēma vēstuli. Tas nebija apsveikums dzimšanas dienā.

Godātais Potera kungs!

Mēs esam saņēmuši ziņu, ka šovakar pulksten deviņos un divpadsmit minūtēs Jūsu apmešanās vietā tika izmantota Lidināšanās burvestība.

Kā Jums zināms, nepilngadīgiem burvjiem ir aizliegts ārpus skolas lietot buramvārdus, un šādas darbības var būt par pamatu Jūsu izslēgšanai no burvju skolas (1815. gada Dekrēts par nepilngadīgo buršanās ierobežojumiem, C paragrāfi).

Tāpat vēlamies Jums atgādināt, ka jebkura maģiska darbība, kuru var pamanīt neviagiskā kopiena (vientieši), ir nopietns pārkāpums pēc Starptautiskās Magu federācijas Slepenības statūtu 13. nodaļas noteikumiem.

Priecīgas brīvdienas!

Jūsu

Mafalda Hopkērka, Maģijas nepiedienīgas izmantošanas nodaļa, Burvestību juinistrija

Harijs beidza lasīt un kaklā juta kamolu.

— Tu neminēji, ka ārpus skolas tev aizliegts izmantot burvestības, — tēvocis Vernons sacīja, acīs dancojot neprātīgām liesmiņām. — Piemirsi pateikt… tā teikt, izkrita no prāta…

Viņš lūkojās no augšas uz Hariju kā milzīgs buldogs. Likās, tēvoča Vernona līdz ausīm atņirgtajā mutē varēja saskaitīt visus viņa zobus. — Tā, puis, man tev ir jāpavēsta šādi tādi jaunumi… tagad es tevi ieslēgšu… tu nekad neatgriezīsies tajā draņķa skolā… nekad… un, ja tu mēģināsi tikt ārā ar burvestību palīdzību — viņi tevi tik un tā izslēgs!

Smiedamies kā prātu zaudējis, viņš uzvilka Hariju otrajā stāvā.

Tēvocis Vernons pildīja savus draudus. Nākamajā rītā viņš izsauca vīru, kurš pierīkoja Harija istabas logam restes. Pats tēvocis ierīkoja istabas durvīs klapīti, pa kādu iekšā ārā parasti staigā kaķi. Tā bija paredzēta ēdienam — trūcīgām maltītēm trīs reizes dienā. Viņi izlaida Hariju no istabas tikai divreiz dienā — no rīta un vakarā, lai viņš varētu tikt līdz tualetei un nomazgāties. Pārējo laiku

viņam nācās pavadīt, ieslēgtam istabā.

* * *

Ari pēc trīs dienām nekas nemainījās; neizskatījās, ka Dērsliji gatavotos mīkstināt soda bardzību, un Harijs nespēja iedomāties, kā izkļūs no šīs situācijas. Gulēdams gultā, viņš caur aizrestoto logu vēroja, kā noriet saule, un izmisis prātoja, kas tagad ar viņu notiks.

Kāda gan jēga izburties ārā no istabas, ja tevi par to izslēgs no Cūkkārpas? Tomēr dzīve Dzīvžogu ielā nu bija neizturamāka kā jebkad agrāk. Tagad, kad Dērsliji vairs nebaidījās no rīta pamosties ugunskrupju izskatā, Harijs bija zaudējis savu vienīgo ieroci. Iespējams, Dobijs bija paglābis viņu no briesmām, kas uzglūnēja Cūkkārpā, tomēr notikumu attīstība liecināja, ka šeit jaunajam burvim draud bada nāve.

Nograbēja ldapīte, un istabā parādījās Petūnijas tantes roka ar bļodiņu, kurā skalojās pašķidra paciņu zupa. Harija vēders smeldza no izsalkuma, tāpēc viņš izlēca no gultas un pakampa bļodiņu.

Zupa bija auksta kā Ziemeļpols, bet, neskatoties uz to, puika izdzēra pusbļodiņu vienā malkā. Tad viņš pārgāja pāri istabai pie Hedvigas būra un iemeta tukšajā ēdiena trauciņā dažus savilgušus dārzeņus. Pūce sabužināja spalvas un ar riebumu paskatījās uz savu saimnieku.

—   Nav nekādas jēgas šķobīties, nekā cita mums nebūs, — drūmi noteica Harijs.

Viņš nolika tukšo bļodiņu uz grīdas līdzās kaķa klapītei un atkal apgūlās gultā. Dīvaini, tagad viņš jutās vēl vairāk izsalcis nekā pirms zupas.

Ja pieļāva, ka viņam izdotos izvilkt atlikušās četras nedēļas līdz skolas sākumam, kas notiktu, ja viņš neierastos Cūkkārpā? Vai viņi atsūtītu kādu, lai pārliecinās, kāpēc viņš nav atgriezies? Vai sūtnim izdotos piespiest Dērslijus ļaut turpināt mācības?

Istabā satumsa. Nogurušais, izsalkuma un to pašu neatbildamo jautājumu mocītais Harijs iegrima nemierīgā miegā.

Viņš sapņoja, ka stāv ieslodzīts zooloģiskā dārza krātiņā, un pie viņa būra piestiprināts uzraksts "Nepilngadīgs burvis". Ļaudis blenza uz bada mocīto, izkāmējušo puiku, kurš dienas lielāko daļu pavadīja, guļot savā salmu midzenī. Pūlī viņš pamanīja Dobija seju un lūdzās, lai elfs viņam palīdz, bet tas tikai atkliedza: "Harijs Poters šeit ir drošībā, kungs!" Tad Dobijs atkal pagaisa. Vēl mazliet vēlāk ieradās Dērsliji, un Dūdijs, ņirgādamies par Hariju, sāka raustīt krātiņa restes.

—  Liecies mierā! — Harijs murmināja, jo restu grabēšana sāpīgi dūrās nomocītajās smadzenēs. — Lieciet mani mierā… beidziet… es gribu pagulēt…

Tad zēns pavēra acis. Cauri loga restēm spīdēja mēnessgaisma. Un cauri loga restēm kāds tiešām vēroja gūstekni — kāds ar vasarraibuiniem klātu seju, rudiem matiem un pagaru degunu.

Aiz Harija loga stāvēja Rons Vīzlijs.

TREŠA NODAĻA "MIDZEŅI"

■ A on! — izdvesa Harijs. Viņš piezagās pie loga, atvēra — —to un uzrunāja draugu caur restēm. — Ron, kā tu… kas te?…

Kad viņš beidzot aptvēra, ko īsti redz, Harijs palika ar vaļā muti. Rons bija izliecies pa vecas, tirkīzzilas automašīnas pakaļējo logu — un mašīna savukārt karājās gaisā. Auto priekšējā sēdeklī smaidīja Freds un Džordžs, Rona dvīņubrāļi, kas bija pāris gadus vecāki.

—   Kā sviežas, Harij?

—  Kas tev lēcies? — vaicāja Rons. — Kāpēc tu neatbildēji uz manām vēstulēm? Es kādas divpadsmit reizes aicināju tevi ciemos, un tad vēl kādu vakaru tētis pārnāca no darba un izstāstīja, ka tu esot saņēmis oficiālu brīdinājumu par buršanos, vientiešiem redzot…

—   Tas nebiju es — un kā viņš to uzzināja?

— Viņš taču strādā ministrijā, — paskaidroja Rons. — Tu taču zināji, ka mēs nedrīkstam burties ārpus skolas…

—  Labi, ka tu man to atgādināji, — pasmaidīja Harijs, pētīdams automašīnu, kas lidinājās pie viņa loga.

— Ak, tas neskaitās, — atteica Rons. — Mēs to tikai aizņēmāmies, tā ir tēta mašīna, mēs to nenobūrām. Tomēr — ķerties pie burvestībām, tavu vientiešu audžuvecāku priekšā…

—  Es jau teicu — tas nebiju es, bet tas stāsts ir pārāk garš, lai tagad visu paskaidrotu. Klau, vai tu varēsi Cūkkārpā visiem pateikt, ka Dērsliji mani ieslēguši un neļauj atgriezties skolā? Pats saproti, es nevaru izburdes no šejienes ārā, jo tad ministrijā nospriedīs, ka tā ir jau otrā reize, kad esmu pārkāpis noteikumus trīs dienu laikā, un…

—   Liecies mierā, — Rons viņu pārtrauca, — mēs atbraucām tev pakaļ — tu brauksi mums līdzi.

—   Bet arī jūs taču nedrīkstat burties…

—   Un nevajadzēs ar, — sacīja Rons, ar galvu pamādams uz priekšējā sēdekļa pusi. — Tu aizmirsi puišus, kas ir kopā ar mani.

—   Apsien ap restēm, — uzsauca Freds, pasviezdams Harijam virves galu.

— Ja Dērsliji pamodīsies, viņi mani nogalinās, — noteica Harijs, cieši apsiedams virvi ap vienu no šķēršiem un klausīdamies, kā Freds piedod gāzi.

—   Neuztraucies, — sacīja Freds, — labāk paej malā.

Harijs atkāpās dziļāk istabā un nostājās līdzās Hedvigas būrim — likās, pat pūce saprot nodekošā svarīgumu, tāpēc izturas mierīgi un klusi. Mašīnas motors rūca arvien skaļāk un skaļāk, līdz beidzot ar skaļu brīkšķi restes izlūza no loga un auto uzšāvās stāvus gaisā. Harijs vēlreiz piesteidzās pie loga un ieraudzīja, ka restes šūpojas kādu metru virs zemes. Elsdams pūzdams Rons uzvilka tās augšā mašīnā. Harijs nemierīgi ieklausījās naktī, tomēr Dērsliju guļamistabā, šķiet, viss bija klusu.

Kad restes bija drošībā līdzās Ronam uz aizmugures sēdekļa, Freds piebrauca cieši pie Harija loga.

—   Rāpies iekšā, — Rons sacīja.

—   Bet kā tad ar manām Cūkkārpas mantām?… Ar zizli… un slotaskātu?…

—   Kur tās ir?

—   Ieslēgtas pieliekamajā zem trepēm, bet es pat netieku ārā no šīs istabas…

—  Nekādu problēmu, — no priekšējā sēdekļa atskanēja Džordža balss. — Paej malā, Harij!

Freds un Džordžs uzmanīgi ielīda Harija istabā. Dvīņi ir velna pulveris, Harijs nosprieda, kad Džordžs izvilka no kabatas parastu matadatu un sāka mūķēt vaļā durvis.

—    Vairums burvju uzskata, ka šādi vientiešu paņēmieni ir veltīga laika nosišana, — paskaidroja Freds, — tomēr mēs domājam, ka reizēm ir vērts tos apgūt, kaut arī īpaši ātri tie nedarbojas.

Atskanēja kluss klikšķis, un durvis atvērās.

—   Tā — mēs dodamies pēc tavas lādes, bet tu tikmēr savāc visu, kas tev nepieciešams no istabas, un padod Ronam, — čukstēja Džordžs.

—  Uzmanieties — kāpņu pēdējais pakāpiens čīkst, — čukstus brīdināja Harijs, dvīņiem pagaistot tumšajās kāpnēs.

Harijs steigšus apstaigāja istabu, savākdams savas mantas un dodams tās ārā pa logu Ronam. Tad viņš metās palīgā Fredam un Džordžam, kuri stīvēja smago lādi augšā pa trepēm. Harijs dzirdēja, kā noklepojas tēvocis Vernons.

Visbeidzot aizelsušies zēni sasniedza kāpņu laukumiņu un izstiepa lādi cauri Harija istabai pie atvērtā loga. Freds iekāpa mašīnā, lai kopā ar Ronu vilktu lādi, bet Harijs un Džordžs palika iekšā, lai stumtu to no guļamistabas puses. Sprīdi pa sprīdim lāde virzījās ārā no mājas.

Tēvocis Vernons ieklepojās vēlreiz.

—   Vēl mazliet, — elsa Freds, stīvēdams lādi iekšā mašīnā, — vēl viens grūdiens…

Harijs un Džordžs piepūta vaigus un metās ar pleciem uz priekšu, un lāde beidzot ieslīdēja mašīnas aizmugures sēdeklī.

—   Labi, tagad braucam, — pačukstēja Džordžs.

Bet, kad Harijs rāpās pāri palodzei, pēkšņi viņam aiz muguras atskanēja skaļš vaids, kuram kā atbalss sekoja tēvoča Vernona balss.

—  TĀ NOLĀDĒTĀ PŪCE!

—   Es aizmirsu Hedvigu!

Harijs iemetās atpaka) istabā, bet tajā bridi kāpnēs iedegās gaisma. Zēns paķēra Hedvigas būri, pieskrēja pie loga un pasniedza savu pastnieci Ronam. Tajā bridi, kad Harijs rāpās uz skapīša, lai vēlreiz tiktu pāri palodzei, tēvocis Vernons iebelza pa neaizslēgtajām durvīm — un tās atsprāga vaļā.

Sekundes desmitdaļu tēvocis Vernons apstulbis stāvēja durvju ailā, tad ierēcās kā saniknots bullis un lēca pakaļ Harijam, sagrābdams zēnu aiz potītes.

Rons, Freds un Džordžs satvēra Harija rokas un vilka, cik spēka.

—   Petūnij! — auroja tēvocis Vernons. — Viņš laižas lapās! VJŅŠ LAIŽAS LAPĀS!

Vīzliji rāva no sirds, un Harijs izslīdēja no tēvoča Vernona tvēriena. Tikko Harijs bija mašīnā un durvis aizcirtās, Rons nokliedzās: — Pedāli grīdā, Fred!

Un mašīna šāvās pretī mēnesim.

Harijs nespēja ticēt notiekošajam — viņš bija brīvs! Viņš nolaida loga stiklu, ļaudams vējam sapurināt matus, un atskatījās uz arvien sarūkošajiem Dzīvžogu ielas jumtiem. Tēvocis Vernons, Petūnijas tante un Dūdijs apstulbuši kārstījās pie Harija istabas loga.

—   Līdz nākamajai vasarai! — nokliedzās Harijs.

Vīzliji korī nosmējās, un Harijs atkrita savā vietā, smaidīdams platu jo platu smaidu.

—  Izlaid Hedvigu no būra, — viņš palūdza Ronam, — lai viņa lido mums nopakaļ. Viņai sen nav bijis izdevības izlocīt spārnus.

Džordžs pasniedza Ronam matadatu, un jau pēc mirkļa Hedviga priecīgi izlaidās pa atvērto logu un sāka klusi slīdēt līdzās mašīnai gluži kā spoks.

—  Nu, stāsti, Harij! — nepacietīgi atgādināja Rons. — Kas tev tur bija noticis?

Harijs izstāstīja viņiem visu par Dobiju, par mājas elfa brīdinājumu un par nelaimi, kas piemeklēja vijolītēm rotāto pudiņu. Kad stāsts bija galā, iestājās ilgs, apstulbis klusums.

—   Baigi šaubīgi, — beidzot atzina Freds.

—  Tumša lieta, — piekrita Džordžs. — Tātad viņš pat neizstāstīja, kas īsti plāno šo sazvērestību?

—  Šķiet, viņš to vienkārši nespēja, — skaidroja Harijs. — Katru reizi, kad likās — viņam teju teju kaut kas paspruks, nabags sāka sisties ar galvu pret sienu.

Freds un Džordžs saskatījās.

— Jūs domājat, ka viņš man meloja? — vaicāja Harijs.

—   Nu, — sacīja Freds, — varbūt formulēsim to šādi — mājas elfiem piemīt pašiem savas, turklāt varenas maģiskās spējas, taču parasti viņi nedrīkst likt tās lietā bez saimnieka ziņas. Domāju, ka vecais labais Dobijs bija sūtīts, lai aizkavētu tavu atgriešanos Cūkkārpā. Kāds to laikam uzskatīja par labu joku. Vai skolā kādam uz tevi ir zobs?

—  Ir, — vienā balsī atbildēja Harijs un Rons.

—  Drako Malfojam, — paskaidroja Harijs. — Viņš ienīst mani.

—   Drako Malfojs? — pārjautāja Džordžs, pagriezdamies pret aizmugures sēdekli. — Vai tik tas nav Lūcija Malfoja dēls?

—    Tā varētu būt — šis taču nav īpaši bieži sastopams uzvārds? — atzina Harijs. — Kāpēc tu tā jautā?

—   Esmu dzirdējis tēd stāstām par šo dpiņu, — sacīja Džordžs. — Elsot bijis liels Paši Zināt Kā atbalstītājs.

—   Un, kad Paši Zināt Kas pazuda, — turpināja Freds, paliekdamies vēl tālāk atpaka|, — Lūcijs Malfojs nožēloja grēkus un apgalvoja, ka neesot gribējis nevienam nodarīt postu. 'Hrākās blēņas — tētis uzskata, ka viņš bija viens no Paši Zināt Kā tuvākajiem līdzgaitniekiem.

—   Es nezinu, vai Malfojiem ir mājas elfs… — teica Harijs.

—   Šā vai tā, Dobijs pieder kādai vecai burvju dzimtai, turklāt bagātai dzimtai, — secināja Freds.

—  Jā, mamma vienmēr žēlojas, ka mums nav mājas elfa, kurš varētu palīdzēt viņai ar gludināšanu, — nopūtās Džordžs. — Viss, ar ko mums jāsamierinās, ir vecs, nožēlojams rēgs, kurš dzīvo bēniņos, un rūķi, kas apsēduši mūsu dārzu. Mājas elfi piederas vecām pilīm, muižām un tamlīdzīgām vietām, bet ne tādiem caurumiem kā mūsu mājiņa…

Harijs apklusa. Spriežot pēc tā, ka Drako Malfojs vienmēr lielījās ar visu to labāko, šķita, ka viņa ģimene vai peldas burvju zeltā. Nebija grūti iedomāties Malfojus vīzdegunīgi saimniekojam pamatīgā savrupmājā. Pavēlēt kalpam, lai tas aizkavē Harija atgriešanos Cūkkārpā, — tas būtu īsti Drako gaumē. Kāpēc gan Harijs bija tāds muļķis un uztvēra nopietni Dobija brīdinājumu?

—  Tik un tā, es esmu priecīgs, ka mēs atbraucām tev pakaļ, — klusumu pārtrauca Rons. — Biju tiešām uztraucies, ka tu neatbildi uz manām vēstulēm. Sākumā domāju, ka tā ir Erola vaina…

—   Kas ir Erols?

—  Mūsu pūce. Viņš ir vecs kā Ēģiptes piramīdas. Tā nebūtu pirmā reize, kad viņš aizmieg pusceļā un pazaudē vēstuli. Tad es mēģināju aizņemties Hermeju…

—   Ko?

—  Pūci, ko mamma un tētis nopirka Persijam, kad viņu iecēla par prefektu, — no priekšējā sēdelija paskaidroja Freds.

—   Taču Persijs atteicās man savu pūci aizdot, — turpināja Rons. — Teica, ka Hermejs esot nepieciešams viņam pašam.

—     Šovasar Persijs izturas pavisam savādi, — iestarpināja Džordžs. — Un viņš dešām sūta vēstuli pēc vēstules un vai visu dienu pavada, ieslēdzies savā istabā… Ja viņš visu laiku spodrinātu savu prefekta nozīmīti, no tās būtu atlikusi tikai spraudīte… Tu novirzies pārāk tālu uz rietumiem, Fred, — viņš piebilda, norādīdams uz instrumentu panelī iemontēto kompasu. Freds pagrieza stūri.

—  Vai tad jūsu tēvs zina, ka paņēmāt mašīnu? — pavaicāja Harijs, kaut arī atbildi uz šo jautājumu viņš varēja gluži labi iedomāties.

—  Mm, nezina gan, — atzina Rons, — viņam šonakt bija nakts maiņa. Cerams, ka mums izdosies nogādāt mašīnu garāžā un mamma nepamanīs, ka esam ar to lidojuši.

—   Starp citu, ko jūsu tēds dara Burvestību ministrijā?

—  Strādā visgarlaicīgākajā noda|ā, — sacīja Rons. — Vientiešu priekšmetu nepareizas izmantošanas birojā.

—  Kur?

—   Viņam pārsvarā iznāk noņemties ar vientiešu ražotām lietām, ko mūsējie nobūruši un kuras gadījuma pēc nonāk atpakaļ vientiešu veikalā vai mājā. Piemēram, pagājušajā gadā nomira viena veca ragana, un viņas tējas servīzi pārdeva kādam antikvariātam. Šo servīzi nopirka kāda vientiese, aiznesa to mājās un sarīkoja tējas dzeršanu savām draudzenēm. Tālāk viss atgādināja ļaunu murgu — tētis vairākas nedēļas strādāja virsstundas.

—   Kas īsti notika?

—  Vispirms tējkanna sāka trakot un applaucēja visus ar karstu tēju, bet kāds vīrs nonāca slimnīcā, jo cukura standziņas sagrāba nabaga degunu un vairs nebija dabūjamas nost. Tētis ņēmās kā traks, birojā bez viņa strādā tikai viens vecs mags, vārdā Pērkinss, un viņiem divatā nācās neskaitāmas reizes likt lietā Aizmirstības burvestību un veikt vēl citus pasākumus, lai dabūtu visus galus ūdenī…

—   Bet kā tad… tavs tētis… un šī mašīna?…

Freds iesmējās.

—  Tā nu tas ir. Tētis ir kā traks uz visādiem vientiešu izgudrojumiem, mūsu šķūnītis ir pilns ar tiem. Viņš tos izjauc, nobur un atkal saliek kopā. Ja viņš ierastos mūsu mājā ar pārbaudi, viņam nāktos arestēt pašam sevi. Mamma par to vienmēr uztraucas.

—   Galvenais ceļš, — paziņoja Džordžs, pavērdamies lejup. — Mēs būsim mājās pēc desmit minūtēm… tieši laikā — jau metas gaišs…

Austrumu pusē debesīs svīda blāva, rožaina blāzma.

Freds nolaidās zemāk, un Harijs ieraudzīja lauku tumšos pleķīšus un koku pudurus.

—  Mēs dzīvojam mazliet ārpus ciemata, — paskaidroja Džordžs. — To sauc Svētūdraine…

Lidojošā mašīna laidās arvien zemāk un zemāk. Nu jau caur kokiem mirdzēja austošās saules pirmie sarkanie stari.

—  Nolaišanās! — iesaucās Freds, kad mašīna viegli nolīgojās, atsizdamās pret zemi. Viņi bija nolaidušies līdzās mazliet greizai garāžai nelielā pagalmiņā. Harijs pirmo reizi ieraudzīja Rona māju.

Tā izskatījās pēc vecas, lielas cūku kūts, kurai šur un tur piebūvētas papildu istabas. Tagad ēka bija vairākus stāvus augsta un likās tik gāzelīga, it kā to kopā turētu vienīgi burvestības (un, iespējams, Harijs pats sev atgādināja, tā arī bija). Uz sarkanā jumta slējās četri vai pieci skursteņi. Netālu no ieejas, uz zemē iespraustas šķības zīmes bija rakstīts "Midzeņi". Pie ieejas durvīm stiepās gara gumijas zābaku rinda, turpat stāvēja ari pagalam sarūsējis katls. Pa pagalmu, kaut ko knābādamas, tekalēja vairākas brūnas, apaļīgas vistas. »

—   Nekas dižs jau tas nav, — sacīja Rons.

—  Brīnišķīgs namiņš, — laimīgi iesaucās Harijs, salīdzinādams to ar Dzīvžogu ielas māju.

Visi izkāpa no mašīnas.

—    Tagad klusītēm manāmies augšā pa trepēm, — izrīkoja Freds, — un gaidām, kad mamma sauks brokastīs. Tad tu, Ron, gāzies lejā pa kāpnēm, saukdams: "Mammu, skaties, kas pie mums ieradies naktī!" Viņa nopriecāsies, ieraugot Hariju, un neviens neuzzinās, ka mēs bijām paņēmuši mašīnu.

—   Skaidrs, —: noteica Rons. — Ejam, Harij, es guļu…

Pēkšņi Rona vasarraibumainā seja ieguva nelāgi zaļu nokrāsu —

viņš kaut ko ieraudzīja mājas pusē. Arī pārējie pagriezās uz to pusi, kurp sastindzis skatījās Rons.

Pāri pagalmam, iztrenkādama vistas, soļoja Vīzlija kundze, un neticami, cik ļoti šī mazā auguma, apaļīgā sieviete ar mīlīgo seju tajā brīdī atgādināja zobenzobu tīģeri.

—  Mī, — sacīja Freds.

—   Un žē, — sacīja Džordžs.

Vīzlija kundze apstājās viņu priekšā, rokas iespraudusi gurnos un pārlaizdama zvērojošo skadenu no vienas piesarkušas sejas uz nākamo. Viņai mugurā bija puķains priekšauts, no kura kabatas rēgojās burvju zižļa gals.

—  Lieliski! — viņa noteica.

—   Labrīt, mammu, — Džordžs ierunājās balsī, kam pēc viņa ieceres vajadzēja skanēt mundri un apburoši.

—   Vai jūs maz apjēdzat, cik ļoti es uztraucos? — tikko dzirdami izdvesa Vīzlija kundze.

—   Piedod, mamm, bet, redzi, mums vajadzēja…

Visi trīs jaunie Vīzliji jau bija krietni pārauguši mād, bet, kad pār zēnu galvām nogranda viņas dusmu pērkons, visi kā viens manāmi sašļuka.

—   Gultas tukšas! Ne rakstu galiņa! Mašīna pazudusi. ..jūs varējāt ciest avārijā… no uztraukumiem vai prātu zaudēju… vai par to padomājāt?. .. pirmo reizi dzīvē… pagaidiet, līdz pārradīsies jūsu tēvs… neviens nekad nav sagādājis mums tādus sirdsēstus — ne Bils, ne Čārlijs, ne Persijs…

—   Perfektais Persijs, — nomurmināja Freds.

—TEV GAN DERĒTU PAMĀCĪTIES NO PERSIJA! — nu jau Vīzlija kundze kliedza, bakstīdama ar pirkstu Fredam krūtīs. — Jūs varējāt aiziet bojā, jūs varēja pamanīt, jūs varējāt atstāt savu tēvu bez darba…

Likās, šī tirāde turpinājās vairākas stundas. Tikai, kad Vīzlija kundze jau likās zaudējusi balsi, viņa pievērsās Harijam. Drošs paliek drošs, viņš pakāpās soli atpakaļ.

—   Es priecājos tevi redzēt, mīļo Harij, — viņa sacīja. — Nāc, iekod brokastis.

Viņa pagriezās un iegāja atpakaļ mājā, un Harijs, vispirms uzmetis acis Ronam un saņēmis no drauga uzmundrinošu zīmi, sekoja Vīzlija kundzei.

Virtuve bija maza un pašaura. Telpas vidū stāvēja vecs, bet tīri noberzts galds un krēsli. Harijs apsēdās uz tuvākā krēsla maliņas un pavērās apkārt. Šī bija pirmā reize, kad viņš nonāca īstu burvju miteklī.

Pulkstenim, kas karājās pie pretējās sienas, bija dkai viens rādītājs, bet ciparu nebija nemaz. Uz ciparnīcas, ja to tā vairs varēja-' dēvēt, bija dažādi uzraksd, piemēram, "Laiks gatavot tēju", "Laiks barot vistas" vai "Tu kavējies". \Jz pavarda dzegas trīs rindās stāvēja grāmatas — "Kā uzburt pašai savu sieru", "Maģiskās smalkmaizītes" un "Mielasti minūtes laikā — cik burvīgi!". Un, ja Harija ausis viņu nevīla, vecs radio, kas stāvēja turpat līdzās izlietnei, nupat izziņoja, ka tūlīt sākšodes "Raganu stunda", kurā piedalīšoties populārā dziedošā burve Selestīna Vītere.

Vīzlija kundze rosījās pa virtuvi, šķindinot traukus un mazliet izklaidīgi gatavojot brokastis. Brīdi pa brīdim viņa caur pieri uzmeta pārmetošu skatienu dēliem, lai tad atkal pievērstos desām, kas čurkstēja pannā. Reižu reizēm viņa pusbalsī nomurmināja kaut ko līdzīgu "nesaprotu, par ko īsti jūs domājāt" vai "nekad nebūtu tam ticējusi".

— Tevi, mīļais, es nevainoju, — viņa piekodināja Harijam, uzlikdama uz viņa šķīvja astoņas vai pat deviņas desiņas. — Arī mēs ar Artūru bijām uztraukušies par tevi. Vēl vakar vakarā spriedām, ka paši brauksim tev pakaļ, ja tu līdz piektdienai neatbildēsi Ronam. Taču, — ar šiem vārdiem viņa uzlika uz Harija šķīvja arī trīs olas, — lidot ar likumu aizliegtā mašīnā pāri pusei valsts — jūs taču varēja pamanīt…

Viņa nevērīgi pavēcināja savu zizli uz izlietnē sakrauto netīro trauku pusi, un pad izlietne ķērās pie mazgāšanas. Kādu brīdi klusā šķindoņa bija vienīgais troksnis virtuvē.

—  Mamm, bet vakar bija mākoņains laiks! — mēģināja taisnoties Freds.

—  Kamēr ēd, nerunā! — dēlam uzsauca Vīzlija kundze.

—, Mamm, viņi turēja Hariju badā! — mēģināja taisnoties Džordžs.

—  Arī tu! — dēlam uzsauca Vīzlija kundze, tomēr maizi Harijam viņa nogrieza un uzsmērēja jau ar mazliet atmaigušu skatienu.

Tajā brīdī visu uzmanību uz mirkli novērsa maza, sarkanmataina būtne garā naktskreklā, kas ienāca virtuvē, klusi iespiedzās un atkal izskrēja ārā.

—   Džinnija, — Harijam pusbalsī paskaidroja Rons. — Mana māsa. Visu vasaru par tevi vien runā.

—  Viņa, Harij, vēlas dabūt tavu autogrāfu, — smīnēdams paziņoja Freds, bet, pamanījis mammas skatienu, aprāvās pusvārdā un atkal noliecās pār šķīvi. Tad kādu bridi valdīja klusums, līdz visi četri šķīvji bija tukši.

—Jēziņ, es esmu piekusis, — nožāvājās Freds, nolikdams nazi un dakšiņu uz galda. — Šķiet, es iešu mazliet pagulēt…

—   Neiesi vis, — uzšņāca Vīzlija kundze. — Pats vainīgs, ka visu nakti dauzījies apkārt. Tagad ķeries pie dārza atrūķošanas, no tiem nešķīsteņiem atkal nav nekāda glābiņa.

—   Bet, mammu…

—   Un jūs abi ejiet viņam talkā, — viņa turpināja, uzmezdama nevēlīgu skatienu Ronam ar Fredu. — Bet tu dodies p'ie miera, — viņa uzrunāja Hariju, — tu jau nelūdzi, lai viņi lido tev pakaļ ar to nolāpīto mašīnu.

Bet Harijs, kuram gulēšana nebija ne prātā, aši ieminējās: — Es labprāt palīdzēm Ronam, es nekad neesmu redzējis, kā notiek atrūķošana…

—  Tas ir ļoti mīļi no tavas puses, dārgais, bet tā nav īpaši aizraujoša nodarbe, — paskaidroja Vīzlija kundze. — Tā, paskatīsimies, ko par šo jautājumu saka Sirdsāķis.

Ar šiem vārdiem viņa nocēla no pavarda dzegas milzīgu sējumu. Džordžs ievaidējās.

—   Mamm, mēs zinām, kā atrūcot dārzu.

Harijs uzmeta skatu Vīzlija kundzes grāmatai. Uz tās vāka cimperlīgiem zelta burdem bija rakstīts: "Zeldņa Sirdsāķa ceļvedis mājas kaitēkļu pasaulē". Zem uzraksta zalgoja ļoti izskatīga burvja fotoattēls — skaistulim bija viļņoti gaiši mati un debeszilas acis. Kā jau parasts burvju pasaulē, skaistulis attēlā kustējās; burvis, kuru, pēc visa spriežot, sauca par Zeltiņu Sirdsāķi, kaismīgi miedza ar aci visiem klātesošajiem pēc kārtas. Vīzlija kundze starodama atvēra grāmatu.

—  Viņš ir lielisks, — viņa'nomurmināja, — viņš zina visu par mājas kaitēkļiem, tā ir brīnišķīga grāmata…

—   Mamma ir mazliet ieķērusies viņā, — Freds diezgan skaļi nočukstēja.

—   Nemuļķojies, Fred, — piesarkusi atbildēja Vīzlija kundze. — Labi, ja tu domā, ka zini visu labāk par Sirdsāķi, nedzesē velti muti, bet ķeries pie darba, un vai tev, ja dārzā būs kaut viens rūķis, kad nākšu pārbaudīt dobes.

Žāvādamies un pukstēdami Vīzliju puikas izvilkās pagalmā, un Harijs devās viņiem nopakaļ. Dārzs bija pamatīgs, un, pēc Harija domām, tieši tādiem bija jābūt īstiem dārziem. Dērslijiem gan tas droši vien nepatiktu — te netrūka nezāļu, un arī zāliens prasījās appļaujains — bet pie mūra vietumis slējās veci koki mezglainiem zariem, dobēs lekni zaļoja dīvaini augi, kādus Harijs nekad iepriekš nebija redzējis, bet dārza vidū pletās pamatīgs, zaļš dīķis, kurā kurkstēja vardes.

—  Vai zināt, arī vientiešiem dārzos ir rūķi, — Harijs paziņoja Ronam, kad viņi gāja pāri zālienam.

—  Jā, es esmu redzējis tās figūriņas, ko viņi uzskata par rūķiem, — noteica Rons, kurš nu jau bija iebāzis galvu peoniju pudurī. — Tie atgādina mazus, resnus Ziemassvētku vecīšus ar makšķerkātiem…

Atskanēja īsa cīkstiņa troksnis, peoniju krūms nošūpojās, un Rons piecēlās kājās. — Bet īstenībā rūķis izskatās šādi, — viņš drūmi noteica.

—  Atšujies! Atšujies! — spiedza rūķis.

Šis radījums noteikti neizskatījās pēc Ziemassvētku vecīša. Tā bija maza, sīksta radībiņa ar lielu, pumpakiem klātu pliku galvu, kas atgādināja kartupeli. Rons turēja rūķi izsdeptā rokā, kur tas turpināja spārdīties ar savām raupjajām kājelēm. Tad Rons saņēma savu upuri aiz potītēm un nolaida ar galvu uz leju.

—  To dara šādi, — viņš paskaidroja. Rons pacēla rūķi virs galvas ("Atšujies!") un sāka griezt to plašos lokos, it kā taisītos sviest laso. Ievērojis Harija apmulsušo skatienu, Rons piebilda: —Viņiem tas neko nekaitē— tikai jācenšas, lai viņiem pēc iespējas vairāk noreibtu galva un viņi uzreiz neatrastu savas alas.

Ar šiem vārdiem Rons atlaida rūķa potītes — nolidojis metrus septiņus, tas ar būkšķi piezemējās laukā aiz dzīvžoga.

—   Nožēlojams metiens, — komentēja Freds. — Varu derēt, ka es savējo aizmetīšu aiz tā tur celma.

Harijs drīz vien aizmirsa par žēlumu pret rūķiem. Viņš bija iece'rējis pirmo noķerto radībiņu uzmanīgi nolikt dzīvžoga otrā pusē, bet rūķis, sajutis zēna neizlēmību, ielaida savus īleniem līdzīgos zobus nabagam pirkstā, tā ka Harijam nācās krietni pasvīst, līdz viņam izdevās mazo briesmonīti nokratīt…

—  Tev ir talants, Harij, tie bija vismaz metri divdesmit…

Drīz vien gaisā zibēja veseli rūķu kāši.

—   Redzi — viņi nav īpaši attapīgi, — skaidroja Džordžs, ar vienu grābienu saķerdams piecus vai sešus rūķus. — Tikko viņi nojauš, ka sākusies atrūķošana, viņi steidzas ārā no alām, lai pavērotu notiekošo jampadraci. Liekas, būtu jau laiks saprast, ka tādā reizē labāk nebāzties laukā no zemes…

Drīz vien pa plašo lauku gāzelēdamies streipuļoja vesels bars ' niķu nolaistām galvām.

—   Nebūs ilgi jāgaida, kad tie atkal būs atpakaļ, — nopūtās Rons, vērodams, kā rūķi sasniedz dzīvžogu lauka pretējā pusē un pazūd no skata. — Viņiem mūsu dārzā patīk… Tētis ir pārāk labsirdīgs, viņam rūķi liekas tik jauki…

Tajā brīdī noklaudzēja mājas durvis.

—   Pārnāca tēvs! — iesaucās Džordžs. — Nu tik būs!

Zēni steidzās atpakaļ uz māju.

Vīzlija kungs sēdēja, atlaidies virtuves krēslā. Viņa acenes bija noliktas uz galda, bet acis — aizvērtas. Vīzlija kungs bija tievs vīrs ar paredem matiem, tomēr atlikušās skupsnas bija tikpat rudas kā bērniem. Mugurā viņam bija garas, pavalkātas un noputējušas drānas.

—  Tā tik bija naksniņa, — viņš murmināja, sniegdamies pēc tējkannas. Tikmēr zēni sasēdās visapkārt Vīzlijam vecākajam.

—   Deviņi izsaukumi. Deviņi! Turklāt brīdī, kad uzgriezu viņam muguru, vecais Mandangs Flečers mēģināja mani noburt…

Vīzlija kungs iedzēra krietnu tējas malku un nopūtās.

—  Vai tu, tēt, kaut ko atradi arī? — ziņkārīgi vaicāja Freds.

—   Viss, ko mēs atradām, bija pāris sarūkošu atslēgu un tējkanna, kas kož, — nožāvājās Vīzlija kungs. — Dabūjām rokā šo to nelāgu arī, bet tas neattiecās uz mūsu nodaļu. Mortleiku aizveda uz pratināšanu — vairāki viņa seski izskatījās ļoti aizdomīgi, bet, paldies Dievam, ar to nodarbojas Eksperimentālo burvestību komiteja…

—    Kāpēc kāds nobur atslēgas, lai tās saniktu? — brīnījās Džordžs.

—  Tāda vientiešu kaitināšana vien ir, — nopūtās Vīzlija kungs.

—   Tu pārdod viņiem atslēgu, kura bridi pa brīdim sarūk, — un, kad vientiesim tā ir vajadzīga, viņš to nekad nespēj atrast… Protams, ir ļoti grūti kādu apsūdzēt šajā nodarījumā, jo neviens vientiesis neatzīsies, ka atslēgas sarūk, — viņš vai zils palikdams apgalvos, ka tās vienkārši pazaudē. Laimīgā kārtā, viņi ir gatavi uz visu ko, lai tikai izliktos nemanām burvestību, pat ja tā notiek pašā deguna priekšā… tomēr ko gan visu mūsējie nenobur, jūs pat nespējat iedomādes…

—  PIEMĒRAM, AUTOMAŠĪNAS, KO?

Virtuvē bija ienākusi Vīzlija kundze, un rokā viņai kā zobens slējās krāsns kruķis. Vīzlija kunga acis atpletās vai līdz puspierei. Viņš vainīgi paskatījās uz sievu.

—  Au-automašīnas? Par ko tu runā, mīļo Mollij?

—  Par automašīnām, Artūr, par automašīnām, — acīm zibot, atkārtoja Vīzlija kundze. — Iedomājies, kāds burvis nopērk vecu, sarūsējušu auto, iestāsta savai sievai, ka gribot to izjaukt, lai uzzinātu, kā tas verķis strādā, bet īstenībā nobur mašīnu tā, lai tā lidotu pa gaisu!

Vīzlija kungs neizpratnē blisināja acis.

—  Nu, mīļā, ja tu palūkotos rūpīgāk, tu atklātu, ka likums pieļauj šādu rīcību, kaut arī, mhm, varbūt būtu bijis labāk, ē, ja viņš būtu izstāstījis savai sievai taisnību… Likumā ir kāda nepilnība, ja vēlies zināt… ja vien viņš negrasās lidot ar mašīnu, apstāklis, ka mašīna spēj lidot, nav nekas…

—  Artūr Vīzlij, kad tu rakstīji šo likumu, tu parūpējies, lai tajā būtu šī nepilnība! — nu Vīzlija kundze kliedza no visas sirds. — Tu parūpējies, lai varētu arī turpmāk ņemties ap visām tām vientiešu uzpariktēm! Un, tavai zināšanai, šorīt ar mašīnu, ar kuru tu negrasījies lidot, pie mums ieradās Harijs!

—   Harijs? — Vīzlija kungs apstulba. — Kāds Harijs?

Viņš pagriezās, ieraudzīja Hariju un salēcās kā dzelts.

—  Mīļais Dievs, vai tik tas nav Harijs Poters? Priecājos iepazīties ar tevi, Rons par tevi tik daudz stāstījis…

—   Vakar naktī tavi dēli aizlidoja uz Harija māju un atveda viņu šurp! — vīram ausī iebļāva Vīzlija kundze. — Ko tu teiksi par to?

—   Vai tiešām jums tas izdevās? — Vīzlija kunga acis iemirdzējās. — Vai viss noritēja gludi? E-es gribēju, — viņš sastomījās, pamanījis dzirksteles, ko meta viņa kundzes skatiens, — es gribēju teikt, ka-ka, zēni, jums gan nevajadzēja, nekādā gadījumā nevajadzēja…

—   Lai viņi paši tiek galā, — Rons pačukstēja Harijam, redzēdams, ka Vīzlija kundze piepūšas kā sarkanu ieraudzījis tītars. — Ejam, es tev parādīšu savu guļamistabu.

Viņi izslīdēja no virtuves un pa šauru gaiteni aizskrēja līdz greizām kāpnēm, kas stiepās augšup mājas dziļumos. Trešajā kāpņu laukumiņā vienas no durvīm bija mazliet pavērtas. Tajās Harijs pamanīja nozibam brūnu acu pāri, bet tad durvis ar klusu klikšķi aizkrita.

—  Džinnija, — paskaidroja Rons. — Tu nevari iedomāties, cik dīvaina liekas viņas kautrība, parasti neviens nespēj viņu ne aizrunāt…

Viņi uzkāpa vēl divus kāpņu laidienus, līdz sasniedza durvis, no kurām lobījās krāsa un pie kurām bija piestiprināta maza plāksnīte ar uzrakstu "Ronalda istaba".

Harijs iegāja istabā. Viņa galva sniedzās gandrīz līdz pašiem slīpajiem griestiem. Tad gar acīm sagriezās raibs — vai, pareizāk, oranžs. Viņš pēkšņi jutās, kā iekāpis liesmojošā pavardā — gandrīz visa Rona istaba bija spilgti oranžā krāsā, oranžs bija gan gultas pārklājs, gan sienas, gan pat griesti. Tad Harijs saprata, ka aplupušo tapešu katrs kvadrātcentimetrs ir noklāts ar plakātiem, kas attēlo vienas tās pašas septiņas raganas un burvjus spilgti oranžās drānās ar slotaskātiem rokās. Jautrā kompānija enerģiski māja zēniem ar rokām.

—  Tava mīļākā kalambola komanda? — vaicāja Harijs.

—   Čadlijas Lielgabali, — Rons paskaidroja, norādīdams uz oranžo gultas pārsegu, kura vidū bija izšūti divi milzīgi burti — "Č" un "L", kā arī lidojoša lielgaballode. — Devītie līgā.

Rona buramvārdu grāmatas bija sakrautas ne visai kārtīgā kaudzē istabas stūrī līdzās komiksu kaudzei. Likās, vai katras mazās burtnīciņas virsrakstā bija vārdi "Visvara Valdkalna, vājprātīgā vientieša, piedzīvojumi". Rona burvju zizlis stāvēja uz varžu ikriem pilna akvārija malas. Turpat līdzās uz palodzes saules apspīdētā laukumiņā gulēja Rona resnais, sirmais žurks, vārdā Kašķis.

Harijs pārkāpa pāri uz grīdas izbārstītu pašjaucošos spēļu kāršu lcavai un paskatījās ārā pa šauro lodziņu. Laukā, kas pletās tālu lejā, ik pa brīdim varēja manīt kādu rūķi, kas lavījās cauri Vīzliju dzīvžogam. Tad viņš pagriezās pret Ronu, kurš, šķiet, gandrīz vai nervozi vēroja draugu, it kā gaidīdams Harija vērtējumu.

— Pārāk milzīga gan tā nav, — Rons steidzīgi ieminējās. — Daudz mazāka nekā tava istaba pie dem vientiešiem. Turklāt es dzīvoju tieši zem mūsu bēniņu rēga — kad viņš sāk dauzīt pa caurulēm un vaidēt…

Taču Harijs, plati smaidīdams, pārtrauca taisnošanos: — Šī ir pati jaukākā māja, kādā man nācies būt.

Ronam nosarka ausis.

CeturtĀ NODAĻA "FLARIŠA UN BLOTA" VEIKALIŅĀ

Katra minūte "Midzeņos" atšķīrās no dzīves Dzīvžogu -Jt-\ ielas namā. Ja Dērsliji vairāk par visu mīlēja tīrību un kārtību, Vīzliju mājā katru brīdi nācās saskarties ar dīvainām un negaidītām lietām. Harijs gandrīz zaudēja valodu, kad pirmo reizi ieskatījāš spogulī virs pavarda dzegas virtuvē, un tas viņam uzkliedza: — Nevīža, tūlīt sabāz kreklu biksēs!

Bēniņu rēgs gaudoja un šķindināja caurules ik reizi, kad tam likās, ka mājā ir pārāk kluss, bet nelielām eksplozijām, kas laiku pa laikam atskanēja no Freda un Džordža guļamistabas, šajā mājā neviens sen vairs nepievērsa uzmanību. Tiesa, vēl neparastāka par runājošo spoguli un trokšņojošo rēgu Harijam likās apkārtējo izturēšanās pret viņu pašu — šķiet, šeit visi viņu gluži labi ieredzēja.

Vīzlija kundze regulāri uzraudzīja, vai viņa zeķes ir tīras, un gandrīz katrā ēdienreizē mēģināja pierunāt paņemt vēl ceturto papildporciju. Vīzlija kungs savukārt mēģināja iekārtoties tā, lai pie vakariņu galda Harijs sēdētu viņam līdzās — tad pār Hariju bira vesela jautājumu krusa par vientiešu sadzīvi. Kādēļ nepieciešamas rozetes sienās? Un kā darbojas pasts?

— Satriecoši! — viņš nerimās, kad Harijs stāstīja viņam par to, kā darbojas tālrunis. — Cik atjautīgi, ko gan vientieši neizdomā, lai varētu izdkt bez maģijas!

Vēstuli no Cūkkārpas Harijs saņēma apmēram nedēļu pēc ierašanās "Midzeņos". Viņš kopā ar Ronu nokāpa virtuvē, lai ieturētu brokastis. Pie galda jau sēdēja Vīzlija kungs ar kundzi un mazā Džinnija. Ieraudzījusi Hariju, Džinnija pamanījās nogāzt no galda savu biezputras bļodiņu. Tas gan nebija nekas jauns — pietika Harijam ienākt telpā, un viņai mūždien kaut kas izkrita no rokām. Viņa paslīdēja zem galda, lai paceltu bļodiņu, un atkal iznira virs galda malas, sejai mirdzot rietošas saules sarkanumā. Izlikdamies, ka neko nav ievērojis, Harijs apsēdās pie galda un paņēma Vīzlija kundzes piedāvāto grauzdiņu.

— Pienākušas vēstules no skolas, —• paziņoja Vīzlija kungs, pasniegdams Harijam un Ronam vienādas dzeltena pergamenta aploksnes, uz kurām ar zaļu tinti bija uzrakstītas adreses. — Dumidors jau zina, kur tu atrodies, Harij, tas vīrs neko nepalaiž garām. Arī jums pastā šis tas bija, — ģimenes galva piemetināja, kad virtuvē, vēl arvien tērpušies pidžamās, ienāca Freds un Rons.

Kādu brīdi valdīja klusums — visi lasīja savas vēstules. Harijs lasīja, ka viņam, tāpat kā pagājušajā gadā, pirmajā septembrī vajagot sēsties Cūkkārpas ekspresī, lai dotos uz skolu. Vēstulē bija uzskaitītas arī grāmatas, kādas viņiem būs nepieciešamas nākamajā mācību gadā.

Otrgadniekiem vajadzēja iegādāties šādu mācību literatūru:

Miranda Peļuvanaga. Burvju vārdu hrestomātija (2. apmācības gads)

Zeltiņš Sirdsāķis. Satikšanās ar sirēnām Zeltiņš Sirdsāķis. Randiņš ar rēgiem Zeltiņš Sirdsāķis. Rietumos pie riebējām Zeltiņš Sirdsāķis. Tusiņš ar troļļiem Zeltiņš Sirdsāķis. Viesos pie vampīriem

Zeltiņš Sirdsākis. Vizīte pie vilkačiem

Zeltiņš Sirdsāķis. Salidojums ar sniega cilvēkiem

Freds bija pabeidzis lasīt savu grāmatu sarakstu un iemeta skatu Harija vēstulē.

—  Arī jums jāiegādājas visas Sirdsāķa grāmatas! — viņš konstatēja. — Jaunajam profesoram, kas pasniegs aizsardzību pret tumšajām mākslām, ir jābūt fanātiķim, tomēr šis ir vēl trakāks…

Tajā brīdī Freds pamanīja mātes skatienu un žigli pievērsās marmelādei.

—  Tas nebūs lēd, — nomurmināja Džordžs, uzmezdams ašu skatienu vecākiem. — Sirdsāķa grāmatas parasti ir pamatīgi dārgas…

—   Gan jau mēs tiksim galā, — noteica Vīzlija kundze, kaut viņas acīs nozibēja rūpes. — Ceru, ka mums izdosies nopirkt lielāko daļu Džinnijai vajadzīgā lietotu mantu veikalos.

—  Tātad arī tu šogad sāc mācīties Cūkkārpā? — Harijs vaicāja Džinnijai.

Viņa pamāja ar galvu, nosarkdama līdz savu ugunssarkano matu saknēm, un pamanījās ielikt elkoni sviesta traukā. Laimīgā kārtā, to redzēja vienīgi Harijs, jo tajā brīdī virtuvē iesoļoja Rona vecākais brālis Persijs. Viņš jau bija saģērbies un piespraudis pie adītā krekliņa Cūkkārpas prefekta nozīmi.

—   Labs rīts visiem, — Persijs mundri sveicināja. — Jauka dieniņa.

Viņš apsēdās uz vienīgā brīvā krēsla, bet tūdaļ atkal pielēca kājās, turēdams rokā noplukušu, pelēku putekļu slotiņu — vismaz Harijam tā likās, līdz viņš pamanīja, ka putekļu slotiņa elpo.

—   Tas ir Erols! — iesaucās Rons, paņemdams ļengano pūci no Persija un izvilkdams tai no spārnapakšas vēstuli. — Beidzot — viņš ir atnesis Hermiones atbildi. Es viņai aizrakstīju, ka mēģināsim atvest tevi no Dērslijiem pie mums.

♦ »

1 ___________________________ -______________ i______________ JH

Rons aiznesa Erolu līdz laktiņai, kas bija piestiprināta līdzās dārza durvīm, un mēģināja nostatīt pūci tai paredzētajā vietā, taču Erols tūlīt nogāzās zemē, tāpēc Rons beidzot nolika putnu uz trauku žāvējamā dēļa un nomurmināja: — Aizkustinoši.

Tad Rons atplēsa Hermiones vēstuli un nolasīja to skaļi pārējiem priekšā.

Mīļo Ron un Harij — ja tu jau esi pie Vīzlijiem,

ceru, viss notika, kā jūs bijāt plānojuši, ka ar Hariju viss ir kārtībā un ka jums, Ron, nenācās darīt neko nelikumīgu, lai viņu izpestītu, jo tas draudētu ar nepatikšanām arī pašam Harijam. Es tiešām esmu pamatīgi uztraukusies, tāpēc dod man ziņu, tikko uzzini, kā viņam klājas — tikai, ja iespējams, sūti citu pūci, jo, manuprāt, vēl viens lidojums tavu iepriekšējo ziņnesi noteikti nobeigs.

Protams, es daudz laika veltu mācībām ("Ko tu neteiksi?" novaidējās Rons. "Mums taču ir brīvdienas!"), un nākamajā trešdienā mēs brauksim uz Londonu, lai sapirktu grāmatas jaunajam mācību gadam. Varbūt mēs varam sarunāt tikšanos Diagonalejā?

Paziņo, kādi ir jūsu plāni pēc iespējas ātrāk, visu lalm vēlot, Hermione.

— Nu, viss lieliski saskan, arī mēs varam jūsu mantu iegādi iekārtot tajā pašā dienā, — paziņoja Vīzlija kundze, nokopdama galdu. — Ko jūs šodien taisāties darīt?

Harijs, Rons, Freds un Džordžs grasījās uzkāpt tuvējā kalnā, kur Vīzlijiem piederēja neliela pļaviņa. No lejas ciemata to aizsedza koku rinda, tāpēc tur varēja uzspēlēt kalambolu, ja vien nelidoja pārāk augstu. Arī īstās kalambola bumbas viņi nedrīkstēja izmantot — kas gan notiktu, ja kāda no tām paspruktu vaļā un sāktu lidināties virs ciemata mājām? Tāpēc viņi parasti trenējās, mezdami cits citam ābolus. Viņi mainījās arī ar slotaskātiem, lai katram iznāktu palidot ar Harija divtūkstošo nimbu — tas, protams, bija visātrākais. Rona vecā komēta vairs nekam nederēja — to bieži apdzina pat garām lidojošie tauriņi.

Tā nu piecas minūtes vēlāk viņi soļoja augšup pa nogāzi, pārmetuši slotaskātus pāri plecam. Viņi pārvaicāja Persijam, vai vecākais brālis nevēloties nākt pulkā, bet viņš atteica, ka esot aizņemts. Lidz šim Harijs Persiju bija manījis tikai ēdienreizēs; pārējo laiku Cūkkārpas prefekts, šķiet, pavadīja, ieslēdzies savā istabā.

—  Kaut nu varētu uzzināt, ar ko viņš tur nodarbojas, — Freds prātoja, saraucis uzacis. — Viņš izturas pagalam savādi. Dienu pirms tavas ierašanās viņš saņēma savu pārbaudījumu rezultātus. Dabūjis divpadsmit SLIMus — un pat nepasmaidīja.

—   Tā sauc sākuma līmeņa ieskaites maģijā, — paskaidroja Džordžs, manīdams Harija apmulsumu. — Arī Bils dabūja divpadsmit. Ja mēs neuzmanīsimies, kā nākas, mūsu ģimeni piemeklēs vēl viens zēnu vecākais. Nezinu, vai es pārcietīšu tādu negodu.

Bils bija vecākais no brāļiem Vīzlijiem. Viņš, tāpat kā Čārlijs, otrs vecākais Vīzliju bērns, jau bija beidzis Cūkkārpu. Harijs nebija saticis ne vienu, ne otru, viņš tikai zināja, ka Čārlijs Rumānijā pēta pūķus, bet Bils Ēģiptē strādā burvju bankas, Gringotu nama, uzdevumā.

—    Nesaprotu, kā mamma ar tēti šogad sagrabinās naudu visām mūsu skolas mantām, — pēc brīža ierunājās Džordžs. — Pieci Sirdsāķa grāmatu komplekd! Turklāt Džinnijai vajag drēbes, zizli un visu pārējo…

Harijs nebilda ne vārda. Viņš jutās mazliet neveikli. Gringotu bankas Londonas nodaļas pazemē, noglabāta viņa seifā, glabājās maza bagātība, ko viņam mantojumā bija atstājuši vecāki. Protams, šī bija bagātība, kas derīga tikai burvju pasaulē — vientiešu veikalos galeonus, sirpus un knutas vienkārši neņēma pretī. Dērslijiem par rēķinu Gringotos viņš nebija pat ieminējies; viņš baidījās, ka audžuvecāki varētu pārvarēt savas briesmīgās bailes no visa, kas saistās ar maģiju, ja runa būtu par krietnu kaudzīti zelta.

* * *

Trešdienas rītā Vizlija kundze pamodināja viņus ļoti agri. Ātri notiesājuši pusduci šķiņķa sviestmaižu katrs, viņi apvilka jakas, bet Vīzlija kundze ieskatījās puķupodā, ko viņa nocēla no virtuves pavarda dzegas.

—   Pulveris iet uz beigām, Artūr, — viņa nopūtās. — Arī tas mums šodien jāpiepērk klāt… labi, viesiem priekšroka! Sāc tu, Harij!

Un Vīzlija kundze pastiepa puķupodu uz Harija pusi.

Harijs neizpratnē palūkojās uz puķupodu, tad uz Vīzlijiem, kuri stāvēja visapkārt un savukārt skatījās uz viņu.

—   K-kas īsti man jādara? — viņš izstomīja.

— Viņš nekad nav izmantojis Lidu pulveri, — pēkšņi iesaucās Rons. — Piedod, Harij, ka neiedomājos iepriekš.

—   Nekad? — brīnījās Vīzlija kungs. — Kā tad tu nokļuvi Diagonalejā pirms gada?

—   Els braucu ar metro…

—   Tiešām? — kaismīgi ievaicājās Vīzlija kungs. — Vai tu brauci ar eskapatorii? Kā īsti…

—  Ne tagad, Artūr, — iejaucās Vizlija kundze. — Mīļais, Lidu pulveris ļauj pārvietoties daudz ātrāk, bet ja tu nekad iepriekš to neesi lietojis…

—  Mamm, gan jau viņš tiks galā, — sacīja Freds. — Harij, paskaties, kā to darām mēs.

Freds paņēma no puķupodā šķipsniņu vizuļojoša pulvera, piegāja pie pavarda un iesvieda pulveri liesmās.

Uguns ierēcās, liesmas kļuva zaļas un uzšāvās augstāk par Freda augumu, bet zēns iekāpa ugunī, nokliedzās "Uz Diagonaleju" un izgaisa.

—  Tikai, mīļais, jārunā ļoti skaidri, — Vīzlija kundze piekodināja Harijam, kamēr savu pulvera šķipsnu pagrāba Džordžs. — Un lūko, lai tu izkāptu pareizajā pavardā…

—    Pareizajā — kā jūs teicāt? — nemierīgi pārvaicāja Harijs, kad uguns norēcās vēlreiz un aizrāva projām arī Džordžu.

—   Nu, saproti, tu vari nokļūt bezgalīgi daudzos burvju pavardos, bet ja tu esi izrunājis ceļamērķi skaidri…

—  Neuztraucies, Mollij, ar puiku viss būs kārtībā, — mierināja Vīzlija kungs, pats paņemdams Lidu pulvera šķipsnu.

—    Bet, dārgais, ja viņš pazudīs, kā mēs to paskaidrosim viņa tēvocim un tantei?

—  Viņi nu gan par to neuztrauktos, — Harijs pārliecināja Vīzlija kundzi. —Ja es pazustu skurstenī, Dūdijam tas liktos varens joks, varat būt droša.

—  Nu, labi… tu iesi pēc Artūra, — nokomandēja Vīzlija kundze. — Kad iekāpsi ugunī, pasaki, kurp tu vēlies doties…

—   Un turi elkoņus, cieši piespiestus pie sāniem, — pamācīja Rons.

—   Un turi acis ciet, — piekodināja Vīzlija kundze. — Sodrēju dēļ…

—  Negrozies, — vēl piebilda Rons, — citādi iekļūsi nepareizā pavardā.

—   Un neuztraucies, neizkāp par ātru, gaidi, kamēr ieraudzīsi Fredu un Džordžu.

Pūlēdamies paturēt prātā visu dzirdēto, Harijs paņēma šķipsnu Lidu pulvera un piegāja pie pavarda. Dziļi ievilcis elpu, viņš iekaisīja pulveri liesmās un spēra soli uz priekšu. Uguns likās kā silta vēsma, viņš pavēra muti un tūlīt aizrijās ar karstu pelnu riekšu.

—   D-diagonaleja, — viņš izklepoja.

Sajūta bija tāda, it kā viņu iesūktu milzu notekcaurulē. Likās, ka viņš griežas bezgala ātri… ausīs skanēja apdullinošs troksnis… viņš mēģināja pavērt acis, bet zaļo liesmu ņirboņa vilka uz sliktu dūšu… viņš atsitās ar elkoni pret kaut ko cietu, piespieda roku ciešāk sānam un turpināja griezties… tagad likās, it kā aukstas rokas pliķētu viņam pa seju… šaurā šķirbiņā pavēris acis, viņš redzēja izplūdušu pavardu rindu, aiz kuriem uz mirkli nozibēja telpas… šķiņķa sviestmaizes vēderā sāka aizdomīgi dancot… Viņš vēlreiz aizmiedza acis, vēlēdamies, kaut tas viss reiz beigtos, un tad — viņš nokrita, atsizdamies ar seju pret aukstu akmeni un juzdams, kā salūst viņa acenes.

Noreibis, apdauzījies, no galvas līdz kājām sodrējos, viņš grīļīgi pieslējās stāvus, ar rokām pieturēdams salauztās brilles. Viņš bija gluži viens, bet kur viņš bija, zēnam nebija ne jausmas. Viņš saprata tikai to, ka stāv pavarda mutē, no kurienes redzama telpa, kas atgādināja lielu, blāvi apgaismotu burvju veikalu — tomēr neizskatījās, ka te tirgotu kaut ko no Cūkkārpas piesūtītā saraksta.

Tepat līdzās stikla vitrīnā uz spilventiņa stāvēja izkaltusi roka, asinīm notraipīta kāršu kava un stikla acs. No sienām uz viņu ņirdzīgi vērās nelāga izskata maskas, uz letes mētājās krietna kaudze cilvēku kaulu, bet no griestiem nokarājās sarūsējuši, dzelkšņiem klāti rīki. Vēl ļaunāk — tumšā, šaurā ieliņa, kas pavērās aiz loga, noteikti nebija Diagonaleja.

Jo ātrāk es tikšu no šejienes ārā, jo labāk, sprieda Harijs. Deguns vēl arvien sāpēja no trieciena pret pavarda grīdu, bet, par spīti sāpēm, Harijs aši un nedzirdami virzījās uz durvju pusi, tomēr, kad viņš jau bija pusceļā, otrpus stiklam parādījās divi cilvēki — turklāt viens no viņiem bija persona, ko Harijs ar sodrējiem notraipītās drēbēs un salauztām brillēm vēlējās sastapt vismazāk, proti, Drako Malfojs.

Harijs pameta skatu visapkārt un pa kreisi no sevis ieraudzīja lielu, melnu skapi. Viņš iekāpa skapī un pievēra durvis tā, ka vaļā palika vien maza šķirbiņa, caur kuru viņš varēja vērot veikalā notiekošo. Pāris mirkļu vēlāk nošķindēja zvaniņš, un veikalā ienāca Drako.

Cilvēks, kurš ienāca aiz zēna, nevarēja būt neviens cits kā viņa tēvs. Vīrietim bija tāda pati bāla seja ar asiem vaibstiem un tādas pašas auksti pelēkas acis. Malfojs vecākais lēnām izgāja cauri veikaļam, laiski aplūkodams pārdošanai izliktos priekšmetus, tad pienāca pie letes, pašķindināja uz tās nolikto zvaniņu un vērsās pie dēla: — Tikai neko neaiztiec, Drako.

Malfojs jaunākais, kurš tajā bridi sniedzās pēc stikla acs, sapīka: — Es domāju, ka tu nopirksi man kādu dāvanu.

—   Es jau teicu — nopirkšu tev sacīkšu slotaskātu, — atteica tēvs, ar pirkstiem bungādams pa leti.

—   Kāds man no tā labums, ja es neesmu nama izlasē? — vaicāja saskābušais Drako. — Harijs Poters dabūja divtūkstošo nimbu jau pirms gada. īpaša Dumidora adauja, lai viņš varētu aizstāvēt Grifidora krāsas. Ne jau tāpēc, ka viņš labi spēlētu, vienkārši tāpēc, ka viņš ir slavens… slavens ar to, ka viņam uz pieres ir tā stulbā rēta…

Zēns paliecās uz priekšu, lai labāk aplūkotu plauktu, kas bija piekrauts ar galvaskausiem.

—   …visi domā, ka viņš ir bezgala gudrs, brīnišķīgais Poters ar savu rētu un savu slotaskātu…

—   Tu to atkārto jau vismaz desmito reizi, — tēvs pārtrauca Drako tirādi un veltīja dēlam valdonīgu skatienu, — turklāt gribu tev atgādināt, ka nav īpaši — apdomīgi — nesajūsmināties par Hariju Poteru, īpaši tagad, kad vairums mūsējo uzskata viņu par varoni, kurš licis bēgt pašam Tumsas pavēlniekam… Ak, te nu jūs esat, Bordžina kungs.

Aiz letes bija parādījies salīcis vīrs, kurš tobrīd atglauda no sejas savus taukainos matus.

—    Priecājos jūs atkal redzēt, Malfoja kungs, — Bordžina kungs ierunājās balsī, kas likās tikpat lipīga kā viņa mati. — Liels gods — un vai tas būtu jaunais Malfojs? Man prieks. Kā varu jums palīdzēt? Man jums jāparāda kāda mantiņa, saņēmu to tikai šodien, turklāt Joti laba cena…

—   Šodien es vēlos nevis pirkt, Bordžina kungs, bet gan pārdot, — sacīja vecākais Malfojs.

—  Pārdot? — Smaids Bordžina kunga sejā kļuva krietni šaurāks.

—  Jūs, protams, esat dzirdējis, ka ministrija rīko jaunus reidus, — turpināja Malfoja kungs, izņemdams no drānām pergamenta rituli un atritinādams to uz letes tā, lai Bordžina kungs varētu to izlasīt. — Man mājās ir viena otra mantiņa, kas varētu man radīt zināmas grūtības, ja tās atrastu ierēdņi…

Bordžina kungs uzsprauda uz deguna pensneju un ieskatījās sarakstā.

—  Ministrija taču neuzdrīkstētos traucēt jūs, kungs?

Malfoja kungs savilka muti ciešāk.

—  Pie manis neviens vēl nav bijis. Malfoju vārds vēl arvien garantē zināmu cieņu, tomēr ministrija okšķerē arvien pamatīgāk. Parādījušās runas par jaunu Vientiešu aizsardzības aktu — nešaubos, ka ar to nodarbojas utainais stulbenis, vientiešu mīlētājs Artūrs Vīzlijs…

Harijam pārskrēja karsts dusmu vilnis.

—   …un, kā redzat, dažas no šīm indēm var radīt iespaidu…

—   Es saprotu, kungs, protams, — Bordžina kungs pamāja. — Kas mums te ir?…

—  Nopērc man šitol — pēkšņi iejaucās Drako, norādīdams uz roku, kas gulēja uz spilvena.

—  Ak, Triumfa roka, — iesaucās Bordžina kungs, atraudamies no Malfoja kunga saraksta un piesteigdamies Drako. — Ja rokā ieliek sveci, tā dos gaismu tikai tam, kas tur šo roku! Zagļu un kapu aplaupītāju labākais sabiedrotais! Jūsu dēlam, kungs, ir laba gaume!

—  Es ceru, ka no mana dēla dienās izaugs kas vairāk par zagli vai kapu aplaupītāju, Bordžina kungs, — auksti noskaldīja Malfojs vecākais, un Bordžina kungs aši piebilda: — Es jau, kungs, nedomāju neko ļaunu, neko ļaunu…

—  Tiesa, ja viņa sekmes skolā neuzlabosies, — dzedri piebilda Malfoja kungs, — iespējams, viņam nekas cits dzīvē neatliks…

—   Tā nav mana vaina, — iebilda Drako. — Visiem skolotājiem ir mīluļi, tā pati Hermione Grendžera…

—  Es cerēju, tev būs kauns, ka tas skuķis no dzimtas, kurā nav neviena burvja, pārspēj tevi visos eksāmenos pēc kārtas, — noskaldīja Malfoja kungs.

—   Hā! — pie sevis noteica Harijs, redzēdams, ka Drako jūtas reizē pazemots un saniknots.

—  Tas tagad manāms itin visur, — iestarpināja Bordžina kungs savā lipīgajā balsī. — īstas burvju asinis ir arvien zemākā vērtē…

—   Man šāda attieksme ir sveša, — nāsīm paplešoties, noņurdēja Malfoja kungs.

—  Man arī, kungs, man arī, — žigli piekrita Bordžina kungs, zemu palocīdamies.

—  Tādā gadījumā mēs varētu atgriezties pie mana saraksta, — strupi sacīja Malfoja kungs. — Bordžin, es mazliet steidzos, man šodien vēl ir citas svarīgas darīšanas.

Viņi sāka kaulēties. Harijs nemierīgi vēroja, ka Drako, pētīdams pārdošanai izliktās mantas, pamazām tuvojas viņa slēptuvei. Jaunākais Malfojs apstājās, lai izpētītu garu karātavu virves rituli, tad ar smīnu izlasīja kartīti pie brīnišķīgas opālu kaklarotas "Uzmanību! Neaiztikt. Šī rota ir nolādēta — līdz šim tā laupījusi dzīvību 19 vientiešiem, tās īpašniekiem".

Drako pagriezās un tagad tieši viņa acu priekšā stāvēja melnais skapis. Viņš paspēra pāris soļu uz priekšu… pastiepa roku, lai nospiestu rokturi…

—    Norunāts, — pie letes atskanēja Malfoja vecākā balss. — Iesim, Drako.

Harijs ar piedurkni notrausa sviedrus no pieres — Drako pagriezās un sekoja tēvam.

—  Visu labu, Bordžiria kungs, gaidīšu jūs rīt mūsu savrupmājā ierodamies pēc precēm.

Brīdī, kad durvis aiz Malfojiem aizvērās, Bordžina kunga lipīgās manieres pazuda kā nebijušas.

—  Visu labu arī jums, Malfoja kungs, bet, ja taisnība tam, ko par jums stāsta, jūs nepārdevāt man ne pusi no tā, kas glabājas paslēpts jūsu savrupmājā…

Kaut ko drūmi murminādams, Bordžina kungs nozuda palīgtelpās veikala dziļumā. Harijs nogaidīja brīdi, vai veikala saimnieks nenāks atpakaļ, tad klusiņām izslīdēja no skapja, aizlavījās garām stikla vitrīnām un izmetās pa durvīm.

Pieturēdams salūzušās brilles, viņš pavērās visapkārt. Viņš bija iznācis aizdomīgā šķērsielā, kurā, šķiet, atradās tikai Tumšajām zintīm veltīd veikali. Viņš tikko bija iznācis no iestādījuma, ko sauca "Bordžins un Bērks". Tā izskatījās pēc lielākās tirgotavas nemīlīgajā apkaimē, bet pāri ielai pavērās padrūms skatlogs ar izžāvētām galvām, un vēl mazliet tālāk milzīgā būrī cits pār citu vēlās gigantiski melni zirnekļi. Divi noskretuša izskata burvji sačukstēdamies vēroja Hariju no pustumšas vārtrūmes. Juzdamies nemierīgi, Harijs devās lejup pa ieliņu, cenzdamies noturēt brilles puslīdz taisni un cerēdams, ka viņam izdosies tikt laukā no šī drūmā nostūra.

Veca koka zīme virs veikaliņa, kas tirgoja saindētas sveces, norādīja, ka viņš atrodas Nakteņu alejā. No tā gan viņš gudrāks nekļuva, jo Harijs par šādu ielu iepriekš neko nebija dzirdējis. Viņš izsprieda, ka ar pelnu sauju mutē viņa izruna Vīzliju pavardā bijusi pietiekami neskaidra. Cenzdamies saglabāt mieru, viņš prātoja, ko darīt tālāk.

— Vai tik tu, mīļais, neesi apmaldījies? — pie pašas auss pēkšņi atskanēja balss, likdama satrūkties.

Viņam priekšā stāvēja mūžveca ragana ar paplāti, uz kuras izkaisītie krikumi aizdomīgi atgādināja veselus cilvēku nagus. Viņa atņirdzās vieplī, kam laikam vajadzēja nozīmēt smaidu, parādīdama zobus, kuri, šķiet, bija apauguši ar sūnām. Harijs pakāpās atpakaļ.

—    Paldies, gan es pats kaut kā nebūt… — viņš sastomījās. — Els tikai…

—   HARIJ! Ko ta tu te dar?

Harijam krūtīs salēcās sirds. Salēcās arī ragana. Nagu straume nolija no sašķiebušās paplātes, un to īpašniece izgrūda lāstu, kad viņiem līdzās izauga Hagrida, Cūkkārpas mežziņa, varenais stāvs. Vaboļu melnās acis šoreiz dusmīgi dzalkstīja virs milzīgās, spurainās bārdas.

—   Hagrid! — atviegloti noelsās Harijs. — Es apmaldījos… Lidu pulveris…

Hagrids sagrāba Hariju aiz apkakles un atvilka nost no raganas, pa starpām izsizdams paplāti večai no rokām. Raganas kliedzieni pavadīja viņus visu ceļu, kamēr viņi steidzās uz līkumotās ieliņas galu, kur varēja manīt atspīdam gaismu. Iznācis saulē, Harijs gabaliņu tālāk ieraudzīja pazīstamu, sniega baltu marmora ēku — Gringotu banku. Hagrids bija izvedis viņu uz Diagonalejas.

—   Tu nu gan izskats labi! — norūca Hagrids, notraukdams sodrējus no Harija apģērba ar tādu spēku, ka zēns gandrīz iegāzās pūķu mēslu mucā, kas bija izlikta pie aptiekas. — Klaiņā pa Nakteņu aleja, es nezin, tād nelāga vieta, Harij — tu nu gan negribēt, ka tev tur kāds paman…

—    To es sapratu, — Harijs sacīja, paraudamies sāņus, kad Hagrids pacēla roku, lai vēlreiz pārlaistu plaukstu zēna drānām. — Es jau tev teicu, es apmaldījos — bet ko tu pats tur darīji?

—  Es tur meldēj Miesēdāju līdzekli pret gliemjiem, — noņurdēja Hagrids. — Tie glumiķi apsēduš skolas kāpostus. Vai tu te viens pats?

—  Els dzīvoju pie Vīzlijiem, bet es viņus pazaudēju, — Harijs paskaidroja. — Tagad man viņi jāsameklē…

Viņi sāka iet pa ielu, lūkodamies uz visām pusēm.

—   Kāpēc tu neatbildēj uz manām vēstulēm? — Hagrids vai-

t

cāja Harijam, kas tecēja līdzās (kur milzis ar saviem bezizmēra zābakiem spēra vienu soli, puikam nācās spert trīs). Harijs izstāstīja visu par Dobiju un Dērslijiem.

—  Draņķa vientieši, — norūca Hagrids. —Ja es to būt zinājs…

—  Harij! Harij! Es esmu šeit!

Harijs pacēla acis un uz baltajām kāpnēm pie Gringotu bankas ieraudzīja Hermioni Grendžeru. Brūnajiem, kuplajiem madem viļņojot, viņa noskrēja pa pakāpieniem, lai apsveicinātos ar Hariju un Hagridu.

—    Kas noticis ar tavām brillēm? Sveiks, Hagrid… Cik jauki jūs abus atkal satikt! Vai tu, Harij, arī nāc uz banku?

—  Man tikai jāatrod Vīzliji, — sacīja Harijs.

—  Ilgi tev vairs nevajdzēs meklēt, — plati smaidīdams, noteica Hagrids.

Harijs un Hermione pagriezās un ieraudzīja, ka pa ielu uz viņu pusi skrien Rons, Freds, Džordžs, Persijs un Vīzlija kungs.

—   Harij, — elsodams sacīja Vīzlija kungs. — Mēs cerējām, ka tu aizlidoji tikai vienu pavardu par tālu… — Viņš noslaucīja pliko, miklo pakausi. — Mollija ļoti uztraucās — viņa tūlīt būs klāt.

—  Kur tu izkāpi? — vaicāja Rons.

—  Nakteņu alejā, — drūmi noburkšķēja Hagrids.

—  Fantastiski, — vienā balsī iesaucās Freds un Džordžs.

—  Mums tur nekad neļauj iet, — ar skaudību noteica Rons.

—  Un labi, ka tā, — rūca Hagrids.

Drīz parādījās aizelsusies Vīzlija kundze — viņa steidzās šurp, rokassomiņai traki dancojot uz viena elkoņa, bet pie otra izmisīgi turējās Džinnija.

—  Ak, Harij, mīļais, tu varēji aizlidot nezin kur…

Pūlēdamās atvilkt elpu, viņa izvilka no somas milzīgu drēbju

birsti un sāka pucēt sodrējus, kurus nebija izdevies notraukt Hagrida lāpstai līdzīgajai plaukstai. Vīzlija kungs savukārt paņēma Harija brilles, pieskārās tām ar savu zizli un — gluži jaunas — atdeva tās zēnam.

—   Nu gan manam jāiet, — sacīja Hagrids, kura roku šobrīd raustīja Vīzlija kundze ("Nakteņu aleja! Ja tu viņu nebūtu uzgājis,

Hagrid!…") — Tiksimies Cūkkārpā! — Ar šiem vārdiem milzis pagriezās un devās projām, bet viņa galvu un plecus vēl ilgi varēja redzēt virs ļaužu pūļa galvām cilvēku pilnajā ielā.

—    Uzminiet, ko es redzēju "Bordžinā un Bērkā"? — Harijs jautāja Ronam un Hermionei, kamēr viņi kāpa augšup pa Gringotu kāpnēm. — Es redzēju Malfoju un viņa tēvu.

—    Vai Lūcijs Malfojs kaut ko pirka? — stingri noprasīja aiz viņiem nākošais Vīzlija kungs.

—  Nē, viņš gribēja kaut ko pārdot.

—  Tātad viņš uztraucas, — drūmā apmierinājumā novilka Vīzlija kungs. — Kā gan man gribētos pieķert Malfoju ar pierādījumiem…

—   Esi uzmanīgs, Artūr, — Vīzlija kundze pārtrauca vīru brīdī, kad, zemu paklanījies, goblins atvēra nācējiem bankas durvis. — Ar to ģimenīti tu vēl iedzīvosies nepatikšanās, nemēģini nest to, ko nevari celt.

—   Tātad tu uzskati, ka es nespēju tikt galā ar Lūciju Malfoju? — iekarsa Vīzlija kungs, bet tajā brīdī viņa uzmanību novērsa Hermiones vecāki, kuri mazliet satraukti stāvēja pie bankas letes, kas stiepās apkārt milzīgajai marmora zālei, un gaidīja, kad Hermione iepazīstinās viņus ar pārējiem.

—   Jūs taču esat vientieši! — sajūsmā iesaucās Vīzlija kungs. — Mums jāiedzer kāds mēriņš un jāpapļāpā! Kas jums tur ir? A, jūs maināt vientiešu naudu! Mollij, paskaties tik! — Viņš dedzīgi norādīja uz desmit mārciņu banknotēm Grendžera kunga rokās.

—   Satiekamies tepat, — Rons sacīja Hermionei, kad cits Gringotu goblins tika norīkots pavadīt Vīzlijus un Hariju pie viņu seifiem pazemē.

Pie seifiem varēja nokļūt, braucot ar goblinu vadītām mazām vagonetēm pa miniatūrām sliedītēm, kas stiepās cauri bankas pazemes tuneļiem. Harijam patika brauciens galvu reibinošā ātrumā līdz Vīzliju seifam, bet, kad tas atvērās, viņš pēkšņi sajutās drausmīgi, daudz sliktāk, nekā viņš bija juties Nakteņu alejā. Seifā atradās tikai plāna kaudzīte sildu un viens vienīgs galeons. Vīzlija kundze, drošs paliek drošs, vēl iztaustīja visus seifa stūrus, un tad ar plašu vēzienu ieslaucīja visu naudu savā somiņā. Vēl briesmīgāk Harijam kļuva pie paša seifa. Viņš centās aizsegt tā iekšpusi no pārējo acīm, pats tikmēr ielāpstodams ādas somiņā vairākas monētu riekšas.

Ārā, uz baltajām marmora kāpnēm, viņi atkal pašķīrās. Persijs nomurmināja, ka viņam esot nepieciešama jauna spalva. Freds un Džordžs bija pamanījuši savu Cūkkārpas draugu Lī Džordanu. Vīzlija kundze ar Džinniju taisījās doties uz lietotu drānu veikalu. Vīzlija kungs savukārt vedināja Grendžerus uz "Cauro kadu".

— Satiekamies pēc stundas "Flariša un Blota" veikalā — tur mēs nopirksim jūsu skolas grāmatas, — piekodināja Vīzlija kundze, kopā ar Džinniju grasīdamās iet pāri ielai. — Un nebāziet degunu Nakteņu alejā! — viņa nokliedza pakaļ dvīņu mugurām.

Harijs, Rons un Hermione devās pastaigā pa līkumoto, ar bruģi klāto ieliņu. Zelta, sudraba un bronzas monētu pilnā somiņa līksmi šķindēja Harija kabatā, tā vien prasīdamās iztērējama, tāpēc viņš nopirka trīs lielus zemeņu un riekstu sviesta saldējumus, kurus draugi laimīgi notiesāja, vērodami dažādus brīnumus veikalu skatlogos. Rons ilgpilnām acīm nopētīja "Cadlijas Lielgabalu" formas tērpu "Kvalitatīva kalambola inventāra" tirgotavā, bet Hermione ievilka visus blakus veikaliņā nopirkt tinti un pergamentu. "Gembola un Džeipsa burvju atrakciju veikalā" viņi satika Fredu, Džordžu un Lī Džordanu, kuri pašlaik iegādājās nelielu arsenālu "Doktora Filibastera brīnumaino mitrumdrošo, nekārstošo uguņošanas raķešu". Savukārt blakus, mazā antikvariātiņā, kas bija pilns ar salauztiem zižļiem, ļodzīgiem kapara svariņiem un veciem, mikstūru traipu izraibinātiem talāriem, viņi uzgāja Persiju, kurš bija iegrimis mazā un ļoti garlaicīgā grāmatiņā ar virsrakstu "Prefekti, kuri dzīvē sasniedza visu".

—  "Pētījums par Cūkkārpas prefektiem un viņu turpmākajām karjerām", — Rons skaļi nolasīja tekstu no grāmatas aizmugures vāka. — Tas izklausās ļoti aizraujoši…

—  Tinieties, — uzsauca Persijs.

—   Protams, Persijam ambīciju netrūkst, viņš visu jau ir izplānojis… viņš grib kļūt par burvestību ministru… — Rons pusbalsī paskaidroja Harijam un Hermionei, kad viņi izgāja no veikaliņa, atstādami Persiju sapņot viņa sapņus.

Pēc stundas draugi devās uz "Flarišu un Blotu". Izrādījās, ka viņi nebūt nav vienīgie, kuru ceļamērķis ir iecienītais grāmatu veikals. Pienākuši tuvāk, viņi sev par pārsteigumu ieraudzīja, ka pie durvīm sapulcējies pamatīgs iekšā tikt gribētāju pūlis. Kāpēc notika šāda drūzmēšanās, itin labi izskaidroja milzīgs plakāts, kas aizsedza veikala ēkas otrā stāva logus.

ZELTIŅŠ SIRDSĀĶIS šodien no 12:30 līdz 16:30 parakstīs savas autobiogrāfijas MAĢIJA UN ES eksemplārus.

—  Tad jau mēs viņu satiksim! — iesaucās Hermione. — Viņš taču ir uzrakstījis gandrīz visas grāmatas mūsu šīgada sarakstā!

Izskatījās, ka pūlis sastāvēja galvenokārt no Vīzlija kundzes vecuma raganām. Pie durvīm stāvēja izbiedēta izskata burvis un nemitīgi atkārtoja: — Lūdzu, mierīgāk, kundzes… Lūdzu, negrūstieties… Uzmanīgāk, te ir grāmatas…

Harijs, Rons un Hermione iespiedās veikalā. Gara rinda aizvijās veikala dziļumos, kur savas grāmatas parakstīja Zeltiņš Sirdsāķis. Bērni paķēra katrs pa vienam "Satikšanās ar sirēnām" eksemplāram un iespraucās rindā, kur jau stāvēja pārējie Vīzliji un Hermiones vecāki.

—     A, te jūs esat, tas gan labi, — sacīja Vīzlija kundze. Viņa izklausījās aizelsusies un nemitīgi pieglauda matus. — Vēl mirklis, un mēs viņu ieraudzīsim…

Viņi pamazām tuvojās galdam, pie kura milzīgu paša attēlu ielenkumā sēdēja Zeltiņš Sirdsāķis. Visi attēli kā viens miedza ar aci vai zibināja žilbinoši baltus zobus rindā stāvētājiem. īstais Sirdsāķis bija tērpies neaizmirstuļu krāsas drānās, kas lieliski piestāvēja viņa zilajām acīm; smailā burvju mice bija valšķīgi sašķiebta uz viņa viļņotajiem matiem.

Apkārt autoram lēkāja mazs vīriņš, kurš nez kādēļ likās viegli aizkaitināms. Viņš nepārtraukti bildēja Sirdsāķi ar lielu melnu kameru. Katru apžilbinošo uzliesmojumu pavadīja purpura dūmu mutulīši.

—   Paejiet taču vienreiz nost, — vīriņš uzbļāva Ronam, kāpdamies atpakaļ, lai dabūtu labāku rakursu. — Els fotografēju "Dienas Pravietim".

—  Atradis, ar ko lielīties, — nomurmināja Rons, berzēdams fotomeistara samīto kāju.

Šos vārdus izdzirdēja Zeltiņš Sirdsāķis. Viņš pacēla acis. Vispirms viņš ieraudzīja Ronu un tad Ronam līdzās — arī Hariju. Bridi skaistulis blenza uz Hariju. Tad viņš pielēca kājās un vārda tiešā nozīmē iebļāvās: — Vai tik tas nav Harijs Poters?!

Satraukti sačukstoties, pūlis pašķīrās. Sirdsāķis metās uz priekšu, satvēra Harija roku un izvilka zēnu priekšplānā. Pūlis sāka aplaudēt. Harijs piesarka kā tomāts, bet Sirdsāķis tikmēr kratīja viņa roku un fotogrāfs knipsēja kā traks, tā ka uz vienu brīdi purpura dūmi pilnībā aizsedza Vīzlijus.

—   Pasmaidi, Harij, platāk, — komandēja Sirdsāķis, plati atiezis savus mirdzošos zobus. — Kopā mums ir cerības nonākt uz pirmā vāka.

Kad Sirdsāķis beidzot atlaida Harija roku, zēns tikko spēja pakustināt pirkstus. Harijs mēģināja aizlavīties pie Vīzlijiem, taču Sirdsāķis pamanījās apsviest viņam roku ap pleciem un cieši piespiest sev pie krūtīm.

—   Dāmas un kungi, — viņš sauca, mādams, lai pūlis apklust. — Šis ir vienreizējs mirklis! Un tas ir īstais laiks paziņojumam, kuru es sagatavoju jau pirms kāda laiciņa.

—   Kad jaunais Harijs šodien ienāca "Flarišā un Blotā", viņš vēlējās tikai vienu — nopirkt manu autobiogrāfiju, un es labprāt viņam to uzdāvināšu, pilnīgi bez maksas (pūlis atkal aplaudēja). Bet tajā brīdī viņš vēl nezināja, — turpināja Sirdsāķis, sapurinādams Hariju, tā ka brilles noslīdēja zēnam uz degungala, — ka viņu gaida kas vairāk nekā mana grāmata "Maģija un es". Viņu un viņa skolas biedrus šogad gaida kas vairāk, viņus gaida tikšanās ar mani, visā manā burvīgumā. Jā, dāmas un kungi, es ar lielu prieku un gandarījumu vēlos paziņot, ka šogad septembrī es sākšu strādāt Cūkkārpas Raganu un burvju arodskolā un mācīšu tur aizsardzību pret tumšajām zintīm.

Pūlis atkal uzgavilēja un sāka aplaudēt, bet Harijs saņēma visu Zeltiņa Sirdsāķa kopotu darbu komplektu. Viegli zvārodamies zem milzu grāmatu kalna, Harijs pamanījās izsprukt no Sirdsāķa nagiem un aizkļūt līdz Džinnijai, kas stāvēja veikala stūrī līdzās savam jaunajam lcadam.

—  Es gribu tev uzdāvināt šīs te, — Harijs nomurmināja, ieslidinādams grāmatas katlā. — Es pats sev nopirkšu citas…

—  Varu saderēt, ka tu, Poter, vai kusi ārā no laimes! — līdzās atskanēja balss, ko Harijs pazina nekļūdīgi. Zēns izslējās stāvus — tur tiešām stāvēja Drako Malfojs, smīnēdams savu ierasto smīnu.

—  Slavenais Harijs Poters, — turpināja Malfojs. — Viņam neizdodas pat grāmatas nopirkt, nenokļūstot avīžu pirmajās lappusēs!

—    Liec viņu mierā, viņš pats tur nelīda! — atskanēja Džinnijas balss. Šī bija pirmā reize, kad viņa bilda kaut vārdu Harija klātbūtnē. Viņas acis meta zibeņus uz Malfoju.

—   Poter, izrādās, tev ir draudzenei — mēdījās Malfojs. Džinnija piesarka, bet tajā brīdī piesteidzās arī Rons un Hermione ar Sirdsāķa grāmatu kaudzēm rokās.

—  Ā, tas esi tu, — novilka Rons, veltīdams Malfojam tādu skatienu, it kā Drako būtu tikai netīrums, kas pielipis pie kurpes pazoles. — Laikam gan esi mazliet pārsteigts, ka satiki Hariju šeit, ko?

—  Vairāk gan esmu pārsteigts, veikalā ieraugot tevi, Vīzlij, — atcirta Malfojs. — Liekas, taviem vecākiem nāksies kādu mēnesi badoties pēc visiem šiem izdevumiem.

Rons nosarka tikpat koši kā Džinnija. Arī viņš iesvieda savas grāmatas māsas kadā un spēra soli uz Malfoja pusi, taču Harijs un Hermione sagrāba viņu aiz piedurknēm.

—   Ron! — iesaucās Vīzlija kungs, steidzoties šurp kopā ar Fredu un Džordžu. — Ko tu dari? Te notiek kaut kas neprātīgs, labāk iesim ārā!

—  Nu, nu, nu — vai tik tas nav Artūrs Vīzlijs?

Tā bija Malfoja vecākā balss. Viņš bija nostājies līdzās Drako un uzlicis roku dēlam uz pleca. Malfoja kungs smīnēja tieši tāpat kā viņa dēls.

—  Sveicināti, Lūcij, — noteica Vīzlija kungs, atturīgi paklanīdamies.

—  Esmu dzirdējis, ka ministrijā esot daudz darba, — turpināja Malfoja kungs. — Visas tās pārbaudes… Ceru, ka viņi apmaksā jums virsstundas?

Viņš pieliecās pie Džinnijas katla un izvilka no spīdīgo Sirdsāķa grāmatu kaudzes ļoti vecu un pagalam apskretušu "Pārvēršana iesācējiem" eksemplāru.

—   Laikam neapmaksā gan, — Malfojs novilka. — Kāda gan jēga apkaunot burvja vārdu, ja jūs par to pat kārtīgi neatalgo?

Vīzlija kungs nosarka vēl košāk nekā Džinnija un Rons.

—   Mums, Malfoj, ir dažādi priekšstati par to, Līs apkauno burvja vārdu, — viņš sacīja.

—  Tas nu ir acīm redzams, — piekrita Malfoja kungs, pievērsdams savu bālo acu skatienu Grendžeru pārim, kas bažīgi vēroja notiekošo. —Jūsu paziņas, Vīzlij… un man likās, ka zemāk nolaisties vairs nav iespējams…

Ar dobju būkšķi apgāzās Džinnijas katls. Vīzlija kungs metās virsū vecākajam Malfojam, ietriekdams bālo smīkņātāju ar muguru tuvākajā grāmatplauktā. Pār viņu galvām nobira pāris duči smagu buramvārdu sējumu. Freds un Džordžs vienā balsī iesaucās: — Sadod viņam, tēt!

Tad Vīzlija kundze iekliedzās: — Beidz, Artūr, beidz!

Pūlis sāka spiesties atpakaļ, apgāzdams vēl vairākus grāmatplauktus. — Kungi, lūdzu, kungi! — vārgi izdvesa izmisušais pārdevējs, bet tad nodārdēja: — Veči, lieks mierā, lieks mierā!

Uz kauš|u pusi pāri kaudzēs sakritušajām grāmatām steidzās Hagrids. Vienā acumirklī viņš izšķīra Vīzlija un Malfoja kungu. Vīzlija kungam bija pārsista lūpa, bet Malfoja kungs bija dabūjis pa aci ar "Suņusēņu enciklopēdiju". Rokās vecākais Malfojs vēl arvien turēja Džinnijas veco pārvēršanas mācību grāmatu. Viņš to pameta meitenītei, acīm ļauni dzalkstot.

—   Ņem, meitēn, savu grāmatu — tas ir viss, ko tavs tēvs tev var dot…

Izrāvies no Hagrida tvēriena, viņš pamāja ar roku Drako, un abi Malfoji izgāja no veikala.

—  Artūr, tev nevajadzēj likties par viņu zins, — noteica Hagrids un tik sparīgi sakārtoja Vīzlija kunga drēbes, ka gandrīz pacēla viņu gaisā. — Sapuvš līdz pašai serdei, visa dzimta, katrs to zin. Slikts asins, tā tas ir. Tagad ejm — mums jātiek no šejiens ārā.

Nabaga pārdevējs grasījās viņus aizkavēt, bet, tā kā viņš sniedzās Hagridam knapi līdz jostas vietai, viņš pēcāk pārdomāja. Palielā kompānija aizsteidzās pa ielu, Grendžeriem drebot bailēs un Vīzlija kundzei vāroties dusmās.

—   Jauks -uzvedības piemērs bērniem… kautiņš sabiedriskā vietā… ko gan nodomāja Zeltiņš Sirdsāķis?…

—     Viņam patika, — paziņoja Freds. — Vai tad tu nedzirdēji, ko viņš teica, kad mēs gājām projām? Viņš prasīja tam vecītim no "Dienas Pareģa", vai šis varēšot pieminēt kautiņu savā reportāžā. Tā esot publicitāte.

Tomēr noskaņojums nevienam nebija īpaši priecīgs. Visbeidzot viņi nonāca "Caurajā katlā" pie pavarda, no kura Harijam, Vīzlijiem un visiem viņu iepirkumiem ar Lidu pulvera palīdzību vajadzēja ceļot atpakaļ uz "Midzeņiem". Viņi atvadījās no Grendžeriem, kuri savukārt devās cauri "Caurajam katlam" uz vientiešu ielu otrā pusē. Vīzlija kungs sāka izvaicāt viņus par to, kā darbojas autobusu pieturas, bet drīz vien aprāvās, pamanījis savas kundzes sejas izteiksmi.

Pirms paņemt Lidu pulveri, Harijs noņēma brilles un rūpīgi ielika tās žaketes iekškabatā. Šis ceļošanas veids viņam nelikās īpaši tīkams.

PIEKTA NODAĻA VĀLĒJOSAIS vĪtols

arijam būtu tīri labi paticis, ja vasaras brīvdienas turpinātos vēl kādu laiciņu. Protams, viņš vēlējās atgriezties Cūkkārpā, tomēr šis mēnesis "Midzeņos" bija pats laimīgākais viņa dzīvē. Tikko Harijs iedomājās savas mocības Dērsliju pajumtē un uzņemšanu, kas gaidīja, viņam nākamreiz parādodes Dzīvžogu ielas namā, viņš nespēja nejust greizsirdību pret Ronu.

Pēdējā brīvdienu vakarā Vīzlija kundze uzbūra lieliskas atvadu vakariņas; galdā bija vai visi Harija mīļākie ēdieni, bet saldajā — neaprakstāmi garšīgs sīrupa pudiņš. Mazo svinību nobeigumā Freds un Džordžs sarīkoja uguņošanu ar "Doktora Filibastera" raķetēm — tās piepildīja virtuvi ar sarkanām un zilām zvaigznītēm, kas veselu pusstundu lēkāja pa virtuvi, atsizdamās te pret sienām, te pret griesdem. Tad pienāca laiks beidzamai karstas šokolādes tasei, un pēc tam visi devās pie miera.

Pošanās ceļam nākamajā rītā aizņēma negaidīti ilgu laiku. Viņi gan piecēlās līdz ar pirmajiem gaiļiem, tomēr izrādījās, ka darāmā vēl ir krietni daudz. Vīzlija kundze šaudījās pa māju nelāgā omā, meklēdama liekus zeķu pārus un rezerves spalvas, pusapģērbti bērni ar grauzdiņu šķēlēm rokās brīdi pa brīdim saskrējās kāpnēs, bet Vīzlija kungs gandrīz nolauza kaklu — kad viņš nesa uz mašīnu Džinnijas lādi, viņam zem kājām paskrēja apjukusi vista.

Harijs nespēja iedomāties, ka mazajā fordiņā satilps astoņi cilvēki, sešas lielas lādes, divas pūces un žurka. Tiesa, viņš nebija ņēmis vērā Vīzlija kunga nelielos uzlabojumus.

—  Tikai nesaki neko Mollijai, — viņš pačukstēja Harijam, atvērdams bagāžnieku un parādīdams, kā ar dažu burvestību palīdzību tas bija padarīts daudz plašāks.

Kad viņi beidzot bija sakāpuši mašīnā, Vīzlija kundze pameta skatu atpakaļ, kur uz aizmugurējā sēdekļa cits citam līdzās ērti sēdēja Harijs, Rons, Freds, Džordžs un Persijs. Viņa tikai noteica: — Vientieši tiešām šo to jēdz, neskatoties uz to, ko par viņiem runā, vai ne?

Vīzlija kundze un Džinnija sēdēja priekšējā sēdeklī, kas gan vairāk atgādināja soliņu parkā. — No ārpuses taču nav iespējams pat iedomāties, ka te ir tik daudz vietas, ko?

Vīzlija kungs iedarbināja motoru un lēnām izpukšķināja no pagalma. Harijs vēl pameta pēdējo skatu uz māju. Viņš jau sāka prātot, kad atkal redzēs "Midzeņus", bet viņi jau atgriezās — Džordžs bija aizmirsis savu Filibastera raķešu kārbu. Vēl piecas minūtes vēlāk viņi atkal iebrauca pagalmā, šoreiz Freds skrēja pēc sava slotaskāta. Kad viņi bija nonākuši gandrīz līdz pašai šosejai, Džinnija attapa, ka atstājusi mājās savu dienasgrāmatu. Kad viņa ierausās atpakaļ mašīnā, bija jau krietni vēls, un mašīnā valdīja saspringta gaisotne.

Vīzlija kungs paskatījās vispirms uz savu pulksteni un tad uz savu sievu.

—   Mīļo Mollij…

—  Nē, Artūr.

—  Neviens neko neredzēs. Šī mazā podziņa ir manis ierīkotais izgaišanas pastiprinātājs — tas darbosies, kamēr mēs pacelsimies gaisā, — un pēc tam mēs lidosim virs mākoņiem. Mēs būsim stacijā pēc desmit minūtēm — un nevienam nekas nav jāzina…

—   Els teicu "nē", Artūr, gaišā dienas laikā nekas tāds nenotiks.

Kad viņi ieradās Kingskrosas stacijā, bija bez ceturkšņa vienpadsmit. Vīzlija kungs skriešus pagrāba vairākus ratiņus, viņi žigli sakrāva savas lādes uz tiem un iesteidzās stacijas ēkā.

Jau pirms gada Harijs uz skolu brauca ar Cūkkārpas ekspresi. Visgrūtākais bija tikt uz platformas numur deviņi un trīs ceturtdaļas, jo tā bija slēpta vientiešu acīm. Lai tur nokļūtu, vajadzēja iziet cauri gludai sienai, kas slējās starp devīto un desmito platformu. Tas nebija sāpīgi, tikai vajadzēja uzmanīties, lai vientieši nepamanītu tavu izgaišanu.

—    Lai Persijs iet pirmais, — nokomandēja Vīzlija kundze, nervozi pamezdama acis uz pulksteni sev virs galvas. Viņiem bija atlikušas vien piecas minūtes, lai neuzkrītoši nonāktu uz nepieciešamās platformas.

Persijs raitā solī devās uz priekšu un pie sienas izgaisa. Viņam sekoja Vīzlija kungs, tad pazuda Freds un Džordžs.

—   Tagad iesim mēs ar Džinniju, bet jūs abi nāciet tūlīt pēc tam, — sacīja Vīzlija kundze, vērsdamās pie Harija un Rona, bet pati tikmēr paņēma Džinnijas roku un spēra soli uz priekšu. Pēc mirkļa viņas bija projām.

—  Ejam kopā, mums ir atlikusi tikai minūte, — ierosināja Rons.

Harijs pārliecinājās, vai Hedvigas būris ir droši nostiprināts uz

lādes, un pagrieza savus ratiņus pret sienu. Viņš jutās pilnīgi pārliecināts par sevi, tikt cauri sienai bija daudz vienkāršāk, nekā brāzties cauri pavardiem ar Lidu pulvera palīdzību. Abi zēni noliecās pār ratiņu rokturiem un, pamazām uzņemdami ātrumu, metās uz sienas pusi. Kad līdz sienai adika pāris metru, viņi sāka skriet, un…

BRĀKŠ.

Abi ratiņi ietriecās sienā un adidoja atpakaļ. Rona lāde ar skaļu blīkšķi novēlās zemē, Harijs zaudēja līdzsvaru un pakrita. Hedvigas būris nogāzās no lādes un aizripoja pa spožo grīdu, Hedvigai neapmierināti brēcot. Ap viņiem sāka pulcēties ziņkārīgo pūlītis, un tuvumā stāvošais sargs uzbļāva: — Ko jūs, piķis un zēvele, tur darāt?

—  Laikam sagriezās ritenīši, — pūlēdamies atgūt elpu un taustīdams ribas, noteica Harijs. Rons aizsteidzās pakaļ Hedvigas būrim. Pūce tā ūjināja, ka starp apkārtējiem sākās runas par nežēlīgu izturēšanos pret dzīvniekiem.

—  Kāpēc mēs netikām cauri? — Harijs čukstus vaicāja Ronam.

—  Nespēju aptvert…

Rons izmisis pameta skatu visapkārt. Vēl kāds ducis ziņkārīgo turpināja vērot zēnus.

—  Mēs nokavēsim vilcienu, — nočukstēja Rons. — Es nesaprotu, kāpēc eja noslēdzās.

Harijs pacēla acis uz milzīgo pulksteni. Kaut kur vēdera dziļumos uzvilnīja nelabums. Desmit sekunžu… deviņas sekundes…

Viņš lēnītēm piebīdīja savus ratiņus pie sienas un pagrūda tos no visa spēka. Nekas nenotika, betons kā jau betons.

Trīs sekundes… divas sekundes… viena sekunde…

—  Tas ir projām, — apstulbis noteica Rons. — Vilciens ir projām. Ko tad, ja mamma un tētis netiek atpakaļ pie mums? Vai tev ir kaut cik vientiešu naudas?

Harijs pavīpsnāja. — Dērsliji nav man iedevuši ne pensa nu jau sešus gadus.

Rons piespieda ausi aukstajai sienai.

—   Es neko nedzirdu, — viņš, saspringti klausīdamies, sacīja.

—   Ko mēs darīsim? Es nezinu, cik ilgs laiks būs vajadzīgs mammai ar tēti, lai tiktu atpakaļ pie mums.

Zēni paskatījās apkārt. Daži cilvēki vēl arvien blenza uz viņiem — laikam jau tāpēc, ka Hedviga turpināja brēkāt.

—  Labāk iesim un pagaidīsim viņus pie mašīnas, — ieminējās Harijs. — Mēs pievēršam pārāk daudz uzma…

—  Harij! — acīm iemirdzoties, draugu pusvārdā pārtrauca Rons.

—   Mašīna!

—   Kas ar to noticis?

—  Mēs varam uz Cūkkārpu aizlidot ar mašīnu!

—   Bet es gribēju…

—   Mēs esam dimbā, vai ne? Un mums taču jānokļūst skolā! Un pat nepilngadīgi burvji drīkst izmantot maģiju ekstremālos apstākļos, to paredz deviņpadsmitais vai kāds tur paragrāfs tajos Ierobežojumos…

Paniku Harija sirdī pēkšņi nomainīja sajūsma.

—  Vai tu proti ar to lidot?

—  Protams, — sacīja Rons, pagriezdams savus ratiņus pret izeju. — Ejam, ja pasteigsimies, mēs panāksim Cūkkārpas ekspresi.

Cauri ziņkārīgu vientiešu pūlim viņi izsoļoja ārā no stacijas un sānieliņā sameklēja Vīzliju veco fordu.

Ar pāris zižļa piesitieniem Rons atvēra mašīnas milzīgo bagāžnieku. Viņi iecēla mašīnā savas lādes, Hedvigas būri nolika uz pakaļējā sēdekļa, bet paši iekāpa priekšā.

—    Paskaties, vai neviens mūs neredz, — sacīja Rons, ar vēl vienu zižļa pieskārienu iedarbinādams auto aizdedzi. Harijs pabāza galvu ārā pa logu. Tālāk, uz galvenās ielas, plūda blīva mašīnu straume, bet viņu sānieliņā izskatījās tukša.

—  Viss kārtībā, — Harijs paziņoja.

Rons nospieda mazu sudrabotu podziņu uz paneļa. Mašīna ap viņiem pagaisa — tāpat kā viņi paši. Harijs juta, kā zem viņa nodreb sēdeklis, dzirdēja, kā motors ierūcas skaļāk, juta rokas uz ceļgaliem un brilles uz deguna, bet, cik nu viņš varēja noprast, viņš bija pārvērties acu ābolu pārī, kas šūpojas mazā, stāvošu mašīnu pilnā ielā pāris pēdu virs zemes.

—   Braucam, — no labās puses atskanēja Rona balss.

Viņi pamazām sāka celties augšup, zeme un netīrās mājas pamazām pazuda no skatiena. Dažas sekundes vēlāk viņi jau lidoja augstu virs Londonas, kas tagad vēla dūmus un žibināja stiklus tālu zem viņu kājām.

Tad atskanēja kluss paukšķis, un mašīna, Harijs un Rons kļuva redzami.

—   Opsā, — nomurmināja Rons, nospiezdams izgaišanas pastiprinātāju. — Tas laikam īsti labi nestrādā…

Zēni nospieda pogu vēlreiz. Mašīna izgaisa. Un parādījās atkal.

—   Turies stingri! — nokliedzās Rons un nospieda gāzes pedāli. Viņi iebrauca tieši zemos, pūkainos mākoņos. Tagad ap viņiem vēlās pienaina dūmaka.

—   Ko darīsim tagad? — vaicāja Harijs, blenzdams uz mākoņiem, kas apņēma mašīnu no visām pusēm.

—   Mums jāredz vilciens, lai zinātu, uz kuru pusi mums jālido, — sacīja Rons.

—   Iznirsti uz mirkli no mākoņiem!

Mašīna nolaidās zemāk, un viņi atkal ieraudzīja zemi. Tagad adika ieraudzīt Cūkkārpas ekspresi…

—  Es to redzu! — iesaucās Harijs. — Redzi, tur, taisni priekšā!

Cūkkārpas ekspresis locījās kā sarkana čūska kādu gabaliņu

tālāk.

— Tas dodas uz ziemeļiem, — Rons noteica, uzmetis acis kompasam uz mašīnas paneļa. — Tā, mums būs jāpārbauda, vai lidojam pareizi ik pēc pusstundas. Turies…

Viņi atkal uzšāvās augstāk, pazuzdami mākoņos. Vēl pēc mirkļa viņi izlidoja saules gaismā virs mākoņu segas.

Tā bija cita pasaule. Mašīnas riteņi brīdi pa brīdim viegli pieskārās pūkainajai mākoņu jūrai, bet virs viņiem spoži zilajās, bezgalīgajās debesīs mirdzēja žilbinoši balta saule.

—  Tagad mums jāsargājas tikai no lidmašīnām, — sacīja Rons.

Viņi saskatījās un sāka smieties. Krietnu bridi draugi nevarēja

rimties.

Viņi jutās tā, it kā būtu nokļuvuši neticamā sapnī. Šis, nodomāja Harijs, noteikti bija labākais pārvietošanās veids — pāri sniegbalto mākoņu mutuļiem un torņiem, spožas, dedzinošas saules gaismas pielietā mašīnā, ar kārtīgu īrisu paku cimdu nodalījumā — un kur nu vēl Freda un Džordža greizsirdīgās sejas, kad viņi gludi un iznesīgi nolaidīsies līdzenajā zālienā pašā Cūkkārpas pils durvju

priekšā.

Laiku pa laikam viņi nolaidās zemāk, lai pārliecinātos, vai vilciens vēl redzams. Virzoties uz ziemeļiem, katra nākamā nolaišanās atklāja viņiem citu ainu. Vispirms no skata pazuda Londona, un tās vietā nāca zaļi, sakopd lauki, kurus savukārt nomainīja plaši, sarkanīgi tīreļi, ciematiņi ar mazmazītiņām rotaļu baznīciņām un lielas pilsētas, pa kuru ielām kā daudzkrāsainas skudras rāpoja mašīnas.

Vairākas stundas nekas īpašs nenotika, un Harijam nācās atzīt, ka sākotnējā sajūsma ir gājusi mazumā. īrisi briesmīgi kaltēja kaklu, taču nekā dzerama mašīnā nebija. Viņi abi bija novilkuši džemperus, bet, neskatoties uz to, Harija krekliņš lipa klāt pie sēdekļa atzveltnes un brilles visu laiku slīdēja lejup pa nosvīdušo degunu. Viņš vairs neievēroja fantastiskās mākoņu skulptūras un ar ilgām domāja par vilcienu, kas pukšķināja uz priekšu kaut kur zem mākoņiem, — tur no apaļīgās raganas varēja nopirkt ledusaukstu ķirbju sulu… Kāpēc gan viņi netika uz platformas numur deviņi un trīs ceturtdaļas?

—  īpaši tālu vairs nevajadzētu būt, — nogārdzās Rons vēl pēc pāris stundām, kad saule jau sāka grimt savā mākoņu gultā, nokrāsodama balto palagu tumši sārtu. — Pārbaudām vēlreiz vilcienu?

Tas vēl arvien bija turpat, tieši zem viņiem. Šobrīd tas meta loku apkārt kalnam ar sniega apsegtu virsotni. Zem mākoņu pārklāja bija krietni tumšāks.

Rons atkal nospieda gāzes pedāli un ielidoja mākoņos, tikai šoreiz dzinējs nez kāpēc sāka gaudot.

Harijs un Rons nervozi saskatījās.

—   Iespējams, autiņš vienkārši ir piekusis, — sacīja Rons. — Ar »

to nekad tik tālu neviens nav braucis.

Un zēni izlikās nemanām, ka gaudošana kļūst arvien skaļāka, bet debesis — arvien tumšākas. Tumsā sāka mirdzēt pirmās zvaigznes. Harijs atkal uzvilka džemperi, cenzdamies neievērot to, ka pat logu tīrītāji velkas pāri stikliem arvien ļenganāk un ļenganāk, it kā protestēdami pret tādām mocībām.

—  Daudz vairs nav adicis, — noteica Rons, vairāk vērsdamies pie mašīnas nekā pie Harija, — daudz vairs nav adicis.

Kad vēl pēc brīža viņi nolaidās zem mākoņiem, viņi samiedza acis, cik spēka, lai tumsā ieraudzītu siluetu, ko viņiem abiem bezgala gribējās ieraudzīt.

—  Tur tā ir! — iekliedzās Harijs, likdams Ronam un Hedvigai satrūkties. — Tieši priekšā!

Virs tumšā apvāršņa, uz klints, kas slējās pāri ezeram, tālumā varēja saskatīt Cūkkārpas pils daudzos torņus un tornīšus.

Bet mašīna tajā brīdī sāka drebēt un zaudēt ātrumu.

—    Vēl mazliet, — lūdzoši nočukstēja Rons, sapurinādams stūri, — mēs jau gandrīz esam klāt, vēl mazliet…

Dzinējs aizrijās. No motora pārsega cēlās niknas tvaika strūkliņas. Harijs no visa spēka iekrampējās sēdekļa malās — viņi tuvojās ezeram.

M«šīna nelāgi sašūpojās. Pavēries ārā pa logu, Harijs kādu jūdzi zem mašīnas riteņiem ieraudzīja līdzeno, melno, stiklaino ūdens virsmu. Rona pirkstu kauliņi uz stūres bija bald. Mašīna nošūpojās vēlreiz.

—  Vēl mazliet, — Rons nomurmināja.

Viņi lidoja pāri ezeram… pils bija tieši priekšā… Rons piespieda gāzes pedāli.

Atskanēja skaļš "ldang", kaut kāda sprakšķēšana, un motors apklusa pavisam.

—   Opsā, — klusumā noteica Rons.

Mašīnas priekšgals nosvērās uz leju. Viņi krita, krita arvien ātrāk, drāzdamies tieši virsū pils sienai.

• ļ 4 »

—    Nēēēēēēē! — kliedza Rons, kā vājprātīgs griezdams auto stūri. Viņi aizlidoja pāris centimetru gar tumšo akmens sienu. Mašīna plašā lokā pārlidoja pāri tumšajām siltumnīcām, tad zem viņiem nozibēja dārzeņu lauciņš, ko nomainīja tumšs zāliens. Viņi krita arvien zemāk un zemāk.

Rons adaida stūri pavisam un izrāva no kabatas savu zizli.

—  APSTĀJIES! APSTĀJIES! — viņš kliedza, dauzīdams instrumentu paneli un priekšējo stiklu ar burvju nūjiņu, taču mašīna turpināja krist, un zeme traucās arvien tuvāk…

—  UZMANIES! KOKS! — iebrēcās Harijs, mēģinādams pagriezt stūri, bet bija jau par vēlu…

BLĀC.

Ar ausis plosošu troksni metāls atsitās pret koku, viņi iedrāzās resnajā stumbrā un ar smagu blīkšķi nogāzās zemē. No sadragātā motora pārsega gāzās tvaiki. Hedviga bailēs brēca, Harijam uz pieres milža puns golfa bumbiņas lielumā (viņš bija atsities ar galvu pret priekšējo stiklu), bet blakus viņam Rons klusi, izmisīgi ievaidējās.

—   Kas ar tevi? — uztrauktā balsī vaicāja Harijs.

—   Mans zizlis, — trīcošā balsī noteica Rons. — Paskaties uz manu zizli.

Tas bija pārlūzis uz pusēm — zižļa augšgals zvārojās, knapi turēdamies pāris šķiedrās.

Harijs pavēra muti, lai nomierinātu draugu un pateiktu, ka skolā to noteikti salabos, taču viņš nepaguva bilst ne vārda. Tajā brīdī kaut kas ietriecās mašīnas sānos ar satrakota buļļa sparu tā, ka Harijs uzkrita virsū Ronam. Tūlīt ne mazāk spēcīgs sitiens ķēra mašīnas jumtu.

—   Kas te not…?

Rons palūkojās pa priekšējo logu, un viņam aizrāvās elpa; Harijs pavērās atpakaļ tieši laikā, lai redzētu, kā zars kārtīgas žņaudzējčūskas resnumā iebliež pa mašīnu. Koks, kurā viņi bija iebraukuši, uzbruka. Tā stumbrs bija saliecies gandrīz uz pusēm, un tā mezglainie zari slānīja mašīnu, kur vien spēja to aizsniegt.

—   Aāāāā! — iebļāvās Rons, kad vēl viens varens zars atstāja pamatīgu iedobi viņa puses durvīs. Priekšējais stikls tagad ik pa brīdim nodrebēja, jo pār to bira dūrītēm līdzīgu žagaru krusa, savukārt senam mūru graušanas tarānam līdzīgs zars dobji dārdināja pa jumtu — turklāt likās, ka tas sāk ieliekties…

—  Mums jābēg no šejienes! — iekliedzās Rons, ar visu spēku atgrūzdams durvis un mēģinādams izlēkt no auto, bet jau nākamajā mirklī vēl viena zara āķis no augšas ietrieca viņu Harijam klēpī.

—  Ar mums ir cauri! — viņš ievaidējās, redzēdams, kā ieliecas jumts, taču tajā brīdī zēni sajuta, ka mašīnas grīda ievibrējas — motors atkal darbojās.

—  Atpakaļgaita! — iebļāvās Harijs, un auto sāka braukt atmuguriski. Koks vēl arvien pūlējās iesist mašīnai. Puikas dzirdēja, kā nokrakst saknes, — vicinādams zarus pret auto, stumbrs gandrīz norāvās no vietas.

—   Daudz, — elsoja Rons, — netrūka. Paldies tev, mašīnīt.

Tomēr arī auto, šķiet, bija gana. Ar strupiem klandzieniem atsprāga vajā abas durvis, un Harijs juta, kā viņa sēdeklis pagāžas uz sāniem. Nākamajā mirklī viņš jau gulēja garšļaukus miklajā zālienā. Skaļi būkšķi liecināja, ka mašīna šobrīd sviež viņu bagāžu ārā no bagāžnieka. Gaisā uzšāvās Hedvigas būris, tā durtiņas atsprāga, un pūce ar skaļu, dusmīgu kliedzienu aizlidoja tiešā ceļā uz pili, pat nepametot skatienu atpakaļ, lai pārliecinātos, kā klājas viņas saimniekam. Tad, sadauzīta, saskrāpēta un dusmās sprauslodama tvaiku, mašīna aizgrabēja tumsā, sarkanajām aizmugures gaismām nikni zibot.

—   Atgriezies! — Rons nokliedzās tai pakaļ, vicinādams savu salauzto zizli. — Tētis mani nositīs.

Bet mašīna tikai vēlreiz nosprauslojās un nozuda tumsā.

—  Mums nu gan noveicās! — noteica izmisušais Rons un pieliecās, lai paceltu Kašķi, savu žurku. — No visiem apkārtējiem kokiem mēs trāpījām tieši tajā, kas, saņēmis belzienu, belž pretī!

Viņš pameta skatu pāri plecam uz veco koku, kas vēl arvien dusmīgi vicināja zarus.

—   Ejam, — gurdi sacīja Harijs, — mums vēl jātiek skolā.

Tā nu nebija triumfālā ierašanās, kādu viņi bija iedomājušies. Stīvi, nosaluši un sadauzījušies, viņi sagrāba savu lāžu rokturus un pa zāles klāto nogāzi vilkās uz lielo ozolkoka durvju pusi.

—   Šķiet, mielasts jau ir sācies, — teica Rons, nolaizdams savu lādi pie uzejas kāpnēm un klusi pieiedams pie spoži apgaismotā loga. — Ei, Harij, panāc, paskaties — iet vaļā Šķirošana!

Harijs piesteidzās pie loga, un viņi abi ieskatījās Lielajā zālē.

Neskaitāmas sveces lidinājās gaisā virs četriem gariem, cilvēku pilniem galdiem, mezdamas atspulgus uz zelta šķīvjiem un kausiem. Augšā bija redzami noburtie griesti, uz kuriem vienmēr varēja skatīt zvaigznēm nosētās debesis.

Pāri melno, smailo Cūkkārpas studentu cepuru jūrai Harijs manīja, kā zālē ienāk gara nobijušos pirmgadnieku rinda. Džinnija bija viegli pamanāma savu ugunssarkano, Vīzliju ģimenei tik raksturīgo matu dēļ. Tikmēr profesore Maksūra, ragana ar acenēm un ciešā copē saņemtiem matiem, jauniņo priekšā uz soliņa nolika slaveno Cūkkārpas Šķirinici.

Katru gadu šī cienījamā vecuma cepure, par spīti ielāpiem, izdilušajām vietām un daudzu roku atstātajiem netīrumiem, sašķiroja jaunos audzēkņus pa četriem Cūkkārpas namiem (tos sauca Grifidors, Elšpūtis, Kraukļanags un Slīdenis). Harijs gluži labi atcerējās, kā tieši pirms gada šo cepuri lika galvā pats un tad pārakmeņojies gaidīja tās spriedumu, kamēr cepure, it kā sarunādamās pati ar sevi, murmināja viņam ausī. Pāris baismīgus mirkļus viņam likās, ka viņu ieliks Slīdenī, namā, no kura nāca vairāk tumšo burvju un raganu nekā no visiem pārējiem kopā, — taču galu galā viņš nonāca Grifidorā kopā ar Ronu, Hermioni un pārējiem Vīzlijiem. Pagājušajā gadā Harijs un Rons palīdzēja grifidoriem izcīnīt Skolas kausu, pirmo reizi septiņu gadu laikā pārspējot Slideni.

Zāles priekšā izsauca pavisam sīku puiku peļu pelēkiem matiem, un viņš uzlika cepuri. Harija skatiens aizslīdēja tālāk, kur pie skolotāju galda, vērodams Šķirošanas ceremoniju, sēdēja skolas direktors profesors Dumidors. Viņa garā, sudrabotā bārda un pusmēnešu formas acenes, kā parasti, spoži mirdzēja sveču gaismā. Pāris vietu tālāk Harijs pamanīja Zeltiņu Sirdsāķi, kurš šoreiz bija tērpies zilzaļās drānās. Un pašā galda galā sēdēja milzīgais, izspūrušais Hagrids un aizgūtnēm dzēra no sava kausa.

—   Paga… — Harijs nomurmināja un pagriezās pret Ronu. — Pie skolotāju galda ir tukša vieta… Kur tad Strups?

Profesors Severuss Strups bija skolotājs, ar kuru Harijam bija vissliktākās attiecības. Turklāt Harijs bija audzēknis, kuru vissliktāk ieredzēja Strups. Nežēlīgais, izsmējīgais pasniedzējs neieredzēja nevienu, izņemot studentus no viņa paša nama, no Slīdeņa. Strups pasniedza mikstūras.

—  Varbūt viņš ir saslimis! — cerību pilnā balsī iesaucās Rons.

—   Varbūt viņš ir aizgājis no skolas, — prātoja Harijs, — jo atkal nedabūja kāroto amatu, aizsardzību pret tumšajām zintīm.

—  Vai varbūt viņu atlaida! — aizrāvies turpināja Rons. — Neviens taču viņu neieredz…

—  Vai varbūt, — zēniem aiz muguras pēkšņi atskanēja ledaina balss, — viņš vienkārši vēlas uzzināt, kāpēc jūs divi neieradāties ar skolas vilcienu.

Harijs apmetās apkārt. Turpat līdzās, melnajām drēbēm plandot aukstajā vējā, stāvēja Severuss Strups. Pasniedzējs bija kārns vīrs ar iedzeltenu sejas ādu, līku degunu un taukainiem, melniem matiem, kas sniedzās līdz pleciem. Šobrīd viņa smaids liecināja tikai vienu — Harijs saprata, ka viņi ar Ronu ir iekūlušies pamatīgās nepatikšanās.

—   Nāciet man līdzi! — pavēlēja Strups.

Neuzdrīkstēdamies pat saskatīties, Harijs un Rons sekoja Stru-

pam augšā pa pakāpieniem. Viņi ienāca plašajā Ieejas zālē, kas

atbalsoja katru viņu soli. No Lielās zāles vijās gardu ēdienu smarža, taču Strups veda viņus projām no siltuma un gaismas lejup pazemē pa šaurām akmens trepēm.

—   Ejiet iekšā! — pasniedzējs sacīja, atvērdams durvis aukstā gaiteņa vidū.

Puikas trīcēdami iegāja Strupa kabinetā. Pie ēnu klātajām sienām plauktos bija sarindotas lielas stikla krūkas, kurās peldēja visvisādas pretīgas lietas, kuru nosaukumus Harijam šobrīd nudien nebija ne mazākās patikas uzzināt. Pavards bija tumšs un tukšs. Strups aizvēra durvis un pievērsās zēniem.

—   Tātad, — viņš klusām ierunājās, — vilciens nav gana labs slavenajam Harijam Poteram un viņa uzticamajam ieroču nesējam Vīzlijam. Nu, ko, zēni, — vēlējāties ierasties ar pompu, ko?

—  Nē, kungs, mēs Kingskrosā netikām…

—   Klusēt! — Strups klusi pārtrauca. — Ko jūs izdarījāt ar mašīnu?

Ronam aizrāvās elpa. Šī nebija pirmā reize, kad Harijam radās iespaids, ka Strups spēj lasīt domas. Tomēr mirkli vēlāk, kad Strups atvēra "Vakara Pareģa" šodienas numuru, Harijs visu saprata.

—  Jūs redzēja, — norādīdams uz virsrakstu "Lidojošs fords samulsina vientiešus", nošņācās Stnips. Viņš sāka lasīt rakstu: — "Divi vientieši no Londonas apgalvo, ka redzējuši vecu mašīnu pārlidojam pāri centrālā pasta tornim… pusdienlaikā Norfolkā Hetija Beilisas kundze, izkarinot veļu… Enguss Flīta kungs no Pīblzas ziņoja policijai" …pavisam seši vai septiņi vientieši. Vai tikai tavs tēvs nestrādā Vientiešu priekšmetu nepareizas izmantošanas birojā? — viņš pavaicāja, paskatīdamies uz Ronu un pasmaidīdams vēl indīgāk. — Vai, vai, vai… paša miesīgs dēls…

Harijs jutās tā, it kā viņam nupat pa vēderu būtu iekrāvis viens no trakā koka lielākajiem zariem. Ja kāds uzzinās, ka mašīnu nobūris Vīzlija kungs… par to viņš nebija iedomājies…

—   Pārmeklējot parku, es ievēroju, ka ievērojams kaitējums ir nodarīts retajam Vālējošajam vītolam, — turpināja Stnips.

—   Tas koks nodarīja vairāk kaitējuma mums nekā mēs… — paspruka Ronam.

—   Klusēt! — vēlreiz nošņācās Strups. — Diemžēl jūs neesat mana nama audzēkņi un es nevaru pieņemt lēmumu par jūsu izslēgšanu no skolas. Tagad es došos un atvedīšu amatpersonas, kurām ir šīs jaukās tiesības. Jūs dkmēr gaidiet šeit.

Harijs un Rons nobāluši saskatījās. Ēst Harijam nu vairs nekārojās. Tagad viņam vienkārši bija slikti. Viņš centās neskatīties uz lielo, glumo būtni, kas peldēja zaļā šķidrumā uz plaukta aiz Strupa galda. Ja Strups atvedīs Grifidora torņa vecāko, profesori Maksūru, diez ko labāk viņiem neklāsies. Iespējams, viņa bija taisnīgāka par Strupu, tomēr sodu bardzībā viņai līdzīgu nebija.

Desmit minūtes vēlāk atgriezās Strups, un līdzi viņam, protams, atnāca profesore Maksūra. Harijs profesori Maksūru bija redzējis dusmīgu vairākkārt, bet vai nu viņš bija piemirsis, cik asā līnijā viņa spēj savilkt lūpas, vai arī šoreiz viņa bija dusmīgāka nekā jebkad agrāk. Ienākusi telpā, viņa tūlīt pacēla zizli. Harijs un Rons sarāvās, taču viņa tikai pamāja uz tukšā pavarda pusi, un tur uzšāvās liesmas.

—   Sēdieties, — viņa pavēlēja, un abi puikas atkāpās, līdz atkrita pie uguns noliktajos krēslos.

—   Stāstiet, — brillēm nikni zibot, viņa noskaldīja.

Rons sāka stāstu ar sienu stacijā, kas neizlaida viņus cauri.

—  …mums, profesore, nebija citas izvēles, mēs vienkārši netikām uz vilcienu.

—   Kāpēc jūs mums nenosūtījāt vēstuli ar pūci? Jums taču ir pūce? — profesore Maksūra uzmeta ledainu skatienu Harijam.

Harijs stulbi blenza uz skolotāju. Tagad, kad viņa to pateica, tas likās tik pašsaprotami.

—  Man… man tas neienāca prātā…

—  To, — sacīja profesore Maksūra, — es redzu.

Pie biroja durvīm kāds pieklauvēja, un Strups, svētlaimīgi smaidīdams, tās atvēra. Uz sliekšņa stāvēja skolas direktors profesors Dumidors.

Harijs sastinga. Dumidors izskatījās neparasti norūpējies. Pāri ļod līkajam degunam direktors uzmeta zēniem tādu skatienu, ka Harijs pēkšņi vēlējās, kaut labāk viņus abus ar Ronu vēl arvien klapētu Vālējošais vītols.

Kādu brīdi valdīja klusums. Tad Dumidors jautāja: — Lūdzu, paskaidrojiet, kāpēc jūs tā rīkojāties?

Harijs justos labāk, ja direktors būtu kliedzis. Vilšanās sajūta Dumidora balsī lika Harijam nodrebēt. Nez kādēļ viņš nespēja paskatīties vecajam burvim acīs, tāpēc sarunājās ar direktora ceļgaliem. Viņš izstāstīja Dumidoram visu, izņemot to, ka noburtā mašīna piederēja Vīzlija kungam. Tas izskanēja tā, it kā viņi abi ar Ronu būtu nejauši atraduši apburto mašīnu stāvvietā pie stacijas. Viņš zināja, ka profesors redz šo pretrunu, tomēr Dumidors par mašīnu neko vairāk nejautāja. Kad Harijs beidza savu stāstu, direktors vienkārši turpināja caur savām brillēm vērot abus pārkāpējus.

— Mēs iesim savākt savas mantas, — ar bezcerību balsī izdvesa Rons.

—   Par ko jūs, Vīzlij, runājat? — norējās profesore Maksūra.

—  Jūs taču izslēdzat mūs? — vaicāja Rons.

Harijs uzmeta žiglu mirkli Dumidoram.

—  Nē, šodien mēs vēl neizslēdzam jūs, Vīzlija kungs, — sacīja Dumidors. — Tiesa, es velētos, lai jūs abi liekat aiz auss, ka šis ir ļoti nopietns pārkāpums. Šovakar es rakstīšu jūsu ģimenēm. Un man jūs jābrīdina, ja vēlreiz atkārtosies kas tamlīdzīgs, man neatliks nekas cits kā izslēgt jūs.

Strups izskatījās tā, it kā nupat būtu atcelti Ziemassvētki. Viņš nokremšļojās un sacīja: — Profesor Dumidor, šie zēni ir pārkāpuši Dekrētu par nepilgadīgo buršanās ierobežojumiem, nodarījuši nelabojamu kaitējumu senam un vērtīgam kokam… protams, šāda veida rīcība…

—    Severus, par šo puišu sodīšanu izlems profesore Maksūra, — mierīgi noteica Dumidors. — Viņi ir grifidori, tāpēc tas ir viņas pārziņā. — Direktors pievērsās profesorei Maksūrai. — Minerva, man tagad jāatgriežas zālē, šis tas vēl palika neizziņots. Nāciet, Severus, es gribētu nogaršot olu krēma torti, tā izskatījās debešķīgi…

Strups uzmeta Harijam un Ronam nāvīgas indes pilnu skatienu, tad pagriezās un ļāva direktoram izvadīt sevi no telpas, atstādams zēnus vienatnē ar profesori Maksūru, kura vēl arvien vēroja viņus ar atriebes eņģeļa cienīgu skatienu.

—  Jums, Vīzlij, labāk doties uz slimnīcu — jums tek asinis.

—  Sīkums, — atteica Rons, ar piedurkni noslaucīdams brūcīti virs acs. — Profesore, es gribēju redzēt, kur iešķiros manu māsu…

—   Šķirošanas ceremonija jau ir beigusies, — sacīja profesore Maksūra. —Jūsu māsa arī ir Grifidorā.

—  Tas gan labi, — uzelpoja Rons.

—  Un kas attiecas uz Grifidoru… — profesore Maksūra bargi uzsāka, taču Harijs viņu pārtrauca: — Profesore, mēs paņēmām mašīnu, kad ceturksnis vēl nebija sācies, tāpēc, šķiet, Grifidoram nevajadzētu zaudēt punktus mūsu pārkāpuma dēļ?

Profesore Maksūra veltīja zēnam caururbjošu skatienu, tomēr viņam likās, ka skolotāja nenovaldīsies un tūlīt pasmaidīs. Katrā ziņā viņas lūpas vairs nebija sakniebtas tik cieši kā iepriekš.

—   Es nenoņemšu punktus Grifidoram, — viņa noteica, un Harijs atviegloti uzelpoja. — Tiesa, jums abiem tiks uzlikti pēcstundu darbi.

Tas bija daudz labāk, nekā Harijs bija iedrošinājies cerēt. Dumidora vēstule Dērslijiem viņu neuztrauca itin nemaz. Harijs zināja, ka šajā notikumā viņa audžuvecākus varēja sarūgtināt tikai viens apstāklis — tas, ka Vālējošais vītols nenogalināja neērto radinieku.

Profesore Maksūra vēlreiz pacēla savu zizli un pavērsa to pret Strupa galdu. Uz tā ar klusu paukšķi parādījās liels šķīvis ar sviestmaizēm, divi sudraba kausi un norasojusi krūka ar ledusaukstu ķirbju sulu.

—    Paēdiet šeit un tad tūlīt dodieties taisnā ceļā uz guļamistabu, — viņa sacīja. — Man jāatgriežas svinību zālē.

Kad durvis aiz profesores aizvērās, Rons skaļi, gari nosvilpās.

—   Man jau likās, ka ar mums ir cauri, — viņš noteica, paķerdams sviestmaizi.

—  Arī man tā likās, — atzinās Harijs un ari sāka ēst.

—   Nu gan mums noveicās! — Rons sacīja, pilnu muti ēzdams maizi ar vistu un šķiņķi. — Freds un Džordžs ar mašīnu ir lidinājušies vismaz piecas vai sešas reizes, un viņus neviens vientiesis nekad nav ievērojis. — Viņš norija kumosu un nokoda vēl vienu sviestmaizes gabalu. — Un kāpēc mēs netikām uz platformas?

Harijs paraustīja plecus. — Tagad gan mums nāksies piesargāties, — viņš noteica, iedzerdams kārtīgu malku ķirbju sulas. — Nebūtu bijis slikti paskatīties uz mielastu…

—   Viņa negribēja, lai mēs tur rēgojamies, — prātīgi noteica Rons. — Nebūtu lāga pārējiem ierādīt, ka tā ir laba doma — ierasties uz mācībām ar lidojošu mašīnu.

Apēduši tik sviestmaizes, cik katram kārojās (šķīvis vienmēr palika pilns, lai cik no tā ņemtu), viņi piecēlās un izgāja no Strupa kabineta, lai dotos ierastajā ceļā uz Grifidora torni. Pilī valdīja klusums. Šķita, ka mielasts ir beidzies. Zēni gāja garām murminošiem portretiem un čīkstošiem bruņutērpiem, viņi kāpa pa šaurām trepēm un gāja pa gariem gaiteņiem, līdz sasniedza telpu, kur aiz eļļā gleznota varen dūšīgas, sārta zīda kleitā tērptas kundzes portreta atradās slepenā ieeja Grifidora tornī.

—   Parole? — dāma jautāja, kad puikas apstājās viņas priekšā.

—   Eē… — sastomījās Harijs.

Jauno paroli viņi taču nezināja, jo vēl nebija satikuši grifidoru prefektu, taču ilgi viņiem nenācās gaidīt — pēc maza mirkļa viņiem aiz muguras atskanēja steidzīgi soļi, un pagriezušies viņi ieraudzīja, ka šurpu skrien Hermione.

—   Tad te jūs esat! Kur jūs bijāt? Klīst visneiespējatnākās baumas — kāds teica, ka jūs esot izslēgti no skolas, jo esot sadauzījuši lidojošu automašīnu.

—  Nu, izslēgti mēs neesam, — Harijs nomierināja draudzeni.

—  Jūs taču neteiksiet, ka jūs šurp tiešām atlidojāt? — vaicāja Hermione, gandrīz tikpat bargi kā profesore Maksūra.

—   Iztiksim bez morāles, — nepacietīgi sacīja Rons. — Labāk pasaki mums jauno paroli.

—    "Mazputniņš", — tikpat nepacietīgi atbildēja Hermione, — bet es gribēju uzzināt ko citu…

Tomēr tajā brīdī resnās kundzes portrets atvērās un Hermioni pusvārdā pārtrauca visu grifidoru draudzīgās urravas un aplausi. Izskatījās, ka neviens no torņa iemītniekiem nav devies pie miera, bet visi, gaidīdami Hariju un Ronu, sapulcējušies apaļajā koptelpā, sakāpuši uz greizajiem galdiem vai sasēdušies mīkstajos atpūtas krēslos. Zēniem pretī pastiepās izpalīdzīgu roku jūra, bet Hermionei nācās rāpties koptelpā pašai.

—  Lieliski! — auroja Lī Džordans. — Iedvesmojoši! Kāda ierašanās! Ar autiņu ielidot tieši Vālējošajā vītolā, par to runās vēl gadiem ilgi!

—   Teicami nostrādāts, — Hariju uzrunāja piektgadnieks, ar kuru mūsu varonis nekad iepriekš nebija pārmijis ne vārda. Kāds klapēja viņam pa muguru tā, it kā Harijs tikko būtu uzvarējis maratonskrējienā. Freds un Džordžs izlauzās cauri pūlim un vienā balsi pārmetoši jautāja: — Kāpēc jūs nepasaucāt mūs atpakaļ, ko?

Rons nosarka un apmulsis smaidīja, bet Harijs tikmēr ievēroja vienu grifidoru, kurš noteikti neizskatījās īpaši priecīgs. Pāri vairāku sajūsminātu pirmgadnieku galvām varēja manīt Persiju, un likās, ka viņš mēģina tikt tuvāk līksmības vaininiekiem, lai noskaitītu viņiem pātarus. Harijs iedunkāja Ronu sānos un pamāja ar galvu Persija virzienā. Rons tūlīt visu saprata.

—     Mēs gribētu doties pie miera — esam noguruši līdz nāvei, — viņš paziņoja, un draugi sāka spiesties cauri pūlim uz durvīm telpas pretējā malā — no turienes varēja nokļūt kāpnēs, kas veda uz guļamistabām.

—  Arlabunakti! — Harijs uzsauca Hermionei, kura izskatījās tikpat dusmīga kā Persijs.

Visu ceļu līdz pat kāpnēm sajūsminātie grifidori sita zēniem uz pleca, un klusums iestājās tikai tad, kad viņi aizvēra aiz sevis durvis. Viņi žigli uzskrēja pa trepēm līdz savai guļamistabai, uz kuras tagad bija rakstīts "otrgadnieki". Viņi iegāja ierastajā, apaļajā istabā ar šaurajiem, augstajiem logiem, kurā kā parasti stāvēja piecas gultas ar sarkana samta aizkariem. Lādes jau bija uznestas augšā un noliktas gultas kājgalī.

Rons vainīgi uzsmaidīja Harijam.

—   Es zinu — man nevajadzētu par to priecāties, tomēr…

Tajā brīdī guļamistabas durvis vēlreiz atsprāga vaļā un pa tām

iedrāzās pārējie viņu istabas biedri — Šīmuss Finigens, Dīns Tomass un Nevils Lēniņš.

—  Neticami! — staroja Šīmuss.

—   Apskaužami, — piebalsoja Dīns.

—   Satriecoši, — izdvesa apstulbušais Nevils.

Arī Harijs nenoturējās un pasmaidīja.

SESTĀ NODAĻA ZELTIŅŠ SIRDSĀĶIS

Toties nākamajā dienā Harijam smaidīt vairs negribējās.

Nepatikšanas sākās jau no paša rīta, kad viņi brokastoja Lielajā zālē. Četri garie audzēkņu galdi bija nokrauti ar putras terīnēm, žāvētu zivju šķīvjiem, grauzdētas maizes kalniem, kā ari bļodām ar olām un grauzdētu speķi. Šorīt apburtie griesti bija apmākušies un pelēki. Harijs un Rons apsēdās pie Grifidora galda līdzās Hermionei, kura lasīja, atstutējusi savu "Viesos pie vampīriem" eksemplāru pret piena krūku. Labrītu viņa novēlēja mazliet stīvi, un Harijs nojauta, ka draudzene nebūt nav sajūsmā par veidu, kādā viņi ar Ronu ieradušies skolā. Turpretī Nevils Lēniņš sagaidīja viņus ar platu smaidu. Nevils bija apaļvaidzis zēns, kuru mūždien vajāja dažādi misēkļi un kuram bija nelabojami slikta atmiņa.

— Kuru katru brīdi ieradīsies pasts — droši vien vecmāmiņa atsūtīs lietas, kuras es aizmirsu.

Harijs tikko bija ķēries pie savas biezputras, kad virs galvas atskanēja spārnu švīkstoņa un pa logiem ielidoja kādas simts pūces. Tās sāka riņķot virs galdiem, nomēzdamas vēstules un sainīšus čalojošajā pūlī. Neviļam uz galvas novēlās liela, punaina paka, un vēl pēc brīža Hermiones piena krūzē iekrita kaut kas pamatīgs un pelēks, apšļakstīdams draugus ar pienu un spalvām.

—   Tas ir Erolsl — iesaucās Rons, aiz kājām izvilkdams novārgušo pūci no krūzes un nolikdams samaņu zaudējušo putnu uz galda. Tur nu Erols gulēja gaisā saslietām kājām un samirkušu, sarkanu aploksni knābī.

—  Ak, nē… — noelsās Rons.

—  Neraizējies, viņš ir dzīvs, — mierināja Hermione, uzmanīgi pataustījusi Erolu ar pirksta galu.

—  Ne jau par Erolu — par šo te…

Rons rādīja uz sarkano aploksni. Harijam tā izskatījās gluži parasta vēstule, taču Rons un Nevils uz to skatījās tā, it kā aploksne varētu kuru katru mirkli uzsprāgt.

—   Kas noticis? — Harijs nesaprata.

—  Viņa… viņa atsūtījusi man kaucekli, — Rons vārgi novilka.

—   Labāk, Ron, taisi vajā, — tikko dzirdami nočukstēja Nevils. —Ja neatvērsi, būs vēl ļaunāk. Reiz mana vecmamma man atsūtīja kaucekli, un es mēģināju izlikties to nemanām… — nabags nožagojās. — Tas bija drausmīgi.

Harijs skatījās te uz draugu pārakmeņotajām sejām, te uz sarkano aploksni.

—   Kas ir kauceklis? — viņš jautāja.

Bet Rons blenza uz vēstuli, par apkārtējo nelikdamies ne zinis. Aploksnes stūri sāka kūpēt.

—   Ver vaļā, — mudināja Nevils. — Pēc pāris minūtēm viss būs galā…

Rons pastiepa drebošu roku, izņēma vēstuli no Erola knābja un atplēsa. Nevils ar pirkstiem aizbāza ausis. Pēc pussekundes Harijs saprata, kāpēc Lēniņš tā rīkojās. Pirmajā mirklī Harijam likās, ka vēstule tiešām ir uzsprāgusi; milzīgo zāli piepildīja tāda rēkoņa, ka no griestiem sāka birt putekļi.

—   …NOZAGI MAŠĪNU, ES NEBŪTU PĀRSTEIGTAJĀ VIŅI TEVI IZSLĒGS, PAGAIDI TIK, GAN ES TEV TIKŠU KLĀT, ES NEDOMĀJU, KA TEV KAUT UZ BRĪDI IENĀCA

PRĀTĀ, KĀ JUTĪSIMIES MĒS AR TĒVU, KAD IERAUDZĪSIM, KA MAŠĪNA PAZUDUSI…

Simtkārt pastiprinātie Vizlija kundzes kliedzieni bija tik vareni, ka uz galdiem sāka šķindēt šķīvji un karotes. Iespaidu vēl pastiprināja apdullinošās atbalsis, kas vēlās no akmens sienām. Vai visa zāle pagriezās, lai redzētu, kurš saņēmis kaucekli, un Rons ieslīga dk dziļi krēslā, ka virs galda bija redzama tikai viņa ķiršsarkanā piere.

—  …VĒSTULE NO DUMIDORA VAKAR VAKARĀ, MAN LIKĀS, KA TAVS TĒVS NOMIRS NO KAUNA, MĒS TEV NEKO TĀDU NEESAM MĀCĪJUŠI, JŪS ABI AR IIARIJU VARĒJĀT AIZIET BOJĀ…

Harijs bija gaidījis atskanam savu vārdu un tagad centās izlikties, it kā nedzirdētu balsi, kas plosīja viņa bungādiņas.

—      …MANI PĀRŅEM RIEBUMS, TĒVAM DARBĀ DRAUD IZMEKLĒŠANA, TĀ IR TIKAI UN VIENĪGI TAVA VAINA, UN, JA TU VĒLREIZ KAUT PIRKSTU PAKUSTINĀSI NE TĀ, KĀ VAJAG, MĒS PAŠI IZŅEMSIM TEVI NO SKOLAS.

Iestājās dimdošs klusums. Sarkanā aploksne izkrita Ronam no rokas, aizdegās un pārvērtās pelnos. Harijs un Rons apstulbuši sēdēja savās vietās, it kā pāri viņiem nupat būtu pārvēlies cunami. Vairāki cilvēki zālē smējās, un palēnām sarunu čala atkal aizpildīja klusumu.

Hermione aizvēra savu "Viesos pie vampīriem" un no augšas paskatījās uz Ronu.

—  Nezinu, Ron, ko tu biji iedomājies, taču…

—  Tikai nesaki, ka to biju pelnījis, — meiteni pusvārdā pārtrauca Rons.

Harijs atbīdīja savu putras šķīvi. Viņa sirdi svilināja vainas apziņa. Vīzlija kungam draudēja izmeklēšana darbā. Pēc visa tā, ko Vizlija kungs ar kundzi šovasar bija darījuši viņa labā…

Bet ilgi gremdēties sirdsēstos viņam neiznāca. Pie grifidoru galda pienāca profesore Maksūra un izdalīja stundu sarakstus. Harijs paņēma savējo un secināja, ka mācības sāksies ar divām herboloģijas stundām kopā ar elšpūšiem.

Harijs, Rons un Hermione izgāja no pils kopā. Viņi izlaipoja cauri dārzeņu dobēm un devās uz siltumnīcām, kurās auga dažādi burvju augi. Kauceldiin vismaz varēja pateikties par vienu — Hermione uzskatīja, ka draugi saņēmuši pienācīgu sodu, un atkal izturējās pret viņiem ļoti jauki.

Pienākuši pie siltumnīcām, viņi ieraudzīja, ka skolas biedri tur jau stāv un gaida parādāmies profesori Asnīti. Tikko Harijs, Rons un Hermione pievienojās pārējiem, viņi ieraudzīja profesori, kura steidzās pāri zālienam ar saišu pilnām rokām. Kad Harijs pameta skatienu uz Vālējošo vītolu un ieraudzīja, ka vairāki tā zari tagad ir pārsieti, viņam atkal sametās kauns. Dīvaini šķita vienīgi tas, ka kopā ar profesori Asnīti šurp nāca arī Zeltiņš Sirdsāķis.

Profesore Asnīte bija drukna neliela auguma ragana, uz saviem spurainajiem matiem viņa bija uztūcījusi ielāpiem pārklātu mici; parasti viņas drānas bija notraipītas ar zemēm, bet viņas nagi liktu Petūnijas tantei noģībt. Zeltiņš Sirdsāķis turpretī bija ģērbies kā vienmēr nevainojami, šoreiz — tirkīzkrāsas drēbju kārtā. Viņa zeltainie mati zaigoja zem rūpīgi uzliktas tirkīzzilas cepures ar zelta izšuvumiem.

—  Sveicināti! — uzsauca Sirdsāķis, starojoši uzsmaidīdams audzēkņu pulciņam. — Els tikai parādīju profesorei Asnītei, kā pareizāk apkopt Vālējošā vītola brūces! Tomēr neiedomājieties, ka es zinu herboloģiju labāk nekā viņa — vienkārši savu ceļojumu laikā man ir pāris reižu nācies vērot šos eksotiskos augus…

—  Šodien, bērni, mēs strādāsim trešajā siltumnīcā, — paziņoja profesore Asnīte, kura šodien izskatījās dīvaini sapīkusi, kaut gan parasti smaidīja kā pavasara saulīte.

Audzēkņu bariņu pāršalca ieinteresēta sačukstēšanās. Līdz šim viņi bija strādājuši tikai pirmajā siltumnīcā — trešajā siltumnīcā zaļoja daudz interesantāki un arī bīstamāki augi. Profesore Asnīte noāķēja no savas jostas lielu atslēgu un atslēdza siltumnīcas durvis. Harijs saoda miklas zemes un minerālmēslu smaržu, kas jaucās ar smagu, saldenu aromātu — tas nāca no milzīgām, lietussarga lieluma puķēm, kas nokarājās no siltumnīcas griestiem. Viņš grasījās pievienoties Ronam un Hermionei, kuri jau bija iegājuši siltunīcā, kad viņu pēkšņi aizturēja Sirdsāķis.

—   Harij! Es vēlējos aprunāties ar tevi — vai jūs, profesore Asnīte, neiebildīsiet, ja es uz pāris mirkļiem aizkavēšu Poteru?

Spriežot pēc profesores Asnītes grimases, viņai bija gan kas iebilstams, tomēr Sirdsāķis tik noteica: — Pateicos, — un aizvēra siltumnīcas durvis herboloģijas pasniedzējas deguna priekšā.

—  Harij, — ierunājās Sirdsāķis un nošūpoja galvu tā, ka lielajos, baltajos zobos uzzibsnīja saules zaķīši. — Harij, Harij, Harij.

Pagalam apmulsušais Harijs klusēja.

—   Kad es dzirdēju par notikušo, es sapratu — tā ir tikai un vienīgi mana vaina. Labprāt būtu sevi iekaustījis.

Harijs nesaprata, par ko pasniedzējs runā. Viņš jau grasījās to teikt, kad tas turpināja savu tirādi: — Neatceros, kad būtu bijis vairāk satriekts. Atlidot mašīnā uz Cūldcārpu! Protams, es tūlīt sapratu, kāpēc tu tā rīkojies. Man tūlīt viss bija skaidrs. Harij, Harij, Harij.

Tas bija satriecoši, kā viņam izdevās demonstrēt visus savus žilbinošos zobus pat tad, kad nerunāja.

—  Ļāvu tev sajust popularitātes garšu, ko? — vārījās Sirdsāķis. — Aplipināju tevi ar bacilīti. Tu nonāci avīzes pirmajā lappusē kopā ar mani un nespēji sagaidīt, kad nokļūsi tur atkal.

—   Nē, profesor, jūs maldāties, redziet…

—  Harij, Harij, Harij, — vēlreiz atkārtoja Sirdsāķis, tad pastiepa roku un satvēra Harija plecu. — Es tevi saprotu. Tas ir gluži dabiski — vēlēties vēl, kad esi nogaršojis pirmo malku, — un es vainoju sevi par to, ka pasniedzu tev šo kausu. Tas nevarēja nesakāpt tev galvā — taču redzi, jaunekli, tu nevari vienkārši iesēsties lidojošā mašīnā, lai tevi pamanītu. Rimsties, ja? Gan tam pienāks laiks, kad paaugsies. Jā, jā, es zinu, ko tu domā. "Viņam viegli tā runāt, viņš ir visā pasaulē plaši pazīstams burvis!" Bet, kad es biju divpadsmit gadu vecs, arī es biju nulle, gluži kā tu šobrīd. Es pat teiktu, es biju vēl nullīgāka nulle nekā tu! Jo, raugi, par tevi viens otrs droši vien jau ir dzirdējis, ne? Visi tie notikumi ar Vārdā Nesaucamo? — Viņš paraudzījās uz zibens šautrai līdzīgo rētu Harija pierē. — Els zinu, zinu, tas nav gluži tas pats, kas iegūt "Raganu Zeltenes" balvu par apburošāko smaidu piecas reizes pēc kārtas — un ar to es varu pamatoti lepoties —, taču tas ir sākums, Harij, tas ir sākums\

Sirdsāķis vēl sirsnīgi pamiedza Harijam ar aci un devās projām. Pāris mirkļu Harijs apstulbumā stāvēja kā sastindzis, tad, aptvēris, ka stunda jau sen sākusies, viņš atvēra siltumnīcas durvis un ieslīdēja telpā.

Profesore Asnīte stāvēja pie steķu galda siltumnīcas vidū. Uz galda rindojās apmēram divdesmit uzauseņu dažādās krāsās. Kad Harijs iespraucās starp Ronu un Hermioni, pasniedzēja sacīja: — Šodien mēs pārstādīsim mandrāgas. Kurš man var pastāstīt par mandrāgas īpašībām?

Pirmā roku, protams, pacēla Hermione.

—  Mandrāgai, dēvētai arī par mandragoru, ir ļoti spēcīgas atjaunojošas īpašības, — noskaitīja Hermione, atkal izklausīdamās tā, it kā viņa būtu aprijusi mācību grāmatu. — To izmanto, lai palīdzētu pārvērstiem vai nolādētiem cilvēkiem atgūt to sākotnējo izskatu.

—   Lieliski. Desmit punktu Grifidoram, — meiteni uzslavēja profesore Asnīte. — Mandrāga ir ļoti daudzu pretinžu būtiska sastāvdaļa. Tiesa, tā var būt ari ļoti bīstama. Kurš man pastāstīs, kāpēc tā ir bīstama?

I lennioncs roka, šaujoties gaisā, gandrīz norāva Harijam no deguna brilles.

Mandrāgas kliedziens ir nāvējošs katram, kas to dzird, — viņa aši nobēra.

— Tieši tā. Tu esi nopelnījusi vēl desmit punktu, — sacīja profesore Asnīte. — Šīs mandrāgas vēl ir ļoti jaunas.

Teikdama šos vārdus, viņa norādīja uz vairākām rindā saliktām dziļām paplātēm, un skolēni pavirzījās uz priekšu, lai labāk apskatītu paplāšu saturu. Melnajā zemē taisnās rindās auga kāds simts nelielu, kuplu, sarkanzaļu dzinumu. Augi Harijam likās pagalam neievērojami, turklāt viņš nespēja saprast, ko domāja Hermione, runājot par mandrāgu "kliedzieniem".

—  Katrs paņemiet uzauseņu pāri, — norīkoja profesore Asnīte.

Sākās neliela drūzmēšanās, jo bērni centās tikt pie ausu sarga,

kas nebija rozā un pūkains.

—  Kad lūgšu tos uzlikt, pārliecinieties, lai jūsu ausis būtu pilnībā nosegtas, — skaidroja profesore Asnīte. — Kad būs droši tos atkal noņemt, es pacelšu īkšķus. Tā — uzlieciet uzauseņus!

Harijs uzlika savējos. Tie apslāpēja jebkuru skaņu. Profesore Asnīte pati uzlika pūkaini rozā pāri, uzrotīja piedurknes, cieši sagrāba vienu no kuplajiem dzinumiem un varenu rāvienu izcēla no zemes.

I larijs no pārsteiguma noelsās vien, bet to gan neviens nedzirdēja.

Sakņu vietā no zemes izsprāga mazs, zemēm aplipis un pagalam neglīts bēbis. Lapu čemurs auga zīdainim tieši uz galvas. Mazulim bija bāli zaļa, sīkiem plankumiņiem izraibināta āda, un bija skaidri redzams, ka tas no visa spēka bļauj.

Profesore Asnīte izvilka no galdapakšas lielu puķupodu un iekārtoja mandrāgu tumša, mikla komposta slānī tā, ka virs zemes palika tikai lapu cekuls. Profesore Asnīte nopurināja zemes no rokām, pacēla īkšķus un noņēma uzauseņus.

—  Tā kā šis mandrāgas ir gluži jauni dzinumi, to kliedziens vēl nespēj nogalināt, — viņa mierīgi turpināja, it kā viņa tikko būtu paveikusi kaut ko bezgala ierastu, piemēram, aplaistījusi begoniju. — Tiesa, ja jūsu ausis nebūtu pasargātas, jūs zaudētu samaņu uz vairākām stundām, un esmu pārliecināta, ka neviens no jums nevēlas izlaist jau pirmo mācību dienu, tāpēc gādājiet, lai strādājot jūsu ausis būtu rūpīgi nosegtas. Es vērsīšu jūsu uzmanību, kad pienāks nodarbības beigas.

—  Četri pie vienas paplātes — zem galda podu netrūkst. Komposts ir maisos tajā stūrī; un sargieties no indīgās tausteklenes — tai šobrīd nāk zobi.

Ar šiem vārdiem viņa uzšāva ar plaukstu dzelkšņainam, tumši sarkanam augam tā, ka tas ievilka savus garos taustekļus, kas bija sākuši snaikstīties pār profesores plecu.

Harijam, Ronam un Hermionei kā ceturtais pievienojās sprogmatis zēns no Elšpūša, kuru Harijs gan pazina pēc skata, bet ar kuru nekad nebija runājis.

—   Džastins Finčs-Flečlijs, — puika mundri stādījās priekšā, paspiezdams Harijam roku. — Es zinu, kas esi tu, protams, slavenais Harijs Poters… un tu esi Hermione Grendžera — labākās atzīmes visos priekšmetos… — Kad Džastins paspieda arī Hermiones roku, meitene starot staroja. — …un tu esi Rons Vīzlijs. Tu vadīji lidojošo mašīnu?

Rons nesmaidīja. Acīmredzot viņš vēl nebija aizmirsis kaucekli.

— Tas Sirdsāķis gan foršs, vai ne? — Džastins bezrūpīgi pļāpāja, kamēr viņi pildīja puķupodus ar pūķu mēslu kompostu. — Nenormāli drosmīgs vecis. Vai esat lasījuši viņa grāmatas? Es būtu garu izlaidis no bailēm, ja man telefona būdiņā uzbruktu vilkatis un nebūtu, kur dēties, bet viņš neko, nezaudēja savaldību un — čiks! — tas bija fantastiski.

—     Zināt, man bija paredzēta vieta ītonā, bet es šausmīgi priecājos, ka nonācu šeit. Protams, mamma mazliet pukojās, bet tad es iedevu viņai izlasīt visas Sirdsāķa grāmatas, un tagad viņa, šķiet, sākusi saprast, cik vērtīgi, ja ģimenē ir vismaz viens labi izglītots burvis…

Pēc tam vairs nekāda runāšana neiznāca. Uzauseņi atkal bija atpaka] uz ausīm, un visu uzmanību nācās veltīt mandrāgām. Profesores Asnītes izpildījumā pārstādīšana likās Joti vienkārša, taču tik viegli tas nebūt nebija. Mandrāgām nepatika līst ārā no zemes, un ari atpakaj jaunajos podos tās līda visai negribīgi. Tās kārpījās, spārdījās, vicināja pa gaisu savas mazās, cietās dūrītes un šņakstināja zobus. Harijam nācās pavadīt veselas desmit minūtes, līdz viņš dabūja podā kādu īpaši apvēlušos rakari.

Kad pienāca nodarbības beigas, Harijam, tāpat kā pārējiem, bija slapja mugura, rokas smeldza un drānas bija pamatīgi notrieptas ar zemi. Viņi aizklenderēja uz pili, aši nomazgājās, un tad grifidori steidzās uz pārvērtību stundu.

Profesores Maksūras stundās vienmēr vajadzēja mācīties uzcītīgi, bet šodienas nodarbība izrādījās īpaši grūta. Viss, ko Harijs bija apguvis pagājušā gada laikā, pa vasaru likās iztvaikojis no galvas. Viņam bija uzdots pārvērst vaboli par pogu, taču zēnam, dzenājot kukaini ar zižļa galu pa galda virsmu, izdevās vien sarīkot vabolei kārtīgu rīta rosmi.

Ronam klājās vēl grūtāk. Viņš bija kā nebūt saķibinājis savu zizli ar aizlienētu rīmlenti, tomēr izskatījās, ka Rona amatarīks ir neglābjami salauzts. Brīžam tas krakšķēja, brīžam — sprakšķēja, un ik reizes, kad Rons mēģināja pārvērst savu vaboli, zizlis ietina puiku biezos, pelēkos dūmos, kas oda pēc sapuvušām olām. īsti neredzēdams, kas notiek, Rons ar elkoni nejauši nospieda vaboli, un viņam nācās lūgt pasniedzējai jaunu kukaini. Profesori Maksūru tas neiepriecināja.

Ar milzīgu atvieglojumu Harijs saklausīja zvanu, kas aicināja

pusdienās. Viņš jutās tā, it kā galvas vietā būtu spainis. Pārējie jau bija izgājuši no klases, bet Harijs vēl gaidīja Ronu, kurš ar zizli nikni dauzīja solu.

—  Stulbais… nederīgais… koka gabals…

—   Aizraksti uz mājām, lai atsūta jaunu, — Harijs ieminējās, kad zizlis nobēra garu blīkšķu kārtu.

—   Els dabūšu nevis jaunu zizli, bet jaunu kaucekli, — noteica Rons, stūķēdams zizli (tagad tas šņāca) somā. — Tu pats esi vainīgs, ka tavs zizlis salūza…

Viņi devās pusdienās. Tur Hermione parādīja draugiem pārvērtību stundas laikā uzburtu sauju spīdīgu mēteļa pogu, un arī tas Rona garastāvokli nebūt neuzlaboja.

—   Ko mēs darām pēcpusdienā? — apjautājās Harijs, cenzdamies mainīt sarunas tematu.

—   Aizsardzība pret tumšajām zintīm, — tūlīt atsaucās Hermione.

—   Kāpēc, — izrāvis Hermionei no rokām stundu sarakstu un to nopētījis, Rons uzstājīgi vaicāja, — tu visas Sirdsāķa stundas esi atzīmējusi ar mazu sirsniņu virtenēm?

Pamatīgi nosarkusi, Hermione atņēma Ronam savu stundu sarakstu.

Beiguši pusdienot, viņi izgāja pagalmā. Bija apmācies. Hermione nometās uz akmens pakāpiena un atkal ieurbās savā "Viesos pie vampīriem" eksemplārā. Harijs un Rons kādu brīdi nopļāpāja par kalambolu, bet tad Harijs juta, ka uz viņu kāds cieši skatās. Pacēlis acis, viņš ieraudzīja mazo puiku ar peļu pelēkajiem matiem, kuru viņš bija redzējis Šķirošanas ceremonijas laikā. Sīkais blenza uz Hariju kā apburts. Rokā puikam, likās, bija parasts vientiešu fotoaparāts, bet tajā brīdī, kad viņš saprata, ka Harijs skatās uz viņu, nabags koši nosarka.

—   Harij? Es — es esmu Kolins Krivijs, — elpai pa brīdim aizraujoties, viņš izdvesa un piesardzīgi paspēra soli uz priekšu. — Arī es esmu grifidors. Kā tu domā — vai tu neiebilstu — vai es drīkstu tevi nofotografēt? — viņš nomurmināja un cerību pilns pacēla kameru.

—   Nofotografēt? — Harijs samulsis pārjautāja.

—  Lai es varētu pierādīt, ka pazīstu tevi, — aizrautīgi paskaidroja Kolins Krīvijs, pamazām kāpdamies tuvāk. — Es par tevi zinu itin visu. Man daudzi ir stāstījuši. Kā tu izdzīvoji, kad Paši Zināt Kas mēģināja tevi nonāvēt, un kā viņš pats izgaisa, un tad vēl par to, ka tev vēl arvien ir zibens šautrai līdzīga rēta uz pieres. — Kolina acis pētīja Harija matu cekulu. — Un viens puika no manas guļamistabas teica, ka tad, ja es attīstīšot fdmiņu pareizajā mikstūrā, bildes kustēšoties. — Kolins, no sajūsmas pie visām miesām drebēdams, dziļi ieelpoja un turpināja: — Te ir tik lieliski, vai ne? Es pat nenojautu, ka visi dīvainie atgadījumi, ko man mūždien nācās piedzīvot, ir maģija, vismaz ne līdz brīdim, kad saņēmu vēstuli no Cūkkārpas. Mans tētis izvadā pienu, arī viņš tam nespēja noticēt. Tāpēc es fotografēju visu, ko varu nofotografēt, un bildes sūtu viņam. Un es ļoti priecātos, ja man būtu arī tava fotogrāfija… — viņš lūdzoši paskatījās uz Hariju, — …varbūt tavs draugs varētu mūs nobildēt — es tev nostātos blakus? Un tad tu parakstītu bildīti, labi?

»

—     Parakstītas fotogrāfijas? Vai tu, Poter, sāc dalīt parakstītas fotogrāfijas?

Visos pagalma nostūros noskanēja Drako Malfoja skaļā, izsmējīgā balss. Viņš stāvēja tieši aiz muguras Kolinam, bet abās pusēs Malfojam dīdījās viņa Cūkkārpas miesassargi, būdīgie negantnieki Krabe un Goils.

—   Stājieties rindā! — Malfojs auroja. — Harijs Poters dala parakstītas fotogrāfijas.

—   Neko es nedalu, — dusmīgi nošņācās Harijs, savilkdams dūres. — Aizveries, Malfoj!

—  Tev vienkārši skauž, — nopīkstēja Kolins, kurš likās tievāks par Krabes kaklu.

—  Skauž? — pārjautāja Malfojs, kuram vairs nevajadzēja kliegt, jo uzmanību viņiem bija pievērsis vai puspagalms. — Kas man skauž? Els nevēlos pretīgu rētu pāri pierei, paldies. Es personīgi neuzskatu, ka pāršķelts pauris ir kāds īpašs ieguvums.

Krabe un Goils stulbi ieķiķinājās.

—  Ēd zemi, Malfoj, — dusmīgi iejaucās Rons. Krabe pārstāja smieties un sāka draudīgi masēt savus pirkstu kauliņus, kas atgādināja kastaņus.

—   Uzmanies, Vīzlij, — ņirdzīgi brīdināja Malfojs. — Nesāc kašķi, citādi atbrauks tava māmiņa un izņems tevi no skolas. — Drako sāka mēdīties augstā, spalgā balsī: —Ja tu vēlreiz kaut pirkstu pakustināsi ne tā, kā vajag…

Pēc šiem vārdiem bariņš Slīdeņa piektgadnieku sāka skaļi smieties.

—  Arī Vīzlijs, Poter, labprāt gribētu parakstītu foto, — irgājās Malfojs. — Tas būtu-vairāk vērts nekā viss viņa dzimtas nams.

Rons izrāva savu salāpīto zizli, bet tajā brīdī Hermione aizcirta savu "Viesos pie vampīriem" un nočukstēja: — Piesargies!

—  Kas te notiek, kas te notiek? — Tirkīzkrāsas drēbēm plandot, šurp steidzās Zeltiņš Sirdsāķis. — Kurš te dala parakstītus foto?

Harijs jau vēra muti, lai atbildētu, taču Sirdsāķis izrādījās ašāks — viņš apsvieda roku zēnam ap pleciem un sirsnīgi nodārdināja: — Kāds muļķīgs jautājums! Te nu mēs atkal tiekamies, Harij!

Piespiests pie Sirdsāķa sāniem un gribēdams vai zemē ielīst no kauna, Harijs manīja, kā Malfojs smīnēdams ieslīd pūlī.

—    Lūdzu, Krīvija kungs, — plati uzsmaidīdams Kolinam, tērgāja Sirdsāķis. — Dubultportrets, ko gan vairāk jūs varat vēlēties, un pēc tam mēs abi to parakstīsim!

Kolins drudžaini pacēla kameni un noknipsēja dīvaino ainu, bet tajā brīdī no pils atskanēja zvans, vēstot, ka tūlīt sāksies pēcpusdienas nodarbības.

—     Ejiet, ejiet visi uz skolu, — Sirdsāķis mudināja apkārt stāvētājus, bet pats devās uz pili, vēl arvien spiezdams pie sāna Hariju, kurš nožēloja, ka nezina nevienus labus izgaišanas buramvārdus.

—  Padoms gudram cilvēkam, — Sirdsāķis tēvišķi turpināja, pa sānu durvīm ievadīdams Hariju skolā. — Šajā situācijā ar jauno Krīviju es piesedzu tavu aizmuguri — tā kā viņš bildēja mūs abus, tavi skolas biedri neuzskatīs, ka tu cel degunu pārāk augstu…

Neklausīdamies Harija murmināšanā, Sirdsāķis rāva zēnu uz priekšu pa gaiteni, gar kura sienām stāvēja un uz viņiem blenza audzēkņu rindas. Tad viņi sāka kāpt augšup pa kāpnēm.

—    Ļauj tikai piebilst, ka parakstītu fotogrāfiju dalīšana šajā karjeras posmā nav īpaši prātīgs pasākums, — ja godīgi, tas izskatās mazliet augstprātīgi, Harij. Iespējams, pienāks laiks, kad tev — tā kā man šobrīd — būs jātur kārtīga paciņa pa rokai, lai kur tu ietu, taču… — viņš īsi iesmējās, — baidos, ka tavs brīdis vēl nav pienācis.

Tikai tad, kad viņi nonāca līdz pašām Sirdsāķa klases durvīm, profesors atlaida Hariju. Harijs sakārtoja savas drēbes un devās uz vietu pašās klases beigās. Iemeties solā, viņš sakrāva sev priekšā visas septiņas Sirdsāķa grāmatas, lai tikai viņam nebūtu jālūkojas uz to radītāju.

Arī pārējie skolēni ienāca klasē, un Rons ar Hermioni nosēdās katrs savā pusē Harijam.

—  Uz tava ģīmja varēja cept olas, — noteica Rons. — Kaut nu Krivijs nesadziedātos ar Džinniju — viņi ātri vien nodibinātu Harija Potera fanu klubu.

—  Aizveries, — draugam uzšņāca Harijs. Tas dk vēl trūka, lai Sirdsāķis izdzirdētu vārdkopu "Harija Potera fanu klubs".

Kad visi bija ieņēmuši savas vietas, Sirdsāķis skaļi nokremšļojās un iestājās klusums. Pasniedzējs paliecās uz priekšu, paņēma no Nevila Lēniņa sola "Tusiņš ar troļļiem" eksemplāru un pacēla to gaisā, tā lai visi redzētu viņa smaidā starojošo un aci miedzošo portretu uz grāmatas pirmā vāka.

—    Tas esmu es, — viņš sacīja un piemiedza klasei ar aci,

—    Zeltiņš Sirdsāķis, Merlina trešās pakāpes ordeņa kavalieris, Tumšo spēku pievārēšanas līgas goda biedrs un "Raganu Zeltenes" balvas par apburošāko smaidu pieckārtējs laureāts — taču par to tagad nerunāsim! Els neuzveicu Sīrijas sirēnu, uzsmaidot tai!

Viņš ieturēja pauzi, laikam gaidīdams smieklu vētru; daži skolēni vārgi pasmaidīja.

—   Es redzu, ka visi ir iegādājušies manu grāmatu komplektus, — tas ir labi. Els domāju, ka šodien mēs varētu sākt stundu ar nelielu pārbaudes darbiņu. Tas nebūs nekas sarežģīts — es tikai vēlos redzēt, cik rūpīgi jūs esat lasījuši manus darbus, cik daudz no tiem sapratuši…

Izdalījis jautājumus, viņš atkal nostājās klases priekšā un sacīja:

—  Jums ir trīsdesmit minūšu laika. Sāciet!

Harijs paskatījās uz lapu. Jautājumi bija šādi.

1.   Kāda ir Zeltiņa Sirdsāķa iecienītākā krāsa?

2.   Kāda ir Zeltiņa Sirdsāķa slēptākā vēlme?

3.    Kāds līdz šai dienai, jūsuprāt, ir Zeltiņa Sirdsāķa izcilākais sasniegums?

Un tā tālāk, un tā tālāk, līdz trīs lappuses tālāk tas viss beidzās ar 54. Kad ir Zeltiņa Sirdsāķa dzimšanas diena, un kāda varētu būt ideāla dāvana?

Pusstundu vēlāk Sirdsāķis savāca atbildes un turpat klases priekšā sāka tās šķirstīt.

—   Oi, oi, oi — tikai retais no jums ir atminējies, ka mana iecienītākā ir ceriņu krāsa. Es par to rakstu "Salidojumā ar sniega

cilvēkiem". Un vairākiem no jums nāksies mazliet rūpīgāk pārlasīt

»

"Vizīti pie vilkačiem" — divpadsmitajā nodaļā es skaidri norādu, * ka ideāla dāvana dzimšanas dienā man būtu harmonijas iedibināšanās starp visiem ar maģiskām dotībām apveltītiem un neapveltītiem cilvēkiem — kaut arī es neatteiktos ari no lielas pudeles Ogdena Vecā Ugunsviskija!

Viņš atkal nebēdnīgi piemiedza ar aci. Rons tagad blenza uz Sirdsāķi tā, it kā nespētu noticēt pats savām acīm; Šīmuss Finigens un Dīns Tomass, kuri sēdēja viņam priekšā, kratījās aizturētos smieklos. Turpretī Hermione kāri tvēra katru Sirdsāķa vārdu un satrūkās, kad profesors nosauca viņas vārdu.

—  …taču Hermione Grendžeras jaunkundze gan zina, ka mana slēptākā vēlme ir atbrīvot pasauli no ļaunuma un sākt izplatīt pašam savu matu kopšanas mikstūru sēriju — teicami pastrādāts! Starp citu… — viņš pagrieza lapas otru pusi, — pilnīgi visas atbildes ir pareizas! Kur ir Hermione Grendžeras jaunkundze?

Hermione pacēla trīcošu roku.

—   Lieliski! — Sirdsāķis staroja. — Lieliskāk vairs nemēdz būt! Jūs esat nopelnījusi desmit punktu Grifidoram! Un tagad, atpakaļ pie lietas…

Viņš noliecās un uzcēla uz galda lielu, pārsegtu būri.

—  Tagad piesargieties! Mans darbs ir apbniņot jūs cīņai pret burvju pasaules negantākajiem radījumiem! Iespējams, šajā telpā jūs piedzīvosiet šausmīgākos savas dzīves mirkļus. Taču nebaidieties, jo jums nenotiks nekas Jauns, kamēr vien es būšu jums līdzās. Tikai, lūdzu, saglabājiet mieru!

Par spīti nepatikai pret jauno pasniedzēju, Harijs paliecās sāņus, lai garām grāmatu kaudzei labāk varētu saskatīt būri. Sirdsāķis nolika roku uz pārsega. Dīns un Šīmuss vairs nesmējās. Nevils sēdēja pirmajā rindā, bailīgi ierāvis galvu plecos.

—   Un, lūdzu, nespiedziet, — klusinātā balsī piebilda Sirdsāķis. — Tas šos radījumus 'satracina vēl vairāk.

Visa klase aizturēja elpu, un tad Sirdsāķis ar plašu vēzienu noņēma pārsegu.

— Jums taisnība, — viņš sacīja dramatisma pilnā balsī. — Tās tiešām ir tikko ķertas Lankašīras laumiņas.

Šīmuss Finigens vairs nespēja valdīties. Viņam paspruka spurdziens, kura Sirdsāķis nu nekādi nevarēja uztvert kā baiļu plosītas dvēseles kliedzienu.

— Jūs gribējāt ko teikt? — Viņš uzsmaidīja Šīmusam.

—  Tās taču nav… tās nav īpaši — bīstamas? — Šīmuss rīstījās smieklos.

—  Neesiet tik drošs! — sacīja Sirdsāķis, aizkaitināti kratīdams pirkstu Šīmusa virzienā. — Tiem mazajiem velna kustoņiem nedrīkst dot vāju!

Laumiņas bija indīgi zili, mazliet par sprīdi garāki radījumi ar asiem vaibstiem un griezīgām balsīm — klasē valdīja sajūta, it kā savā starpā strīdētos vairākas urbjmašīnas. Tajā brīdī, kad būrim noņēma pārsegu, tās sāka tērgāt un šaudīties pa būri, grabinādamas restes un dīvaini mēdīdamās uz tuvākajiem cilvēkiem.

—  Labs ir, — skaļi sacīja Sirdsāķis. — Paskatīsimies, kā jūs tiksiet ar tām galā! — To teikdams, viņš atvēra būri.

Tā bija dabas katastrofa. Laumiņas žvirkstēja pa klasi kā uguņošanas raķetes. Divas negantnieces sagrāba Neviļu aiz ausīm un pacēla gaisā. Vēl dažas izskrēja cauri logu stikliem, piebērdamas pēdējo solu rindu ar lauskām. Pārējās sāka graut klases telpu — un tas tām izdevās ne sliktāk kā satrakotam degunradzim. Laumiņas paķēra tintes pudeles un nošļakstīja ar tinti sienas, plēsa grāmatas un plosīja papīrus, tās rāva no sienām attēlus, apgāza atkritumu spaini un beigu beigās sāka mest somas un grāmatas ārā pa izsisto logu; pēc pāris minūtēm puse skolnieku slēpās zem soliem, bet Nevils šūpojās uz lielā, žuburainā svečtura augstu pie griestiem.

—  Aplenciet tās, aplenciet tās, tās taču ir tikai laumiņas… — kliedza Sirdsāķis.

Viņš uzrotīja piedurknes, savēcināja savu zizli un ieaurojās:

—  Škicilaumi bubuļberi!

Nekas nemainījās, itin nekas. Vēl trakāk, viena no laumiņām paķēra Sirdsāķa zizli un ari to izlidināja pa logu. Sirdsāķis nožagojās un aši palīda zem sava galda, un labi, ka tā, jo sekundi vēlāk turpat nogāzās svečturis, kas neizturēja Nevila svaru.

Tajā brīdī atskanēja zvans un gandrīz visa klase metās uz durvju pusi. Uz mirkli iestājās nosacits miers. Sirdsāķis pabāza galvu virs galda, ieraudzīja Hariju, Ronu un Hermioni, kuri jau atradās pie pašām durvīm, un iesaucās: — Pag, jūs trīs, esiet tik laipni un satišiniet atlikušās laumiņas atpakaļ būrī. — Ar šiem vārdiem viņš pašāvās garām draugiem un aši aizcirta aiz sevis durvis.

—  Un tu vēl viņam tiaV. — ierēcās Rons, kad viena no adikušajām laumiņām sāpīgi iekoda viņam ausī.

—  Viņš tikai vēlas, lai mēs paši iemācītos apieties ar šiem radījumiem, — noteica Hermione, ar iesaldēšanas vārdiem izmanīgi noburdama uzreiz divas laumiņas un ielikdama tās atpakaļ būrī.

—   Paši iemācītos? — pārjautāja Harijs, kurš tobrīd mēģināja noķert laumiņu, kura lidinājās gaisā un rādīja viņam mēli. — Hermion, viņam nebija ne mazākās sajēgas par to, ko viņš dara.

—  Blēņas, — Hermione nepiekrita. — Tu taču lasīji viņa grāmatas — tu zini, ko visu viņš esot paveicis…

—  Viņš apgalvo, ka esot paveicis, — nomurmināja Rons.

SEPTĪTĀ NODAĻA DRAŅĶKASIŅI UN BALSIS

/ / /

ākamajās pāris dienās Harijs spēlēja paslēpes ar Zeldņu Sirdsāķi — kolīdz zēns gaiteni pamanīja skolotāju, viņš

centās pazust kokos. Grūtāk bija izvairīties no Kolina Krīvija, kurš Harija stundu sarakstu, šķiet, bija iemācījies no galvas. Likās, nekas nesagādāja puikam lielāku prieku kā atkārtot "Vai viss kārtībā, Harij?" reizes sešas septiņas dienā un saņemt atbildi "Sveiks, Kolin!", nemanot, cik izmisīgi, to sakot, skanēja Harija balss.

Hedviga vēl arvien dusmojās uz Hariju par nelaimīgo braucienu ar mašīnu, un Rona zizlis vēl arvien nedarbojās, kā nākas, kroni visam uzlikdams piektdienas rītā, kad burvestību stundas vidū pēkšņi izšāva un trāpīja profesoram Zibiņam tieši pierē, atstādams tur milzīgu, sāpīgu un za]u augoni. Izcīnījies ar dažādām klapatām, Harijs bija tīri priecīgs, ka tuvojās nedēļas nogale. Viņš kopā ar Ronu un Hermioni plānoja sestdien no rīta apciemot Hagridu. Taču sestdienas rītā kāds viņu pamodināja vairākas stundas pirms iecerētā mošanās laika — tas bija Olivers Žagars, grifidoru kalambola komandas kapteinis.

—   Kas noticis? — samiegojies nomurmināja Harijs.

—   Kalambola treniņš! — paskaidroja Žagars. — Ejam!

Harijs samiegtām acīm paskatījās pa logu. Sārti zeltainajās debesīs vijās viegla migliņa. Pamodies zēns nesaprata, kā gan viņu jau iepriekš nav piecēlusi putnu sakliegšanās.

—  Oliver, — Harijs nogārdza, — saule uzlēca tikai pirms piecām minūtēm.

—  Tieši tā, — nesatricināmi atbildēja Žagars, garš un drukns sestā gada skolnieks. Acis viņam spīdēja trakas aizrautības liesmiņas. — Tā ir daļa no mūsu jaunās treniņprogrammas. Ašāk, paņem savu slotu un ejam, — apņēmīgi aicināja Žagars. — Pārējās komandas vēl nav sākušas nodarbības, mēs šogad sāksim pirmie…

Žāvādamies un viegli drebinādamies, Harijs izkāpa no gultas un mēģināja sameklēt savas kalambola drānas.

—  Malacis, — noteica Žagars, — satiksimies pēc piecpadsmit minūtēm laukumā.

Atradis sarkano formas tērpu un uzrāvis tam pāri apmetni, lai būtu siltāks, Harijs uzskribelēja zīmīti Ronam, kurā paskaidroja, kurp dodas, un devās lejā pa vītņu kāpnēm, pārmetis pār plecu savu divtūkstošo nimbu. Viņš jau bija nonācis pie portreta aizsegtās ejas, kad aiz muguras atskanēja skrejošu soju troksnis — tur, kamerai lēkājot kaklā, lejā pa trepēm drāzās Kolins Krīvijs. Viņš kaut ko nesa rokā.

—  Els dzirdēju, ka trepēs kāds nosauc tavu vārdu, I larij! Paskaties, kas man te ir! Es attīstīju un gribēju tev parādīt…

Harijs pārsteigts uzmeta skatienu attēlam, ko Kolins vicināja viņam zem deguna.

Kustīgs melnbalts Sirdsāķis sirsnīgi vilka roku, kuru Harijs gluži labi pazina — tā bija viņējā. Viņš ar prieku ievēroja, ka viņa dubultnieks fotogrāfijā gluži braši cīnās pret nokļūšanu kadrā. Kamēr Harijs vēroja bildi, Sirdsāķis atmeta viņam ar roku un aizelsies atspiedās pret fotogrāfijas balto malu.

' — Vai tu to parakstīsi? — cerību pilnā balsī vaicāja Kolins.

—   Nē, — strupi atteica Harijs, drošs paliek drošs, tomēr aplaizdams acis koptelpai un pārliecinādamies, ka tā tiešām ir tukša. — Piedod, Kolin, es šobrīd steidzos — kalambola treniņš…

Harijs ierāpās caurumā.

—  Brīnišķīgi! Pagaidi mani! Es nekad iepriekš neesmu redzējis kalambola spēli!

Kolins metās uz izeju tūlīt aiz Harija.

—  Tur nebūs nekā interesanta, — žigli iebilda Harijs, tomēr Kolins par šiem vārdiem nelikās ne zinis — viņa sejiņa staroja sajūsmā.

—   Tu biji jaunākais spēlētājs torņa izlasē pēdējo simt gadu laikā, vai ne, Harij? Tā taču bija? — Kolins, tecēdams līdzās, bombardēja Hariju ar jautājumiem. — Droši vien tu spēlē lieliski. Es nekad neesmu lidojis. Vai tas ir viegli? Vai tā ir tava slota? Vai tā ir vislabākā slota?

Harijs nesaprata, kā lai dek vaļā no pirmgadnieka. Tā bija dīvaina sajūta — it kā tev būtu pagalam runīga ēna.

—   Es neko nezinu par kalambola noteikumiem, — aizelsies turpināja Kolins. — Vai tiešām to spēlē ar četrām bumbām? Un vai tiešām divas no tām lidinās apkārt, cenzdamās notriekt spēlētājus no slotām?

—  Tiešām, — sacīja Harijs un smagi nopūtās, nelabprāt ķerdamies pie sarežģīto kalambola noteikumu skaidrošanas. — Tās dēvē par āmurgalvām. Katrā komandā ir divi triecēji, un viņu uzdevums ir aizsist āmurgalvas projām no savas puses. Grifidora triecēji ir Freds un Džordžs Vīzliji.

—  Ko dara ar pārējām bumbām? — Kolins vaicāja un paklupa, jo viņš pavērtu muti blenza uz Hariju.

—  Vēl ir sviedene — tā ir lielāka, sarkanas krāsas bumba, un ar to gūst punktus. Katrā komandā ir trīs dzinēji, kuri piespēlē sviedeni cits citam un mēģina iemest to grozos pretinieka laukuma pusē — grozi ir nostiprināti uz garām, garām kārtīm. 1

—   Un ceturtā bumba…

—   …ir zelta zibsnis, — turpināja Harijs, — un tā ir ļoti maza, ļoti ātra un ļoti grūti noķerama. Noķert zibsni ir meklētāja uzdevums, jo kalambola spēle nebeidzas, kamēr nav noķerts zibsnis.

Un tā komanda, kuras meklētājs noķer zibsni, iegūst papildus vēl simt piecdesmit punktu.

—   Un tu esi Grifidora meklētājs, ja? — apbrīnas pilnā balsī vaicāja Kolins.

—  Tiesa, — atbildēja Harijs. Viņi izgāja no pils un sāka iet pa pierasojušo zāli. — Un vēl komandā ir sargs. Viņa uzdevums ir sargāt savus grozus. Tas arī viss.

Tomēr Kolins nepārstāja uzdot arvien jaunus jautājumus arī tad, kad viņi sasniedza kalambola laukumu. Harijam izdevās no pielūdzēja dkt vaļā tikai pie ģērbtuves durvīm. Kolins vēl smalkā balstiņā uzsauca nopakaļ savam elkam: — Es sameklēšu labu vietu! — un aizsteidzās uz tribīnēm.

Pārējie Grifidora komandas dalībnieki jau bija sapulcējušies ģērbtuvē. Izskatījās, ka īsti pamodies ir tikai Žagars. Freds un Džordžs Vīzliji, vienādi aizpampušām acīm un vienādi izspūrušiem matiem, sēdēja līdzās ceturtgadniecei Alisijai Spinnetai, kura mēģināja iekārtoties ērtāk pret sienu sev aiz muguras un mazliet pasnaust. Pārējie dzinēji, Ketija Bella un Endželina Džonsone, sēdēja uz pretējā soliņa un korī žāvājās.

—  Arī tu esi klāt, Harij, kur tu kavējies? — mundri sacīja Žar gars. — Tagad, pirms mēs sākam treniņu, es vēl gribētu bilst jums dažus vārdus, jo vasaru es pavadīju, izstrādādams pilnīgi jaunu sagatavošanās programmu, kurai vajadzētu radikāli uzlabot mūsu sniegumu…

Žagars pacēla lielu kalambola laukuma shēmu. Tā bija izraibināta ar dažādu krāsu līnijām, bultām un krustiņiem. Viņš izvilka savu zizli un uzsita pa shēmu — bultas sāka ložņāt pa diagrammu kā kāpuri. Drīz pēc tam, kad Žagars sāka izklāstīt savas jaunās taktikas priekšrocības, Freda Vīzlija galva nobruka uz Alisijas Spinnetas pleca un viņš sāka krākt.

Pirmās diagrammas skaidrojums aizņēma kādas divdesmit minūtes, bet zem pirmās bija vēl viena shēma, un zem tās — vēl viena. Kamēr Žagars turpināja vāvuļot, Harijs apstulbis sēdēja un blenza tukšumā.

—   Tā, — nobeidza Žagars, izraudams Hariju no sapņa par brokastīm pils Lielajā zālē. — Vai viss skaidrs? Vai kādam ir jautājumi?

—  Man, Oliver, ir jautājums. — Pamodās arī Džordžs. — Kāpēc tu nevarēji mums visu to izstāstīt vakar, kamēr mēs bijām nomodā?

Tas Žagaru sadusmoja.

—   Paklausieties, — viņš sacīja, ar acīm mezdams zibeņus uz saviem komandas biedriem, — mums vajadzēja iegūt Kalambola kausu jau pagājušajā sezonā. Mēs bijām labākā komanda. Diemžēl no mums neatkarīgu apstākļu dēļ…

Harijs vainīgi sagrozījās. Pagājušā gada finālmača laikā viņš bezsamaņā gulēja slimnīcā, tāpēc Grifidora komandai nācās cīnīties bez viena spēlētāja un tā piedzīvoja smagāko zaudējumu pēdējo trīssimt gadu laikā.

Žagars uz mirkli apklusa, lai apkopotu domas. Bija skaidri redzams, ka šis zaudējums viņam vēl arvien naktīs neļāva gulēt.

—   Tāpēc šogad mēs trenēsimies vēl cītīgāk nekā iepriekš… Labi, tagad iesim un izmēģināsim jaunās teorijas praksē! — Žagars uzsauca, paķerdams savu slotaskātu un iziedams no ģērbtuves. Viņam sekoja pārējā komanda, vēl arvien stīva un samiegojusies.

Ģērbtuvē bija pavadīts krietns laiciņš, jo nu jau saule spīdēja krietnu sprīdi virs apvāršņa. Tiesa, virs laukuma vēl bija manāmas miglas atliekas. Izgājis laukumā, Harijs ieraudzīja, ka tribīnēs sēž Rons un Hermione.

—  Vai tad jūs vēl neesat beiguši? — neticīgi uzsauca Rons.

—  Mēs vēl neesam sākuši, — atkliedza Harijs, uzmezdams alkatīgu skatienu grauzdiņiem un marmelādei, ko Rons un Hermione bija paņēmuši līdzi no Lielās zāles. — Žagars mums mācīja jaunas kombinācijas.

Harijs uzkāpa uz sava slotaskāta un atgrūdās no zemes, uzšaudamies augstu gaisā. Vēsais rīta gaiss sitās sejā, atmodinot viņu daudz veiksmīgāk nekā Žagara bezgalīgā tērgāšana. Atgriezties kalamlx)la laukumā bija bezgala patīkami. Viņš pilnā ātrumā uzšāvās augstu virs kalambola laukuma, mēģinādams apdzīt Fredu un Džordžu.

—  Kas tie par dīvainiem klikšķiem? — pēkšņi ievaicājās Freds, kad trijotne bija veikusi asu pagriezienu.

Harijs uzmeta skatienu tribīnēm. Vienā no augstākajām rindām sēdēja Kolins ar paceltu fotoaparātu un tik knipsēja. Tukšais stadions spocīgi pastiprināja kameras klikšķus.

—  Paskaties šurp, Harij! Paskaties šurp! — viņš spalgi kliedza.

—   Kas tas^tāds? — vaicāja Freds.

^ * ^— Kā lai es to zinu? — meloja Harijs, piedodams ātrumu un aizšaudamies, cik vien tālu iespējams, projām no Kolina.

—   Kas te notiek? — saraucis uzacis, noprasīja Žagars, laizdamies uz viņu pusi. — Kāpēc tas pirmgadnieks fotografē? Man tas nepavisam nepatīk. Varbūt tas ir Slīdeņa spiegs, kas vēlas uzzināt pēc iespējas vairāk par mūsu jauno sagatavošanās programmu?

—  Viņš ir mūsējais, no Grifidora, — žigli piebilda Harijs.

—    Turklāt, Oliver, slīdeņiem spiegs nav nepieciešams, — sacīja Džordžs.

—  Kāpēc tu tā saki? — īgni vaicāja Žagars.

—  Re, kur viņi nāk visā savā godībā! — Džordžs norādīja uz laukuma malu.

Vairāki cilvēki zaļās drānās ar slotaskātiem rokā pašlaik nāca laukumā.

— Tas nu ir par daudz! — šņāca saniknotais Žagars. — Es taču pieteicu laukumu uz visu rītu! Kas te notiek?!

Žagars šāvās lejup, dusmās piezemēdamies mazliet neveiklāk, nekā bija iecerējis, tāpēc, kāpjot nost no slotas, gandrīz paklupa. Harijs, Freds un Džordžs sekoja savam kapteinim.

—   Flint! — Žagars uzbļāva Slīdeņa kapteinim. — Šis ir mūsu laiks! Mēs speciāli cēlāmies tik agri! Jūs varat lasīties no šejienes!

Markuss Flints bija vēl būdigāks par Žagaru. Slīdeņa kapteinim sejā nozibēja trolliska viltība, kad viņš atbildēja: — Zagar, vietas taču te pietiek mums visiem!

Grifidora puišiem pievienojās arī Endželina, Alisija un Keitija. Slīdeņa komandā meiteņu nebija — tur nu viņi stāvēja pretī grifidoriem, plecu pie pleca, visi kā viens smīnēdami.

—    Bet es taču pieteicu laukumu! — Žagars lādējās, dusmās spļaudams melnu. — Els pieteicu laukumu!

—   Ak, jā, — atteica Flints, — bet man ir īpaša atļauja no profesora Stnipa. Es, profesors S. Strnps, atļauju Slīdeņa komandai šodien izmantot kalambola laukumu sakarā ar nepieciešamību apmācīt jauno meklētāju.

—    Jums ir jauns meklētājs? — Žagars neticīgi pārvaicāja. — Kur tad?

Seši masīvie rumpji pašķīrās, un priekšā iznāca septītais, mazāks zēns ar bālu ādu, asiem sejas vaibsdem un nelāgu smīnu. Tas bija Drako Malfojs.

—   Vai dk tu neesi Lūcija Malfoja dēls? — jautāja Freds, ar nepatiku vērsdamies pie Malfoja.

—    Dīvaini, ka jūs pieminējāt Drako tēvu, — sacīja Flints, un visu slīdeņu smīni stiepās vēl garāki. — Ļaujiet mums nodemonstrēt lielisko dāvanu, ko viņš pasniedza visai Slīdeņa komandai.

Visi septiņi pasdepa uz priekšu savus slotaskātus. Zem grifidoru deguniem agra rīta spožajā saulē mirdzēja sepdņi spoži nopulēti, pilnīgi jauni rokturi, kurus greznoja septiņi vienādi, perfekti zelta uzraksti "Nimbus Divtūkstoš Viens".

—   Pats jaunākais modelis. Parādījās pārdošanā tikai pirms mēneša, — nevērīgi noteica Flints, notrausdams puteklīti no sava slotaskāta. — Šķiet, tas ir krietni labāks par divtūkstošajiem modeļiem. Bet, ja runājam par vecajiem tīrslauķiem, — viņš nicīgi

• mA'^'1 "

uzsmaidīja Fredam un Džordžam, kuri rokās bija sažņauguši savus piektos tīrslauķus, — tos tagad var droši atdot vientiešu sētniekiem.

Grifidoriem nebija ko teikt. Malfoja smīns nu jau bija tik plats, ka viņa aukstās acis samiedzās šaurās spraudziņās.

—   Kas tad tur? — ierunājās Flints. — Pie jums steidzas papildspēki.

Uz kalambolistu pulciņa pusi pāri zālienam nāca Rons un Hermione, lai noskaidrotu, kas te notiek.

—  Kas lēcies? — Rons vaicāja Harijam. — Kāpēc jūs nespēlējat? Un ko viņš te dara?

Rons nikni blenza uz Malfoju, aptverdams, ka Drako mugurā ir Slīdeņa komandas tērps.

—   Els, Vīzlij, esmu Slīdeņa jaunais meklētājs, — pašapmierināti atbildēja Malfojs. — Visi pašlaik apbrīno slotaskātus, kurus mans tēvs uzdāvināja mūsu komandai.

Kad Rons ieraudzīja septiņus izcilos slotaskātus, viņam atkārās žoklis.

—  Glīti, vai ne? — pieglaimīgi vaicāja Malfojs. — Bet, iespējams, ari Grifidoram izdosies dabūt naudu jaunām slotām. Runā, vairāki muzeji esot gatavi piedalīties vairāksolīšanā par piektajiem tīrslauķiem.

Slīdeņi no smiekliem krita vai gar zemi.

—   Vismaz Grifidora komandā nav neviena, kas par to būtu maksājis, — šerpi noskaldīja Hermione. — Viņus komandā paņēma talanta, nevis naudas dēļ.

Smīns Malfoja sejā noraustījās.

—  Tavu viedokli, mazā, netīrā draņķasine, neviens netaujāja, — viņš izspļāva.

Harijs tūlīt saprata, ka Malfojs pateicis kaut ko tiešām nelāgu, jo tūlīt pēc šiem vārdiem gāja vaļā jandāliņš. Flintam nācās aizsegt Malfoju, lai pasargātu viņu no Freda un Džordža uzbrukuma, Alisija iesaucās: — Kā m uzdrīksties! —, bet Rons izrāva no drēbēm savu zizli un, dusmās kliegdams: — Tu man par to samaksāsi! —, pavērsa to pret Malfoja seju, kas rēgojās Flinta padusē.

Stadionu pārskanēja skaļš blīkšķis, no Rona zižļa nepareizā gala izšāvās zaļas gaismas kūlis un trāpīja viņam vēderā. Viņš sagrīļojās un atmuguriski nokrita zālē.

—   Ron! Ron! Kas tev kaiš? — iekliedzās Hermione.

Rons pavēra muti, lai kaut ko sacītu, tomēr nespēja. Viņš briesmīgi atraugājās, un vārdu vietā no mutes viņam izvēlās vairāki gliemji.

Slīdeņi, šķita, tūlīt pārsprāgs no smiekliem. Flints bija saliecies deviņos līkumos un turējās pie sava jaunā slotaskāta. Malfojs nokrita četrrāpus un ar dūri dauzīja zemi. Grifidori sapulcējās ap Ronu — līdz ar katru atraugu nabagam no mutes izvēlās vairāki trekni, gļotaini gliemji. Neviens nesaprata, ko iesākt.

—  Nesam viņu pie Hagrida, tas ir vistuvāk, — beidzot Harijs uzrunāja Hermioni, un viņa drosmīgi piekrita. Pa abiem viņi piecēla Ronu kājās.

—   Kas notika, Harij? Kas notika? Vai viņam ir slikti? Bet tu taču viņu izdziedināsi, vai ne? — No savas vietas bija atskrējis Kolins un tagad dancoja viņiem apkārt. Rons spēji sarāvās, un vēl daži gliemji nokrita uz viņa tērpa krūtežas.

—  O, — iesaucās pārsteigtais Kolins un pacēla kameru. — Vai tu, Harij, vari pieturēt viņu tā, lai viņš nekustētos?

—  Nemaisies pa kājām, Kolin! — dusmīgi uzsauca Harijs. Viņi kopā ar Hermioni nēšus iznesa Ronu no stadiona un stiepa uz namiņu Aizliegtā meža malā.

—  Ron, mēs tūlīt būsim klāt, — mierināja Hermione, kad viņi tuvojās mežziņa būdai. — Mēs tūlīt būsim klāt… Pacieties vēl mazliet…

Kad līdz Hagrida mājai bija atlikuši desmit soļi, durvis pēkšņi pavērās, taču tajās stāvēja nevis Hagrids, bet gan Zeltiņš Sirdsāķis. Šodien viņam mugurā bija gaiši jo gaiši violetas drānas.

—  Ātrāk, slēpjamies, — Harijs nošņācās, aizvilkdams Ronu aiz tuvējā krūma. I lerinione sekoja draugiem, tiesa, mazliet negribīgi.

—   Tas ir ļoti vienkārši, ja tu zini, ko dari! — Sirdsāķis turpināja skaļi skaidrot Hagridam. — Ja jums nepieciešama palīdzība, jūs zināt, kur mani atrast! Un es sagādāšu jums kādu savas grāmatas eksemplāru — esmu pārsteigts, ka jums tās vēl nav. Vēl šovakar es to parakstīšu un atsūtīšu jums. Nu, ko, visu gaišu! — Un Sirdsāķis platiem soļiem aizmaršēja uz pils pusi.

Harijs nogaidīja, kamēr Sirdsāķis pagaisa no skata, tad izvilka Ronu no krūma un aizvadīja līdz Hagrida mājas durvīm. Viņi pieklauvēja.

Hagrids durvis atvēra uzreiz, bet, kad ieraudzīja nācējus, dusmīgo grimasi nomainīja smaids.

—   Sāk jau prātot, kad ta īsti jūs nāks pie manis — nākt vien iekšā — es domāj, ka atkal atspēris profesors Sirdsāķis.

Harijs un Hermione palīdzēja Ronam tikt pāri slieksnim. Viņi iesteberēja namiņā, kurā bija tikai viena istaba. Tās vienā stūrī pletās milzīga gulta, bet otrā — jautri sprēgāja uguns. Iekārtodams draugu krēslā, Harijs divos vārdos izstāstīja Hagridam par Rona gliemju problēmu, bet milzi tā, šķiet, īpaši neuztrauca.

—  Labāk, ka tie nāk ārā, nekā lien iekšā, — viņš līksmi sacīja, nosviezdams Ronam priekšā pamatīgu vara mutesbļodu. — Spļauj tik laukā, Ron.

—  Te laikam nekas nav darāms, atliek tikai gaidīt, kad gliemji beigsies, — Hermione teica, norūpējusies vērodama, kā Rons atkal pārliecas pār bļodu. — Tas ir ļoti grūts lāsts pat ideālos apstākļos, bet te, ar salauztu zizli…

Hagrids saimniekoja pa istabu, gatavodams draugiem tēju. Milža medību suns Ilknis tikmēr slienājās Harijam klēpī.

—  Ko, Hagrid, no tevis gribēja Sirdsāķis? — kasīdams Ilknim aiz auss, apvaicājās Harijs.

—  Mācij, kā pasargāt aku no ūdensvīriem, — norūca Hagrids, pabīdīdams pusnoplūktu gaili uz apskrambātā galda viņu galu un atbrīvotajā vietā nolikdams tējkannu. — It kā es to nezināt. Un vēl lielījs, kā šis esot kaut kādu sirēnu savaņģojs. Ja kaut vārds no viņa sacīt bij tiesa, es šito katlu apēdīš.

Tas, ka Hagrids izturas nievājoši pret Cūkkārpas pasniedzēju, bija ļoti neparasti — Hariju tas pārsteidza. Kad sarunai pievienojās Hermione, viņas balss skanēja diezgan saspriegti: — Els domāju, ka tu mazliet pārspīlē. Profesors Dumidors acīmredzot uzskatīja, ka viņš ir piemērotākais kandidāts uz šo amatu…

—   Šis bij vienīgais kandidāts uz šo amatu, — precizēja Hagrids, piedāvādams Harijam un Hermionei bļodiņu ar sīrupa īrisiem. Rons tikmēr vaidēdams atraugājās savā mutesbļodā. — Vienīgais, ka es jums sak. Paliek ļoti grūt atrast kādu, kas gribēt tumšās zintis. Ļaudis pārāk neraujs uz to, lūk. Daži pat teic, tas esot noburts. Pēdējā laikā neviens tajā ilgi nav noturējs. Un tagad pastāst man, — Hagrids pamāja ar galvu uz Rona pusi, — kam īsti šis mēģināj uzkraut to lāstu?

—  Malfojs nolamāja Hermioni. Laikam tas bija kaut kas īpaši nelāgs, jo visi uzvedās kā prātu zaudējuši.

—  Tas bija riebīgi, — ķērkstošā balsī apliecināja Rons, pacēlis bālo un sviedriem klāto seju pāri galda malai. — Malfojs, Hagrid, nosauca viņu par draņķasini…

Rona galva atkal pazuda aiz galda, jo bija pienācis laiks atbrīvoties no kārtējās gliemju porcijas. Nu arī Hagrids bija nikns.

—   Nevar būt! — viņš norūca, vērsdamies pie Hermiones.

—  Tā bija, — apstiprināja meitene. — Tikai es nezinu, ko tas nozīmē. Protams, varēja saprast, ka tas ir briesmīgi rupji…

—     Tas bija nekrietnākais apvainojums, kas viņam iešāvās prātā, — vēlreiz parādīdamies galdā viņā pusē, paskaidroja Rons. — Draņķasinis vai draņķasine ir lamuvārds, ar kuru atsevišķi eksemplāri apzīmē burvjus, kas nāk no vientiešu ģimenēm, kur nav burvju vai raganu. Daži burvji — kā, piemēram, Malfoju dzimta — uzskata, ka viņi ir labāki par visiem pārējiem, jo nāk no senām burvju dzimtām. Viņi paši sevi dēvē par tīrasiņiem. — Rons viegli nožagojās, un viņa pastieptajā plaukstā iekrita viens vienīgs gliemis. Viņš iemeta to bļodā un turpināja: — Redzi, mēs, pārējie, labi saprotam, ka tas neko nenozīmē. Paskaties kaut uz Neviļu Lēniņu — viņš ir tīrasinis, bet īsti nezina, kurā katla galā jālej ūdens iekšā.

—  Un vēl nav izdomāt buramvārdi, ko Hermione nespēt iemācīts, — piemetināja Hagrids, likdams Hermionei nosarkt kā bietei.

—   Tas ir pretīgi, nevienu tā nedrīkst saukt, — nelikās mierā Rons, ar drebošu roku noslaucīdams sviedrus no pieres. — Netīras asinis, redz. Prastas asinis. Tīrais neprāts. Vairums burvju šodien ir jaukteņi. Ja mēs nebūtu precējušies ar vientiešiem, mēs jau sen būtu izmiruši.

Viņš atkal atraugājās un noliecās pār bļodu.

—  Nu, tad es tevi, Ron, par to lāstu nevainoj, — Hagrids skaļi teica, it kā censtos noslāpēt troksni, ar kādu gliemji krita bļodā. — Lai gan, varbūt labi, ka tā iznāc, ka tavs zizlis nenostrādāj. Ja tu būt uzlics lāst Drako, Lūcijs Malfojs būt klāt kā likts. Tagad vismaz nav nepatikšan.

Harijs gribēja iebilst, ka uzskata gliemjus, kas veļas laukā pa muti, par diezgan pieklājīgām nepatikšanām, tomēr nespēja. Hagrida sīrupa īriss bija sacementējis zēna žokļus.

—   Harij, — pēkšņi ieminējās Hagrids, it kā būtu kaut ko atcerējies, — izrāds, nemaz tik labs draugs man nees. Dzird valods, ka tu ir dāļājs parakstīts bildes. Un kāpēc es nevienu nees dabūjs?

Harijs tā sadusmojās, ka ar roku palīdzību atlauza vaļā muti.

—   Es neemtu dāļājis parakstītas bildes, — viņš kaismīgi iesaucās. — Ja Sirdsāķis vēl arvien par to vārās…

Tikai tad viņš pamanīja, ka Hagrids smejas.

—     Es tik jokoj, — milzis noteica un draudzīgi uzsita Harijam pa muguru. Zēns pret galdu gandrīz salauza degunu. — Es zināj, ka tu neko nees dalījs. Es Sirdsāķim pateic, ka tev to nevajg. Ka tu es slavenāks par šo bez visām bildēm.

—  Varu derēt, ka viņam tas negāja pie sirds, — sacīja Harijs, paceldams galvu un saberzēdams degunu.

—  Negāja gan, — acīm zibot, atzina Hagrids. — Un tad es šim pateic, ka nekad nees lasījs nevienu šā grāmatu — un šis nolēm iet savu ceļu. Vai nevēlies sīrupa īrisu, Ron? — milzis piebilda, kad virs galda atkal uznira Rons.

—   Nē, paldies, — vārgi atsaucās Rons. — Es labāk neriskēšu.

—  Panāk, paskats, ko es es izaudzējs! — aicināja Hagrids, kad Harijs un Hermione pabeidza dzert tēju.

Mazajā dārzeņu pleķītī aiz Hagrida mājas auga ducis neredzēti lielu ķirbju. Katrs no dem bija pamatīga laukakmeņa lielumā.

—  Smuki aug, ko? — priecīgi vaicāja Hagrids. — Visu Svēto dienas mielastam… tad tiem vajg būt gana lieliem.

—   Kā tev tas padodas? — brīnījās Harijs.

Hagrids paskatījās pār plecu, lai pārliecinātos, ka viņi ir vieni.

—  Nu, rau, es viņiem — saprot — mazliet palīdz.

Harijs pamanīja, ka turpat pie būdas sienas piesliets stāv Hagrida sārd puķainais lietussargs. Harijam jau iepriekš bija nācies redzēt šo lietussargu darbībā, tāpēc bija zināmas aizdomas, ka šis varēja būt arī kas vairāk par parastu lietussargu. Proti, Harijam likās, ka lietussargā varētu būt paslēpts Hagrida vecais skolas laiku zizlis. Hagrids nedrīkstēja izmantot maģiju. Trešajā skolas gadā viņu bija izslēguši no Cūkkārpas, bet, par ko, Harijs tā arī nezināja — tikko šis temats uzpeldēja, Hagrids vienmēr skaļi nokremšļojās un izlikās kurls, vismaz līdz brīdim, kad pārējie sāka runāt par ko citu.

—   Tā varētu būt blīšanas burvestība, ja? — pa pusei pārmetoši, pa pusei ar apbrīnu vaicāja Hermione. — Tev tie ķirbji ir padevušies vareni.

—  To pašu teic ari viņa mazā māsiņa, — sacīja Hagrids, pamezdams ar galvu uz Rona pusi. — Bij pienākus vēl tikai vakar. — Hagrids iesāņus paskatījās uz I lariju, un milža bārda noraustījās. — Šī teic, ka tikai izstaigājot skolu, l)et man gan likās, ka viņa cer manā mājā kādu satikt. — I Iagrids piemiedza Harijam ar aci. — Ja tu jautās manu viedokli, es sacīt, ka viņa neatteiktos no vienas parakstīts…

—   Liecies mierā. — Harijs atmeta ar roku. Rons iesprauslojās, un zemē nokrita vairāki gliemji.

— Uzmanīgāk! — ieaurojās Hagrids, pastumdams Ronu tā patālāk no saviem grandiozajiem ķirbjiem.

Nupat bija klāt arī pusdienu laiks. Tā kā Harijs kopš rītausmas bija dabūjis tikai gabaliņu sīrupa īrisa, viņam ļoti gribējās ēst. Viņi atvadījās no Hagrida un devās atpakaļ uz pili. Rons vēl brīdi pa brīdim nožagojās, taču vairāk par vienu diviem maziem gliemjiem viņam mutē parasti nebija.

Tikko viņi ienāca vēsajā ieejas zālē, atskanēja stingra balss. — Te jūs esat, Poter un Vīzlij. — Viņiem tuvojās profesore Maksūra ar akmenscietu izteiksmi sejā. — Pēcstundu darbi jums abiem jāpilda šovakar.

—  Kas mums būs jādara, profesore? — vaicāja Rons, nervozi apspiezdams atraugu.

— Jūs pulēsiet sudraba priekšmetus trofeju kabinetā kopā ar Filča kungu, — pavēstīja profesore Maksūra. — Turklāt, Vīzlij, bez maģijas palīdzības, ar jūsu baltajām rociņām…

Ronam aizrāvās elpa. Arguss Filčs bija skolas pārzinis, kuru neieredzēja neviens skolnieks.

—  Un jūs, Poter, palīdzēsiet Sirdsāķa kungam tikt galā ar viņa pielūdzēju vēstulēm, — turpināja profesore Maksūra.

—  Ak, nē — vai es nevaru palīdzēt Ronam trofeju istabā? — Harijs izmisis iesaucās.

—  Nekādā gadījumā, — profesore Maksūra izbrīnā savilka uzacis. — Profesors Sirdsāķis īpaši lūdza jūsu palīdzību. Darbs jums abiem jāsāk tieši astoņos.

Lielajā zālē gan Harijs, gan Rons ievilkās pagalam draņķīgā noskaņojumā. Hermione nāca abiem nopakaļus, un sejā viņai rotājās jiis-paši-pārkāpāt-skolas-noteikuīmis izteiksme. Pat gaļas un kartupeļu sacepums Harijam negāja pie sirds tā, kā viņš bija gaidījis. Gan viņš, gan Rons uzskatīja, ka katram trāpījies nepatīkamākais uzdevums.

—   Filčs mani noturēs tur visu nakd, — smagi nopūzdamies, sacīja Rons. — Bez maģijas! Tajā istabā ir kādi simt kausi. Man tā vientiešu tīrīšana diez ko nepadodas.

—  Els labprāt mainītos ar tevi, — Harijs klusi atteica. — Mani Dērsliji tīrīšanas darbos ir labi izdresējuši. Atbildēt Sirdsāķa pielūdzējām… tas būs murgs…

Sestdienas pēcpusdiena aizritēja nemanot, un, likās, tikai īsu brīdi vēlāk jau bija bez piecām astoņi. Harijs vilkās pa trešā stāva gaiteni uz Sirdsāķa kabineta pusi. Nonācis pie durvīm, viņš sakoda zobus un pieklauvēja.

Tajā pašā mirklī durvis atsprāga vaļā. Plati starodams, viņu uzlūkoja pats Sirdsāķis.

—  Te nu tu nāc, rakari! — profesors noteica. — Nāc nu iekšā, Harij, nāc nu iekšā.

Daudzo sveču gaismā pie sienām spīdēja neskaitāmas ierāmētas Sirdsāķa fotogrāfijas. Pat dažas no šīm bildēm bija parakstītas. Vēl viena pamatīga attēlu kaudze stāvēja uz galda.

—   Tu rakstīsi adreses uz aploksnēm! — Sirdsāķis paziņoja Harijam tā, it kā tā būtu nodarbošanās, par kuru sapņo jebkurš zēns. — Pirmo mēs sūtīsim Gledisai Grundulei, lai viņai labi klājas — viņa mani ļoti ciena.

Minūtes vilkās kā gliemeži. Harijs ļāva Sirdsāķa balsij plūst pa vienu ausi iekšā, pa otru ārā. Brīdi pa brīdim zēns nomurmināja "jā", "tiesa" vai "protams". Vienīgais, ko viņš reizēm ievēroja, bija dīvainas frāzes, tādas kā "Slava, Harij, ir untumains draugs" vai "Slavenību pazīst pēc slaveniem gājieniem, to liec aiz auss".

Sveces izdega arvien īsākas un īsākas, liesmas sāka drebēt, un gaismiņas dejoja dīvainu deju uz daudzajām kustīgajām Sirdsāķa sejām, kas vēroja I īariju. I larija piekususi roka streipuļoja pāri, kā viņam pašam likās, vai tūkstošajai aploksnei, lēnām vilkdama burtus Veronikas Vērdiņas adresē. Tūlīt, tūlīt šīm mocībām vajadzēja beigdes, I larijs izmisis domāja, lūdzu, kaut nu tās ātrāk beigtos…

Un tad viņš kaut ko saklausīja — un tā nebija nedz dziestošo sveču čūkstēšana, nedz Sirdsāķa tērgas par viņa pielūdzējām.

Tā bija balss, balss, kas stindzināja līdz kaulam, balss, kurā ritošā ledainā inde lika aizrauties elpai.

—  Nāc… nāc pie manis… ļauj man plosīt tevi… ļauj man izsūkt tevi… ļauj man nonāvēt tevi…

Harijs spēji salēcās, un Veronikas Vērdiņas ielas vietā parādījās milzīgs ceriņkrāsas tintes traips.

—  Ko? — viņš skaļi izsaucās.

—  Es zinu! — vārījās Sirdsāķis. — Sešus pilnus mēnešus pirmā vieta visos iespējamos bestselleru sarakstos! Pārspēja visus rekordus!

—   Ne jau par to, — Harijs drudžaini pārtrauca profesoru. — Tā balss!

—  Piedod? — pārvaicāja apmulsušais Sirdsāķis. — Kāda balss?

—  Tā — tā balss, kas teica — vai tad jūs to nedzirdējāt?

Sirdsāķis skatījās uz Hariju ar pārsteiguma pilnām acīm.

—  Par ko tu runā, Harij? Varbūt tev jau nāk miegs? Mī un žē — skat, cik jau rāda pulkstenis! Mēs te esam nosēdējuši gandrīz četras stundas! Nekad nebūtu ticējis — kā tas laiks skrien, ko?

Harijs neatbildēja. Viņš pūlējās vēlreiz saklausīt balsi, taču nekas nebija dzirdams — tikai Sirdsāķis klāstīja, ka citreiz pēcstundu darbs varot nebūt tāda medusmaize kā šovakar. Juzdamies apreibis, Harijs devās projām.

Bija tik vēls, ka Grifidora koptelpā gandrīz neviena vairs nebija. Harijs devās taisnā ceļā uz guļamistabu. Rons vēl nebija atgriezies. Harijs uzvilka pidžamu, ielīda gultā un sāka gaidīt draugu. Rons ieradās pusstundu vēlāk, auklēdams labo roku un ienesdams tumšajā telpā spēcīgu spodrināmā līdzekļa smaku.

—   Roku sarāva krampji, — viņš novaidējās, atkrizdams gultā.

—   Kalambola kausu man nācās pārpūlēt četrpadsmit reižu, pirms viņš bija apmierināts. Bet, kad es tīrīju balvu par īpašiem nopelniem skolas labā, man uznāca vēl viena gliemju lēkme. Kamēr es dabūju nost tās gļotas… Kā tev gāja pie Sirdsāķa?

Čukstus, lai nepamodinātu Neviļu, Dīnu un Šīmusu, Harijs izstāstīja Ronam visu par dzirdēto balsi.

—  Un Sirdsāķis to nedzirdēja? — brīnījās Rons. Mēnessgaismā varēja redzēt, kā Rons sarauc pieri. — Domā, viņš meloja? Es tomēr kaut ko nesaprotu — pat neredzamajam būtu nācies atvērt durvis…

—  Tur jau tas āķis, — noteica Harijs, atlaidās savā gultā starp četrām kārtīm un acīm ieurbās baldahīna audumā virs galvas.

—   Arī es kaut ko nesaprotu.

ASTOTA NODALA NĀVESDIENAS SVINĪBAS

Pienāca oktobris, un visur — gan ārā, gan ari pils telpās —

bija jūtams drēgns mitrums. Pomfreja madāma noskrējās slapju muguru, ārstēdama pēkšņi uzkritušu saaukstēšanās ligu, kas vienlīdz ķēra kā skolniekus, tā skolotājus. Viņas piparsveiku mikstūra iedarbojās zibenīgi, desa gan, pēc tās dzeršanas pacientam vairākas stundas no ausīm vēlās dūmi. Kad Džinnija Vīzlija sāka šņaukāties, Persijs ar dažādiem briesmīgiem draudiem piespieda māsu izdzert zāles. Tvaiki, kas gāzās cauri koši sarkanajiem matiem, radīja iespaidu, ka meitenei aizdegusies galva.

Pirksta gala lieluma lietus lāses caurām dienām dārdināja pils logus. Ezerā cēlās ūdens līmenis, puķu dobes pārvērtās dubļainos strautiņos, bet Hagrida ķirbji sasniedza krietnu dārza mājiņu izmēru. Olivera Žagara aizrautību tas gan nemazināja, tāpēc treniņi notika apskaužami regulāri. Un nav nekāds brīnums, ka Hariju mēs atkal satikām vēlā sestdienas pēcpusdienā, kad plosījās neliela vētra. Līdz Visu Svēto vakaram bija vēl dažas dienas, un viņš vilkās uz Grifidora torņa pusi, izmircis līdz ādai un no galvas līdz kājām nošķiedies ar dubļiem.

Pat ja neņēma vērā lietu un vēju, treniņš pagāja draņķīgā noskaņojumā. Freds un Džordžs, kuri slepus bija pavērojuši slīdeņu treniņu, stāstīja, ka paši savām acīm pārliecinājušies par jauno,

♦ ISO *

divtūkstoš pirmo nimbu neticamo ātrumu. Viņi stāstīja, ka slīdeņi vairāk atgādinājuši septiņus zaļus, izplūdušus siluetus, kas zibējuši gaisā gluži kā vertikālas pacelšanās reaktīvie iznīcinātāji.

Žļurkstēdams pa tukšo gaiteni, Harijs uzdūrās kādam radījumam, kuru, likās, māca vismaz tikpat smaga rūpju nasta kā Hariju pašu. Grifidora torņa spoks, Gandriz-Bezgalvas-Niks, drūmi blenza logā un pie sevis pusbalsī murmināja: — …neatbilstu viņu prasībām… nieka centimetrs, varbūt pat mazāk…

—   Sveiks, Nik, — sacīja Harijs.

—  Sveicināts, sveicināts, — atsaucās Gandriz-Bezgalvas-Niks, satrūkdamies un pagriezdamies pret zēnu. Garos, lokainos matus spoks bija piesedzis ar uzkrītoši greznu, putna spalvām rotātu cepuri, bet mugurā viņam bija mundieris ar rišām, kas slēpa skatieniem to, ka Nika galva bija gandrīz pilnībā nocirsta. Spoks bija blāvs kā dūmi, un cauri viņam Harijs varēja saskatīt tumšās debesis un lietus straumes, kas sitās pils logā.

—  Liekas, Poter, tavu prātu kaut kas nomāc, — noteica Niks, salocīdams caurspīdīgu vēstuli un iebāzdams to sava kamzoļa azotē.

—   Arī tu neizskaties īpaši laimīgs, — atbildēja Harijs.

—  Ak, — Gandriz-Bezgalvas-Niks nevērīgi atmeta ar graciozo roku, — tas nav nekas ievērības cienīgs… ne jau nu es briesmīgi vēlējos tur piedalīties… vienkārši iedomājos iesniegt pieteikumu, bet, redziet, es "neatbilstot prasībām".

Par spīti gaisīgajai runas manierei, viņa sejas vaibstos varēja manīt rūgtumu.

—   Lai gan, no otras puses, varētu taču iedomāties, — spoks uzsprāga, atkal izvilkdams no kabatas vēstuli, — ka četrdesmit pieci cirtieni pa kaklu ar neasu cirvi ļauj tev vismaz piedalīties Bezgalvju medībās?!

—   Mm — jā, — noteica Harijs, jo Niks laikam gaidīja viņa atbalstu šajā sāpīgajā jautājumā.

—  Kurš gan vairāk par mani vēlas, kaut tas būtu noticis ātri un tīri, kaut galva būtu — čiks! — un nost, proti, tas būtu pasargājis mani no šausmīgām mocībām un izsmiekla. Bet… — GandrīzBezgalvas-Niks atlocīja vēstuli un sāka nikni lasīt.

—   Mēs varam uzaicināt tikai medniekus, kuru galva ir pilnībā atdalīta no viņu ķermeņa. Jūs piekritīsiet, ka citādi ielūgtajiem nebūs iespējams piedalīties tādās medību izpriecās kā galvas žonglēšana auļos un galvas polo. Tāpēc ar bezgalīgu sarūgtinājumu esmu spiests Jums norādīt, ka Jūs neatbilstot mūsu prasībām. Ar vislabākajiem vēlējumiem, Jūsti Patriks Delanejs-Podmors.

Vārīdamies dusmās, Gandriz-Bezgalvas-Niks atkal noslēpa vēstuli.

—  Mana galva, Harij, turas uz viena centimetra ādas un dzīslu! Vairumam liktos, ka ar to ir gana, ka galva ir nocirsta, bet nē, tas izrādās nepietiekami Pareizi Dekapitētajam Podmora kungam.

Gandriz-Bezgalvas-Niks vairākas reizes dziji ieelpoja un tad, jau krietni mierīgākā balsī, turpināja: — 'Iagad izstāsti, kas nospiež tavu sirdi? Vai es kā varu līdzēt?

—   Nez vai, — nopūtās Harijs. —Ja vien tu nezini, kur līdz mūsu spēlei ar slīdeņiem par brīvu var dabūt septiņus divtūkstoš pirmos nim…

Harija pēdējie vārdi nogrima spalgā ņaudēšanā, kas atskanēja kaut kur pie viņa kājām. Viņš palūkojās lejup un ieraudzīja divas spuldzītēm līdzīgas, dzeltenas acis. Tā bija Norisa kundze, izkāmējusi pelēka kaķene, kuru skolas pārzinis Arguss Filčs izmantoja kā uzticamu palīgu savā bezgalīgajā cīniņā pret skolas audzēkņiem.

—   Labāk, Harij, taisies no šejienes, ka tiec, — aši sacīja Niks. — Filčs ir nelāgā omā. Viņam ir gripa, turklāt daži trešgadnieki netīšām piešķaidīja visus piektās pazemes kambara griestus ar varžu smadzenēm; visu rītu viņš tur ņēmās tīrīdams — un ja tagad viņš ieraudzīs, ka esi pienesis ar dub|iem pusi skolas…

—     Paldies par brīdinājumu, — atvadījās Harijs, kāpdamies projām no Norisa kundzes pārmetošā skatiena, tomēr aizmukt viņš nepaguva. Likās, ka Argusu Filču ar viņa neganto kaķeni vieno neredzama, noslēpumaina saite, jo tajā brīdi skolas pārzinis, šķaudīdams un raudzīdamies pēc pārkāpēja, pēkšņi pacēla gobelēnu pa labi no Harija. Ap Filča galvu bija apsieta bieza šalle ar skotu rūtīm, un pārziņa deguns bija neparasti sarkans.

—  Mēsli! — žoklim trīcot, Filčs iebrēcās un, acīm draudīgi izspiežoties no dobumiem, norādīja uz dubļaino peļķi, kas bija sapilējusi no Harija kalambola drānām. — Nekārtība un netīrumi itin visur! Es jums saku, man vienreiz pietiek! Nāc man līdzi, Poter!

Harijs drūmi pamāja ar roku Gandriz-Bezgalvas-Nikam un gāja līdzi Filcam, uz trepēm dubultojot dubļaino pēdu nospiedumu skaitu.

Nekad iepriekš Harijs nebija bijis Filča kabinetā. Studenti parasti no šīs telpas vairījās. Istaba bija patumša, jo tai nebija logu un vienīgais gaismas avots bija viena vienīga eļļas lampiņa, kas karājās pie zemajiem griesdem. Gaisā varēja jaust tikko manāmu ceptas zivs smaržu. Gar sienām bija koka skapji ar atvilktnēm. Spriežot pēc uzrakstiem, šajās atvilktnēs glabājās ziņas par visiem Filča pieķertajiem pārkāpējiem, kā arī visu Filča atklāto pārkāpumu apraksti. Fredam un Džordžam Vīzlijiem bija atvēlēta vesela atvilktne. Aiz Filča galda pie sienas karājās spoži nospodrinātu važu un rokudzelžu kolekcija. Visi zināja, ka skolas pārzinis šad un tad lūdz Dumidoram, lai direktors ļauj sodītos audzēkņus piekārt aiz kājām pie griestiem.

Pagrābis spalvu no rakstāmpiederumu trauciņa, Filčs sāka pārcilāt papīrus, laikam meklēdams tīru pergamenta gabalu.

—    Sūdi, — viņš nikni murmināja, — jauki virstoši pūķu puņķi… varžu smadzenes… žurku zarnas… man vienreiz pietiek… vienreiz kādam jādabū mācība… kur ir veidlapa… te tā ir…

No galda atvilktnes viņš izvilka lielu pergamenta tīstokli un, izklājis to uz galda, iemērca savu garo, melno spalvu tintnīcā.

—   Vārds… Harijs Poters. Pārkāpums…

Tur taču bija tikai mazliet dubļu! — iesaucās Harijs.

I cv, puis, tur taču bija tikai mazliet dubļu, bet man tur bija stunda bēršanas! — bļāva Filčs. Pietūkušā deguna galā nejauki šūpojās liela pile. — Pārkāpums… pils piegānlšana… Ieteicamais sods…

Noslaucījis pilošo degunu, Filčs uzmeta Harijam savu samiegto acu nepatīkamo skatienu. Zēns ar aizturētu elpu gaidīja spriedumu.

Bet, tikko Filčs pielika spalvu pie papīra, no kabineta griestiem atskanēja drausmīga dārdoņa — pat eļļas lampiņa nodrebēja.

—  PĪVZ! — Filčs ieaurojās, dusmu lēkmē nomezdams spalvu. — Šoreiz es dabūšu tevi rokā, šoreiz tu nekur nespruksi!

Un, pat neatskatījies uz Hariju, Filčs izskrēja no telpas, plakanajām pēdām plaukšķot uz gaiteņa akmens grīdas. Norisa kundze metās saimniekam pakaļ.

Pīvzs bija skolas poltergeists, mūžam smīnoša, lidojoša nelaime, kura dzīves mērķis bija sēt haosu un postu. Kaut arī Harijam Pīvzs nepavisam nepatika, šoreiz zēns jutās pateicīgs poltergeistam par precīzi izvēlēto laiku. Harijs cerēja, ka Pīvza nodarījums (un pēc skaņas varēja spriest, ka šoreiz nogāzts ir patiešām liels pods) novērsīs Filča dusmas no viņa paša.

Prātodams, ka viņam droši vien jāsagaida Filčs atgriežamies, Harijs atslīga kožu saēstajā krēslā, kas stāvēja pie galda. Izņemot aizsākto veidlapu, uz tā atradās tikai vēl viens priekšmets: liela, spoži sarkana aploksne ar sudraba burtiem. Aši uzmetis skatu durvīm, lai pārliecinātos, vai Filčs nenāk atpakaļ, Harijs paņēma aploksni. Uz tās bija rakstīts:

STRAUJBŪRE Tā/mācības kurss maģijā iesācējiem

Ieintriģētais Harijs atvēra aploksni un izvilka no tās pergamenta loksni. Sudrabainie burti vēstīja:

Vai jūs jūtaties atpalicis no modernās maģijas attīstības tendencēm? Atrodat aizbildinājumus, lai nebūtu jāizmanto vienkārši buramvārdi? Kāds reiz ir smējies par jūsu neveiklo darbošanos ar zizli?

To visu var labot!

Straujbūre ir mūsdienīga, pret klūdāīn nodrošināta, ātrus rezultātus garantējoša, viegli apgūstama metode. Simtiem burvju un raganu jau ir guvuši panākumus, pateicoties Straujbūrei!

Z. Nātrītes madāma no Topšemas raksta:

"Es nespēju atcerēties nevienus buramvārdus, kas bija garāki par četriem vārdiem, bet par manām mikstūrām smējās visa ģimene! Tagad, pēc Straujbūres kursa, es izpelnos ievērību visās svinībās un draugi lūdzas, lai atklāju viņiem sava zaigošanas šķīduma recepti/"

Mags D. Dž. Prods no Didzberijas apgalvo:

"Mana sieva mēdza smīnēt par manām nekur nederīgajām burvestībām, bet tikai mēnesi pēc Straujbūres kursa uzsākšanas es sebnīgi pārvērtu viņu par mttskusvērsi! Paldies tev, Straujbūre!

Harijs aizrāvies sāka šķirstīt pārējo aploksnes saturu. Kāpēc gan Filcam būtu vajadzīgs Straujbūres kurss? Vai tas nozīmēja, ka viņš nebija īsts burvis? Kad Harijs lasīja "Pirmā nodarbība. Kā turēt zizli (noderīgi padomi)", gaitenī atskanēja šJūcoši soli — tur atgriezās Filčs. Harijs žigli iebāza pergamenta loksnes atpakaļ aploksnē un nometa to uz galda tieši tajā brīdī, kad atvērās durvis.

Filča izskats liecināja par triumfāliem panākumiem.

— Tas izgaistošais skapis bija ļoti vērtīgs! — viņš līksmi klāstīja Norisa kundzei. — Šoreiz, dārgā, Pīvzs nekur nedēsies, mēs panāksim, lai viņu izmet no pils!

Skolas pārzinis ieraudzīja Hariju, bet tad viņa skatiens pārceļoja uz Straujbūres aploksni. Nu jau bija par vēlu, bet arī Harijs aptvēra, ka aploksne atradās vairākus sprīžus no vietas, kur to bija atstājis Filčs.

Skolas pārziņa bālā seja nosarka ķieģeļa sarkanumā. Gaidīdams dusmu cunami, Harijs ieslīga dziļāk krēslā un pieķērās paroceņiem. Filčs piešļūca pie galda, paķēra aploksni un iemeta to atvilktnē.

—  Vai tu — tu to lasīji?… — viņš izgrūda.

—  Nē, — Harijs aši sameloja.

Filčs lauzīja savas mezglainās rokas.

—  Ja man būtu pamats aizdomām, ka tu esi lasījis manu privāto… ne jau ka tā būtu mana… vienam draugam… lai būtu, kā būtu… tiesa…

Harijs satraukti vērās uz skolas pārzini. Filčs nekad nebija izskatījies tik tuvu neprātam ka šobrīd. Acis izspiedās uz pieres, vienu maisveidīgo vaigu raustīja tiks, un izskatījās, ka tartāna šalle nelīdz.

—   Ļoti labi… ej… un nevienam ne vārda par… ne jau ka… tiesa, ja tu nelasīji… ej vien, man tagad jāuzraksta ziņojums par Pīvzu… ej…

Pārsteigts par veiksmi, Harijs izsteidzās no skolas pārziņa kabineta un devās projām vispirms pa gaiteni, tad augšā pa kāpnēm. Viņš bija izkļuvis no Filča kabineta bez soda — tas droši vien bija jauns skolas rekords.

—   Harij! Harij! Vai nostrādāja?

No tuvējās klases bija izslīdējis Gandrīz-Bezgalvas-Niks. Pavērtajās durvīs aiz spoka muguras varēja redzēt liela melni zeltaina skapja atlūzas — likās, ka tas būtu nomests uz grīdas no pamatīga augstuma.

—  Man izdevās pierunāt Pīvzu, lai viņš salauž to tieši virs Filča kabineta, — dedzīgi skaidroja Niks. — Iedomājos, ka tas varētu novērst viņa uzmanību…

—  Tas biji tu? — pateicības balsī vaicāja Harijs. — Nostrādāja gan, man pat neuzlika pēcstundu darbus. Paldies, Nik!

Tālāk pa gaiteni viņi gāja kopā. Harijs ievēroja, ka GandrīzBezgalvas-Niks vēl arvien tur rokā Patrika kunga atteikuma vēstuli.

—   Kaut nu es varētu kaut ko izdarīt arī tavā labā, nu, lai tu tiktu uz Bezgalvju medībām, — Harijs ierunājās.

Gandrīz-Bezgalvas-Niks apstājās kā iemiets, un Harijs neviļus izgāja spokam cauri. Tas nebija nekas patīkams — viņš jutās tā, it kā būtu izgājis cauri ledusaukstai dušai.

—  Ir viena lieta, kurā tu varētu man palīdzēt, — Niks kaismīgi atsaucās. — Harij — ja vien es neprasu pārāk daudz — nē, bet tu droši vien negribēsi…

—   Kas tas ir? — jautāja Harijs.

—   Redzi, šogad Visu Svēto dienas priekšvakarā aprit piecsimt gadu kopš manas nāves dienas, — paskaidroja Gandriz-BezgalvasNiks, izgāzdams krūtis un izskatīdamies bezgala lepns.

—  Ak tā, — novilka Harijs, nebūdams pārliecināts, vai viņam tagad jāizrāda skumjas vai prieks. — Skaidrs.

—   Esmu iecerējis kādā no plašākajiem pazemes kambariem sarīkot svinības. Ieradīsies mani draugi no visas valsts. Tas būtu liels gods, ja arī tu varētu atnākt pie manis ciemos. Protams, arī Vīzlija kungs un Grendžeras jaunkundze ir mīļi lūgti piedalīties, lai gan — jūs droši vien dotu priekšroku skolas svinībām? — Viņš skatījās uz Hariju, burtiski pastiepies uz pirkstgaliem.

—   Nē, — žigli sacīja Harijs, — es noteikti atnākšu…

—  Mī un žē! Harijs Poters manās nāvesdienas svinībās! Un, — viņš sastomījās, tomēr, nespēdams novaldīt sajūsmu, turpināja, — vai tu varētu apsvērt iespēju pieminēt Patrika kungam, kādas stindzinošas šausmas es tev iedvešu?

—   Pro-protams, — piekrita Harijs.

Gandrīz-Bezgalvas-Niks staroja.

* * *

—  Nāvesdienas svinības? — Hermione bija sajūsmā, kad Harijs, beidzot pārģērbies sausās drānās un pievienojies viņai un Ronam koptclpā, izstāstīja par Gandrīz-Bezgalvas-Nika ielūgumu. — Varu saderēt, ka nav īpaši daudz dzīvu cilvēku, kuri var palielīties, ka piedalījušies nāvesdienas svinībās — tam vajadzētu būt aizraujoši!

—   Kādēļ gan būtu jāsvin diena, kad tu nomirsti? — brīnījās Rons, kurš tobrīd sapīcis rakstīja mājasdarbu mikstūrās. — Izklausās nāvīgi drūmi…

Logi tagad bija tintes melni, bet tajos vēl arvien sitās lietus lāses. Iekšā turpretī bija gaiši un priecīgi. Pavarda liesmas lēkāja pār daudzajiem mīkstajiem atpūtas krēsliem, kuros sēdošie bērni lasīja, sarunājās, pildīja mājasdarbus vai, kā, piemēram, Freds un Džordžs Vīzliji, centās noskaidrot, kas notiek, ja salamandrai iebaro Doktora Filibastera raķeti. Freds bija "paglābis" spoži oranžo, ugunī mītošo ķirzaku no maģisko radījumu aprūpes kabineta, un tagad tā, viegli gruzdēdama, ložņāja pa galdu, kur to vēroja pulciņš ziņkārīgo.

Harijs jau taisījās Ronam un Hermionei izstāstīt arī par Filču un Straujbūres kursu, taču tajā brīdī salamandra pēkšņi uzšāvās gaisā un aizvirpuļoja pa telpu, mezdama sprakšķošas dzirksteles un skaļi dārdēdama. Un tad tikai sākās — Persijs aizsmakdams auroja ūz Fredu un Džordžu, no salamandras mutes šāvās brīnumaina oranžu zvaigznīšu straume, un galu galā ķirzaka nelielu sprādzienu pavadījumā iespruka pavarda liesmās. Šie notikumi Harijam lika aizmirst par Filču un aploksni ar Straujbūres nodarbībām.

* * *

Kad pienāca Visu Svēto dienas priekšvakars, Harijs mazliet nožēloja savu pārsteidzīgo solījumu doties uz Gandrīz-Bezgalvas-

Nika nāvesdienas svinībām. Pārējā skola priecīgi gatavojās svētku mielastam; Lielo zāli kā parasti izgreznoja ar dzīviem sikspārņiem, no Hagrida milzīgajiem ķirbjiem bija izdobtas laternas, kurās viegli varēja paslēpties trīs cilvēki. Klīda runas, ka priekšnesumus sniegšot Dumidora nolīgtā skeletu baleta trupa.

—   Kas solīts, tas jāpilda, — Hermione valdonīgi atgādināja Harijam. — Tu devi vārdu, ka iesi uz nāvesdienas svinībām.

Tā nu septiņos Harijs, Rons un Hermione pagāja garām laužu pilnās Lielās zāles durvīm un, par spīd zelta šķīvju un sveču aicinošajam mirdzumam, devās lejup pazemē.

Arī gaitenis, kas veda uz Gandrīz-Bezgalvas-Nika svinību norises vietu, bija izgreznots ar svecēm, tomēr šīs sveces neraisīja īpaši līksmas izjūtas. Garo, tievo, kraukļa melnuma vaska svecīšu galos trīsuļoja spilgd zilas liesmiņas, kas meta blāvu, spocīgu gaismu pat uz bērnu dzīvajām sejām. Harijs nodrebinājās un ciešāk ietinās savās drānās. Tad viņš izdzirdēja skaņu — likās, it kā tūkstoš nagu skrāpētu milzīgu tāfeli. 4

—  Vai tā būtu domāta mūzika? — čukstus vaicāja Rons. Viņi pagriezās ap stūri — un tur, ar melnām samta drapērijām greznotā durvju ailā, viņus sagaidīja Gandrīz-Bezgalvas-Niks.

—   Mani mijie draugi, — viņš sērā balsī sveicināja, — laipni lūdzu, laipni lūdzu… priecājos, ka atradāt iespēju ierasties uz šīm pieticīgajām svinībām…

Viņš noņēma savu putnu spalvām greznoto cepuri un ar plašu vēzienu aicināja viņus dziļāk.

Draugu acīm pavērās neiedomājams skats. Pazemes kambarī bija sapulcējušies vairāki simd pērļaini baltu, caurspīdīgu cilvēku; vairums no viņiem slīdēja pa deju grīdu. Uz melna paaugstinājuma izkārtotais orķestris, kas sastāvēja no trīsdesmit zāģiem, spēlēja drebelīgu, baisu valsi. Virs galvas karājās milzu svečturis, kura melno sveču tūkstoši pielēja telpu ar naksnīgi zilu gaismu. No trijotnes mutēm vēlās garaiņu mutulīši. Viņi jutās tā, it kā būtu ienākuši ledusskapī.

—  Varbūt paskatīsimies, kas īsti te notiek? — ierosināja Harijs, cerēdams kaut mazliet sasildīt kājas.

—  Jāuzmanās, ka neizskrien kādam cauri, — nemierīgi ieminējās Rons, un viņi sāka piesardzīgi virzīdes uz priekšu gar deju grīdas pašu maliņu. Bērni pagāja garām drūmu mūķeņu pulciņam, tad skrandās tērptam un ķēdēs sakaltam vīram. Tālāk varēja manīt Resno brāli — jautrais Elšpūša spoks sarunājās ar bruņinieku, no kura pieres rēgojās bultas gals. Turpat Harijs pamanīja arī Asiņaino baronu, izdēdējušo Slīdeņa spoku, kura tērpu klāja sudrabaini asiņu traipi, un, kā jau varēja gaidīt, pārējie svinību dalībnieki centās mest viņam līkumu.

—  Ak, nē, — sacīja Hermione, apstādamās kā iemieta. — Griežamies apkārt, griežamies apkārt, es negribu runāties ar Vaidu Vairu…

—  Ar ko? — pārvaicāja Harijs, kad draugi sāka kāpdes atpakaļ.

—   Viņa spokojas otrā stāva meiteņu tualetē, — paskaidroja Hermione.

—  Viņa spokojas tualete*

—   Tā gan. Visu gadu tā nedarbojas, kā nākas, jo brīdi pa brīdim viņai uznāk dusmu lēkmes, un tad viņa applūdina telpu. Ja vien iespējams izvairīties, es nekad tur neeju, tas ir briesmīgi — censties nokārtoties, kamēr kāds kauc uz tevi…

—   Ēdamais! — Hennioni pārtrauca Rona sauciens.

Pazemes kambara pretējā pusē bija garš, arī ar melnu samtu

pārklāts galds. Maltītes priekšnojautās viņi metās pie šķīvjiem, bet, pienākuši tuvāk, šausmās sastinga. Smaka bija vienkārši neizturama. Uz skaistiem sudraba šķīvjiem bija samestas lielas, sapuvušas zivis; uz paplātēm kaudzēs sakrautās maizītes šķita sadedzinātas melnas; jēra gaļas sautējuma toverī ložņāja tārpi, siera kluci klāja pūkaina pelējuma lēveri, bet goda vietā slējās milzīga pelēka torte, kas bija izveidota kā kapa piemineklis. Uz tās ar darvai līdzīgu glazūru bija rakstīts:

NIKOLASS DE MIMSIJS-PORPINGTONS MIRIS 1492. GADA 31. OKTOBRĪ

Harijs pārsteigts vēroja, kā pie galda pienāk iznesīgs spoks, pieliecas un iziet cauri galdam, plaši papletis muti tā, lai trāpītu smirdīgajā lasī.

—  Vai jūs varat sajust zivs garšu, izejot tai cauri? — apvaicājās Harijs.

—   Gandrīz, — skumīgi atbildēja spoks un aizslīdēja tālāk.

—  Jādomā, ka viņi pūdējuši ēdienu, lai tam būtu izteiktāka garša, — prātīgi ieminējās Hermione, aizspiedusi degunu un pieliekusies tuvāk, lai labāk izpētītu izšķīdušo jēra gaļas sautējumu.

—   Varbūt tomēr iesim tālāk? Man metas nelabi ap dūšu, — ierosināja Rons.

Tikko viņi apgriezās, no galdapakšas izlidoja un viņu priekšā gaisā sasdnga mazs vīriņš.

—   Sveiki, Pīvz, — piesardzīgi sacīja Harijs.

Poltergeists Pīvzs būtiski atšķīrās no bālajiem un caurspīdīgajiem spokiem. Galvā viņam bija koši oranža svētku mice, ap kaklu — tauriņš, kas nemitīgi griezās, bet sejā — plats, neģēlīgs smaids.

—   Vai varu piedāvāt uzkodas? — viņš mīlīgi apvaicājās, pastiepdams uz bērnu pusi bļodiņu ar appelējušiem zemesriektiem.

—  Nē, paldies, — atbildēja Hermione.

—  Dzirdēju jūs runājam par nabaga Vairu, — sacīja Pīvzs, acīm šaudodes uz visām pusēm. — Tas bija ļoti nepieklājīgi pret nabaga Vairu. — Poltergeists dziļi ievilka elpu un ieaurojās. — EI! VAIRA!

—  Ak, nē, Pīvz, nesaki viņai, ko es teicu, viņa noskums vēl vairāk, — Hermione izmisīgi čukstēja. — Es tā nemaz nedomāju, man viņa gluži labi patīk — ē, sveika, Vaira.

Pie viņiem bija pieslīdējis druknas meitenes rēgs. Harijs nekad nebija redzējis saīgušāku seju, ko daļēji aizsedza gari, salipuši mati un biezas jo biezas acenes.

—  Ko jūs gribējāt? — viņa īgni noprasīja.

—   Sveiki, Vaira! — ierunājās Hermione māksloti līksmā balsī. — Prieks tevi redzēt — labi, ka izrāvies no savas mazmājiņas!

Vaira nošņaukājās.

—   Grendžeras jaunkundze tikko runāja par tevi, — Pīvzs lipīgi dūdoja Vairai pie pašas auss.

—Jā, es teicu, es teicu — cik labi tu šovakar izskaties, — iejaucās Hermione, mēģinādama ar skatienu iznīcināt Pīvzu.

Vaira aizdomīgi nopētīja Hermioni.

—  Tu ņirgājies par mani, — viņa noteica, un spoku meitenes mazajās, caurspīdīgajās acīs sāka strauji riesties sudrabainas asaras.

—   Nē, tiešām, vai tad es neteicu, cik labi viņa izskatās? — sacīja Hermione un sāpīgi iedunkāja Hariju un Ronu sānos.

—  Tā bija…

—  Protams…

—   Nemelojiet man. — Vairai aizrāvās elpa. Tagad asaras pludoja, bet Pīvzs līksmi ķiķināja viņai pār plecu. — Domājat, es nezinu, kā cilvēki mani sauc man aiz muguras? Resnā Vaira! Nesmukā Vaira! Vecā Vaidu Vaira!

—   Tu piemirsi vārdiņu "plankumainā", — viņai ausī izpalīdzīgi iečukstēja Pīvzs.

Vaidu Vaira sāka nevaldāmi elsot un izmetās no kambara. Pīvzs

H

aizšāvās viņai pakaļ, apmētādams nabaga spoku meiteni ar sapelējušajiem zemesriekstiem un saukdams: — Plankumainā! Plankumainā!

—  Cik šausmīgi, — Hermione bēdīgi nopūtās.

Cauri pūlim pie draugiem piepeldēja Gandrīz-Bezgalvas-Niks.

—  Vai jums te patīk?

—   Protams, — bērni meloja.

—   Nav nekādas vainas, — lepni noteica Gandrīz-BezgalvasNiks. — Vaimanājošā atraitne ieradās no pašas Kentas… Pienācis laiks manai mazajai uzrunai, es iešu, brīdināšu orķestri…

Tajā brīdī orķestris gan pārtrauca spēlēt pats no sevis. Pazemes kambarī visi apklusa un satraukti saskatījās — bija dzirdamas medību raga skaņas.

—   Sākas, — Gandrīz-Bezgalvas-Nika balsī ieskanējās rūgta nots.

Cauri kambara sienai telpā ieauļoja kāds ducis spoku zirgu, un katram zirgam mugurā sēdēja jātnieks bez galvas. Sapulcējušies sāka sparīgi aplaudēt. Arī Harijs sāka sist plaukstas, taču, ieraudzījis izteiksmi Nika sejā, aprāvās.

Zirgi ierikšoja deju zāles vidū, kur jātnieki, savilkdami grožus, tos valdonīgi apturēja. Liela auguma spoks, acīmredzot šīs kompānijas vadonis, kura bārdainā, padusē pasistā galva pūta ragu, nolēca zemē, pacēla galvu augstu virs pūja, lai varētu pārlaist skatienu zālei (visi sāka smieties), un tad, uzlicis galvu uz pleciem, platiem soļiem pienāca pie Gandrīz-Bezgalvas-Nika.

—  Nik! — milzis noducināja. — Sveicināts! Vai galva vēl arvien karājas uz pleciem?

Viņš sirsnīgi iesmējās un uzsita Gandrīz-Bezgalvas-Nikam uz pleca.

—   Laipni lūdzu, Patrika kungs, — stīvi sacīja Niks.

—  Dzīvie! — viņš iesaucās, ieraudzījis Hariju, Ronu un Hermioni un mākslotās bailēs adēcis soli atpakaļ (galva atkal noripoja no pleciem, pūlim par lieliem priekiem).

—   Ļoti smieklīgi, — drūmi novilka Gandrīz-Bezgalvas-Niks.

—  Liecies mierā, Nik! — sauca Patrika kunga galva no grīdas. — Viņš vēl arvien dusmojas, ka neļāvām viņam piedalīties medībās! Bet es gribēju teikt… paskatieties uz šo puisi…

—  Man šķiet, — pamanījis Nika zīmīgo skatienu, žigli ierunājās Harijs, — Niks ir ļoti… briesmīgs un… ē…

—   Hā! — Patrika kunga galva iekliedzās. — Varu derēt, ka viņš tevi samācīja!

—     Ja es varētu lūgt visu uzmanību, ir pienācis laiks manai runai! — skaļi paziņoja Gandriz-Bezgalvas-Niks, dodamies uz paaugstinājumu un nostādamies ledaini zilajā gaismas aplī.

Mani nelaiķa nelaimīgie lordi, dāmas un kungi, ar dziļām skumjām…

'Iomēr no Nika runas neviens neko daudz vairāk nedzirdēja — Patrika kungs un pārējie Bezgalvju medību dalībnieki bija uzsākuši galvas hokeja spēli, un pūlis pievērsās šīs aizraujošās nodarbes vērošanai. Gandriz-Bezgalvas-Niks veltīgi centās vēlreiz piesaistīt publikas uzmanību, taču atmeta tam roku, kad, pūļa uzmundrinājuma saucienu pavadīts, viņam garām aiztraucās Patrika kungs.

Harijs jutās pārsalis līdz nāvei, turklāt viņu māca briesmīgs izsalkums.

—  Es to vairs nespēju izturēt, — zobiem klabot, nomurmināja Rons, kad orķestris atsāka spēlēt un spoki atgriezās uz deju plača.

—   Iesim ar, — piekrita Harijs.

Draugi sāka virzīties uz durvīm, mādami ar galvu un plati uzsmaidīdami visiem, kas paskatījās uz viņu pusi. Drīz vien viņi steidzās atpakaļ pa melno sveču izgaismoto gaiteni.

—  Varbūt mēs vēl pagūsim uz pudiņu, — cerīgi ieminējās Rons, steigdamies pārējiem pa priekšu uz Ieejas zāles pusi.

Un tad Harijs atkal dzirdēja balsi.

—   .. .plosīt… izsūkt… nonāvēt…

Tā bija tā pad balss, tā pati ledainā, slepkavīgā balss, ko viņš tika dzirdējis Sirdsāķa kabinetā.

Viņš apstājās kā zemē iemiets, atbalstījās pret sienu un sāka uzmanīgi klausīties, brīdi pa brīdim pamezdams skatu apkārt, urbdamies ar acīm slikti apgaismotā gaiteņa pustumsā.

—   Ko tu, Harij, dari?…

—  Atkal tā pati balss… paklusē mazliet…

—   …tiiik izsalkusi… tik ilgu laiku…

—  Klausieties! — satraukti mudināja Harijs, un Rons ar Hermioni, vērodami viņu, sastinga.

—   … nonāvēt… laiks nonāvēt…

Balss pamazām kļuva klusāka. Harijs bija pārliecināts, ka tā attālinās — attālinās, virzīdamās uz augšu. Viņa sirdī jaucās bailes un vēlme rīkoties. Viņa skatiens bija piekalts tumšajiem griestiem. Kā gan balss varēja virzīties augšup? Vai tā piederēja kādam rēgam, kam akmens griesti nebija šķērslis?

—  Ejam uz turieni, — Harijs uzsauca un skriešus metās augšā pa kāpnēm. Viņš ieskrēja Ieejas zālē. Bija skaidrs, ka te viņš neko nesaklausīs — balsu čala no Visu Svēto dienas priekšvakara mielasta, kas turpinājās Lielajā zālē, bija pārāk skaļa. Harijs uzskrēja augšā pa marmora trepēm, un Rons ar Hermioni steidzās viņam pakaļ.

—   Harij, ko mēs…

—   ŠŠŠ!

Harijs sasprindzināja dzirdi. Kaut kur tālumā, šķiet, vēl vienu stāvu augstāk, viņš atkal saklausīja pamazām gaistošo balsi: — …es saožu asinis… ES SAOŽU ASINIS!

Harijam sametās slikti ap dūšu. — Briesmonis tūlīt kādu nogalinās! — viņš iekliedzās un, nelikdamies zinis par Rona un Hermiones apstulbušajām sejām, lēkdams pāri vairākiem pakāpieniem, uzskrēja vēl stāvu augstāk, cenzdamies kaut ko saklausīt par spīti paša soļu troksnim.

Harijs izdrāzās cauri visam trešajam stāvam. Rons un Hermione pūta un elsa viņam aiz muguras. Neapstādamies visi trīs apskrēja ap stūri un iebrāzās pēdējā, tukšajā gaitenī.

—  Harij, kas te notiek? — slaucīdams sviedrus no sejas, vaicāja Rons. — Es neko nespēju saklausīt…

Bet Hermione pēkšņi iekliedzās un norādīja ar roku uz gaiteņa tālo galu.

—  Skatieties!

Tālumā uz sienas kaut kas spīdēja. Viņi lēnām virzījās tuvāk, pūlēdamies pustumsā saprast, kas tas ir. Uz sienas starp diviem logiem ar pēdu augstiem burtiem bija uzrakstīti vairāki vardi, mirdzēdami lāpu liesmu mestajā gaismā.

NOSLĒPUMU KAMBARIS IR VAĻĀ.

MANTINIEKA IENAIDNIEKI, BĪSTIETIES!

—  Kas ir tas — kas tur apakšā karājas? — balsij tikko jaušami drebot, ierunājās Rons.

Virzīdamies uz priekšu, Harijs paslīdēja un gandrīz nokrita — uz grīdas pletās pamatīga ūdens pančka. Rons un Hermione atbalstīja viņu, un kopā viņi soli pa solītim tuvojās uzrakstam, piekaluši acis tumšajai ēnai, kas rēgojās zem tā. Kas tas bija, viņi saprata visi reizē, un trijotne atsprāga atpakaļ. Pa gaisu aizlidoja ūdens šļakatas.

No lāpas skavas, pakārta aiz astes, šūpojās Norisa kundze, skolas pārziņa kaķene. Tā bija stīva kā dēlis. Dzīvnieka acis bija plaši atplestas un skatījās nekurienē.

Pāris sekunžu neviens nekustējās. Tad ierunājās Rons: — Taisāmies no šejienes, ka tiekam.

—    Varbūt mums vajadzētu mēģināt palīdzēt… — neveikli ieminējās Harijs.

—  Tici man, — Rons uzstāja. — Nebūs labi, ja kāds mūs te ieraudzīs.

Tomēr bija par vēlu. Kaut kur atskanēja troksnis, kas atgādināja tāla pērkona dārdus, — viņi saprata, ka mielasts ir beidzies. Uz kāpnēm abos gaiteņa galos atskanēja daudzu jo daudzu kāju dipoņa un labi paēdušu cilvēku skaļās, apmierinātās balsis. Vēl pēc mirkļa gaitenī no abām pusēm ieplūda skolas audzēkņi.

Čalas, smiekli un troksnis aprāvās tajā mirklī, kad priekšējie ieraudzīja pakārto kaķi. Harijs, Rons un Hermione vientulīgi stāvēja pašā gaiteņa vidū. Studentu pūlis apklusa pavisam; visi spiedās uz priekšu, lai labāk redzētu drūmo skatu.

Tad klusumā kāds iekliedzās.

— Mantinieka ienaidnieki, bīstieties! Draņķasiņi, drīz pienāks arī jūsu kārta!

Tas bija Drako Malfojs. Viņš bija izlauzies pūļa priekšā, viņa aukstajās acīs pēkšņi bija parādījusies dzīvība, viņa vienmēr bālā seja bija piesārtusi. Smīnēdams viņš aplūkoja pakārto, nekustīgo kaķeni.

DEVĪTĀ NODAĻA UZRAKSTS uz slenas

Kas te notiek? Kas te notiek? Malfoja kliedziens acīmredzot bija pievērsis Argusa Filča uzmanību, un tagad skolas pārzinis spiedās cauri pūlim. Ieraudzījis Norisa kundzi, viņš atsprāga atpakaļ, šausmās paslēpdams seju rokās.

—  Mans kaķītis! Mans kaķītis! Kas noticis Norisa kundzei? — viņš iekaucās.

Un viņa izspiedušās acis apstājās pie Harija.

—  Tu! — viņš iegārdzās. — Tu!Tu nogalināji manu kaķīti! Tu to nogalināji! Es tev ādu novilkšu pār acīm! Es tev…

—  Argus!

Notikuma vietā bija ieradies Dumidors, viņam pa pēdām sekoja vēl vairāki skolotāji. Cūkkārpas direktors strauji paslīdēja garām Harijam, Ronam un Hermionei un veikli izcēla Norisa kundzi no lāpas skavas.

—  Nāciet man līdzi, Argus! — Dumidors teica Filcam. — Un jūs arī, Potera kungs, Vīzlija kungs, Grendžeras jaunkundz.

Tajā brīdī soli uz priekšu paspēra Sirdsāķis.

—  Direktor, mans kabinets atrodas vistuvāk, tikai stāvu augstāk — ja vēlaties to izmantot, laipni lūdzu…

—   Paldies, Sirdsāķi, — sacīja Dumidors.

Klusējošais pūlis pašķirās, lai izlaistu viņus cauri. Sirdsāķis, izskatīdamies uzbudināts un ļoti svarīgs, steidzās nopakaļus Dumidoram, viņiem sekoja arī profesore Maksūra un profesors Strups.

Kad viņi ienāca Sirdsāķa pustumšajā kabinetā, attēlos pie sienām sākās juceklīga kustība. Harijs pamanīja, ka vairāki Sirdsāķi izmūk no attēliem ar matu ruļļiem matos. īstais Sirdsāķis uz rakstāmgalda aizdedzināja vairākas sveces, tad pakāpās atpakaļ. Dumidors nolika Norisa kundzi uz pulētās galda virsmas un sāka pētīt kaķeni. Harijs, Rons un Hermione saspringti saskatījās un, vērodami notiekošo, ieslīga krēslos ārpus sveču mestās gaismas loka.

Dumidora garā, līkā deguna gals kustējās tikai pāris centimetru no Norisa kundzes spalvas. Viņš rūpīgi vēroja kaķeni caur savām pusmēnešu formas brillēm. Direktora garie pirksti viegli, bet pamatīgi iztaustīja dzīvnieku. Profesore Maksūra bija samiegusi acis un pieliekusies gandrīz tikpat tuvu. Strups stāvēja viņiem aiz muguras, līdz pusei paslēpies ēnā, un sejā viņam bija ļoti īpatnēja izteiksme — likās, viņš valdās, lai nesāktu smaidīt. Ap profesoru pulciņu līkņāja arī Sirdsāķis, sniegdams dažādus padomus.

—  Norisa kundzi acīmredzami ir nogalinājis kāds lāsts — visticamāk, pārmaiņu mocības lāsts. Esmu daudzkārt redzējis to darbībā, žēl, ka negadījos tuvumā ātrāk, es zinu visefektīvāko pretlāstu, kas būtu izglābis tai dzīvību…

Sirdsāķa komentārus papildināja Filca sausās, mokpilnās elsas. Viņš bija saļimis krēslā turpat blakus galdam. Skolas pārzinis pat nespēja paskatīties uz Norisa kundzi un sēdēja, iespiedis seju rokās. Harijam pat kļuva Filča žēl, bet vēl vairāk viņam bija žēl sevis. Ja Dumidors noticēs skolas pārzinim, Hariju noteikti izslēgs no skolas.

Tagad Dumidors pusbalsī murmināja kaut kādus dīvainus vārdus un brīdi pa brīdim pieskārās Norisa kundzei ar savu zizli, taču nekas nenotika — kaķene vēl arvien izskatījās tā, it kā būtu tikko izbāzta.

—   .. .atceros, kas visai līdzīgs reiz notika Uagadugu, — nerimās

Sirdsāķis, vairāki uzbrukumi, viss stāsts ir izklāstīts manā autobiogrāfija. Ks apgādāju pilsētniekus ar dažādiem amuletiem, kas ļāva drīz vien visu noskaidrot…

Sirdsāķa fotogrāfijas pie sienām ar galvas mājieniem apstiprināja paša Sirdsāķa vārdus. Vienā no attēliem Sirdsāķis bija aizmirsis noņemt matu tīkliņu.

Beigu beigās Dumidors izslējās stāvus.

—  Argus, tava kaķene nav mirusi, — viņš klusu sacīja.

Sirdsāķis aprāvās pusvārdā — viņš pašlaik uzskaitīja visas slepkavības, kuras viņam bija izdevies novērst.

—  Nav mirusi? — balsij aizlūstot, Filcs caur pirkststarpām paskatījās uz Norisa kundzi. — Bet kāpēc tad viņa guļ — guļ stīva un nekustīga.

— Viņa ir pārakmeņota, — paskaidroja Dumidors. (— A, tā jau es domāju! — piebalsoja Sirdsāķis.) — Bet es nespēju pateikt, kā tas ir izdarīts…

—  Pajautājiet viņam\ — iekliedzās Filcs, pievērsdams savu plankumaino un asaraino seju Harijam.

—    Io nespētu izdarīt neviens otrgadnieks, — pārliecināti noteica Dumidors. — Tur nepieciešamas ļoti sarežģītas tumšās zintis…

—  Viņš to izdarīja, viņš to izdarīja! — siekalām šļakstot, kliedza Filcs, un viņa grumbainā seja piesarka. —Jūs redzējāt, ko viņš uzrakstījis uz sienas! Viņš atrada… manā kabinetā… viņš zina, ka es esmu… esmu… — Filca seju plosīja drausmīgas grimases. — Viņš zina, ka es esmu niekkalbis! — skolas pārzinim izdevās pabeigt.

—   Es pat nepieskāros Norisa kundzei! — Harijs skaļi iesaucās, ar nepatiku juzdams, ka visi, fotogrāfiju Sirdsāķus ieskaitot, skatās uz viņu. — Es pat nezinu, ko nozīmē niekkalbis.

—   Blēņas! — noņurdēja Filcs. — Viņš redzēja manu Straujbūres aploksni!

— Ja es drīkstētu iejaukties, direktora kungs, — atskanēja ēnā stāvošā Strupa balss, un Harijam palika vēl neomulīgāk. Zēns bija pārliecināts — lai ko Strups taisījās teikt, tas nenāks Harijam par labu.

—  Iespējams, Poters un viņa draugi vienkārši nepareizajā laikā gadījās nepareizajā vietā, — Strups iesāka, bet viņa mutes kaktiņos zibēja tikko manāms smīns, it kā viņš par to šaubītos, — tomēr jāteic, ka šajā lietā ir vairāki aizdomīgi apstākļi. Kāpēc viņi vispār tur atradās? Kāpēc viņi nebija Visu Svēto dienas priekšvakara mielastā?

Harijs, Rons un Hermione vienlaikus sāka skaidrot par nāvesdienas svinībām: — …tur bija simtiem spoku, viņi apliecinās, ka mēs bijām kopā ar viņiem…

—   Bet kāpēc jūs pēcāk nenācāt uz mielastu? — nelikās mierā Strups. Viņa melnās actiņas mirdzēja sveču gaismā. — Kāpēc jūs devāties tieši uz to gaiteni?

—  Tāpēc… tāpēc ka… — Harijs sastomījās; sirds viņam krūtīs sitās kā negudra. Nez kādēļ viņam likās, ka stāsts par to, ka viņu turp aizvadījusi bezmiesiska balss, kuru nedzirdēja neviens cits, varētu būt diezgan savāds, — tāpēc ka mēs bijām noguruši un gribējām doties pie miera, — viņš nobeidza.

—   Neēduši? — sacīja Strups, un viņa izdēdējušajā sejā nozibēja triumfējošs smaidiņš. — Nedomāju gan, ka spoki savās viesībās piedāvā ēdienus, kas būtu piemēroti dzīviem cilvēkiem.

—  Mēs nebijām izsalkuši, — skaļi sacīja Rons, bet viņa vēders tajā brīdī nodevīgi iekurkstējās.

Strupa nejaukais smaids papletās vēl platāks.

—   Direktora kungs, man šķiet, ka Poters nesaka mums visu taisnību, — profesors turpināja. — Varbūt nebūtu par ļaunu liegt viņam dažu labu privilēģiju, kamēr viņš nebūs gatavs izstāstīt visu, kā bija. Es pieļauju, ka mēs varētu pagaidām izslēgt viņu no Grifidora kalambola komandas — varbūt tas palīdz viņam kļūt godīgākam.

—   Piedod, Severas, — atskanēja profesores Maksūras skarbā balss. — Aizliegt zēnam spēlēt kalambolu nav iemesla. Šī kaķene nav apdullināta ar slotaskāta sitienu pa galvu. Un nav nekādu pierādījumu, kas liecinātu, ka Poters ir izdarījis ko neatļautu.

Dumidors vērīgi nopētīja Hariju. Gaiši zilo acu kustīgajā skatienā I Iarijs jutās kā rentgena staros.

—  Sevcrus, tu jau zini, ka cilvēks ir nevainīgs, kamēr nav pierādīta viņa vaina, — stingri noteica direktors.

Nu Strups izskatījās nikns. Tāpat kā Filcs.

—   Manu kaķīti ir pārakmeņojuši! — viņš auroja, acīm vai sprāgstot no pieres. — Es vēlos, lai kāds tiktu sodīts]

—   Mēs viņu izārstēsim, Argus, — pacietīgi sacīja Dumidors. — Asnītes madāmai drīz būs izaugušas pāris mandrāgas. Tikko tās būs gatavas, es došu rīkojumu, lai tiek pagatavota mikstūra, kas atdzīvinās Norisa kundzi.

—   Es to pagatavošu, — sarunā iejaucās Sirdsāķis. — Es to esmu darījis simtām reižu, mandrāgu atjaunojošo izvilkumu es varētu sajaukt pat miegā…

—   Piedodiet, — atskanēja Strupa ledainā balss, — pagaidām, šķiet, šīs skolas mikstūru pasniedzējs esmu es.

Iestājās neveikla pauze.

—Jūs varat iet, — Dumidors vērsās pie Harija, Rona un Hermiones.

Viņi devās projām tik strauji, cik strauji spēja, lai nebūtu jāsāk skriet. Uzkāpuši stāvu augstāk, visi trīs iegāja tukšā klasē un klusītēm aizvēra durvis. Harijs ieskatījās draugu drūmajās sejās.

—  Vai jūs domājat — man vajadzēja izstāstīt viņiem par balsi, ko dzirdēju?

—   Nē, — ne mirkli nevilcinādamies atteica Rons. — Tas, ka tu dzirdi balsis, kuras nedzird neviens cits, nav nekas labs, arī burvju pasaulē ne.

Rona balsī izskanēja kas savāds, tāpēc Harijs pavaicāja: — Bet tu taču man tici, vai ne?

—   Protams, ticu, — ātri atbildēja Rons. — Tomēr, man jāatzīstas, tas ir ļoti dīvaini…

—   Es saprotu, ka tas ir dīvaini, — piekrita Harijs. — Viss ir dīvaini. Ko nozīmēja uzraksts uz sienas? Kambaris ir vaļā… ko gan tas nozīmē?

—   Zini, es sāku kaut ko tā kā atcerēties, — lēnām ierunājās Rons. — Šķiet, kāds reiz man stāstīja leģendu, ka Cūkkārpā esot slepens kambaris… varbūt tas bija Bils…

—   Un kas ir niekkalbis? — Arī to Harijam vajadzēja zināt.

Viņam par izbrīnu, Rons apspieda smīniņu.

—   Nu — nekā smieklīga jau tur nav, vienīgi, ja mēs runājam par Filcu… — Rons paskaidroja. — Niekkalbis ir kāds, kas dzimis burvju ģimenē, bet kuram nav nekādu maģisku spēju. Savā ziņā tas ir pretstats burvjiem, kuri piedzimst vientiešu ģimenēs, tikai niekkalbji ir ļoti reti. Ja Filcs mēģina apgūt burvestības ar Straujbūres palīdzību, izskatās, ka viņš tiešām ir niekkalbis. Tas daudz ko izskaidro. Piemēram to, kāpēc viņš tā ienīst skolas audzēkņus. — Rons apmierināti pasmaidīja. — Viņam vienkārši skauž.

Kaut kur sāka sist pulkstenis.

—   Pusnakts, — sacīja Harijs. — Labāk dosimies pie miera,

citādi uzkulsies vēl Strups un apsūdzēs mūs kādos citos grēkos.

* * *

Vairākas dienas visa skola runāja gandrīz tikai un vienīgi par uzbrukumu Norisa kundzei. To vienādiņ atgādināja Filcs, kurš staigāja šurpu turpu gar notikuma vietu, it kā gaidītu, vai uzbrucējs neparādīsies vēlreiz. Harijs redzēja, kā skolas pārzinis berž aprakstīto sienu ar "Skovera kundzes maģisko tīrītāju visa veida traipiem", tomēr tas nelīdzēja. Vārdi palika tikpat skaidri salasāmi kā iepriekš. Kad Filcs nesargāja nozieguma vietu, viņš piesarkušām acīm ložņāja pa gaiteņiem, uzbnikdams garām ejošiem skolēniem un cenzdamies sodīt viņus par tādiem pārkāpumiem kā "pārāk skaļa elpošana" vai "laimīgs izskats".

Norisa kundzes liktenis bija pamatīgi satraucis Džinniju Vīzliju. Rons apgalvoja, ka māsa esot liela kaķu mīlētāja.

—   Bet tu jau nepazini Norisa kundzi, — viņai uzmundrinoši skaidroja Rons. — Tiešām, visiem ir daudz labāk, kamēr viņa tur guļ. — Džinnijai drebēja lūpa. — Tādas lietas Cūkkārpā notiek ļoti reti, — Rons mierināja māsu. — Pasniedzēji noķers stulbeni, kurš to izdarīja, un izlidinās no šejienes. Tikai jācer, ka viņš pirms izslēgšanas vēl pagūs pārakmeņot arī Filcu. Es pajokoju… — Rons aši piebilda, redzēdams, ka Džinnija nobāl.

Arī Hermione pēc uzbrukuma izturējās citādi. Tiesa, tas nebija nekas neparasts, ka viņa daudz lasa, bet tagad viņa vairs gandrīz neko citu nedarīja. Turklāt Harijs un Rons nespēja izspiest sakarīgu atbildi, ko viņa dara. Tas noskaidrojās tikai nākamajā trešdienā.

Harijs aizkavējās mikstūru klasē, jo Strups pēc stundas lika viņam kasīt no soliem nost kolbtārpus. Ātri paēdis pusdienas, viņš devās uz bibliotēku, lai satiktu Ronu. Pa ceļam viņš satika Džastinu Finču-Flečliju, elšpīiti, ar kuru viņi kopā strādāja herboloģijā. Harijs jau vēra muti, lai sasveicinātos, bet tajā brīdī Džastins viņu pamanīja, pēkšņi apmetās un aši aizsoļoja pretējā virzienā.

Kad Harijs ieradās bibliotēkā, Rons mērīja savu mājasdarbu maģijas vēsturē. Profesors Bijs bija lūdzis uzrakstīt trīs pēdas garu pārspriedumu par "Eiropas Burvju asambleju viduslaikos".

—  Neticami, man vēl pietrūkst astoņu collu… — dusmīgi noteica Rons, atlaizdams izsdepto pergamentu, kas savēlās atpakaļ tīstoklī, — bet Hermione uzrakstīja četras pēdas un septiņas collas, par spīd tam, ka viņai ir tik sīks rokraksts.

—   Kur viņa ir? — pavaicāja Harijs, paņemdams mērlenti un atritinādams pats savu mājasdarbu.

—  Kaut kur tur, — Rons sacīja, norādīdams uz plauktu rindas viņu galu, — meklē vēl kādu grāmatu. Šķiet, viņa nolēmusi līdz Ziemassvētkiem izlasīt visas bibliotēkas grāmatas.

Harijs izstāstīja Ronam par Džastina Finča-Flečlija dīvaino bēgšanu.

—  Nesaprotu, kāpēc tu par to uztraucies, man jau no paša sākuma viņš izskatījās mazliet padumjš, — noteica Rons, ķerdamies atkal pie spalvas un cenzdamies rakstīt pēc iespējas lieliem burtiem. — Visas tās blēņas par Sirdsāķa diženumu…

No plauktu jūras iznira Hermione. Viņa izskatījās nokaitināta, tomēr beidzot bija gatava runāt ar zēniem.

—   Bibliotēkā šobrīd nav palicis neviena paša "Cūkkārpas vēstures" eksemplāra, — viņa sacīja, apsēzdamās blakus Harijam un Ronam. — Un uz to jāgaida divas nedēļas garā rindā. Kaut nu es nebūtu atstājusi savu eksemplāru mājās — bet Sirdsāķa grāmatu bija dk daudz, ka vēsturei lādē vairs neatlika vietas.

—   Kāpēc tev tā vajadzīga? — iejautājās Harijs.

—  Tā paša iemesla dēļ, kāpēc to lasīt paņēmuši pārējie, — atbildēja Hermione, — lai pārlasītu leģendu par Noslēpumu kambari.

—   Kas tas tāds? — strauji vaicāja Harijs.

—  Tur jau tas suns aprakts. Es neatceros, — sacīja Hermione, kodīdama lūpu. — Un nekur citur šo stāstu es neatrodu…

—   Hermion, iedod, lūdzu, izlasīt savu mājasdarbu, — ieskatījies pulkstenī, lūdza izmisušais Rons.

—  Nē, es nedošu, — nu jau bargi atteica Hermione. — To uzdeva jau pirms desmit dienām.

—   Paklau, man vajag tikai divas collas…

Atskanēja zvans. Viņi devās uz maģijas vēstures kabinetu. Pa priekšu, pūzdamies viens uz otru, gāja Rons un Hermione.

Maģijas vēsture bija garlaicīgākais apgūstamais priekšmets. To pasniedza profesors Bijs, vienīgais skolotājs — spoks. Katrā viņa stundā parasti bija tikai viens kaut nedaudz interesants brīdis — klasē viņš ieslīdēja cauri tāfelei. Profesors Bijs bija ļoti vecs un sačurnējis, un apgalvoja, ka viņš neesot pamanījis pat savu nomiršanu. Kādu dienu csol vienkārši piecēlies un atstājis savu ķermeni aizmigušu krēslā, kas stāvējis pie kamīna skolotāju istabā; kopš tā laika viņa ieradumi nebija mainījušies ne par matu.

Šodienas nodarbība bija tikpat garlaicīga kā visas līdzšinējās. Profesors bijs atvēra savus pierakstus un vienmuļā balss tonī, kas atgādināja veca putekļu sūcēja dūkšanu, sāka tos lasīt. Drīz vien visa klase gulēja, retumis kāds pamodās, lai pierakstītu kādu vārdu vai gadskaitli un atkal liktos uz auss. Profesors bija norunājis kādu pusstundu, kad pēkšņi notika kaut kas tāds, kas viņa stundās nekad vēl nebija noticis. Hermione pacēla roku.

Profesors Bijs, pacēlis acis no nāvīgi garlaicīgajiem pierakstiem par 1289. gada Starptautisko magu konvenciju, izskatījās pagalam pārsteigts.

—  Kā — ē, jūs…

—  Grendžera, profesor. Es gribēju lūgt, vai jūs nevarētu mums pastāstīt kaut ko par Noslēpumu kambari, — skaidrā balsī paziņoja Hermione.

Dīns Tomass, kurš sēdēja, truli blenzdams ārā pa logu, sarāvās, un viņa skatiens atguva dzīvību; Lavenderas Braunas galva paslējās no ērtās vietiņas uz rokām, bet Nevila elkonis noslīdēja no sola malas.

Profesors Bijs samirkšķināja acis.

—  Mans priekšmets ir maģijas vēsture, — viņš pavēstīja savā sausajā, aizsmakušajā balsī. — Es nodarbojos ar faktiem, Grendžeras jaunkundz, nevis ar mītiem vai leģendām. — Viņš nokremšļojās — likās, it kā pārlūztu krīta gabals, — un turpināja. — Tā gada septembrī Sardīnijas zintnieku apakškomiteja…

Viņš sastomījās un apklusa. Hermiones roka atkal bija gaisā.

—  Ar ko varu palīdzēt, Grantas jaunkundz?

—   Piedodiet, profesor, bet vai tad leģendas parasti nebalstās uz kādiem faktiem?

Profesors Bijs skatījās uz Hermioni tik apjucis, ka Harijs bija gatavs apzvērēt — līdz šim neviens audzēknis viņu, ne dzīvu, ne mirušu, vēl nebija pārtraucis.

—  Nu, — lēnītēm ierunājās profesors Bijs, — protams, šādam apgalvojumam ir zināms pamats. — Viņš blenza uz Hermioni tā, it kā līdz šim viņš nevienu studentu tā īsti nemaz redzējis nebūtu. — Tiesa, leģenda, kuru minat jūs, ir tik ļoti sensacionāla, es pat teiktu, smieklīgi neticama, ka…

Bet tagad katru profesora Bija vārdu kāri ķēra visa klase. Viņš ar neizpratni vēroja, ka visas sejas ir pievērstas viņam. Harijs redzēja, ka šāds intereses uzliesmojums pārsteidzis profesoru ne pa jokam.

—  Nu, ko, — pasniedzējs noteica. — Tā… Noslēpumu kambaris…

—Jūs visi, protams, labi zināt, — pēc neliela klusuma brīža viņš turpināja, — ka Cūkkārpu pirms vairāk nekā tūkstoš gadiem — par precīzu datumu ziņas diemžēl nav saglabājušās — nodibināja četri tā laika izcilākie burvji un raganas. Skolas četri torņi ir nosaukti par godu četriem dibinātājiem: Godrikam Grifidoram, Elgai Elšpūtei, Klementīnei Kraukļanagai un Salazaram Slīdenim. Viņi kopā uzcēla šo pili tālu no ziņkārīgo vientiešu acīm, jo tolaik parastie cilvēki baidījās no maģijas un vajāja raganas un burvjus ar visiem iespējamiem līdzekļiem.

Viņš apklusa, pārlaida klasei aizmiglotu skatienu un stāstīja tālāk.

—   Vairākus gadus skolas dibinātāji saticīgi strādāja kopā, uzmeklēdami jauniešus, kuriem bija dotības maģijā, un aicinādami viņus uz skolu pilnveidot savas spējas. Bet tad Cūkkārpas aizsācēju starpā sākās nesaskaņas. Domstarpības izcēlās starp Slīdeni un pārējiem. Slīdenis vēlējās noteikt stingrākus uzņemšanas noteikumus, viņš uzskatīja, ka apmācīt burvestībā drīkst tikai tos, kas nāk no tīrām burvju dzimtām. Viņš iebilda pret vientiešu vai jauktās ģimenēs dzimušu audzēkņu uzņemšanu, uzskatot, ka tie nav gana uzticami. Pēc kāda laika starp Slideni un Grifidoru notika nopietns strīds par šo jautājumu, un Slīdenis aizgāja no skolas.

Profesors Bijs atkal apstājās un savilka lūpas murskulī. Viņš atgādināja vecu, krunkainu bruņrupuci.

—   Šīs ziņas mums snieclz uzticami vēstures avoti, — viņš apkopoja, — tomēr šos patiesos faktus bieži piemirst, kad sāk apspriest fantastisko leģendu par Noslēpumu kambari. Tā vēsta, ka Slīdenis pilī esot uzbūvējis slepenu kambari, par kuru pārējie dibinātāji neko neesot zinājuši.

—  Leģenda vēsta, — negribīgi turpināja profesors, — ka Slīdenis esot noslēdzis kambari tā, lai to līdz viņa īstenā mantinieka ienākšanai skolā neviens nespētu atvērt. Noslēpumu kambari spēšot atvērt vien viņa mantinieks. Viņš arī atbrīvošot kambarī slēptos šausminošos spēkus, ar kuru palīdzību mantinieks iztīrīšot skolu no visiem, kas nav izredzēti apgūt maģiju.

Kad profesors Bijs pabeidza savu stāstu, klasē valdīja klusums, tikai šoreiz tas nebija parastais, miegainais klusums, kādā parasti grima profesora stundas. Gaisā jautās neomulīgs satraukums — visi skatījās uz pasniedzēju, cerēdami, ka viņš turpinās stāstīt. Profesors Bijs izskatījās mazliet sarūgtināts.

—    Tās visas, protams, ir neticamas blēņas, — viņš sacīja. — Raugot atrast šo kambari, visu skolu daudzas reizes ir rūpīgi pārmeklējuši izcilākie burvji un raganas. Nekas nekad nav atrasts. Tā ir pasaciņa, ar ko baidīt pārmēru lētticīgus cilvēkus.

Atkal gaisā uzšāvās Hermiones roka.

—    Profesor, ko īsti nozīmē "kambarī slēptie šausminošie spēki"?

—   Uzskata, ka tas varētu būt kāds briesmonis, pār kuru vara būtu tikai Slīdeņa mantiniekam, — atbildēja profesors Bijs savā sausajā, spalgajā balsī.

Klasē sēdošie nemierīgi saskatījās.

—     Es jau jums teicu, tāda kambara nav, — sacīja profesors Bijs, sākdams šķirstīt savus pierakstus. — Nav ne kambara, ne briesmoņa.

—    Bet, profesor, — iebilda Sīmuss Finegens, — ja kambari spēj atvērt tikai Slīdeņa īstenais mantinieks, varbūt neviens cits to

4)

vienkārši nespēj atrast?

—  Blēņas, O'Flahertij, — nu jau aizkaitinātā balsī noteica profesors Bijs. —Ja vesela virkne Cūkkārpas direktoru un direktrišu nav spējuši neko atrast…

—  Bet, profesor, — iečiepstējās Parvati Patila, — lai to atvērtu, droši vien jāizmanto melnā maģija…

—   Tas, ka burvis neizmanto melno maģiju, vēl nenozīmē, ka viņš nespēj to izmantot, Penijpūkas jaunkundz, — atcirta profesors Bijs. — Es atkārtoju, ja tādi burvji kā Dumidors…

—   Bet, iespējams, lai atrastu kambari, ir jābūt saistītam ar Slideni, tāpēc Dumidoram nav iespējas… — ieminējās Dīns Tomass, taču profesoram Bijām vienreiz bija gana.

—   Tagad pietiks, — viņš asi noteica. — Tas ir mīts! Tāds kambaris nepastāv! Nav ne mazāko pierādījumu, ka Slīdenis būtu uzbūvējis kaut slepenu slotu skapi! Es nožēloju, ka izstāstīju jums šo muļķīgo stāstu! Tagad, ar jūsu laipnu piekrišanu, mēs atkal pievērsīsimies vēsturei, neapšaubāmiem, ticamiem, pārbaudāmiem faktiem!

Piecas minūtes vēlāk visa klase atkal gulēja.

* * *

—   Es jau sen nojautu, ka Salazars Slīdenis ir bijis vecs, samaitāts plānprātiņš, — Rons paziņoja Harijam un Hermionei, kad pēc stundu beigām viņi lauzās cauri ļaužu pilnajiem gaiteņiem, lai noliktu somas un dotos vakariņās. — Tomēr es nezināju, ka to tīrasiņu ņemšanos arī aizsācis viņš. Es neietu tajā tornī, pat ja man piemaksātu. Tiešām, ja Sķirmice būtu ielikusi mani Slīdenī, es tūlīt pat kāptu vilcienā un brauktu mājās…

Hermione dedzīgi pamāja ar galvu, bet Harijs klusēja. Nupat viņam kaut kas sagriezās vēderā.

Harijs nekad nebija stāstījis Ronam un Hermionei, ka toreiz Šķirmice nopietni apsvēra iespēju ielikt Hariju Slīdenī. Viņš atcerējās visu, it kā tas būtu noticis tikai vakardien — viņš atcerējās tikko dzirdamo balstiņu, kas atskanēja viņam ausī, kad viņš pirms gada uzlika galvā Šķirmici.

—    Tur tu sasniegtu daudz, tas viss ir tavā galvā, un Slīdenis tev palīdzēm ceļā uz diženumu, par to nav ne mazāko šaubu.

Taču Harijs jau bija dzirdējis par Slīdeņa slavu, par visiem tumšajiem burvjiem, kas nākuši no Slīdeņa, un zēns izmisīgi domāja "Tikai ne Slīdenis!", un tad Šķirmice noteica: — Labi, ja esi tik cieši pārliecināts — lai būtu GRIFIDORS…

Kamēr viņi stumdījās cauri ļaužu pūlim, pienāca Kolins Krīvijs.

—   Sveiks, Harij!

—   Sveicināts, Kolin! — automātiski atsaucās Harijs.

—   Harij… Harij… viens puika manā klasē teica, ka tu esot…

Taču Kolins izrādījās pārāk mazs, lai noturētos pretī cilvēku

straumei, kas nesa viņu uz Lielās zāles pusi; draugi vēl dzirdēja, kā viņš nokliedzas: — Tiksimies, Harij! — un tad Kolins nozuda pūlī.

—  Ko gan viens puika viņa klasē varēja teikt par tevi? — prātoja Hermione.

—  Droši vien to, ka es esmu Slīdeņa mantinieks, — sacīja Harijs, un, kad viņš atcerējās, kā pusdienlaikā bija apcirties un aizbēdzis Džastins Finčs-Flečlijs, viņam ap sirdi kļuva vēl neomulīgāk.

—    Daži ļautiņi ir spējīgi noticēt jebkam, — nicīgi noteica Rons.

Cilvēku straume kļuva retāka, un nākamo kāpņu posmu viņi veica bez īpašām grūtībām.

—  Vai tu tiešām domā, ka Noslēpumu kambaris pastāv? — Rons vaicāja Hermionei.

—    Nezinu, — viņa atteica sarauktu pieri. — Dumidors nespēja palīdzēt Norisa kundzei, tāpēc man liekas, ka uzbrucējs varēja nebūt — varēja nebūt cilvēks.

Līdz ar šiem Hermiones vārdiem viņi nogriezās nākamajā gaitenī, un tas izrādījās gaitenis, kurā bija noticis uzbrukums. Viņi apstājās un pavērās visapkārt. Viss izskatījās tāpat kā tonakt, tikai no lāpas skavas nekarājās stīvā kaķene un pie sienas ar uzrakstu "Kambaris ir vaļā" stāvēja tukšs krēsls.

—   Filča sargpostenis, — Rons nomurmināja.

Viņi saskatījās. Gaitenī neviena cita nebija.

—  Varbūt nenāktu par ļaunu kārtīgāk izpētīt apkārtni, — ieminējās Harijs, nosviezdams somu zemē un pats nomezdamies četrrāpus, lai labāk varētu saskatīt iespējamās zīmes.

—   Liesmu pēdas! — iesaucās Harijs. — Šeit… un šeit…

—   Panāciet un paskatieties uz šo te! — tagad aicināja Hermione. — Dīvaini…

Harijs piecēlās un piegāja pie loga, kas atradās līdzās uzrakstam. Hermione rādīja uz pašu augšējo rūti, kur drūzmējās kādi divdesmit zirnekļi, šķiet, cenzdamies tikt cauri sīkai plaisiņai stiklā. Lejup nokarājās garš, sudrabains pavediens, it kā viņi būtu steigā uzrāpušies pa to, lai izkļūtu no telpas.

—   Vai kādreiz esi redzējis, ka zirnekļi tā uzvestos? — Hermione brīnījās.

—   Neesmu gan, — atzinās Harijs, — un tu, Ron? Ron?

Viņš paskatījās pāri plecam. Rons stāvēja krietnu gabaliņu nostāk un, šķiet, mēģināja apspiest vēlēšanos bēgt.

—   Kas noticis? — jautāja Harijs.

—   Man… nepatīk… zirnekļi, — stīvi noskaldīja Rons.

—   Es to nezināju, — sacīja Hermione, pārsteigta paskatīdamās uz Ronu. — Tu taču desmitiem reižu esi izmantojis zirnekļus mikstūru stundās…

—  Ja tie ir beigti, tad vēl nekas, — paskaidroja Rons, skatīdamies visur kur citur, tikai ne uz logu, — man vienkārši nepatīk, kā tie kustas…

Hermione ieķiķinājās.

—   Tur nav nekā smieklīga, — nikni iesaucās Rons. — Ja tu gribi zināt, kad es biju trīs gadus vecs, Freds pārvērta manu… manu rotaļu lācīti par netīru, milzīgu zirnekli, jo es salauzu viņa rotaļu slotaskātu. Arī tev zirnekļi diez ko nepatiktu, ja tu būtu turējusi apskautu savu lācīti, kuram pēkšņi pieaugtu daudzas liekas kājas un…

Drebēdams pie visām miesām, viņš apklusa. Hermione, šķiet, vēl arvien pūlējās apspiest smieklus. Juzdams, ka labāk mainīt sarunas tematu, Harijs sacīja: — Vai atceraties, uz grīdas bija izlijis ūdens? No kurienes tas varēja būt radies? Kāds to ir uzslaucījis.

—  Peļķe atradās apmēram šeit, — saņēmies un paspēris pāris soļu garām Filča krēslam, sacīja Rons. — Tā bija kaut kur pie šīm durvīm.

Viņš pastiepa roku uz kapara durvju roktura pusi, bet tad atrāva to, it kā būtu apdedzinājies.

—   Kas notika? — vaicāja Harijs.

—  Es tur nevaru iet, — aizsmakušā balsī sacīja Rons, — tā ir meiteņu tualete.

—  Nē, Ron, tur neviena nebūs, — piecēlusies un pienākusi viņam līdzās, teica Hermione. —Te spokojas Vaidu Vaira. Iesim iekšā un paskatīsimies.

Nelikdamās zinis par lielo zīmi "Nedarbojas", viņa atvēra durvis.

Tā bija drūmākā, nemīlīgākā tualete, kādā Harijs jelkad bija spēris kāju. Zem liela, saplaisājuša un plankumaina spoguļa stiepās apdauzītu akmens izlietņu rinda. Grīda bija mikla, un tajā atspīdēja nedaudzu sveču galiņu mestā blāvā gaisma. No saskrāpētajām nodalījumu durvīm lobījās krāsa, turklāt vienas durvis bija izlauztas no eņģēm.

Hermione pielika pirkstu pie lūpām un devās uz pēdējā nodalījuma pusi. Tur viņa ierunājās: — Sveika, Vaira, kā tev klājas?

Harijs un Rons piegāja pie Hermiones. Vaidu Vaira peldēja poda ūdenskastē un spaidīja pūtīti sev uz zoda.

—  Šī ir meiteņu tualete, — viņa sacīja, aizdomīgi nopētīdama Ronu un Hariju. — Viņi nav meitenes.

—   Nav gan, — piekrita Hermione. — Es tikai gribēju parādīt viņiem, cik te ir… ē… jauki.

Viņa nenoteikd pamāja ar roku uz netīrā, vecā spoguļa un slapjās grīdas pusi.

—  Pajautā, vai viņa kaut ko redzēja, — Harijs, plātīdams muti, mēģināja bez skaņas pateikt Hermionei.

—   Ko tu čuksties? — jautāja Vaira, jo bija to ievērojusi.

—   Nē, — aši atbildēja Harijs, — es tikai gribēju jautāt…

—  Kaut nu reiz cilvēki beigtu sarunāties man aiz muguras! — Vairas balsī varēja saklausīt aizturētas asaras. — Arī man ir jūtas, ziniet, pat tad, ja es esmu mirusi!

—  Vaira, neviens negribēja tevi aizvainot, — sacīja Hermione. — Harijs tikai…

—   Neviens negribēja mani aizvainot! Tas tik ir jaunums! — kauca Vaira. — Mana dzīve šeit bija viena vienīga bēdu leja, bet tagad cilvēki velkas šurp, lai padarītu neciešamu manu nāvi!

—   Mēs gribējām tev pavaicāt, vai tu pēdējā laikā neesi manījusi ko dīvainu, — ātri iejaucās Hermione, — jo Visu Svēto dienas priekšvakarā tepat pie tavām durvīm kāds uzbruka kaķim.

—  Vai tu tonakt te tuvumā nevienu nemanīji? — jautāja Harijs.

—   Es nepievērsu uzmanību, — dramatiskā nopietnībā sacīja Vaira. — lovakar Pīvzs mani tā aizskāra, ka es atsteidzos šurp un mēģināju padarīt sev galu. Tad, protams, es atcerējos, ka esmu… ka esmu…

—  Jau mirusi, — centās izpalīdzēt Rons.

Vaira traģiski iešņukstējās, uzšāvās gaisā, apgriezās ar galvu uz leju un ienira podā, apšļakstīdama trijotni no galvas līdz kājām. Spriežot pēc apslāpēto elsu skaņas, viņa bija atradusi patvērumu kaut kur pie caurules līkuma.

Harijs un Rons stāvēja paplestām mutēm, bet Hermione tikai gurdi paraustīja plecus un sacīja: — Nu, ja salīdzina ar citām reizēm, šoreiz Vaira izturējās pat ļod viesmīlīgi… tagad nu iesim.

Viņi izgāja no telpas, kurā vēl skanēja Vairas burbuļojošie šņuksti, bet Harijs vēl nebija īsti paguvis aizvērt durvis, kad skaļa balss lika trijotnei salēkties.

—   RON!

Persijs Vīzlijs stāvēja sastindzis trepju augšgalā. Pie viņa krūtīm spīdēja prefekta nozīme, bet seja bija sastingusi.

—  Tā ir meiteņu tualete, — viņš noelsās. — Ko jūs tur?…

— Tikai ieskatījāmies. — Rons paraustīja plecus. — Meklējam pēdas…

Persijs piepūtās, stipri vien atgādinot Harijam Vīzlija kundzi, kad viņa sadusmojās.

—   Ejiet — projām — no — šejienes! — prefekts sauca, piesteidzies pie trijotnes, un, vēcinādams rokas, vadīja viņus tālāk no grēka. — Vai tad jums galīgi nerūp, kā tas izskatās? Jūs ierodaties šeit, kad visi vakariņo…

—  Kāpēc lai mēs nebūtu šeit? — kaismīgi iebilda Rons, spītīgi apstādamies un uzmezdams Persijam niknu skatienu. — Klausies, mēs tam kaķim pat pirkstu nepiedūrām!

—  Tieši to arī es izstāstīju Džinnijai, — tikpat dusmīgi atbildēja Persijs, — tomēr viņa vēl arvien uztraucas, ka jūs izslēgšot no skolas. Nekad neesmu redzējis viņu tik satrauktu, viņa visu laiki raud. Būtu labāk padomājuši par viņu, visus pirmgadniekus šis notikims ir pamatīgi sabiedējis…

—   Tev Džinnija nerūp ne tik, cik melns aiz naga, — ausīm piesarkstot, noskaldīja Rons. — Tu uztraucies tikai par vienu — lai nenotiek kas tāds, kas varētu tev traucēt ieņemt zēnu vecākā vietu!

—    Es noņemu Grifidoram piecus punktus! — virpinādams pirkstos prefekta nozīmi, izteiksmīgi sacīja Persijs. — Un ceru, ka tā būs tev laba mācība! Beidz nodarboties ar izmeklēšanu, citādi es aizrakstīšu mammai!

lati Persijs pagriezās un aizsoļoja pa gaiteni. Viņa kakls bija

tikpat sarkans kā Rona ausis.

* * *

Tovakar koptelpā Harijs, Rons un Hermione apsēdās cik iespējams tālāk no Persija. Rons vēl arvien bija pagalam draņķīgā omā; viņam tā drebēja rokas, ka uz burvestību mājasdarba ik pa brīdim nokrita tintes traips. Kad viņš izklaidīgi pasdepās pēc sava zižļa, lai nodzēstu smērējumus, pergamenta loksne aizdegās. Degdams tikpat sarkanām ugunīm kā viņa mājasdarbs, Rons aizcirta savu "Burvju vārdu hrestomātiju. 2. apmācības gads". Harijam par pārsteigumu, Hermione izdarīja to pašu.

—   Kas tas varētu būt? — viņa klusi ierunājās, it kā viņa turpinātu sen iesāktu sarunu. — Kurš varētu gribēt, lai visi niekkalbji un skolēni ar vientiešu asinīm pazustu no Cūkkārpas?

—  Padomāsim, — Rons sacīja, izlikdamies, ka lauza galvu par kādu neatrisināmu problēmu. — Vai mēs tiešām nezinām nevienu, kurš visus ar vientiešiem saistītos uzskatītu par padibenēm?

Viņš paskatījās uz Hermioni. Hermione nepārliecināti paskatījās uz Ronu.

—  Ja tu runā par Malfoju…

—   Protams, par ko gan citu! — Rons teica. — Tu taču dzirdēji, kā viņš teica: "Draņķasiņi, drīz pievāks arī jūsu kārta!" Paklausies, pietiek tikai paskatīties uz viņa neganto žurkas ģīmīti, lai saprastu, ka tas ir viņš…

—   Tu domā, ka Malfojs ir Slīdeņa mantinieks? — neticīgi vaicāja Hermione.

—   Pavēro viņa ģimeni, — Harijs teica, arī aizvērdams grāmatu. — Viņi visi ir bijuši Slīdenī, viņš vienmēr lielās ar to. Ļod iespējams, ka viņi ir vecā Slīdeņa pēcteči. Viņa tēvs noteikti atbilst šai nepievilcīgajai lomai.

Iespējams, Noslēpumu kambara atslēga ir bijusi pie viņiem gadsimtiem ilgi! — sacīja Rons. — Varbūt viņi to nodod no tēva dēlam…

Varbūt, — piesardzīgi piekrita Hermione, — tas desām

tā ir…

Bet kā mēs to pierādīsim? — drūmi jautāja Harijs.

Man ir viena ideja, — vēl vairāk pieklusinājusi balsi un pametusi skatienu uz Persija pusi, lēni ieminējās Hermione. — Protams, tas nebūs viegli izdarāms. Un tas būs bīstami, ļoti bīstami. Pieļauju, mums nāksies pārkāpt kādus piecdesmit skolas noteikumus.

— Ja tu tuvākā mēneša laikā saņemsies, lai paskaidrotu mums to visu tuvāk, atsūti vēstullti ar pūci, labi? — nepacietīgi iesaucās aizkaitinātais Rons.

—   Labi, — vēsi sacīja Hermione. — Mums jāiekļūst Slīdeņa koptelpā un jāpajautā Malfojam pāris jautājumu, turklāt viņš nedrīkst nojaust, ka tie esam mēs.

—  Bet tas taču nav iespējams, — sacīja Harijs, bet Rons iesmējās.

—   Ir gan, — uzstāja Hermione. — Mums tikai vienā vai otrā veidā jātiek pie daudzsulu mikstūras.

—   Pie kā? — vienā balsī pārjautāja Rons un Harijs.

—  To pirms pāris nedēļām stundā pieminēja Strups…

— Vai tad tev mikstūru stundās nav ko darīt un tu klausies, ko runā Strups? — nomurmināja Rons.

—   Tā spēj pārvērst tevi par kādu citu. Iedomājies tikai! Mēs varētu pārvērsties par trijiem slīdeņiem. Neviens pat neuzzinātu, ka tie bijām mēs. Un Malfojs mums kaut ko izpļāpātu. Pašlaik, iespējams, viņš Slīdeņa koptelpā lielās par saviem diženajiem plāniem — un mums tikai jābūt klāt šādā brīdī.

—   Tā daudzsulu būšana man neizklausās diez ko droša, — domīgi noteica Rons. —Ja nu mēs tā arī paliekam slīdeņu ādās uz visiem laikiem?

—   Mikstūras iedarbība pēc zināma laiciņa beidzas, — Hermione nepacietīgi atmeta ar roku, — tikai dabūt recepti būs ļoti grūd. Stnips teica, ka tā esot grāmatā "Pates Stiprahkas Zahles". Šī grāmatā droši vien atrodas bibliotēkas Slēgtajā nodaļā.

No Slēgtās nodaļas grāmatu varēja saņemt dkai vienā gadījumā — bija nepieciešama skolotāja parakstīta atļauja.

—    Būs grūd izskaidrot, kāpēc mums šī grāmata nepieciešama, — sacīja Rons, — ja mēs negribam uzbrūvēt kādu no mikstūrām.

—   Manuprāt, — Hermione domāja citādi, — ja mēs izliktos, ka mūs interesē tikai teorija, varbūt mums tomēr izdodas…

—  Paklausies, neviens profesors neuzķersies uz šī āķa, — nepiekrita Rons. — Tam nu būtu jābūt sdpri neattapīgam…

DESMITA NODAĻA apsĒstĀ amurgalva

Kopš graujošas neveiksmes ar laumiņām profesors Sirdsāķis

dzīvas radības smndās vairs nedemonstrēja. Tā vietā viņš lasīja nodaļas no savām grāmatām un reizēm rīkoja mazus teatrālus uzvedumus par dramatiskākajām vietām. Parasti par savu palīgu šajās ludziņās viņš izvēlējās Hariju; pagaidām Harijam bija nācies tēlot vienkāršu Transilvānijas zemnieku, kuru Sirdsāķis esot izārstējis no čalošanas lāsta, tad vēl apaukstējušos sniega cilvēku, kā arī vampīru, kurš kopš tikšanās ar Sirdsāķi neesot varējis ēst neko citu kā dkai lapu salātus.

Arī nākamajā stundā tumšo zinšu apkarošanas pasniedzējs izsauca Hariju klases priekšā — šoreiz zēnam tika vilkača loma. Ja vien Harijam nebūtu īpašu iemeslu gādāt par Sirdsāķa labo omu, viņš noteikti būtu atteicies no šī goda.

— Tagad iekaucies labi skaļi, Harij, — tieši tā — un tad, ja spējat tam noticēt, es metos uz priekšu — apmēram šādi — notriecu viņu uz grīdas — tā — ar vienu roku turēju viņu piespiestu zemei — bet ar otru pieliku viņam pie rīkles savu zizli — tad, saņēmis pēdējos spēkus, es izpildīju bezgala sarežģīto hurnanēšanas burvestību — Harijs izlaida žēlu vaidu — nu, Harij — vēl skaļāk — labi — un spalva pazuda — ilkņi sarāvās — un viņš pārvērtās atpakaļ par cilvēku. Vienkārši, bet efektīvi — un vēl viens ciemats mūžu mūžos atcerēsies mani kā varoni, kas paglābis viņus no vilkača šausminošajiem ikmēneša uzbrukumiem.

Noskanēja zvans, un Sirdsāķis piecēlās.

—  Mājas darbs būs sacerēt dzejoli par to, kā es pieveicu Vagavagas vilkaci! Skanīgākā sacerējuma autors saņems parakstītu "Maģija un es" eksemplāru!

Bērni gāja ārā no klases. Harijs atgriezās klases tālajā galā, kur viņu gaidīja Rons un Hermione.

—  Vai gatavi? — Harijs nomurmināja.

—   Pagaidīsim, kamēr visi aiziet, — nervozi sacīja Hermione.

—   Labs ir, iesim…

Viņa piegāja pie Sirdsāķa galda, saujā žņaudzīdama papīra loksni. Harijs un Rons nostājās viņai aiz muguras.

—  Ē — profesor Sirdsāķi? — Hermione sastomījās. — Es vēlējos bibliotēkā paņemt šo grāmatu. Palasīt to kā palīglīdzekli. — Viegli drebošu roku viņa pasdepa uz pasniedzēja pusi papīra lapu.

—   Diemžēl šī grāmata ir bibliotēkas Slēgtajā nodaļā, tāpēc man vajadzīgs skolotāja paraksts, lai to dabūtu, — es ceru, ka šī lasāmviela palīdzēs man labāk izprast to, ko "Randiņā ar rēgiem" jūs rakstāt par lēnas iedarbības indēm…

—  Ak, "Randiņš ar rēgiem"! — noteica Sirdsāķis, paņemdams papīru no Hermiones un plati uzsmaidīdams meitenei. — Iespējams, mans pats ievērojamākais sacerējums. Vai tev tas patika?

— Jā, ļoti, — kaismīgi atsaucās Hermione. — Tik attapīgi — kā jūs noķērāt to pēdējo ar tējas sietiņa palīdzību…

—   Es ceru, ka neviens neiebildīs, ja es mazliet palīdzēšu otrā skolas gada labākajai skolniecei, — sirsnīgi sacīja Sirdsāķis, izvilkdams milzīgu pāva spalvu. — Skaista, vai ne? — viņš noteica, pārpratis pretīguma grimasi Rona sejā. — Parasti es to pietaupu grāmatu parakstīšanai.

Viņš uzvilka uz papīra lapas savu milzīgo, cakaino parakstu un atdeva to Hermionei.

—   I Iarij, starp citu, — turpināja Sirdsāķis, kamēr Hermione trīcošiem pirkstiem salocīja atļauju un ielika to somā, — rīt, cik noprotu, ir sezonas pirmā kalambola spēle? Grifidors pret Slideni? Esmu dzirdējis atzinīgus vārdus par tavu spēli. Arī es biju meklētājs. Mani pat uzaicināja uz valsts izlases treniņnometni, taču biju jau nolēmis veltīt savu dzīvi tumšo spēki iznīdēšanai. Ja kādreiz tev rodas nepieciešamība pēc padoma, pēc neliela treniņa divatā, nekautrējies. Vienmēr esmu gatavs dalīties savās zināšanās un pieredzē ar mazāk apdāvinātiem spēlētājiem…

Harijs neartikulēti nosēcās un metās pakaļ Ronam un Hermionei.

—   Es nespēju tam noticēt, — viņš sacīja, kid trijotne pētīja parakstu uz atļaujas. — Viņš pat nepaskatījās, kāda grāmata mums nepieciešama.

—   Tas tāpēc, ka viņš ir āksts bez smadzenēm, — teica Rons. — Bet kāda starpība, mēs dabūjām to, ko mums vajadzēja.

—  Viņš nav āksts bez smadzenēm, — aizkaitināti iebilda Hermione, trijotnei vieglā riksītī steidzoties uz bibliotēkas pusi.

—  Vai tu to sak tikai tāpēc, ka viņš tevi atzina par gada labāko skolnieci?

Ienākiši bibliotēkas stīvajā klusumā, arī viņi paši pieklusa.

Bibliotekāre Pinsa madāma bija tieva, viegli aizkaitināma sieviete, kira nez kādēļ atgādināja slikti paēdušu maitas putnu.

—   "Pates Stiprahkas Zahles"? — bibliotekāre aizdomīgi pārvaicāja, mēģinādama paņemt Hermiones atnesto atļauju, taču meitene negribēja to atdot.

—   Piedodiet, vai es nevarētu to paturēt sev? — elpai aizraujoties, lūdza Hermione.

—  Neuztraucies taču! — Rons teica, ar varu izņemdams zīmīti viņai no rokas un pasniegdams to Pinsa madāmai. — Mēs tev dabūsim citu autogrāfu. Sirdsāķis ir gatavs parakstīt itin visu, kas

vien pietiekami ilgi paliek uz vietas.

%

Pinsa madāma pacēla atļauju pret gaismu, it kā mēģinātu atklāt viltojumu, tomēr zīmīte godam izturēja pārbaudi. Viņa pagaisa starp augstajiem plaukdem un pēc vairākām minūtēm atgriezās ar biezu grāmatu, kas izskatījās mazliet appelējusi. Hermione rūpīgi ielika to savā somā, un viņi devās projām, cenzdamies neiet pārāk ātri un pūlēdamies neizskatīties pārāk vainīgi.

Mirkli vēlāk viņi sēdēja, aizbarikadējušies Vaidu Vairas tualetē, uz kuras durvīm vēl arvien karājās uzraksts "Nedarbojas". Hermionei bija izdevies atspēkot Rona iebildumus, pierādot, ka šī ir telpa, kurā nenāks neviens pie pilna prāta esošs cilvēks, tāpēc viņiem būs iespēja vienatnē izpētīt grāmatu. Vaidu Vaira gan skaļi raudāja savā nodalījumā, taču trijotne nelikās par viņu zinis — un Vaira nelikās zinis par trijotni.

Hermione uzmanīgi atvēra "Pates Stiprahkas Zahles", un visi trīs pārliecās pār mitruma izraibinātajām lappusēm. Jau no pirmā acu uzmetiena bija skaidrs, kāpēc šī grāmata atradās Slēgtajā nodaļā. Dažu mikstūru iedarbība bija tik baisma, ka pat domāt par to bija bail, turklāt grāmatā netrūka ļoti šausminošo attēlu — vienā, piemēram, bija rādīts vīrs, kurš izskatījās izgriezts ar iekšpusi uz āru, bet citā bija redzama ragana, kurai no galvas auga laukā vairāki roku pāri.

—   Te tā ir, — dedzīgi ierunājās Hermione, atradusi lapu ar virsrakstu "Daudzsulu mikstūra". Ilustrācija demonstrēja cilvēkus, kuri pārtapa par citiem cilvēkiem. Harijs no visas sirds cerēja, ka bezgalīgo ciešanu izteiksme attēloto sejās ir bilžu autora izdomājums.

—   Šī ir sarežģītākā mikstūra, kādu jelkad esmu redzējusi, — noteica Hermione, kad viņi sāka pētīt recepti. — Mežģīņspārnu mušas, dēles, pļūtzāle un mezglata, — viņa murmināja, ar pirkstu braukdama pa sastāvdaļu sarakstu. — Tā, ar šīm izejvielām nekādām grūtībām nevajadzētu rasties, tās mēs atradīsim skolēniem atvēlētajos skapjos, tur to ir atliku likām. Bet paskat, divradža raga pulveris — nespēju iedomāties, kur mēs sameklēsim šo… Sasmalcināta dobrēča āda — ari tas nebūs viegli — un vēl kāds nieciņš cilvēka, par kuru mēs gribam pārvērsties.

—   Kā tu teici? — Rons pārsteigts pārjautāja. — Ko tu ar to gribi teikt, kāds nieciņš cilvēka, par kuru gribam pārvērsties? Es nedzeršu pat ambroziju, ja tajā būs iemaisīti Krabes kāju nagi…

Hermione turpināja lasīt, it kā neko nebūtu dzirdējusi.

—   Par to mums pagaidām nav jāuztraucas, šos nieciņus pievieno tikai pašās beigās…

Rons, zaudējis valodu, pavērās uz Hariju, bet draugu tobrīd nomāca citas raizes.

—  Vai tu, Hermion, maz saproti, cik daudz mums būs jānozog? Sasmalcinātu dobrēča ādu mēs noteikti neatradīsim skolēnu skapjos. Ko īsti mēs darīsim, pārmeklēsim Strupa privātos krājumus? Nezinu, vai tā ir īpaši prātīga doma…

Hermione ar skaļu blīkšķi aizcirta grāmatu.

—   Nu, ja reiz jūs abi esat noraustījušies, lai tā būtu, — viņa uzsprāga. Uz viņas vaigiem uzplauka spoži sārti plankumi, bet acis zibēja spožāk nekā parasti. —Jūs taču zināt, ka es negribu pārkāpt nevienu noteikumu. Tikai es uzskatu, ka draudi tiem, kas dzimuši vientiešu ģimenēs, ir kas daudz ļaunāks par sarežģītas mikstūras pagatavošanu, lāču, ja reiz jūs nevēlaties noskaidrot, vai tas ir Malfojs, es tūlīt eju pie Pinsa madāmas un nododu atpakaļ šo grāmatu…

—   Es nekad necerēju piedzīvot dienu, kad tu mēģināsi pierunāt mūs, lai pārkāpjam noteikumus, — atzinīgi noteica Rons. — Labi, pacentīsimies to uzbrūvēt. Tikai bez kāju nagiem, sarunāts?

—  Starp citu, cik ātri to iespējams pagatavot? — jautāja Harijs, kad Hermione, mazliet atmaigusi, atkal atvēra grāmatu.

—  Tā kā pļūtzāle ir jāievāc pilnmēness naktī, bet mcžģīņspārnes jāsutina divdesmit vienu dienu… Mikstūra varētu būt gatava apmēram pēc mēneša — ja mēs dabūsim visas izejvielas.

—   Pēc mēneša? — pārvaicāja Rons. — Līdz tam laikam Malfojs, iespējams, būs uzbrucis jau pusei vientiešu ģimenēs dzimušo! — Hermiones acis atkal draudīgi samiedzās, tāpēc Rons aši piebilda: — Taču labāka plāna mums laikam nav, tāpēc darām, ko varam!

Tiesa, kamēr Hermione pārliecinājās, ka gaitenī pie tualetes neviena nav, Rons paspēja pačukstēt Harijam: — Zini, tu aiztaupīsi mums pamatīgas pūles, ja rīt vienkārši notrieksi Malfoju no slotas.

* * *

Sestdienas rītā Harijs pamodās ļoti agri, bet Lādu brīdi vēl pavārtījās gultā, domādams par gaidāmo kalambola spēli. Viņš nervozēja, laikam galvenokārt par to, ko teiktu Žagars, ja Grifidors zaudētu. Tomēr neomulīgi lika justies arī doma, ka šodien viņiem jāspēlē pret komandu, kuras rīcībā ir labākās slotas, kādas vien

iespējams nopirkt par zeltu. Nekad iepriekš vēlēšanās uzvarēt slī-

t

deņus nebija likusies tik stipra. Pusstundu Harijs nogulēja vaļā acīm. Iekšā viņam viss vārījās. Tad viņš piecēlās, apģērbās un gāja lejā brokastīs. Bija vēl agrs, tāpēc zālē Harijs ieraudzīja vien savus komandas biedrus, kuri sēdēja ciešā bariņā pie garā, tukšā Grifidora galda. Visi izskatījās saspringti un runāja maz.

Neilgi pirms vienpadsmitiem visi skolēni pamazām pārvietojās uz kalambola stadionu. Diena bija visai tveicīga, gaisā jautās pērkona negaiss. Kad Harijs vēra ģērbtuves durvis, piesteidzās Rons un Hermione, lai novēlētu veiksmi. Spēlētāji uzvilka sarkanās Grilidora formas un apsēdās, lai noklausītos Žagara tradicionālo pirmsspēles runu.

—  Slīdeņiem ir labākas slotas, — kapteinis uzrunāja komandas biedrus, — tas tiesa, negribu noliegt. Taču uz mūsu slotām ir labāki spēlētāji. Mēs esam gatavojušies cītīgāk par viņiem, mēs esam trenējušies jebkuros laika apstākļos… — (— Tas tiesa, — nomurmināja Džordžs Vizlijs. "Kopš augusta beigām man tā arī nav izdevies kārtīgi izžūt. —) … — un mēs piespiedīsim viņus nožēlot to dienu, kad viņi ļāva tam glumeklim Malfojam nopirkt vietu torņa izlasē.

Satraukti elpojot, Žagars pievērsās Harijam.

—   Tev, Harij, būs jāpierāda, ka meklētājam nepietiek ar bagātu tēti vien, ka meklētājam nepieciešamas arī citas īpašības. Tiec pie zibšņa pirms Malfoja vai arī mirsti, cenšoties to izdarīt, jo šodien mums ir jāuzvar, mums noteikti jāuzvar.

—  Kā redzi, Harij, tu vari spēlēt pilnīgi brīvi un nepiespiesti, — noteica Freds un piemiedza Harijam ar aci.

Kad viņi iznāca laukumā, grifidorus sagaidīja tribīņu aurošana, galvenokārt apsveikuma saucieni, jo arī kraukļanagi un elšpūši cerēja, ka slīdeņi zaudēs. Tiesa, no slīdeņu tribīnēm skanēja ūjināšana un šņācieni. Kalambola pasniedzēja Hūča madāma pieaicināja Flintu un Žagara pie sevis, un kapteiņi apmainījās ne vien rokasspiedieniem, bet arī draudpilniem skatieniem un dūšīgu sāncenša plaukstas pamaidzīšanu.

—    Gaidiet svilpi, — sacīja Hūča madāma, — trīs… divi… viens…

Skatītāju pūļa rēkoņas dzīti, četrpadsmit spēlētāju uzšāvās pretī svina pelēkajām debesīm. Harijs uzlidoja visaugstāk, ar acīm meklēdams zibsni.

—  Vai viss kārtībā, Rētgalvi? — pašaudamies zem viņa, it kā lieloties ar sava slotaskāta ātrumu, uzkliedza Malfojs.

Harijs nepaguva atbildēt. Tajā brīdī viņš pamanīja, ka tieši uz viņu lido smagā, melnā āmurgalva; zēns pēdējā mirklī pašāvās sāņus un dzirdēja, kā āmurgalva nošņāc gar pašu ausi.

—  Cik tur trūka, Harij! — uzsauca Džordžs, ar vāli rokā palidodams garām Harijam, gatavs atsist āmurgalvu uz slīdeņu laukuma pusi. Harijs redzēja, kā Džordžs ar pamatīgu spēku iezveļ pa āmurgalvu, raidīdams to Adriana Pjūsija virzienā, bet āmurgalva pusceļā maina virzienu un atkal šaujas virsū Harijam.

Harijs strauji nolaidās zemāk, lai izvairītos no bumbas, bet Džordžs aizsita to projām, šoreiz Malfoja virzienā. Tomēr atkal āmurgalva kā bumerangs apmeta gaisā loku un traucās uz Harija galvu.

Harijs uzņēma ātrumu un aizšāvās uz laukuma pretējo galu. Viņš dzirdēja, kā aiz muguras svilpj āmurgalva. Ko tas nozīmēja? Amurgalvas nekad neuzbruka tikai vienam spēlētājam, to uzdevums bija tramdīt un izsist no līdzsvara pēc iespējas vairāk spēles dalībnieku…

Laukuma otrā galā āmurgalvu gaidīja Freds Vīzlijs. Harijs pieliecās, bet Freds no visa spēka iegāza pa āmurgalvu. Tā mainīja virzienu.

—  Tā, nu tev būs miers! — priecīgi iesaucās Freds, taču viņam nebija taisnība. Āmurgalva izturējās kā dzelzs lodīte, kuru pievelk kāds Harijā paslēpts magnēts. Melnā bumba atkal traucās uz grifidoru meklētāja pusi, un viņam nācās pilnā ātrumā lidot projām.

Sāka līt. Harijs juta, kā smagas lāses sitas sejā, izšķīzdamas uz briļļu stikliem. Viņš nezināja, kā attīstās spēle, bet tad atskanēja komentētāja Lī Džordana balss: — Slīdenis ir vadībā ar sešdesmit pret nulli.

Slīdeņu jaunie slotaskāti bija pārāki, par to vairs nevarēja būt šaubu, bet apsēstā āmurgalva tikmēr darīja visu iespējamo, lai notriektu Hariju no viņa nimba. Freds un Džordžs tagad lidoja abās pusēs tik cieši līdzās Harijam, ka zēns redzēja tikai Vīzliju roku vēzienus. Nebija ne mazākās iespējas meklēt zibsni, kur nu vēl mēģināt to noķert.

—  Ar — šo — āmurgalvu — kāds — ir — krāmējies, — Freds norūca, vēlreiz pieliekot visas pūles, lai atvairītu melnās lodes kārtējo uzbrukumu Harijam.

—    Mums nepieciešams minūtes pārtraukums, — iesaucās

Džordžs, vienlaikus cenzdamies dot zīmi Žagaram un sargādams Harija degunu no trakās āmurgalvas.

Acīmredzot Žagars bija saprads situāciju. Atskanēja Hūča madāmas svilpe, un Harijs, Freds un Džordžs piķēja lejup, vēl arvien atkaudamies no nepiekāpīgās āmurgalvas.

—   Kas te notiek? — vaicāja Žagars, kad grifidori sapulcējās bariņā. Slīdeņu tribīne atklāti ņirgājās. —Mūs sakaus lupatu lēveros. Fred, Džordž, kur jūs bijāt tajā brīdī, kad āmurgalva neļāva Endželīnai gūt grozu?

—  Mēs, Oliver, bijām divdesmit pēdu virs viņas un vaiga sviedros pūlējāmies, lai otra āmurgalva nenogalina Hariju, — dusmīgi attrauca Džordžs. — Kāds to ir nobūris — tā nekādi neatstāj Hariju mierā. Visu spēli tā nav uzbrukusi nevienam citam. Droši vien slīdeņi tai ir kaut ko izdarījuši.

—    Bet āmurgalvas kopš mūsu pēdējā treniņa bija ieslēgtas Hūča madāmas kabinetā, un toreiz ar tām viss bija kārtībā… — Žagars satraukts iebilda.

Hūča madāma nāca uz viņu pusi. Pāri viņas plecam Harijs redzēja slīdeņus smejamies un rādām viņa virzienā.

—  Paklausieties, — sacīja Harijs, kamēr tiesnese tuvojās, — ja jūs abi lidināsieties kopā ar mani, es zibsni noķeršu tikai tad, ja tas ieskries man piedurknē. Dodieties palīgā pārējiem, bet ar apsēsto āmurgalvu es mēģināšu tikt galā pats.

—  Nemuļķojies, — iebilda Freds, — tā ielauzīs tev galvu.

Žagars skatījās te uz Hariju, te uz Vīzlijiem.

—    Oliver, tas ir neprāts, — dusmīgi teica Alisija Spinneta. — Tu taču neļausi Harijam cīnīties ar āmurgalvu vienam pašam.

— Tā ir tava vaina, — Džordžs nikni teica Žagaram. — Kas tā par muļķīgu runāšanu — "Vai ari mirsti, cenšoties to izdarīt"!

Hūča madāma bija pienākusi pie grifidoriem.

—  Vai esat gatavi atsākt spēli? — viņa vaicāja Žagaram.

Žagars paskatījās uz Hariju — Grifidora meklētāja seja bija

apņēmības pilna.

— Esam, — viņš sacīja. — Fred, Džordž, jūs dzirdējāt, ko teica Harijs, — atstājiet viņu vienu, viņš pats liks galā ar āmurgalvu.

Tagad lija stiprāk. Kad atskanēja Hūča madāmas svilpe, Harijs atspērās, cik spēka, un uzšāvās gaisā. Aiz muguras viņš dzirdēja āmurgalvas raksturīgo svelpoņu. Harijs laidās arvien augstāk un augstāk. Viņš meta cilpas un lokus, lidoja spirālēs un līkločos un vēlās apkārt. Par spīti mazliet apreibušajai galvai, viņš turēja acis vaļā. Lietus norasināja viņa brilles un lija nāsīs, kad viņš, izvairīdamies no āmurgalvas kārtējā pikējuma, lidoja ar kājām gaisā. Harijs dzirdēja skatītāju smieklus; viņš apzinājās, ka tas, ko viņš dara, no malas izskatās pagalam muļķīgi, taču apsēstā āmurgalva bija ļoti smaga un nespēja mainīt virzienu tikpat ātri kā viņš. Harijs sāka lidināties ap laukumu tā, it kā viņš brauktu pa amerikāņu kalniņiem — augšā lejā, augšā lejā. Cauri sudrabotajām lietus gāzēm viņš manīja, kā pie Grifidora groziem Adriāns Pjūsijs mēģina tikt garām Žagaram…

Harijam aiz muguras kaut kas nosvilpa — āmurgalva atkal bija aizšāvusies garām; viņš pagriezās pa labi un aiztraucās pretējā virzienā.

. — Vai tik tu, Poter, negatavojies uzstāties baletā? — iekliedzās Malfojs, kad Harijs bija spiests muļķīgi sagriezties gaisā, lai izvairītos no āmurgalvas. Harijs aizšāvās tālāk, bet āmurgalva sekoja pāris pēdu viņam aiz muguras. Un tad, pametis niknu skatu atpakaļ uz Malfoju, viņš to ieraudzīja, viņš ieraudzīja zelta zibsni. Tas karājās gaisā kādu sprīdi virs Malfoja kreisās auss — un Malfojs, aizņemts ar Harija izsmiešanu, to nemanīja.

Asinis sastinga Harijam dzīslās, un viņš uz mirkli apstājās gaisā, neuzdrīkstēdamies uzreiz traukties virsū Malfojam, lai pretinieks nepaceltu acis uz augšu un neieraudzītu zibsni. BLĀC!

Aizkavēšanās izrādījās kādu sekundi par ilgu. Āmurgalva beidzot bija panākusi viņu un trāpījusi pa elkoni. Harijs juta, ka roka ir lauzta. Harijam no sāpēm aizmiglojās skatiens, viņš sasvērās uz sāniem, sākdams slīdēt nost no slidenā slotaskāta. Viņam izdevās noturēties uz slotas ar vienas kājas saliekto celi. Labā roka nelietojama šūpojās gar sāniem. Āmurgalva pagriezās un drāzās otrajā uzbrukumā, šoreiz mērķēdama zēnam tieši sejā. Harijs strauji sagrieza slotaskātu, lai izvairītos no lodes. Apstulbušajās smadzenēs tagad pulsēja tikai viena vienīga doma: tiec līdz Malfojam.

Cauri lietus un sāpju miglai Harijs nomērķēja uz slapjo, ņirdzošo seju, kas slīdēja zem viņa. Viņš redzēja, kā pretinieka acis paplēšas bailēs — Malfojs, liekas, domāja, ka Harijs uzbrūk viņam.

—  Kas te… — Malfojam aizrāvās elpa, un viņš mēģināja izvairīties no Harija trajektorijas.

Harijs atrāva vienīgo veselo roku no savas slotas un izmisīgi ķēra lietū. Viņš juta, kā pirksti sakļaujas ap auksto zibsni, bet tagad slotaskātu zēns turēja tikai ar kājām. Pūlis iekliedzās — Harijs drāzās tieši uz zemi, pūlēdamies nezaudēt samaņu.

Ar dobju šļakstu viņš iegāzās dubļos un novēlās no slotas. Roka pie sāniem karājās savādā leņķī. Cauri sāpēm viņš dzirdēja it kā no tālienes nākošus svilpienus un kliegšanu. Harijs pievērsa acis zibsnim, ko viņš turēja veselajā rokā.

—  Tā, — viņš vārgi noteica, — mēs uzvarējām.

Tad viņš zaudēja samaņu.

Kad Harijs atguvās, lietus lāses krita viņam uz sejas un viņš vēl arvien gulēja uz laukuma. Kāds stāvēja, pārliecies pār viņu. Harijs pamanīja nozibam zobus.

—  Nē, tikai ne jūs, — viņš ievaidējās.

—    Nesaprot, ko pats runā, — Sirdsāķis skaļi paziņoja satraukto grifidoru pulciņam, kas spiedās ap Hariju. — Neuztraucies, Harij, es tūlīt tikšu galā ar tavu roku.

—  Nē! — izdvesa Harijs. — Paldies, lai tā paliek, kā ir…

Viņš mēģināja pieslieties sēdus, taču sāpes izrādījās neizturamas. Tepat līdzās atskanēja pazīstami klikšķi.

—   Kolin, es nevēlos, lai tu to fotografē, viņš, cik spēka, uzsauca.

—  Apgulies, 1 larij, — mierinoši sacīja Sirdsāķis. — Tā ir ļoti vienkārša burvestība, kuru es esmu izmantojis simtām reižu.

—   Kāpēc es nevarētu doties uz slimnīcu? — caur sakostiem zobiem izgrūda Harijs.

—   Profesor, varbūt tā tiešām būtu labāk, — piebalsoja dubļiem nošķiestais Žagars, kurš nespēja savaldīt uzvarētāja smaidu par spīti sava meklētāja traumai. — Lielisks ķēriens, Harij, tur bija ko redzēt, es pat teiktu — tavs līdz šim izcilākais meistarstiķis.

Cauri kāju biežņai Harijs pamanīja, kā Freds un Džordžs Vīzliji mēģina iedabūt apsēsto āmurgalvu atpakaļ bumbu kastē. Amurgalva vēl arvien nepārstāja pretoties.

—   Paejiet malā, — pavēlēja Sirdsāķis un ņēmās uzrotīt sava nefrītzaļā tērpa piedurknes.

—   Nē… beidziet… — vēlreiz vārgi lūdza Harijs, taču Sirdsāķis jau vicināja savu zizli, un mirkli vēlāk tas jau bija pievērsts Harija rokai.

Dīvaina un nepatīkama sajūta noskrēja no Harija pleca līdz pašiem pirkstgaliem. Viņš jutās tā, it kā no viņa rokas būtu izlaists gaiss. Viņš neuzdrīkstējās paskatīties, kas tur nodka. Viņš aizvēra acis un aizgrieza seju projām no rokas, bet, kad apkārtsāvošajiem aizrāvās elpa un Kolins Krīvijs sāka knipsēt kā traks, Harijs saprata, ka piepildījušās viņa ļaunākās nojautas. Roka vairs nesāpēja —*bet līdz ar sāpēm bija zudusi sajūta, ka tā vispār ir roka.

—  Ak, — ierunājās Sirdsāķis. — Tiešām. Jā, reizēm tā mēdz gadīties. Bet, galvenais, kauls vairs nav lauzts. 'Io der atcerēties. Harij, tev vajadzētu doties uz slimnīcu — vai jūs, Vīzlija kungs un Grendžeras jaurikundz, būtu tik laipni un pavadītu jūsu draugu? Pomfreja madāma… ē… pabeigs manis iesākto.

Kad Harijs piecēlās kājās, viņš jutās dīvaini sasvēries uz vienu pusi. Ievilcis dziļu elpu, viņš paskatījās pa labi. No redzētā viņš atkal gandrīz zaudēja samaņu.

;

No viņa drēbēm nokarājās priekšmets, kas visvairāk atgādināja bie/.u, miesas krāsas gumijas cimdu. Viņš mēģināja pakustināt pirkstus. Tas neizdevās.

Sirdsāķis nebija saaudzējis Harija kaulus. Profesors bija tos aizvācis.

* * *

Pomfreja madāma par to nebūt nebija sajūsmā.

—   Vajadzēja tūlīt nākt pie manis, — viņa sodījās, cilādama skumjās, šļauganās atmiņas par to, kas pirms pusstundas bija vesela, izveicīga roka. — Lai salāpītu salauztu kaulu, vajag pāris mirkļu, bet lai ataudzētu tos no jauna…

—  Jūs taču to spējat izdarīt? — Harijs izmisis jautāja.

—  Protams, tikai tas būs diezgan sāpīgi, — drūmi noteica Pomfreja madāma un pasvieda Harijam pidžamu. — Tev būs jāpaliek slimnīcā pa nakti…

Hermione pagaidīja aiz aizkariņiem, kamēr Rons palīdzēja Harijam uzvilkt pidžamu. Pagāja krietns brīdis, līdz viņiem izdevās iedabūt piedurknē gumijai līdzīgo bezkaulu roku.

—  Ko tagad tu teiksi par savu Sirdsāķi, ko? — Rons cauri aizkariem uzsauca Hermionei. Beidzot viņš bija dabūjis Harija ļenganos pirkstus cauri aprocei. —Ja Harijam būtu nepieciešama atkaulošana, viņš tā arī pateiktu.

—   Kļūdīties var ikviens, — atbildēja Hermione. — Un tev taču nesāp, Harij, vai ne?

—  Nē, — atbildēja Harijs. — Tas, kā nav, nevar sāpēt.

Viņš atkrita gultā, un roka bezjēdzīgi noplandījās gar sāniem.

Hermione un Pomfreja madāma ienāca aiz aizkara. Pomfreja madāmai rokā bija liela pudele, uz kuras etiķetes bija rakstīts "Skeleaudzīns".

r

—     Tev priekšā stāv nemierīga naksniņa, — viņa noteica un, pielējusi mērkausiņu ar kūpošu šķidrumu, pasniedza to pacientam. — Kaulu audzēšana ir nepatīkama nodarbe.

Arī skeleaudzīna dzeršana nekāda patīkamā vis nebija. Zāles svilināja zēna muti un kaklu, tā ka viņš sāka klepot un sprauslāt. Vēl arvien sodīdamās par bīstamiem sporta veidiem un neprašām skolotājiem, Pomfreja madāma devās projām. Rons un Hermione palika pie Harija un palīdzēja viņam uzdzert zālēm ūdeni.

—  Toties mēs uzvarējām, — noteica Rons, un sejā viņam beidzot parādījās smaids. — Tas dk bija ķēriens! Ja tu būtu redzējis Malfoja seju… viņš bija gatavs nogalināt!

—   Es tikai gribētu zināt, kā viņš nobūra to āmurgalvu, — drūmi piebilda Hermione.

—  Mēs varam to pievienot viņam uzdodamo jautājumu sarakstam. Nevaru sagaidīt vien, kad mums būs daudzsulu mikstūra, — sacīja Harijs, atslīgdams spilvenos. — Es tikai ceru, ka tā garšos labāk par šo indi…

— Ja tajā būs slīdeņu gabaliņi? Tu droši vien joko, — noskurinājās Rons. »

Tobrīd atsprāga slimnīcas palātas durvis. Aplūkot Hariju bija ieradušies seši dubļiem notašķījušies un līdz kaulam izmirkuši viesi — pārējie Grifidora komandas spēlētāji.

—   Neticams lidojums, Harij, — teica Džordžs. — Es tikko redzēju, kā Markuss Flints kliedz uz Malfoju. Kaut ko par to, ka zibsnis karājies šim acu priekšā, bet viņš to tā arī neesot ieraudzījis. Malfojs neizskatījās īpaši laimīgs.

Komandas biedri atnesa kūkas, saldumus un ķirbju sulas pudeles. Viņi jau bija iekārtojušies ap Harija gultu, lai godam nosvinētu uzvaru, kad, ar acīm metot zibeņus, ieradās Pomfreja madāma un sāka kliegt: — Šim puisim ir nepieciešama atpūta, viņam jāataudzē trīsdesmit trīs kauli! Ārā! ĀRĀ!

Un Harijs palika vienatnē ar durošajām sāpēm ļenganajā rokā.

t * *

Daudzas jo daudzas stundas vēlāk I Iarijs pēkšņi pamodās piķa melnā tumsā un sāpes iekunkstējās sajūta tagad bija tāda, it kā viņa roka būtu lielu kaula .ķepeļu pilna. Kādu mirkli viņš domāja, ka viņu uzmodinājušas sāpes, lād viņš ar šausmām apjauta, ka tumsā atrodas kāds, kas ar sūkli slauka viņam pieri.

*— Projām! viņš vispirms ska|i iesaucās, bet tad: — Dobij!

Cauri tumsai I larijā urbās mājas elfa izvelbtās tenisa bumbiņu acis. Pa Dobija garo, smailo degunu lejup ritēja vientuļa asara.

—    I Iarijs Poters atgriezās skolā, — viņš nelaimīgi čukstēja. — Dobijs atkal un atkal brīdināja Hariju Poteru. Ak, kungs, kāpēc jūs neklausījāt Dobiju? Kāpēc Harijs Poters nebrauca mājās, kad viņš nokavēja vilcienu?

Harijs smagi pieslējās spilvenos un pastūma malā Dobija sūkli.

—   Ko tu te dari? — zēns vaicāja. — Un kā t u zini, ka es nokavēju vilcienu?

Dobija lūpa noraustījās, un Hariju pēkšņi pārņēma aizdomas.

—  Tas biji tu\ — zēns lēnītēm noteica. — Tu izdarīji tā, lai mēs netiktu uz vilcienu!

—   Tas tiesa, kungs, — atzinās Dobijs, tik sparīgi mādams ar galvu, ka lielās ausis sitās pret vaigiem. — Dobijs paslēpās un gaidīja parādāmies Hariju Poteru, tad viņš noslēdza ceļu uz Cūkkārpas ekspresi. Pēc tam Dobijam nācās gludināt savus pirkstus… — mājas elfs pacēla augšup desmit garus, apsaitētus pirkstus, — …taču Dobijam, kungs, bija vienalga, jo Dobijam likās, ka Harijs Poters ir drošībā, un kā gan Dobijam varēja ienākt prātā, ka Harijs Poters tomēr tiks uz skolu.

Mājas elfs šūpojās šurpu turpu, purinādams savu neglīto galvu.

—   Kad Dobijs uzzināja, ka Harijs Poters atgriezies Cūkkārpā, Dobijs bija tik ļoti satriekts, ka ļāva piedegt saimnieka pusdienām. Tādu pērienu Dobijs, kungs, nekad vēl nebija dabūjis…

Harijs atslīga spilvenos.

—  Tevis dēļ mūs ar Ronu gandrīz izslēdza no skolas, viņš nikni sacīja. — Labāk pazūdi no manām acīm, pirms ataug mani kauli, Dobij, citādi es varu tevi nožņaugt.

Dobijs vārgi pasmaidīja.

—   Dobijs ir pieradis pie nāves, kungs, draudiem. Mājās tie Dobijam jādzird piecas reizes dienā.

Mājas elfs nošņauca degunu netīrās spilvendrānas stūri. Nabags savā dīvainajā apģērba gabalā izskatījās tik nožēlojams, ka Harijs juta, kā dusmas pret paša gribu noplok.

—   Kāpēc tu, Dobij, nēsā to maisu? — zēns ziņkārīgi apvaicājās.

—  Vai šo, kungs? — Dobijs paraustīja spilvendrānu. — Tā ir mājas elfa paverdzinājuma zīme, kungs. Dobijs kļūs brīvs tikai tad, ja viņa saimnieki pasniegs viņam drēbes. Tāpēc ģimene rīkojas ļoti uzmanīgi, lai nepasniegtu Dobijam kaut zeķi, jo tad viņš varētu atstāt šo namu uz mūžīgiem laikiem.

Dobijs izslaucīja savas milzīgās acis un pēkšņi izšāva ko pavisam negaidītu: — Harijam Poteramjādodas mājās! Dobijs domāja, ka viņa āmurgalva piespiedīs…

—   Tava āmurgalva? — Harija kaklu vēlreiz aizžņaudza dusmas.

—   Ko tu ar to gribi teikt — tava āmurgalva? Vai tu liki tai āmurgalvai mani nogalināt?

—  Nē, kungs, nogalināt, nekad! — satriekts atgaiņājās Dobijs.

—    Dobijs vēlas izglābt Harija Potera dzīvību! Labāk lai Hariju smagi ievainotu aizsūta uz mājām, nekā viņš paliek šeit, kungs! Dobijs tikai gribēja, lai Hariju Poteru savaino tikai tik daudz, ka jādodas mājās!

—     Ak, tikai tik daudz?! — Harijs dusmīgi pārvaicāja. — Es šaubos, vai tu vēlēsies pastāstīt ari to, kāpēc tu vēlējies, lai mani aizsūta mājās, saplosītu sīkos gabaliņos?

—Ja Harijs Poters zinātu! I )obijs ievaidējās, nobirdinādams vēl vairākas asaras uz savas skrandainās spilvendrānas. —Ja zinātu, ko viņš nozīmē mums, pazemotajiem, paverdzinātajiem, burvju pasaules padibenēm! Dobijs gluži labi atminas, kā mums klājās tad, kad varas pilnziedā bija Vārdā Nesaucamais, kungs! Pret mums, mājas elfiem, izturējās kā pret utīm! Protams, pret Dobiju vēl arvien izturas tāpat, kungs, — viņš atzina, nosusinādams seju ar spilvendrānu. Tomēr mūsējo dzīve, kungs, kopš jūsu uzvaras pār Vārdā Nesaucamo ir krietni uzlabojusies. I Iarijs Poters izdzīvoja, un Tumsas Pavēlnieka vara bija salauzta, tā, kungs, bija jaunas dienas ausma, un Harijs Poters mirdzēja kā cerību bāka mūsu acīs, kaut iepriekš mēs jau bijām samierinājušies, ka nakts nekad nebeigsies… Un tagad^Cūkkārpā draud sākties briesmīgas lietas, varbūt pat tās jau ir sākušās, un Dobijs nevar pieļaut, ka Harijs Poters paliek šeit tagad, kad vēsture atkārtojas, tagad, kad Noslēpumu kambaris atkal ir vaļā…

Pēkšņu šausmu pārņemts, Dobijs sastinga, tad no galdiņa pie gultas pagrāba Harija ūdens krūku un no visa spēka iegāza ar to sev pa galvu tā, ka pats saļima tumsā. Mirkli vēlāk viņš atkal uzrāpās uz gultas, no sitiena mazliet šķielēdams un pie sevis murminādams: — Dobijs ir slikts, Dobijs ir ļoti slikts…

—  Tātad Noslēpumu kambaris tiešām pastāv? — Harijs čukstus vaicāja. — Un vai tu neteici, ka tas jau reiz bijis atvērts? Pastāsti man, Dobij!

Dobija kaulainā roka atkal sāka stiepdes uz krūzes pusi, tāpēc Harijs to aši sagrāba. — Es taču neesmu dzimis vientiešu ģimenē — kāpēc lai Noslēpumu kambaris apdraudētu mani?

—  Ak, kungs, nevaicājiet, netinciniet nabaga Dobiju, — stostījās elfs, kura milzīgās acis mirdzēja tumsā. — Šeit tiek perinātas tumšas lietas, tāpēc Harijam Poteram vajadzētu turēties pa gabalu, kad viss tas ļembasts ies vaļā. Brauc mājas, I larij Poter! Brauc mājās! Harijam Poteram nevajag iejaukties, kungs, tas ir pārāk bīstami…

—  Kurš tas bija, Dobij? —vaicāja Harijs, stingri turēdams elfa roku, lai nabags vēlreiz neaizsniegtos līdz krūzei. — Kurš atvēra kambari? Un kurš to atvēra iepriekš?

—    Dobijs nespēj, kungs, Dobijs nespēj, Dobijs nedrīkst to stāstīt! — ievaidējās elfs. — Dodies mājās, Harij Poter, dodies mājās!

—   Es nekur nebraukšu! — dusmīgi noteica Harijs. — iVIana labākā draudzene ir dzimusi vientiešu ģimenē, viņa būs viena no pirmajām, kam draudēs briesmas, ja kambaris patiešām ir vaļā…

—  Harijs Poters ir gatavs ziedot savu dzīvību draugu labā! — skumjas ekstāzes pārņemts, ievaidējās Dobijs. — Tik cēli! Tik varonīgi! Tomēr viņam jāglābj pašam sevi, viņam jāglābj, Harijs Poters nedrīkst…

Dobijs pēkšņi sastinga, un viņa sikspārņa ausis saspringa. Arī Harijs kaut ko saklausīja. Pa gaiteni tuvojās soļu troksnis.

—   Dobijam jāpazūd no šejienes! — izdvesa pārbiedētais elfs. Atskanēja pa skaļš krakšķis, un Harija roka pēkšņi turēja tukšu gaisu. Zēns atlaidās gultā, pievērsis skatu tumšajai durvju ailai, kas savienoja viņa palātu ar gaiteni. Soļi skanēja jau pie pašām durvīm.

Nākamajā mirklī guļamtelpā atmuguriski ienāca Dumidors. Mugurā skolas direktoram bija vilnas rītasvārki un galvā — naktsmice. Dumidors nesa kāda priekšmeta vienu galu, izskatījās, ka tā varētu būt statuja. Vēl pēc mirkļa durvīs parādījās arī profesore Maksūra, kas nesa priekšmeta otru galu. Abi profesori pienāca pie vienas no gultām un ievēla tajā smago nešļavu.

—    Sameklējiet Pomfreja madāmu, — čukstus lūdza Dumidors, un profesore Maksūra aizsteidzās gar Harija gultu un pagaisa tumsā. Harijs gulēja kā sastindzis, izlikdamies aizmidzis. Viņš izdzirda satrauktas balsis, tad atkal garām aiztraucās profesore

Maksūra, kurai cieši pa pēdām sekoja Pomfreja madāma, steigšus virsū naktskreklam vilkdama siltāku jaku. Zēns saklausīja apspiestu vaidu.

—   Kas noticis? Poīnlreja madāma čukstus vaicāja Dumidoram, pārliekdamās pārgultā noguldīto statuju.

—  Vēl viens uzbrukums, — atbildēja Dumidors. — Minerva atrada viņu uz kāpnēm.

—  Turpat līdzās bija vīnogu ķekars, — paskaidroja profesore Maksūra. Šķiet, viņš zagās šurp, lai apciemotu Poteru.

Harijam vēderā kaut kas pārmeta kūleni. Lēnām un uzmanīgi viņš paslējās kādu sprīdi no guļvietas, lai varētu saskatīt gultā guļošo statuju. Uz sastingušās sejas krita mēnesstars.

Gultā gulēja Kolins Krīvijs. Puikas acis bija plaši paplestas, bet rokas ar neiztrūkstošo fotoaparātu bija paceltas priekšā kā aizsargājoties.

—   Pārakmeņots? — čukstus jautāja Pomfreja madāma.

—  Pārakmeņots, — apstiprināja profesore Maksūra. — Tomēr man pat bail iedomāties… Ja tajā brīdī Baltuss nebūtu gājis uz virtuvi pēc karstas šokolādes tases, kas zina, vai arī es…

Visi trīs burvji skatījās uz Kolinu. Tad Dumidors paliecās uz priekšu un izbrīvēja kameru no Kolina stingajām rokām.

— Vai jūs domājat, ka viņam izdevās nofotografēt uzbrucēju? — cerīgi ievaicājās profesore Maksūra.

Dumidors neatbildēja. Viņš atvēra fotoaparāta aizmugures vāciņu.

—   Žēlīgās debesis! — nočukstēja Pomfreja madāma.

No kameras izšāvās garaiņu mutulis. Harijs, kurš gulēja trīs gultas no statujas, saoda sasvilušas plastmasas smaržu.

—  Izkusis, — Pomfreja madāmas balsī skaidri varēja saklausīt pārsteigumu. — Viss izkusis…

—   Ko gan tas, Baltus, nozīmei — profesore Maksūra nemierīgi ievaicājās.

— Tas nozīmē, — atbildēja Dumidors, — ka Noslēpumu kambaris tiešām atkal ir vaļā.

Pomfreja madāma aizšāva mutei priekšā roku. Profesore Maksūra sastingusi vērās skolas direktorā.

—  Bet, Baltus… patiešām… kurš gan?

—   Nav tik svarīgi, kurš to izdarīja, — atbildēja Dumidors, lūkodamies uz Kolinu. — Mani vairāk interesē, kā tas izdarīts…

Un izteiksme, ko Harijs manīja profesores Maksūras sejā, liecināja, ka arī viņai — tāpat kā Harijam — nav ne mazākās jausmas, ko Dumidors ar to grib teikt.

VIENPADSMITA NODAĻA DIVKAUJU KLUBs

arijs pamodās svētdien no rīta. Palātā mirdzēja ziemas saules spožā gaisma, un ar roku atkal viss likās puslīdz kārtībā. Tomēr tā bija krietni stīva. Viņš aši pierāvās sēdus un paskatījās uz Kolina gultas pusi, taču tā bija aizsegta ar augstiem aizslietņiem, aiz kuriem vakar Harijs pārģērbās. Ieraudzījusi, ka pacients pamodies, Pomfreja madāma atsteidzās ar brokastīm un tad sāka locīt un staipīt Harija roku un pirkstus.

—  Viss kārtībā, — viņa paziņoja, kamēr zēns ar kreiso roku uz mutes pusi neveikli vadīja biezputras karotes. — Paēdis vari doties atpakaļ uz savu torni.

Harijs saģērbās, cik ātri spēdams, un klupšus metās uz Grifidora mītni, degdams nepacietībā izstāstīt Ronam un Hermionei visu par Kolinu un Dobiju. Taču draugus viņš tornī nesastapa. Harijs devās viņus meklēt, prātodams, kur gan draugi varētu būt, un juzdamies mazliet aizskarts, ka viņus nemaz neinteresē, vai viņš dabūjis savus kaulus atpakaļ vai ne.

Kad Harijs gāja garām bibliotēkai, pa durvīm iznāca Persijs Vīzlijs. Izskatījās, ka kopš pagājušās tikšanās reizes prefekta oma ir krietni uzlabojusies.

—  Sveiks, Harij, sveiks, — viņš sveicināja. — Vakar tu lieliski lidoji, vienkārši lieliski. Grifidors izvirzījies vadībā Skolas kausa izcīņā — tu ieguvi mums piecdesmit punktu!

—   Vai tu neesi redzējis Ronu un Hermioni? apvaicājās Harijs.

—   Neesmu gan, — atbildēja Persijs, un smaids viņa sejā apdzisa. — Es ceru, ka Rons nesēž kādā meiteņu mazmājiņa…

Harijs māksloti iesmējās, pagaidīja, kamēr Persijs pazūd no skata, un tad devās taisnā ceļā uz Vaidu Vairas tualeti. Viņš gan nespēja iedomāties, ko Rons un Hermione varētu tur darīt, tomēr, pārliecinājies, ka tuvumā nav nedz Filca, nedz arī prefektu, viņš pavēra durvis un izdzirdēja abu draugu balsis, kas skanēja no aizslēgtas tualetes kabīnes.

—  Tas esmu es, — viņš paziņoja, aizvērdams aiz sevis durvis. Kabīnē kaut kas noklandzēja, tad bija dzirdams šļakstiens, kāds noelsās, un tad Harijs atslēgas caurumā ieraudzīja Hermiones aci.

—  Harij! — viņa iesaucās. —Ja tu zinātu, kā tu mūs nobiedēji! Nāc iekšā — kā tava roka?

—   Viss kārtībā, — atbildēja Harijs un iespraucās kabīnē. Uz poda bija uzstutēts vecs katls, un klusā sprakšķēšana liecināja, ka zem katla kuras uguns. Pārvietojamu, ūdensdrošu liesmu uzburšana Hermionei padevās īpaši labi.

—   Mēs būtu labprāt tev aizgājuši pretī, taču nolēmām sākt daudzsulu mikstūras brūvēšanu, — Rons paskaidroja, kamēr Harijs pūlējās atkal aizbultēt kabīnes durvis. — Mēs nolēmām, ka šī ir pati drošākā vieta.

Harijs sāka stāstīt par Kolinu, taču Hermione viņu pārtrauca.

—  Mēs jau to zinām, mēs dzirdējām, kā profesore Maksūra stāsta

par uzbrukumu profesoram Zibiņam. Tieši tāpēc mēs nolēmām,

♦

ka labāk ķerties pie darba jau šodien…

—Jo ātrāk Malfojs mums atzīsies, jo labāk, — noņurdēja Rons.

—   Vai zini, ko es domāju? Manuprāt, pēc kalambola spēles viņam bija tik draņķīgs noskaņojums, ka viņš izgāza savas dusmas uz Kolinu.

—  Man ir vēl viens jaunums, — ierunājās Harijs, vērodams, kā

I Iermione plucina mezglains kumšķus un met tos virumā. — Nakts vidū mani apciemoja Dobijs.

Rons un Hermione pārsteigti paskatījās uz Hariju. Harijs izstāstīja draugiem visu, ko bija sacījis Dobijs — un arī to, par ko Dobijs bija klusējis. Rons un I Iermione klausījās pavērtām mutēm.

—   Tātad Noslēpumu kambaris bijis vaļā arī iepriekš? — pārvaicāja Hermione.

—  Viss skaidrs. — Rona balsī varēja skaidri saklausīt triumfu. — Acīmredzot Noslēpumu kambari iepriekš atvēra Lūcijs Malfojs, kad skolā mācījās viņš, un tagad tētiņš ierādījis mūsu vecajam, dārgajam draugam Drako, kā to paveikt. Tas nu būtu saprotams pat bērnam. Kaut nu Dobijs būtu tev izstāstījis, kāds nezvērs īsti slēpjas tajā kambarī. Es gribētu uzzināt, kā tam briesmonim izdodas klīst pa skolu, neviena neredzētam.

—   Varbūt tas spēj kļūt neredzams, — ieminējās Hermione, iemaisīdama virumā dēles. — Vai varbūt tas spēj pārvērsties, teiksim, par bruņutērpu vai ko citu. Es reiz lasīju par hameleonrēgiem…

—   Tu, Hermion, lasi pārāk daudz, — draudzeni pārtrauca Rons, uzbērdams dēlēm mežģīņspārnu mušas. Izkratījis maisiņu tukšu, viņš saburzīja to rokās un pagriezās pret Hariju.

—   Tātad Dobijs parūpējās, lai mēs netiekam uz vilcienu, un salauza tev roku… — Rons papurināja galvu. — Vai zini, Harij, ja Dobijs nepārstās glābt tavu dzīvību, pienāks diena, kad viņš tevi nogalinās.

* * *

Ziņas par uzbrukumu Kolinam Krīvijam, kā arī par pārakmeņotā zēna nonākšanu slimnīcā ātri vien izplatījās pa skolu, un pirmdienas rītā par to runāja visās malās. Gaisā pēkšņi vējoja baumu un aizdomu gaisotne. Pirmgadnieki pa skolu pārvietojās ciešos pulciņos, it kā vienatnē viņiem draudētu nenovēršamas uzbrukuma

briesmas.

Džinnija Vīzlija, kas burvestību stundās sēdēja līdzās Kolinam Krīvijam, likās vai prātu zaudējusi, turklāt Harijam bija aizdomas, ka Freds un Džordžs māsas omas uzlabošanai izmantoja nepareizas metodes. Viņi pārmaiņus pārklājās te ar spalvām, te ar augoņiem, lai pēc tam slēptos aiz statujām un negaidīti izlēktu Džinnijas priekšā. Dvīņi likās mierā tikai tad, kad drausmīgi saniknotais Persijs piedraudēja uzrakstīt vēstuli Vīzlija kundzei, izstāstot, ka Freda un Džordža izrīcību dēļ Džinniju mokot lietuvēni.

Vienlaikus, slepus no skolotājiem, zēla un plauka traka tirgošanās ar talismaniem, amuletiem un citiem aizsarglīdzekļiem. Nevils Lēniņš iegādājās milzīgu, nelāgi smirdošu zaļu sīpolu, smailu violetu kristālu un appelējušu tritona asti un rimās tikai tad, kad citi grifidorieši norādīja, ka viņam briesmas nedraud, jo viņš esot tīrasiņu burvis un tāpēc nez vai kāds viņam uzbrukšot.

— Vispirms viņi uzbruka Filcam, — Nevils taisnojās šausmu

pārņemtu seju, — un visi zina, ka es esmu teju niekkalbis.

* * *

Decembra otrajā nedēļā profesore Maksūra, kā jau parasts, apstaigāja kopmītnes un sastādīja to skolēnu sarakstu, kuri pa Ziemassvētkiem paliks Cūkkārpā. Harijs, Rons un Hermione pierakstījās pie profesores; dzirdēja runājam, ka šoreiz arī Malfojs palikšot, — un tas jau likās ļoti aizdomīgi. Brīvdienas varēja izrādīties ļoti piemērots laiks, lai izmēģinātu daudzsulu mikstūru un pacenstos izdabūt no Drako atzīšanos.

Diemžēl mikstūra vēl nebija pabeigta. Viņiem vēl arvien vajadzēja sadabūt divradža ragu un dobrēča ādu, turklāt vienīgā vieta, kur šīs izejvielas varēja iegūt, šķiet, bija Strupa personīgie krājumi. Harijs pie sevis prātoja, ka labprātāk saskrietos vaigu vaigā ar

Slīdeņa leģendāro briesmoni, nekā piedzīvotu to, ka Strups viņu pieķer, apzogot savu kabinetu.

—   Mums ir nepieciešams, — kādu ceturtdienu, kad kārtējā mikstūru nodarbība vilk is uz beigu pusi, mundri ieminējās Ilermione, — novērst Strupa uzmanību. Tad kāds no mums varētu aizlavīties uz viņa kabinetu un paņemt visu nepieciešamo.

Harijs un Rons nemierīgi paskatījās uz draudzeni.

—  Domāju, ka ar zagšanu vislabāk nodarboties man pašai, — turpināja I Iermione, it kā tas būtu pats par sevi saprotams. —Ja pieķers kādu no jums, jūs dešām izslēgs no skolas, bet man nekādu pārkāpumu līdz šim nav bijis. Jums tikai atliek sarīkot nelielu trādirīdi, kas uz piecām minūtēm piesaistītu Strupa uzmanību.

1 Iarijs vārgi pasmaidīja. Tīšām sarīkot nelielu trādirīdi Strupa mikstūru stundas laikā viņa izpratnē likās dkpat droši, kā raustīt aizmigušu pūķi aiz astes.

Mikstūru stundas notika vienā no lielajām pazemes telpām. Šī nodarbība ne ar ko neatšķīrās no citām ceturtdienas pēcpusdienām. Starp koka solu rindām virda divdesmit katli, bet uz soliem stāvēja vara svariņi un trauki ar izejvielām. Strups klīda pa ejām, izteikdams dzēlīgas piezīmes par grifidoru darbu, bet slīdeņi tikmēr atzinīgi smējās. Drako Malfojs, Strupa mīļākais skolēns, nemitīgi apmētāja ar kazaragu acīm Ronu un Hariju, bet draugi cietās, jo zināja, ka mēģinājums atbildēt ar to pašu tiks sodīts ātrāk, nekā viņi paspēs pateikt "tas nav godīgi".

Harija pampuma šķīdums izskatījās pārāk šķidrs, taču viņu tobrīd nodarbināja svarīgākas lietas. Viņš gaidīja Hermiones zīmi, tāpēc nepievērsa uzmanību Strupa ņirgām par ūdeņaino mikstūru. Kad Strups pagriezās un pagājās dažus soļus tālāk, lai pamocītu Neviļu, Hermione pamāja ar galvu.

Harijs aši pieliecās, lai katls viņu piesegtu, izvilka no kabatas vienu no Freda sagādātajām Filibastera raķetēm un uzsita tai ar zižļa galu. Raķete sāka šņākt un sprauslot. Zinādams, ka viņam ir tikai pāris sekunžu laika, 1 larijs izslējās un nomērķēja. Raķete aizlidoja pa gaisu un iekrita tieši Goila katlā.

Goila mikstūra kā geizers uzšāvās gaisā, pieliedama vai pusi klases. Kad pampuma šķīduma šļakatas trāpīja cilvēkiem, sākās traka spiegšana. Malfojam sejā trāpīja kārtīga šalts, un drīz vien viņa deguns bija uzpūties kā balons. Goils steberēja pa klasi, bet pat viņa milzīgās plaukstas nespēja aizsegt acis, kas nupat atgādināja pusdienu šķīvjus. Strups tikmēr centās atjaunot kārtību un saprast, kas īsu noticis. Harijs pamanīja, ka Hermione, izmantodama jucekli, izslīd pa durvīm.

—  Klusāk! KLUSĀK! — kliedza Strups. — Visi, kuriem trāpīja šļakatas, nāciet šurp, te ir saplakšanas izvilkums. Ja es dabūšu zināt, kurš to izdarīja…

Harijs centās savaldīt smieklus, vērodams, kā Malfojs metas uz klases priekšu. Drako galvu lejup lieca milzīgs bumbulis mazas melones lielumā. Vai puse klases sapulcējās pie Strupa galda — dažu rokas atgādināja milzīgas kara vāles, citi nespēja parunāt, jo lūpas bija sapampušas kā sardeles. Bet drīz vien Harijs varēja atviegloti nopūsties — telpā ielavījās Hermione, un zem viņas drānām varēja nojaust nelielu sainīti.

Kad visi cietušie bija iemalkojuši pa pretindes malkam un pampums sāka noplakt, Strups piegāja pie Goila kada un izzvejoja no tā raķetes nomelnējušās atliekas. Klase pēkšņi apklusa.

—Ja es uzzināšu, kurš svieda šo te, — draudīgi čukstēja Strups,

—   es panāks7/, ka vaininieku izslēdz no skolas.

Harijs centās, lai viņam sejā atspoguļotos nevainīga apjukuma izteiksme. Strups skatījās tieši uz viņu, un zvanu, kas atskanēja desmit minūtes vēlāk, draugi sagaidīja ar milzīga atvieglojuma sajūtu.

—  Viņš saprata, ka to izdarīju es, — Harijs sūrojās Ronam un Hermionei, kad trijotne steidzās atpakaļ uz Vaidu Vairas tualeti.

—   To varēja just.

Hermione sameta jauniegūtās izejvielas virumā tin sāka drudžaini maisīt.

—   Pēc pāris nedēļām mikstūra būs gatava, — viņa priecīgi paziņoja.

—  Strups nevar pierādīt, ka tas biji tu, — Rons savukārt centās nomierināt Hariju. Ko viņš var iesākt?

—   Es pazīstu Strupu, gan viņš izdomās ko nelāgu, — sacīja

Harijs, bet mikstūra tikmēr putoja un meta brangus burbuļus.

* * *

Pagāja vēl viena nedēļa, un, kādu dienu iedami cauri Ieejas zālei, Harijs, Rons un I Iermione pie paziņojumu dēļa ievēroja skolēnu pulciņu. Bērni apsprieda kādu jaunu paziņojumu. Šimuss Finigens un Dīns Tomass mirdzošām acīm māja, lai draugi nākot tuvāk.

—  Ir nodibināts Divkauju klubs! — paskaidroja Sīmuss. — Un pirmā tikšanās jau šovakar! Mums taču duelēšanās prasme varētu lieti noderēt…

—  Vai tiešām tev šķiet, ka Slīdeņa briesmoni iespējams izaicināt uz divkauju? — drūmi pajokoja Rons, taču arī viņš izlasīja pergamentu ar lielu interesi.

—   Par to lietderīgumu Sīmusam taisnība, — Rons noteica, pievērsdamies Harijam un Hermionei ceļā uz vakariņām. — Pieteiksimies?

Arī Harijam un Hermionei tā šķita laba doma, tāpēc tovakar īsi pirms astoņiem visi trīs draugi atkal steidzās uz Lielo zāli. Garie galdi bija nez kur pagaisuši, bet gar vienu sienu stiepās zeltīta skatuve, ko apgaismoja gaisā peldošu sveču tūkstoši. Griesti izskatījās samtaini melni, bet zem tiem, šķiet, bija sapulcējusies vai visa skola. Skolēniem rokās bija zižļi, un visi izskatījās ne pa jokam satraukti.

—   Kurš gan mūs mācīs? — prātoja Hermione, kad draugi spiedās cauri čalojošajam pūlim. — Kāds man reiz stāstīja, ka jaunības gados izcils duelants esot bijis Zibiņš.

—   Kaut nu tas nebūtu… — Harijs iesāka, bet tad ar vaidu aprāvās — tajā brīdī uz skatuves, tērpies greznā, tumši plūmīgā tērpā parādījās Zeltiņš Sirdsāķis profesora Strupa pavadība. Mikstūru pasniedzējs, kā vienmēr, bija tērpies melnās drānās.

Sirdsāķis pamāja ar roku, dodams zīmi visiem apklust, un tad iesaucās: — Nāciet tuvāk, nāciet tuvāk! Vai visi mani redz? Vai visi mani dzird? Lieliski!

—   Tā, — viņš turpināja, — profesors Dumidors lūdza man uzņemties mūsu skolas mazā Divkauju klubiņa vadību, lai arī jūs spētu nepieciešamības reizē aizstāvēties — kā man to ir nācies darīt neskaitāmas reizes. Ja vēlaties uzzināt ko sīkāk — katrs mans panākums ir rūpīgi izklāstīts manos līdz šim publicētajos darbos.

—  Ļaujiet stādīt priekšā arī manu palīgu, profesoru Strupu,

ar žilbinošu smaidu Sirdsāķis pievērsās savam kolēģim. — Viņš apgalvo, ka pats mazliet pieprotot divkaujas mākslu, tāpēc mīļi piekrita nākt man talkā. Pirms sākt nodarbību, mēs parādīsim jums mazu paraugcīniņu. Bērni, tikai nebīstieties — ar jūsu mikstūru skolotāju nekas briesmīgs nenotiks!

—   Vai nebūtu jauki, ja viņi piebeigtu viens otru? — Rons iečukstēja Harijam ausī.

Strups stāvēja uz skatuves, un varēja redzēt, ka savilktā virslūpa dusmās trīc. Harijs brīnījās, kāpēc Sirdsāķis turpina smaidīt. Ja Strups tā skatītos uz viņu, Hariju, zēns sprieda, viņš bēgtu, ko nagi nes.

Sirdsāķis un Strups pagriezās viens pret otru un paklanījās. Vai, precīzāk, izsmalcināti izvicinājis rokas, paklanījās tikai Sirdsāķis. Strups turpretī tikai aizkaitināts noraustīja galvu. Tad abi profesori pacēla zižļus kā zobenus.

—   Kā jūs redzat, tagad mēs turam zižļus noteikumu paredzētajā cīņas stāvoklī, — Sirdsāķis paskaidroja apklusušajiem skatītājiem. — Tagad es skaitīšu līdz trīs, un tad mēs liksim lietā savas pirmās burvestības. Protams, mēs necentīsimies nogalināt viens otru.

—  Es par to nebūtu tik drošs, — nomurmināja Harijs, vērodams Strupa atieztos zobus.

—  Viens… divi… tris…

Gaisā uzlidoja divi zižļi, tad burvji pārmeta tos pāri plecam. Strups iesaucās: — Ttikhokdiimpiņ!

Apžilbinoši uzmirdzēja asinssarkanas gaismas zibsnis, kas notrieca Sirdsāķi no kājām izsmalcinātais profesors atmuguriski nolidoja no skatuves, ietriecās sienā un tad sabruka zemē.

Malfojs un vēl vairāki slideni uzgavilēja. Ilermione satraukti mīņājās. — Kā jūs domājat, vai viņš nav cietis? — viņa saspringti iečiepstējās, aizsegusi acis ar rokām un uzdrīkstēdamās skatīties uz notikuma vietu tikai caur pirkstu starpām.

—   Kāda starpība? — vienā balsī atsaucās Harijs un Rons.

Sirdsāķis grīļīgi slējās kājās. Cepure gulēja uz grīdas viņam pie

kājām, bet citkārt viļņainie mati bija saslējušies stāvus.

—   Tā nu tas izskatās, — viņš sāka klāstīt, nedroši kāpdams atpakaļ uz skatuves. — Tā bija atbruņošanas burvestība — kā redzat, esmu pazaudējis savu zizli — ak, paldies jums, Braunas jaunkundz. Lieliska izvēle, profesor Strup, labi, ka jūs to nodemonstrējāt bērniem, taču, ja drīkstu piebilst, man jau no paša sākuma bija skaidrs, ko jūs grasāties darīt. Ja es būtu gribējis jūs aizkavēt, tas būtu ļoti viegli. Tiesa, man likās, ka mūsu audzēkņiem būtu pamācoši redzēt…

Strups, likās, bija gatavs nogalināt. Šķiet, arī Sirdsāķis beidzot pamanīja sava pretinieka omu, tāpēc nolēma neturpināt cīņu: — Gana paraugdemonstrējumu! Es tūlīt nokāpšu zālē un sadalīšu jūs pāros. Profesor Strup, vai jūs nebūtu tik laipns un nepalīdzētu man…

Profesori sāka dalīt skolēnus pāros. Sirdsāķis lika Neviļam stāties pretī Džastinam Finčam-Flečlijam, taču pie Harija un Rona Strups nonāca pirmais.

—     Vai tik nav pienācis brīdis uz laiciņu pašķirt jūsu saliedēto komandu, — profesors smīnēja. —Vīzlij, stājieties pretī l'inigenam. Jūs, Poter…

Harijs instinktīvi paspēra soli uz Hermiones pusi.

—   Man tā nešķiet veiksmīga izvēle, — sacīja Strups, auksti smaidīdams. — Malfoja kungs, nāciet šurpu. Paskatīsimies, kā jūs dksiet galā ar slaveno Potēm. Bet jūs, Grendžeras jaunkundz, — jūs varat pamērodes spēkiem ar Bulstroudas jaunkundzi.

Uz Harija pusi smīnēdams virzījās Malfojs, bet viņam nopakaļus nāca meitene, kura stipri vien atgādināja ilustrāciju no Sirdsāķa grāmatas "Rietumos pie riebējām". Jaunkundze no Slīdeņa bija pamatīgi būvēta, tikpat plata, cik gara, un viņas smagais žoklis bija agresīvi izvirzīts uz priekšu. Hermione vārgi uzsmaidīja savai pāriniecei, bet tās sejā nepakustējās ne vaibsts.

—  Pagriezieties pret saviem partneriem, — uzkāpis atpakaļ uz skatuves, rīkoja Sirdsāķis, — un paklanieties!

Harijs un Malfojs rikko manāmi palocīja galvas, nenolaizdami acis viens no otra.

—   Paceliet zižļus! — komandēja Sirdsāķis. — Kad es noskaitīšu līdz trīs, raidiet savas burvestības pret savu partneri. Uzdevums — atbruņot viņu, tikai atbruņot — mēs negribam piedzīvot nelaimes gadījumus. Viens… divi… trīs…

Harijs pacēla savu zizli pie pleca, taču Malfojs jau bija sācis burt uz "divi" — pretinieka burvestība trāpīja Harijam pa galvu tā, it kā viņam būtu iesists ar pamatīgu pannu. Harijs nozvārojās, bet tomēr likās, ka visi locekļi ir savās vietās, tāpēc, ilgi neprātodams, viņš savu zizli tieši pret Malfoju un iesaucās: — Kutinārum!

Sudrabotas gaismas strūkla trāpīja Malfojam pa vēderu, un viņš šķaudīdams pārliecās uz pusēm.

—   Es liku tikai atbruņot pretinieku! — pāri duelantu galvām sauca satrauktais Sirdsāķis, manīdams, ka Malfojs noslīgst uz ceļiem. Harijs bija izmantojis kutināmo burvestību, un Drako smējās tik traki, ka nejaudāja ne pakustēties. Harijs mirkli vilcinājās, spriezdams, ka nebūtu godigi raidīt vēl kādu burvestību, kamēr pretinieks bezspēcīgi lok.is pa zemi, tomēr tā izrādījās kļūda. Pūlēdamies atgūt elpu, Mallbjs pacēla savu zizli pret Harija ceļgaliem un ar pēdējiem spēkiem izdvesa: — Plaiikstiņpolkus!

Nākamajā mirkli I larijs lēkāja pa zāli nevaldāmā dejā.

—    Beidziet! Beidziet! — spiedza Sirdsāķis, bet tad iejaucās Strups.

—    Stopsiffuilutn Fokusspokuss! — iesaucās mikstūru pasniedzējs. 1 larijs atguva varu pār savām kājām, bet Malfojs pārstāja smieties, un abiem pretiniekiem beidzot izdevās paskatīties apkārt.

Pāri skatuvei virmoja zaļgana dūmaka. Nevils un Džastins elsodami gulēja uz grīdas. Rons balstīja nobālušo Sīmusu, atvainodamies par kārtējo nelāgo joku, ko bija izspēlējis viņa salauztais zizlis. Kustējās vienīgi Hermione un Milisenta Bulstrouda. Milisenta bija sagrābusi Hermiones kaklu cīkstoņa cienīgā tvērienā, un Hermione sāpēs šņukstēja. Abu meiteņu zižļi gulēja uz grīdas. Harijs metās uz priekšu un ar grūtībām atrāva Milisentu no Hermiones — Slīdeņa meitene bija krietni lielāka par Hariju pašu.

—  Mī un žē, — klukstēja Sirdsāķis, kā apjukusi vistu māte cibinādams pa zāli un vērodams divkauju sekas. — Celieties tik augšā, Makmilan… uzmanīgi, Fosetas jaunkundz… saspiediet to cieši, lai pārstāj asiņot… Būt…

—   Labāk es iemācīšu jums bloķēt pretinieka burvestības, — beidzot nolēma izpluinītais Sirdsāķis, stāvēdams zāles vidū. Profesors paskatījās uz savu kolēģi — Strupa melnās acis nelāgi dzalkstīja, tāpēc Sirdsāķis aši novērsās un sacīja: — Kuri nāks kā brīvprātīgie? Varbūt jūs, Lēniņ un Finč-Flečlij?

—   Tā nav īpaši veiksmīga izvēle, Sirdsāķa kungs, — iebilda Strups, pārlaizdamies pāri zālei kā milzīgs, ļaunu vēstošs sikspārnis. — Lēniņām izdodas radīt vietēja mēroga katastrofas ar visvienkāršākajām burvestībām. To, kas paliks pāri no Finča-Flečlija, mums nāksies nest uz slimnīcu sērkociņu kārbiņā. — Nevila apaļā seja piesarka. — Varbūt labāk lūgt talkā Malfoju un Poteru? ar greizu smīnu ievaicājās Strups.

—   Lieliska doma! — piekrita Sirdsāķis, ar mājieniem aicinādams Hariju un Malfoju zāles vidū, bet pūlis tikmēr pakāpās atpakaļ, lai duelantiem būtu vairāk vietas.

—  Tā, Harij, — skaidroja Sirdsāķis, — kad Drako pacels savu zizli pret jums, jūs izdariet šādi.

Sirdsāķis pacēla zizli, mēģināja ar to gaisā izrakstīt sarežģītu hieroglifu, bet tas neizdevās, un zizlis izkrita profesoram no rokas. Strups pavīpsnāja, bet Sirdsāķis aši pacēla zizli no grīdas, piebilzdams: — Mazs misēklītis, laikam mans zizlis ir mazliet satraucies.

Strups pienāca pie Malfoja, pieliecās Drako pie auss un kaut ko čukstus pateica. Arī Malfojs smīnēja. Harijs nemierīgi paskatījās uz Sirdsāķi un palūdza: — Profesora kungs, vai jūs nebūtu tik laipns un neparādītu man vēlreiz, kā izskatījās jūsu minētais bloks?

—  Esi nobijies? — nomurmināja Malfojs tik klusi, lai Sirdsāķis viņu nedzirdētu.

—   Gaidi ar maisu! — tikpat neuzkrītoši atbildēja Harijs.

Sirdsāķis jautri uzsita Harijam uz pleca. — Tev, Harij, tikai jāizdara tas, ko es tev rādīju.

—   Kas īsti — jānosviež zemē zizlis?

Taču Sirdsāķis vairs neklausījās.

—  Trīs… divi… viens… sāciet! — viņš nokliedzās.

Malfojs strauji pacēla savu zizli un iekliedzās: — Melnačūska-

miltusl

Zižļa gals uzsprāga. Satriektais Harijs redzēja, kā no burvju nūjiņas izšaujas gara, melna čūska, nokrīt uz grīdas starp viņu un Malfoju un paceļ galvu, lai uzbruktu. Pūlī atskanēja spiedzieni, un bērni strauji atkāpās.

—  Nekusties, Poter, — laiski sacīja Strups, izbaudīdams ainu, ka slavenais Harijs Poters sastindzis stāv aci pret aci ar uzbrukumam gatavu čūsku. — Es to tūlīt aizvākšu…

—  Ļaujiet to izdarīt man! iejaucās Sirdsāķis. Viņš savicināja savu zizli un pievērsa to čūskai. Atskanēja skaļš blīkšķis, taču čūska ncpagaisa — tā uzlidoja metrus trīs gaisā un smagi nokrita atpakaļ uz grīdas. Saniknotais rāpulis, baismīgi šņācot, slīdēja uz Džasdna Finča-Flečlija pusi. Pavērusi milzīgo muti ar indes zobiem, čūska sagatavojās uzbrukumam.

Harijs nesaprata, ko pats dara. Katrā ziņā, tas nebija apzināts lēmums. Viņš tikai juta, kā kājas pašas nes viņu uz priekšu, it kā tām būtu pieskrūvēti ritenīši. Un tad Harijs, kā galīgi prātu zaudējis, uzsauca čūskai: — Liec viņu mierā!

Un tavu brīnumu! — neizskaidrojama iemesla pēc čūska tiešām nolaidās atpakaļ uz grīdas, mierīga kā resna, melna dārza šļūtene. Tagad rāpuļa acis bija pievērstas Harijam. Harijs juta, ka bailes atkāpjas. Viņš bija pārliecināts, ka čūska nevienam vairs neuzbruks, lai gan, kur radās šī pārliecība, viņš īsti neprastu izskaidrot.

Harijs pasmaidīja un pagriezās pret Džasdnu, cerēdams ieraudzīt skolasbiedru atvieglotu, apmulsušu vai pat pateicīgu — bet ne pārbijušos un niknu.

—  Kas tās par spēlītēm? — Finčs-Flečlijs iekliedzās un, pirms Harijs paguva kaut ko atbildēt, Džastins pagriezās un izmetās no zāles.

Strups panācās uz priekšu, pacēla savu zizli, un čūska izgaisa, atstādama gaisā nelielu melnu dūmu mutulīd. Arī Strups vēroja Hariju citādām acīm nekā parasti — šoreiz profesora skatienā jautās īpaša vērība un aprēķins. Harijam tas pagalam nepatika. Viņš ievēroja, ka pie zāles sienām sastājušies skolasbiedri kaut ko dzīvi pārspriež. Harijs sajuta, ka no aizmugures kāds parausta viņa drānas.

—   Ejam, — ausī atskanēja Rona balss. — Kusties taču — ejam…

Rons izstūma Hariju no zāles, bet Hermione steidzās viņiem nopakaļ. Kad trijotne gāja ārā pa durvīm, tuvākie bērni pakāpās atpakaļ, it kā baidītos, ka viņiem varētu pielipt kāda nelāga kaite. Harijs nesaprata, kas īsti notiek. Arī Rons un Hermione viņam neko nestāstīja, kamēr nebija aizvilkuši viņu līdz pat Grifidora tukšajai koptelpai. Tad Rons iegrūda Hariju atpūtas krēslā un sacīja: — Tu esi šņāemutis. Kāpēc tu mums to neteici?

—   Kas es esmu?

—  Šņāemutis! — atkārtoja Rons. — Tu spēj sarunāties ar čūskām!

—   Skaidrs, — sacīja Harijs. — Redzi, šī bija tikai otrā reize, kad man tas izdodas. Reiz es zooloģiskajā dārzā izlaidu no sprosta žņaudzējčūsku, kurai uzmācās mans brālēns. Tas ir garš stāsts — bet čūska man pasūdzējās, ka nekad neesot redzējusi Brazīliju, un es, pats to nemaz neapzinādamies, to atbrīvoju. Bet tas notika, vēl pirms es uzzināju, ka esmu burvis…

—    Žņaudzējčūska sūdzējās tev, ka nekad neesot redzējusi Brazīliju? — Rons vārgi pārvaicāja.

—  Nu, un tad? — Harijs brīnījās. — Varu derēt, ka šeit tas ir pa spēkam katram otrajam.

—  Kas nu nav, tas nav, — sacīja Rons. — Šī nav īpaši bieži sastopama spēja. Harij, tas nav uz labu.

—  Kas nav uz labu? — jautāja Harijs, sākdams dusmoties. — Kas ar jums visiem notiek? Klausieties, ja es nebūtu licis tai čūskai apstāties un neuzbrukt Džastinam…

—  Vai to tu tam rāpulim teici?

—   Kāpēc tu tā jautā? Tu taču biji turpat līdzās… tu dzirdēji, ko es sacīju.

—   Es dzirdēju vienīgi to, ka tu runā šņāemēlē, — Rons paskaidroja. — Tu mnāji čūsku valodā. Tu varēji sacīt visu ko. Nav nekāds brīnums, ka Džastinu pārņēma panika. Zini, izklausījās, it kā tu mudinātu čūsku uzbrukt. Tas bija patiešām baisi.

Harijs blenza uz draugu.

—  Es runāju cita val<><lā? Es — es to pats nemaz neaptvēru. Kā tas iespējams — runāt vel kaclā valodā, ja tu pat nezini, ka tāda vispār pastāv?

Rons papurināja galvu. Gan viņš, gan Hermione izskatījās tā, it kā nupat būtu nomiris kāds viņu kopīgs tuvinieks. Harijs nesaprata, kas gan tik īpašs noticis.

—  Varbūt jus tomēr pastāstīsiet man, kāpēc es rīkojos nepareizi, neļaudams milzīgam netīram rāpulim nokost Džastinam galvu? — I larijs nelikās mierā. — Kāda gan nozīme tam, kā es to izdarīju, ja vien Džastinam nav jāpievienojas Bezgalvju medībām?

—   Liela nozīme, Harij, — beidzot klusā balsī ierunājās arī I lermione, — jo ar spēju runāt čūsku valodā bija slavens Salazars Slīdenis. Tieši šī iemesla dēļ Slīdeņa torņa simbols ir čūska.

Harijam mute palika vaļā.

— Tieši tā, — apstiprināja Rons. — Un tagad visa skola domās, ka tu es viņa maz-maz-inaz-maz-mazdēls vai kas tamlīdzīgs…

—   Es neesmu viņa maz-maz-maz-maz-mazdēls vai kas tamlīdzīgs, — sacīja Harijs, izjuzdams neizskaidrojamas šausmas.

—  Tev būs grūti to pierādīt, — teica Hermione. — Viņš dzīvoja pirms tūkstoš gadiem. Tā kā ir iespējams, ka tu tiešām esi viņa pēcnācējs…

* * *

Tonakt Harijs nespēja aizmigt stundām ilgi. Cauri spraugai gultas aizkaros viņš vēroja, kā aiz torņa logiem sāk snigt un lauzīja galvu — vai tiešām viņš varētu būt Salazara Slīdeņa pēctecis? Par tēva ģimeni, galu galā, viņš nezināja itin neko. Dērsliji nekad neļāva uzdot jautājumus par vecākiem un citiem burvjiem, kas bija viņam rados.

Harijs mēģināja kaut ko klusiņām pateikt šņācmēlē. Viņam nekas nesanāca. Šķita, ka viņam nepieciešama čūska, lai runātu ar to čūsku valodā.

—   Bet es taču esmu Grifidorā, — Harijs prātoja. Sķirmice nebūtu ielikusi mani šajā tornī, ja manās dzīslās tiešām ritētu Slīdeņa asinis…

—  Pag, — viņam galvā kāds klusi iečukstējās. — Sķirmice gribēja likt tevi Slīdenī, vai tad tu neatceries?

Harijs pagriezās gultā uz otriem sāniem. Rīt viņš satiks Džastinu herboloģijas stundā un paskaidros, ka viņš apturēja čūsku, nevis gribēja to uzrīdīt kādam, ko (viņš dusmīgi sprieda pie sevis, atkal un atkal dunkādams spilvenu) taču vajadzēja saprast katram muļķim.

* * *

Tomēr līdz nākamajam rītam sniegs, kas sāka snigt naktī, pārvērtās pamatīgā vētrā, tāpēc trimestra pēdējo herboloģijas stundu atcēla. Profesore Asnīte vēlējās uzvilkt mandrāgām zeķes un šalles. Tā bija visai piņķerīga nodarbe, kuru viņa negribēja uzticēt nevienam citam, jo šobrīd bija ļoti svarīgi, lai mandrāgas izaugtu pēc iespējas ātrāk un palīdzētu atdzīvināt Norisa kundzi un Kolinu Krīviju.

Pikts uz visu pasauli, Harijs dirnēja pie kamīna Grifidora koptelpā, bet Rons un Hermione izmantoja brīvstundu, lai uzspēlētu burvju šaha partiju.

—  Žēlīgā debess, Harij, — zaudējusi pacietību, iesaucās Hermione, bet tajā laikā viens no Rona laidņiem nokāva viņas zirdziņu un novilka to no galdiņa. — Ej un sameklē Džastinu, ja reiz tas tev tik svarīgi.

Harijs piecēlās un izlīda cauri portreta caurumam, prātodams, kur gan varētu atrast skolasbiedru.

Pilī bija tumšāks nekā parasti dienas laikā, jo aiz logiem griezās pelēkas sniega vērpetes. Harijs drebinādamies slāja garām klasēm, kurās notika stundas, ik pa brīdim dzirdēdams aprautas frāzes.

Profesore Maksūra kliedza 11/. kādu, kurš, cik varēja spriest, bija pārvērtis savu draugu pai apsi. Apspiezdams vēlmi ieskatīties klasē pa durvju spraudziņu, I larijs devās tālāk. Viņš iedomājās, ka Džastins, iespējams, izmanto brīvo stundu, lai pabeigtu kādus nepadarītus darbus, tāpēc nolēma vispirms Finču-Flečliju meklēt bibliotēkā.

Bariņš elšpušu no kopējās herboloģijas stundas tiešām sēdēja bibliotēkas talajā galā, tikai nelikās, ka viņi mācītos. Caur garajām plaukt u rindām varēja manīt, ka viņi sēž, galvas cieši sabāzuši kopā, un par kaut ko aizrautīgi spriež. Džastinu nemanīja. Harijs gribēja pieiet tuvāk, lai pārliecinātos, vai meklējamā tiešām te nav. Bet, iedams cauri neredzamības nodaļai, viņš izdzirdēja ko tādu, kas lika viņam sastingt uz vietas un ieklausīties.

—   Tāpēc, — sacīja dūšīgs puika, — es ieteicu Džastinam paslēpties mūsu tornī. Jo, ja Poters ir izvēlējies viņu par savu nākamo upuri, labāk būtu kādu laiku nerādīties Harijam acīs. Protams, Džastins baidījās, ka var notikt kas tamlīdzīgs, kopš viņš izmuldējās Poteram, ka esot dzimis vientieša ģimenē. Džastins pat izstāstīja Poteram, ka esot bijis pieteikts Itonā. Tad, kad pa skolu klīst Slīdeņa mantinieks, ar tādām lietām taču nelielās!

—  Tātad tu, Ernij, esi pārliecināts, ka Slīdeņa mantinieks ir Poters? — nervozi apvaicājās meitene ar gaišām bizītēm.

—   Hanna, — pacietīgi, kā mazam bērnam skaidroja dūšīgais zēns, — viņš ir šņāemutis. Visi zina, ka tā ir melnā burvja zīme. Vai kādreiz esi dzirdējusi par kādu balto magu, kurš spētu sarunāties ar čūskām? Slideni pašu sauca par Cūskmēli.

Pēc šiem vārdiem sacēlās maza čukstu vētra, un Ernijs turpināja: — Vai atceraties, kas bija rakstīts uz sienas? Mantinieka ienaidnieki, bīstieties! Poteram sanāk kaut kādas nepatikšanas ar Filču. Tūlīt pēc tam kāds uzbrūk Filča kaķim. Tas pirmgadnieks, Krīvijs, sanikio Potēm kalambola spēles laikā, fotografēdams viņu, nojaukušos ar dubļiem. Tūlīt pēc tam arī Krīviju piemeklē tas pats lāsts.

—  Viņš vienmēr ir licies tik jauks, — nepārliecināti ieminējās Hanna, — un viņš taču piespieda pagaist Paši Zināt Ko. Nevar taču būt, ka viņš ir tik ļauns?

Ernijs sāka runāt vēl klusāk, un pārējie elšpūši pieliecās tuvāk viszinim. Arī Harijs paspēra pāris soļu tuvāk, lai sadzirdētu Ernija teikto.

—  Neviens nezina, kā viņš palika dzīvs pēc Paši Zināt Kā uzbrukuma. Atcerieties — kad tas notika, Poters bija zīdainis. No viņa vajadzēja palikt vien pelnu saujiņai. Tikai īsteni spēcīgs tumšais burvis spēj palikt dzīvs pēc tāda lāsta. — Viņš pieklusa vēl mazliet, un nu balss bija tikko skaļāka par čukstu. — Tieši tāpēc, iespējams, Paši Zināt Kas gribēja viņu novākt. Negribēja, lai līdzās būtu vēl kāds tumšais burvis, kas sacenstos ar viņu. Bail pat iedomāties, kādas vēl spējas piemīt Poteram.

To nu Harijs vairs nespēja izturēt. Skaļi noklepojies, viņš iznāca no grāmatplauktu rindas. Ja viņš nejustos tik dusmīgs, iespējams, ainiņa, kas pavērās viņa acu priekšā, zēnam būtu likusies smieklīga — visi elšpūši izskatījās tā, it kā Harija parādīšanās vien būtu viņus pārakmeņojusi, bet no Ernija sejas pamazām aizplūda asinis.

—  Sveiki, — sacīja Harijs. — Es gribēju sastapt Džastinu FinčuFlečliju.

Šie vārdi apstiprināja elšpūšu ļaunākās nojautas. Viņi visi nobijušies pavērās uz Erniju.

—   Ko tev no viņa vajag? — drebošā balsī vaicāja Ernijs.

—   Es gribēju viņam izstāstīt, kas īstenībā notika ar to čūsku Divkauju kluba sanākšanas reizē, — atbildēja Harijs.

Ernijs saknieba savas bālās lūpas un tad, dziļi ievilcis elpu, sacīja: — Mēs visi tur bijām. Mēs redzējām, kas notika.

— Tad varbūt jūs ievērojāt, ka pēc maniem vārdiem čūska atkāpās? — jautāja Harijs.

—    Es redzēju tikai to, — spītīgi uzstāja Ernijs — nu viņš drebēja no galvas līdz kājām, — kā tu runāji šņācmēlē un rīdīji čūsku virsū Džastinam.

—  Es nerīdīju čūsku virsū Džastinam! — dusmās drebošā balsī sacīja Harijs. — Tā viņam pat nepieskārās\

—  Bet cik tur trūka, nerimās Ernijs. — Un, lai bīitu pilnīga skaidrība, — Ernijs steidzīgi piebilda, — varu tev darīt zināmu, ka tu vari izsekot manai dzimtai deviņās paaudzēs, un visi mani senči ir raganas un magi, un manas asinis ir tīrākas nekā vairumam šīs skolas audzēkņu, tāpēc…

.— Mani neinteresē, kādas asinis rit tavās dzīslās! — nikni sacīja Harijs. — Kāpēc lai es gribētu uzbrukt kādam, kas dzimis vientiešu ģimenē?

—  Esmu dzirdējis, tu neieredzot vientiešus, pie kuriem tu pats dzīvo, — žigli atbildēja Ernijs.

—   Nav iespējams dzīvot kopā ar Dērslijiem un ieredzēt viņus, — atzina Harijs. — Gribētu redzēt, kā pie viņiem justos tu pats.

Viņš apgriezās un izmetās no bibliotēkas, gandrīz notriekdams no kājām Pinsa madāmu, kura tobrīd pulēja lielas burvestību grāmatas zeltīto vāku, un izpelnīdamies viņas pārmetošo skatienu.

Dusmu pārņemtais Harijs kā akls steidzās uz priekšu pa skolas gaiteņiem, tikko manīdams, kas notika apkārt. Viss beidzās ar to, ka viņš pilnā sparā uzskrēja virsū kaut kam lielam un stingram un nokrita atmuguriski uz grīdas.

—   Sveiks, Hagrid, — sacīja Harijs, paskatīdamies uz augšu.

Hagrida seju gan pilnībā sedza vilnaina, sniega klāta kapuce,

tomēr tas nevarēja būt neviens cits — milzīgais kurmjādas mētelis aizņēma gandrīz visu gaiteņa platumu. Masīvajā, cimdā tērptajā rokā karājās beigts gailis.

—   Kas ir, Harij? — sacīja milzis, atvilkdams kapuci no sejas, lai varētu runāt. — Kāpēc tu nees klasē?

—   Mums atcēla stundu, — atbildēja Harijs, sliedamies kājās. — Un ko tu te dari?

Hagrids pacēla beigto gaili.

— Jau otrais putns pagalam šitai cēlienā, — 1 Iagrids paskaidroja. — Vai nu lapsas vainīgs, vai arī asinssūcējs kukaiņlacis — man vajaga direktora atļauju apburt vistu kūti.

No savu biezo, apsnigušo uzacu apakšas viņš paskatījās uz I Iariju ciešāk.

—  Vai tu negrib man ko teikt? Tu izskats nemierīgs.

Harijs nespēja pārvarēt sevi un atkārtot, ko par viņu bija teicis Ernijs un pārējie elšpūši.

—  Nē, nekas īpašs, — zēns teica. — Es labāk iešu, Hagrid, nākamā stunda ir pārvērtības, un man vēl jāpaņem grāmatas.

To teikdams, Harijs devās projām, vēl arvien prātodams par Ernija teikto.

"Džastins baidījās, ka var notikt kas tamlīdzīgs, kopš viņš izmuldējās Poteram, ka esot dzimis vientiešu ģimenē…"

Harijs dusmīgi gāja augšup pa kāpnēm, tad iegriezās vēl vienā gaitenī. Tas likās īpaši tumšs. Lāpas bija izdzēsis spēcīgs, ledains caurvējš, kas vilka no izkustējušās loga rūts. Gaiteņa vidū Harijs pēkšņi pār kaut ko paklupa.

Viņš pagriezās un acīm ieurbās krēslā, lai saskatītu šķērsli, — un tad viņš sajuta, kā vēderā viss sagriežas.

Uz grīdas gulēja Džastins Finčs-Flečlijs, gulēja sastindzis un auksts, ar šausmu izteiksmē sasalušu seju. Zēna acis stingi skatījās gaiteņa griestos. Līdzās Džastinam atradās vēl viena figūra — un tas bija dīvainākais skats, kādu Harijam jebkad bija nācies redzēt.

Tas bija Gandriz-Bezgalvas-Niks, tikai nu viņš vairs nebija pērļaini balts un caurspīdīgs, bet gan melns un dūmakains. Viņš, nekustīgs un it kā nogāzies, horizontāli lidinājās sprīdi virs grīdas. Viņa galva bija novēlusies no pleciem, bet sejā sastingušās šausmas atgādināja pārakmeņotā Džastina izteiksmi.

Vilkdams biežas, seklas ieelpas, Harijs pieslējās kājās. Sirds viņam krūtīs sitās kā mazas bundžiņas. Viņš apstulbis palūkojās uz visām pusēm. Gaitenis likās pilnīgi tukšs, taču tad viņš ieraudzīja zirnekļu rindu, kas steidzas projām no sastingušajiem ķermeņiem. Varēja dzirdēt vienīgi apslapētas skolotāju balsu skaņas, kas plūda no klasēm gaiteņa abās puses.

Ja viņš tagad aizbēgtu, neviens tā arī neuzzinātu, ka viņš bijis šeit. Bet vai gan varēja atstāt abus nelaimīgos guļam šeit… vajadzēja saukt kādu palīga. Vai tad kāds noticēs, ka viņš nav vainīgs?

Kamēr viņš tur apjucis mīņājās, nesaprazdams, ko īsti darīt, pa labi no viņa ar blīkšķi atsprāga kādas durvis. No tām izšāvās poltergeists Pīvzs.

—  Vai tik tas nav mans mazais draudziņš Poters? — iesmējās Pīvzs, uzgruzdamies Harijam un sašķiebdams brilles zēnam uz deguna. — Kas gan Poteram padomā? Kāpēc Poters slapstās…

Mezdams gaisā salto, Pīvzs pēkšņi sastinga. Karādamies ar galvu uz leju, viņš ieraudzīja Gandrīz-Bezgalvas-Niku. Viņš pagriezās pareizā stāvoklī, tad ievilka plaušās gaisu un, pirms Harijs paguva viņu aizkavēt, iekliedzās: — UZBRUKUMS! UZBRUKUMS! VĒL VIENS UZBRUKUMS! NE MIRSTĪGIE, NE SPOKI VAIRS NEVAR JUSTIES DROŠĪBĀ! BĒDZIET, JA JUMS DZĪVĪBA DĀRGA! UZBRRRUKUMS!

Blāc! Blāc! Blāc! Gaitenī atsprāga vairākas durvis, un tajās parādījās cilvēki. Vairākas minūtes valdīja neaptverams haoss. Vajadzēja uztraukties, kaut tikai apjukušie skolēni nesabradā Džastinu. Kāds visu laiku stāvēja Gandrīz-Bezgalvas-Nikā. Harijs atjēdzās, piespiests pie sienas, bet skolotāji tikmēr mēģināja atjaunot kārtību. Šurp, vai visas klases pavadīta, atsteidzās profesore Maksūra. Vienam no skolēniem vēl arvien matos varēja skaidri saskatīt baltas un melnas svītras. Viņa lika lietā savu zizli, atskanēja skaļš blīkšķis. Visi apklusa un saplūda atpakaļ klasēs. Tikko gaitenī kļuva mazliet brīvāk, pūzdams un elsdams parādījās Elšpūtis Ernijs.

—   Pieķerts notikuma vietā! — viņš nobālējis sāka kliegt, rādīdams ar pirkstu Harija virzienā.

—   Pietiek, Makmilan! — viņu asi apsauca profesore Maksūra.

Augstu pie gaiteņa griestiem lidinājās Pīvzs. Viņa ģīmi nu rotāja viltīgs smaidiņš, un viņš aizrautīgi vēroja notiekošo. Pīvzs nekārtības mīlēja vairāk par visu pasaulē. Kamēr skolotāji sāka pētīt Džastinu un Gandrīz-Bezgalvas-Niku, Pīvzs sāka skandēt pašsacerētu dziesmiņu:

Ak, Potei-, tu, nelga, guļ vēl viens kā stabs. Tu bendē nost biedrus — tas joks tev šķiet labs!

—  Gana, Pīvz! — poltergeistam uzrēja profesore Maksūra, un Pīvzs, rādīdams Harijam mēli, atmuguriski aizšāvās uz gaiteņa tālāko galu.

Profesors Zibiņš un profesore Sinistra, kas pasniedza astronomiju, Džastinu aiznesa uz slimnīcu, toties, ko darīt ar GandrīzBezgalvas-Niku, šķiet, nezināja neviens. Beigu beigās profesore Maksūra uzbūra lielu vēdekli, iedeva to Ernijam un lika vēdināt Gandrīz-Bezgalvas-Niku augšup pa kāpnēm. Kad Ernijs ķērās pie darba, izskatījās, it kā viņš dzītu sev pa priekšu klusu, melnu kuģi uz gaisa spilvena. Gaitenī palika tikai Harijs un profesore Maksūra.

—   Nāc šurpu, Poter, — viņa izrīkoja.

—   Profesore, — Harijs sacīja, — es zvēru, es neko…

—   Poter, piedod, tas vairs nav manā ziņā, — profesore Maksūra pārtrauca zēnu pusvārdā.

Klusēdami viņi pagriezās ap stūri, un profesore apstājās pie lielas, īpaši neglītas akmens nezvēra skulptūras.

—  Citronu ledene! — viņa iesaucās. Acīmredzot tā bija parole, jo skulptūra pavirzījās sāņus, bet siena zēna acu priekšā pavērās. Kaut bija baisi, Harijs jutās pārsteigts. Aiz sienas sākās vītņu kāpnes, kas lēnītēm slīdēja augšup, kā dīvains eskalators. Kad viņi kopā ar profesori Maksūru uzkāpa uz pirmā pakāpiena, Harijs dzirdēja, kā aiz viņiem aizveras siena. Mezdami lokus, viņi cēlās aizvien augstāk un augstāk, līdz beidzot, mazliet noreibušu galvu, Harijs ieraudzīja spoži nopulētas ozolkoka durvis ar grifa veidā izkaltu vara klauvēkli.

Viņš saprata, kurp viņu ved. Te acīmredzot dzīvoja Dumidors.

DIVPADSMITA NODAĻA daudzsulu mikstŪra

ustīgo akmens trepju gala viņi izkapa kāpņu laukumiņā,

UN profesore Maksūra pieklauveja pie durvīm. Tas klusī

tēm atvērās, profesore Maksūra lika Harijam pagaidīt, bet pati iegāja pa nākamajām durvīm.

Harijs lūkojās visapkārt. Viens gan bija skaidrs uzreiz — no visām skolotāju mītnēm, kurās Harijam šogad bija nācies būt, Dumidora miteklis likās visinteresantākais. Ja vien zēnu tik drausmīgi nebiedētu doma, ka viņu teju teju varētu izslēgt no skolas, viņam šeit ļoti patiktu.

Harijs atradās lielā, skaistā, apaļā telpā. No visām malām skanēja tikko dzirdami, dīvaini trokšņi. Vairumam galdiņu bija tievas, garas kājas. Uz tiem stāvēja daudzas savādas sudraba ietaises, kas griezās, brīdi pa brīdim izgrūžot pa dūmu mutulītim. Uz sienām varēja vērot bijušo skolas direktoru un direktrišu portretus — visi sirmie kungi un dāmas saldi gulēja savos rāmjos. Vienā malā stāvēja milzīgs galds ar ķetnām līdzīgām kājām, bet uz plaukta aiz šī galda varēja redzēt apvalkātu, salāpītu burvju cepuri — tā bija Škh~mice.

Harijs saminstinājās. Viņš uzmanīgi aplaida skatienu apkārt telpai — vai tiešām visi burvji un raganas gleznās gulēja? Ko gan varēja kaitēt, ja viņš paņemtu cepuri un vēlreiz uzliktu galvā? Lai

tikai pārliecinātos… lai tikai varētu būt drošs, ka cepure ielikusi viņu pareizajā namā.

Viņš klusītēm apgāja apkārt galdam un, nocēlis cepuri no plaukta, lēnītēm uzlika to galvā. Cepure Harijam bija daudz par lielu, tāpēc noslīdēja līdz pašām acīm — tāpat kā iepriekšējā reizē, kad viņš pirmo reizi ienāca skolā. Harijs skatījās cepures tumsā un gaidīja. Tad ausī atskanēja klusa balstiņa: — Vai tev kas neliek miera, Harij Poter?

—   Neliek gan, — izstomīja Harijs. — Piedodiet, ka traucēju jūs… es tikai gribēju vaicāt…

—  Tu lauzi galvu, vai es ieliku tevi pareizajā namā. — Cepure, šķiet, lasīja zēna domas. —Jā… ar tevi nebija viegli. Tomēr es nemainu savas domas… — Harijam krūtīs notrīsēja sirds. — …Slideni tu būtu daudz sasniedzis.

Harijam likās, ka krūtīs kaut kas satrūkst. Viņš pagrāba cepures galu un norāva to no galvas. Raupja un izbalējusi tā ļengani nokarājās no zēna plaukstas. Juzdamies slikti, Harijs atlika cepuri atpakaļ vietā.

—  Tu maldies, — Harijs uzrunāja nekustīgo un klusējošo cepuri. Tā pat nenotrīsēja. Harijs pakāpās atpakaļ, neatraudams skatienu no cepures. Bet tad dīvains, aizsmacis troksnis viņam aiz muguras lika atskatīties.

Izrādījās, ka telpā tomēr ir vēl kāds. Aiz durvīm uz zelta laktas sēdēja noskretis putns, kas atgādināja pusnoplūktu tītaru. Harijs cieši paskatījās uz putnu, un tas pacēla uz zēnu skumīgas acis, atkal noristīdamies savā aizsmakušajā balsī. Harijam šķita, ka putns izskatās ļoti slims. Putna acis šķita blāvas, un, kamēr Harijs to vēroja, no nabaga astes izkrita vēl vairākas spalvas.

Tajā brīdī Harijs iedomājās, Li pilnīgai katastrofai trūkst tikai Dumidora mājas mīluļa nāves viņa klātbūtnē, un pēkšņi putns aizdegās.

Satriektais Harijs iekliedzās, cik spēka, un sāka kāpties atpakaļ, līdz atdūrās pret galdu. Viņš drudžaini vērās visapkārt, vai neieraudzīs tuvumā kaut vai glāzi udens, tomēr neko piemērotu nemanīja. Putos tikmēr bija pārvērties uguns lodē. Tad tas skaļi iebrēcās, bet vēl pēc mirkļa sabira kūpošu pelnu kaudzītē uz grīdas.

Atvērās telpas durvis. Ienāca Dumidors, taču parasti jautrais profesors izskatījās pagalam nospiests.

—  Profesor, I larijs tikko spēja parunāt, — jūsu putns… es neko nedarīju… tas vienkārši aizdegās…

Kad Dumidors pasmaidīja, Harijs jutās pagalam pārsteigts.

Bija jau laiks, — direktors sacīja. — Vairākas dienas viņš izskatījās vienkārši briesmīgi, es visu laiku mudināju viņu, lai nekavējas.

Redzot mulsuma izteiksmi Harija sejā, Dumidors iesmējās.

—  Kokss, Harij, ir fēnikss. Kad fēniksam pienāk laiks mirt, tas aizdegas un atkal atdzimst no pelniem. Paskaties…

Harijs palūkojās lejup un ieraudzīja, kā no pelniem izspraucas maza, krunkaina, jaundzimuša putnēna galva. Mazulis likās tikpat neglīts kā vecais putos.

—  Žēl, ka jums nācās Foksu redzēt viņa Sadegšanas dienā, — turpināja Dumidors, apsēzdamies pie galda. — Parasti tas ir ļoti skaists putns ar brīnišķīgām sarkani zeltainām spalvām. Fēniksi ir apbrīnojamas radības. Tie spēj nest neticami smagas nastas, fēniksu asarām piemīt dziedinošas īpašības, turklāt tic ir ļoti uzticami draugi saviem saimniekiem.

Foksa aizdegšanās pārsteigts, Harijs bija piemirsis, kāpēc vispār atradās šeit, tomēr atcerējās to brīdī, kad Dumidors, apsēdies pie galda krēslā ar augsto atzveltni, pievērsa Harijam savu caururbjošo gaiši zilo acu skatienu.

Tiesa, pirms Dumidors paguva bilst kaut vārdu, viņa kabineta durvis atsprāga ar skaļu blīkšķi un ienāca Hagrids. Milzis izskatījās pagalam apjucis, kapuce bija atbīdīta tālu atpakaļ, atsedzot melni pinkaino galvu, bet rokā vēl arvien šūpojās beigtais gailis.

—    Profesor Dumidor, tas nebij Harijs, — satraukti paziņoja Hagrids. — Es ar viņu nināj pāris sekunžu, pirms atrad to puiku, viņam, kungs, vienkārši nebij laika…

Durnidors mēģināja ko teikt, taču Hagrids turpināja kaut ko stāstīt, satraukumā vicinādams pa gaisu savu gaili un piekaisīdams visu telpu ar spalvām.

—   .. .Tas nevarēj būt viņš, ja vajdzēs, es to apzvērēš Burvestību ministrijā…

—   Hagrid, es…

—  Jūs, kungs, ir paņēmuš ciet nepareizo, es zin, ka Harijs nekad…

—  Hagrid!— skaļi iesaucās Durnidors. — Es nedomāju, ka Harijs ir kādam uzbrucis.

—  Ak tā, — pierima Hagrids, un beigtais putns noslīga viņam gar sānu. — Labi. Tad es pagaidīš ārā, direktora kungs.

Un, izskatīdamies vēl vairāk apjucis, milzis izslāja no kabineta.

—  Tātad jūs, profesor, neuzskatāt, ka tas biju es, — cerību pilnā balsī pārjautāja Harijs, kamēr Durnidors slaucīja nost no galda gaiļa spalvas.

—   Nē, Harij, neuzskatu vis, — Durnidors apliecināja, tomēr profesora sejā atkal atgriezās iepriekšējā nopietnā izteiksme, — taču es vēlos aprunāties ar jums.

Harijs nemierīgi gaidīja, kamēr Durnidors, salicis roku pirkstus citu pret citu, viņu vēlreiz nopēta.

—   Es gribēju jums vaicāt, Harij, vai nav kas tāds, ko jūs vēlētos man izstāstīt, — direktors mierīgi pavaicāja. — Lai kas tas būtu.

Harijs nezināja, ko lai atbild. Viņam ienāca prātā Malfojs, kurš kliedza: "Draņķasiņi, drīz pienāks arī jūsu kārta!", viņš atcerējās daudzsulu mikstūru, kas briivējās Vaidu Vairas tualetē. Tad kādu brīdi viņš domāja par bezmiesisko balsi, kuru viņš bija dzirdējis jau

pa divi lāgi un ko par to bija teicis Rons: "Tas, ka tu dzirdi balsis,

kuras nedzird neviens rit v, nav nekas labs, arī ne burvju pasaulē." Vēl Harijs pārdomāja, ko par viņu saku citi skolēni, un tad zēns atcerējās augošās bažas, k;i viņš varētu būt kādā veidā saistīts ar Salazaru Slideni…

—   Nē, — Harijs visbeidzot ierunājās, — man nav nekā, ko jums stāstīt.

* * 7ķ

Divkāršais uzbrukums Džastinam un Gandrīz-Bezgalvas-Nikam pārvērta līdzšinējo nervozitāti īstā panikā. Visdīvainākais bija tas, ka vairumu skolēnu visvairāk uztrauca tieši Gandrīz-Bezgalvas-Nika liktenis. Kas gan varēja tā apst rādāt spoku, cilvēki vaicāja cits citam; kāda gan drausmīga vara spēja nodarīt pāri mirušajam? Tie, kuri vēl nebija nopirkuši biļetes braucienam mājās uz Ziemassvētkiem ar Cūkkārpas ekspresi, tagad stāvēja rindās, lai tikai nebūtu jāpaliek skolā.

—Ja tā turpināsies, mēs šeit paliksim vieni paši, — Rons ieminējās Harijam un Hermionei. — Proti, mēs trīs, Malfojs, Krabe un Goils. Tās gan būs jaukas brīvdieniņas.

Krabe un Goils, kas vienmēr darīja to pašu, ko darīja Malfojs, arī bija pieteikušies pavadīt brīvlaiku skolā, 'lbties 1 larijs bija tīri priecīgs, ka vairums skolēnu brauc projām. Zēnam bija līdz nāvei apnicis, ka cilvēki no viņa gaiteņos vairās, it kā viņam varētu pēkšņi izaugt indes zobi un viņš sāktu spļaut indi; viņam bija apnikusi sačukstēšanās, mājieni un šņācieni, kas viņu pavadīja ik uz soļa.

Savukārt Fredam un Džordžam tas likās pagalam aizraujoši. Viņi bieži atlika savas darīšanas, lai soļotu pa gaiteni līdzās Harijam un sauktu: — Dodiet ceļu Slīdeņa mantiniekam, te nāk viens no negantākajiem burvjiem…

Persijam šāda uzvedība ļoti nepatika.

—   Par to nebūtu jāsmejas, — prefekts paziņoja ledainā balsī.

—   Ak, ļauj mums iet, Persij, — atbildēja Freds. 11 arijs steidzas.

—Jā, viņš lavās uz Noslēpumu kambari, lai izdzertu tasīti tējas kopā ar savu indīgo kalpu, — valdīdams smieklus, piebilda Džordžs.

Arī Džinnijai tas nelikās smieklīgi.

—   Lūdzu, nedariet tā, — viņa lūdzās ik reizes, kad Freds skaļi vaicāja Harijam, kurš būšot viņa nākamais upuris, vai kad Džordžs izlikās, ka gatavojas atvairīt Slīdeņa mantinieku ar lielu ķiploka daivu.

Hariju šī ņemšanās netraucēja. Gluži otrādi, viņš jutās pateicīgs, ka vismaz Freds un Džordžs pieņēmumu, ka viņš varētu būt Slīdeņa mantinieks, uzskatīja par smieklīgu. Savukārt Drako Malfoju dvīņu joki, šķiet, pamatīgi kaitināja, jo pēc katras tikšanās viņš kļuva arvien drūmāks un drūmāks.

—   Tas tāpēc, ka viņš vai plīst pušu no vēlmes paziņot, ka īstenībā Slīdeņa mantinieks ir viņš, — pārliecināti noteica Rons. — Jūs jau zināt, kā Drako necieš, ja kāds viņu pārspēj, bet tagad tu plūc visus laurus par viņa pastrādātajām nelietībām.

—   Ilgi gan tā vairs nebūs, — apmierinātā balsī piebilda Hermione. — Daudzsulu mikstūra ir gandrīz gatava. Kuru katru dienu

viņš izstāstīs mums visu patiesību.

* * *

Visbeidzot trimestris bija galā, un pār pili nolaidās klusums, kas šķita dziļš kā sniega kupenas. Harijam Cūkkārpa likās mierpilna, ne drūma, un viņš priecājās, ka Grifidora tornī tagad bija tikai viņš, Hermione un Vīzliji. Tas nozīmēja, ka viņi varēja, nevienu netraucējot, spēlēt sprāgstošos ēzeļus un savā nodabā apgūt duelēšanās paņēmienus. Freds, Džordžs un Džinnija bija palikuši skolā, jo te viņiem likās jaukāk, nekā braukt uz Ēģipti pie Bila kopā ar Vīzlija kungu un kundzi. Persijam nepatika jautrās kompānijas uzvedība, viņš to uzskatīja par bērnišķīgu, tāpēc Grifidora tornī viņu varēja manīt visai reti. Pārējiem Persijs pompozi paziņoja, ka esot palicis skolā brīvlaika tikai tāpēc, ka viņš kā prefekts jūtot pienākumu palīdzēt skolotājiem šajā trauksmainajā laikā.

Uzausa auksts un balts Ziemassvētku rīts. Harijs un Rons savā guļamistabā tagad bija divi vien, un viņus ļoti agri pamodināja Hermiones balss. Draudzene jau bija apģērbusies un atnesusi viņiem dāvanas.

—  Mostieties, viņa skaļi sauca, atvilkdama aizkarus.

—    Hermione, tu taču zini, ka nedrīksti šeit atrasties, — murmināja Rons, aizsegdams acis.

—   Priecīgus Ziemassvētkus arī tev, — sacīja Hermione un pameta viņam dāvanu. — Esmu augšā jau kādu stundu. Es piebēru mikstūrai vēl mazliet mežģīņspārņu. Tā ir gatava.

Harijs, pēkšņi pamodies, pierāvās sēdus.

—  Vai tu esi pārliecināta?

—  Esmu gan, — atbildēja Hermione un pastūma malā žurku Kašķi, lai pati varētu apsēsties uz Harija gultas gala. —Ja mēs grasārnies to darīt, mums jārīkojas jau šovakar.

Tajā brīdī pa logu ielaidās Hedviga ar ļoti, ļoti mazu sainīti knābī.

—   Sveika, — priecīgi iesaucās Harijs, kad pūce nolaidās uz viņa gultas. — Vai tu vairs nedusmojies uz mani?

Hedviga mīlīgi ieknāba Harijam ausī, par ko viņš priecājās daudz vairāk nekā par pūces atnesto dāvanu. Sainīti, izrādījās, bija sūtījuši Dērsliji, tajā atradās zobu bakstāmais un zīmīte, kurā audžuvecāki lūdza Hariju noskaidrot, vai viņš nevarētu pavadīt Cūkkārpā arī vasaras brīvlaiku.

Citas dāvanas bija daudz jaukākas. Hagrids bija atsūtījis lielu skārda kārbu ar sīrupa īrisiem. To Harijs nolika pie uguns, lai īrisi kļūtu mazliet mīkstāki. Rons savukārt bija sagādājis draugam grāmatu, ko sauca "Lidojot ar Lielgabaliem" un kas stāstīja par paša mīļāko kalambola komandu. Hermiones dāvana bija |< >i i grezna ērgļa rakstāmspalva. Atvēris beidzamo saini, Harijs atrada tajā jaunu, Vīzlija kundzes rokām adītu džemperi un lielu plūmju torti. Izlasot kartīti, Hariju pārņēma jauns kauna vilnis — kopš sadursmes ar Vālējošo vītolu Vīzliju mašīna vairs nebija redzēta, bet

tagad viņš kopā ar Ronu taisījās ielaisties jaunā avantūrā.

* * *

Par Cūkkārpas Ziemassvētku mielastu priecājās pat de, kurus māca bažas, ka drīz nāksies dzert pašu sabrūvēto daudzsulu mikstūru.

Lielā zāle izskatījās brīnišķīgi. To greznoja ne vien sarmas klātu, milzīgu egļu ducis un akmensozola un āmuļu virtenes krustām šķērsām pie griestiem, bet arī burvju sniegs, kura siltās un sausās pārslas lēnām slīdēja lejup no griestiem. Dumidors nodiriģēja vairākus Ziemassvētku korāļus, bet Hagrida balss ar katru izdzerto olu liķiera kausu kļuva arvien skaļāka un skaļāka. Persijs nebija pamanījis, ka Freds nobūris viņa prefekta amata zīmi, un tagad uz tās bija rakstīts "Perdelis", tāpēc vecākais no klātesošajiem Vīzlijiem nekādi nespēja saprast, par ko īsti smejas pārējie. Pat Drako Malfoja skaļās, dzēlīgās piezīmes par Potera jauno džemperi, kas skanēja no Slīdeņa galda puses, nespēja sabojāt Harija labo omu. Ja viss veiksies, kā iecerēts, pēc dažām stundām Malfojs saņems, ko pelnījis.

Tikko Harijs un Rons pabeidza cīnīties ar Ziemassvētku pudiņa trešo papildporciju, Hermione mudināja doties atpakaļ uz Grifidora torni, lai precizētu vakara turpmāko notikumu plānu.

— Mums vēl nepieciešams kaut kas no cilvēka, par kuru gribam pārvērsties, — mierīgi piebilda Hermione, it kā viņa sūtītu draugus uz lielveikalu pēc veļas pulvera paciņas. — Un, protams, būtu lieliski, ja jums izdotos dkt pie Krabes un Goila nagiem vai ragiem — viņi, galu gala, ir Malfoja labākie draugi, viņš saviem burlakām izplās visu. Iiukl.it jāpārliecinās, lai mūs nepārsteigtu īstais Krabe un Goils, kad iztaujāsim Drako.

—  Es visu esmu paredzējusi, viņa turpināja, nelikdamās zinis par Harija un Rona apstulbušajam sejām. Viņa parādīja draugiem divus pamatīgus šokolādes tortes gabalus. — Šīs te ir sazāļotas ar vienkāršu, nekaitīgu miega izvilkumu. Jums tikai jāparūpējas, lai Krabe un Goils las uzietu. Jus jau zināt, kādi rīmas viņi ir, kūkas gabali pazudīs ka nebijuši. Kad viņi aizmigs, izraujiet katram pa pāris matiem un ievelciet gulētājus slotu kambarī.

Harijs un Rons saskatījās, it kā ne viens, ne otrs nespētu noticēt savām ausīm.

—   Hermione, manuprāt…

—  Viss var saiet pamatīgā dēlī…

Taču Hermiones skatienā uzzibēja dzelžainais mirdzums, kādu puikas brīdi pa brīdim varēja vērot profesores Maksūras acīs.

—  Bez Krabes un Goila matiem mikstūra nedarbosies, — viņa cieši noteica. — Vai jūs gribat nopratināt Malfoju?

—  Labi jau, labi, — sacīja Harijs. — Un tu? Kādus matus izmantosi tu?

—  Es jau parūpējos par savu tēlu, — lepni paziņoja Hermione, izvilkdama no kabatas mazītiņu pudelīti, kurā varēja redzēt vienu vienīgu matu. — Vai atceraties, kā es plēsos ar Milisentu Bulstroudu Divkauju kluba nodarbības laikā? Šis palika uz manām drānām pēc tam, kad viņa mēģināja nožņaugt mani! Turklāt viņa pa brīvdienām ir aizbraukusi uz mājām, tāpēc man atliek vien pateikt pārējiem slīdeņiem, ka nolēmu atgriezties.

Tad Hermione aizsteidzās vēl beidzamo reizi pārbaudīt daudzsulu mikstūru, bet Rons pagriezās pret Hariju ar nolemtības izteiksmi sejā.

—  Vai tev nav bail piedalīties pasākumā, kurā tik daudz kas var saiet grīstē?

* * *

Tomēr operācijas pirmā daļa, Harijam un Ronam par milzīgu brīnumu, norisinājās tieši tā, kā Hermione bija paredzējusi. Pēc Ziemassvētku tējas dzeršanas viņi aizlavījās uz tobrīd tukšo Ieejas zāli un sāka gaidīt Krabi un Goilu, kuri vēl palika pie Slīdeņa galda vienatnē, lāpstojot nepiepildāmajās rīklēs ceturto augļu kūkas porciju. Harijs nolika šokolādes tortes gabalus uz stabiņa kāpņu margu galā. Ieraudzījuši Krabi un Goilu iznākam no Lielās zāles, Harijs un Rons paslēpās aiz bruņutērpa, kas stāvēja pie skolas ārdurvīm.

—   Cik gan resns var nobaroties viens cilvēks? — Rons aizgrābti nočukstēja, kad Krabe ar mirdzumu acīs ieraudzīja tord un norādīja uz to savam draugam. Abi alkatīgi pagrāba pa gabalam un sāka locīt iekšā. Kādu brīdi Krabe un Goils ar svētlaimes izteiksmi sejā gremoja negaidīto debesu dāvanu. Bet tad, ar to pašu muļķīgo smaidu sejā, saļima uz grīdas.

Visgrūtāk izrādījās aizdabūt abus rijības upurus līdz kambarim zāles otrā pusē. Kad Drako draudziņi bija noguldīd drošībā starp spaiņiem un lupatām, Harijs izrāva pāris sarus no Goila skalpa, savukārt Rons izplūca vairākus matus no Krabes frizūras. Harijs un Rons nočiepa arī abu lamzaku milzīgās kurpes, jo pašu apavi noteikti būtu krietni par mazu Krabes un Goila izmēra pēdām. Tad, vēl arvien apstulbuši no nupat pastrādātā, viņi skriešus metās uz Vaidu Vairas tualetes pusi.

Tualetē gandrīz nekas nebija redzams, jo no nodalījuma, kurā Hermione maisīja virumu, vēlās biezi, melni dūmi. Aizklājuši ar piedurknēm seju, Harijs un Rons klusi pieklauvēja pie durvīm.

—   Hermione?

Viņi dzirdēja, kā noskrapst aizbīdnis, un parādījās piesarkusi, satrauktā Hermione. Varēja saklausīt, kā viņai aiz muguras plīsa burbuļi biezajā, sīrupam līdzīgajā mikstūrā. Uz poda vāka jau bija sarindotas trīs stikla glāzes.

—  Vai dabūjāt matus? aizelsusies jautāja Hermione.

Harijs parādīja savu šķipsnu.

—   Lieliski. Tur ir drēbes, ko es nočiepu veļas mazgātavā, — Hermione norādīja uz nelielu sainīti. — Kad jūs pārvērtīsieties par Krabi un Goilu, šie te lindraciņi jums vairs nederēs.

Draugu trijotne skatijas 11/ katlu. Tuvumā mikstūra izskatījās pēc bieziem, tumšiem, miegaini burbuļojošiem dubļiem.

—  Esmu pārliecinātā, ka viss ir kārtībā, — sacīja Hermione, vēl pēdējo reizi pārlasīdama nopleķoto lapiņu, uz kuras viņa reiz izrakstīja mikstūras recepti no "Patcm Stiprahkam Zahlem". — Tā izskatās tieši tā, kā bija rakstīts grāmatā… Kad mēs to izdzersim, mūsu rīcībā būs tieši viena stunda, bet pēc tam mēs atkal pārvērtīsimies paši par sevi.

—   Kas tagad jādara? — čukstus vaicāja Rons.

—   Ieliesim mikstūru glāzēs un iejauksim tajā matus.

Hermione iekļeckāja glāzēs pa krietnam mikstūras pikucim.

Tad drebošām rokām viņa iekratīja pirmajā glāzē Milisentas Bulstroudas matu.

Mikstūra iešņācās skaļi kā uzvārījusies tējkanna un sāka traki putot. Vēl mirkli vēlāk tā mainīja krāsu — nu glāzē bija pretīgi dzeltena masa.

—   Brrr — te nu ir Milisentas Bulstroudas būtība, — sacīja Rons, ar derdzīguma izteiksmi sejā aplūkodams glāzi. — Varu saderēt, ka arī garšos tā pretīgi.

—   Piemetiet savējos, — mudināja Hermione.

Harijs iesvieda Goila matus savā glāzē, bet Rons pievienoja Krabes šķipsnu savai mikstūrai. Abās glāzēs atkārtojās jau novērotā šņākšana un putošana. Goila šķidrums ieguva netīri zaļu krāsu, kas mazliet atgādināja puņķus, bet Krabes glāzē tagad bija duļķaina, tumši brūna masa.

—  Pagaidiet, — ierunājās Harijs, kad Rons un Hermione jau pasniedzās pēc savām glāzēm. — Labāk nedzeram mikstūru visi vienā nodalījumā — kad mēs pārvērtīsimies par Krabi un Goilu, mums te var izrādīties krietni par šauru. Un Milisenta Bulstrouda arī nav nekāda laumiņa.

—  Laba dorria, — piekrita Rons, atbultēdams durvis. — Dzersim mikstūru katrs savā nodalījumā.

Harijs, cenzdamies neizšļakstīt ne lāsīti mikstūras, ieslīdēja vidējā nodalījumā.

—  Vai esam gatavi? — viņš uzsauca.

—   Esam, — atbildēja Rona un Henniones balss.

—  Viens… divi… trīs…

Aizspiedis degunu, Harijs divos lielos malkos izdzēra savu glāzi. Šķidrums garšoja pēc pārvārītiem kāpostiem.

Nākamajā mirklī vēderā kaut kas sāka kūņoties, it kā viņš būtu aprijis dzīvu čūsku murskuli. Viņš saliecās uz pusēm, bīdamies, ka tik nesākas vemšana — bet tad dedzinošā sajūta no vēdera izplatījās pa visu ķermeni, ātri sasniegdama gan roku, gan kāju pirkstu pašus galiņus. Tad drausmīga sajūta, it kā viņa ķermenis būtu sācis kust, notrieca zēnu četrrāpus. Likās, ka āda pārvēršas par karstu vasku, un Harija acu priekšā viņa plaukstas sāka augt, pirksti kļuva resnāki, nagi — platāki, bet pirkstu kauliņi arvien vairāk atgādināja milzīgus uzgriežņus. Pleci sāpīgi pletās platumā, bet durstīgā sajūta uz pieres liecināja, ka matu sega aug arvien tuvāk uzacīm. Drānas uz krūtīm saplīsa, jo krūšukurvis kā augoša muca pārplēsa stīpas. Apavi likās izmērus četrus par mazu un drausmīgi spieda…

Bet tad, tikpat pēkšņi, kā sākušās, visas pārmaiņas apstājās. Harijs gulēja ar vaigu uz aukstās akmens grīdas un klausījās, kā tālākajā nodalījumā drūmi čalo Vaira. Ar grūtībām viņš novilka savas kurpes un pieslējās kājās. Tagad varēja iejusties Goila ādā. Milzīgajām plaukstām drebot, zēns novilka savas drēbes, kas tagad tikko nosedza ceļgalus, uzvilka Henniones sagādātos izpletņus un aizsēja Goila laivām līdzīgo kurpju auklas. Viņš pacēla roku, lai atglaustu no pieres matus, bet resnie pirksti sataustīja īsu, cietu, zemu uz pieres saaugušu sani e/iti. Viņš apjauta, ka brilles aizmiglo skatu, jo Goilam tās acīmredzot nebija nepieciešamas. Noņēmis acenes, Harijs uzsauca pārējiem: — Un kā ir ar jums? Vai jums izdevās?

Goila balss dobjais gārdziens, kas atskanēja no viņa mutes, sagādāja vēl vienu pārsteigumu.

—  Jā, — no labās puses atskanēja Krabes ņurdiens.

Harijs atslēdza savas durvis un nostājās saplaisājušā spoguļa priekšā. Pretī raudzījās Goila blāvās, galvaskausā dziļi paslēptās acis. Harijs pakasīja ausi. Goils izdarīja to pašu.

Atvērās Rona nodalījuma durvis. Viņi paskatījās viens uz otni. Ja neņēma vērā bālumu un satriekto sejas izteiksmi, Ronu nebija iespējams atšķirt no Krabes — tā pati bļodiņas frizūra, tās pašas garās, gorillai piedienīgās rokas.

—  Tas ir neaptverami, — izdvesa Rons, pieiedams pie spoguļa un aptaustīdams Krabes plakano degunu. — Neaptvera?ni.

—    Mums būtu jāsāk kustēties, — sacīja I larijs, palaizdams vaļīgāk pulksteņa siksniņu, kas spieda Goila resno apakšdelmu.

—   Mums vēl jāsameklē, kur atrodas Slīdeņa telpas, cerams, ka trāpīsies kāds, kuram varēsim sekot…

Rons, brīdi blenzis uz Hariju, noteica: —Ja tu zinātu, cik dīvaini redzēt, Li Goils domā. — Viņš pieklauvēja pie Henniones durvīm. — Klausies, mums jāiet…

No nodalījuma atskanēja ļoti smalka balstiņa. — Ziniet, es — es tomēr neiešu kopā ar jums. Ejiet vieni.

—    Hermione, mēs taču zinām, cik briesmīgi izskatās Milisenta Bulstrouda, neviens taču nemaz nenojautīs, ka tā esi tu.

—   Nē, tiešām, es neiešu. Pasteidzieties, jūs velti kavējat laiku. Harijs apjucis palūkojās uz Ronu.

—  Šī izteiksme Goilam piestāv daudz labāk, — pajokoja Rons.

—  Tā viņš izskatās katru reizi, kad pasniedzējs uzdod viņam kādu jautājumu.

—  Hermion, vai tev kas noticis? — Harijs jautāja.

—   Būs labi. Man nekas nekaiš… Ejiet…

Harijs paskatījās uz pulksteni. Piecas no viņiem atvēlētajām sešdesmit minūtēm jau bija pagājušas.

—   Satiksimies tepat, labi? — viņš vēl uzsauca.

Tad Harijs un Rons uzmanīgi pavēra tualetes durvis, pārliecinājās, ka tuvumā neviena nav un devās ceļā.

—  Nešūpo rokas, — Harijs pačukstēja Ronam.

—  Ko?

—   Krabe rokas tur daudz stīvāk…

—   Šitā?

—  Jau labāk.

Viņi devās lejup pa marmora kāpnēm. Tagad viņiem bija vajadzīgs kāds slīdenis, kurš dotos uz Slīdeņa telpu pusi, tomēr nevienu izsekošanai piemērotu kandidātu nemanīja.

—  Ko darīsim?

—   Uz brokastīm slīdeņi vienmēr nāk no tās puses, — sacīja Rons, ar galvu pamādams uz durvīm, kas veda pazemē. Tikko viņš to pateica, no ejas parādījās meitene ar gariem, sprogainiem matiem.

—   Piedod, — Rons sacīja, pielāčojis pie viņas, — mēs aizmirsām ceļu uz mūsu koptelpu.

—   Piedodiet, — stāvi atteica meitene, — par kādu mūsu koptelpu jūs runājat? Es esmu no Kraukļanaga.

Un, aizdomīgi atskatīdamās, viņa aizgāja pa gaiteni.

Harijs un Rons noskrēja pa pakāpieniem lejup pazemes krēslā. Krabes un Goila milzīgo pēdu soļi uz akmens grīdas dārdēja īpaši skaļi, un viņus pirmo reizi pārņēma sajūta, ka par izdošanos priecāties vēl pāragri.

Pazemes labirintos nevienu nemanīja. Viņi klīda arvien dziļāk un dziļāk gaiteņos, kas vijās zem skolas, brīdi pa brīdim uzmezdami acis pulksteņiem un pārliecinādamies, cik daudz laika vēl atlicis.

Piecpadsmit minūtes vēlāk, kad zēni jau sāka zaudēt dūšu, viņi kaut kur priekšā izdzirdēja soļus.

—  Tā! — Rons priecīgi saberzēja rokas. — Tam jābūt kādam no slīdeņiem!

No telpas gaiteņa sānos kāds iznāca, tomēr, piesteigušies tuvāk, draugi piedzīvoja pamatīgu vilšanos. Arī šoreiz tas nebija slīdenis, bet Persijs.

—   Ko tu te, pazemē, dari? — izšāva pārsteigtais Rons.

Persijs, šķiet, apvainojās par tik familiāru uzrunu, un tikai mirkli vēlāk Rons aptvēra savu kļūdu.

—  Tā, — stīvi atbildēja Grifidora prefekts, — nav jūsu darīšana. Jūs esat Krabe, vai ne?

—   Ko… jā, jā, protams, — nomurmināja Rons.

—  Ejiet uz savām telpām, — stingri piekodināja Persijs. — Pašlaik nav īpaši droši klīst pa pazemes gaiteņiem.

—  Arī tu to dari, — iebilda Rons.

—   Es, — atbildēja Persijs, izsliedamies staltāk, — esmu prefekts. Man neviens neuzbruks.

Pēkšņi trijotnei aiz muguras atskanēja balss. Uz viņu pusi nāca Drako Malfojs, un šī bija pirmā reize dzīvē, kad Harijs nopriecājās, ieraugot A/Ialfoju.

—   Tad te jūs esat, — Drako novilka, skatīdamies uz saviem draugiem. — Vai jūs visu šo laiku rijāt Lielajā zālē? Es jūs jau krietnu laiciņu meklēju, gribēju parādīt ko interesantu.

Malfojs uzmeta Persijam iznīcinošu skatienu.

—   Un ko tu, Vīzlij, te meklē? — Malfojs noprasīja ar ļaunu smīnu uz lūpām.

Persijs likās pagalam nikns.

—  Jums pieklātos izrādīt vairāk cieņas skolas prefektam, — viņš sacīja. — Man nepatīk jūsu attieksme!

Malfojs tikai noņirdzās un pamāja Harijam ar Ronu, lai seko viņam. Harijs gandrīz sāka Persiju mierināt, tomēr laikus apķērās.

Viņi abi kopā ar Ronu aizsteidzās pakaļ Drako. Kad visi (ris iegriezās nākamajā gaitenī, Malfojs ierunājās: — Tas Pīters Vr/.lijs…

—   Persijs, — automātiski izlaboja Rons.

—   Kāda starpība, — Malfojs turpināja. — Esmu ievērojis, ka pēdējā laikā viņš bieži slapstās pa pazemi. Un varu saderēt, ka zinu, ko viņš grasās darīt. Viņš domā, ka spēs viens pats noķert un uzveikt Slīdeņa mantinieku.

Malfojs īsi, nicīgi iesmējās. Harijs un Rons pārsteigti saskatījās.

Malfojs apstājās pie kailas, miklas sienas posma.

—   Kāda bija tā jaunā parole? — viņš vērsās pie Harija.

—   E… — Harijs novilka.

—   Ak, protams, —■. "Tīrās asinis"! — nemaz negaidīdams atbildi, noteica Malfojs, un sienā atvērās slepenas akmens durvis. Malfojs iegāja telpā, un pēc viņa soli pāri slieksnim spēra arī Harijs un Rons.

Slīdeņa koptelpa bija garena, zema pazemes zāle ar rupji aptēsta akmens sienām un griestiem, no kuriem nokarājās apaļas, zaļganas, ķēdēs iekārtas lampas. Telpas pretējā malā zem grezni izveidota plaukta kurējās kamīns, un kokgriezuma krēslos ap pavardu varēja manīt vairāku slīdeņu siluetus.

—   Pagaidiet tepat, — Malfojs lika Harijam un Ronam, norādīdams uz vairāku krēslu grupu mazliet nostāk no uguns. — Es jums tūlīt kaut ko atnesīšu… Nupat saņēmu no tēva…

Prātodami, ko gan Malfojs varētu viņiem parādīt, Harijs un Rons apsēdās, cenzdamies izturēties kā daždien mājās.

Brīdi vēlāk atgriezās Malfojs, un rokās viņam, šķiet, bija avīzes izgriezums. Viņš pabāza papīra strēmeli Ronam zem deguna.

—  Tu tūlīt pārsmiesies, — Drako sacīja.

Harijs redzēja, kā Rona acis šausmās paplēšas. Viņš aši izlasīja rakstu un ar stipri mākslotu spurdzienu padeva izgriezumu Harijam.

Raksts bija ņemts no "Dienas Pravieša".

IZMEKLĒŠANA BURVESTĪBU MINISTRIJĀ

Šodien Artūrs Vīzlijs, Vientiešu priekšmetu nepareizas izmantošanas biroja vadītājs, tika sodīts ar naudas sodu piecdesmit galeonu apmērā par vientiešu automašīnas noburšanu.

Tā kā apburta mašīna avarēja Cūkkārpas Raganu un burvju arodskolas pagalmā, vārdu ņēma Lūcijs Malfoja kungs, arodskolas akadēmiskās padomes loceklis, pieprasot Vīzlija kunga atkāpšanos no amata.

—     Vīzlijs ir apkaunojis visas ministrijas reputāciju, — Malfoja kungs paziņoja mūsu reportierim. — Ir skaidri redzams, ka viņš nav mūsu likumu izstrādei piemērota amatpersona. Nepieciešams nekavējoties atcelt viņa no pirksta izzīsto Vientiešu aizsardzības aktu.

Mūsu redakcijas pārstāvim neizdevās saņemt Vīzlija kunga komentāru, toties viņa sieva paziņoja, ja reportieris tūlīt neaizvākšoties, viņa uzlaidīšot tam dzimtas rēgu.

—   Nu, kā, — nepacietīgi vaicāja Malfojs, kad Harijs atdeva viņam laikraksta izgriezumu. — Smieklīgi, vai ne?

—  Ha, ha, ha, — neizteiksmīgi norēja Harijs.

—  Artūrs Vīzlijs tā mīl savus vientiešus, ka īstenībā viņam vajadzētu pašam pārlauzt savu zizli un iet dzīvot pie vientiešiem, — Malfojs izsmējīgi noteica. — Vērojot Vīzliju uzvedību, ir grūti noticēt, ka viņu dzīslās rit tīras burvju asinis.

Rona — vai drīzāk Krabes — seja savilkās dusmās.

—  Kas ar tevi, Krabe? — brīnījās Malfojs.

—  Iesāpējās vēders, — nomurmināja Rons.

—   Nu, ko, aizstaigā līdz slimnīcai un iesper tur guļošajiem draņķasiņiem pa reizītei ari no manis, — Malfojs vēl arvien ņirgājās. — Zini, mani pārsteidz, ka "Dienas Pravietis" vēl nav ziņojis par visiem notikušajiem uzbrukumiem, — viņš jau mazliet domīgāk turpināja. — Šķiet, Dumidors cenšas tos noklusēt. Ja tie turpināsies, viņu var atlaist no darba. Tēvs mēdz sacīt, ka Dumidors ir briesmīgākā nelaime, kas jebkad piemeklējusi šo skolu. Viņš dievina vientiešu ģimenēs dzimušos. Kārtīgs direktors nekad nebūtu pieļāvis, ka skolā mācās tādi ņergas kā Krīvijs.

Malfojs sāka izlikties, ka fotografē ar iedomātu fotoaparātu — Kolina kariķēšana bija nežēlīga, tomēr precīza: — Poter, vai drīkstu tevi nobildēt, ko, Poter? Vai es varu dabūt tavu autogrāfu? Vai es, lūdzu, varu palaizīt tev pakaļu, Poter?

Visbeidzot, Malfojs nolaida rokas un paskatījās uz Hariju un Ronu.

—   Kas šodien noticis ar jums abiem?

Daudz par vēlu Harijs un Rons izmocīja no sevis neīstu smieklu šaltis, tomēr likās, ka Malfoju tas īpaši nemulsina. Laikam Krabe un Goils arī citkārt uz sava barveža jociņiem reaģēja ar krietnu aizkavēšanos.

—   Svētais Poters, draņķasiņu draugs, — lēni novilka Malfojs.

—   Arī viņam trūkst kārtīgam burvim nepieciešamā mugurkaula. Citādi viņš nebrāļotos ar to izlecēju Grendžeri, iedomājieties, ragana no zobārstu ģimenes. Un puse skolas domā, ka viņš ir Slīdeņa mantinieks!

Aizturējuši elpu, Harijs un Rons gaidīja, kas notiks tālāk. Tūlīt, tūlīt Malfojam vajadzēja atzīties, ka īstais Slīdeņa mantinieks ir viņš pats. Taču tad…

—   Kaut nu es to zinātu, — ar nožēlu balsī novilka Malfojs.

—   Es labprāt nāktu viņam talkā.

Ronam atkārās žoklis, tāpēc Krabes seja nu izskatījās vēl stulbāka nekā parasti. Par laimi, Malfojs neko nemanīja, un Llarijs, ātri apsvēris situāciju, ieminējās: — Bet tu taču kaut ko nojaut, tu zini, kas varētu aiz tā slēpties…

—  Cik reižu man tev, Goil, būs jāskaidro, ka es neko nezinu, — beidzot arī Malfojs sāka zaudēt pacietību. — Un tēvs man nestāsta ne pušplēsta vārdiņa par iepriekšējo reizi, kad Noslēpumu kambaris bija vaļā. Protams, tas notika pirms piecdesmit gadiem, krietnu laiciņu, pirms skolā mācījās viņš pats, tomēr viņš visu zina, tikai apgalvo, ka toreiz daudz kas ticis noklusēts un liktos aizdomīgi, ja es zinātu pārāk daudz. Tiesa, es zinu, ka iepriekšējā reizē, kad Noslēpumu kambaris bija vaļā, kāds draņķasinis gāja bojā. Tāpēc, šķiet, nebūs ilgi jāgaida, līdz kādam no viņiem dziesmiņa būs nodziedāta arī šajā reizē… Ceru, ka tā būs Grendžera, — ar baudu pabeidza Malfojs.

Rons žņaudzīja Krabes veserveidīgās dūres. Saprazdams, ka Rona uzbrukums Malfojam var viņus nodot, Harijs uzmeta draugam brīdinošu skatienu un sacīja: — Vai iepriekšējā reizē noķēra to, kurš atvēra kambari?

—   Noķēra, noķēra… un izslēdza no skolas, — teica Malfojs. — Iespējams, vaininieks vēl arvien sēž Azkabanā.

—  Azkabanā? — apjucis pārvaicāja I Iarijs.

—  Azkabana ir burvju cietums, Goil, sacīja Malfojs un neticīgi nošūpoja galvu. — Patiešām, ja tu būtu vēl neaptēstāks, tevi varētu noturēt par degunradzi.

Malfojs nemierīgi sagrozījās krēslā un turpināja: — Tēvs saka, lai turos ēnā un gaidu, kā Slīdeņa mantinieks rīkosies tālāk. Sencis ir pārliecināts, ka skola jāatbrīvo no draņķasiņu sārņiem, tomēr viņš negrib, lai es tur iejauktos. Protams, arī viņam viegli neklājas. Vai teicu, ka Burvestību ministrija pirms nedēļas pārmeklēja mūsu savrupmāju?

Harijs centās savilkt Goila neizteiksmīgo seju rūpjpilnā grimasē.

— Tā gan… — sacīja Malfojs. — Labi, ka viņi daudz neko neatrada. Tēvam ir viena otra ļoti vērtīga tumšo mākslu mantiņa. Laimīgā kārtā, mums ir pašiem savs slepens kambaris viesistabā zem grīdas…

—   Ho-ho! — Rons atplauka.

Malfojs paskatījās uz viņu. Arī Harijs brīdinoši palūkojās uz draugu. Rons nosarka. Pat viņa mati likās tā kā palikuši sarkanāki. Turklāt deguns tā kā sdepās garāks — šķiet, viņiem atvēlētā stunda bija pagājusi. Rons atkal pārvērtās — šoreiz pats par sevi, un, spriežot pēc Rona pēkšņi izmisušā skatiena, ar Hariju notika tas pats.

Abi pielēca kājās.

—  Zāles manam kuņģim, — Rons novaidējās un, nevilcinoties vairs ne mirkli, draugi skriešus metās pāri Slīdeņa koptelpai, tad cauri akmens sienai, tad projām pa gaiteni, cerēdami, ka Malfojs neko nav pamanījis. Harijs juta, kā viņam kājās cilājas Goila bezgalīgi lielās kurpes. Zēnam nācās saņemt drēbes uz augšu, jo citādi, viņam sarūkot, tās vilkās pa zemi un traucēja skriet. Kad viņi tika augšā pa kāpnēm un nonāca tumšajā Ieejas zālē, viņi izdzirdēja smagus belzienus pa slotu kambara durvīm. Nolikuši kurpes pie durvīm, kuras, likās, tūlīt izgāzīsies no eņģēm, viņi zeķēs uzjoņoja augšā pa marmora kāpnēm, kas veda uz Vaidu Vairas mītnes pusi.

—  Gluži velti zemē nomests laiks tas nebija, — Rons elsdams sacīja, aizvērdams aiz sevis tualetes durvis. — Es zinu, mēs tā arī neatklājām, kurš uzbrūk cilvēkiem, tomēr es rīt pat aizrakstīšu tētim, lai kārtīgi pameklē zem Malfoju viesistabas grīdas.

Harijs nopētīja savu seju saplaisājušajā spogulī. Viss likās esam savā vietā. Viņš uzlika brilles, bet Rons tikmēr pieklauvēja pie Hermiones nodalījuma durvīm.

—  Hermion, nāc ārā, mums ir tik daudz, ko tev stāstīt…

—   Ejiet projām, — Hermione nošņukstēja.

Harijs un Rons saskatījās.

—  Kas noticis? — vaicāja Rons. — Tev vajadzētu izskatīties kā parasti. Vismaz mums ar Hariju viss ir kārtībā…

Taču tajā brīdī cauri nodalījuma durvīm pēkšņi izslīdēja Vaidu Vaira. Nekad iepriekš Harijs nebija redzējis viņu tik priecīgu.

—   Ūūūūū, ko jūs vēl teiksiet, kad viņu ieraudzīsiet! — viņa auroja. — Tas ir sausmīgi\

Zēni dzirdēja, kā noskrapst aizbīdnis, un no nodalījuma, aizklājusi galvu ar drānām un nevaldāmi raudādama, iznāca Hermione.

—   Kas tev lēcies? — apjucis jautāja Rons. — Tev vēl arvien ir Milisentas deguns?

Hermione atsedza seju, un Rons sāka kāpties atpakaļ, līdz atdūrās ar muguru izlietņu rindā.

Hermiones seju klāja melnas spalvas. Viņas acis mirdzēja spilgti dzeltenā krāsā, bet no matiem slējās divas smailas ausis.

—  Tā izrādījās kaķa spalva! — meitene elsoja. — Ac-acīmredzot, Mi-milisentai Bulstroudai ir kaķis! Un mikstūra nav domāta, lai pārvērstos par dzīvniekiem!

—  Tā nu gan ir ķeza! — novaidējās Rons.

—   Arī tev viņi izdomās kādu briesmīgu palamu, — līksmoja Vaira.

—  Viss būs kārtībā, Hermion, — izlēmīgi sacīja Harijs. — Mēs aizvedīsim tevi uz slimnīcu. Pomfreja madāma nekad neuzdod liekus jautājumus.

Pagāja krietns laiciņš, līdz viņi pierunāja I lermioni iziet no tualetes. Vaidu Vaira pavadīja trijotni ar skaļiem smiekliem.

—  Tas nu gan būs joks, kad visi uzzinās par tavu asti\

TRĪSPADSMITA NODAĻA VISSLEPENĀKĀ DIENASGRĀMATA

Hermionei nācās pavadīt slimnīcā vairākas nedējas. Kad pārējie skolēni atgriezās no Ziemassvētku brīvdienām, viņas prombūtne izraisīja kārtējo baumu vilni, jo, protams, visi domāja, ka viņa cietusi jaunā uzbrukumā. Ap viņas palātu slaistījās tik daudzi skolēni, cenzdamies kaut uz mirkli uzmest aci slimniecei, ka Pomfreja madāmai neatlika nekas cits kā vien atkal meklēt aizslietņus, tādējādi pasargājot Hermioni no kauna, jo meitene Joti negribēja, lai kāds viņu redzētu ar pūkainu seju.

Harijs un Rons nāca pie draudzenes katru vakaru. Kad atsākās mācības, viņi stāstīja par stundās dzirdēto un to, kas uzdots mājasdarbā.

— Ja man būtu uzaugušas ūsas, es to izmantotu, lai kādu brītiņu palaiskotos, — kādu vakaru, kraudams grāmatas kaudzē uz Hermiones naktsgaldiņa, ieminējās Rons.

—   Nu gan tu, Ron, runā muļķības, — mundri atbildēja Hermione. Viņas omu manāmi uzlaboja tas, ka visas spalvas no sejas jau bija nogājušas, bet acis pamazām atguva ierasto brūno krāsu. — Jūs gan laikam neesat uzzinājuši neko jaunu? — viņa čukstus jautāja, uzmanīdamās, lai sarunu nesadzirdētu Pomfreja madāma.

—   Itin neko, — Harijs sadrūma.

—   Es biju tā pārliecināts, ka vainīgs ir Malfojs, — šķiet, vai simto reizi atkārtoja Rons.

—  Kas tas? — vaicāja I larijs, ievērojis, ka zem Hermiones spilvena spīd kaut kas zeltīts.

—   Vienkārši kartīte ar ātrākas izveseļošanās vēlējumiem, — žigli paskaidroja 1 Iermione un mēģināja pastumt zeltaino maliņu dziļāk zem spilvena, tomēr Rons izrādījās vēl ašāks. Viņš paķēra kartīti, atvēra to un sāka skaļi lasīt:

—    Grendžeras jaunkundzei, vēlot strauju un pilnīgu atlabšanu, rūpju māktais skolotājs, profesors Zeltiņš Sirdsākis, Merlina trešās pakāpes ordeņa kavalieris, Tumšo spēku pievārēšanas līgas goda biedrs un "Raganu Zeltenes" balvas par apburošāko smaidu pieckārtējs laureāts.

Kad Rons paskatījās uz Hermioni, viņa sejā varēja lasīt klaju nepatiku pret kartītes autoru.

—  Tu guli, pabāzusi to zem spilvena?

Hermioni no atbildes pasargāja Pomfreja madāma ar kārtējo vakara zāļu devu.

—  Vai tik Sirdsāķis nav glumākais glaimotājs, kādu tev dzīvē nācies sastapt? — Rons, laikam pat īsti negaidīdams Harija atbildi, ieminējās, kad abi izgāja no palātas un sāka kāpt uz Grifidora torņa pusi. Strups bija uzdevis tik daudz, ka Harijs šaubījās, vai viņam izdosies to paveikt nākamajos pāris gados. Rons sāka žēloties, ka aizmirsis pavaicāt Hermionei, cik žurku astu īsti jāpievieno matslējes mikstūrai, kad viņi izdzirdēja dusmīgus kliedzienus no augšējā stāva.

—  Filcs, — Harijs nomurmināja, kad viņi bija uzskrējuši augšā pa kāpnēm un tagad, paslēpušies aiz stūra, lai viņus neredzētu, ieklausījās balsīs.

—  Tu taču nedomā, ka noticis jauns uzbrukums? — satraukts vaicāja Rons.

Viņi stāvēja nekustīgi, pūlēdamies sadzirdēt, par ko tik histēriski sodījās Filčs.

—   …un jāvāc tas atkal būs man! Man nāksies pavadīt visu nakti, susinot šo peļķi, it kā man nebūtu nekā cita, ar ko nodarboties! Nē, mana pacietība ir galā, es iešu taisnā ceļā pie Dumidora…

Filča soļi attālinājās, un vēl pēc brīža tālumā noklaudzēja durvis.

Viņi palūrēja ap stūri. Filcs, šķiet, atkal bija vaktējis savā ierastajā postenī — vietā, kur notika uzbrukums Norisa kundzei. Viņi uzreiz saprata, kāpēc Filcs ārdījās. Vai pusgaiteni klāja pamatīga, dziļa peļķe, turklāt likās, ka ūdens vēl arvien plūda no Vaidu Vairas tualetes durvīm. Tagad, kad vairs neskanēja Filča bļāvieni, varēja skaidri saklausīt Vairas raudu atbalsošanos no mazmājiņas sienām.

—   Nez kas šoreiz nabadzītei lēcies? — prātoja Rons.

—  Iesim, paskatīsimies, — sacīja Harijs, un abi draugi, sacēluši apmetņu malas, sāka laipot pāri ūdens klajam uz durvīm, pie kurām, kā parasd, karājās zīme "Nedarbojas". Kā allaž, nelikdamies par to ne zinis, Harijs un Rons iegāja tualetē.

Likās, ka Vaidu Vaira raud vēl skaļāk un žēlāk nekā jebkad iepriekš, ja vien tas bija iespējams. Viņa, šķiet, slēpās savā ierastajā podā. Tualetē valdīja tumsa, jo ūdens šaltis bija izdzēsušas visas sveces. Sienas un grīda bija slapjas no vienas vietas.

—  Vaira, kas te notika? — vaicāja Harijs.

—  Kas tur ir? — nelaimīgi elsoja Vaira. — Atnācāt iemest man vēl ar kaut ko?

Harijs piebrida pie Vairas nodalījuma durvīm. — Kāpēc lai es tev mestu?

—   Neprasi to man! — nokliedzās Vaira, izšaudamās no poda ar vēl vienu pamatīgu ūdens vilni, kas nolija uz pludojošās grīdas. — Es te sēžu savā nodabā, lieku visiem mieru, līdz kāds izdomā iemest man ar grāmatu…

—    Bet tam taču nevajadzētu būt sāpīgi, ja tev ar kaut ko iemet, — prātīgi sprieda Harijs. — Redzi, tā lieta vienkārši izkristu tev cauri, ne?

To nu nevajadzēja teikt. Vaira piepūtās un sāka aurot: — Nāciet visi šurp, metīsim Vairai ar grāmatām, jo viņa to nejūt! Desmit punktu par trāpījumu vēderā! Piecdesmit punktu par trāpījumu galvā! Jauki, ha, ha, hā! Lieliska izklaide — tikai man tā nešķietl

—   Starp citu, kas tev meta? — Harijam izdevās pajautāt, kad Vaira ievilka krūtīs nākamo elpas porciju.

—  To es nezinu… Es vienkārši sēdēju caurules līkumā, prātodama par nāvi, un grāmata ņēma un uzkrita man uz galvas. —Vairas acis meta zibeņus. — Lūk, tur tā ir, ūdens to izskaloja no poda.

Sekodami Vairas norādei, Harijs un Rons paskatījās zem izlietnes. Tur tiešām gulēja maza, plāna grāmatiņa. Tai bija nobružāti melni vāki, un tā bija tikpat slapja kā pārējā tualete. Harijs spēra soli uz priekšu, gribēdams to pacelt, taču Rons draugu aizturēja.

—   Kas ir? — viņš brīnījās.

—   Vai tu esi traks? — vaicāja Rons. — Tā var būt bīstama.

—  Bīstamai — Harijs iesmējās. — Liecies mierā, kā gan tā varētu būt bīstama?

—  Reizēm par to var tikai pabrīnīties, — noteica Rons, pa gabalu pētīdams grāmatiņu. — Ja tu zinātu, kādas grāmatas reizēm konfiscē ministrijas darbinieki — to man stāstīja tētis — kāda grāmata esot izdedzinājusi acis katram, kas tajā ieskatījies. Bet tie, kuri izlasīja "Zintnieka sonetus", visu atlikušo dzīvi runāja rīmēs. Un kādai raganai Bātā reiz piederēja grāmata, kuru nevarēja pārstāt lasīti Ja reiz tu to atvēri, tev nācās klīst apkārt ar degunu starp lapām un visu darīt ar vienu roku. Un…

—   Labi, es saprotu, ko tu gribi teikt, — sacīja Harijs.

Necilā, izmirkuši grāmatiņa gulēja uz grīdas pāris soļu no zēniem.

—  Zini, ja mēs to neatvērsim, mēs tā arī neuzzināsim, kas tur rakstīts, — beidzot nosprieda Harijs un, pirms Rons paguva viņu vēlreiz aizkavēt, pacēla grāmatiņu.

Harijs uzreiz saprata, ka tā ir dienasgrāmata, un pabalējušais gads uz tās vāka ļāva spriest, ka tā ir piecdesmit gadu veca. Viņš ziņkārīgi pavēra vāku. Pirmajā lappusē bija manāms tikko salasāms, izplūdis vārds "T. S. Melsudors".

—   Paga, paga, — ierunājās Rons, kurš bija uzmanīgi pienācis pie Harija un skatījās pāri drauga plecam. — Es atceros šo vārdu… T. S. Melsudors pirms piecdesmit gadiem saņēma īpašu apbalvojumu par nopelniem skolas labā.

—   Kā tu to zini? — brīnījās Harijs.

—  Kad mūs sodīja, Filčs man lika tīrīt viņa nozīmi reizes piecdesmit, — Rons dusmīgi paskaidroja. — Tieši to es apskādēju ar saviem nelaimīgajiem gliemežiem. Ja tu būtu stundu slaucījis gļotas no viena vārda, arī tu to atcerētos.

Harijs adipināja miklās lapas. Tās bija pilnīgi tukšas. Neviena paša ieraksta, pat ne parasta "Meiblas tantes dzimšanas diena" vai "zobārsts pusčetros".

—  Viņš tajā nekad nav rakstījis, — vīlies sacīja Harijs.

—  Kāpēc gan kāds gribēja to aizskalot kanalizācijā? — prātoja Rons.

Harijs paskatījās uz aizmugures vāka — tur bija iespiesta preses kioska adrese Voksholroudā, Londonā.

—  Viņš laikam dzimis vientiešu ģimenē, — Harijs savā nodabā sprieda, — ja reiz dienasgrāmatas pircis Voksholroudā…

—  Ko gan tas dod? — noteica Rons, un klusākā balsī piebilda: — Piecdesmit punktu, ja trāpīsi Vairai pa degunu.

Harijs tomēr iebāza grāmatiņu kabatā.

* * *

Februāra sākumā Hermione tika ārā no slimnīcas, nu jau bez ūsām, astes un spalvām uz sejas. Jau pirmajā vakarā, ko viņa pavadīja Grifidora tornī, Harijs parādīja viņai T. S. Melsudora dienasgrāmatu un pastāstīja, kā viņi to atraduši.

—  Oho, iespējams, tai piemīt kādas noslēpumainas īpašības, —

Hermione aizrautīgi ieminējās, paņēma dienasgrāmatu un sāka to vērīgi pētīt.

—  Ja tev ir taisnība, grāmatiņa tās ļoti rūpīgi slēpj, — sacīja Rons. — Varbūt tā ir pārāk kautrīga. Nesaprotu, kāpēc tu to vienkārši neizmet.

—    Es visu laiku pūlos saprast, kāpēc kāds cits mēģināja to izmest, — atbildēja Harijs. — Tāpat es labprāt uzzinātu, kā īsti Melsudors saņēma savu apbalvojumu par īpašiem nopelniem Cūkkārpas labā.

—   Tas varēja būt jebkas, — Rons sprieda. — Varbūt viņš saņēma trīsdesmit SLIMus vai izglāba skolotāju no milzu astoņkāja. Iespējams, viņš nogalināja Vairu, arī par to ikviens būtu viņam pateicīgs…

Taču no sastingušās izteiksmes Hermiones sejā Harijs noprata, ka viņa domā par to pašu, par ko domāja viņš.

—   Kas notika? — jautāja Rons, vispirms paskatījies uz vienu draugu, tad — uz otru.

—   Noslēpumu kambaris iepriekš bija vaļā pirms piecdesmit gadiem, vai ne? — sacīja Harijs. — Tā taču Malfojs teica.

—  Tā gan… — lēnām piekrita Rons.

—   Un šī dienasgrāmata arī ir piecdesmit gadu veca, — teica Hermione, iedegusies piesizdama pie grāmatiņas vālei.

—   Un kas no tā izriet?

—     Ron, mosties taču, — Hermione nepacietīgi iesaucās. — Mēs zinām, ka to, kurš atvēra kambari pēdējo reizi, izslēdza no skolas pirms piecdesmit gadiem. Mēs zinām, ka T. S. Melsudors saņēma balvu par īpašiem nopelniem skolas labā arī pirms piecdesmit gadiem. Ja nu Melsudors saņēma šo balvu par Slīdeņa ?nantinieka notveršanu? Viņa dienasgrāmata, iespējams, izstāstītu mums visu — gan to, kur atrodas kambaris, gan to, kā to atvērt, gan to, kas par radījumu tajā dzīvo. Tie, kuri ir saistīti ar uzbrukumiem, noteikti negribētu, lai kāds atrod šo dienasgrāmatu, vai ne?

—  Tā ir spoža teorija, Hermion, — iebilda Rons, — tomēr tai ir viens mikroskopisks trūkumiņš. Dienasgrāmatā nekas nav rakstīts.

Bet Hermione jau vilka ārā no somas savu zizli.

—   Varbūt tajā rakstīts ar neredzamu tinti! — viņa aizrautīgi nočukstēja.

Viņa trīs reizes uzsita pa grāmatiņu un nomurmināja: — Parā-

dītum!

Nekas nenotika. Tomēr tas Hermioni neko daudz neapbēdināja. Viņa vēlreiz iebāza roku somā un izvilka priekšmetu, kas atgādināja sarkanu dzēšgumiju.

—  Tas ir atklājenis, es to nopirku Diagonalejā, — viņa paskaidroja.

Viņa sparīgi paberzēja pirmā janvāra lapu. Nekas nenotika.

—  Es jums teicu, dienasgrāmatā nekā nav, — Rons palika pie sava. — Melsudoram kāds to uzdāvināja Ziemassvētkos, un viņam

nenāca ne prātā tajā kaut ko rakstīt.

* * *

Harijs pat sev nespēja paskaidrot, kāpēc vienkārši neizmet Melsudora dienasgrāmatu. Vēl vairāk, lai gan viņš zināja, ka dienasgrāmatā nekas nav rakstīts, viņš atkal un atkal izklaidīgi vēra to vaļā un šķirstīja lapas, it kā tajās būtu interesants stāsts, kas viņam jāpabeidz lasīt. Un, kaut gan Harijs bija pārliecināts, ka nekad iepriekš nebija dzirdējis vārdu "T. S. Melsudors", nez kādēļ viņam likās, ka tas kaut ko izsaka. It kā Melsudors būtu bijis viņa draugs ļoti agrā bērnībā, bet nu gandrīz pagaisis no atmiņas. Tomēr tās visas bija muļķības. Pirms Cūkkārpas draugu viņam vienkārši nebija, par to vaiga sviedros rūpējās Dūdijs.

Par spīti visam, Harijs cieši nolēma uzzināt ko vairāk par Melsudora, tāpēc nākamajā rītā, tikko uzausa gaisma, viņš devās uz trofeju istabu ieinteresētās Hermiones un nepārliecinātā Rona pavadībā — draugs vēl arvien uzstāja, ka viņš atskatījies trofejas līdz mūža galam.

Melsudora zelta vairodziņš bija nobāzts stūra skapī. Par to, kāpēc viņš to saņēmis, nekas nebija teikts. (— Labi, ka tā, jo citādi tas būtu vēl lielāks, un es droši vien vēl tagad ņemtos ar zīmotnes spodrināšanu, — savu viedokli pauda Rons.) Tiesa, viņi atrada Melsudora vārdu arī uz vecas medaļas "Par izcilību maģijā", kā arī bijušo zēnu priekšnieku sarakstā.

—   Izklausās pēc Persija, — nepatikā saraukdams degunu, noteica Rons. — Prefekts, zēnu vecākais — droši vien labākais klasē visos priekšmetos.

—  Tu runā tā, it kā tas būtu kaut kas slikts, — mazliet aizvainota sacīja Hermione.

* * *

Cūkkārpā atgriezās gaišākas dienas. Pilī mītošajiem atkal likās atspīdējis cerību stars. Kopš uzbrukuma Džastinam un GandrīzBezgalvas-Nikam nekas tamlīdzīgs nebija atkārtojies, turklāt Pomfreja madāma zināja teikt, ka mandrāgas kļūstot arvien untumainākas un noslēpumainākas, kas savukārt liecina, ka to bērnība drīz būšot pagājusi.

—   Tad, kad tām noies pūtītes, tās varēs pārstādīt vēlreiz, — kādā pēcpusdienā Harijs dzirdēja slimnīcas pārzini laipni stāstām Filcam. — Un tad jau drīz būs iespējams tās sagriezt un izsautēt. Nepaies ne pāris mēnešu, kad Norisa kundze atkal skraidīs pa pili.

Iespējams, Slīdeņa mantinieks bija zaudējis dūšu, sprieda Harijs. Droši vien atvērt Noslēpumu kambari kļuva arvien riskantāk un riskantāk, jo gan skolotāji, gan skolēni centās būt, cik iespējams, modri un uzmanīgi. Varēja būt, ka briesmonis atkal laidās miegā,

lai gulētu vēl piecdesmit gadu…

Tiesa, Ernijs Makmilans no Elšpūša bija citos ieskatos. Viņš vēl arvien uzskatīja, ka vainīgs pie visām nelaimēm ir I larijs, ka Poters "nodevis sevi" Divkauju kluba nodarbības laikā. Ari I'īvza izturēšanās traucēja norimt valodām — poltergeists ik pa laiciņam mēdza pēkšņi parādīties skolēnu pilnos gaiteņos, dziedādams pašsacerēto "Ak, Poter, tu, nelga…", tikai tagad šo uzstāšanos papildināja arī atbilstoša deja.

Zeldņš Sirdsāķis, šķiet, uzskatīja, ka tieši viņa klātbūtne pārtraukusi uzbrukumus. Tā vismaz, Harijam dzirdot, profesors apgalvoja kolēģei profesorei Maksūrai, kad grifidori stājās uz kārtējo pārvērtību stundu.

—  Man liekas, Minerva, ka vairāk nepatikšanu skolā nebūs, — Sirdsāķis skaļi klāstīja, zīmīgi piesizdams sev pie virsdegunes un miegdams Maksūrai ar aci. — Domāju, ka nu Noslēpumu kambaris atkal ir slēgts, tikai šoreiz pavisam. Vainīgais droši vien saprata, ka man viņu pieveikt ir tikai laika jautājums. Jāsaka, no viņu puses uzbrukumu pārtraukšana ir visai prātīga rīcība, jo ja pie lietas būtu ķēries es…

—  Vai zināt, — viņš ieminējās, — visai skolai būtu nepieciešams kas uzmundrinošs. Lai prieks aizskalotu drūmās atmiņas par pagājušo trimestri! Tigad neko vairāk es nestāstīšu, tomēr, šķiet, es zinu, ko darīt…

Viņš vēl pāris reižu uzsita sev pa virsdeguni, pagriezās un aizgāja.

Sirdsāķa iecerētais uzmundrinājums nāca gaismā četrpadsmitā februāra rītā, kad visi sēdēja pie brokastu galda. Iepriekšējā naktī Harijs bija gulējis maz, jo kalambola treniņš beidzās visai vēlu. Zēns steidzās uz Lielo zāli, jo mazliet kavējās. Taču, ienācis Lielajā zālē, viņš apstājās kā iemiets — viņam likās, ka viņš iegājis pa nepareizām durvīm.

Visas sienas klāja milzīgas, drausmīga izskata rozā puķes. Vēl briesmīgāk — no gaiši zilajiem griestiem nemitīgi krita sirsniņveida konfeti. Harijs piegāja pie grifidoru galda, pie kura sēdošajam

Ronam, šķiet, metās slikti, savukārt Hermione ik pa brīdim iesmējās kā kutināta.

—  Kas te notiek? I larijs vaicāja draugiem, apsēzdamies pie galda un nopūzdams konfeti krikumus no savas omletes ar šķiņķi.

Rons norādīja uz skolotāju galdu — likās, viņu pārņēmušais pretīgums ir tik dziļš, ka viņš nespēj parunāt. Tērpies dekorācijām pieskaņotās, tikpat drausmīgi rozā drānās, Sirdsāķis vēcināja rokas, mēģinot panākt klusumu zālē. Skolotāji abās pusēs viņam sēdēja drūmām, kā akmenī kaltām sejām. Pat no savas vietas Harijs varēja saskatīt, ka profesorei Maksūrai vaigā raustās muskulis. Strups izskatījās tā, it kā viņam kāds ar varu būtu ielējis rīklē milzīgu kausu skeleaudzīna.

—Priecīgu Valentīna dienu! — Sirdsāķis iebļāvās. — Un es vēlos pateikt milzīgu paldies tām četrdesmit sešām kundzēm un jaunkundzēm, kuras man atsūtījušas kartiņas līdz šim brīdim! Lūk, es esmu atļāvies sagādāt jums visiem šo mazo pārsteigumu — turklāt tas vēl nav viss!

Sirdsāķis sasita plaukstas, un pa Ieejas zāles durvīm Lielajā zālē iesoļoja kāds ducis īgna izskata rūķu. Tiesa, tie nebija vienkārši rūķi. Sirdsāķis bija apgādājis drūmos radījumus ar zelta spārniņiem un arfām.

—    Tie ir mani draudzīgie amoriņi, kuri palīdzēs iznēsāt kartītes! — Sirdsāķis staroja pats par savu izmanību. — Šodien viņi lidināsies pa skolu, iznēsājot jūsu Valentīndienas apsveikumus! Un arī tas vēl nav viss! Esmu pārliecināts, ka arī mani kolēģi parādīs jums kaut ko šai dienai piemērotu. Palūdziet, piemēram, profesoram Strupam, lai viņš parāda jums, kā pagatavot mīlas mikstūru! Un, starp citu, profesors Zibiņš, vecais, viltīgais āpsis, par sajūsmināšanas burvestībām zina vairāk nekā jebkurš cits burvis, ko man nācies sastapt!

Profesors Zibiņš aizsedza seju ar plaukstām. Strups izskatījās tā, ka būtu gatavs ar vam noindēt pirmo cilvēku, kurš kaut ar pušplēstu vārdiņu uzdrīkstētos pieminēt mīlas mikstūru.

—   Lūdzu, Hermion, pasaki man, ka tu nebiji viena no četrdesmit sešām kartīšu sūtītājām, — ierunājās Rons, kad bērni no I,ielās zāles gāja uz pirmo stundu. Hermione nez kādēļ iebāza galvu somā, šķiet, lai sameklētu stundu sarakstu, un tā arī neatbildēja.

Visu cauru dienu ik pa brīdim klasē iebrāzās kāds rūķis ar Valentīndienas apsveikumu. Skolotāji likās pamatīgi nokaitināti. Vēlu pēcpusdienā, kad grifidori kāpa augšup pa kāpnēm uz burvestību stundu, viens no rūķiem pietecēja pie Harija.

—  Vī, te jūs esat, Harij Poter! — iesaucās īpaši drūma izskata rūķis, ar elkoņiem lauzdams ceļu uz Harija pusi.

Uztraucies par iespēju, ka viņam tūlīt vesela pinngadnieku pūļa priekšā (te bija arī Džinnija Vīzlija) pasniegs Valentīndienas apsveikumu, Harijs mēģināja glābties bēgot. Tomēr rūķis, sperdams pa apakšstilbiem tiem, kuri neizrādījās pietiekami izveicīgi, lai pazustu no viņa ceļa, panāca Hariju, pirms zēnam izdevās paspert divus soļus.

—  Man ir muzikāls sveiciens, ko nodot Harijam Poteram personīgi, — paziņoja rūķis un draudīgi paraustīja arfas stīgas.

—   Tikai ne šeit, — nošņācās Harijs un metās projām.

—  Stāviet mierīgs! — noņurdēja rūķis, sagrābdams Harija somu un paraudams zēnu atpakaļ.

—  Ļaujiet man iet! — dusmās iekliedzās Harijs, vilkdams somu uz savu pusi.

Skaļi notirkšķēja plīstošās vīles, un katram vilcējam rokā palika viena somas puse. Harija grāmatas, zizlis, pergamenta rituļi un spalva nokrita uz grīdas, bet tintes pudele izšļakstījās pāri visai mantu kaudzei.

Harijs nometās četrrāpus un mēģināja savākt savu mantību, pirms rūķis sāk dziedāt. Ap viņiem gaitenī izveidojās kas līdzīgs sastrēgumam.

—     Kas te notiek? — tepat līdzās atskanēja Drako Malfoja ledainā, nesteidzīgā balss. Harijs sāka drudžaini kraut savas skolas lietas saplēstajā somā, izmisīgi cenzdamies tikt projām no šejienes, pirms Malfojs dzird viņa muzikālo Valentīndienas apsveikumu.

—   Kas te notiek? — vaicāja vēl kāda pazīstama balss — bija piesteidzies arī Persijs Vīzlijs.

Tas nu bija par daudz. Apjukušais Harijs vēlreiz mēģināja aizbēgt, taču rūķis sagrāba viņu ap ceļiem. Harijs nogāzās garšļaukus.

—  Tā, — sacīja rūķis, apsēzdamies Harijam uz kājām, — te būs tava muzikālā Valentīndienas apsveikuma kartīte.

Kā marinēts knipis, tik acu skats zaļš, Kā tāfele melni tam mati. Ja kļūtu viņš mans, būtu laime, jā gan, Jo tumsu viņš veica vēl maziņš.

Harijs bija gatavs atdot visu Gringotu zeltu par to, lai varētu izkūpēt gaisā. Drošsirdīgi cenzdamies smieties kopā ar pārējiem klātesošajiem, viņš pieslējās stāvus. Kājas bija notirpušas no rūķa svara. Persijs Vīzlijs tikmēr centās izklīdināt pūli, bet tas nebija tik vienkārši, jo ne vienam vien skolēnam no smiekliem lija asaras.

—   Ejiet, ejiet, zvans noskanēja jau pirms piecām minūtēm, ejiet tūlīt uz klasēm, ejiet, — viņš sauca, uzmezdams bargu skatienu pāris pirmgadniekiem, kuri, viņaprāt, neklausīja norādēm pietiekami žigli. — Tas attiecas arī uz jums, Malfoj!

Harijs paskatījās pār plecu un ievēroja, kā Malfojs pieliecas un, paķēris kaut ko no viņa mantām, ņirgdams rāda to Krabem un Goilam. Harijs aptvēra, ka tā ir Melsudora dienasgrāmata.

—   Atdod, — klusi sacīja Harijs.

—  Interesanti, ko Poters tur sarakstījis? — spriedelēja Malfojs, kurš, liekas, nebija pamanījis uz vāka iespiesto gadu un kuram šķita, ka viņš tur rokā Harija paša dienasgrāmatu. Juzdami spriegumu, skatītāji apklusa. Džinnijas pārbiedētais skatiens klīda no dienasgrāmatas uz Hariju un atpakaļ.

—  Atdodiet to, Malfoj, — stingri teica Persijs.

—  Tūlīt, es tikai mazliet palasīšu, — atbildēja Malfojs, izsmējīgi vicinādams dienasgrāmatu Harijam gar degunu.

Persiju tāda nepaklausība aizvainoja: — Kā skolas prefekts…

Tikmēr Harijs zaudēja savaldīšanos. Viņš paķēra savu zizli un iekliedzās: — Tukšrokdžimpiņ!

Tieši tāpat kā toreiz, kad Strups atbruņoja Sirdsāķi, arī šoreiz burvju vārds nostrādāja — dienasgrāmata izlidoja Malfojam no rokām, un to, plati smaidīdams, noķēra Rons.

—   Harij! — Persijs skaļi iesaucās. — Tu taču zini, ka gaiteņos burvestības izmantot ir aizliegts. Man par to būs jāziņo skolas vadībai!

Taču Harijam bija vienalga, viņš bija nolicis Malfoju pie vietas, un tas zēnam likās svarīgāk par pieciem punktiem, kurus varēja atņemt Grifidoram. Malfojs vai plīsa no dusmām un tad, kad Džinnija gāja viņam garām uz savu klasi, Malfojs kā atriebdamies nokliedza viņai pakaļ: — Neizskatījās gan, ka Poteram tavs Valentīndienas apsveikums īpaši ietu pie sirds!

Džinnija paslēpa seju un iemetās klasē. Arī Rons izrāva savu zizli, tomēr Harijam izdevās viņu savaldīt. Citādi, kas zina, vai Ronam atkal nebūtu nācies pusi dienas atrīt gliemežus.

Tikai tad, kad zēni nonāca pie profesora Zibiņa klases, Harijs pamanīja ko dīvainu. Visas grāmatas klāja sarkanas tintes traipi, taču Melsudora dienasgrāmata bija palikusi pilnīgi tīra. Viņš mēģināja pievērst šai dīvainībai ari Rona uzmanību, bet draugam atkal neklausīja salauztais zizlis — no tā gala viens pēc otra cēlās

lieli, sarkani burbuļi-, tāpēc nekas cits Ronu tobrīd neinteresēja.

* * *

Tovakar Harijs devās uz guļamistabu agrāk par citiem. No vienas puses, viņš vairs nespēja izturēt to, kā Freds un Džordžs atkal un atkal dzied: "Kā marinēts knipis, tik acu skats zaļš." No otras puses, viņš vēlējās vēlreiz papētīt Melsudora dienasgrāmatu, tomēr nevēlējās darīt to Rona klātbūtnē — draugs vēl arvien uzskatīja, ka tur nekā nav un Harijs velti tērē laiku.

Harijs apsēdās gultā un sāka šķirstīt tukšās lappuses. Ne uz vienas nemanīja ne mazāko sarkanās tintes traipiņu. Tad Harijs no skapīša līdzās gultai izņēma jaunu tintes pudeli, iemērca tajā spalvu un ļāva dienasgrāmatas pirmajā lappusē uzkrist lielam kleksim.

Kādu mirkli tinte spoži dega uz baltā papīra, bet tad tā it kā iesūcās lapā un izzuda. Tas bija dīvaini! Harijs steidzīgi iemērca spalvu tintnīcā vēlreiz un uzrakstīja: "Mani sauc Harijs Poters."

Atkārtojās tieši tas pats — vienu mirkli vārdi bija redzami uz papīra, bet nākamajā brīdī to vairs nebija. Bet tad notika kas negaidīts.

Rakstīti ar tādas pašas krāsas tinti, lapā parādījās vārdi, ko nebija veidojusi Harija spalva.

"Labdien, Harij Potei: Es esmu Toms Melsudors. Kā tu tiki pie šīs dienasgrāmatas? "

Kad Harija spalva pieskārās lapai, lai rakstītu atbildi, arī šie vārdi pagaisa.

"Kāds mēģināja to noslīcināt tualetes podā."

Zēns nepacietīgi gaidīja Melsudora atbildi.

"Par laimi, savu atmiņu saglabāšanai es esmu izmantojis ko ilglaicīgāku par tinti. Taču es zināju, ka vienmēr būs cilvēki, kuri nevēlēsies, lai kāds šo dienasgrāmatu lasītu."

"Ko tu ar to gribi teikt?" Harijs uzskribelēja, uztraukumā uzmezdams lapai vēl vienu kleksi.

"Redzi, šajā dienasgrāmatā ir atmiņas par briesmīgiem notikumiem. Par notikumiem, kurus toreiz rūpīgi slēpa. Par notikumiem, kuri piemeklēja Cūkkārpas Raganu un burvju arodskolu."

"Es pašlaik tur mācos," Harijs ātri rakstīja. "Es mācos Cūkkārpā, un arī šobrīd te notiek šausmu lietas. Vai tu zini kaut ko par Noslēpumu kambari?"

Sirds kā neprātīga dauzījās krūtīs. 'Iomēr uz Melsudora atbildi nebija ilgi jāgaida — arī sarunbiedra rokraksts kļuva nekārtīgāks,

it kā viņš steigtos izstāstīt visu, kas viņam zināms:

"Protams, es zinu, ka pastāv Noslēpumu kambaris. Kad es mācījos skolā, mums apgalvoja, ka tā esot leģenda, ka tāda kambara nemaz nav. Taču tie izrādījās meli. Kad es mācījos skolā piekto gadu, kāds atvēra kambari, un tajā mītošais briesmonis uzbruka vairākiem skolēniem, līdz viens skolas audzēknis gāja bojā. Es notvēru cilvēku, kurš atvēra kambari, un viņu izslēdza no skolas. Taču direktors profesors Dipē, kaunēdamies, ka Cūkkārpā varēja notikt tādas lietas, aizliedza man par to stāstīt citiem. Meitenes nāvi pasludināja par nelaimes gadījumu. Atzīstot manus nopelnus, viņi pasniedza man glītu, spožu mantiņu, uz kuras bija iegravēts mans vārds, un piekodināja turēt muti. Taču es zināju, ka tas var notikt vēlreiz. Briesmonis turpināja slēpties savā midzenī, bet tas, kurš prata to izlaist no slēptuves, tā arī nenokļuva cietumā."

Steigdamies rakstīt atbildi, Harijs gandrīz apgāza tintnīcu.

"Skolā atkal notiek tas pats. Bijuši jau trīs uzbrukumi, un neviens nezina, kas tajos iejaukts. Kurš atvēra kambari iepriekšējā reizē?"

"Ja vēlies, es varu tev to parādīt," pauda Melsudora atbilde. "7u vari nenoticēt maniem vārdiem. Bet es ļaušu tev ienākt manās atmiņās par nakti, kad es notvēru vainīgo."

Harijs mirkli vilcinājās, spalvai svārstoties virs dienasgrāmatas lapas. Ko gan Melsudors bija iecerējis? Ko nozīmēja ienākt kāda atmiņās? Harijs nervozi pavērās uz guļamistabas durvīm. Telpā krēsloja. Kad viņš atkal pievērsās dienasgrāmatai, uz lapas bija redzams jauns teikums.

"Ļauj, es tev visu parādīšu."

Pēc mirkli garas pauzes Harijs uzvilka četrus burtus.

"Labi."

Dienasgrāmatas lapas iešalcās, it kā būtu uzpūtis spēcīgs vējš, tad tās sāka šķirties uz priekšu, līdz apstājās jūnija vidū. Harijam pavērās mute — mazais lodziņš pie trīspadsmitā datuma likās pārvērties sīciņā televizora ekrānā. Rokām viegli drebot, zēns pacēla grāmatu tuvāk acīm, lai ieskatītos mazajā četrstūrītī, un, pirms viņš aptvēra, kas notiek, zēns sajuta, ka neredzams spēks rauj uz priekšu. Lodziņš kļuva arvien platāks, ķermenis, likās, pacēlās no gultas, un viņš ar galvu pa priekšu ielidoja atvērtajā lappusē. Ap viņu sagriezās krāsu un ēnu karuselis.

Tad Harijs pēkšņi atkal zem kājām juta stingru pamatu un, drebēdams pie visām miesām, nogaidīja, līdz aina ap viņu atkal atguva asumu.

Viņš tūlīt saprata, kur atrodas. Apaļā istaba ar aizmigušajiem tēliem portretos bija Dumidora kabinets — tiesa, pie galda sēdošais cilvēks nebija Dumidors. Viedīga izskata trausls burvis, kura galvvidus bija gandrīz pliks, ja neņēma vērā dažas sirmu matu šķipsnas, sveces gaismā lasīja vēstuli. Šo vīru I Iarijs nekad iepriekš nebija redzējis.

—  Piedodiet, — zēns trīcošā balsī ierunājās. — Es negribēju tā ielauzties…

Taču burvis nepacēla acis. Viņš turpināja lasīt, tikko jaušami raukdams pieri. Harijs piegāja tuvāk galdam un nostostījās: — Nu… es tad iešu projām, labi?

Burvis vēl arvien nelikās par zēnu ne zinis. Šķita, ka viņš pat nedzird Harija balsi. Iedomājies, ka burvis varētu būt pakurls, Harijs ierunājās skaļāk.

—  Atvainojiet, ka iztraucēju jūs, es labprāt ietu, — viņš nu jau puskliegšus sacīja.

Burvis salocīja vēstuli un nopūtās, tad piecēlās kājās un, pat nepacēlis uz Hariju acis, pagāja cieši garām zēnam. Nonācis pie loga, vecais vīrs atvilka aizkarus.

Aiz loga pletās rubīnsarkanas debesis. Cik varēja noprast, rietēja saule. Burvis atgriezās pie galda, apsēdās un sāka virpināt īk•šķus, brīdi pa brīdim uzmezdams skatienu durvīm.

Harijs nopētīja kabinetu. Te nebija ne feniksa Foksa, ne dūcošo sudraba ietaišu. Tā laikam bija Melsudora laiku Cūkkārpa. Tas nozīmēja, ka skolas direktors bija šis svešais burvis, ne Dumidors un ka viņš pats bija tikai netverams rēgs, kuru piecdesmit gadu tālās pagātnes ļaudis nespēja saskatīt.

Pie kabineta durvīm klauvēja.

—   Ienāciet, — vārgā balsī sacīja vecais burvis.

Durvis pavēra gadus sešpadsmit vecs zēns. Viņš ienāca kabinetā un noņēma cepuri ar smailo galu. Viņam pie krūtīm mirdzēja sudrabotā prefekta nozīme. Zēns bija daudz garāks par Hariju, taču arī viņam bija kraukļa melni inad.

—  1ās esat jūs, Melsudor, — ierunājās direktors.

—  Profesor Dipē, vai vēlējāties mani redzēt? —jautāja Melsudors. Viņš izskatījās uztraucies.

—   Apsēdieties, — sacīja Dipē. — Es tikko izlasīju jūsu sūtīto vēstuli.

—   Skaidrs, — atbildēja Melsudors. Viņš apsēdās un cieši sakrampēja rokas.

—   Dārgo zēn, — laipni teica Dipē, — es diemžēl nevaru dot jums atļauju palikt skolā pa vasaru. Kāpēc gan jums nepavadīt brīvdienas mājās?

—   Nē, es to nevēlos, Melsudors ātri atbildēja. — Es labprātāk paliktu Cūkkārpā, nekā brauktu uz to… uz to…

— Ja atminos pareizi, brīvdienas jūs pavadāt vientiešu bāreņu patversmē? — ieinteresēti vaicāja Dipē.

— Jums taisnība, kungs, — mazliet piesarkdams, atbildēja Melsudors.

—  Jūs piedzimāt vientiešu ģimenē?

—   Ne gluži, — skaidroja Melsudors. — Vientiesis bija tikai mans tēvs, māte bija ragana.

—   Un abi jūsu vecāki?…

—     Māte nomira uzreiz pēc manas piedzimšanas. Bāreņu patversmē man stāstīja, ka viņa tikko paguvusi dot man vārdu, loms man ir dots par godu tēvam, bet Svereldo — par godu vectēvam.

Dipē līdzjūtīgi noklakšķināja mēli.

—Jums mani jāsaprot, Tom, — viņš nopūtās, — protams, mēs varētu ļaut jums izņēmuma kārtā palikt, tomēr, ņemot vērā pašreizējos apstākļus…

—  Vai jūs, kungs, runājat par uzbrukumiem? — jautāja Melsudors. Harijam krūtīs salēcās sirds, un viņš pievirzījās tuvāk, jo baidījās palaist garām kaut vārdu.

—   Par uzbrukumiem, jā gan, — atbildēja direktors. — Manu zēn, jūs taču redzat, cik muļķīgi būtu ļaut jums palikt pilī pēc trimestra beigām. īpaši, ja atceramies tikko notikušo traģēdiju… mūsu skolnieces nāvi… Bāreņu patversmē jūs būsiet drošībā. Starp citu, Burvestību ministrijā pašlaik tiek apspriesta skolas slēgšanas iespēja. Mums nav izdevies noskaidrot neko vairāk par šo — kā lai to nosauc — par šo negantību…

Melsudora acis iepletās.

—  Kungs, ja vainīgo izdotos noķert… Ja uzbrukumi beigtos…

—  Ko tu ar to gribi teikt? — Dipē saslējās krēslā, un viņa balsī izskanēja cerības. — Melsudor, vai jūs kaut ko zināt par šiem uzbrukumiem?

—  Nē, kungs, nezinu gan, — Melsudors ātri atbildēja.

Tomēr Harijam nez kādēļ likās, ka šis "nē" stipri vien atgādināja to "nē", ar kādu viņš bija atbildējis uz Dumidora jautājumu.

Izskatīdamies mazliet vīlies, Dipē atslīga krēslā.

—  Jūs varat iet, Tom…

Melsudors noslīdēja no krēsla un izgāja no telpas. Harijs zēnam sekoja.

Viņi devās lejup pa kustīgajām kāpnēm, līdz nonāca tumšajā gaitenī blakus neglītajai nezvēra skulptūrai. Melsudors apstājās. Harijs apstājāslīdz ar viņu. Cik varēja noprast, Melsudors saspringti domāja. Viņš kodīja lūpu, bet piere bija saraukta grumbās.

Tad, it kā pēkšņi būtu pieņemts lēmums, viņš steigšus devās projām pa gaiteni, un Harijs viņam sekoja, sperdams nedzirdamus soļus. Līdz pašai Ieejas zālei viņi nesastapa nevienu dzīvu dvēseli. Tur viņi ieraudzīja slaidu burvi ar gariem kastaņbrūniem matiem un bārdu. Jaunais burvis uzrunāja Melsudoru no marmora kāpņu vidus.

—   Kāpēc jūs, Tom, klīstat pa skolu tik vēlā stundā?

Harijs pārsteigts vēroja burvi. Tas izrādījās Dumidors, tikai tobrīd viņš bija piecdesmit gadu jaunāks.

—   Mani vēlējās redzēt direktors, — atbildēja Melsudors.

—   Skaidrs, bet nu gan steidzieties uz guļamistabu, — sacīja Dumidors un nopētīja Melsudoni ar to pašu Harijam tik labi pazīstamo, caururbjošo skatienu. — Sis nav klaiņošanai pa gaiteņiem piemērotākais laiks. Kopš…

Burvis grūtsirdīgi nopūtās, novēlēja Melsudoram labunakti un aizgāja. Melsudors nogaidīja, līdz Dumidors nozūd skatienam, un tad strauji metās lejup pa kāpnēm, kas veda pazemē. Harijs centās neatpalikt.

Harijam par sarūgtinājumu, tā vietā, lai aizvestu viņu līdz kādai slepenai ejai vai nezināmam gaitenim, Melsudors iegāja pazemes klasē, kur Harijam notika mikstūru nodarbības. Lāpas nebija iedegtas, un, kad Melsudors pievēra durvis, atstājot tajās tikai šauru spraudziņu, telpu pārņēma piķa melna tumsa. Harijs tik tikko spēja saskatīt Melsudoru, kurš kā sālsstabs stāvēja pie durvīm un vēroja gaiteni.

Harijam likās, ka viņi stāv pie durvīm vai veselu stundu. Viņš redzēja tikai Melsudora siluetu pie durvīm, otrs zēns slējās kā nekustīga statuja, pa spraugu uzmanīdams gaiteni. Un tajā brīdī, kad Harijs jau sāka zaudēt interesi un mazliet atslāba, prātodams, kā lai atgriežas tagadnē, viņš pēkšņi aiz durvīm saklausīja kustību.

Pa gaiteni kāds lavījās. Harijs dzirdēja, kā gājējs paslīd garām telpai, kurā slēpās Melsudors. Melsudors klusi kā ēna pavēra durvis un sekoja. Arī Harijs zagās uz pirkstgaliem, aizmirsis, ka neviens viņu nedzird.

Minūtes piecas viņi sekoja soļiem, bet tad Melsudors pēkšņi apstājās, mazliet pieliecis galvu. Soļi bija apklusuši, toties tad atskanēja jauni trokšņi. Harijs dzirdēja, kā čīkstot paveras durvis, mirkli vēlāk kāds čukstus ierunājās:

—  Nāk šu… man jādabū tevi laukā no šejiens… nāk nu… lien kastē…

Balss likās pazīstama.

Melsudors pēkšņi izlēca no savas slēptuves. Arī Harijs apgāja ap stūri un nostājās Melsudoram aiz muguras. Harijs varēja saskatīt milzīga auguma zēna tumšo apveidu. Milzis salīcis tupēja pie pavērtām durvīm, un viņam līdzās uz grīdas stāvēja ļoti liela kaste.

—   Labvakar, Rubeus, — skarbi uzsauca Melsudors.

Pārsteigtais zēns aizcirta durvis un pielēca kājās.

—   Ko tu te dar, Tom?

Melsudors piegāja tuvāk.

—  Viss ir cauri, — viņš sacīja. — Man nāksies ziņot par tevi, Rubeus. Viņi runā, ka Cūkkārpu slēgšot, ja uzbrukumi nebeigsies.

—   Par ko tu…

—  Es saprotu, tu negribēji nevienu nonāvēt. Tomēr briesmoņi nav īsti piemēroti mājdzīvnieku lomai. Es pieļauju, tu vienkārši izlaidi to pastaigāties…

—  Tas nekad nevienu nav nogalinājs! — iekliedzās milzīgais zēns un atmuguriski atkāpās pie slēgtajām durvīm. Viņam aiz muguras skanēja dīvaina čaboņa un klikšķi.

—   Paklausies, Rubeus, — turpināja Melsudors, pamazām virzīdamies tuvāk. — Mirušās meitenes vecāki rīt ieradīsies skolā. Cūkkārpa varētu parūpēties vismaz par to, lai radījums, kas nonāvēja meitenīti, tiktu iznīcināts…

—  Viņš nav vainīgs! — ierēcās zēns, un viņa kliedziena atbalss aizvēlās par tumšo gaiteni. — Viņš to nedarīt! Viņš nekad!

—   Paej malā, — sacīja Melsudors, izvilkdams savu zizli.

Melsudora burvestība pēkšņi pielēja gaiteni ar ugunīgu gaisinu.

Durvis aiz milzīgā zēna atsprāga ar tādu spēku, ka nabags ietriecās pretējā sienā. Bet tad izlauztajās durvīs parādījās kaut kas tāds, kas lika Harijam gari, sirdi plosoši iekliegties. Izskatījās gan, ka šo kliedzienu, izņemot viņu pašu, neviens cits nedzirdēja.

Pāris metru no zēna stāvēja milzīgs, zems ķermenis ar melnu kāju mudžekli, daudzām spīdošām ačtelēm un īsiem zobeniem līdzīgu spaiļu pāri — Melsudors vēlreiz pacēla savu zizli, taču viņš mazliet nokavēja. Neradījums notrieca Melsudoru no kājām un aizmetās projām pa gaiteni, drīz pazuzdams no skata. Melsudors pieslējās stāvus un acīm ieurbās tumsā. Tad viņš pacēla zizli, taču tajā brīdī viņam uzklupa milzīgais zēns un, kliegdams "NEEEEE!", sagrāba zizli un vēlreiz nogāza Melsudoru zemē.

Tad aina sāka griezties, visu pārņēma akla tumsa. Harijs juta, ka atkal krīt. Viņš ar skaļu blīkšķi iekrita savā gultā, atpakaļ grifidoru guļamistabā. Melsudora dienasgrāmata atvērta gulēja viņam uz krūtīm.

Pirms viņš atguva elpu, pavērās telpas durvis un ienāca Rons.

—  Tad te tu esi, — draugs sacīja.

Harijs pieslējās gultā sēdus. Viņa pieri klāja sviedri, un viņš trīcēja pie visām miesām.

—  Kas noticis? — Rons izskatījās norūpējies.

—  Ron, to izdarīja Hagrids. Pirms piecdesmit gadiem Noslēpumu kambari atvēra Hagrids.

CETRUPADSMITA NODAĻA. KORNĒLIJS FADŽS

Harijs, Rons un Hennione jau no sākta gala zināja, ka Hagridam, pašam par nelaimi, ļoti patīk milzīgi un bīstami radījumi. Kad viņi Cūkkārpā mācījās pirmo gadu, Hagrids savā mazajā koka namiņā mēģināja uzaudzināt pūķi, tāpat nebija viegli aizmirst milzīgo suni ar trijām galvām, kuru Hagrids bija iesaucis par Pūkainīti. Harijs bija pārliecināts — ja zēna gados Hagrids būtu izdzirdējis, ka kaut kur pilī ir paslēpts kāds nezvērs, milzis noteikti būtu darījis visu iespējamo, lai kaut ar acs kaktiņu šo nezvēru redzētu. Tad viņš droši vien nospriestu, ka, ieslodzītam slēptuves šaurībā, briesmonim klājas slikti, tāpēc vajadzētu tam ļaut izstaipīt daudzās kājas. Harijs ļoti skaidri spēja iedomāties, kā trīspadsmit gadu vecais Hagrids mēģina uzlikt Melsudora atmiņās redzētajam radījumam kakla siksnu un tad aiz pavadiņas ved to pastaigāties. Tiesa, Harijs bija vienlīdz pārliecināts, ka, tā rīkojoties, Hagrids nebija gribējis kādu nogalināt.

Tagad Harijs pat tā kā vēlējās, kaut nebūtu atklājis, ka darbojas Melsudora dienasgrāmata. Atkal un atkal Rons un Hermione lika viņam atsaukt atmiņā redzēto, līdz beidzot viņam līdz nāvei riebās šis stāsts, kā arī viegli paredzamā saruna, kas sekoja stāstam.

— Iespējams, Melsudors tomēr nenotvēra īsto vaininieku, — prātoja Hermione. — Varbūt cilvēkiem uzbruka kāds cits briesmonis…

—     Kā tev šķiet, cik briesmoņus iespējams paslēpt vienā skolā? — Rons drūmi vaicāja.

—   Mēs taču jau sen zinām, ka Hagridu izslēdza no skolas, — Harijs izmisis teica. — Un acīmredzot pēc Hagrida izslēgšanas uzbrukumi beidzās. Citādi Melsudors nesaņemtu savu goda zīmi.

Ronam pašam bija cits viedoklis.

—  Melsudors man stipri vien atgādina Persiju — kas lika viņam nodot Hagridu?

—   Ron, bet briesmonis bija nogalinājis skolēnu! — Hermione iebilda.

—    Turklāt Melsudoram nāktos atgriezties vientiešu bāreņu patversmē, ja Cūkkārpu slēgtu, — piemetināja Harijs. — Es nespēju viņam pārmest vēlmi palikt skolā…

Rons iekoda lūpā un tad it kā svārstoties jautāja: — Vai tu teici, ka satik Hagridu Nakteņu alejā?

—    Viņš pirka Miesēdāju līdzekli pret gliemjiem, — Harijs strauji atbildēja.

Trijotne apklusa. Pēc garas pauzes Hermione, mazliet vilcinoties, izteica kutelīgo jautājumu, kas bija uz mēles visiem: — Kā būtu, ja mēs aizietu pie Hagrida un pajautātu to viņam pašam?

—   Tā nu gan būtu jauka viesošanās. — Rons nošūpoja galvu. — Sveiks, Hagrid, pastāsti mums, lūdzu, vai tu pēdējā laikā neesi izlaidis pastaigā kādu mazliet traku un mazliet spalvainu radījumu?

Beigu beigās viņi nosprieda, ka neteiks neko Hagridam, ja vien nebūs jaunu uzbruknnu. Diena pēc dienas pagāja bez ļaunu vēstošās, bezmiesiskās balss, un draugi jau sāka cerēt, ka viņiem nekad nenāksies iztaujāt milzi par viņa izslēgšanas iemesliem. Bija jau pagājuši gandrīz četri mēneši kopš Džastina un Gandrīz-Bezgalvas-Nika pārakmeņošanas, un likās, ka visi —vai gandrīz visi — ir nosprieduši, ka briesmonis, lai kas tas bija, atgriezies savā midzenī uz palikšanu. Pīvzam beidzot bija apnikisi "Ak, Poter, tu nelga" dziesmele, un kādā herboloģijas stundā Ernijs Makmilans gluži pieklājīgi palūdza Harijam, lai pasniedzot šim spaini ar lecīgajām suņusēnēm. Marta beigās mandrāgu pulciņš trešajā siltumnīcā sarīkoja diezgan traku rautu ar pamatīgu bļaustīšanos. Profesore Asnīte varen nopriecājās.

—  Tikko mandrāgas mēģinās pārcelties dzīvot viena pie otras, mēs zināsim, ka tās ir pieaugušas, — viņa paskaidroja Harijam.

— Tad mēs varēsim atdzīvināt visus pārakmeņotos.

* * *

Lieldienu brīvdienu laikā otrgadniekiem nācās palauzīt galvu vēl par kādu jautājumu. Bija pienācis laiks izvēlēties priekšmetus trešajam mācību gadam, un vismaz Hermione pret šo uzdevumu izturējās ļoti nopietni.

—   Šis lēmums var ietekmēt visu tavu dzīvi, — viņa klāstīja Harijam un Ronam, kad trijotne pētīja katrs savu sarakstu, atzīmēdami vēlamos priekšmetus ar ķeksīšiem.

—  Kaut nu varētu tikt vaļā no mikstūrām, — ieminējās Harijs.

—  Tas nav iespējams, — drūmi noteica Rons. — Mums jāturpina apgūt visi vecie priekšmeti, citādi es ne par kādu naudu neizvēlētos aizsardzību pret tumšajām zintīm.

—   Bet tas taču ir tik svarīgs priekšmets! — iesaucās satriektā Hermione.

—  Ne tad, ja to māca Sirdsāķis, — sacīja Rons. — No viņa es esmu iemācījies vienīgi to, ka laumiņas ārā no sprosta labāk nelaist.

Neviļam Lēniņām vēstules ar dažnedažādiem padomiem sasūtīja vai visi dzimtas burvji un raganas. Apjucis un norūpējies viņš sēdēja ar izbāztu mēli un lasīja savus priekšmetu sarakstus, vaicādams klasesbiedriem, vai, viņuprāt, aritmantika esot grūtāka par seno rūmi mācību. Dīns Tomass, kurš, tāpat kā Harijs, bija uzaudzis starp vientiešiem, beigu beigās nospļāvās, aizmiedza acis, uz labu laimi iebakstīja lapā ar zižļa galu un tad atzīmēja priekšmetus, kuriem bija trāpījis. Hermione savukārt neuzklausīja nekādus padomus — viņa vienkārši pierakstījās uz visiem jaunajiem priekšmetiem.

Iedomādamies, ko teiktu tēvocis Vernons un Petūnijas tante, ja viņš mēģinātu apspriest savu turpmāko burvja karjeru ar viņiem, Harijs pie sevis drūmi pasmaidīja. Tiesa, arī viņš tomēr saņēma šādus tādus ieteikumus — savu viedokli labprāt izklāstīja Persijs Vizlijs.

— Tas daudzējādā ziņā atkarīgs no tā, ko tu, Harij, pats vēlies darīt, — skaidroja Grifidora prefekts. — Nekad nav par agru sākt interesēties par nākotni, tāpēc es ieteiktu pareģošanu. Mēdz apgalvot, ka viendešu mācība esot liderīgu studentu izvēle, tomēr es personīgi uzskatu, ka burvjiem ir labi jāpārzina nemaģiskās sabiedrības daļas ieradumi, īpaši, ja tu gatavojies strādāt kādā saistībā ar vientiešiem, — piemēram, mūsu tēvam nākas ar to saskarties diendienā. Savukārt manam brālim Čārlijam vienmēr padkusi neskartā daba, tāpēc viņš izvēlējās maģisko būtņu kopšanu. Izvēlies to, kas tev padodas vislabāk.

Harijam pašam gan šķita, ka labi viņam padodas tikai viena lieta — kalambols. Galu galā viņš atzīmēja tos pašus priekšmetus, kurus izvēlējās Rons — ja nu viņam galīgi neveiktos, būtu vismaz

kāds draugs, kam palūgt padomu.

* * *

Nākamā kalambola spēle grifidoriem bija paredzēta pret elšpūšiem. Žagars sauca komandu kopā uz treniņiem katru dienu pēc vakariņām, tāpēc Harijam tik tikko atlika laika mājasdarbiem, bet par visu citu nācās aizmirst. Tiesa, treniņos komandai veicās arvien labāk — vai vismaz sausāk. Vakarā pirms svētdienas spēles viņš devās uz guļamistabu, lai noliktu slotu, juzdams, ka Grifidora izredzes iegūt Kalambola kausu nekad nav bijušas labākas.

Taču viņa priecīgajai omai nebija lemts ilgs mūžs. Pie guļamistabas durvīm viņu sagaidīja galīgi apjukušais Nevils Lēniņš.

—   Harij… es nezinu, kurš to izdarīja. Es nupat atklāju…

Bailīgi vērodams Hariju, Nevils pavēra durvis.

Harija mantu lādes saturs bija izsvaidīts pa visu istabu. Uz grīdas saplēsta gulēja viena no viņa virsdrēbju kārtām. Gultas veļa bija norauta no gultas, atvilktnes izvilktas, to saturs izkaisīts pa matraci.

Nespēdams bilst ne vārda, Harijs piegāja pie gultas, pa ceļam uzkāpdams uz lappusēm, kas bija izplēstas no "Tusiņa ar troļļiem".

Kamēr viņi ar Neviļu klāja palagus atpakaļ uz gultas, guļamistabā ienāca Rons, Dīns un Sīmuss. Dīns skaļi nolamājās.

—  Kas noticis, Harij?

—  Nav ne mazākās jausmas, — atbildēja Harijs. Rons tikmēr sāka pētīt Harija drānas. Visas kabatas bija izgrieztas uz otru pusi.

—  Kāds te kaut ko ir meklējis, — noteica Rons. — Vai kas pazudis?

Harijs sāka vākt kopā savas mantas un sviest tās atpakaļ lādē. Iemetis lādē pēdējo Sirdsāķa sējumu, viņš aptvēra, kā te trūkst.

—  Pazudusi Melsudora dienasgrāmata, — viņš pusbalsī teica Ronam.

—  Ko?

Harijs pamāja ar galvu uz guļamistabas durvīm, un viņi abi izgāja kāpnēs. Viņi noskrēja lejā uz pustukšo Grifidora koptelpu im piegāja pie Hermiones, kura tobrīd lasīja grāmatu "Vienkārši par senajām rūnām".

Arī Hermioni jaunumi pagalam satrieca.

—   Bet… to varēja nozagt tikai grifidors… neviens cits taču nezina mūsu paroli…

—  Tieši tā, — noteica Harijs.

Nākamais rīts sagaidīja viņus ar spožu sauli un vieglu, svaigu vējiņu.

—  Lieliska diena kalambolam! — pie brokastu galda priecājās Žagars, kraudams uz komandas biedru šķīvjiem pamatīgas olu kulteņa porcijas. — Pasteidzies, Harij, tev pirms spēles kārtīgi jāpaēd.

Bet Harijs tikmēr pētīja pie Grifidora galda sēdošos un prātoja, kurš no viņiem ir Melsudora dienasgrāmatas jaunais īpašnieks. Hermione mudināja ziņot par zādzību, tomēr Harijam šī doma īsti nepatika. Viņam nāktos kādam no pasniedzējiem izstāstīt visu par dienasgrāmatu — un cik tad daudz bija tādu, kuri zināja, par ko no skolas pirms piecdesmit gadiem izslēdza Hagridu? Viņš nevēlējās būt tas, kurš uzjunda nepatīkamas atmiņas.

Kad viņš kopā ar Ronu un Hermioni izgāja no Lielās zāles, lai dotos uz guļamistabu pēc kalambola spēlei nepieciešamā ekipējuma, arvien augošajai nepatikšanu listei pievienojās vēl viena nopietna rūpe. Tikko viņš spēra kāju uz marmora kāpnēm, viņš atkal izdzirdēja balsi: — Šoreiz nogalināt… ļauj man plosīt… izsūkt…

Harijs skaļi iekliedzās, un Rons ar Hermioni pēkšņās bailēs atlēca sāņus.

—  Balss! — sacīja Harijs, palūkodamies pāri plecam. — Es atkal dzirdēju to pašu balsi — vai jūs kaut ko dzirdējāt?

Rons stāvēja ieplestām acīm, noliedzoši purinādams galvu. Taču Hermione iezvēla sev ar plaukstu pa pieri.

—   Harij, es, liekas, kaut ko sāku saprast! Man jātiek uz bibliotēku!

Un viņa metās augšā pa kāpnēm.

—   Ko viņa sāk saprast? — izklaidīgi pārvaicāja Harijs, vēl arvien skatīdamies apkārt un pūlēdamies aptvert, no kurienes skanēja balss.

—  Kaut ko tādu, par ko man nav ne jausmas, — vēl arvien purinādams galvu, nomurmināja Rons.

—   Bet kāpēc viņa aizskrēja uz bibliotēku?

—  Tāpēc, ka Hermione tā dara vienmēr. — Rons paraustīja plecus. —Ja šaubies, dodies uz bibliotēku.

Harijs, nespēdams izlemt, ko darīt tālāk, palika turpat uz vietas, pūlēdamies vēlreiz saklausīt balsi, taču tagad no Lielās zāles uz ārdurvīm, skaļi čalodama, plūda cilvēku straume — visi steidzās uz kalambola laukumu.

—  Labāk pasteidzies, — ierunājās Rons. — Tūlīt būs vienpadsmit — sāksies spēle.

Harijs aizskrēja uz Grifidora torni, paķēra savu divtūkstošo nimbu un iejuka pūlī, kas plūda uz sporta laukuma pusi, tomēr viņa domas vēl arvien kavējās pilī, pie bezmiesiskās balss. Ģērbtuvēs uzvelkot sarkano formas tērpu, viņu mierināja viena vienīga doma — visa skola atradās šeit, tribīnēs, lai noskatītos spēli.

Vētrainu aplausu pavadītas, komandas izgāja laukumā. Olivers Žagars iesildoties aplidoja kārtis laukuma tālajā galā, bet Hūča madāma tikmēr atbrīvoja bumbas. Dzeltenajās formās tērptie elšpūši stāvēja pulciņā laukuma malā, laikam vēl pēdējo reizi pārrunādami spēles taktiku.

Tajā brīdī, kad Harijs jau kāpa uz slotas, laukumā aizelsusies izsteidzās profesore Maksūra. Rokās viņai bija milzīgs sarkans skaļrunis.

Harijam pamira sirds.

—   Spēle ir atcelta, — vērsdamās pie pārpildītajām tribīnēm, paziņoja profesore Maksūra. Atskanēja neapmierināta ūjināšana un saucieni. Olivers Žagars izskatījās satriekts. Viņš nolaidās zemē un, pat īsti nenokāpis no slotas, skriešus metās pie profesores Maksūras.

—  Bet profesore! — viņš sauca. — Mums taču jāspēlē… kauss… Grifidors…

Nepievērsdama savas komandas kapteinim nekādu vērību, profesore Maksūra turpināja kliegt skaļrunī: — Visiem audzēkņiem jādodas uz koptelpām, kur namu vecākie sniegs turpmākos norādījumus. Un tagad, lūdzu, pasteidzieties!

Tad viņa nolaida skaļruni un pamāja Harijam.

—   Šķiet, Poter, būtu labāk, ja jūs nāktu man līdzi…

Brīnīdamies, kāpēc arī šoreiz viņu tur aizdomās, Harijs ievēroja, kā no kurnēšanas pārņemtā pūļa izskrien Rons. Draugs drīz vien panāca Hariju un profesori Maksūru, kuri raitā solī gāja uz pili. Harijam par lielu pārsteigumu, profesore Maksūra neiebilda pret Rona klātbūtni.

—  Jā, arī tev, Vīzlij, labāk būt klāt.

Daļa tuvumā esošo skolēnu šķendējās par spēles atcelšanu, bet vēl citi izskatījās satraukti. Profesore Maksūra ieveda Hariju un Ronu skolā, viņi sāka kāpt augšup pa marmora kāpnēm, tikai šoreiz, šķiet, viņi negāja uz kabinetu pusi.

Kad viņi tuvojās slimnīcas palātām, profesore Maksūra ierunājās negaidīti klusā, gandrīz maigā balsī: — Saņemieties, zēni, tas nebūs viegli. Atkal ir noticis uzbrukums… vēl viens divkāršs uzbrukums.

Harijam likās, ka visas viņa iekšas apmet drausmīgu salto. Profesore Maksūra atvēra durvis, un abi zēni iegāja palātā.

Pomfreja madāma stāvēja, noliekusies pār piektgadnieci ar gariem, viļņotiem matiem. Harijs viņu atcerējās — tā bija meitene no Kraukļanaga, kurai viņi reiz prasīja ceļu uz Slīdeņa koptelpām. Bet blakus gultā gulēja…

—  Hermione! — ievaidējās Rons.

Hermione gulēja kā sasalusi, un atvērtās acis stiklaini raudzījās griestos.

—  Viņas atrada netālu no bibliotēkas, — paskaidroja profesore Maksūra. — Vai kāds no jums zina, kāpēc uz grīdas līdzās viņām mētājās šis te?

Profesorei rokās bija mazs, apaļš spogulītis.

Harijs un Rons, vēl arvien blenzdami uz Hermioni, papurināja galvas.

—  Tagad es pavadīšu jūs uz Grifidora torni, — smagi nopūzdamās, sacīja profesore Maksūra. — Man ir jārunā ar pārējiem skolēniem.

* * *

—  Pēc sešiem vakarā visiem audzēkņiem jābūt sava nama koptelpās. Ir stingri noliegts pēc noteiktā laika atrasties ārpus šīm telpām. Audzēkņi nedrīkst doties uz labierīcībām, ja viņus nepavada skolotājs. Visas kalambola spēles un treniņi tiek atlikti uz nenoteiktu laiku. Pagaidām vakaros nenotiks nekādi papildu pasākumi.

Koptelpā sapulcētie grifidori klusēdami uzklausīja profesores Maksūras vārdus. Viņa satina pergamentu, no kura bija lasījusi paziņojumu, un aizsmakušā balsī piebilda: — Šķiet, jūs jau saprotat, ka tikai retu reizi iepriekš es esmu bijusi tik satraukta. Ja uzbrukumu vaininieku neatklās, iespējams, skolu nāksies slēgt. Tāpēc, ja kāds pieļauj iespēju, ka viņa rīcībā esošās ziņas varētu palīdzēt, es jūs ļoti lūdzu nekavējoties paziņot par to kādam no skolotājiem.

Viņa mazliet neveikli izrāpās ārā pa portreta caurumu, bet grifidoru koptelpu tūlīt pāršalca satrauktas balsis.

—   Cietuši jau divi grifidori, pat ja neņem vērā mūsu spoku, tad viens kraukļanags un viens elšpūtis, — vārdu ņēma Freda un Džordža Vīzliju draugs Lī Džordans un runādams nolocīja pirkstu pēc pirksta. — Vii tad neviens skolotājs nav pamanījis, ka slīdeņiem nekas ļauns nenotiek? Vai tad nav skaidrs, ka visas nelaimes ceļas no Slīdeņa? Slīdeņa mantinieks, Slīdeņa briesmonis — kāpēc gan vienkārši neizslēgt no skolas visus slīdeņus? — viņš uzbudināti sauca, bet pārējie māja ar galvu un pat aplaudēja.

Persijs Vīzlijs sēdēja krēslā turpat aiz muguras LI, taču šis un reiz bija retais gadījums, kad prefekts nevēlējās skaļi paust savus uzskatus. Viņš izskatījās bāls un apjucis.

—   Persijs ir satriekts, — Džordžs klusiņām paskaidroja I Iarijam. — Tā meitene no Kraukļanaga — Penelope Klērvotera — ir prefekte. Šķiet, līdz šim viņam likās, ka briesmonis neuzdrīkstēsies uzbrukt prefektam.

Taču Harijs īsti neklausījās Vīzliju dvīņa vārdos. Viņš nespēja aizmirst Hermiones izskatu, to, kā viņa gulēja slimnīcas gultā kā izkalta no akmens. Un, ja uzbrukumu vaininieku neatradīs, viņam visu dzīvi nāksies pavadīt kopā ar Dērslijiem. Toms Melsudors nodeva Hagridu, jo skolas slēgšanas gadījumā viņam draudēja atgriešanās vientiešu bāreņu patversmē. Harijs gluži labi saprata, ko bija jutis otrs zēns.

—  Ko mēs tagad darīsim? — Rons čukstēja Harijam ausī. — Kā tu domā — vai viņi tur aizdomās Hagridu?

—  Mums ir jāaprunājas ar viņu, — Harijs beidzot izlēma. — Es neticu, ka šoreiz vainīgs ir viņš, tomēr, ja viņš izlaida briesmoni no tā slēptuves iepriekšējā reizē, viņam ir jāzina, kā iekļūt Noslēpumu kambarī, un arī tas būtu daudz, ja viņš mums to izstāstītu.

—   Bet Maksūra taču piekodināja atrasties koptelpās, ja vien nenotiek stundas…

—   Man liekas, — vēl klusāk sacīja Harijs, — ir pienācis laiks

vēlreiz izmantot mana tēva atstāto Paslēpni.

* * *

No tēva Harijs bija mantojis vienu vienīgu lietu — garo, sudrabaino Pašlepni. Tā bija vienīgā iespēja, neviena nemanītiem, izlavīties no skolas un apciemot Hagridu. Viņi devās uz guļamistabu ierastajā laikā un nogaidīja, kamēr Nevils, Dīns un Sīmuss beidz spriest par Noslēpumu kambari un aizmieg. Tad viņi izlīda no gultām, atkal apģērbās un uzmeta plecos Paslēpni.

Gājiens cauri pilij sagādāja vairāk uztraukumu nekā prieka. Harijs bija klīdis pa skolu naktīs jau iepriekš, taču nekad agrāk pēc saulrieta gaiteņos nebija bijis tik daudz kustības. Skolotāji, prefekti un spoki, sadalījušies pāros, apstaigāja gaiteņus, lūkodami, vai kur nemanīs ko aizdomīgu. Paslēpnis padarīja viņus neredzamus, bet ne nedzirdamus. īpaši bīstamā situācijā viņi nokļuva tad, kad Rons sāpīgi sadauzīja kājas īkšķi tikai pāris soļu attālumā no Strupa. Par laimi, Strups nošķaudījās vienlaikus ar Rona vaidu. Kad draugi tika līdz lielajām ozolkoka durvīm un izlavījās ārā, viņi varēja atviegloti uzelpot.

Bija skaidra, zvaigžņota nakts. Viņi steidzās uz Hagrida namiņa gaišo logu pusi. Pie pašām durvīm viņi novilka Paslēpni.

Pāris mirkļu pēc klauvējiena ITagrids atrāva durvis. Zēniem bija pievērsts uzvilkts stops, bet milzim aiz muguras skaļi rēja Ilknis.

—  Tā, — sacīja namiņa saimnieks, nolaizdams ieroci un mazliet pārsteigts skatīdamies uz puikām. — Ko jūs abi te dar?

—   Kam tev tas? — ienācis mājā, Harijs atbildēja ar pretjautājumu un norādīja uz stopu.

—  Tāpat… tāpat… — Hagrids nomurmināja. — Es tik gaidīj… ak, neko… Piesēž… Es uztaisīš tēju…

Milzis, šķiet, īsti neaptvēra, ko pats dara. Vispirms viņš gandrīz izdzēsa pavardu, izšļāks tīdams liesmās ūdeni no trumuļa, un tad ar lāpstai līdzīgās plaukstas neveiklu kustību sasita tējkanniņu.

—  Kas tev lēcies, Hagrid? — vaicāja Harijs. — Vai tu dzirdēji par Hermioni?

—  Jā, dzirdēj gan, dzirdēj, — balsij nodrebot, atbildēja Hagrids.

Brīdi pa brīdim milzis uzmeta nemierīgu skatienu logiem. Viņš pielēja divas pamatīgas krūzes ar karstu ūdeni (aizmirsdams ielikt tajās tējas maisiņus) un nolika tās zēniem priekšā. Brīdi, kad viņš lika uz šķīvja pamatīgu augļu plātsmaizes gabalu, pie namiņa durvīm atskanēja skaļš klauvējiens.

Plātsmaize izkrita Hagridam no rokām. Harijs un Rons pārbijušies saskatījās, tad pārmeta pāri galvām Paslēpni un nolīda vienīgās istabas stūrī. Hagrids pārliecinājās, ka zēnus neredz, paņēma savu stopu un vēlreiz atvēra ārdurvis.

—   Labvakar, Hagrid.

Durvīs stāvēja Dumidors. Izskatīdamies ļoti nopietns, Cūkkārpas direktors ienāca telpā, un viņam sekoja vēl kāds vīrietis, kurš izskatījās visai dīvaini.

Svešinieks bija pamaza auguma pilnīgs vīriņš ar izspūrušiem matiem un noraizējušos sejas izteiksmi. Mugurā viņam bija neparasts drēbju mistrojums — smalki svītrains uzvalks, spilgti sarkana kaklasaite, garš, melns mētelis un lillīgi zābaki smailiem purniem. Pasitis padusē, viņš nesa sulīgi zaļu kadiņu.

— Tas ir tēta priekšnieks! — izdvesa Rons. — Kornēlijs Fadžs, burvestību ministrs!

Harijs iegrūda draugam dunku sānos, likdams apklust.

Hagrids izskatījās nobālējis, viņa pieri klāja sviedri. Viņš iekrita vienā no saviem krēsliem un vispirms nopētīja Dumidoru, tad Kornēliju Fadžu.

—   Nelāga situācija, Hagrid, — stingri noteica Fadžs. — Ļoti nelāga situācija. Nācās ierasties pašam personīgi. Četri uzbrukumi vientiešu ģimenēs dzimušajiem. Tas nu reiz ir par daudz. Ministrijai gribot negribot jāiejaucas.

—  Es nekad, — iesāka Hagrids, lūdzošām acīm skatīdamies uz Dumidoru, — jūs, profesor Dumidor, taču zināt, es nekad…

—   Es gribētu, lai jūs, Kornēlij, saprotat vienu — es pilnībā uzticos Hagridam, — saraucis pieri, Dumidors vērsās pie Fadža.

—  Klausieties, Baltus, — juzdamies neērti, sacīja Fadžs. — Tas, ko mēs zinām, liecina pret Hagridu. .Ministrijai ir jārīkojas — to pieprasa skolas padomes locekļi.

—   Es jums, Kornēlij, vēlreiz atkārtoju — tas, ka jūs aizvedīsiet Hagridu, neko nevērsīs uz labu, — sacīja Dumidors. Harijs ievēroja, ka Cūkkārpas direktora zilajās acīs sprēgāja agrāk neredzētas uguntiņas.

—    Pamēģiniet uz mirkli iejusties manā ādā, — ņurcīdams katliņu, sacīja Fadžs. — Uz mani izdara spiedienu. Kaut kā taču man ir jārīkojas. Ja izrādīsies, ka Hagrids nav vainīgs, viņš bez liekām runām atgriezīsies skolā. Bet šoreiz man viņš jāņem līdzi. Man nekas cits neatliek. Es nepildītu savus pienākumus…

—   Ņemt mani līdz? — drebēdams pārjautāja Hagrids. — Uz kurieni ņemt?

—  Tikai uz īsu brīdi, — purpināja Fadžs, cenzdamies neskatīties Hagridam acīs. — Tas nav sods, Hagrid, tikai piesardzība. Ja notvers kādu citu, mēs jums atvainosimies un tūlīt izlaidīsim…

—  Tak ne Azkabana? — nogārdzās Hagrids.

Pirms Fadžs paguva atbildēt, pie durvīm vēlreiz skaļi pieklauvēja.

Durvis atvēra Dumidors. Šoreiz dunku sānos saņēma Harijs — viņa pārsteiguma sauciens Ronam bija licies pārāk skaļš.

Hagrida būdā, tērpies melnā ceļojuma apmetnī un smaidīdams aukstu, apmierinātu smaidiņu, ienāca Lūcijs Malfoja kungs. Ilknis ieņurdējās.

—  Jūs jau esat šeit, Fadž, — ienācējs atzinīgi novilka. — Apsveicami, apsveicami…

—  Ko jūs šeit dar? — nikni iesaucās Hagrids. — Taisās ārā no manas mājas!

—  Mans dārgais draugs, lūdzu, ticiet man, ka atrašanās šajā — ē, vai jūs tiešām nosaucāt to par māju? — nesagādā man ne mazāko patiku, — manierīgi sacīja Lūcijs Malfojs, aplaizdams nelielajai telpai nicīgu skatienu. — Man nācās steidzīgi apmeklēt skolu, un man darīja zināmu, ka direktors atrodoties šeit.

—   Ko jūs, Lūcij, īsti vēlaties no manis? — vaicāja Dumidors. Viņš runāja laipni, tomēr uguns zilajās acīs tā arī nebija apdzisusi.

—  Man ir ļoti grūti jums, Dumidor, to paziņot, — laiski ierunājās Malfoja kungs, izvilkdams palielu pergamenta tīstokli, — taču padomes locekļi vienojās, ka jums ir jāatkāpjas. Šī ir pavēle par jūsu atstādināšanu no amata uz izmeklēšanas laiku — un uz tās ir visi divpadsmit paraksti. Diemžēl mums liekas, ka jūs vairs nevaldāt pār situāciju. Cik uzbrukumi atkal ir notikuši? Šopēcpusdien divi jauni upuri, ja nemaldos? Ja tā turpināsies, Cūkkārpā drīz nebūs neviena vientiešu ģimenēs dzimuša audzēkņa, un mēs visi apzināmies, kāds drausmīgs zaudējums tas būtu mūsu skolai.

—  Pag, pag, Lūcij, ko tu gribi teikt, — satraukti iebilda Fadžs.

—   Dumidors atstādināts… nē, nē… šobrīd mēs nevēlamies…

—   Direktora iecelšana — un arī atstādināšana — ir padomes locekļu ziņā, Fadž, — lietišķi turpināja Malfoja kungs. — Un tā kā Dumidoram nav izdevies aizkavēt šos uzbrukumus…

—  Paklausieties, Lūcij, ja tas nav izdevies Dumidoram… — uz Fadža virslūpas tagad varēja skaidri saredzēt sviedru pērlītes,

—   …proti, kuram tad tas izdosies?

—  Par to mums vēl jāspriež, — nelāgi smaidīdams, sacīja Malfoja kungs. — Bet tā kā mēs visi divpadsmit nobalsojām…

Hagrids pielēca kājās tik sparīgi, ka viņa melnās pinkas, šķiet, pieskārās griestiem.

—  Klau, Malfoj, un cikus no viņiem tev pirms tā balsojuma vajadzēj biedēt un draudēt? — Hagrids auroja.

—  Mierīgāk, mierīgāk, ar tādiem dusmu izvirdumiem jūs, Hagrid, kādu dienu iekulsieties lielās nepatikšanās, — Malfojs mierīgi teica. — Es neieteiktu jums tā kliegt uz sargiem Azkabanā. Viņiem tas var nepatikt.

—  Jūs nedrīkst noņemt Dumidoru! — nelikdamies zinis par draudiem, Hagrids turpināja tik skaļi, ka Ilknis smilkstēdams paslēpās savā grozā. — Ja jūs viņu noņems, vientiešu ģimenēs dzimuš zaudēs pēdējo cerību! Sāksies slepkavošan!

—  Nomierinies, Hagrid, — sacīja Dumidors. Tad viņš pievērsās Lūcijam Malfojam.

— Ja reiz padomes locekļi vēlas manu atkāpšanos, es, protams, pakļaušos viņu lēmumam.

—   Bet… — saminstinājās Fadžs.

—  Nē! — noņurdēja Hagrids.

Dumidors neatrāva savas ugunīgi zilās acis no Lūcija Malfoja auksti pelēkajām.

—  Tomēr, — Dumidors tagad runāja ļoti lēnām, skaidri atdalīdams vārdu no vārda, lai neviens telpā klātesošais nepalaistu garām ne zilbes, — jūs sapratīsiet, ka pavisam no šīs skolas es aiziešu tikai tad, kad šeit vairs nebūs nevienas man uzticīgas dvēseles. Tāpat jums jāsaprot, ja Cūkkārpā kāds meklēs palīdzību, viņš to vienmēr atradīs.

Harijam šķita, ka Dumidors velta īsu mirkli arī stūrim, kurā bija paslēpies viņš un Rons.

—    Apskaužams jūtīgums, — paklanīdamies sacīja Malfojs.

—  Mums visiem, Baltus, pietrūks jūsu — hm — īpatni savdabīgās pieejas problēmu risināšanai, un es ceru, ka jūsu pēctecim izdosies aizkavēt "slepkavošan", kā te šovakar izskanēja.

Viņš piegāja pie namiņa durvīm, atvēra tās un paklanījies pagaidīja, kamēr pa tām iziet Dumidors. Tad Fadžs, vēl arvien žņaudzīdams rokās katliņu, paskatījās uz Hagridu. Tomēr Hagrids nesteidzās, viņš dziļi ieelpoja un, rūpīgi apsvērdams vārdus, sacīja:

—  Ja kāds grib uzzināt ko vairāk, viņam tik jālūk, kur zirnekļi iet. Tas aizveds, kur vajg! Vairs man nav, ko teikt.

Fadžs apjucis skatījās uz milzi.

—   Labi, es nāk, — noteica Hagrids, uzmezdams plecos savu kurmjādu mēteli. Bet, jau sekodams Fadžam, viņš vēl uz mirkli apstājās durvīs un skaļi sacīja: — Un kāds lai baro Ilkni, kamēr es būs projām.

Durvis aizcirtās, un Rons norāva no galvas Paslēpni.

—  Tagad tikai sāksies, — viņš aizlūzušā balsī noteica. — Dumidors ir projām. Tikpat labi viņi varēja uzreiz slēgt skolu. Profesoram promesot, skolā katru dienu notiks pa uzbrukumam.

Ilknis sāka kaukt un skrāpēties pie durvīm.

PlECPADSMITA NODAĻA ARAGOGS

V

eco pili pamazām savā varā pārņēma vasara. Gan debesis, gan ezers laistījās neaizmirstuļu zilā krāsā, bet siltumnīcās uzziedēja puķes, lielas kā kāpostgalvas. Tomēr pils apkaime, kurā vairs nemanīja Hagridu klīstam pa laukiem ar Ilkni uz papēžiem, Harijam likās sveša; tiesa, ari pils iekšienē gaisotne bija aplam nelāga — jo kas gan briesmīgāks vēl varēja notikt?

Harijs un Rons mēģināja apciemot Hermioni, taču viņus palātā neielaida — apmeklējumi nu bija aizliegti.

— Mēs vairs nevaram atļauties nekādas vaļības, — cauri durvju spraugai stingri noteica Pornfreja madāma. — Nē, man ļoti žēl, ir iespējams, ka uzbrucējs mēģinās iekļūt palātā, lai piebeigtu savus upurus…

Tagad, kad Dumidora pilī nebija, bailes iespiedās visos stūrīšos. Likās, ka saule, kas apspīd pils mūrus no ārpuses, netiek cauri spraišļotajiem logiem. Reti izdevās ieraudzīt rūpju nenomāktu, nesaspringušu seju, un, ja arī gaiteņos atskanēja smiekli, tie likās pārāk spalgi un nedabiski, tāpēc jo ātri noklusa.

Harijs atkal un atkal pie sevis atkārtoja Dumidora pēdējos vārdus. "Pavisam no šīs skolas es aiziešu tikai tad, kad šeit vairs nebūs nevienas man uzticīgas dvēseles… Ja Cūkkārpā kāds meklēs palīdzību, viņš to vienmēr atradīs." Bet ko gan līdzēja šie vārdi? Pie kā īsti meklēt šo palīdzību, ja reiz visi likās tikpat apjukuši un pārbiedēti kā viņš pats?

Ilagrida norāde par zirnekļiem bija daudz skaidrāka — bet, tavu nelaimi, pilī vairs nemanīja nevienu zirnekli, kam sekot. Lai kur iedams, Harijs ielūkojās visos kaktos, un Rons, gan visai negribīgi, viņam palīdzēja. Protams, viņus kavēja aizliegums staigāt pa skolu vienatnē, pārvietoties drīkstēja tikai kopā ar pārējiem grifidoriem. Vairumu pārējo audzēkņu šis rīkojums, šķiet, pat iepriecināja, turpretī Hariju noteikums, ka viņus no stundas uz stundu kā aitas ganīja pasniedzēji, pagalam kaitināja.

Tiesa, viens cilvēks šajā baiļu un aizdomu pilnajā gaisotnē jutās kā zivs ūdenī. Drako Malfojs soļoja pa skolu tā, it kā viņu tikko būtu iecēluši par zēnu vecāko. Harijs īsti nesaprata, kāpēc Drako liekas tik apmierināts. Bet tad, nedēļas divas pēc Dumidora un Hagrida aizbraukšanas, mikstūru stundā sēžot Malfojam tieši aiz muguras, Harijs noklausījās, kā Drako lielās Krabem un Goilam.

—   Es vienmēr ticēju, ka tieši tēvs spēs tikt vaļā no Dumidora, — viņš plātījās, pat necenzdamies pieklusināt balsi. — Es jau jums stāstīju — tēvs vienmēr uzskatījis, ka Dumidors ir sliktākais direktors Cūkkārpas vēsturē. Varbūt tagad mums būs kārtīgs direktors. Kāds, kurš negribēs, lai Noslēpumu kambaris būtu ciet. Maksūra neizvilks ilgi, viņa ir tikai vietas izpildītāja…

Strups paslīdēja garām Harijam, izlikdamies nemanām Hermiones tukšo vietu un auksto katlu.

—   Skolotāja kungs, — skaļi ierunājās Malfojs. — Skolotāja kungs, kāpēc Iaiy№ nepieteiktos uz šo amatu?

—  Paga, paga, Malfoj, — sacīja Strups, tiesa, nepaspēdams apslāpēt smaidu, kas iezagās viņa plāno lūpu kaktiņos. — Profesoru Dumidoru skolas padomes locekļi ir tikai atstādinājuši uz laiku. Uzdrošinos apgalvot, ka viņš drīz atgriezīsies.

—Jā, protams, — nospurdza Malfojs. — Es domāju, ka mana tēva balss jums būtu garantēta, skolotāja kungs, ja vien jūs pieteiktos uz direktora vietu. Es pateikšu tēvam, ka jūs esat labākais skolotājs Cūkkārpā…

Strups tagad klīda pa pazemes klasi ar apmierinātu smīnu sejā. Labi, ka viņš neievēroja Sīmusu Finigenu, kurš izlikās vemjam savā kadā.

—   Brīnos, kāpēc gan visi draņķasiņi vēl nav sakravājuši savas somas, — Malfojs turpināja vārīties. — Varu saderēt uz pieciem galeoniem, ka nākamais būs pagalam. Žēl tikai, ka tā nebija Grendžera…

Tajā brīdī, par laimi, atskanēja zvans. Izdzirdējis Malfoja beidzamos vārdus, Rons nolēca no sava krēsla, taču burzmā, kad visi vāca kopā grāmatas un somas, viņa uzbrukuma mēģinājumu neviens nepamanīja.

—  Palaidiet mani viņam klāt, — Rons ņurdēja, bet Harijs un Dīns tikmēr centās noturēt viņu aiz rokām. — Man vienalga, man nav vajadzīgs zizlis, es nožņaugšu viņu ar kailām rokām…

—  Pasteidzieties, man vēl jāaizved jūs uz herboloģiju, — pāri skolēnu galvām norēja Strups, un tad klase devās ceļā, izlocīdamās pa gaiteņiem kā krokodils. Harijs, Rons un Dīns turējās virtenes beigās. Rons vēl arvien centās izrauties no draugu tvēriena. Ronu atlaist viņi uzdrīkstējās tikai tad, kad Strups izveda viņus no pils un visi starp dārzeņu dobēm soļoja uz siltumnīcu pusi.

Herboloģijas stundas tagad noritēja diezgan drūmi, jo viņu vidū trūka jau divu skolēnu — Džastina un Hermiones.

Profesore Asnīte uzdeva apgriezt Abesīnijas čokurvīģes. Kad Harijs piegāja pie komposta kaudzes ar nokaltušajiem stublājiem, viņš saskrējās vaigu vaigā ar Erniju Makmilanu. Ernijs ievilka dziļu elpu un ļod oficiāli paziņoja: — Es tikai vēlētos tev, Harij, atvainoties par to, ka turēju tevi aizdomās. Es zinu, tu nekad nebūtu uzbrucis Hermionei Grendžerai, un es lūdzu piedošanu par visu, ko sarunāju. Tagad mēs esam vienā laivā, un, lūk…

Ernijs pastiepa tuklu plaukstu, un Harijs to paspieda.

Ernijs un viņa draudzene I Ianna pienāca strādāt pie tās pašas čokurvīģes, pie kuras jau līkņāja Harijs un Rons.

—   Izskatās, ka tam tipiņam, tam Drako Malfojam, — iesāka Ernijs, lauzdams nost nokaltušos zarus, — viss notiekošais briesmīgi iet pie sirds. Vai zināt, es pieļauju iespēju, ka Slīdeņa mantinieks varētu būt viņš.

—   Tu nu gan esi apķērīgs, — noburkšķēja Rons, kurš, šķiet, nebija piedevis Ernijam tik viegli kā Harijs.

—  Vai tu, Harij, domā, ka tas varētu būt Malfojs? — vaicāja Ernijs.

—  Nē, — Harijs atbildēja tik pārliecināti, ka Ernijs un Hanna pārsteigti saskatījās.

Vēl pēc mirkļa Harijs ieraudzīja ko tādu, kas lika viņam uzsist Ronam pa roku ar zaru griežamajām šķērēm.

—  Au! Ko tu…

Harijs rādīja uz zemi kādu metru no viņiem. Pa kukuržņiem pārvietojās vairāki lieli zirnekļi.

—   Ak, jā. — Rons mēģināja izrādīt prieku, tomēr tas viņam neizdevās. — Bet mēs taču nevaram tagad tiem sekot…

Ernijs un Hanna pārsteigti noklausījās šajā vārdu apmaiņā.

Harijs vēroja, kā zirnekļi pamazām attālinās.

—   Izskatās, ka tie dodas uz Aizliegtā meža pusi…

Tagad Rons izskatījās vēl nelaimīgāks.

Stundas beigās atkal ieradās profesors Stnips un aizveda skolēnus uz aizsardzības pret tumšajiem spēkiem nodarbību. Harijs un Rons atkal iekārtojās rindas beigu galā, lai varētu aprunāties, nebaidoties, ka viņus kāds noklausīsies.

—   Mums atkal nāksies izmantot Paslēpni, — Harijs sacīja Ronam. — Un mēs varam paņemt līdzi Ilkni. Viņš ir ieradis staigāt pa mežu kopā ar Hagridu un var mums noderēt.

— Norunāts, — nemierīgi virpinādams pirkstos savu zizli, noteica Rons. — Bet vai… vai tad mežā nedzīvo arī vilkači? — viņš pēkšņi piebilda, kad abi ieņēma ierastās vietas Sirdsāķa klases pašā aizmugurē.

Negribēdams atbildēt uz šo jautājumu, Harijs pieminēja ko citu: — Toties tur dzīvo arī sakarīgi radījumi. Kentauriem nav nekādas vainas, un vienradžiem arī.

Rons nekad iepriekš nebija spēris kāju Aizliegtajā mežā. Harijam vienreiz bija nācies to darīt, un viņš cerēja, ka tā bijusi pirmā un pēdējā reize.

Sirdsāķis burtiski iedejoja klasē, un visi skolēni neizpratnē pievērsa skatienus pasniedzējam. Visi citi Cūkkārpas skolotāji izskatījās drūmāki nekā parasti, bet Sirdsāķis izturējās tā, it kā būtu gluži vai septītajās debesīs.

—  Nu, nu, mani mīļie, — viņš smaidīdams sauca, — kāpēc gan jums ir tik skābas sejas?!

Bērni apjukuši saskatījās, taču neviens nebilda ne vārda.

—  Vai tad jūs nesaprotat, — viņš vārdus izrunāja lēnām, zilbi pa zilbei, it kā viņi visi būtu mazliet neapķērīgi, — briesmas taču ir garām! Vaininieks ir prom no skolas!

—   Kas to teica? — skaļi iejautājās Dīns Tomass.

—   Dārgo jaunekli, burvestību ministrs nebūtu aizvedis Hagridu sev līdzi, ja vien viņš nebūtu simtprocentīgi pārliecināts par mežu pārziņa vainu. — Sirdsāķa balss skanēja tā, it kā viņš skaidrotu kādam, ka viens plus viens ir divi.

—   Un ja nu būtu? — Rona teiktais izskanēja vēl skaļāk par Dīna jautājumu.

—   Es paglaimošu sev, Vīzlija kungs, apgalvodams, ka es par Hagrida aizturēšanu zinu mazliet vairāk nekā jūs, — pašapmierinātā balsī nodūdoja Sirdsāķis.

Rons jau gribēja teikt, ka viņš tā nedomā, tomēr Harija spēriens pārtrauca viņu pusvārdā.

—   Neaizmirsti, ka mēs tur nebijām! — Harijs nomurmināja.

Tomēr Sirdsāķa pretīgā jautrība, mājieni, ka viņš Ilagridu vienmēr uzskatījis par bīstamu tipu, pārliecība, ka visas briesmas nu ir garām, — tas viss tā nokaitināja Hariju, ka viņam nagi niezēja ietriekt Sirdsāķa stulbajā ģīmī "Randiņu ar rēgiem". Taču Harijs savaldījās un tā vietā uzrakstīja zīmīti Ronam: "Nokārtojam to šonakt."

Rons izlasīja zīmīti, nožagojās un palūkojās sāņus uz vietu, kur parasti sēdēja I Icrmione. Šis tukšums, šķiet, stiprināja viņa apņemšanos, un Rons pamāja.

* * *

Šajās dienās Grifidora koptelpa vienmēr bija pilna, jo pēc sešiem grifidori nekur citur nedrīkstēja iet. Turklāt arī runājamā bija gana, tāpēc koptelpā diskusijas bieži turpinājās vēl ilgi pēc pusnakts.

Jau tūlīt pēc vakariņām Harijs aizgāja uz guļamistabu, paņēma Paslēpni un vakara adikušo daļu pavadīja, sēdēdams uz sava mantojuma un gaidīdams, kad pārējie dosies pie miera. Freds un Džordžs pierunāja Hariju un Ronu uzspēlēt kādu sprāgstošo ēzeļu partiju, bet neparasti nomāktā Džinnija tikmēr sēdēja Hermiones ierastajā vietā. Harijs un Rons visu laiku tīšām paspēlēja pēc iespējas ātrāk, tomēr ar visu to bija jau krietni pāri pusnaktij, kad Freds, Džordžs un Džinnija beidzot devās pie miera.

Harijs un Rons nogaidīja, līdz tālumā aizvērās abu guļamistabu durvis. Tad viņi paķēra Paslēpni, uzmeta to pāri galvām un cauri portreta ejai izlīda gaitenī.

Arī šis ceļojums cauri pilij nebija viegls, jo atkal nācās izvairīties no vairākiem skolotājiem. Beigu beigās viņi tika līdz Ieejas zālei, atbultēja ozolkoka ārdurvis, tad uzmanīgi, lai durvis neiečīkstētos, pavēra mazu spraudziņu un pa to izspraucās mēnessgaismas pielietajā pagalmā.

— Protams, — aprauti ieminējās Rons, kad viņi soļoja pa melno zāli, — ir iespējams, ka mēs nonāksim pie meža un tur nebūs, kam sekot. Iespējams, tie zirnekļi nemaz negāja uz mežu. Es piekritu, izskatījās, ka viņi kustas tajā virzienā, tomēr…

Ar cerību balsī viņš apklusa.

Viņi nonāca pie Hagrida mājas. Tukšie, tumšie logi darīja to skumju un vientulīgu. Kad Harijs pavēra durvis, Ilknis no priekiem kļuva vai traks. Bīdamies, ka skaļie, dobjie rējieni var sacelt kājās visu pili, zēni aši iedeva sunim sīrupa īrisus, ko atrada skārda kārbā virs pavarda. īrisi salipināja Ilkņa žokļus, un viņš apklusa.

Harijs atstāja Paslēpni Hagrida namiņā uz galda. Tumšajā mežā tas nebija vajadzīgs.

—  Nāc, Ilkni, iesim pastaigāties, — aicināja Harijs, plikšķinādams sev pa kāju, un Ilknis priecīgi izskrēja no mājas nopakaļ zēniem. Milzīgais suns tūlīt aizmetās uz meža pusi un pacēla kāju pie pirmā lielā vīģes koka, kas tam gadījās ceļā.

Harijs paņēma savu zizli un nomurmināja: — Spīžo!

Zižļa galā iedegās neliela gaismiņa, kuras tikko pietika, lai saskatītu taku, uz kuras viņi taisījās meklēt zirnekļus.

—   Laba doma, — sacīja Rons. — Es labprāt iededzinātu arī savējo, tomēr labāk ne — ja nu tas kaut ko uzspridzina…

Harijs uzsita Ronam uz pleca un norādīja uz zāli. Divi zirnekļi centās izmukt no zižļa mestās gaismas loka un paslēpties koku pavēnī.

—   Labi, — it kā gatavodamies visļaunākajam, nopūtās Rons. — Esmu gatavs. Iesim!

Tā nu viņi iegāja mežā. Ilknis skraidīja viņiem apkārt, ošņādams koku saknes un lapas. Harija zižļa mestajā gaismā viņi drīz vien ieraudzīja nepārtrauktu zirnekļu straumīti, kas plūda paralēli takai. Minūtes divdesmit viņi nogāja, nebilzdami ne vārda un mēģinādami sadzirdēt jebkuru troksni, kas nebūtu zaru lūšana vai lapu čaboņa. Pēc kāda laiciņa koku lapotnes kļuva tik blīvas, ka zvaigznes vairs nevarēja redzēt, un nu Harija zizlis palika vienīgā gaismas actiņa tumsas jūrā. Drīz vien zēni ievēroja, ka zirnekļu ceļš nogriežas no takas.

Harijs apstājās, cenzdamies saskatīt, kurp zirnekļi dodas, taču ārpus viņa zižļa mestā gaismas aplīša valdīja piķa melna tumsa. Nekad iepriekš viņš nebija bijis tik dziļi Aizliegtajā mežā. Zēns skaidri atcerējās padomu, ko Hagrids viņam deva iepriekšējā reizē — nekad nenoej no takas. Bet tagad Hagrids bija tālu projām, iespējams, viņš sēdēja Azkabanas kamerā, turklāt viņš bija licis sekot zirnekļiem.

Harija plaukstai pieskārās kaut kas mikls, un viņš atlēca atpakaļ, stipri uzmīdams Ronam uz kājas, bet tas izrādījās tikai Ilkņa deguns.

—  Ko darīsim? — Harijs vaicāja Ronam. Tumsā varēja redzēt tikai drauga acis, kurās atspīdēja zižļa gaisma.

—  Ja reiz mēs esam atnākuši tik tālu… — atbildēja Rons.

Tā nu viņi devās meža biezoknī, sekodami zirnekļu šaudīgajām ēnām. Neko ātri uz priekšu nevarēja tikt — viscaur slējās saknes un celmi, turklāt tumsā tos bija grūti saskatīt. Uz rokas Harijs juta Ilkņa karsto elpu. Ne vienu reizi vien viņiem nācās apstāties, lai Harijs noliektos un zižļa gaismā atkal sameklētu zirnekļu tērcīti.

Viņi nogāja vai veselu pusstundu, vismaz viņiem pašiem tā šķita. Drēbes nepārtraukti ķērās zemu nokārušos zaros un kazenājos. Vēl pēc brīža viņi pamanīja, ka virzās lejup, it kā uz ieplakas vidu. Tiesa, par to bija grūti spriest, jo koki auga vēl ciešāk cits pie cita.

Pēkšņi Ilknis sāka skaļi riet, tā ka Harijs un Rons gandrīz izlēca no biksēm.

—   Kas? — skaļi jautāja Rons, acīm urbdamies piķa melnajā tumsā un no visa spēka sagrābdams Harija elkoni.

—   Tur kaut kas kustas, — Harijs izdvesa. — Paklausies… Izklausās pēc kaut kā liela.

Viņi ieklausījās. Kādu gabaliņu pa labi cauri kokiem, zariem brīkšķot, lauzās kaut kas liels.

—  Ak, nē, — novaidējās Rons. — Ak, nē, ak, nē, ak…

—  Apklusti, — izmisis nočukstēja Harijs. — Tevi izdzirdēs.

—  Izdzirdēs mani? — neparasti spalgā balsi sacīja Rons. — Tas jau ir izdzirdējis. Ilkni!

Likās, ka tumsa spiež uz viņu acu āboliem. Viņi pārbijušies stāvēja un gaidīja. Atskanēja dīvaina, rīboša skaņa, un tad viss noklusa.

—   Kā tu domā, kas tur nodek? — vaicāja Harijs.

—   Droši vien gatavojas uzbrukumam, — atbildēja Rons.

Neuzdrīkstēdamies ne pakustēties, zēni drebot gaidīja, kas notiks tālāk.

—   Kā tu domā, vai tas radījums ir projām? — Harijs čukstēja.

—  Nezinu…

Pa labi no viņiem pēkšņi atmirdzēja gaisma, Līs tumsā likās tik spoža, ka abi aizsedza ar plaukstām acis. Ilknis iesmilLstējās un mēģināja bēgt, taču iestrēga dzelkšņu biezoLū un sāka smilkstēt vēl skaļāk.

—    Harij! — Rona kliedzienā izskanēja milzīgs atvieglojums. — Harij, tā ir mūsu mašīna!

—  Kas?

—   Ejam!

Harijs klupdams krizdams sāka brist pakaļ Ronain uz gaismas pusi, un vēl pēc mirkļa zēni iznāca klajumiņā.

Vīzlija kunga mašīna, spoži apgaismota un tukša, stāvēja resnu koku loka vidū, zem bieza zaru jumta. Kad Rons sāka iet uz tās pusi, pārsteigumā aizmirsis aizvērt muti, mašīna sāka lēnām virzīties uz zēna pusi, atgādinādama lielu tirkīza suni, kas sasveicinās ar savu saimnieku.

—    Tā visu laiku ir bijusi šeit! — Rons iepriecināts sacīja, iedams apkārt mašīnai. — Paskat tik. Laikam iemācījusies dzīvot savvaļā…

Automašīnas spārni bija saskrāpēti un klāti dubļiem. Šķiet, tā mēdza braukāt pa Aizliegto mežu pati uz savu roku. Ilknis pret to izturējās ar neuzticību. Milzīgais suns turējās cieši līdzās Harijam, un zēns juta, ka dzīvnieks dreb pie visām miesām. Kad viņam izdevās atgūt elpu, I Iarijs iebāza zizli atpakaļ drēbēs.

—  Un mēs baidījāmies, ka tā mums uzbruks! — noteica Rons, atspiezdamies pret automašīnu un noglāstīdams to. — Es laiku pa laikam prātoju, kur gan tā varēja palikt!

Harijs nopētīja, vai starmešu gaismā nemanīs kādu zirnekli, tomēr likās, ka spožums visus ir aiztraindījis.

—  Mēs esam pazaudējuši pēdas, — viņš sacīja. — Ejam, mums tās atkal jāsameklē.

Rons nebilda ne vārda. Viņš nekustējās ne no vietas. Viņš skatījās uz punktu apmēram trīs metru augstumā virs zemes, tieši aiz muguras Harijam. Viņa sejā atspoguļojās šausmas.

Šoreiz Harijs pat nepaguva pagriezties. Atskanēja skaļš klikšķis, un pēkšņi viņš juta, ka kaut kas garš un spalvains sagrābj viņu ap vidukli un paceļ virs zemes. Tagad viņš karājās gaisā, ar seju uz leju. Pārbijies viņš pūlējās izrauties no tvēriena, taču tad atskanēja vēl viens klikšķis — un viņš redzēja, ka arī Rona kājas atraujas no zemes. Ilkņa kaucieni sajaucās ar smilkstiem — arī viņu neredzams spēks pacēla augšup, tumšajos kokos.

Harijs varēja saskatīt, ka radījums, kas viņu turēja, pārvietojās uz sešām ļoti garām, spalvainām kājām. Divas priekšējās cieši turēja zēnu, bet viņam turpat virs galvas varēja manīt spoži melnu spaiļu pāri. Tālāk aiz muguras varēja saklausīt arī citus radījumus, kuri, bez šaubām, stiepa Ronu. Dīvainā karavāna virzījās pašā Aizliegtā meža sirdī. Harijs dzirdēja, kā, žēli gaudojot, Ilknis mēģina atbrīvoties no trešā briesmoņa, taču Harijs saprata, ka pats nespētu iekliegties, pat ja gribētu to izdarīt, — viņa balss likās palikusi klajumā pie automašīnas.

Viņš īsti nesaprata, cik daudz laika pavadīja radījuma tvērienā. Viņš attapās tikai tad, kad pēkšņi kļuva mazliet gaišāk un varēja saskatīt, ka uz lapu noklātās zemes čum un mudž zirnekļi. Paliecis galvu sāņus, viņš saprata, ka viņi nonākuši milzīgā, no kokiem brīvā ieplakā. Tālo zvaigžņu gaisma apspīdēja briesmīgāko ainu, ko jebkad bija skatījušas viņa acis.

Visapkārt bija zirnekļi. Un ne jau mazie zirnekllši, kas tekalēja pa lapām kaut kur tālu lejā. Šie zirnekļi bija pamatīga iejūga zirga lielumā. Tāpat kā mazākajiem ciltsbrāļiem, dem bija astoņas acis, astoņas kājas. Tie bija melni, spalvaini, milzīgi. Milzenis, kas nesa Hariju, virzījās lejup pa visai stāvu nogāzi uz blāva, izliekta tīkla pusi pašā ieplakas centrā. Tikmēr gūstītāja ciltsbrāļi pulcējās apkārt un, ieraudzījuši nešļavu, sāka satraukti klabināt savas spailes.

Pēkšņi zirneklis atlaida Hariju, un viņš četrrāpus nokrita zemē. Rons un Ilknis nobūkšķēja viņam līdzās. Ilknis vairs nekauca, bet palika guļam, pieplacis zemei. Rons izskatījās tieši tā, kā Harijs jutās. Drauga mute bija paplesta mēmā kliedzienā, un acis bija izspiedušās no dobumiem.

Harijs pēkšņi aptvēra, ka zirneklis, kurš bija atnesis viņu, kaut ko saka. No sākuma neko nevarēja saprast, jo katru zilbi radījums pavadīja ar skaļu spaiļu klikšķi.

—  Aragog! — zirneklis, šķiet, sacīja. — Aragog!

Un tad blāvā, izliektā tīkla vidū ļoti lēnām iznāca maza ziloņa apmēru zirneklis. Uz melnā ķermeņa un kājām varēja manīt sirmumu, bet visas acis neglītajā, spaiļu rotātajā galvā bija piena baltas. Zirneklis bija akls.

—   Kas tur ir? — aši klikšķinādams spailes, milzenis vaicāja.

—   Cilvēki, — klikšķināja zirneklis, kurš noķēra Hariju.

—  Vai tas ir Hagrids? — prašņāja Aragogs un, tik tikko bolīdams astoņas pienainās acis, virzījās tuvāk gūstekņiem.

—   Svešinieki, — atbildēja zirneklis, kas atnesa Ronu.

—   Nogaliniet viņus, — neapmierināti noklikšķināja Aragogs. — Es gulēju…

—  Mēs esam Hagrida draugi, — Harijs iekliedzās. Likās, sirds bija izrāvusies no krūtīm un tagad sitās kaklā.

Varēja dzirdēt, kā visapkārt kā baisi aplausi atskan spaiļu klikšķēšana.

Aragogs apstājās.

—   Nekad iepriekš Hagrids nav sūtījis citus cilvēkus uz mūsu ieplaku, — zirneklis lēnām sacīja.

—   Hagrids nokļuvis nelaimē, — ātri elpodams, sacīja I Iarijs.

—  Tāpēc mēs nācām pie jums.

—   Nelaimē? — pārjautāja vecais zirneklis, un Harijam likās, ka spaiļu klikšķēšanā viņš saklausa rūpes. — Bet kāpēc viņš sūtīja jūs?

Vienu brīdi Harijs gribēja celties kājās, bet tad nolēma, ka labāk to nedarīt. Likās, ka kājas nespēs viņu noturēt. Tāpēc viņš turpināja runāt no zemes, cenzdamies to darīt pēc iespējas mierīgi.

—   Daži skolā domā, ka Hagrids izlaidis no slēptuves… kaut ko, un šis kaut kas uzbrūk skolēniem. Viņi aizveda Hagridu uz Azkabanu.

Aragogs nikni noklikšķināja spailes, un šķita, ka zirnekļi visā ieplakā piebiedrojas viņam. Skaņa atgādināja aplausus, tikai aplausi Harijam parasti nelika izjust tik drausmīgas bailes.

—   Bet tas taču notika pirms tik daudziem gadiem, — īdzīgi noteica Aragogs. — Daudzus jo daudzus gadus atpakaļ. Es to atceros itin labi. Tāpēc viņu izslēdza no skolas. Viņi uzskatīja, ka es esot briesmonis, kas dzīvo slēptuvē, dēvētā par Noslēpumu kambari. Viņi iedomājās, ka Hagrids ir atvēris kambari un izlaidis mani brīvībā.

—  Un jūs… jūs neesat no Noslēpumu kambara? — Harijs vaicāja, juzdams, kā viņam uz pieres izspiežas auksti sviedri.

—   Es?! — dusmīgi klikšķinādams spailes, iesaucās Aragogs.

—  Es nepiedzimu pilī. Es esmu no kādas tālas zemes. Reiz ceļotājs iedeva manu oliņu Hagridam. Hagrids toreiz vēl bija puika, tomēr viņš rūpējās par mani, viņš paslēpa mani pilī, kādā sienas skapī, un apgādāja mani ar ēdienu no skolas galda. Hagrids ir mans draugs, un viņš ir labs cilvēks. Kad citi uzzināja par manu esamību un vainoja mani meitenes nāvē, Hagrids pasargāja mani. Kopš tā laika es dzīvoju Aizliegtajā mežā, bet Hagrids mani šeit laiku pa laikam apciemo. Viņš pat sameklēja man sievu, Mosagu, un jūs redzat, kā, pateicoties Hagrida gādībai, ir izaugusi mana dzimta…

Harijs saņēma dūšu, cik nu viņam tās bija atlicis.

—  Tātad jūs nekad… nekad nevienam neesat uzbrucis?

—  Nekad, — norūca vecais zirneklis. — Manā dabā, protams, būtu nogalināt, tomēr es ļoti cienu Hagridu, tāpēc nekad neesmu nodarījis pāri nevienam cilvēkam. Nogalināto meiteni atrada tualetē. Es savukārt pilī tiku redzējis dkai sienas skapi, kurā uzaugu. Mēs mīlam tumsu un klusumu…

—   Bet kas tad… Vai jūs zināt, kas tad nogalināja meiteni? — vaicāja Harijs. —Jo šis radījums atkal ir atgriezies un atkal uzbrūk cilvēkiem…

Harija pēdējos vārdus apslāpēja skaļu klikšķu un daudzu garu kāju mīņāšanās sacelta vētra. Lielie, melnie apveidi ap viņu nozvārojās.

—  Tā būtne, kas dzīvo pilī, — ierunājās Aragogs, — ir sena kā pasaule, un no šī radījuma mēs, zirnekļi, baidāmies vairāk par visu. Es atceros, kā lūdzos Hagridam, lai viņš izlaiž mani no skolas, tikko es sajutu, ka šis radījums klīst pa pili.

—   Kas ir šis radījums?: — nepacietīgi tincināja Harijs.

Atskanēja vēl skaļāki klikšķi. Likās, ka zirnekļu loks ap gūstekņiem savelkas ciešāks.

—    Mēs šo būtni nekad nepieminam! — dusmīgi atbildēja Aragogs. — Mēs to nekad nesaucam vārdā! Es pat Hagridam neesmu pateicis tās vārdu, kaut arī viņš to ir lūdzis, un ne vienu reizi vien.

Tā kā zirnekļi spiedās arvien tuvāk, Harijs nolēma neuzstāt. Likās, ka runāšana Aragogu nogurdinājusi. Viņš lēnām virzījās atpakaļ uz izliektā tīkla pusi, bet pārējie zirnekļi sprīdi pa sprīdim tuvojās Harijam un Ronam.

—  Tad nu mēs iesim, — Harijs izmisis uzsauca nopakaļ Aragogam, pats saspringti ieklausīdamies, kā viņam aiz muguras čab lapas.

—   Iesiet? — Aragogs lēni pārjautāja. — Nedomāju vis…

—   Bet… bet…

—   Mani dēli un meitas nedara pāri Hagridain, jo es tā esmu noteicis. Taču es nevaru viņiem liegt pamieloties ar svaigu gaļu, ja reiz tā pati no laba prāta ieradusies pie mums. Ardievu, Hagrida draugs!

Harijs apmetās apkārt. Pāris soļu attālumā augstu pāri viņa galvai slējās cieša zirnekļu siena. Tie klikšķināja savas spailes, un uz to neglītajām, melnajām galvām spīdēja daudzas jo daudzas acis…

Harijs vēl mēģināja izraut savu zizli, kaut nojauta, ka liela labuma no tā nebūs — zirnekļu bija pārāk daudz, tomēr tad, kad viņš slējās kājās, gatavs mirt cīnoties, atskanēja skaļš, garš taurējiens un pāri ieplakai nozibēja gaismas stari.

Pa nogāzi lejup, lukturiem zvērojot un taurei kaucot, drāzās Vīzlija kunga automašīna, šķaidīdama zirnekļus uz visām pusēm. Vairāki jau gulēja uz muguras, vēcinot gaisā savas garās kājas. Nokaucās bremzes, un mašīna apstājās Harija un Rona priekšā. Atsprāga durvis.

—  Savāc Ilkni! — Harijs nokliedzās, pats iemezdamies priekšējā sēdeklī. Rons sagrāba milzīgo suni aiz vidukļa un iemeta pārbiedēto radījumu aizmugures sēdeklī. Durvis aizcirtās. Rons pat nepaguva pieskarties gāzes pedālim, taču izrādījās, ka tas nemaz nav vajadzīgs, — dzinējs ierēcās, un, notriekdami vēl vairākus zirnekļus, viņi sāka kustēties augšup pa nogāzi. Drīz vien viņi nesās cauri Aizliegtajam mežam. Zari sitās logos, tomēr mašīna izveicīgi atrada platākās spraugas — acīmredzot tā labi zināja ceļu.

Harijs paskatījās sāņus uz Ronu. Drauga mute vēl arvien bija pavērta mēmā kliedzienā, taču acis vairs nedraudēja izlēkt no dobumiem.

—   Kā tu jūties?

Rons turpināja blenzt taisni uz priekšu, nespēdams bilst ne vārda.

Ilknim skaļi kaucot aizmugures sēdeklī, viņi turpināja kratīties cauri krūmiem. Harijs pamanīja, kā mašīna nolauž spoguli, aizbrāzdamās garām lielam ozolam. Pēc desmit skaļām, kratīšanās pilnām minūtēm koki kļuva retāki un Harijs starp stumbriem atkal ieraudzīja debesis.

Automašīna apstājās tik pēkšņi, ka zēni gandrīz ielidoja priekšējā stiklā. Viņi bija sasnieguši meža malu. Ilknis bija tā uztraucies, ka metās ar galvu durvju stiklā, bet, kad Harijs atvēra durvis, suns, asti iemiedzis starp kājām, cauri kokiem aizšāvās uz Hagrida mājas pusi. Arī Harijs izkāpa no mašīnas. Vēl pēc minūtes, sagaidījis, cik varēja noprast, kad locekļos atjaunosies asinsrite, pa durvīm izrausās Rons. Kakls viņam vēl joprojām bija stīvs, bet acis — izvelbtas. Harijs pateicībā noglāstīja mašīnu, bet tā sāka atmuguriski ripot atpakaļ mežā un drīz vien nozuda starp kokiem.

Harijs iegāja Hagrida būdā, lai paņemtu Paslēpni. Palīdis zem segas, savā grozā drebēja Ilknis. Atkal iznācis no namiņa, Harijs ieraudzīja, ka ķirbju lauciņā salīkušajam Ronam ir palicis slikti.

—  Sekojiet zirnekļiem, — vārgi nočukstēja Rons, ar piedurkni noslaucīdams mud. — To es Hagridam nekad nepiedošu. Mums paveicās, ka palikām dzīvi.

—  Varu saderēt — viņam neienāca pat prātā, ka Aragogs varētu nodarīt pāri viņa draugiem, — iebilda Harijs.

—   Tur jau tas suns aprakts! — Rons iesaucās, iebelzdams pa namiņa sienu. — Hagridam vienmēr šķiet, ka briesmoņi nav tik briesmīgi, kā par tiem runā, un kur tas viņu ir novedis? Azkabanas kamerā! -— Tagad Rons nevaldāmi drebēja pie visām miesām. — Kāpēc vajadzēja mūs sūtīt tajā midzenī? Ko tad mēs tur uzzinājām?

—    To, ka Hagrids neatvēra Noslēpumu kambari, — sacīja

Harijs, uzmezdams Paslēpni Ronam uz galvas un pabikstīdams drauga roku, sak, varam doties ceļā. — Viņš ir nevainīgs.

Rons skaļi iespurdzās. Acīmredzot Aragoga izperināšana skolas sienas skapī viņam diez ko nevainīga vis nelikās.

Kad viņi tuvojās pilij, Harijs rūpīgi saraustīja Paslēpni uz leju, lai kāds nevarētu nejauši pamanīt viņu pēdas. Zēni nonāca pie čīkstošajām ārdurvīm un lēni tās pavēra. Viņi piesardzīgi šķērsoja Ieejas zāli un sāka lavīties augšup pa marmora trepēm, aizturēdami elpu, kad gaiteņos nācās slīdēt garām uzmanīgajiem patralētājiem. Visbeidzot zēni nonāca atpakaļ Grifidora koptelpā. Te viņi bija drošībā un varēja atviegloti uzelpot. Kamīnā uguns bija izdegusi, tur kvēloja tikai dažas oglītes. Viņi novilka Paslēpni un pa vītņu kāpnēm devās uz guļamistabu.

Rons ievēlās gultā ar visām drēbēm. Harijam turpretī miegs nemaz nenāca. Viņš apsēdās uz savas gultas malas un mēģināja atcerēties, ko īsti Aragogs tika teicis.

Nezvērs, kas uzglūnēja saviem upuriem pilī, zēns prātoja, bija kas līdzīgs visu nezvēru Voldemortam — ja reiz pat citi briesmoņi vairījās nosaukt to vārdā. Tomēr viņiem ar Ronu nebija izdevies nokļūt ne par sprīdi tuvāk noslēpuma atminējumam. Viņi vēl arvien nezināja ne to, kas tas bija par briesmoni, ne to, kā tas pārakmeņoja savus upurus. Pat Hagrids nekad nebija zinājis, kas slēpjas Noslēpumu kambarī.

Harijs iecēla kājas gultā un atlaidās spilvenos, vērodams, kā cauri torņa logam telpā iespīd mēness.

Viņš nesaprata, ko vēl viņi varētu iesākt. Lai ko viņi darīja, visur viņi atdūrās strupceļā. Melsudors bija notvēris nepareizo cilvēku, Slīdeņa mantinieks bija izsprucis sveikā, un neviens nespēja

!

pateikt, vai šoreiz Noslēpumu kambari atvēris tas pats cilvēks, kurš to izdarīja pirms piecdesmit gadiem. Turklāt nebija neviena, kam varētu uzdot šo jautājumu. Harijs apgūlās ērtāk, vēl arvien domādams par Aragoga teikto.

Zēnu pamazām sāka mākt miegs, taču tad viņam iešāvās prātā kas tāds, kas lika pieraudes sēdus, — tumsā bija atspīdējis cerību stariņš.

—   Ron, — viņš čukstus nošņācās tumsā. — Ron!

Rons pamodās ar Ilkņa cienīgu smilkstu, apstulbis pavērās visapkārt, bet tad ieraudzīja Hariju.

—   Ron, vai atceries to meiteni, kuru briesmonis nogalināja? Aragogs teica, ka viņu atraduši tualetē, — sacīja Harijs, nelikdamies zinis par Nevila šņaukāšanos un krācieniem, kas skanēja no istabas stūra. — Un ja nu viņa tā arī mitinās tajā tualetē? Ja nu viņa vēl arvien ir turpat?

Rons izberzēja acis un sarauca pieri. Beidzot viņš saprata, ko Harijs grib teikt.

—  Tu taču nedomā — tā taču nevar būt Vaidu Vaira?!

SEŠPADSMITA NODAĻA noslĒpumu kambaris

Mes tik daudzas reizes ņēmāmies pa to tualeti, un viņa sēdēja turpat blakus, trīs durvis tālāk, —

nākamajā rītā, ēzdams brokasds, Rons sūkstījās, — mēs viņai jau sen varējām pajautāt, bet tagad…

Pietika jau ar gājienu ciemos pie zirnekļiem. Iespēja, ka izdotos izvairīdes no skolotājiem, lai iekļūtu meiteņu tualetē, turklāt tajā meiteņu tualetē, pie kuras notika pirmais uzbrukums, likās visai maz ticama.

Tomēr pirmās — pārvērtību — stundas laikā atgadījās kas tāds, kas pirmo reizi vairāku nedēļu laikā novērsa viņu prātus no domām par Noslēpumu kambari. Minūtes desmit pēc stundas sākuma profesore Maksūra paziņoja, ka pēc nedēļas, pirmajā jūnijā, sāksies eksāmeni.

— Eksāmeni?! — iekaucās Sīmuss Finigens. — Un mums vēl būs jāliek eksāmeni?!

Harijam aiz muguras atskanēja skaļš blīkšķis — Nevila zizlis bija izkritis nabagam no rokas, izgaisinādams sola vienu kāju. Profesore Maksūra ar savu zizli atbūra kāju atpakaļ un, saraukusi pieri, pievērsās Šīmusam.

— Pateicoties mūsu pūliņiem, skola ir palikusi vaļā arī tik sarežģītos apstākļos tikai viena iemesla dēļ — lai jūs varētu mācīties, — viņa stingri noteica. — Tāpēc eksāmeni notiks ierastajā laikā, un es ceru, ka jūs cītīgi atkārtojat apgūto vielu.

Cītīgi atkārtojat! Kā gan Harijam varēja ienākt prātā, ka eksāmeni tomēr notiks, ja pilī notika tādas lietas?! Telpā vēl krietnu brīdi skanēja dumpīga sačukstēšanās — un tāpēc profesore Maksūra sapīka vēl vairāk.

—   Profesors Dumidors norādīja, lai skolā visam jānotiek pēc iespējas atbilstoši parastajai kārtībai, — viņa sacīja. — Un tas, man šķiet, gluži saprotami nozīmē arī pārliecināšanos par to, ko jūs esat iemācījušies šī gada laikā.

Harijs paskatījās uz diviem baltiem trusīšiem, kurus vajadzēja pārvērst par čību pāri. Ko īsti viņš šogad bija iemācījies? Viņš nekādi nespēja atsaukt atmiņā neko tādu, kas varētu noderēt eksāmenos.

Rons izskatījās tā, it kā nupat būtu paziņots, ka viņam jāpārceļas uz dzīvi Aizliegtajā mežā.

—   Vai tu spēj iedomāties, kā es likšu eksāmenus ar šo te? — viņš vaicāja Harijam, pacēlis savu salauzto zizli. Tas kopš neilga laika skaļi svilpa.

Kad līdz pirmajam eksāmenam bija atlikušas trīs dienas, brokastu laikā profesore Maksūra nāca klajā ar vēl kādu paziņojumu.

—  Man ir labas ziņas, — viņa iesāka, taču Lielā zāle tā vietā, lai noklustu, uzsprāga minējumos.

—  Atgriežas Dumidors! — priecīgi sauca vairāki skolēni.

— Jūs esat notvēruši Slīdeņa mantinieku! — pie Kraukļanaga galda iespiedzās kāda meitene.

—   Mēs atkal varēsim spēlēt kalambolu! — aizrautīgi norēcās Žagars.

Kad troksnis pierima, profesore Maksūra turpināja: — Profesore Asnīte man darīja zināmu, ka mandrāgas beidzot ir pieaugušas. Šonakt mēs varēsim atdzīvināt visus pārakmeņotos. Šķiet, man nav jums jāatgādina, ka kāds no viņiem, iespējams, varēs mums pastāstīt, kas īsti — cilvēks vai dzīvnieks — uzbruka viņiem. Es ceru, ka šis briesmīgais gads noslēgsies ar briesmoņa notveršanu.

Zāli pārskrēja skaļas sajūsmas vilnis. Harijs palūkojās uz Slīdeņa galda pusi — viņu nebūt nepārsteidza tas, ka Drako Malfojs nepriecājas līdz ar pārējiem. Savukārt Rons sen nebija izskatījies tik laimīgs.

—   Tad jau tam, ka mums neienāca prātā iztaujāt Vairu, nav īpašas nozīmes! — viņš sacīja Harijam. — Kad pamodinās Hermioni, viņa droši vien atbildēs uz visiem iespējamiem jautājumiem! Un iedomājies, kā viņa ārdīsies, kad uzzinās, ka pēc trijām dienām sākas eksāmeni! Viņa neko nav atkārtojusi. Iespējams, viņu būtu labāk atstāt guļam līdz pārbaudījumu beigām.

Tajā brīdī pie draugiem pienāca Džinnija Vīzlija un apsēdās Ronam līdzās. Viņa izskatījās saspringta un nervoza. Harijs ievēroja, kā meitene lauza klēpī saliktās rokas.

—  Kas noticis? — vaicāja Rons, kraudams sev šķīvī putras papildporciju.

Džinnija neko neatbildēja, tikai pārlaida izbiedētu skatu no viena Grifidora galda gala līdz otram. Sī baiļu izteiksme Harijam kaut ko atgādināja, tikai viņš nespēja atcerēties, ko īsti.

—   Saki, kas tev uz sirds, — vērojot māsu, mudināja Rons.

Harijs pēkšņi aptvēra, ko viņam atgādināja Džinnija. Viņa viegli

šūpojās uz priekšu un atpakaļ, gluži kā Dobijs, kad viņš grasījās atklāt kādu aizliegtu ziņu.

—    Man tev kaut kas jāizstāsta, — Džinnija nomurmināja, cenzdamās neskatīties uz Hariju.

—   Kas īsti? — vaicāja Harijs.

Likās, Džinnija nespēj atrast īstos vārdus.

—  Kas īsti? — Rons kļuva nepacietīgs.

Džinnija pavēra muti, tomēr tā arī neko nepateica. Harijs paliecās uz priekšu un ierunājās pusčukstus, tā, lai viņu dzirdētu tikai Džinnija un Rons.

—   Vai tam, ko tu gribi teikt, ir kāda saistība ar Noslēpumu kambari? Vai tu kaut ko redzēji? Vai kāds izturas dīvaini?

Džinnija ievilka dziļu elpu, taču tieši tajā brīdī viņiem līdzās parādījās Persijs Vīzlijs. Viņš izskatījās noguris un bāls.

— Ja tu, Džinnij, jau esi paēdusi, es labprāt sēstos tavā vietā. Esmu izbadējies — mēs tikko beidzām nakts apgaitu.

Džinnija pielēca no krēsla, it kā viņai būtu trāpījis zibens, uzmeta Persijam paviršu, pārbiedētu skatienu un izskrēja no zāles. Persijs apsēdās un paņēma no galda vidus krūzi ar tēju.

—   Persij! — pārmetoši sacīja Rons. — Viņa gribēja izstāstīt mums kaut ko svarīgu!

Persijs gandrīz aizrijās ar tēju.

—  Ko viņa jums gribēja izstāstīt? — klepodams vaicāja Persijs.

—   Es jautāju, vai viņa nav manījusi ko dīvainu, un viņa sāka teikt, ka…

—  Ak, nē, nē, tam nav nekādas saistības ar Noslēpumu kambari, — Persijs viņu pārtrauca pusvārdā.

—   Kā tu to zini? — izbrīnīts vaicāja Rons.

—  Nu, ja reiz tev tas jāzina, lūk, ē, Džinnija pirms pāris dienām, kā lai es to labāk pasaku, ienāca klasē, kad es — nu, varbūt tas tomēr nav tik svarīgi — redzi, viņa pārsteidza mani, mm, — un es, es viņai lūdzu nestāstīt par to nevienam citam. Jāsaka, es cerēju, ka viņa turēs doto vārdu. Tas nebija nekas īpašs, es labprātāk. ..

Harijs nekad nebija redzējis Persiju tik apmulsušu.

—   Ko īsti tu, Persij, tur darīji? — smaidīdams vaicāja Rons. — Nu, izstāsti taču, mēs nesmiesimies!

Persijs pat nepasmaidīja.

—   Harij, pasniedz man, lūdzu, maizītes, citādi es nomiršu badā.

* * *

Harijs saprata, ka rīt, iespējams, viss noskaidrosies arī bez viņu palīdzības, tomēr viņš nolēma nelaist garām iespēju iztaujāt Vairu, ja tāda rastos. Un, viņam par lielu prieku, jau pēc pirmās nodarbības, kad Zeltiņš Sirdsāķis veda klasi uz burvestību vēstures stundu, šāda iespēja tiešām radās.

Sirdsāķis laiku pa laikam skaļi klāstīja, ka visas briesmas ir garām. Parasti gan tūlīt izrādījās, ka viņam nav taisnība. Tagad viņš bija līdz sirds dziļumiem pārliecināts, ka skolēnu pavadīšanai pa gaiteņiem vairs nebija gandrīz nekādas nozīmes. Profesora frizūra šodien neizskatījās tik rūpīgi sakārtota kā parasti — likās, arī viņš pavadījis nomodā visu nakti, uzmanot piekto stāvu.

—  Lieciet aiz auss manus vārdus, — viņš klāstīja, kopā ar klasi nogriezdamies ap kārtējo gaiteņa stūri, — pirmais, ko teiks pārakmeņotie cilvēki, kad mēs viņus atdzīvināsim, būs "Tas bija Hagrids". Taisnību sakot, es esmu pilnīgā neizpratnē, kāpēc profesore Maksūra vēl arvien pieprasa, lai tiktu ievēroti visi šie drošības pasākumi.

—   Es jums, kungs, piekrītu, — tūlīt piebilda Harijs. Ronam no pārsteiguma izkrita no rokas grāmatas.

—    Paldies, Harij, — iznesīgi pateicās Sirdsāķis, gaidīdams, kamēr paies garām gara jo gara elšpūšu rinda. — Saprotiet taču, mums, skolotājiem, ir jāpagūst daudz kas cits, ne tikai jāvadā skolēni uz stundām vai pa naktīm jāstāv sardzē…

—   Tiešām, — piebalsoja Rons, sapratis, ko Harijs vēlas panākt. — Varbūt jūs, kungs, varat mūs atstāt tepat, mums taču atlicis tikai viens gaitenis.

—   Zināt, Vīzlij, man šķiet, ka es tā arī rīkošos, — noteica Sirdsāķis. — Man tiešām nekaitētu sagatavoties nākamajai stundai.

Un profesors aizsteidzās.

—  Sagatavoties nākamajai stundai, — iespurdzās Rons. — Drīzāk gan viņš aizskrēja uzskrullēt savus matus.

Viņi ļāva pārējiem grifidoriem turpināt ceļu, bet paši nogriezās sāņus un traucās uz Vaidu Vairas tualeti. Bet tikko viņi grasījās apsveikt viens otru ar lieliski nostrādāto plānu, kad…

—   Poter! Vīzlij! Ko jūs šeit darāt?

Tā bija profesore Maksūra, un viņas lūpas bija sakniebtas ļoti, ļoti cieši.

—   Mēs tikai… mēs tikai… — Rons sastomījas, — mēs gribējām aiziet… aiziet un apciemot…

—   Hermioni, — sacīja Harijs. Gan Rons, gan profesore Maksūra paskatījās uz viņu.

—   Mēs viņu neesam redzējuši jau veselu mūžību, — steidzīgi turpināja Harijs, uzminis Ronam uz kājas, — un mēs nolēmām aizlavīties uz slimnīcu, lai izstāstītu viņai, ka mandrāgas tūlīt būs gatavas un ka viņai vairs nav jāuztraucas.

Profesore Maksūra vēl arvien skatījās uz Hariju. Vienu mirkli Harijam šķita, ka viņa uzsprāgs, bet tad, kad pasniedzēja ierunājās, viņas balss šķita dīvaini aizlūzusi.

—  Protams, — viņa noteica, un pārsteigtais Harijs ievēroja, ka parasti dzelžainās acis izskatās miklas — vai tiešām tajās bija sariesušās asaras? — Protams, es saprotu, ka tiem, kuru draugi ir… ir… tas ir bijis visgrūtākais. Es to gluži labi saprotu. Jā, protams, Poter, jūs drīkstat apciemot Grendžeras jaunkundzi. Es pieteikšu jūsu prombūtni profesoram Bijām. Pasakiet Pomfreja madāmai, ka es atļāvu šo apmeklējumu.

Harijs un Rons devās tālāk pa gaiteni, nespēdami noticēt, ka izvairījušies no pamatīga soda. Kad viņi pagriezās ap stūri, zēni skaidri dzirdēja, kā profesore Maksūra izšņauc degunu.

—  Tā, — dedzīgi iesaucās Rons, — bija labākā pasaciņa, ko tu esi sacerējis.

Tiesa, tagad nekas cits neatlika, kā doties uz slimnīcu un izstāstīt Pomfreja madāmai, ka profesore Maksūra atļāvusi viņiem apciemot Hermioni.

Pomfreja madāma ielaida zēnus palātā, kaut arī varēja redzēt, ka viņa to dara nelabprāt.

—   Nav nekādas jēgas sarunāties ar pārakmeņotu cilvēku, — viņa sacīja, un zēniem vien nācās piekrist, kad viņi apsēdās pie Hermiones gultas. Bija skaidri redzams, ka Hermionei nav ne mazākās jausmas, ka pie viņas atnākuši kādi ciemiņi, un tikpat labi zēni varēja censdes iegalvot viņas naktsskapītim, lai tas neuztraucas.

—  Interesanti, vai viņa redzēja uzbrucēju? — bēdīgi pētīdams Hermiones sastingušo seju, prātoja Rons. —Jo, ja radījums upuriem piezagās slepus, viņi neko nezinās…

Taču Harijs neskatījās uz Hermiones seju. Viņu vairāk saistīja draudzenes labā roka. Sažņaugtā dūre atdusējās virs segas. Pieliecies tuvāk, Harijs ievēroja plaukstā saņurcītu papīra lapu.

Pārliecinājies, ka Pomfreja madāma nekur tuvumā nav manāma, Harijs norādīja uz savu atklājumu Ronam.

—   Pamēģini to izvilkt, — Rons nočukstēja, pavirzīdams savu krēslu tā, lai Pomfreja madāma neredzētu Hariju.

Tas izrādījās visai sarežģīts uzdevums. Hermiones roka bija saspiesta ļoti cieši, un Harijs baidījās saplēst papīru. Kamēr Rons uzmanīja, vai neparādīsies slimnīcas pārzine, Harijs vairākas minūtes vilka un stiepa, grozīja un stumdīja, līdz beidzot viņam izdevās atsvabināt loksni.

Tā izrādījās no ļoti vecas bibliotēkas grāmatas izplēsta lapa. Harijs nepacietīgi to izgludināja, un Rons pieliecās tuvāk, lai arī varētu izlasīt, kas tur rakstīts.

No daudzajiem baismīgajiem zvēriem un nezvēriem, kas staigā pa mūsu zemes virsu, neviens nav savādīgāks un nāvīgāks par bazilisku, ko vēl mēdz dēvēt par Čūsku ķēniņu. Šī čūska, kas reizumis sasniedz milzu garumu un dzīvo daudzus gadu simtus, izšķiļas no vistas olas, ko perē k?-upis. Bazilisks nogalina pagalam īpatni, jo bez nāvējoši indīgajiem zobiem tam piemīt arīdzan slepkavniecisks skatiens. Katrs, kas ieraudzījis viņa acu skatu, tūlīt krīt zemē beigts. Bazilisks briesmīgi nīst zirnekļus, tāpēc beidzamie viņa priekšā bēg, bet pašam baziliska?n nāvīgi bīstams ir vien gaiļa sauciens.

Zem šī apraksta Hermiones rokrakstā bija pierakstīts viens vienīgs vārds "Caurules".

Harijam likās, it kā viņa galvā kāds pēkšņi būtu iededzis gaismu.

—  Ron, — viņš izdvesa, — viss skaidrs. Te arī slēpjas atbilde. Briesmonis no Noslēpumu kambara ir bazilisks — milzu čūska! Tāpēc es varēju saklausīt balsi, kuru neviens cits nedzirdēja. Jo es taču saprotu šņācmēli…

Harijs pārlaida skatienu apkārtējām gultām.

—   Bazilisks spēj nogalināt cilvēku, paskatoties uz upuri. Taču neviens nav miris — jo neviens nav ieskatījies briesmonim tieši acīs. Kolins to redzēja cauri fotoaparātam. Baziliska skatiens nosvilināja filmu kameras iekšpusē, bet pašu Kolinu nezvērs pārakmeņoja. Džastins… Džastins droši vien ieraudzīja bazilisku cauri Gandrīz-Bezgalvas-Nikam! Niks laikam saņēma galveno bliezienu, bet viņš taču nevarēja nomirt vēlreiz… bet Hermionei un Kraukļanaga meitenei līdzās atrada spogulīti. Hermione tikko bija aptvērusi, ka briesmonis ir bazilisks. Varu saderēt uz visiem pasaules dārgumiem, ka viņa brīdināja pirmo satikto personu, lai vispirms paskatās ap stūri ar spogulīti! Un tā meitene izvilka savu spoguli… un…

Rons klausījās pavērtu muti.

—   Un Norisa kundze? — viņš čukstus vaicāja.

Harijs mirkli saspringti domāja, iztēlodamies Visu Svēto dienas priekšvakaru.

—   Ūdens… — viņš lēnām noteica, — ūdens no Vaidu Vairas

4

tualetes. Van i saderēt, ka Norisa kundze redzēja tikai atspīdumu…

Harijs vēlreiz rūpīgi nopētīja papīra lapu, ko turēja rokā. Jo vairāk viņš uz to skatījās, jo vairāk viss likās nostājamies savās vietās.

—   Bet pašam baziliskam nāvīgi bīstams ir vien gaiļa sauciens, — viņš vēlreiz skaļi nolasīja. —Tad tāpēc kāds nonāvēja Hagrida gaiļus! Slīdeņa mantinieks nevēlējās, lai pils tuvumā būtu kaut viens gailis, ja reiz Noslēpumu kambaris bija vaļā! Zirnekļi viņa priekšā bēg! Viss sakrīt!

—   Bet kā gan bazilisks pārvietojas pa pili? — ievaicājās Rons.

—   Milzīga čūska… Kādam taču tā bija jāredz…

Harijs savukārt norādīja uz vārdu, ko Hermione bija uzrakstījusi lapas apakšmalā.

—  Caurules, — viņš sacīja. — Caurules… Ron, čūska izmanto novadcaurules. Arī es balsi dzirdēju no sienām…

Rons pēkšņi sagrāba Harija roku kā spīlēs.

—  Ieeja Noslēpumu kambarī! — viņš, balsij čerkstot, noteica.

—  Ja nu tā atrodas tualetē? Ja nu tā atrodas…

—   …Vaidu Vairas tualetē, — sacīja Harijs.

Draugi sēdēja pie Hermiones gultas, un viņu dzīslās pulsēja satraukums. Viņi pat nespēja noticēt sava atklājuma nozīmīgumam.

—   Tas nozīmē, — sacīja Harijs, — ka es neesmu vienīgais šņācmutis skolā. Arī Slīdeņa mantinieks ir šņācmutis. Tieši tā viņš panāk no baziliska to, kas viņam vajadzīgs.

—   Ko mēs tagad darīsim? — vaicāja Rons. Viņa acis zibēja.

—  Vai iesim taisnā ceļā pie Maksūras?

—  Iesim uz skolotāju istabu, — sacīja Harijs, pielēkdams kājās.

—    Viņa tur ieradīsies pēc desmit minūtēm, tūlīt sāksies starpbrīdis.

Viņi noskrēja lejā pa trepēm. Nevēlēdamies, lai viņus vēl kāds skolotājs pieķer, vienus blandāmies pa gaiteņiem, zēni iegāja skolotāju istabā. Tur neviena nebija. Lielajā istabā, kuras sienas sedza koka paneļi, stāvēja daudzi tumša koka krēsli. Harijs un Rons sāka soļot šurpu turpu pa telpu, jo bija pārāk uztraukušies, lai mierīgi sēdētu un gaidītu.

Taču zvans, kas vēstītu par stundas beigām, tā arī neatskanēja.

Tā vietā pa gaiteni šurp atvēlās profesores Maksūras ar maģijas palīdzību pastiprinātā balss.

—    Visiem studentiem nekavējoties jāatgriežas savu namu koptelpās. Visus skolotājus lūdzu nekavējoties sapulcēties skolotāju istabā. Pasteidzieties, cik nu tas iespējams.

Harijs strauji apgriezās un saskatījās ar Ronu.

—  Vai tiešām vēl viens uzbrukums?! Un tieši tagad?

—   Ko darīsim? — jautāja apstulbušais Rons. — Iesim atpakaļ uz koptelpu?

—   Nē, — pavēries apkārt, sacīja Harijs. Pa kreisi no viņa stāvēja neglīts drēbju skapis, kurā karājās skolotāju virsdrānas. —Paslēpjamies tur. Dzirdēsim, kas noticis. Tad izstāstīsim viņiem, ko esam uzzinājuši paši.

Zēni paslēpās drēbju skapī, ieklausīdamies simtu kāju dipoņā, kas skanēja no augšējiem stāviem, kā arī čīkstoņā, ar kādu vērās vaļā un ciet skolotāju istabas durvis. Starp drēbju piedurknēm varēja redzēt, kā telpā cits pēc cita ieradās pasniedzēji. Daži izskatījās apjukuši, bet citi — acīmredzami pārbijušies. Tad atnāca arī profesore Maksūra.

—  Noticis pats ļaunākais, — viņa vērsās pie noklusušās skolotāju istabas. — Briesmonis sagrābis skolnieku un aiznesis uz Noslēpumu kambari.

Profesors Zibiņš ievaidējās. Profesore Asnīte šausmās aizspieda sev muti. Strups cieši sagrāba krēsla atzveltni un jautāja: — Kāpēc jūs esat tik pāJiecināta, ka viss noticis tā, kā sakāt'

—     Slīdeņa mantinieks, — atbildēja profesore Maksūra, kuras seja izskatījās neparasti bāla, — atstājis vēl vienu uzrakstu. Tieši zem pirmā. Viņas skelets paliks Noslēpumu kambarī uz mūzu mūžiem.

Profesors Zibiņš sāka raudāt.

—  Kurš? — vaicāja Hūčas madāma, kas, no pārdzīvojuma saļogoties ceļiem, apmetās uz krēsla maliņas. — Kurš no audzēkņiem ir aiznests?

—   Džinnija Vīzlija, — nočukstēja profesore Maksūra.

Harijs juta, kā viņam līdzās klusītēm saļimst Rons.

—   Rīt mums nāksies sūtīt studentus uz mājām, — sacīja profesore Maksūra. — Cūkkārpa ir pagalam. Dumidors vienmēr sacīja…

Tajā brīdī skolotāju istabas durvis atsprāga vēlreiz. Harijs dk ļod vēlējās, kaut tas būtu profesors Dumidors, ka pirmajā brīdī zēnam tā arī likās. Tikai pēc mirkļa viņš aptvēra, ka ienākušais ir Sirdsāķis. Profesors staroja, o — Piedodiet… biju iesnaudies… vai esmu ko palaidis garām?

Likās, viņš pat nemanīja, ka pārējie skolotāji uz viņu raugās ar slikti slēptu naidu. Strups spēra soli pretī kolēģim.

—   īstais vīrs ir klāt, — Strups sacīja. — īstais vīrs. Sirdsāķi, briesmonis nolaupījis meiteni. Un aizsdepis uz Noslēpumu kambari. Beidzot ir situsi jūsu stunda.

Sirdsāķis nobālēja.

—   Tiešām, Zeltiņ, — iečiepstējās profesore Asnīte. — Vai vēl vakar jūs neapgalvojāt, ka zināt, kur atrodas ieeja Noslēpumu kambarī?

—   Es… nu, es… — sastomījās Sirdsāķis.

—  Jā, un vai jūs man neapgalvojāt, ka jums ir pilnīgi skaidrs, kas mīt šajā kambarī? — atcerējās profesors Zibiņš.

—  V-vai dešām? Es īsti neatminos…

—   Es ļoti skaidri atceros, kā jūs žēlojāties, ka neesat ticis briesmonim klāt pirms Hagrida aresta, — Strups sacīja. — Vai tad jūs neteicāt, ka visas nelaimes cēlušās no mūžīgās vilcināšanās un ka vienkārši vajadzējis dot jums rīcības brīvību jau no paša sākuma?

Sirdsāķis aplaida skatu darbabiedru akmenscietajām sejām.

—   Es… Īstenībā es nekad… Jūs droši vien pārpratāt mani…

—  Tad nu mēs atstājam to jūsu ziņā, Zeltiņ, — Sirdsāķa stostīšanos pārtrauca profesore Maksūra. — Šovakar jums ir lieliska iespēja vēlreiz apliecināt savu bezbailību un cīņas māku. Mēs gādāsim, lai jums neviens netraucētu. Varēsiet to pieveikt vienatnē. Beidzot jums būs kārotā rīcības brīvība.

Sirdsāķis vēlreiz aplaida apkārt izmisuma pilnu skatienu, bet neviens negrasījās viņu glābt. Nu viņš vairs neizskatījās ne vīrišķīgs, ne skaists. Sirdsāķa apakšlūpa drebēja, bet bez ierastā žilbinoši balto zobu smaida seja pēkšņi likās gļēva un neaizsargāta.

—  Ļ-ļoti labi, — Sirdsāķis novilka. — Es būšu… es būšu savā kabinetā un gatavošos… gatavošos divcīņai.

Tad Zeltiņš Sirdsāķis izgāja no telpas.

—   Tas nu būtu nokārtots, — nāsīm paplešoties, noteica profesore Maksūra, — vismaz viņš vairs nemaisīsies mums pa kājām. Namu vecākajiem vajadzētu doties pie saviem audzēkņiem un paziņot, kas noticis. Dariet zināmu, ka Cūkkārpas ekspresis rīt no rīta visus aizvedīs līdz Londonai. Pārējiem es lūgšu pārliecināties, ka neviens skolnieks nav palicis ārpus attiecīgo namu koptelpām.

Skolotāji piecēlās un cits pēc cita izgāja no skolotāju istabas.

* * *

Šī, iespējams, bija nelāgākā diena Harija dzīvē. Viņš kopā ar Ronu, Fredu un Džordžu sēdēja Grifidora kopistabas stūrī. Visi klusēja, jo nespēja bilst ne vārda. No Vīzliju puikām te nebija tikai Persija. Viņš bija nosūtījis pūci tēvam un mātei, tad ieslēdzies savā guļamistabā.

Vēl nekad iepriekš pēcpusdiena nebija vilkusies tik ilgi. Vēl nekad iepriekš Grifidora tornī nebija bijis tik daudz ļaužu — un tik klusu ļaužu. Kad pienāca saulriets, Freds un Džordžs devās uz guļamistabu, vairs nespēdami izturēt bezspēcīgo klusumu.

—   Viņa, Harij, kaut ko zināja, — tie bija pirmie vārdi, kurus bilda Rons, kopš viņš kopā ar Hariju paslēpās skolotāju istabas drēbju skapī. — Tāpēc briesmonis viņu aiznesa sev līdzi. Viņa nebūt negribēja stāstīt kaut kādas muļķības par Persiju. Viņa kaut ko nojauta par Noslēpumu kambari. Droši vien tieši tāpēc viņu arī… — Rons izmisis izberzēja acis. — Redzi, viņa taču bija dzimusi burvju ģimenē. Tas ir vienīgais iemesls, kādu spēju iedomāties.

Harijs redzēja, kā aiz apvāršņa grimst asinssarkanā saule. Viņš jutās briesmīgi. Ja vien viņi kaut ko varētu izdarīt. Vienalga, ko.

—  Harij, — ierunājās Rons, — kā tu domā, vai ir kaut mazākā iespēja, ka viņa vēl nav… nu, tu saproti…

Harijs nezināja, ko lai atbild. Tas, ka Džinnija varētu būt dzīva, likās gluži neticami.

—  Vai zini? — turpināja Rons. — Varbūt mēs varētu aiziet pie Sirdsāķa. Izstāstīsim viņam visu, ko zinām. Viņš mēģinās iekļūt Noslēpumu kambarī. Izstāstīsim viņam, kur, mūsuprāt, atrodas kambaris, izstāstīsim, ka kambarī mīt bazilisks.

Harijs nespēja izdomāt neko labāku, turklāt vēlme darīt vismaz kaut ko ņēma virsroku, tāpēc viņš piekrita drauga ierosinājumam. Apkārt sēdošie grifidori jutās tik briesmīgi un tik ļoti juta līdzi Vīzlijiem, ka zēni, neviena netraucēti, piecēlās, šķērsoja istabu un izlīda pa portreta caurumu gaitenī.

Skolā krēsloja, bet viņi tikmēr steidzās uz Sirdsāķa kabineta pusi. Tuvojoties durvīm, zēni izdzirda skaļu rosīšanos. No kabineta skanēja blīkšķi, švīksti un steidzīgi soļi.

Harijs pieklauvēja pie durvīm, un tajā mirklī kabinetā viss apklusa. Tad durvis pavērās šauršaurā šķirbiņā, no kuras uz puikām pavērās Sirdsāķa plaši ieplestā acs.

— Ak… Potera kungs… Vīzlija kungs… —uzelpoja Sirdsāķis, pavērdams durvis mazliet platāk. — Es šobrīd esmu ļoti aizņemts. Esiet tik mīļi, sakiet, kas uz sirds, un ejiet…

—   Profesor, mēs vēlējāmies jums kaut ko izstāstīt, — sacīja Harijs. — Mēs domājam, tas varētu jums palīdzēt.

—   Nu… redzat… šis nav īstais… — Zēniem redzamā Sirdsāķa sejas puse liecināja par pamatīgu apmulsumu. — Saprotiet… galu galā… lai tā būtu.

Profesors pavēra durvis, un zēni ienāca kabinetā.

Izskatījās, it kā telpai būtu pārskrējis viesulis. Tikai uz gultas stāvēja divas milzīgas lādes. Vienā slējās nekārtīgi salocītu nefrita zaļu, ceriņkrāsas un pusnakts debesu ziluma drānu kaudze, bet otrā bija juku jukām samestas grāmatas. Fotogrāfijas, kuras vēl nesen rotāja kabineta sienas, tagad bija sakrautas vairākās kastēs, kas stāvēja uz galda.

—   Vai jūs esat sataisījies kurp doties? — jautāja Harijs.

—  Nu, proti, jā, — atbildēja Sirdsāķis, ar plēšanu noplēzdams no durvīm plakātu, kas attēloja viņu pašu gandrīz dabiskā lielumā, un sarullēdams to caurulītē. — Negaidīta ziņa… steidzams izsaukums… neadiekami jābrauc…

—   Bet kā tad ar manu māsu, — balsij raustoties, jautāja Rons.

—Jā, kas attiecas uz šo notikumu… man, protams, ļoti žēl, —

sacīja Sirdsāķis, cenzdamies neskatīties zēniem acīs un vienlaikus izraudams atvilktni, lai izbērtu tās saturu kārtējā paunā. — Es to bezgalīgi nožēloju…

— Jūs esat skolotājs, kurš māca mums aizsardzību pret tumšajām zintīm! — iesaucās Harijs. — Jūs nedrīkstat aizbraukt! Ne tagad, kad visapkārt notiek tādas lietas!

—   Redzat, man jums jāatzīst… kad es piekritu uzņemties šo amatu… — Sirdsāķis murmināja, mezdams drēbju lādē nez no kurienes izvilktas zeķes, — darba aprakstā nekas neparedzēja… es negaidīju…

—   Vai jūs sakāt, ka jūs pašlaik gatavojaties bēgt? — jautāja Harijs, nespēdams noticēt pats savām ausīm. — Pēc visiem varoņdarbiem, ko esat aprakstījis savās grāmatās?

—  Grāmatas var maldināt, — izvairīgi atbildēja Sirdsāķis.

—Jūs pats tās uzrakstījāt! — nu jau Harijs kliedza.

—  Mīļo zēn, — sacīja Sirdsāķis, izsliedamies stāvus un aizkaitināti paskatīdamies uz Hariju. — Arī jums taču ir dots veselais saprāts — lieciet to lietā! Manas grāmatas taču pirktu daudz sliktāk, ja cilvēki zinātu, ka šos varoņdarbus neesmu paveicis es. Neviens nevēlas lasīt par vecu, greizu armēņu magu, pat ja viņš tiešām būtu paglābis ciematu no vilkačiem. Uz grāmatas vāka viņš izskatītos vienkārši briesmīgi. Un, ja jūs redzētu, kā viņš ģērbjas! Bet raganai, kura pieveica Singapūras sirēnu, bija zaķa lūpa. Paklausieties, ko īsti jūs no manis gribat…

—   Tātad jūs uzdevāties par varoni, kurš pieveicis veselu lērumu briesmoņu, kaut arī īstenībā to izdarīja citi? — galīgi apjucis, pārvaicāja Harijs.

—  Harij, Harij, — nepacietīgi papurinājis galvu, noteica Sirdsāķis, — tas nebūt nav tik vienkārši. Arī man nācās pamatīgi nopūlēties. Vispirms man bija šie cilvēki jāsameklē. Tad jāiztaujā, kā tieši viņi uzveica neradījumus. Un, visbeidzot, man nācās izmantot aizmirstības burvestību, lai viņi neatcerētos manu apmeklējumu. Starp citu, ir viena lieta, ar ko es tiešām lepojos, un tā ir aizmirstības burvestība. Tā kā, Harij, arī es esmu pastrādājis vaiga sviedros. Tev jāsaprot, ka slava — tās nav tikai grāmatu parakstīšanas un fotografēšanās žurnāliem. Ja tu vēlies, lai tevi apjūsmotu, jābūt gatavam pacīnīties par savu vietu zem saules.

Profesors aizsita un aizslēdza lāžu vākus.

—  Tā, — viņš sacīja. — Šķiet, esmu visu sasaiņojis. Ak, jā, man jāizdara vēl viena lieta.

Sirdsāķis izvilka savu zizli un pagriezās pret zēniem.

—   Man ļoti žēl, draugi, bet tagad man nāksies izmantot aizmirstības burvestību arī pret jums. Es taču nevaru pieļaut, lai jūs izpļāpātu manus mazos noslēpumus. Tad es vairs nepārdošu nevienu grāmatu…

Tomēr Harijs jau bija paspējis izraut ari savu zizli. Pirms Sirdsāķis paguva īsti pacelt savējo, Harijs jau bija nokliedzies: "Tukšrokdžimpiņ!"

Burvestības trieciens atsvieda Sirdsāķi atpakaļ, un viņš atmuguriski pārkrita pāri vienai no lādēm. Profesora zizlis uzšāvās gaisā, to veikli noķēra Rons un izmeta ārā pa logu.

—Jums nevajadzēja pieļaut, lai profesors Strups iemāca mums šo paņēmienu, — vai plīsdams no dusmām, sacīja Harijs. Viņš paspēra sāņus Sirdsāķa lādi. Uz grīdas guļošais profesors apstulbis skatījās uz Hariju. Zēns tuvojās, nenovērsdams zizli no Sirdsāķa.

—   Kas tad man būtu jādara? — vārgi jautāja profesors. — Es nezinu, kur atrodas Noslēpumu kambaris. Es esmu bezspēcīgs kaut ko mainīt.

—  Jums ir paveicies, profesor, — sacīja Harijs, ar zižļa galu pamādams, lai Sirdsāķis slienas kājās. — Mūsuprāt, mēs zinām, kur tas atrodas. Un to, kas kambarī mājo. Iesim.

Viņi izveda Sirdsāķi no kabineta un devās lejup pa tuvākajām kāpnēm. Tad cauri tumšajam gaitenim, kur uz sienas spoži mirdzēja Slīdeņa mantinieka rakstītie vārdi, viņi nonāca pie Vaidu Vairas mazmājiņas.

Viņi lika Sirdsāķim atvērt durvis un ieiet tualetē. Harijs ar gandarījumu vēroja, ka profesors sāk drebēt pie visām miesām.

Vaidu Vaira sēdēja galējā nodalījuma poda ūdens kastē.

—   Tie atkal esat jūs, — iesaucās meitenes rēgs, ieraudzījis Hariju. — Ko jūs gribat šoreiz?

—  Mēs gribējām pavaicāt, kā tu nomiri? — atbildēja Harijs.

Vaidu Vaira burtiski pārvērtās. Likās, viņai pirmo reizi dzīvē

bija uzdots tik glaimojošs jautājums.

—   Ak, tas bija tik briesmīgi, — viņa sacīja ar acīmredzamu apmierinājumu. — Viss notika tieši šeit. Es nomiru šajā nodalījumā. Es to atceros ļoti skaidri. Es te paslēpos, jo Olaiva Hornbija smējās par manām brillēm. Es biju aizbultējusi durvis un savā nodabā raudāju, bet tad es izdzirdēju, ka tualetē ienāk vēl kāds. Viņš pateica kaut ko dīvainu. Cik nu varēju nojaust, tā bija kāda sveša valoda. Tiesa, mani vairāk pārsteidza tas, ka runātājs bija zēns. Tāpēc es pavēru durvis, lai pateiktu, ka viņam te nav ko meklēt, un tad… — Vaira no lepnuma vai piepūtās. Šķita, ka rēgu meitenes seja sāk spīdēt, — tad es nomiru.

—   Kā tu nomiri? — vaicāja Harijs.

—  Nav ne mazākās jausmas, — pusbalsī piebilda Vaira. — Es tikai atceros, ka ieraudzīju lielas, dzeltenas acis. Ķermenis sastinga, un tad es it kā lidoju projām… — Viņa sapņaini palūkojās uz Hariju. — Un tad es atgriezos. Redzi, es biju cieši apņēmusies spokoties Olaivai Hornbijai. O, kā viņai nācās nožēlot to smiešanos par manām brillēm!

—   Kur tieši tu ieraudzīji tās acis? — jautāja Harijs.

—   Kaut kur tur, — Vaira nenoteikti norādīja uz izlietni, kas atradās pretī viņas nodalījumam.

Harijs un Rons piesteidzās pie izlietnes. Sirdsāķis bija atkāpies pie pašas sienas, un viņa seju bija izķēmojusi nāves baiļu grimase.

Izlietne izskatījās kā jau daždien izlietne. Zēni izpētīja gan tās iekšpusi, gan ārpusi un pat izklaudzināja caurules zem izlietnes. Bet tad Harijs ievēroja, ka uz viena no kapara krāniem ir ieskrāpēta mazītiņa čūska.

— Tas krāns nekad nav strādājis, — Vaira priecīgi paskaidroja, kad Harijs mēģināja to atgriezt.

—  Harij, — ierunājās Rons, — pasaki kaut ko. Kaut ko šņācmēlē.

—  Bet… — Harijs mēģināja iedomāties kādu vārdu čūsku valodā. Līdz šim šņācmēlē viņš bija runājis tikai tad, kad nonāca aci pret aci ar īstu čūsku. Zēns ar skatienu ieurbās mazajā čūskas attēlā, pūlēdamies iztēloties, ka tā ir īsta.

—  Atveries, — viņš sacīja.

Viņš palūkojās uz Ronu, bet draugs papurināja galvu.

—  Tīra angļu valoda, — Rons paskaidroja.

Harijs vēlreiz pievērsās čūskai, cenzdamies iegalvot sev, ka tā atdzīvojusies. Ja viņš pielieca galvu, sveces atspīdums radīja sajūtu, ka čūska sakustas.

—  Atveries, — viņš teica.

Tikai šoreiz vārds nebija dzirdams. No Harija mutes atskanēja dīvaina šņākšana. Tajā pašā mirklī krāns iekvēlojās ar spoži baltu gaismu un sāka griezties. Tad sakustējās arī izlietne. Tā iegrima sienā, pavērdama pamatīgas caurules muti. Caurule bija tik resna, ka tajā viegli varēja ielīst cilvēks.

Rons skaļi ievilka elpu, un Harijs paskatījās uz draugu. Tobrīd Harijs jau bija izlēmis, kā rīkosies tālāk.

—   Es došos iekšā, — viņš sacīja.

Kā gan viņš spēja neiet, taču ne tagad, kad viņi bija atklājuši ieeju Noslēpumu kambarī. Ja vien palika kaut niecīgākā, neticamākā, neiespējamākā iespēja, ka Džinnija tomēr ir dzīva…

—   Es iešu tev līdzi, — nočukstēja Rons.

Iestājās klusums.

—   Nu, tad jau es jums vairs neesmu vajadzīgs, — ieminējās Sirdsāķis, un viņa sejā nozibēja vecā smaida atblāzma. — Tad nu es…

Viņš uzlika roku uz durvju roktura, bet tajā mirklī Harijs un Rons pacēla pret profesoru savus zižļus.

—  Tu laidīsies lejā pirmais, — noņurdēja Rons.

Nobālušais, zizli pazaudējušais skolotājs piegāja pie caurules

mutes.

—  Zēni, — viņš vārgi ierunājās, — kāds gan no tā būs labums?

Harijs iegrūda Sirdsāķim mugurā savu zizli. Profesors negribīgi iecēla kājas caurulē.

—  Es tiešām nedomāju… — viņš vēl sāka teikt, taču tajā brīdī Rons viņu pagrūda, un profesors pazuda tumsā. Harijs žigli sekoja Sirdsāķim. Iekāpis caurulē, zēns atlaida rokas.

Ceļojums lejup atgādināja mežonīgi ātru braucienu pa bezgalīgu, gļotām klātu, tumšu slidkalniņu. Viņš paguva ievērot, ka no galvenās atdalās vēl citas caurules, tomēr neviena nebija tik resna kā tā, pa kuru viņš traucās tumsā. Caurule meta līkločus, pagriezienam sekoja pagrieziens, bet caurules slīpums bija tik stāvs un ceļojums — tik ilgs, ka Harijs saprata vienu — nu jau viņš atradās dziļāk par visdziļākajām skolas pazemēm. Varēja sadzirdēt, kā aiz muguras lejup pa cauruli traucas arī Rons, pagriezienos atsizdamies pret tuneļa sienām.

Kad Harijs sāka uztraukties, kas gan nodks, kad viņš tādā ātrumā atsitīsies pret zemi, kritums kļuva lēzenāks, un vēl pēc mirkļa viņš izlidoja ārā no caurules gala un ar slapju plakšķi piezemējās uz tumša gaiteņa akmens grīdas. Griesd bija pietiekami augsti, lai varētu piecelties stāvus. Mazliet tālāk kājās slējās gļotām klātais un nāves bālais Sirdsāķis. Harijs pagāja nostāk, un vēl pēc maza brīža no caurules izlidoja arī Rons.

—   Mēs atrodamies daudzas jūdzes zem skolas, — ierunājās Harijs, un viņa vārdi atbalsojās tumšajā gaitenī.

—  Iespējams, mēš esam zem ezera, — sprieda Rons, vērodams nomelnējušās, miklās sienas.

Visi trīs ar acīm ieurbās tumsā.

—   Spīžo! — Harijs nomurmināja, un zižļa galā atkal iedegās uguntiņa. — Iesim, — viņš uzrunāja Ronu un Sirdsāķi. Trijotne devās uz priekšu, un viņu soļi skaļi plīkšķēja uz slapjās grīdas.

Pazemes ejā bija tik tumšs, ka viņi spēja saskatīt tikai pāris soļus uz priekšu. Zižļa mestajā gaismā viņu ēnas uz miklajām sienām izskatījās milzīgas.

—    Atcerieties, — atgādināja Harijs, piesardzīgi iedams uz priekšu, — ja manīsiet kaut mazāko kistību, tūlīt aizmiedziet acis…

Tomēr pazemes ejā bija kluss kā kapā, un pirmā negaidītā skaņa bija paskaļš brīkšķis — Rons bija uzkāpis priekšmetam, kas vēlāk izrādījās žurkas galvaskauss. Harijs nolaida zizli zemāk un viņi ieraudzīja, ka tuneļa grīda ir kā nosēta ar sīkiem dzīvnieku kauliem. Pūlēdamies neiztēloties, kāda izskatīsies Džinnija, kad viņi atradīs meiteni, Harijs devās tālāk tumsā. Pēc pāris soļiem pazemes eja meta līkumu.

—  Harij, tur kaut kas ir… — Rons, balsij aizžņaudzoties, sacīja un satvēra Harija plecu.

Viņi sastinga uz vietas un vērās tumsā. Harijs spēja saskatīt vien kaut kā milzīga un izliekta apveidu — tas gulēja šķērsām pāri ejai. Apveids nekustējās.

—  Varbūt tā guļ, — tikko dzirdami izdvesa Harijs, pagriezies pret abiem pārējiem. Sirdsāķis stāvēja, ar abām rokām aizspiedis acis. Harijs atkal pievērsās apveidam tumsā. Sirds sitās tik strauji, ka sāpēja ribas.

Ļoti lēnām, samiedzis acis, cik šauri vien iespējams, lai kaut ko tomēr redzētu, Harijs ar paceltu zizli rokā sāka virzīties uz apveida pusi.

Pēc vairākiem soļiem gaismas lokā nonāca milzīgas čūskas nomesta āda spilgtā, indīgi zaļā krāsā. Tukšā, līkumotā āda gulēja uz tuneļa grīdas.

—   Labinieks, — vārgi sacīja Rons.

Aiz viņiem kaut kas pēkšņi sakustējās. Zeltiņam Sirdsāķim bija saļodzījušies ceļgali, un tagad arī viņš gulēja zemē.

—  Slienieties vien kājās, — stingri noteica Rons, pievērsis zizli Sirdsāķim.

Profesors piecēlās stāvus — un tad metās virsū Ronam, notriekdams zēnu zemē.

Harijs metās uz priekšu, tomēr nokavēja. Sirdsāķis aizelsies slējās kājās, rokā viņš turēja Rona zizli, un viņa seja atkal staroja.

—   Te, zēni, jūsu piedzīvojums beidzas! — profesors sacīja. — Es aiznesīšu gabaliņu šīs ādas atpakaļ virszemē, izstāstīšu, ka man neizdevās izglābt meiteni un kā jūs, ieraudzījuši viņas sakropļoto ķermenīti, traģiski zaudējāt prātu. Atvadieties no savām atmiņām!

Viņš pacēla Rona zizli, kas bija salāpīts ar rīnilenti, augstu virs galvas un iebļāvās: — Aizsamirsti!

Zizlis viņa rokās uzsprāga kā neliela bumba. Harijs, piesedzis ar rokām galvu, paskrēja gabaliņu nost. Viņš paslīdēja uz čūskas ādas, tomēr paguva izvairīties no pamatīgajiem akmeņiem, kas nobrulca no tuneļa griestiem. Kad zēns pagriezās, viņš savā priekšā ieraudzīja gruvešu sienu. Šajā nogruvuma pusē viņš bija palicis viens.

—   Ron! — viņš iesaucās. — Vai tu tur esi? Ron!

—  Es esmu te! — atsaucās Rona neskaidri dzirdamā balss no nogruvuma otras puses. — Man nekas nekaiš. Bet tam mērglim gan noticis kas nelāgs — laikam viņam trāpīja paša burvestība.

Atskanēja dobjš būkšķis un skaļš "Au". Cik varēja spriest, Rons bija iespēris Sirdsāķim pa lielu.

—     Ko tagad darīsim? — Rona balsī izskanēja izmisums. — Mēs tik drīz cauri netiksim. Tam būs nepieciešama vesela mūžība…

Harijs paskatījās augšup, uz pazemes ejas griestiem. Tajos varēja manīt pamatīgas plaisas. Nekad iepriekš viņš nebija mēģinājis ar maģijas palīdzību izkustināt kaut ko tik lielu kā šie akmeņi, turklāt nelikās, ka šī būtu īstā reize to darīt — ja nu iebrūk visa eja?

No nogruvuma otras puses atskanēja vēl viens būkšķis un vēl viens "Au". Vilcināšanās varēja dārgi maksāt. Džinnija Noslēpumu kambarī atradās jau vairākas stundas. Harijs saprata, ka viņam adiek tikai viena iespēja.

—   Gaidi turpat, — viņš uzsauca Ronam. — Gaidi kopā ar Sirdsāķi. Es iešu tālāk. Ja es neatgriežos pēc stundas…

Iestājās klusums.

—    Es tikmēr mēģināšu izkustināt akmeņus, — izklausījās, Ronam nācās pamatīgi piepūlēties, lai nesāktu raudāt, — lai tu tiktu… tiktu cauri, kad atgriezīsies. Un Harij…

—  Tiksimies pēc kāda laiciņa, — noteica Harijs, cenzdamies piešķirt savai drebošajai balsij kaut drusciņu pārliecības.

Un viņš vienatnē devās uz priekšu, garām milzu čūskas ādai.

Drīz vien viņš vairs nedzirdēja, kā Rons stumda akmeņus. Pazemes eja pagriezās te uz vienu, te otru pusi. Likās, katrs nervs Harija ķermenī ir nepatīkami pārspriegots. No vienas puses, viņš vēlējās, kaut pazemes eja ātrāk beigtos, no otras puses, viņš baidījās no tā, kas viņu tur sagaidīja. Galu galā viņš pagriezās vēlreiz, un tagad zēna priekšā pavērās siena, ko greznoja divas akmenī izkaltas, savijušās čūskas ar milzīgiem, mirdzošiem smaragdiem acu vietā.

Harijs piegāja tuvāk. Mute bija tā izkaltusi, it kā viņš nebūtu dzēris vai veselu gadu. Šoreiz viņam pat nevajadzēja iedomāties, ka čūskas ir īstas, — to acis likās dīvaini dzīvas.

Harijs nojauta, kā viņam jārīkojas tālāk. Viņš noklepojās — likās, smaragdzaļajās acīs nozib uguntiņas.

—  Atveries! — no Harija mutes izlauzās kluss šņāciens.

Čūskas it kā atraisījās viena no otras, un siena atvērās. Akmens

plāksnes klusi ieslīdēja sienās, un Harijs, drebot no galvas līdz kājām, spēra soli uz priekšu.

SEPTIŅPADSMITĀ NODAĻA SLĪDEŅA MANTINIEKS

V

iņš stāvēja ļoti gara, slikti apgaismota kambara galā. Varenas akmens kolonnas, arī ar iegrebtām čūskām, slējās augšup, kur acīmredzot balstīja griestus, taču tie tumsā nebija redzami. Kolonnas meta garas, melnas ēnas dīvainajā, zaļganajā blāzmā, kas staroja šajā telpā.

Sirdij strauji sitoties, Harijs ieklausījās stindzinošajā klusumā. Kur bija bazilisks — vai tas slēpās kādā ēnainā stūrī? Un kur bija Džinnija?

Viņš izvilka savu zizli un devās uz priekšu starp čūskām rotātajām kolonnām. Katrs piesardzīgais solis skaļi atbalsojās no ēnās grimstošajām sienām. Viņš vēl arvien turēja acis puspievērtas, gatavs tās aizmiegt, ja pamanītu kaut mazāko kustību. Akmens čūsku tukšie acu dobumi, šķiet, viņam sekoja. Vairākas reizes viņam likās, ka akmens čūska sakustas, — un ik reizi ledaina roka sažņaudza viņa sirdi.

Kad viņš nonāca līdz pēdējam kolonnu pārim, pie kambara gala sienas skatam pavērās statuja, kura, šķiet, sniedzās, līdz pašiem telpas griestiem.

Harijam nācās atgāzt galvu, lai ieskatītos milzīgās sejas vaibstos, kas slējās augstu virs viņa: tā bija vecišķa seja, kas atgādināja pērtiķa ģīmīti; gara, plāna bārda stiepās gandrīz līdz pašai zemei, tāpat kā akmens drēbju krokas, no kurām bija redzamas vien divas milzīgas, pelēkas pēdas, kas balstījās uz kambara gludās grīdas. Un starp šīm pēdām, ar seju pret zemi, gulēja mazs, melnās drānās tērpts ķermenītis ar ugunīgi sarkaniem matiem.

—   Džinnija! — nomurmināja Harijs, piesteigdamies pie meitenes un nomezdamies uz ceļiem. — Džinnij! Nemirsti! Lūdzu, tikai nemirsti! — Viņš nometa zizli sev līdzās uz grīdas, satvēra meiteni aiz pleciem un pagrieza viņu uz muguras. Džinnijas seja bija balta kā visbaltākais marmors — un tikpat auksta, tomēr viņas acis bija aizvērtas. Tas nozīmēja, ka viņa nav pārakmeņota. Bet tad viņai vajadzēja būt…

—  Džinnij, lūdzu, mosties, — Harijs izmisis murmināja, purinot sīko ķermenīti. Džinnijas galva bezpalīdzīgi šūpojās līdzi Harija kustībām.

—  Viņa nemodīsies, — atskanēja klusa balss.

Harijs strauji atliecās un, tāpat tupot uz ceļiem, pagriezās.

Atspiedies pret tuvāko kolonnu, stāvēja slaids zēns melniem matiem un vēroja Hariju. Viņa apveids likās dīvaini izplūdis, it kā Harijs skatītos uz viņu cauri aizmiglotam logam. Tomēr zēnu viņš nebūtu sajaucis ne ar vienu citu.

—  Toms — Toms Melsudors

Melsudors pamāja ar galvu, neatraudams acis no Harija sejas.

—   Kāpēc tu domā, ka viņa nepamodīsies? — Harijs izmisis vaicāja. — Viņa taču nav… viņa nav…

—  Viņa vēl arvien ir dzīva, — atbildēja Melsudors. — Taču tik tikko dzīva.

Harijs blenza uz lielāko zēnu. 'loms Melsudors mācījās Cūkkārpā pirms piecdesmit gadiem, taču te nu viņš atkal stāvēja, dīvainas, it kā dūmakainas gaismas apspīdēts, ne vecāks par sešpadsmit gadiem.

—  Vai tu esi spoks? — Harijs nedroši pavaicāja.

—   Es esmu atmiņa, — klusi atbildēja Melsudors. — Atmiņa, kas saglabājusies piecdesmit gadu vecā dienasgrāmatā.

Viņš norādīja uz grīdu netālu no statujas kājas pirkstiem. Tur atvērta gulēja mazā, melnā dienasgrāmata, kuru Harijs bija atradis Vaidu Vairas tualetē. Kādu mirkli Harijs prātoja, kā tā nokļuvusi šeit, — taču tad aptvēra, ka viņam jārod atbildes uz steidzamākiem jautājumiem.

—   Tom, tev būs man jāpalīdz, — teica Harijs, vēlreiz paceldams Džinnijas galvu. — Mums viņa jādabū projām no šejienes. Te kaut kur varētu slēpties bazilisks… nezinu, kur tas atrodas šobrīd, taču briesmonis var parādīties kuru katru brīdi. Lūdzu, palīdzi man…

Melsudors palika stāvot kur stāvējis. Harijam, sviedriem plūstot pār seju, izdevās pa pusei pacelt Džinnijas ķermenīti no zemes. Tad viņš pieliecās, lai paceltu savu zizli.

Taču zizli nekur nemanīja.

—  Vai tu neredzēji…?

Harijs pacēla acis. Melsudors vēl arvien vēroja viņu — un garajos pirkstos virpināja Harija zizli.

—   Paldies, — sacīja Harijs, pastiepdams savu roku uz zēna pusi.

Melsudora mutes kaktiņos iezagās smaids. Viņš turpināja skatīties uz Hariju un nevērīgi virpināt zizli.

—  Paklausies, — nepacietīgi ierunājās Harijs, kuram ļima ceļi zem ļenganās Džinnijas svara, — ?nu?us irjāiet! Ja parādīsies bazilisks…

—   Tas neparādīsies, pirms to nepasauks, — mierīgi atbildēja Melsudors.

Harijs nolaida Džinniju atpakaļ uz grīdas, nespēdams vairs viņu noturēt.

—   Ko tu ar to gribi teikt? — Harijs jautāja. — Klau, atdod manu zizli, tas var man vēl noderēt.

Melsudora smaids kļuva platāks.

—  Tev tas nebūs nepieciešams, — viņš sacīja.

Harijam iepletās acis.

—   Ko tu ar to gribi teikt?

—   Es, Harij Poter, šo mirkli esmu gaidījis gana ilgi, — sacīja Melsudors. — Esmu ilgi gaidījis, kad varēšu ieraudzīt tevi. Sarunāties ar tevi.

—   Paklau, — sacīja Harijs, zaudēdams pacietību. — Man liekas, tu mani nesaproti. Mēs esam Noslēpumu kambarī. Mēs varēsim izrunāties vēlāk.

—  Mēs runāsimies tagad, — vēl arvien plati smaidīdams, teica Melsudors un iebāza Harija zizli kabatā.

Harijs pārsteigts raudzījās uz otru zēnu. Te notika kaut kas ļoti dīvains.

—   Kas noticis ar Džinniju? — Harijs lēnām jautāja.

—   Ak, tas ir interesants jautājums, — laipni atbildēja Melsudors. — Turklāt visai garš stāsts. Es domāju, ka tas, kas notika ar Džinniju Vīzliju, notika tāpēc, ka viņa atklāja savu sirdi un izstāstīja savus visrūpīgāk glabātos noslēpumus neredzamam svešiniekam.

—   Par ko tu runā? — vaicāja Harijs.

—  Par dienasgrāmatu, — atteica Melsudors. — Par manu dienasgrāmatu. Mazā Džinnija rakstīja tajā vairākus garus mēnešus, izklāstīdama man savas aizkustinošās bažas un bēdas: kā viņas brāļi ķircina viņu, kā viņa ieradusies skolā lietotās drānās un ar lietotām mācību grāmatām, kā… —Melsudora acis iedzalkstījās, — …kā, viņasprāt, slavenais, labais, dižais Harijs Poters nekad nepievērsīs viņai uzmanību…

Runādams Melsudors ne uz mirkli neatrāva acis no Harija sejas, un tajās varēja jaust gandrīz izsalkušu skatienu.

—  Ir tik ļoti garlaikojoši uzklausīt vienpadsmit gadu vecas meitenītes nožēlojamās, sīkās rūpītes, — viņš turpināja. — Taču es centos būt pacietīgs. Es atbildēju viņai, es izturējos saprotoši, es biju laipns. Džinnija gluži vai iemīlējās manī. Neviens nekad nav izpratis mani tik labi kā tu, Tom. ..Es tā priecājos, ka šī dienasgrāmata nokļuva manās rokās un es varu dalīties ar to savās slēptākajās domās… Es jūtos, it kā man būtu draugs, kuru es varu nēsāt līdzi savā kabatā…

Melsudors iesmējās — spalgie, aukstie smiekli viņam nepiestāvēja. Tie lika matiņiem uz Harija skausta saslieties stāvus.

—  Man jāatzīstas, Harij, — man mūždien ir izdevies apburt sev vajadzīgos cilvēkus. Tā nu Džinnija izklāja manā priekšā savu dvēseli, un tieši viņas dvēsele man bija vajadzīga. Es kļuvu stiprāks un stiprāks, barodamies no viņas dziļākajām bailēm, no viņas tumšākajiem noslēpumiem. Es kļuvu arvien spēcīgāks, daudz spēcīgāks par mazo Vīzlija jaunkundzi. Gana spēcīgs, lai sāktu izklāstīt Vīzlija jaunkundzei manus noslēpumus, lai ielietu viņā kādu mazumiņu manas dvēseles…

—  Ko tu ar to gribi teikt? — jautāja Harijs, pārsteigts, cik ļoti viņam izkaltusi mute.

— Vai tu, Harij Poter, vēl neko nenojaut? — klusi vaicāja Melsudors. — Noslēpumu kambari atvēra Džinnija Vīzlija. Viņa nogalināja skolas gaiļus un rakstīja draudīgos vārdus uz gaiteņa sienām. Viņa uzsūtīja Slīdeņa čūsku četriem draņķasiņiem un niekkalbja kaķim.

—  Tie ir meli, — Harijs nočukstēja.

—  Nē, tā ir taisnība, — mierīgi atbildēja Melsudors. — Protams, sākumā viņa Jiezināja, ko dara. Tas bija pagalam uzjautrinoši. Kaut tu būtu redzējis viņas ierakstus dienasgrāmatā… Tie kļuva arvien interesantāki… Mīļo Tom, — Melsudors sāka citēt, vērodams Harija seju, ko tagad bija izķēmojušas šausmas, — man šķiet, es zaudēju atmiņu. Visas manas drēbes ir klātas ar gaiļa spalvām, un es nezinu, kā tās tur nokļuvušas. Mīļo Tom, es neatceros, ko darīju Visu Svēto dienas priekšvakarā, bet tonakt kāds uzbruka kaķim un es esmu nosmērējusi rokas un drānas ar krāsu. Mīļo Tom, Persijs visu laiku uztraucas, ka es izskatoties ļoti bāla un izturoties ļoti neparasti. Man šķiet, viņš tur mani aizdomās… Šodien notika vēl viens uzbrukums, un es nezinu, kur tobrīd atrados. Tom, ko man darīt? Man šķiet, es jūku prātā… Man šķiet, es esmu tā, kas uzbrūk skolniekiem!

Harijs juta, ka viņa dūres sažņaudzas un nagi iedzeļas dziļi plaukstās.

—  Pagāja ļoti ilgs laiks, līdz muļķa mazā Džinnija pārstāja uzticēties savai dienasgrāmatai, — turpināja Melsudors. — Viņai sāka likties, ka ar melno grāmatiņu kaut kas nav kārtībā, un viņa mēģināja tikt no tās vaļā. Un tajā brīdī uz skatuves parādījies tu, Harij. Tieši tu atradi manu dienasgrāmatu, par ko es ļoti priecājos. Dienasgrāmatu varēja pacelt jebkurš, bet tas izrādījies tieši tīt, cilvēks, ar kuru es tik karsti sapņoju satikties…

—  Kāpēc gan tu gribēji tikties ar mani? — vaicāja Harijs. Viņu plosīja dusmas, taču viņš pūlējās savaldīties un runāt pēc iespējas mierīgi.

—   Redzi, Džinnija man izstāstīja par tevi visu, — paskaidroja Melsudors. — Visus tavus neticamos piedzīvojumus. — Runātāja acis pārslīdēja zibens šautrai līdzīgajai rētai uz Harija pieres, un izsalkums Melsudora vaibstos kļuva vēl jaušamāks. — Es sapratu, ka vēlos uzzināt par tevi vēl vairāk, ka vēlos runāt ar tevi, sastapties ar tevi, ja vien tas būs iespējams. Lai iegūtu tavu uzticību, es nolēmu parādīt savu slaveno varoņdarbu — to, kā es noķēru lutausi Hagridu.

—  Hagrids ir mans draugs, — sacīja Harijs, un tagad viņa balss drebēja. — Tieši tu viņu padarīji par grēkāzi, vai ne? Sākumā es domāju, ka tu vienkārši kļūdījies, taču…

Melsudors atkal iesmējās savus spalgos, nepatīkamos smieklus.

—  Redzi, Harij, tā bija mana liecība pret Hagrida liecību. Nu, tu jau vari iedomāties, kā tas izskatījās no vecā Armando Dipē viedokļa. Vienā svaru kausā — 'loms Melsudors, trūcīgs, bet apskaužami spējīgs, bārenis, bet tik drošsirdīgs, skolas prefekts, paraugskolnieks. Otrā svaru kausā — lielais, neveiklais Hagrids, kurš katru otro nedēļu iekuļas nepatikšanās, te mēģinot turēt sev zem gultas mazus vilkacēnus, te aizlavoties uz Aizliegto mežu, lai spēkotos ar troļļiem. Tomēr man jāatzīst, ka pat vtavi pārsteidza, cik gludi izdevās mana iecere. Man likās, ka vismaz kādam ir jāapjēdz, ka Hagrids vienkārši nevar būt Slīdeņa mantinieks. Mav bija vajadzīgi veseli pieci gadi, lai uzzinātu visu iespējamo par Noslēpumu kambari un atklātu slepeno ieeju tajā… it kā Hagridam piemistu tik daudz prāta vai burvju spēka!

— Tikai pārvērtību pasniedzējs Dumidors, — turpināja Melsudors, — uzskatīja, ka Hagrids nav vainīgs. Viņš pierunāja Dipē nepatriekt Hagridu no skolas un ierādīt neveiksminiekam mežu pārziņa amatu. Jā, iespējams, Dumidors kaut ko nojauta. Dumidoram es patiku krietni mazāk nekā pārējiem skolotājiem…

—  Varu saderēt, ka Dumidors redzēja, kas tev aiz ādas, — caur sakostiem zobiem nošņācās Harijs.

—  Tiesa, pēc Hagrida izslēgšanas viņš mani sāka pieskatīt īpaši rūpīgi, — nevērīgi sacīja Melsudors. — Es sapratu, ka vēlreiz atvērt Noslēpumu kambari, kamēr es atrodos skolā, vairs nav droši. Tomēr es nevēlējos palaist vējā garos gadus, ko pavadīju, šo kambari meklējot. Es nolēmu atstāt dienasgrāmatu, kurā es saglabāju pats sevi tādu, kāds biju toreiz, sešpadsmit gadu vecumā. Tā, lai nākotnē, ja man paveiktos, es spētu izvadīt pa savām pēdām kādu citu, tā palīdzot viņam īstenot Salazara Slīdeņa cēlo ieceri.

—  Tomēr šoreiz tev tas neizdevās, — Harijs triumfējoši sacīja. — Šoreiz neviens nav miris, pat ne kaķis. Pēc pāris stundām būs gatavs mandrāgu uzlējums, un visi pārakmeņotie atkal atdzīvosies.

—   Vai tad es jau neteicu, — klusi iebilda Melsudors, — ka draņķasiņu nogalināšana mani vairs neinteresē? Kopš vairākiem mēnešiem man ir cits mērķis — un tas esi tu.

Harijs apstulbis skatījās uz Melsudoru.

—  Iedomājies, kā gan es pārskaitos, kad nākamajā reizē dienasgrāmatā rakstīji nevis tu, bet Džinnija. Redzi, viņa ieraudzīja dienasgrāmatu tavās rokās un pārbijās. Ja nu tu atklātu, kā tā darbojas, un es izstāstītai tev visus viņas noslēpumus? Kas noliktu, ja es, vēl ļaunāk, pavēstītu tev, kurš bija gaiļu nāvētājs? Tāpēc tas nelga skuķis nogaidīja, līdz jūsu guļamistabā neviena nebija, un pievāca dienasgrāmatu. Taču es jau zināju, kas man jādara. Es sapratu, ka tu dzen pēdas Slīdeņa mantiniekam. Ņemot vērā to, ko Džinnija man par tevi bija stāstījusi, es zināju, ka tu izdarīsi visu iespējamo un neiespējamo, lai atklātu šo noslēpumu — īpaši tāpēc, ka cietusi bija arī viena no tavām labākajām draudzenēm. Turklāt Džinnija man izstāstīja, ka visa skola esot kā uz adatām, jo tu spējot runāt šņācmēlē…

—  Tad nu es liku Džinnijai, — sacīja Melsudors, — lai viņa uzraksta uz sienas atvadu vārdus pašai sev un dodas šurp. Viņa pretojās un raudāja, tas viss bija briesmīgi garlaikojoši. Taču viņā ir palicis pavisam maz dzīvības: pārāk daudz viņa atdeva dienasgrāmatai, pārāk daudz viņa atdeva man. Pietiekami, lai es beidzot spētu izkāpt no grāmatiņas lappusēm. Es zināju, ka tu šeit ieradīsies. Es vēlos tev, Harij Poter, uzdot ļoti daudzus jautājumus.

—   Piemēram? — vēl arvien sažņaudzis dūres, Harijs izgrūda.

—  Teiksim, — laipni smaidīdams, sacīja Melsudors, — kā zīdainis bez kādām īpašām maģiskām spējām iemanījās pieveikt visu laiku dižāko burvi? Kā gan tu tiki cauri ar niecīgu rētu, vienlaikus sagraudams lorda Voldemorta varu?

Tagad izsalkušajās acīs iegailējās dīvains sarkans spīdums.

—   Kādēļ gan tu gribi zināt, kā es izglābos? — lēnām jautāja Harijs. — Lords Voldemorts parādījās krietni vēlāk.

—   Voldemorts, — klusi sacīja Melsudors, — Harij Poter, ir mana pagātne, tagadne un nākotne…

Melsudors izvilka no kabatas Harija zizli un ievilka ar to puskrēslā trīs mirdzošus vārdus:

TOMS SVERELDO MELSUDORS

Tad viņš vēlreiz pavēcināja zizli, un vārda burti sakārtojās citā secībā:

ES ESMU LORDS VOLDEMORTS

—  Vai saproti? — viņš nočukstēja. — Šo vārdu es izmantoju jau Cūkkārpā, protams, to zināja tikai mani tuvākie draugi. Vai tu iedomājies, ka es līdz mūža galam nēsāšu sava vientiešu tēva smirdīgo uzvārdu? Es, kurš no mātes puses mantojis paša Salazara Slīdeņa asinis? Lai es paturētu prasta, stulba vientieša vārdu — viņš taču pameta mani vēl pirms dzimšanas, jo, lūk, atklāja, ka viņa sieva esot ragana! Nē, Harij, es radīju sev jaunu vārdu. Es jau tobrīd zināju, ka tad, kad kļūšu par dižāko magu uz zemes, to bīsies izrunāt burvji visās pasaules malās!

Harijam likās, ka viņa smadzenēs kaut kas ir iesprūdis, ka tās pārstājušas domāt. Viņš apstulbis skatījās uz Melsudoru, uz bāreņa puiku, kurš pieaudzis nogalināja Harija vecākus un tik daudzus citus nevainīgus cilvēkus… Visbeidzot Harijam izdevās izrunāt pāris vārdu.

—  Tu neesi, — zēns sacīja klusā, naida pilnā balsī.

—   Kas es neesmu? — pārvaicāja Melsudors.

— Tu neesi dižākais burvis pasaulē, — ātri elpodams, pabeidza Harijs. — Man ļoti žēl tevi apbēdināt, bet dižākais burvis pasaulē ir Baltuss Dumidors. To atzīst visi. Pat savas varas pilnziedā tu neuzdrošinājies uzbrukt Cūkkārpai. Dumidors redzēja, kas tev aiz ādas jau tad, kad tu mācījies skolā, — un viņš vēl arvien biedē tevi šodien, lai kur tu slēptos.

Tagad smaids no Melsudora sejas nozuda, un tā vietā viņa vaibsti savilkās pagalam neglītā grimasē.

—   Dumidoru no šīs pils izdzina atmiņas par mani! — viņš nošņācās.

—  Iespējams, viņš nebūt nav tik tālu projām, kā tev gribētos, — atcirta Harijs. Viņš teica pirmo, kas iešāvās prātā, mēģinādams izbiedēt Melsudoru. Viņš drīzāk vēlējās, nevis ticēja, ka runātajam ir kāds pamats.

Melsudors pavēra muti, bet tad pēkšņi sastinga.

No kaut kurienes skanēja mūzika. Melsudors strauji pagriezās un aplaida skatienu tukšajam kambarim. Mūzika kļuva arvien skaļāka. Tā bija dīvaina, pārpasaulīga melodija, kas lika pa muguru pārskriet skudriņām. Harijam pat mati saslējās stāvus, bet sirds krūtīs, likās, kļuva vai divreiz lielāka. Kad mūzika kļuva tik skaļa, ka Harijam jau likās — tā skan no viņa paša krūšukurvja, no tuvākās kolonnas gala pēkšņi izšāvās liesmas.

Kolonnas galā bija parādījies gulbja lieluma putns, kura dīvainā dziesma cēlās augšup pret velvētajiem griestiem. Putnam bija mirdzoša zelta aste, vismaz tikpat gara kā pāvam, bet spožajos zelta nagos tas turēja lupatu vīkšķi.

Vēl pēc mirkļa putns metās uz Harija pusi. 1ās nometa vīkšķi zēnam tieši pie kājām, bet pats smagi nolaidās viņam uz pleca. Putns sakļāva savus varenos spārnus. Harijs pacēla acis un ieraudzīja garu, asu zelta knābi un spoži melnas acis.

Putns pārstāja dziedāt. Tas mierīgi sēdēja Harijam pie paša vaiga, no tā sāniem staroja karstums, bet putns neizlaida no acīm Melsudoru.

—   Tas ir fēnikss… — noteica Melsudors, viltīgi piemiedzis acis.

—   Fokss? — Harijs ievilka elpu un juta, ka putna nagi viegli paspiež viņa plecu.

—  Un tā… — sacīja Melsudors, tagad nopētīdams Foksa nomesto skrandu vīkšķi, — tā ir skolas vecā Sķirmice.

Viņam bija taisnība. Salāpīta, nodilusi un netīra, cepure nekustīgi gulēja Harijam pie kājām.

Melsudors atkal sāka smieties. Viņa skaļie smiekli tumšajā kambarī atbalsojās tā, it kā te vienlaikus smietos vismaz desmit Mcl sudori.

—  Vai tik to visu savam aizstāvim nesūta Dumidors?! Dzieda tājputns un veca cepure! Kā tad, Harij Poter, vai tu jūties drošāk? Vai tagad tu jūties drošībā?

Harijs neatbildēja. Viņš gan īsti nesaprata, kā varētu palīdzēt Fokss vai Šķirmice, tomēr viens gan viņš vairs nebija. Gaidīdams, kad Melsudors pārstās smieties, zēns juta, kā krūtīs pamazām atdzimst dūša.

—    Bet tagad, Harij, ķersimies pie lietas, — vēl arvien plati smaidīdams, sacīja Melsudors. — Mēs esam jau tikušies divas reizes — tavā pagātnē, manā nākotnē. Un divas reizes man neizdevās tevi nogalināt. Kā tti izdzīvoji? Izstāsti man visu, ko zini. Jo ilgāk tu runāsi, — viņš klusi piebilda, — jo ilgāk tu paliksi dzīvs.

Harijs mēģināja aši izvērtēt savas iespējas. Melsudora rokās bija viņa zizlis. Viņam, Harijam, bija Fokss un Šķirmice. Ne viens, ne otrs divcīņā viņam neko daudz nespētu palīdzēt. Jā, stāvoklis nelikās īpaši spožs. Tomēr, jo ilgāk Melsudors tur stāvēja, jo vairāk dzīvības aizplūda no Džinnijas dzīslām, bet… iMelsudora paša apveids kļuva arvien skaidrāks, miesīgāks. Ja reiz viņam bija jācīnās ar Melsudoru, labāk to darīt uzreiz, nevis nogaidīt.

—  Neviens īsti nezina, kāpēc tad, kad tu uzbruki man, sabruka tava varenība, — Harijs strupi sacīja. — Arī es pats to nezinu, loties es zinu, kāpēc tu nespēji nogalināt mani. Tāpēc, ka mana māte ziedoja savu dzīvību, lai izglābtu mani. Mana prastā, vientiešu ģimenē dzimusī māte, — zēns piebilda, drebot pūlēdamies apspiest dusmas. — Viņa neļāva tev mani nogalināt. Un es redzēju, kāds tu esi īstenībā, pirms gada es redzēju tevi. Tu esi lūznis. Tu esi knapi dzīvs. Tur tevi ir novedusi tava varaskāre. Tu slēpies. Tu esi neizturami neglīts, tu esi pretīgs!

Melsudora seja noraustījās. Tad viņš to savilka briesmīgā smaidā.

—  Tā. Tātad tevi izglāba tava māte. Jā, tā ir spēcīga pretburvestība. Tagad es saprotu — galu galā, tevī nav nekā īpaša. Redzi, es vienkārši sāku prātot — mums, Harij Poter, ir tik daudz dīvaini līdzīgu iezīmju… Pat tev tas bija jāpamana. Mums abiem dzīslās rit jauktas asinis, mēs abi esam bāreņi, kas izauguši starp vientiešiem. Šķiet, mēs abi esam vienīgie šņācinuši, kas mācījušies Cūkkārpā pēc dižā Salazara Slīdeņa. Mēs pat izskatāmies līdzīgi… Tomēr izrādās, ka tevi no manis izglāba tikai laimīga nejaušība. Tas bija vienīgais, ko gribēju zināt.

Harijs sasprindzis stāvēja un gaidīja, kad Melsudors pacels zizli. Tomēr Melsudora samocītais smaids pamazām pletās platāks.

—   Tagad, Harij, es vēlētos, lai tu saņem mazu mācību. Lai mērojas spēkiem Salazara Slīdeņa mantinieks lords Voldemorts un slavenais Harijs Poters, kura rīcībā ir varenākie ieroči, ko viņam spējis dot Dumidors.

Viņš vēlreiz uzmeta uzjautrinātu skatienu Foksam un Šķirmicei, tad pagriezās un devās projām. Bailēm sasaistot notirpušās kājas, Harijs vēroja, kā Melsudors apstājas starp augstajām statujām un paceļ acis pret Slīdeņa seju, kas slēpās pustumsā augstu Melsudoram virs galvas. Melsudors plati paplēta muti un iešņācās — bet Harijs saprata, ko viņš saka.

—   Atsaucies ?tian, Slideni, tu, dižākais no Cūkkārpas četrinieka.

Harijs pagriezās, lai arī viņš redzētu statuju. Fokss uz pleca

savicināja spārnus.

Slīdeņa milzīgā akmens seja kustējās. Šausmām pārņemot visu viņa būtai, zēns ieraudzīja, kā atveras akmens lūpas, mute pletās arvien platāka un platāka, atklājot dziļu, melnu caurumu.

Un statujas mutē kaut kas kustējās. Kaut kas slīdēja augšup no Slīdeņa rīkles.

Harijs sāka kāpties atpakaļ, līdz ar muguru atdūrās pret kambara sienu. Zēns aizmiedza acis. Tajā brīdī viņa vaigu noglāstīja fēniksa spārns — putas bija pacēlies spārnos. Harijs gribēja iekliegties: "Nepamet mani vienu!" Bet ko gan varēja iesākt fēnikss pret čūsku ķēniņu?!

Kaut kas milzīgs atsitās pret kambara akmens grīdu. Harijs juta, kā grīda nodreb. Viņš zināja, kas notiek, viņš spēja to sajust, gandrīz ieraudzīt, kā varenā čūska izlokās no Slīdeņa mutes. Tad viņš izdzirdēja Melsudora šņācienu: — Nogalini viņu!

Bazilisks līda uz Harija pusi, zēns dzirdēja, kā smagais ķermenis tūļīgi slīd pa putekļaino grīdu. Vēl arvien cieši aizmiedzis acis un izstieptām rokām mēģinādams sataustīt ceļu, Harijs sāka akli skriet uz sāniem. Melsudors iesmējās…

Harijs paklupa. Viņš sāpīgi nokrita uz akmens grīdas un sajuta mutē asinis. Čūska bija vairs tikai kādu pēdu no viņa, zēns dzirdēja, kā tā tuvojas.

Tieši virs viņa atskanēja skaļš, sprādzienam līdzīgs šņāciens. Tajā brīdī Harijam trāpīja kaut kas smags, ietriekdams viņu sienā. Gaidīdams, kad ķermenī ietrieksies baziliska zobi, Harijs saklausīja vēl vairākus niknus šņācienus. Starp kolonnām kaut kas izmisīgi svaidījās.

Harijs vairs nespēja valdīties. Viņš pavēra plakstus šaurā spraudziņā, lai redzētu, kas notiks.

Saslējusies stāvus, savu milzīgo galvu starp kolonnām apdullusi svārstīja milzīga, indīgi zaļa, spīdīga čūska, kuras ķermenis bija pamatīga ozola stumbra resnumā. Harijs nodrebinājās, būdams gatavs atkal aizmiegt acis, ja čūska taisītos pagriezties. Bet tajā brīdī viņš pamanīja, kas novērsis baziliska uzmanību.

Ap čūsku ķēniņa galvu lidinājās Fokss, un bazilisks ik pa brīdim cirta muti ar garajiem, plānajiem, zobenam līdzīgajiem zobiem uz feniksa pusi.

Fokss metās pretī briesmonim. Viņa asais zelta knābis uz mirkli nozuda no Harija acīm, bet tad pār grīdu nolija tumšu asiņu šalts. Čūskas aste drudžaini noraustījās, gandrīz trāpīdama Harijam, bet tad, pirms zēns paguva atkal aizvērt acis, bazilisks pagriezās. Harijs vērās tieši čūskas purnā un ieraudzīja, ka abas izvelbtās, dzeltenās acis ir izknābis fēnikss. Asinis plūda uz grīdas, un čūska svaidījās sāpju agonijā.

— Nē! — Harijs izdzirdēja Melsudora kliedzienu. — Liec to putnu mierā! Liec putnu mierā! Zēns atrodas tev aiz muguras! Tu taču spēj viņu saost! Nogalini viņu!

Aklā čūska apmulsusi nošūpojās, tomēr tā vel arvien bija nāvīgi bīstama. Dziedādams savu pārpasaulīgo dziesmu un ik pa brīdim ar knābi iecirzdams baziliskam zvīņotajā purnā, Fokss turpināja lidināties ap tā galvu, bet no čūskas izknābtajām acīm turpināja gāzties asinis.

—  Palīdziet man, palīdziet man, — Harijs izmisis murmināja, — vai kāds spēj man palīdzēt?!

Čūskas aste atkal aizšāvās pāri telpai. Harijs pieliecās. Tad viņam pa seju trāpīja kaut kas mīksts.

Bazilisks bija iesviedis Šķirmici Harijam tieši rokās. Harijs satvēra cepuri cieši jo cieši. Nekas cits viņam vairs nebija palicis, šī bija viņa pēdējā cerība. Zēns uzmauca cepuri galvā un nometās garšļaukus zemē, jo tajā brīdi pāri viņam atkal aizšāvās čūsku ķēniņa aste.

—  Palīdzi man… palīdzi man… — Harijs pie sevis lūdzās, zem cepures cieši aizmiedzis acis. — Lūdzu, palīdzi mani

Cepure neatbildēja. Tiesa, tā sarāvās, it kā to būtu sažņaugusi neredzama roka.

Kaut kas ļoti ciets un smags trāpīja Harijam pa galvu tik pamatīgi, ka viņš gandrīz zaudēja samaņu. Dzirkstelēm šķīstot acu priekšā, Harijs sagrāba cepuri, lai norautu to no galvas, un sajuta, ka tajā atrodas kaut kāds garš un ciets priekšmets.

Cepures iekšpusē nez no kurienes bija parādījies spožs sudraba zobens, kura spals bija greznots ar olas lieluma rubīniem.

—  Nogalini puiku! Neliecies zinis pa?putnu! Zēns atrodas tev aiz muguras! Ošņā, saod viņu!

Tagad Harijs jau stāvēja uz abām kājām, gatavs cīņai. Baziliska galva laidās arvien zemāk, tā ķermenis meta līkumus, ik pa brīdim atsizdamies pret kādu no kolonnām. Čūska grasījās uzbrukt zēnam. Viņš redzēja nezvēra milzīgos, asinīm pieplūdušos acu dobumus, muti, kas pletās arvien platāk, — bazilisks droši vien spētu norīt viņu veselu. Zem zvīņainā purna zibošie zobi bija tikpat gari un asi kā viņa zobens, turklāt vēl indīgi…

Aklā čūska šāvās uz priekšu. Harijs izvairījās, un neradījums ietriecās kambara sienā. Bazilisks uzbruka vēlreiz, un tā divdaļīgā mēle aizķēra Harija sānus. Zēns saņēma zobenu abās rokās un pacēla sev virs galvas.

Čūsku ķēniņš atkal metās uz priekšu, un šoreiz tas bija notēmējis pareizi. Bet Harijs, saņēmis visus spēkus, ietrieca zobenu līdz pašam spalam baziliska aukslējās.

Pār zēna rokām nolija siltu asiņu lietus, bet vienlaikus viņš sajuta plosošas sāpes mazliet virs elkoņa. Viens no garajiem, indīgajiem zobiem grima dziļāk un dziļāk viņa rokā, līdz beidzot nolūza, jo bazilisks pats sāniski saļima un raustīdamies palika guļot uz grīdas.

Harijs, balstīdamies ar muguru pret grīdu, noslīdēja zemē. Zēns sagrāba zobu, no kura viņa asinīs ieplūda inde, un izrāva to no augšdelma. Tomēr viņš saprata, ka bija jau par vēlu. No ievainojuma vietas arvien tālāk un tālāk lēni, bet neapturami pulsēja balti nokaitēta sāpe. Viņš nometa zobu un mirkli vēroja, kā paša asinis krāso viņa drēbes. Tad acis aizmiglojās. Noslēpumu kambaris izkusa netīru krāsu murskulī.

Gar acīm nozibēja sarkana gaisma, un Harijs dzirdēja, kā līdzās viņam uz grīdas klusi noklab putna nagi.

—    Foks, — Harijs aizsmacis ierunājās. — Tu biji lielisks, Foks…

Zēns juta, kā putns noliek savu skaisto galvu uz baziliska zoba savainotās rokas.

Harijs saklausīja tuvojošos soļu atbalsi, bet tad gaismu aizsedza tumša ēna.

—  Tu esi pagalam, Harij Poter, — kaut kur augstu atskanēja Melsudora balss. — Beigts un pagalam. Pat Dumidora putns to saprot. Vai tu, Poter, maz redzi, ko viņš dara? Viņš raud.

Harijs samirkšķināja acis. Foksa galva te parādījās viņa redzes fokusā, te atkal izkusa dūmakā. Lejup pa spožajām spalvām ritēja lielas, pērlēm līdzīgas asaras.

—   Es pasēdēšu tepat līdzās un pavērošu, kā tu, Harij Poter, izlaidīsi garu. Dari to, cik ilgi tev tīk. Man nav jāsteidzas.

Hariju vilka uz miegu. Likās, ka acu priekšā sāk griezties viss apkārtējais.

—   Te nu mirst slavenais Harijs Poters, — sacīja Melsudora tālā balss. — Draugu pamests, mirst viens Noslēpumu kambarī. Viņu beidzot uzveicis Tumsas pavēlnieks, kuru puišelis dk neapdomīgi izaicināja. Tu, Harij, drīz atkal būsi kopā ar savu draņķasiņu māti… Viņas upuris dāvāja tev divpadsmit aizlienētu gadu… tomēr lords Voldemorts galu galā tika tev klāt. Bet tu jau zināji, ka tam tā jānotiek.

Ja tā bija nāve, Harijs prātoja, tā nemaz nebija tik briesmīga. Pat sāpes pamazām pierima…

Bet vai tā tiešām bija nāve? Noslēpumu kambaris nevis satumsa, bet kļuva arvien skaidrāk saskatāms. Harijs papurināja galvu un ieraudzīja Foksu, kura galva vēl arvien atdusējās uz zēna rokas. Pērļains asaru plankums mirdzēja visapkārt ievainojumam — tikai paša ievainojuma tur vairs nebija.

—  Laidies nu projām, putniņ, — pēkšņi atskanēja Melsudora balss. — Tinies projām no puikas. Es teicu, paziidil

Harijs pacēla galvu. Melsudors bija pavērsis pret Foksu Harija zizli; atskanēja šāvienam līdzīgs troksnis, un Fokss atkal pacēlās spārnos, uzmirdzēdams sarkani zeltainā virpulī.

—  Fēniksa asaras… — klusi sacīja Melsudors, vērodams Harija roku. — Protams… to dziedinošais spēks… kā gan es piemirsu…

Viņš ieskatījās Harijam sejā. — Bet ko gan tas maina? Šāds cīniņš man pat patīk labāk. Tikai tu un es, Harij Poter… tu un es…

Melsudors vēlreiz pacēla zizli.

Tad pār Harija galvu vēlreiz nošalca spārni, garām aizlidoja Fokss — un Harijam kaut kas iekrita klēpī. Tā bija dienasgrāmata.

īsu sekundes daļu gan Harijs, gan Melsudors ar pacelto zizli blenza uz grāmatiņu. Tad, bez kādas domāšanas vai prātošanas, it kā viņš no sākta gala būtu zinājis, ka jārīkojas tieši tā, Harijs paķēra baziliska zobu, kas mētājās turpat līdzās uz grīdas un ietrieca to tieši dienasgrāmatas vidū.

Atskanēja garš, šausminošs, ausis plosošs kliedziens. No dienasgrāmatas sāka straumēm gāzties tinte, tā plūda pār Harija rokām, tecēja uz grīdas. Melsudors locījās un svaidījās, kliedza un vaidēja, un tad…

Un tad viņš pazuda. Harija zizlis nokrita uz grīdas, un iestājās klusums. Vienīgā skaņa bija tintes pakšķi — tā vēl arvien pilēja no dienasgrāmatas. Baziliska inde bija izdedzinājusi dienasgrāmatā čūkstošu caurumu.

Drebēdams pie visām miesām, Harijs pieslējās kājās. Viņam reiba galva, it kā viņš nupat būtu aplidojis vai puspasauli ar Lidu pulvera palīdzību. Lēnām viņš pacēla no grīdas savu zizli, Sķirmici, bet tad viņam nācās krietni papūlēties, lai izrautu zobenu no baziliska aukslējām.

No Noslēpumu kambara viņa gala atskanēja tikko dzirdams vaids. Džinnija bija sakustējusies. Kamēr Harijs steidzās uz viņas pusi, meitene piecēlās sēdus. Viņas pārsteigtās acis vispirms ieraudzīja nonāvētā baziliska milzu apveidu, tad tās pārceļoja uz Hariju asinīm notraipītajās drēbēs, bet vēl pēc mirkļa — uz dienasgrāmatu zēna rokā. Viņa nodrebēja, dziļi ievilka elpu un tad pār viņas vaigiem sāka plūst asaru tērcītes.

—   Harij… ak, Harij… 'Ioreiz, b-brokastu laikā, es mēģināju tev visu izstāstīt, bet es n-nespēju to pateikt Persija klātbūtnē. To visu izdarīju es, Harij… taču es… es z-zvēru, ka ne no brīva prāta… Melsudors mani p-piespieda, viņš pārņēma visu manu būtību… un… kā gan tev izdevās nonāvēt to… to briesmoni? K-kur ir Melsudors? Es tikai atceros, ka viņš iznāca no dienasgrāmatas…

—  Viss ir kārtībā, — teica Harijs un pacēla dienasgrāmatu, lai

Džinnija varētu redzēt baziliska zoba izdedzināto caurumu. — Ar Melsudoru ir cauri. Paskaties! Gan ar viņu, gan bazilisku. Ejam, Džinnij, mums jātiek ārā no šejienes…

—   Mani izslēgs no skolas! — Džinnija raudāja, kad Harijs palīdzēja viņai piecelties kājās. — Jau kopš brīža, kad Cūkkārpā sāka mācīties Bils, es vienmēr esmu sapņojusi, kā es te apgūšu dažādas zinības, bet tagad man būs no skolas jāaiziet un… ko gan teiks mamma un tētis?

Fokss gaidīja abus bērnus, plivinādamies pie Noslēpumu kambara ieejas. Harijs mudināja Džinniju dodes uz priekšu. Viņi kāpa pāri baziliska sastingušajiem līkumiem, izgāja cauri atbalšu pilnajai kambara puskrēslai, līdz atkal nonāca pazemes ejā. Harijs dzirdēja, kā aiz viņiem ar klusu šņācienu aizveras durvis.

Kad viņi bija gājuši pa tuneli vairākas minūtes, Harijs saklausīja, kā akmens lēni skrāpējas pret akmeni.

—   Ron! — iesaucās Harijs, pielikdams soli. — Ar Džinniju viss ir kārtībā! Es atvedu viņu atpakaļ!

Viņš dzirdēja Rona aizžņaugto prieka saucienu. Kad Harijs un Džinnija pagriezās nākamajā ejas līkumā, viņi ieraudzīja akmeņu krāvumā palielu spraugu, kurā rēgojās Rona satrauktā seja.

—   Džinnij! — Rons pasniedza roku, lai palīdzētu māsai pirmajai izkļūt cauri nogruvumam. — Tu esi dzīva! Es nespēju tam noticēt! Kas īsti notika?

Viņš mēģināja apskaut Džinniju, taču meitene šņukstēdama izvairījās.

—   Džinnij, tev nekas nekaiš, vai ne? — Rons starodams pārvaicāja. — Tagad viss ir galā, paklau — no kurienes uzradās tas putns. ,

Fokss bija izlidojis cauri spraugai tūlīt pēc Džinnijas.

—  Tas ir Dumidora putns, — paskaidroja Flarijs, iespraukdamies spraugā pats.

—  Un kur tu dabūji zobenu? —jautāja Rons, ieraudzījis Harijam rokā mirdzošo ieroci.

—  Es tev visu izstāstīšu, tikai vispirms tiekam ārā no šejienes, — sacīja Harijs, uzmetis skatienu Džinnijai.

—   Bet…

—  Vēlāk, — Harijs ātri pārtrauca draugu. Harijam nelikās, ka būtu īpaši prātīgi stāstīt Ronam, kas īsti atvēris Noslēpumu kambari, vismaz ne Džinnijas klātbūtnē. — Kur ir Sirdsāķis?

—  Tur, tālāk, — atteica Rons un pameta galvu uz slīdcaurules pusi. — Viņam, nabagam, nav paveicies. Iesim, tu pats redzēsi.

Fokss lidoja visiem pa priekšu — no viņa ugunssarkanajiem spārniem tumsā mirdzēja maiga, zeltaina gaisma. Drīz vien viņi nonāca atpakaļ pie caurules mutes. Tur sēdēja Zeltiņš Sirdsāķis un kaut ko klusiņām dungoja pie sevis.

—   Viņš ir zaudējis atmiņu, — sacīja Rons. — Aizmirstības burvestība trāpīja viņam pašam, nevis mums. Nabags vairs nezina, kas viņš ir un kur viņš atrodas. Arī mūs viņš nepazīst. Es piekodināju, lai dodas uz šejieni un gaida mūs. Viņš ir bīstams pats sev.

Sirdsāķis mīļi uzsmaidīja bērniem.

—  Sveiki, — viņš sacīja. — Tāda dīvaina vieta, vai ne? Vai jūs šeit dzīvojat?

—   Nē, — atbildēja Rons un zīmīgi paskatījās uz Hariju.

Harijs pieliecās un ieskatījās garajā, tumšajā caurulē.

—  Vai tu spēj iedomāties, kā mēs tiksim atpakaļ? — viņš jautāja Ronam.

Rons papurināja galvu, taču fēnikss Fokss palidoja garām Elarijam un sāka plivināties viņa priekšā, spožajām acīm mirdzot tumsā. Putns aicinoši māja ar astes spalvām. Harijs nedroši pavērās Foksam acīs.

—   Liekas, viņš vēlas, lai tu ķertos viņam pie astes… — Rons apmulsis ieminējās. — Bet tu esi pārāk smags, lai putns tevi paceltu gaisā.

—  Fokss, — sacīja Harijs, — nav parasts putns. — Zēns strauji pagriezās pret pārējiem. — Mums ir jāturas citam pie cita. Džinnij, ķeries Ronam pie rokas. Profesor Sirdsāķi…

—  Viņš runā ar jums, — Rons uzsauca Sirdsāķim.

— Jūs turieties pie Džinnijas otras rokas.

Harijs aizbāza zobenu un Sķirmici aiz jostas, Rons pieķērās pie Harija drānām, bet Harijs pats pasdepa rokas un satvēra Foksa dīvaini karstās astes spalvas.

Harija ķermeni pārņēma neparasta viegluma sajūta, un nākamajā mirklī viņi jau traucās augšup pa cauruli. Harijs dzirdēja, kā aizmugurē pret caurules malām sitas Sirdsāķis un visu laiku atkārto: — Pārsteidzoši! Pārsteidzoši! Tā ir īsta burvestība!

Harija matus bužināja vēsais gaiss, un, pirms lidojums paguva apnikt, viņi jau bija galā — visi četri stāvēja uz Vaidu Vairas mazmājiņas slapjās grīdas. Kamēr Sirdsāķis sakārtoja savu cepuri, izlietne, aiz kuras sākās eja, atkal aizvērās.

Vaira samulsusi skatījās uz dīvaino kompāniju.

—  Tu esi dzīvs, — viņa blenzdama uzrunāja Hariju.

—  Tu izklausies mazliet vīlusies, — viņš drūmi noteica, slaucīdams no savām brillēm asinis un gļotas.

—   Nu, jā… es tikai iedomājos… Ja tu būtu aizgājis bojā, tu varētu pārcelties uz dzīvi manā tualetē, — sacīja Vaira un, šķiet, nosarka — vismaz viņas vaigi kļuva sudraboti.

—   Brr! — noteica Rons, kad viņi no tualetes izgāja tumšajā, tukšajā gaitenī. — Harij, man šķiet tu esi iepaticies Vairai. Džinnij, tev ir parādījusies sāncense!

Tomēr pa Džinnijas vaigiem vēl arvien klusi plūda asaras.

—   Kurp dosimies tagad? — uzmetis māsai bažīgu skatienu, vaicāja Rons. Harijs pamāja uz priekšu.

Viņi sekoja Foksam, kurš meta uz gaiteņa sienām zeltainu atblāzmu. Pēc pāris pagriezieniem viņi nonāca pie profesores Maksūras kabineta durvīm.

Harijs pieklauvēja un pavēra durvis.

ASTOŅPADSMITĀ NODAĻA dobija brĪvlaiŠana

Kd telpas durvīs parādījās dubļiem un gļotām, runājot par Hariju — arī asinīm, klātā četrotne, kādu brīdi valdīja kapa klusums. Tad atskanēja kliedziens.

—  Džinnij!

Tā bija Vīzlija kundze, kas raudādama sēdēja pie kamīna. Viņa pielēca kājās, viņai pa pēdām steidza ari Vīzlija kungs, un abi vecāki metās apskaut savu pastarīti.

Bet Harijs skatījās dziļāk telpā. Atbalstījies pret kamīna dzegu, stāvēja profesors Dumidors. Viņš staroja. Turpat līdzās bija arī profesore Maksūra, kas stāvēja, sakrustojusi rokas uz krūtīm un mēģināja novaldīt elsas. Fokss aizšalca garām Harija ausij un nolaidās Dumidoram uz pleca. Tajā brīdī Hariju un Ronu dzelžainā tvērienā apskāva Vīzlija kundze.

— Jūs viņu izglābāt! Jūs viņu izglābāt! Kā jums tas izdevās?

—   Šķiet, mēs visi labprāt dzirdētu atbildi uz šo jautājumu, — vārgi noteica-profesore Maksūra.

Vīzlija kundze atlaida Hariju. Zēns mirkli vilcinājās, piegāja pie galda un nolika uz tā Sķirmici, rubīniem greznoto zobenu un Melsudora dienasgrāmatas atliekas.

Tad viņš sāka savu stāstu. Gandrīz veselu stundas ceturksni, valdot aizgrābtības pilnam klusumam, viņš stāstīja par to, kā iz-

dzirdējis balsi, kas nāca no pils sienām; kā Hermione beidzot atklājusi, ka viņš dzird bazilisku, kurš lien pa caurulēm; par to, kā viņi ar Ronu sekoja zirnekļiem Aizliegtajā mežā un kā Aragogs pavēstīja viņiem, kur gājis bojā baziliska pēdējais upuris; kā viņam iešāvies prātā, ka pēdējais upuris varētu būt Vaidu Vaira un ka ieeja Noslēpumu kambarī varētu atrasties viņas mazmājiņā…

—  Ļoti jauki, — ierunājās profesore Maksūra, kad zēns uz mirkli apklusa, — tātad jūs atklājāt, kur atrodas ieeja, — desa, vienlaikus pārkāpdami kādus simt skolas kārtības noteikumus, es gribētu piebilst — bet kā gan tev, Poter, izdevās no turienes izkļūt dzīvam?!

Tagad nu Harijs, kuram no runāšanas pamazām sāka aizsmakt balss, izstāstīja par Foksa savlaicīgo parādīšanos un par to, kā Sķirmice sagādājusi viņam zobenu. Bet tad zēns saminsdnājās. Līdz šim viņam bija izdevies noklusēt dienasgrāmatas — un Džinnijas — lomu šajos notikumos. Meitene stāvēja, piespiedusi galvu Vīzlija kundzes plecam, un vēl arvien klusi raudāja. Ja nu viņu tiešām izslēgs? Harijs satraukti prātoja, ko teikt tālāk. Melsudora dienasgrāmata vairs nedarbojās… Kā gan viņš pierādīs, ka tieši Melsudors piespieda Džinniju izdarīt to, ko viņa izdarīja?

Neviļus Harijs pacēla acis uz Dumidoru — profesors tikko jaušami uzsmaidīja zēnam, un vecā vīra pusmēness formas brillēs atspīdēja liesmas.

— Mani visvairāk interesē, — klusi ierunājās Dumidors, — kā lordam Voldemortam izdevās apburt Džinniju, jo manā rīcībā ir ziņas, ka pašlaik viņš slēpjoties Albānijas mežos.

Atvieglojums — silts, visaptverošs, skurbinošs atvieglojums pārņēma visu Harija būtni.

—    Kas tad tas? — satriektā balsī pārvaicāja Vīzlija kungs. — Paši-Zināt-Kas? Ap-apbūris Džinniju? Bet Džinnija taču ne… Džinnija nebija… vai tiešām?

—     Vainīga bija šī dienasgrāmata, — Harijs aši turpināja, paņemdams grāmatiņu un parādīdams to Dumidoram. — Melsudors to uzrakstīja, kad viņam bija sešpadsmit.

Dumidors paņēma Harija pasniegto dienasgrāmatu un ar interesi sāka vērot apdegušās un izmirkušās lappuses.

—    Satriecoši, — klusi nomurmināja profesors. — Protams, viņš, iespējams, bija apdāvinātākais skolnieks Cūkkārpas vēsturē. — Tad viņš pievērsās apstulbušajiem Vīzlijiem.

—   Tikai ļoti nedaudzi zina, ka lordu Voldemortu reiz sauca par Tomu Melsudoru. Es pats toreiz, pirms piecdesmit gadiem, Cūkkārpā pasniedzu viņam pārvērtības. Pēc skolas beigšanas viņš pazuda… izceļoja visu pasauli… pamatīgi iestiga Tumšajās zintls, sāka biedroties ar burvju cilts ļaunākajām padibenēm, pakļāva sevi tik daudzām bīstamām, maģiskām pārvērtībām, ka tad, kad viņš atkal parādījās, tikai jau lorda Voldemorta veidolā, viņā tikko varēja pazīt "Tomu Melsudoru. Tikai retajam ienāca prātā saistīt lordu Voldemortu ar gudro, glīto jaunekli, kurš reiz bija šīs skolas zēnu vecākais.

—  Bet Džinnija, — nelikās mierā Vīzlija kundze, — kāds gan Džinnijai sakars ar… ar… viņu

—  Viņa d-dienasgrārnata! — Džinnija elsodama sacīja. — Es sāku tajā rakstīt, un visu gadu viņš man r-rakstīja atbildes…

—  Džinnij! — iesaucās pārsteigtais Vīzlija kungs. — Vai tad es tev neko neesmu iemācījis? Ko gan es tev esmu atkārtojis neskaitāmas reizes? Nekad neuzticies domājošām lietām, ja tu nezini, kur atrodas to smadzenes. Kāpēc tu neparādīji šo dienasgrāmatu man vai savai mammai? Tik aizdomīga lieta, tā, protams, bija melnās maģijas pilna!

—   Es t-to nezināju, — elsodama taisnojās Džinnija. — Es to atradu vienā no grāmatām, ko man nopirka mamma. Es d-domāju, ka to kāds vienkārši aizmirsis…

—   Vīzlija jaunkundzei vajadzētu tūlīt doties uz slimnīcu, — meitenes elsošanu stingri pārtrauca Dumidors. — Viņa ir pārcietusi briesmīgas mokas. Neviens viņu nesodīs. Lords Voldemorts savulaik ir apvedis ap stūri daudz vecākus un gudrākus burvjus. — Viņš piegāja pie durvīm. — Gultas režīms un, iespējams, liela krūze karstas šokolādes. Mani tas vienmēr uzmundrina, — profesors piebilda. — Pomfreja madāma droši vien vēl neguļ — visu vakaru viņa noņēmās ar mandrāgu sulu, domāju, ka arī baziliska upuri teju teju modīsies.

—   Tātad ar Hermioni arī viss ir kārtībā! — līksmi iesaucās Rons.

—  Nekas briesmīgs jūsu draudzenei nav noticis, — apliecināja Dumidors.

Vīzlija kundze izveda Džinniju no kabineta, un vēl arvien pagalam satriektais Vīzlija kungs sekoja viņām.

—    Vai zināt, Minerva, — profesors Dumidors dziļdomīgi uzrunāja profesori Maksūru, — man šķiet, ka mums ir lielisks iemesls kārtīgiem svētkiem. Vai jūs nebūtu tik laipna un nesazinātos ar virtuvi?

—   Labi, — mundri atsaucās profesore Maksūra, dodamās uz durvju pusi. — Ar Poteru un Vīzliju jūs tiksiet galā pats, vai ne?

—   Protams, — atbildēja Dumidors.

Maksūra aizgāja, bet Harijs un Rons nedroši pievērsa savus skatienus Dumidoram. Ko gan profesore Maksūra gribēja teikt ar to galā tikšanu? Viņus taču — vhitis taču nesodīs.

—Ja atmiņa mani neviļ, es reiz teicu jums, ka man nāksies jūs izslēgt no skolas, ja vēlreiz pārkāpsiet noteikumus, — Dumidors sacīja.

Ronam no šausmām pavērās mute.

—  Bet tas tikai vēlreiz apliecina, ka reizēm mums nākas nožēlot ar labākajiem nodomiem izteiktos vārdus, — Dumidors smaidīdams turpināja. — Jūs abi saņemsiet balvu par īpašiem nopelniem skolas labā un — cik tas varētu būt? — jā, es domāju, jūs esat nopelnījuši Grifidoram divsimt punktu katrs.

Rons nosarka tik pamatīgi, ka viņa vaigi sāka atgādināt Sirdsāķa uzburtās Valentīndienas puķes. Tad viņš aizvēra muti.

—  Tiesa, viens no mums nebilst ne vārda par savu līdzdalību šajā bīstamajā piedzīvojumā, — Dumidors piebilda. — Kāpēc jūs, Zeltiņ, esat kļuvis tik pieticīgs?

Harijs satrūkās. Viņš bija pilnīgi aizmirsis Sirdsāķi. Zēns pagriezās un ieraudzīja, ka Sirdsāķis stāv istabas stūrī un ka profesora seju vēl arvien rotā grūti izprotamais smaids. Kad Dumidors uzrunāja viņu, Sirdsāķis paskatījās pāri plecam, lai redzētu, pie kā skolas direktors vēršas.

—  Profesor Dumidor, — strauji iejaucās Rons, — lejā pie Noslēpumu kambara notika nelaimes gadījums. Profesors Sirdsāķis…

—   Vai es esmu profesors? — mazliet pārsteigts pārjautāja Sirdsāķis. — Augstā debess! Es droši vien biju bezcerīgs, vai ne?

—   Viņš mēģināja uzbrukt mums ar aizmirstības burvestību, taču mans zizlis trāpīja viņam pašam, — Rons klusi paskaidroja Dumidoram.

—   Trakums, — noteica Dumidors, purinādams galvu tā, ka garās, sudrabotās ūsas nošūpojās vien. — Jūs, Zeltiņ, ķēris paša zobens!

—   Zobens? — īsti neaptverdams, kas notiek, nomurmināja Sirdsāķis. — Man nav zobena. Zobens ir tam puikam. — Viņš norādīja uz Hariju. — Viņš jums to aizdos.

—   Vai jūs būtu tik laipns un ari profesoru Sirdsāķi aizvadītu līdz slimnīcai? — Dumidors palūdza Ronam. — Es gribētu pārmīt vēl dažus vārdus vienatnē ar Hariju…

Sirdsāķis izsteberēja no kabineta. Pirms aizvērt durvis, Rons vēl uzmeta Dumidoram un Harijam pēdējo izbrīnīto skatienu.

Dumidors piegāja pie viena no krēsliem, kas stāvēja kamīna priekšā.

—  Apsēdieties, Harij, — profesors sacīja, un Harijs, izjuzdams neizskaidrojamu nemieru, apsēdās.

—   Vispirms, Harij, es gribu jums pateikt milzīgu paldies, sacīja Dumidors, un viņa acīs atkal iemirdzējās uguntiņas. — Lejā, Noslēpumu kambarī, jūs pierādījāt savu bezgalīgo uzticību man. Tikai uzticība spēja izsaukt Foksu.

Profesors noglāstīja feniksu, kurš bija nolaidies viņam uz ceļgala. — Nav nekāds brīnums, ka jūs viņu tik ļoti interesējāt…

Pēkšņi Harijs pret paša gribu pateica ko tādu, kas visu laiku nedeva viņam miera.

—    Profesor Dumidor… Melsudors teica, ka es līdzinoties viņam. Mums esot daudz dīvaini līdzīgu iezīmju…

—  Tiešām? — Profesora acis no biezo, sudraboto uzacu apakšas domīgi uzlūkoja Hariju. — Un kā jums, Harij, šķiet pašam?

—  Manuprāt, es nelīdzinos viņam! — Šie vārdi izskanēja skaļāk, nekā Harijs bija gribējis. — Redzat, es… es esmu Grifidorā, es…

Taču tad zēns apklusa, jo viņa prātā atkal nozibēja šaubas.

—  Profesor, — pēc brīža viņš ierunājās atkal, — Šķirmice man teica, ka es… ka es daudz sasniegtu Slīdenī. Kādu brīdi visa skola domāja, ka es esmu Slīdeņa mantinieks… jo es protu šņācmēli…

—Jūs, Harij, spējat runāt šņācmēlē tāpēc, — mierīgi paskaidroja Dumidors, — ka lords Voldemorts — Salazara Slīdeņa beidzamais pēctecis — spēj runāt šņācmēlē. Ja vien es nemaldos, tajā naktī, no kuras jums par piemiņu ir palikusi rēta, viņš šādas tādas savas spējas nodeva jums. Protams, viņš to nedarīja apzināti, par to es esmu pārliecināts…

—  Voldemorts ielika daļiņu sevis manī — Harijs noelsās, it kā viņam būtu trāpījis zibens.

—  Tā vismaz šķiet.

—  Tātad man vajadzēja nonākt Slīdenī. — Harijs izmisis vērās Dumidora sejā. — Šķirmice saskatīja manī Slīdeņa spējas, un tā…

—  .. .ielika jūs Grifidorā, — Harija vietā mierīgi nobeidza Dumidors. — Ieklausieties manī, Harij. Jums tiešām piemīt īpašības, kuras savos īpaši izvēlētajos audzēkņos augstu vērtēja Salazars Slīdenis. Viņa paša ļoti retā spēja runāt šņācmēlē… attapība… mērķtiecība… zināma nevērība pret dažādiem noteikumiem, — ūsām vēlreiz nodrebot, profesors piebilda. — Tomēr Šķirmice ielika jūs Grifidorā. Jūs zināt, kāpēc notika tieši tā. Tikai padomājiet.

—  Tā ielika mani Grifidorā, — Harijs sadrūmis noteica, — jo es lūdzu, lai mani neliek Slīdenī…

—   Tieši tāpēc, — sacīja Dumidors, un viņa seja atkal izplūda smaidā. — Un tieši tāpēc jūs it nemaz nelīdzināties Tomam Melsudoram. Tieši mūsu izvēle, Harij, parāda, kas mēs esam, turklāt parāda daudz labāk par mūsu spējām. — Harijs apstulbis nekustīgi sēdēja krēslā. — Ja jums, Harij, ir nepieciešami vēl kādi pierādījumi, ka tieši Grifidorā ir jūsu īstā vietā, aplūkojiet rūpīgāk šo te.

Dumidors pasniedzās uz profesores Maksūras galda pusi, paņēma no tā asinīm notraipīto sudraba zobenu un pasniedza to Harijam. īsti nesaprazdams, ko dara, Harijs pagrieza zobenu otrādi. Rubīni uzmirdzēja kamīna uguns mestajā gaismā. Un tad zēns ievēroja tieši zem spala iegravēto vārdu.

GODR1KS GRIFIDORS

—  Tikai īsts grifidors, Harij, spētu izvilkt no Šķirmices šo zobenu, — vienkārši sacīja Dumidors.

Kādu brīdi ne viens, ne otrs nebilda ne vārda. Tad Dumidors izvilka vienu no profesores Maksūras galda atvilktnēm un izņēma no tās spalvu un tintes pudelīti.

— Jums, Harij, ir jāpaēd un kārtīgi jāizguļas. Es ieteiktu jums doties uz mielastu Lielajā zālē, bet es tikmēr uzrakstīšu vēstuli uz Azkabanu — jādod rīkojums atbrīvot mūsu mežu pārzini. Turklāt man jāsacer sludinājums "Dienas Pareģim", — viņš domīgi piebilda. — Mums būs vajadzīgs jauns skolotājs, kas pasniegtu aizsardzību pret tumšajām zintīm. Augstā debess, mums, šķiet, ar viņiem kaut kā neveicas!

Harijs piecēlās un piegāja pie durvīm. Viņš jau sniedzās pēc roktura, bet tajā brīdī durvis atsprāga vaļā un ar skaļu blīkšķi atsitās pret sienu.

Durvīs dusmās pārvērstu seju stāvēja Lūcijs Malfojs. Bet viņam aiz muguras, bailēs sarāvies un nosaitēts no vienas vietas, stāvēja Dobijs.

—  Labvakar, Lūcij, — ienācēju pieklājīgi uzrunāja Dumidors.

Iebrāzdamies kabinetā, Malfoja kungs gandrīz notrieca no

kājām Hariju. Dobijs klupdams krizdams sekoja savam saimniekam pa pēdām, slēpdamies aiz Malfoja apmetņa malas. Mājas elfa sejiņa bija saverkšķīta šausmās.

—   Tā! — iesaucās Lūcijs Malfojs, pievērsis auksto acu skatienu Dumidoram. — Jūs tomēr esat atgriezies. Padomes locekļi jūs atstādina, bet jūs uzskatāt par pieļaujamu atgriezties Cūkkārpā.

—  Redzat, Lūcij, — rāmi pasmaidījis, atteica Dumidors, — pārējie vienpadsmit padomes locekļi šodien sazinājās ar mani. To pat varētu nosaukt par pūču krusu, ja jūs vēlaties zināt, ko tas atgādināja. Viņi bija uzzinājuši, ka nonāvēta Artūra Vīzlija meita, un vēlējās, lai es nekavējoties atgriežos skolā. Likās, viņi uzskata, ka es tomēr esmu šim amatam piemērotākais cilvēks. Turklāt viņi man pavēstīja vēl dažu labu dīvainu stāstu. Daži, šķiet, uzskata, ka jūs draudējāt nolādēt viņu ģimenes, ja viņi atteiktos atstādināt mani no amata.

Jau tā bālais Malfoja kungs nobālēja vēl vairāk, taču viņa acis vēl arvien bija samiegtas dusmās.

—  Tātad — vai jums jau ir izdevies pārtraukt uzbrukumus? — viņš smīnot vaicāja. — Vai jūs esat atklājuši vainīgo?

—   Mums tas izdevās, — smaidīdams atbildēja Dumidors.

—   Un? — asi jautāja Malfoja kungs. — Kurš tad bija vainīgs?

— Tā pati persona, kas iepriekšējā reizē, Lūcij, — teica Dumidors. — Tikai šoreiz lords Voldemorts, likdams lietā šo dienasgrāmatu, izmantoja kādu citu.

Skolas direktors pacēla no galda mazo melno grāmatiņu ar pamatīgo caurumu vidū un cieši ieskatījās Malfoja kunga sejā. Bet Harijs tikmēr vēroja Dobiju.

Mājas elfs rīkojās ļoti dīvaini. Piekalis izvelbto acu skatienu Harijam, viņš visu laiku rādīja ar pirkstu te uz dienasgrāmatu, te uz Malfoja kungu, bet tad ar dūri gāza pats sev pa galvu.

—   Skaidrs… — lēni novilka Malfoja kungs.

—   Lielisks plāns, — mierīgi piebilda Durnidors, vēl arvien skatīdamies Malfoja kungam tieši acīs. —Jo, ja Harijs… — Malfoja kungs uzmeta zēnam ašu, dzēlīgu skatienu, — un viņa draugs Rons nebūtu atklājuši šīs grāmatiņas noslēpumu, iespējams, Džinnijai VTzlijai nāktos uzņemties visu vainu. Neviens nekad nespētu pierādīt, ka viņa nerīkojās pati, no savas brīvas gribas …

Malfoja kungs neko neteica. Viņa seja pēkšņi likās pārvērtusies maskā.

—  Un, iedomājieties tikai, — Dumidors turpināja, — kas tad būtu noticis… Vīzliji ir viena no ievērojamākajām tīrasiņu burvju dzimtām. Kāds gan liktenis sagaidītu Artūru Vīzliju un viņa Vientiešu aizsardzības aktu, ja atklātos, ka viņa paša meita uzbrūk vientiešu ģimenēs dzimušajiem — un nogalina viņus. Laimīgā kārtā, zēni atklāja dienasgrāmatas noslēpumu un izdzēsa no tās Melsudora atmiņas. Kas gan būtu noticis, ja viss būtu iegrozījies citādi…

Malfoja kungs ierunājās, kaut arī bija redzams, ka viņam tas nenācās viegli.

—   Labi, ka viss ir beidzies tieši tā, — viņš stīvi noteica.

Bet viņam aiz muguras Dobijs vēl arvien rādīja vispirms uz dienasgrāmatu, tad — uz Malfoja kungu un visbeidzot zvēla pats sev pa galvu.

Un pēkšņi Harijs visu saprata. Viņš pamāja Dobijam, mājas elfs ierāvās istabas stūrī un par sodu sāka raustīt pats sevi aiz ausīm.

— Vai jūs, Malfoja kungs, nezināt, kā šī dienasgrāmata nonāca Džinnijas rokās? — ievaicājās Harijs.

Lūcijs Malfojs pagriezās pret zēnu.

—   Kā lai es zinu, kā tas stulbais skuķis to dabūja? — viņš atbildēja ar pretjautājumu.

—  Viņai to iedevāt jūs, — sacīja Harijs. — "Flariša un Blota" grāmatu veikalā. Jūs paņēmāt viņas veco pārvērtību mācību grāmatu un ielikāt tajā dienasgrāmatu.

Zēns ievēroja, kā sažņaudzas un adaižas Malfoja kunga baltās dūres.

—   Pierādi to! — viņš nošņācās.

—   Ak, nē, pierādīt gan nevienam to vairs neizdosies, — uzsmaidījis Harijam, sacīja Dumidors. — Ne tagad, kad Melsudors ir pagaisis no dienasgrāmatas lappusēm. No otras puses, es jums, Lūcij, sirsnīgi ieteiktu nedalīt lorda Voldemorta vecās skolas lietas pa labi un pa kreisi. Ja vēl kāda apburta mantiņa nonāks nevainīgās rokās, manuprāt, Artūrs Vīzlijs izdarīs visu, lai pierādītu, ka tā nākusi no jums…

Lūcijs Malfojs kādu brīdi stāvēja, nezinādams, ko teikt. Harijs skaidri redzēja, kā viņa roka pa brīdim noraustās, it kā viņš gribētu izraut savu zizli. Tomēr Malfojs savaldījās un pievērsās savam mājas elfam.

—  Mēs aizejam, Dobij!

Malfoja kungs atrāva durvis, bet, kad piesteidzās elfs, saimnieks ar kāju izspēra nabaga radījumu ārā gaitenī. Dumidors un Harijs dzirdēja, kā no gaiteņa ik pa brīdim atskan Dobija vaidi. Harijs saspringti domāja. Tad viņš saprata, kā jārīkojas.

—   Profesor Dumidor, — viņš aši iesaucās, — vai es, lūdzu, drīkstu atdot dienasgrāmatu Malfoja kungam?

—  Protams, Harij, — rāmi atbildēja Dumidors. — Tikai pasteidzies. Un neaizmiršu par mielastu.

Harijs paķēra dienasgrāmatu un izmetās no profesores Maksūras kabineta. Viņš dzirdēja, kā Dobija kliedzieni pamazām noklust aiz stūra. Prātodams, vai viņa plāns tiešām varēm izdoties, viņš žigli norāva vienu kurpi, novilka gļotu klāto, izmirkušo zeķi un iebāza tajā dienasgrāmatu. Tad viņš metās skriešus pa tumšo gaiteni.

Malfoja kungu un Dobiju zēns panāca pie pašām kāpnēm.

—  Malfoja kungs, — viņš elsodams apstājās bālā burvja priekšā, — es gribēju jums atdot kaut ko.

Un zēns iespieda smirdīgo zeķi rokā pārsteigtajam Lūcijam Malfojam.

—  Ko tu…?

Malfoja kungs norāva zeķi no dienasgrāmatas, aizsvieda to sāņus, tad paskatījās uz sabojāto grāmatu un visbeidzot nikni pievērsās Harijam.

—  Tu, Harij Poter, reiz iekulsies tādās pašās nepatikšanās kā tavi vecāki, — Malfojs klusi sacīja. — Arī viņi bija muļķi, kuriem patika bāzt savu degunu, kur nevajag.

Viņš pagriezās, lai kāptu lejā pa kāpnēm.

—   Ejam, Dobij. Es teicu, eja?n\

Taču Dobijs palika, stāvot uz vietas. Viņš turēja rokā Harija pretīgo, slapjo zeķi un vērās uz to kā uz neiedomājamu dārgumu.

—  Saimnieks iedeva Dobijam zeķi, — elfs sajūsmas pilnā balsī murmināja. — Saimnieks iedeva Dobijam zeķi.

—  Kas tad tas? — Malfoja kungs dusmīgi iesaucās. — Ko tu tur runā?

—  Dobijs dabūja zeķi, — teica elfs, it kā pats vēl nespētu noticēt savai laimei. — Saimnieks to aizmeta, bet Dobijs noķēra zeķi, un tagad — tagad Dobijs ir brīvs.

Lūcijs Malfojs stāvēja kā sasalis un blenza uz elfu. Tad viņš metās virsū Harijam.

—   Puišel, tevis dēļ es esmu zaudējis savu kalpu!

Tajā mirklī Dobijs brīdinoši iekliedzās: — Neuzdrīkstieties nodarīt pāri Harijam Poteram!

Atskanēja skaļš blīkšķis, un Malfoja kungs atsprāga atpakaļ. Viņš nolidoja lejā pa kāpnēm, smagi trāpīdams katram trešajam pakāpienam. Uz apakšējā kāpņu laukumiņa viņš palika kņūpus guļam uz grīdas. Tad Malfoja kungs piecēlās. Viņa seja bija zili melna no dusmām. Viņš izrāva savu zizli, taču Dobijs draudīgi pacēla gaisā gani pirkstu.

—    Tagad jūs iesiet projām, — elfs brīdinoši teica, ar pirkstu norādīdams uz Malfoja kungu. —Jūs neaiztiksiet Hariju Poteru. Jūs iesiet projām.

Lūcijam Malfojam neatlika nekas cits kā paklausīt. Uzmetis pēdējo naidā kvēlojošo skatienu elfam un zēnam, viņš ciešāk ietinās apmetnī un pazuda no skata.

—  Harijs Poters atbrīvoja Dobiju! — spalgi iesaucās elfs, skatīdamies augšup uz Hariju. No tuvākā loga krītošā mēness gaisma atspīdēja elfa milzīgajās acīs. — Harijs Poters izdomāja, kā atbrīvot Dobiju!

—  Kaut kas taču man tavā labā bija jāizdara, — Harijs smaidot atteica. — Tikai apsolies, ka tu vairs nekad nemēģināsi glābt manu dzīvību.

Elfa neglīto, brūno ģīmīti pēkšņi pāršķēla plats, sirsnīgs smaids.

—  Dobij, es tikai gribēju uzdot tev vienu jautājumu, — turpināja Harijs, bet elfs tikmēr drebošām roķelēm stīvēja kājā Harija zeķi. — Tu man teici, ka tam nav nekādas saistības ar Vārdā Nesaucamo, vai atceries? Redzi…

—   Tas bija mājiens, kungs, — sacīja Dobijs, acīm ieplešoties vēl platākām, it kā teikdams, ka tas taču ir pats par sevi saprotams, — Dobijs deva jums mājienu. Tumsas pavēlnieku, pirms viņš nomainīja vārdu, taču varēja brīvi saukt vārdā!

—   Tiešām, — bezspēcīgi piekrita Harijs. — Nu, ko, es labāk iešu. Zālē ir sācies mielasts, un es ceru, ka mana draudzene Hermione jau ir atdzīvināta…

Dobijs apmeta rokas Harijam ap vidukli un apskāva zēnu.

—  Harijs Poters ir vēl dižāks, nekā Dobijs varēja iedomāties! — elfs elsoja. — Paliec sveiks, Harij Poter!

Tad atskanēja vēl viens skaļš brīkšķis, un Dobijs pazuda kā nebijis.

* * *

Harijs bija piedalījies vairākos Cūkkārpā rīkotajos svētkos, tomēr šie bija īpaši. Pie galda visi sēdēja naktskreklos, bet pats mielasts ilga līdz rīta ausmai. Harijam pat bija grūti izšķirties, kurš tad īsti bija tās nakts satraucošākais brīdis: vai tad, kad viņam pretī, saucot "Jūs to sapratāt! Jūs to sapratāt!", metās Hermione, vai tad, kad no Elšpūšu galda pie viņa piesteidzās Džastins, satvēra Harija roku un vairākas minūtes bez apstājas atvainojās par to, ka turējis Hariju aizdomās. Tāpat atmiņā iespiedās mirklis, kad pusčetros rītā ieradās Hagrids un tā "uzsita" Harijam un Ronam pa pleciem, ka zēni ar seju iegāzās savos trifeļu šķīvjos, un mirklis, kad noskaidrojās, ka viņa un Rona saņemtie četri simti punktu nodrošinājuši Grifidoram Skolas kausu otro gadu pēc kārtas. Un kur nu vēl profesores Maksūras paziņojums, ka beidzamo dienu notikumiem par godu atcelti eksāmeni ("Ak, nē\" novaidējās Hermione), vai Dumidora vēsts, ka diemžēl profesors Sirdsāķis nākamajā gadā nevarēs pildīt savus pienākumus, jo viņam jādodas projām, lai atgūtu atmiņu. So ziņu ar aplausiem apsveica arī vairāki skolotāji.

—  Cik žēl, — noteica Rons, pasniegdamies pēc virtuļa ar ievārījumu. — Man viņš beigās tīri labi patika.

* * *

Atlikušajā pavasara trimestra daļā bija tikai saulainas dienas. Cūkkārpā viss atgriezās ierastajās sliedēs, bija tikai dažas niecīgas izmaiņas. Atcēla aizsardzību pret tumšajām zintīm ("Mums taču bija lieliskas praktiskās nodarbības," Rons paskaidroja Hermionei, kurn šis lēmums apbēdināja.), bet Lūciju Malfoju izslēdza no skolas padomes. Drako vairs nemaršēja pa skolu, it kā tā viņam piederētu. Gluži otrādi, viņš likās viegli aizvainojams un īgns. Toties Džinnija Vīzlija atkal bija laimīga.

Drīz vien pienāca laiks kāpt Cūkkārpas ekspresī un doties mājup. Harijs, Rons, Hermione, Freds, Džordžs un Džinnija .iekārtojās vienā kupejā. Viņi lieti izmantoja pēdējās stundas pirms brīvdienām, kurās bija atļautas burvestības. Viņi spēlēja sprāgstošos ēzeļus, izšāva pēdējās Doktora Filibastera raķetes un mēģināja atbruņot cits citu ar dažādu burvestību palīdzību. Nu jau Harijam tas padevās gluži labi.

Tikai tad, kad vilciens tuvojās Kingskrosas stacijai, Harijs kaut ko pēkšņi atcerējās.

—   Džinnij, ko Persijs darīja toreiz, kad tu viņu redzēji? Ko viņš negribēja, lai uzzina citi?

—  Ak, jā, — Džinnija teica un iespurdzās. — Redzat, Persijam ir draudzene.

Frcdam izšļuka no rokām pamatīga grāmatu kaudze un uzkrita tieši uz galvas Džordžam.

—  Kas?

—  Tā ir Kraukļanaga prefekte Penelope Klērvotera, — atbildēja Džinnija. — Pagājušajā vasarā tās vēstules Persijs rakstīja tieši viņai. Visu gadu viņi slepus satikās nomaļos skolas nostūros. Kādu dienu es iegāju tukšā klasē un pārsteidzu viņu bučojamies. Persijs tā pārdzīvoja, kad… nu, jūs jau zināt… kad viņai uzbruka. Jūs taču neķircināsiet viņu? — viņa mazliet nemierīgi jautāja brāļiem.

—  Man tas pat prātā nevarētu ienākt, — sacīja Freds. Viņš izskatījās tā, it kā Ziemassvētki būtu pienākuši par pusgadu ātrāk.

—  Nē, nekādā gadījumā, — berzēdams rokas, piekrita Džordžs.

Cūkkārpas ekspresis lēnām samazināja ātrumu, līdz pavisam

apstājās.

Harijs izvilka spalvu un pergamenta gabaliņu un parādīja to Ronam ar Hermioni.

—   To sauc par tālruņa numuru, — viņš paskaidroja Ronam, uzskribelēdams divus vienādus numurus, tad pārplēsdams pergamentu uz pusēm un iedodams loksnītes abiem draugiem. — Es izstāstīju tavam tētim, kā lietot telefonu pagājušajā vasarā, viņš tev visu parādīs. Piezvaniet man uz Dērsliju namu, labi? Es neizturēšu divus mēnešus, ja būs jāsarunājas tikai ar Dūdiju…

—  Tava tante un tēvocis noteikd leposies, vai ne? — vaicāja Hermione, kad viņi izkāpa no vilciena un pievienojās rindai, kas gaidīja rindā pie apburtās barjeras. — Nu, kad viņi uzzinās, ko tu šogad esi paveicis?

—   Leposies? — pārjautāja Harijs. — Vai tu prātu esi zaudējusi? Man bija uk daudz iespēju aiziet bojā, un es neizmantoju nevienu no tām? Viņi būs gatavi uzsprāgt no dusmām…

Un tad viņi visi kopā atgriezās vientiešu pasaulē.

SATURS

/. nodaļa. Pati sliktākā dzimšanas diena 7

2. nodaļa. Dobija brīdinājums 17

3. nodaļa. "Midzeņi" 28

4. nodaļa. "Flariša un Blota" veikaliņā 45

5. nod/iļa. vālējošais vītols

67

6. nodaļa. zeltiņš sirdsāķis

86

7. nodaļa. draņķasiņi un balsis

103

8. nodaļa. nāvesdienas svinības

120

9.  nodaļa. uzraksts uz sienas

138

10.  nodaļa. apsēstā āmurgalva

158

11. nodaļa. Divkauju klubs 178

12. nodaļa. Daudzsulu mikstūra 200 13. nodaļa. Visslepenākā dienasgrāmata 221

14. nodaļa. Kornēlijs Fadžs 242

15. nodaļa. Aragogs 257

16. nodaļa. Noslēpumu kambaris 274

17. nodaļa. slīdeņa mantinieks

296

18. nodaļa. dobija brīvlaišana

316

apgāds

piedāvā

atklāt

Harija Potera noslēpumu Dž. K. Roulingas grāmatā

HARIJS POTERS UN FILOZOFU AKMENS

.

Content

Roulinga Džoanna Ketlīna Harijs Poters un noslēpumu kambaris

PIRMĀ NODAĻA pati sliktĀkĀ dzimŠanas diena

OTRĀ NODAĻA dobi ja brĪdinĀjums

TREŠA NODAĻA "MIDZEŅI"

CeturtĀ NODAĻA "FLARIŠA UN BLOTA" VEIKALIŅĀ

PIEKTA NODAĻA VĀLĒJOSAIS vĪtols

SESTĀ NODAĻA ZELTIŅŠ SIRDSĀĶIS

SEPTĪTĀ NODAĻA DRAŅĶKASIŅI UN BALSIS

DEVĪTĀ NODAĻA UZRAKSTS uz slenas

DESMITA NODAĻA apsĒstĀ amurgalva

VIENPADSMITA NODAĻA DIVKAUJU KLUBs

DIVPADSMITA NODAĻA daudzsulu mikstŪra

TRĪSPADSMITA NODAĻA VISSLEPENĀKĀ DIENASGRĀMATA

CETRUPADSMITA NODAĻA. KORNĒLIJS FADŽS

PlECPADSMITA NODAĻA ARAGOGS

SEŠPADSMITA NODAĻA noslĒpumu kambaris

SEPTIŅPADSMITĀ NODAĻA SLĪDEŅA MANTINIEKS

ASTOŅPADSMITĀ NODAĻA dobija brĪvlaiŠana

SATURS