Roulinga Džoanna Ketlīna

Harijs Poters un Azkabanas gūsteknis

Dž K Roulinga

Harijs Poters un Azkabanas gūsteknis

..

.

РIRMā NODAĻA PŪČU PASTS

Harijs Poters bija ļoti neparasts zēns, turklāt viņa neparastumam bija dažādas izpausmes. Piemēram, vasaras brīvdienas viņš necieta vairāk par jebkuru citu gada laiku. Vēl viņam ļoti gribējās pildīt vasaras darbus, tomēr zēns bija spiests tos veikt slepus nakts melnumā. Visam piedevām viņš bija burvis.

Tuvojās pusnakts, un Harijs uz vēdera gulēja gultā, segas savilcis pāri galvai tā, ka izveidojās kas līdzīgs teltij. Vienā rokā viņš turēja kabatas lukturīti, bet pret spilvenu atspiesta slējās liela grāmata ādas iesējumā (Bazildas Prātvēderes "Burvestību vēsture"). Pāri lapai slīdēja Harija rakstāmspalvas (no īsta ērgļa!) gals — saraucis pieri viņš meklēja, vai neatradīs ko noderīgu uzdotajam apcerējumam, "Raganu dedzināšana četrpadsmitajā gadsimtā bija bezjēdzīga — paskaidrojiet, kāpēc".

Spalva apstājās daudzsološas rindkopas sākumā. Harijs pabīdīja apaļās acenes augstāk uz deguna, pacēla lukturīti tuvāk lapai un sāka lasīt:

Viduslaikiem ir raksturīgas ar ?naģiskām spējām neapveltītu cilvēku (kurus parasti dēvē par vientiešiem) īpašas bailes no burvestībām, tomēr arī tolaik viņi ne visai veiksīnīgi spēja noteikt, kur viņiem bija darīšana ar maģiju. Tajos retajos gadījumos, kad viņiem tiešām izdevās noķert īstu raganu vai burvi, sadedzināšanai tāpat nebija nekādas jēg/is. Ragana vai Inirvis šādos gadījumos izmantoja parasto liesmu saldēšanas burvestību, tad izlikās kliedzam sāpēs, kaut izjuta tikai vieglu kutēšanu. Piemēram, Sandelīnai Savādniecei tā patika dedzināšana, ka viņa, mainot vārdu un izskatu, ļāva, lai viņu покаun sadedzina vismaz četrdesmit septiņas reizes.

Harijs paņēma spalvu zobos un no spilvena apakšas izvilka tintes pudelīti un pergamenta rulli. Lēnām un ļoti uzmanīgi viņš atskrūvēja pudelītes vāciņu, iemērca spalvu tintē un sāka rakstīt, ik pa brīdim apstādamies un ieklausīdamies — ja kāds no Dērslijiem, ejot uz tualeti, izdzirdētu spalvas skrapstēšanu, viņu uz visu atlikušo vasaru droši vien ieslēgtu pieliekamajā zem trepēm.

Dērsliju ģimene, kas mājoja Dzīvžogu ielas ceturtajā namā, bija galvenais iemesls, kāpēc Harijam tik ļoti nepatika vasaras brīvdienas. Tēvocis Vernons, Petūnijas tante un viņu dēls Dūdijs bija Harija vienīgie dzīvie radinieki. Viņi bija vientieši, turklāt viņu attieksme pret maģiju bija visai viduslaicīga. Harija mirušos vecākus — raganu un burvi — zem Dērsliju jumta nekad nepieminēja pat ar pušplēstu vārdiņu. Gadiem ilgi Petūnijas tante un tēvocis Vernons bija cerējuši, ka, visvisādi apspiežot un tiranizējot Hariju, viņiem izdosies nomākt zēnā visu ar burvestībām saistīto. Tomēr Dērslijiem par milzīgām dusmām viņu pūliņi izrādījās veltīgi. Tagad viņi šausmīgi baidījās, ka par diviem gadiem, ko Harijs pavadījis Cūkkārpas raganu un burvju arodskolā, uzzinās kāds viņu paziņa. Vienīgais, ko Dērsliji spēja darīt "lietas labā" — tūlīt pēc Harija atgriešanās no skolas viņi atņēma zēnam buramvārdu grāmatas, zizli, katlu un slotu, ieslēdza šo mantību pieliekamajā zem kāpnēm un aizliedza sarunāties ar kaimiņiem.

Šķiršanās no grāmatām Harijam bija īpaši sāpīga, jo Cūkkārpas skolotāji mācību gada beigās uzdeva veselu lērumu vasaras darbu. Viens no apcerējumiem — par rūkšanas mikstūrām — likās īpaši nejauks, jo to pieteica viņa vismazāk ieredzētais pasniedzējs, profesors Strups, kurš ļoti priecātos, ia rastos iemesls Hariju sodīt. Tāpēc Harijs nepalaida garām izdevību, kas radās jau pirmās brīvdienu nedēļas laikā — kad tēvocis Vernons, Petūnijas tante un Dūdijs izgāja mājas priekšā, lai apbrīnotu tēvoča Vernona jauno darba mašīnu (apbrīnošana notika pagalam skaļās balsīs, lai par jaunumu uzzinātu arī visi pārējie ielas iedzīvotāji), Harijs nolavījās pirmajā stāvā līdz patrepes pieliekamajam, atmūķēja atslēgu, paķēra dažas nepieciešamākās grāmatas un noslēpa savā guļamistabā. Ja viņam būtu izdevies nenotraipīt palagus ar tinti, Dērsliji tā arī neuzzinātu, ka viņš pa naktīm apgūst burvju zintis.

Tieši tobrīd Harijs īpaši centās izvairīties no saķeršanās ar tanti un tēvoci, jo abi jau tā bija pikti uz viņu par to, ka brīvdienu pirmajā nedēļā uz Dzīvžogu ielas namu piezvanīja kāds Harija skolas biedrs.

Rons Vīzlijs bija viens no Harija labākajiem draugiem Cūkkārpas skolā, turklāt Rons nāca no ģimenes, kurā visi bija burvji. Tas nozīmēja, ka draugs zināja daudz tādu lietu, par kurām Harijam nebija ne jausmas, toties Rons nekad iepriekš nebija lietojis tālruni. Kā par nelaimi, Dzīvžogu ielā viņam atsaucās tēvocis Vernons.

—   Šeit Vernons Dērslijs.

Harijs, kurš tobrīd arī atradās istabā, sastinga, kad klausulē atskanēja Rona balss.

—   HALLO? HALLO? VAI JŪS MANI DZIRDAT? ES — VĒLOS — RUNĀT — AR — IIARIJU — POTERU!

Rons kliedza tik skaļi, ka tēvocis Vernons salēcās un atvirzīja klausuli pēdas atstatumā no auss un viņa skatienā jaucās dusmas un satraukums.

—   KAS TUR RUNĀ? — Dērslijs tikpat skaļi ieaurojās klausules virzienā. — KAS JŪS ESAT?

_ es _ ESMU — RONS — VĪZLIJS! — kliegšus atbildēja Rons, it kā viņš ar tēvoci Vernonu sarunātos pāri futbola laukumam. — ES — ESMU — HARIJA — SKOLAS — DRAUGS!

Tēvoča Vernona mazās ačteles zibenīgi pievērsās Harijam, kurš kā piekalts stāvēja tajā pašā vietā, kur viņu pārsteidza sarunas sākums.

—   TE NEKĀDS HARIJS POTERS NEDZĪVO! — nu jau rēca tēvocis Vernons, tagad turēdams klausuli izstieptā rokā, it kā tā varētu uzsprāgt. — ES NEZINU, PAR KĀDU SKOLU JŪS RUNĀJAT! UN NEUZDRĪKSTIETIES VĒLREIZ ZVANĪT UZ ŠEJIENI! LAI ES PAR JUMS NEKAD VAIRS NEDZIRDĒTU!

Tēvocis nometa klausuli uz aparāta tā, it kā tā būtu indīgs zirneklis.

Pēc tam sākās viens no briesmīgākajiem jandāliņiem, ko Harijs jebkad bija piedzīvojis.

—    KĀ TU UZDRĪKSTIES DOT ŠO TĀLRUŅA NUMURU TĀDIEM CILVĒKIEM KĀ — TĀDIEM CILVĒKIEM KĀ TU PATS'. — auroja tēvocis Vernons, nošķiezdams Hariju ar siekalām no galvas līdz kājām.

Rons acīmredzot saprata, ka viņa dēļ Harijs iekūlies nepatikšanās, tāpēc otrreiz vairs nepiezvanīja. Harija otra labākā Cūkkārpas draudzene, Hermione Grendžere, arī nebija zvanījusi vai kā citādi devusi par sevi ziņu. Harijs sprieda, ka Rons brīdinājis Hermioni, lai nezvana, kas gan Harijam likās mazliet pārsteidzīgi, jo Hermione, gudrākā no Harija gada skolniecēm, bija dzimusi vientiešu ģimenē, lieliski zināja, kā rīkoties ar tālruni, un viņai droši vien būtu pieticis apķērības noklusēt to, ka viņa mācās Cūkkārpā.

Tā nu Harijam veselas piecas garas nedēļas bija jāiztiek bez kādām ziņām no viņa burvju draugiem, tāpēc izskatījās, ka šī vasara izvērtīsies tikpat draņķīga kā iepriekšējā. Tiesa, viņam izdevās panākt vienu nelielu uzlabojumu: pēc tam kad zēns nozvērējās neizmantot savu pūci Hedvigu, lai sūtītu vēstules draugiem, viņam atļāva nabaga putnu naktīs izlaist palidot. Tēvocis Vernons piekāpās, jo, nedabūjusi izlocīt spārnus, būrī ieslēgtā Hedviga mēdza trokšņot.

Harijs pārrakstīja rindkopu par Sendelīnu Savādnieci un apstājās, lai vēlreiz ieklausītos. Nakts klusumu brīdi pa brīdim pārtrauca tikai viņa milzīgi resnā brālēna Dūdija tālie, urkšķošie krācieni. Laikam bija ļoti vēls. Nogurušās acis sūrstēja. Harijs nolēma apcerējumu pabeigt nākamajā naktī…

Uzskrūvējis atpakaļ tintes pudeles vāciņu, viņš izvilka no gultapakšas vecu spilvendrānu, ielika tajā kabatas lukturīti, "Burvestību vēsturi", savu apcerējumu, rakstāmspalvu un tintes pudelīti, tad izkāpa no gultas un paslēpa visu savu mantību zem vaļīga grīdas dēļa turpat pagultē. Tad viņš pieslējās stāvus, izstaipījās un ieskatījās uz naktsgaldiņa noliktā modinātājpulksteņa fosforescējošajā ciparnīcā.

Tas rādīja vienu. Harijam vēderā kaut kas dīvaini noraustījās. Pats to pat neapjauzdams, viņš jau veselu stundu bija trīspadsmit gadu vecs.

Tā bija vēl viena Harija dīvainība — viņš ne pārāk gaidīja savas dzimšanas dienas. Viņš ne reizi mūžā nebija saņēmis apsveikuma kartīti. Dērsliji beidzamos divus gadus vispār bija izlikušies nemanām viņa dzimšanas dienu — tad kāpēc lai viņi pēkšņi atminētos šo?

Harijs pārgāja pāri tumšajai istabai, garām lielajam, tukšajam Hedvigas būrim un apstājās pie atvērtā loga. Viņš atspiedās pret palodzi. Vēsais nakts gaiss patīkami noglāstīja zem segām sakarsušo seju. Hedviga nebija rādījusies jau divas naktis. Tas gan Hariju neuztrauca — arī iepriekš viņa mēdza pazust uz vairākām dienām, tomēr zēns cerēja, ka pūce drīz atgriezīsies. Viņa šajā namā bija vienīgā dzīvā būtne, kas nesarāvās, ieraugot Hariju.

Harijs vēl arvien likās saviem gadiem diezgan sīks un smalks, tomēr pagājušajā gadā bija paaudzies par kādiem desmit centimetriem. Tiesa, kraukļa spārna melnuma mati nebija mainījušies — tie bija un palika spītīgi nekārtīgi, lai ko viņš ar tiem mēģinātu darīt. Acis aiz briļļu stikliem vēl arvien mirdzēja spoži zaļas, bet pāri pierei, starp matu šķipsnām skaidri redzama, stiepās šaura, zibens šautrai līdzīga rēta.

No visām neparastajām lietām, kas raksturoja Hariju, šī rēta bija visneparastākā. Dērsliji desmit gadu izlikās, ka zēns to ieguvis autoavārijā, kurā gājuši bojā viņa vecāki, tomēr Lillija un Džeimss Poteri negāja bojā autoavārijā. Harija vecākus nogalināja, nogalināja pēdējo simt gadu laikā visvairāk bijātais tumšais burvis, lords Voldemorts. Šī paša uzbrukuma reizē Harijs bija ticis cauri tikai ar rētu uz pieres, bet Voldemorta lāsts zēnu nenogalināja, bet gan rikošetā trāpīja pašam lādētājam. Tik tikko dzīvs, Voldemorts toreiz aizbēga no notikuma vietas.

Tomēr Harijam gadījās ar Voldemortu sastapties vēlreiz, nu jau Cūkkārpā. Stāvot tumsā pie loga, Harijs atminējās šo beidzamo tikšanos. Zēnam nācās atzīt, ka sagaidīt trīspadsmito dzimšanas dienu viņam palīdzējusi veiksme.

Harijs pārlaida skatienu zvaigžņotajām debesīm, vēlēdamies ieraudzīt Hedvigu, kas, cerēdama uz uzslavu, iespējams, laidās šurp ar beigtu peli knābī. Izklaidīgi vērdamies pāri jumtiem, viņš tikai pēc vairākām sekundēm aptvēra, ka redz kaut ko dīvainu.

Uz zeltainās mēness ripas fona skaidri saredzams un ar katru mirkli augdams arvien lielāks, uz Harija pusi, vicinot vismaz četrus spārnus, smagi laidās liels, dīvāni greizs radījums. Zēns sastindzis vēroja, kā tas laižas arvien zemāk un zemāk. Uzlicis roku uz loga aizvērtņa, viņš īsu brīdi pat prātoja, vai nevajadzētu to aizcirst, bet tad neparastā būtne ielaidās Dzīvžogu ielas spuldžu gaismā, un, beidzot sapratis, kas tas par lidoni, Harijs palēca sānis.

Pa logu istabā burtiski ievēlās trīs pūces, turklāt divas balstīja trešo, kura, likās, bija zaudējusi samaņu. Trijotne ar klusu plaukšķi nolaidās uz Harija gultas. Vidējā pūce, liels, pelēks putns, tūlīt apgāzās un palika nekustīgi guļam. Pie tās kājām bija piesiets pamatīgs sainis.

Harijs pazina bezsamaņā gulošo pūci — to sauca par Erolu, un viņš piederēja Vīzliju ģimenei. Harijs tūlīt piesteidzās pie gultas un atraisīja auklas no Erola kājām, atlika sāņus saini un aiznesa Erolu uz Hedvigas būri. Erols pavēra vienu drebošu plakstiņu, izdvesa vārgu pateicības pūtienu un kāri sāka dzert ūdeni.

Harijs pievērsās pārējām divām pūcēm. Lielā baltā pūce bija viņa paša Hedviga. Arī viņa bija atnesusi sainīti un izskatījās ļoti apmierināta ar sevi. Kad zēns atbrīvoja viņu no nešļavas, pūce Harijam mīlīgi ieknāba, bet tad pārlaidās pāri istabai un iekāpa būrī pie Erola.

Trešo — glītu plīvurpūci Harijs nepazina, tomēr viņam tūlīt bija skaidrs, no kurienes tā lidojusi, jo līdz ar trešo sainīti tā bija atnesusi arī vēstuli ar Cūkkārpas zīmogu. Kad Harijs noraisīja saini, trešā pūce svarīgi sabužināja spalvas, izstaipīja spārnus un pa logu atkal aizlaidās naktī.

Harijs apsēdās uz gultas, paņēma Erola atnesto saini un nepacietīgi atplēsa brūno iesaiņojuma papīru. Sainī bija zeltīta kārbiņa ar dāvanu, kā arī zēna dzīvē pirmā apsveikuma kartīti. Pirkstiem viegli drebot, viņš atvēra aploksni. No tās izkrita divas papīra lapas — vēstule un avīzes izgriezums.

Izgriezums bija no burvju avīzes, "Dienas Pareģa", tas nu bija skaidrs, jo cilvēki melnbaltajā fotogrāfijā kustējās. Harijs paņēma izgriezumu, atlocīja to un sāka lasīt.

BURVESTĪBU MINISTRIJAS DARBINIEKS LAIMĒ GALVENO BALVU

Artūrs Vīzlijs, Burvestību ministrijas Vientiešu priekšmetu nepareizas izmantošanas biroja vadītājs, ir laimējis "Dienas Pareģa" ikgadējo Lielo Galeonu balvu.

Aplaimotais Vīzlija kungs paziņoja "Dienas Pareģim": "Laimēto zeltu mēs izmantosim, lai vasaras brīvdienās aizbrauktu uz Ēģipti, kur Gringotu Burvju bankā par lāstu uzlauzēju strādā mūsu vecākais dēls Bils."

Vīzliju ģimene pavadīs mēnesi Ēģiptē un atgriezīsies dzimtenē īsi pirms mācību gada sākuma Cūkkārpas skolā, kur šobrīd mācās pieci Vīzliju bērni.

Harijs izpētīja kustīgo attēlu. Viņš gribot negribot pasmaidīja, vērodams, kā visi deviņi milzīgas piramīdas pakājē stāvošie Vīzliji viņam sparīgi māj ar rokām. Mazā, apaļīgā Vīzlija kundze, garais Vīzlija kungs ar pliko galvvidu, seši dēli un viena meita, visi kā viens (kaut arī melnbaltajā fotogrāfijā tas nebija redzams) ar ugunssarkaniem matiem. Pašā attēla vidū stāvēja garais, izstīdzējušais Rons, un uz pleca viņam sēdēja viņa žurka, vārdā Kašķis. Rons bija apņēmis ap pleciem savu jaunākajo māšeli Džinniju.

Harijs nespēja iedomāties nevienu citu, kam kārtīga zelta kaudzīte būtu vairāk nepieciešama kā Vīzlijiem, jo ģimenīte bija pagalam jauka un pagalam trūcīga. Tad jubilārs atlocīja Rona vēstuli.

Mīļo Harij!

Daudz laimes Tev dzimšanas dienā!

Lūdzu, piedod man par neveiksmīgo zvanu. Ceru, ka Tavi vientieši Tevi briesmīgi netiranizēja. Es pārvaicāju tētim, kāpēc tā sanāca, un viņš domā, ka man nevajadzēja kliegt.

Šeit, Ēģiptē, ir vienkārši brīnišķīgi. Bils izvadāja mūs pa daudzām kapenēm, un Tu nespētu iedomāties, kādus gan lāstus tie senās Ēģiptes burvji tik nav izdomājuši. Mamma ir tā uztraukusies, ka pēdējā kapenē Džinniju pat neielaida. Tur bija pilns ar skeletu mutantiem — nabaga mantkārīgajiem vientiešiem bija pieaugušas vairākas galvas, un tā tālāk.

Es nespēju noticēt, kad uzzināju, ka tētis laimējis "Dimas Pareģa " balvu. Septiņsimt galeonu! Lielāko daļu mēs iztērējām par braucienu uz šejieni, tomēr nākamgad man būs jauns zizlis!

Harijs ļoti labi atcerējās reizi, kad salūza Rona zizlis. Toreiz viņi turpat skolas pagalmā iedrāzās kokā ar automašīnu, ar kuru abi atlidoja uz Cūkkārpu.

Mēs atgriezīsimies nedēļu pirms mācību sākuma un tad dosimies uz Londonu, lai nopirktu man zizli un skolai nepieciešamās grāmatas. Varbūt varam satikties?

Neļauj vientiešiem kāpt tev uz galvas!

Mēģini tikt uz Londonu,

Rons.

RS. Persijs ir iecelts par Cūkkārpas Zēnu vecāko. Vēstule pienāca pirms nedēļas.

Harijs vēlreiz ieskatījās fotogrāfijā. Persijs, kuram togad Cūkkārpā bija jāmācās septīto, beidzamo gadu, izskatījās īpaši piepūties. Zēnu vecākā nozīmīte rotājās piesprausta pie feskas, musulmaņu zemēm raksturīgās sarkanās cepurītes, mati likās īpaši rūpīgi saķemmēti, bet nopietnās brilles raga ietvaros ik pa brīdim uzzibsnīja Ēģiptes saules staros.

Tad Harijs pievērsās dāvanai. Viņš izņēma no kārbiņas mantiņu, kas izskatījās pēc miniatūra stikla vilciņa. Līdzās tam Harijs atrada vēl vienu Rona rakstītu zīmīti.

Harij, šis ir kabatas sūdzos kops. Ja tuvumā kāds pastrādājis ko nelāgu, tam būtu jā iedegas un jāsāk griezties. Vakar vakariņu laikā tas griezās kā negudrs, tāpēc Bils paziņoja, ka tas esot muļķīgs nieciņš, uz kuru nevarot paļauties un ko vietējie iesmērējot burvju tūristiem. Tiesa, tobrīd viņš vēl nebija pamanījis, ka Freds un Džordžs piebēruši viņa zupai vaboles.

Uz redzēšanos — Rons.

Harijs nolika kabatas sūdzoskopu uz sava naktsgaldiņa, kur dīvainā mantiņa nekustīgi stāvēja uz tievā gala, bet stiklā atspīdēja modinātāja mirdzošie rādītāji. Brītiņu laimīgi vērojis drauga dāvanu, I Iarijs paņēma Hedvigas atnesto sainīti.

Arī tajā, izrādījās, bija glīti iesaiņota dāvana, kartīte un vēstule, šoreiz no Hermiones.

Mīļo Harij!

Rons atrakstīja man vēstuli, kurā izstāstīja par savu sarunu ar tēvoci Vernonu. Ceru, ka Tev klājas labi.

Šobrīd mēs atpūšamies Francijā. Es baidījos sūtīt Tev dāvanu — kas notiktu, ja muitā to pārbaudītu?! — bet tad, par laimi, uzradās Hedviga! Šķiet, viņa gribēja parūpēties, lai dzimšanas dienā Tev pārmaiņas pēc netrūktu dāvanu! Es Tev domāto dāvanas reklāmu ieraudzīju "Dienas Pareģī" (esmu parūpējusies, lai man to piegādā — ir tik labi sekot visam, kas notiek burvju pasaulē!) un nopirku ar pūču pasūtījumu dienesta palīdzīlm. Vai Tu redzēji Rona un viņa ģimenes bildi pirms nedēļas? Varu saderēt, ka viņš uzzina tik daudz jauna, esmu mazliet greizsirdīga uz viņu — senās Ēģiptes Intrvji pieprata savu amatu!

Tomēr arī šejienes burvestību vēsturē ir daudz interesanta. Es pat pārrakstīju visu burvestību vēstures apcerējumu un iekļāvu šo to no Francijā uzzinātā. Ceru, ka apcerējums nebūs par garu — man iznāca par diviem pergamenta ruļļiem vairāk, nekā profesors Bijs lūdza.

Rons rakstīja, ka braukšot uz Londonu brīvdienu beidzamajā nedēļā. Kā Tu domā, vai arī Tev izdosies izrauties? Vai tante un tēvocis ļaus Tev braukt? Es ļoti priecātos Tevi redzēt. Ja nē, tad tiekamies pirmajā septembrī Cūkkārpas ekspresī!

Ar mīlestību, Tava Hermione

P.S. Rons minēja, ka Persijs iecelts par Zēnu vecāko. Varu derēt, ka Persijs vai plīst no lepnuma. Rons gan nelikās īpaši iepriecināts.

Harijs vēlreiz klusi iesmējās un, nolicis Hermiones vēstuli malā, paņēma draudzenes sūtīto dāvanu. Sainītis bija ļoti smags. Pazīstot Hermioni, Harijs nolēma, ka tā būs milzīga, pārgudriem buramvārdiem pilna grāmata — tomēr šoreiz zēns kļūdījās. Viņam nodrebēja sirds, kad, atplēsis papīru, viņš ieraudzīja elegantu melnas ādas futrāli, uz kura sudraba burtiem bija iespiesti vārdi "Slotaskāta kopšanas komplekts".

— Nu, Hermione! — Harijs nočukstēja, atvilkdams futrāļa rāvējslēdzi, lai izpētītu tā saturu.

Futrālī bija liels trauks ar Flītvuda īpašo roktura pulētāju, sudraba knaibles slotas astes žagaru apgriešanai, mazs kapara kompasiņš, ko piestiprināt pie slotas garāku ceļojumu laikā, kā arī "Slotas apkope paša rokām: Rokasgrāmata".

Harijs karsti vēlējās satikt savus draugus. Vēl no Cūkkārpas viņam ļoti pietrūka kalambola, maģiskajā pasaulē populārākā sporta veida — tas bija ļoti bīstams, ļoti aizraujošs, un to spēlēja, lidojot uz slotaskātiem. Harijs, starp citu, bija ļoti labs kalambola spēlētājs, pats jaunākais Cūkkarpas nama izlases spēlētājs pēdējo simt gadu laikā. Ne jau velti "Nimbus Divtūkstoš" sacensību slota zēnam likās viena no vērtīgākajām viņam piederošajām mantām.

Harijs nolika ādas futrāli sāņus un paņēma pēdējo sainīti. Viņš tūlīt pazina uz brūnā papīra redzamo nekārtīgo rokrakstu — šo dāvanu sūtīja Hagrids, Cūkkārpas mežzinis. Atplēsis vienu stūri, zēns ieraudzīja kaut ko zaļganu un ādai līdzīgu, taču, pirms viņš paguva izsaiņot sūtījumu, tas dīvaini nodrebinājās. No saiņa iekšienes atskanēja skaļš klakšķis — it kā sūtījumā atrastos kaut kas, kam ir žokļi.

Harijs sastinga. Viņš zināja, ka Hagrids nekad nesūtītu viņam ko bīstamu, tomēr, jāatzīst, Hagridam bija visai īpatnējs priekšstats par to, kas ir un kas nav bīstams. Zēns labi atcerējās, ka Hagrids te kopa milzīgus zirnekļus, te pirka milzīgus, trīsgalvainus suņus, te mēģināja savā būdā no slepus iegūtas olas izperēt pūķi.

Harijs tramīgi ieskatījās sainī. Atkal kaut kas noklabēja. Harijs

pasniedzās pēc lampas, lcas stāvēja uz viņa naktsgaldiņa, cieši satvēra to vienā rokā un pacēla virs galvas, gatavs sist. Tad ar otru roku viņš žigli norāva atlikušo ietinamo papīru.

Un no saiņa izkrita — grāmata. Harijs paspēja pamanīt tās glīto ādas iesējumu ar zeltā iespiesto virsrakstu — "Briesmonīgā briesmoņu grāmata", bet tad tā saslējās uz malas un sāniski, kā tāds savāds krabis, aizļepatoja uz gultas viņu galu.

—   Oho! — nomurmināja Harijs.

Ar skaļu plaukšķi grāmata novēlās no gultas un žigli aizšūpojās pāri istabai. Harijs zagās tai nopakaļ. Grāmata paslēpās tumsā zem rakstāmgalda. No visas sirds cerēdams, ka Dērsliji vēl arvien guļ tikpat cieši kā parasti, Harijs nometās četrrāpus un pastiepa roku uz grāmatas pusi.

—   Au!

Grāmata aizcirtās, iespiezdama Harija roku starp cietajiem vākiem, un tad aizmetās viņam garām, vēl arvien gāzelēdamās uz vākiem. Harijs strauji pagriezās un, mezdamies uz priekšu, paguva piespiest sējumu grīdai. Blakus istabā skaļi ieņurdējās aizmigušais tēvocis Vernons.

Hedviga un Erols ziņkārīgi vēroja Hariju, kurš, cieši piespiedis nemierīgo grāmatu pie krūtīm, piesteidzās pie skapja un no atvilktnes izvilka jostu, ar kuru cieši nosēja Hagrida dāvanu. "Briesmoņu grāmata" dusmīgi raustījās, tomēr vairs nespēja klabināt vākus un joņot pa istabu. Harijs nometa sējumu uz gultas un paņēma Hagrida atsūtīto kartīti.

Mīļo Harij!

Daudz laimes Tev dzimšanas dienā!

Domāju, šī noderēs Tev nākamajā gadā. Daudz neko nerakstīšu. Izstāstīšu visu, kad tiksimies.

Ceru, ka vientieši nedara Tev pāri.

Visu to labāko, Hagrids.

Hariju mazliet pārsteidza tas, ka, Hagridaprāt, zēnam skolas gaitās varētu noderēt grāmata, kas centās sakost savu īpašnieku, tomēr, plati pasmaidījis, viņš nolika mežziņa kartiņu līdzās Rona un Hermiones sūtītajām. Tagad atlika vien izlasīt no Cūkkārpas pienākušo vēstuli.

Ievērojis, ka tā ir biezāka nekā parasti, Harijs atgrieza aploksni, izņēma pirmo pergamenta lapu un sāka lasīt:

Godātais Potera kungs,

Vēlamies atgādināt, ka jaunais mācību gads sāksies pirmajā septembrī. Cūkkārpas ekspresis aties pulksten vienpadsmitos no platformas numur deviņi un trīs ceturtdaļas Kingskrosas stacijā.

Trešā gada audzēkņi noteiktās nedēļas nogalēs drīkstēs apmeklēt Cūkmiestiņa miestu. Lūdzu, nododiet vēstulei pievienoto atļauju vecākiem vai aizbildņiem parakstīšanai.

Vēstulei pievienots arī nākamajā gadā nepieciešamo mācību grāmatu saraksts.

Ar cieņu,

Profesore Maksūra, direktora vietniece

Harijs izvilka no aploksnes Cūkmiestiņa miesta apmeklējumu atļaujas veidlapu un nopētīja to. Smaids no zēna sejas nozuda. Būtu tik jauki nedēļas nogalēs apmeklēt Cūkmiestiņu. Viņš par to bija dzirdējis, ka tajā dzīvojot tikai un vienīgi burvji, un līdz šim viņš tur nebija spēris kāju. Bet kā gan viņam izdosies pierunāt tēvoci Vernonu vai Petūnijas tanti parakstīt šo atļauju?

Viņš vēlreiz paskatījās uz modinātāju. Nu jau bija divi naktī.

Nolemdams palauzīt galvu par Cūkmiestiņa atļauju nākamajā rītā, Harijs ielīda atpakaļ gultā un pasniedzās, lai nosvītrotu vēl vienu dienu paša pagatavotajā un pie sienas piespraustajā tabulā, kas rādīja, cik dienu vēl atlicis līdz brīdim, kad viņš varēs atgriezties Cūkkārpā. Tad viņš noņēma acenes un apgūlās, skatīdamies uz trijām saņemtajām apsveikuma kartītēm.

Kaut arī būdams ļoti neparasts zēns, tobrīd Harijs jutās kā ikviens no mums — viņš pirmo reizi dzīvē priecājās par to, ka viņam bija dzimšanas diena.

OTRA NODAĻA MĀRDŽAS TANTES LIELĀ KĻŪDA

ad nākamajā rītā Harijs nogāja brokastīs, visi trīs Dērsliji jau sēdēja pie virtuves galda. Viņi skatījās jauno televizoru, kuru uzdāvināja Dūdijam vasaras brīvdienu sākumā, jo nabags visu laiku skaļi žēlojās, ka ceļš no ledusskapja līdz televizoram viesistabā esot pārāk garš. Lielāko vasaras daļu Dūdijs bija pavadījis virtuvē, piekalis mazās sivēna acis ekrānam. Viņa pieci zodi visu laiku ļumēja, jo viņš nepārtraukti kaut ko ēda.

Harijs apsēdās pie galda starp Dūdiju un tēvoci Vernonu, lielu, gaļīgu vīru ar ļoti īsu kaklu un ļoti garām ūsām. Dērsliji ne tikai nenovēlēja viņam laimīgu dzimšanas dienu, bet pat nelikās manām, ka Harijs ienācis telpā. Zēns pie šādas attieksmes sen jau bija pieradis, tāpēc, daudz nedomādams, paņēma grauzdiņu un tad paskatījās uz ziņu diktoru televizorā — tas tobrīd turpināja lasīt informāciju par izbēgušu noziedznieku.

—   …gribam jūs brīdināt, ka Bleks ir bruņots un ļoti bīstams. Ir izveidots speciāls diennakts tālruņa numurs, tāpēc lūdzam katru, kas pamanīs Bleķu, nekavējoties ziņot varas iestādēm.

—   Tas, ka viņš ir noziedznieks, bija skaidrs arī bez teikšanas, — nošņācās tēvocis Vernons, pāri avīzes malai vērodams cietumnieku. — Palūkojieties tikai uz viņu, netīro klaidoni! Paskatieties uz viņa matiem!

Viņš pa acu kaktiņu uzmeta pārmetošu skatienu Harijam, kura nekārtīgie mati vienmēr izraisīja tēvoča Vernona ņerkstēšanas lēkmes. Tiesa, salīdzinājumā ar televizora ekrānā redzamo izdēdējušo seju, ko ieskāva salipušu, vai līdz elkoņiem noaugušu matu jūklis, Harijs jutās ļoti glīti safrizēts.

Kadrā atkal parādījās diktora seja.

—    Šodien Lauksaimniecības un zivsaimniecības ministrija paziņos…

—    Paga! — ierējās tēvocis Vernons, dusmīgi blenzdams uz diktoru. —Tu mums nepateici, no kurienes tas maniaks izbēdzis! Kā gan tā? Tas mēnessērdzīgais varbūt šobrīd klīst pa mūsu ielu!

Kaulainā Petūnijas tante, kuras seja mazliet atgādināja zirga purnu, apmetās krēslā otrādi un uzmanīgi paskatījās ārā pa virtuves logu. Harijs zināja, ka Petūnijas tante būtu vienkārši laimīga, ja viņai rastos iemesls piezvanīt pa īpašo tālruņa numuru. Viņa bija okšķerīgākā sieviete pasaulē, kura dzīves lielāko daļu pavadījusi, izsekodama garlaicīgo, likumus ievērojošo kaimiņu gaitām.

—   Kad gan viņi iemācīsies, — tēvocis Vernons skaļi turpināja, ar violeto dūri dauzīdams pa galdu, — ka vienīgais veids, kā tikt galā ar šādiem tipiņiem, ir karātavas?!

—   Tev taisnība, mīļais, — piebalsoja Petūnijas tante, kas vēl arvien ar acīm urbās kaimiņu kāršu pupās.

Tēvocis Vernons iztukšoja tējas tasīti, ieskatījās pulkstenī un piebilda: — Es, Petūnij, labāk braukšu, Mārdžas vilciens pienāk tieši desmitos.

Harijs, kura domas kavējās pie "Slotaskāta kopšanas komplekta", pēkšņi aptvēra, ka viņam draud briesmas.

—   Mārdžas tante? — viņam paspruka. — Vi-viņa taču negrasās viesoties pie mums?

Mārdžas tante bija tēvoča Vernona māsa. Kaut ari viņa nebija Harija asinsradiniece (zēna mamma bija Petūnijas tantes māsa), ari Mārdžu viņam lika saukt par "tanti". Mārdžas tante dzīvoja laukos, mājā ar lielu dārzu, un audzēja pārdošanai buldogus. Dzīvžogu ielā viņa neciemojās pārāk bieži, jo nespēja pamest savus dārgos sunīšus svešu cilvēku gādībā, tomēr katru no nedaudzajām viesošanās reizēm Harijs atcerējās ar šausmām.

Dūdija piektās dzimšanas dienas svinību laikā Mārdžas tante no visa spēka ievilka Harijam pa lieliem ar savu pastaigu spieķi, lai tikai nejaukais puika nepārspētu viņas Dūdiju, kad abi sacentās, kurš ilgāk spēs nostāvēt, sastindzis kā statuja. Dažus gadus vēlāk viņa ieradās Ziemassvētkos, lai uzdāvinātu Dūdijam datorizētu robotu, bet Harijs saņēma suņu barības kārbu. Pēdējās ciemošanās laikā, gadu, pirms Harijs uzsāka mācīties Cūkkārpā, zēnam gadījās nejauši uzmīt uz ķepiņas Mārdžas mīļākajam sunītim (buldogam vārdā Uzšķērdējs). Tad nu šis Uzšķērdējs uzdzina Hariju kokā, bet Mārdžas tante savu briesmoni aizsauca tikai pēc pusnakts. Atceroties šo starpgadījumu, Dūdijs vēl arvien smējās līdz asarām.

—   Mārdža ciemosies pie mums vienu nedēļu, — tēvocis Vernons noņurdēja, — un, ja reiz esam par to sākuši runāt, — viņš draudīgi pievērsa Harijam savu resno rādītājpirkstu, — mums ar tevi vajadzētu šo to pārspriest, pirms es dodos viņai pakaļ.

Dūdijs noņirdzās un atrāva skatu no televizora ekrāna. Vērot to, kā tēvocis Vernons strostē Hariju, tusnim patika vairāk par visu pasaulē.

—   Pirmkārt, — noņurdēja tēvocis Vernons, — tu, runājot ar Mārdžu, pievaldīsi mēli.

—   Labi, — ar rūgtumu balsī atbildēja Harijs, — ja vien to, runājot ar mani, darīs arī viņa.

—   Otrkārt, — turpināja tēvocis Vernons, izlikdamies, ka nav dzirdējis Harija atbildi, — tā kā Mārdža par tavu nevorniāllbu neko nezina, es nevēlos piedzīvot nekādus — es uzsveru, nekādus pārsteigumus, kamēr viņa uzturēsies šeit. Uzvedies, kā pieklājas, vai saprati?

—  Ja viņa liks mani mierā, viss būs kārtībā, — caur sakostiem zobiem izgrūda Harijs.

—  Un, treškārt, — turpināja tēvocis Vernons, kura mazās, viltīgās ačteles violetajā sejā tagad bija pārvērtušās tikko manāmās spraudziņās, — mēs izstāstījām Mārdžai, ka tu apmeklē Svētā Bruta Apsargājamo centru zēniem ar nelabojamām kriminālām nosliecēm.

—   Ko? — Harijs iekliedzās.

—   Un tu, zēniņ, turēsies pie šī stāsta, ja vien nevēlies nepatikšanas, — siekalām šķīstot, sarunu nobeidza tēvocis Vernons.

Harijs nobālis un pārskaities sēdēja savā vietā, blenzdams uz tēvoci Vernonu un nespēdams noticēt tikko dzirdētajam. Mārdžas tante ierodas nedēļu garā vizītē — tā bija briesmīgākā dāvana, ko viņš jelkad bija saņēmis no Dērslijiem, vēl ļaunāka par tēvoča Vernona veco zeķu pāri.

—  Tā, Petūnij, — bilda tēvocis Vernons, smagi piesliedamies kājās, — tad nu es došos uz staciju. Ko, Dūdaliņ, vai brauksi līdzi?

—   Nē, — atbildēja Dūdijs, kura uzmanība atkal bija pievērsta televizoram, jo tēvocis Vernons taču vairs nedīdīja Hariju.

—   Dūdijam vēl jāsapošas, lai izskatītos labi, kad ieradīsies viņa mīļotā tante, — iestarpināja Petūnijas tante, noglauzdama dēla biezos, gaišos matus. — Māmiņa viņam nopirka jaimu, skaistu tauriņu.

Tēvocis Vernons gādīgi uzsita pa Dūdija speķaino plecu.

—   Tad nu redzamies pēc brītiņa, — viņš noteica un izgāja no virtuves.

Šausmās sastingušajam Harijam galvā pēkšņi iešāvās kāda doma. Pamezdams iesākto grauzdiņu, viņš aši pielēca kājās un aizsteidzās uz ārdurvju pusi pakaļ tēvocim Vernonam.

Tēvocis Vernons stāvēja priekšnamā un vilka mugurā jaku.

—    Tevi līdzi es neņemšu, — viņš noņerkstēja, pagriezies un ieraudzījis, ka Harijs skatās uz viņu.

—    It kā es taisītos kaut kur braukt, — Harijs vēsi atcirta. — Es gribēju ko vaicāt.

Tēvocis Vernons ar aizdomām nopētīja zēnu.

—   Trešā gada audzēkņi Cūk… nu, manā skolā reizēm drīkst doties uz tuvējo miestu, — iesāka Harijs.

—    Un? — skubināja tēvocis Vernons, nomakšķerēdams no āķa līdzās durvīm automašīnas atslēgas.

—   Man būtu vēlams, ja kāds parakstītu atļaujas veidlapu, — Harijs vienā elpas vilcienā izgrūda.

—   Un kāpēc man tas būtu jādara? — ņirdzīgi jautāja tēvocis Vernons.

—   Nu, — rūpīgi izvēlēdamies vārdus, sacīja Harijs, — man varētu rasties zināmas grūtības, izliekoties Mārdžas tantei, ka es apmeklēju Svētā kā-viņu-tur-sauca vārdā nosaukto…

—   Svētā Bruta Apsargājamo centru zēniem ar nelabojamām kriminālām nosliecēm! — ieaurojās tēvocis Vernons, bet Harijs gandarīts skaļajā balsī saklausīja pieklājīgu panikas devu.

—     Ak, patiešām, — teica Harijs, mierīgi ieskatīdamies tēvoča Vernona platajā, violetajā sejā. — Ļoti garš nosaukums, to nebūs viegli atcerēties. Turklāt man laikam jāpacenšas, lai tas izklausītos ticami? Ja nu es kļūdos un man nejauši pasprūk kas cits?

—    Vai tu nebaidies, ka es tev sprandu apgriezīšu? — turpināja aurot tēvocis Vernons, ar paceltu dūri virzīdamies uz Harija pusi. Taču Harijs nepiekāpās.

—   Tas, ka man apgriezīs sprandu, nez vai liks Mārdžas tantei aizmirst to, ko es varētu viņai pavēstīt, — viņš drūmi noteica.

Tēvocis Vernons apstājās. Dūre sastinga gaisā, bet seja savilkās neglītā vieplī.

—    Taču, ja jūs parakstīsiet manu atļauju, — Harijs strauji turpināja, — es gan apsolu atcerēties jūsu iecerētās skolas nosaukumu, gan uzvesties, kā vient… kā normālam cilvēkam pieklājas.

Harijs redzēja, kā tēvocis Vernons pārdomā tikko dzirdēto priekšlikumu. Tiesa, vīra zobi palika atriezti un deniņos turpināja pulsēt pietūcis asinsvads.

—   Labi, — beidzot noteica tēvocis. — Mārdžas ciemošanās laikā es rūpīgi vērošu tavu uzvedību. Ja viesošanās beigās varēšu atzīt, ka esi turējies rāmjos un neesi neko sajaucis attiecībā uz mūsu mazo vienošanos, es parakstīšu to tavu nolāpīto atļauju.

Tēvocis Vernons pagriezās, atrāva ārdurvis un aizcirta tās ar tādu spēku, ka izbira viena no mazajām rūtīm durvju augšpusē.

Harijs neatgriezās virtuvē. Viņš uzkāpa otrajā stāvā un iegāja savā guļamistabā. Ja reiz no viņa gaidīja vientieša cienīgu uzvedību, labāk nolikt visu pie vietas uzreiz. Lēnām un negribīgi viņš salika vienkopus dzimšanas dienas dāvanas un apsveikuma kartītes, tad paslēpa tās zem vaļīgā grīdas dēļa līdzās saviem vasaras darbiem. Tad zēns piegāja pie Hedvigas būra. Likās, ka Erols ir atguvies pēc grūtā ceļojuma; gan viņš, gan Hedviga gulēja, paslēpuši galvas zem spārniem. Harijs nopūtās un tad pamodināja abas pūces.

—    Hedviga, — viņš drūmi noteica, — tev būs jāpazūd no šejienes uz kādu nedēļu. Lido kopā ar Erolu, Rons parūpēsies par tevi. Es viņam uzrakstīšu zīmīti un visu paskaidrošu. Un neskaties uz mani ar tādām acīm, — Hedvigas lielajās dzintarkrāsas acīs bija skaidri saskatāms pārmetums, — tā nav mana vaina. Tā ir vienīgā iespēja tikt pie atļaujas kopā ar Ronu un Hermioni apmeklēt Cūkmiestiņu.

Vēl pēc desmit minūtēm Erols un Hedviga (ar Ronam adresētu zīmīti pie kājas) izlaidās ārā pa logu un pazuda tālumā. Juzdamies pagalam nelāgi, Harijs noslēpa tukšo būri drēbju skapī.

Tomēr ilgi skumt viņam neiznāca. Vēl pēc brīža no lejas atskanēja Petūnijas tantes spiedziens, lai tak nākot lejā un sataisoties viešņas saņemšanai.

—  Un izdari kaut ko ar saviem matiem! — nošņācās Petūnijas tante, kad Harijs tika līdz priekšnamam.

Harijs gan īsti nesaprata, kāpēc censties pieglaust matus. Mārdžas tantei viņa kritizēšana sagādāja milzu baudu, tāpēc, jo nekārtīgāk viņš izskatītos, jo labāk tēvoča Vernona māsa justos.

Nepagāja ne minūte, kad ārpusē zem tēvoča Vernona mašīnas riteņiem nošņirkstēja grants, tad atvērās un aizcirtās auto durvis un uz celiņa atskanēja soļi.

—   Atver durvis! — Petūnijas tante uzšņāca Harijam.

Ar nelāgu kņudoņu vēderā Harijs atvēra durvis.

Uz sliekšņa stāvēja Mārdžas tante. Viņa bija ļoti līdzīga tēvocim Vernonam — tā pati platā, gaļīgā un violetā seja. Viņai bija pat ūsas — tiesa, ne tik kuplas kā brālim. Vienā rokā viņa nesa milzīgu koferi, bet zem otras iespiests acis bolīja vecs nelāga rakstura buldogs.

—   Kur ir mans Dūdulītis? — ierēcās Mārdžas tante. — Kur ir mans krustadēlīts?

Dūdijs sāka velties viņai pretī cauri priekšnamam. Viņa gaišie mati bija rūpīgi pieplacināti treknajai galvai, bet tauriņu tikko varēja saskatīt zem daudzajiem dubultzodiem. Mārdžas tante iegrūda čemodānu Harijam vēderā, aizsizdama viņam elpu, tad ar vienu roku sagrāba Dūdiju cīkstoņa cienīgā tvērienā un skaļi noskūpstīja brāļadēlu uz vaiga.

Harijs ļoti labi zināja, ka Dūdijs pacieš Mārdžas tantes apskāvienus tikai tāpēc, ka viņam tas atmaksājas — lūk, lūk, kad viņi atrāvās viens no otra, Dūdijs tuklajā roķelē saspiestu turēja jaunu divdesmitmārciņu banknoti.

—   Petūnija! — iekliedzās Mārdžas tante, aizsoļodama garām Harijam, it kā viņš būtu tikai cepuru pakaramais. Mārdžas tante un Petūnijas tante sabučojās, ja tā varēja saukt Mārdžas tantes pamatīgā žokļa atsišanos pret Petūnijas tantes kaulaino vaigu.

Tad, plati smaidīdams, pa durvīm ienāca ari tēvocis Vernons.

—  Vai, Mārdža, nevēlies tēju? — viņš jautāja. — Un ko gribēs Uzšķērdējs?

—   Uzšķērdējiņš ielaks tēju no manas apakštasītes, — noteica Mārdžas tante, un viss radinieku bariņš aizsoļoja uz virtuvi, atstādams Hariju priekšnamā pie kofera. Taču Harijs nežēlojās. Jebkurš iemesls, kas ļāva viņam neatrasties vienā telpā ar Mārdžas tanti, bija gana labs, tāpēc viņš sāka vilkt koferi augšā pa kāpnēm, vienlaikus vilkdams arī laiku.

Kad viņš tika līdz virtuvei, Mārdžas tantei vienā rokā bija tējas tase un otrā — augļu kūka, bet Uzšķērdējs skaļi laka virtuves stūrī. Harijs pamanīja, ka Petūnijas tante tikko manāmi viebjas — tējas un siekalu pilieni nošķieda viņas tīro grīdu. Petūnijas tante necieta dzīvniekus.

—    Kas, Mārdža, pieskata pārējos suņus? — vaicāja tēvocis Vernons.

—  Ak, es palūdzu talkā pulkvedi Fabsteru, — nodārdēja Mārdžas tantes atbilde. — Kopš viņš ir atvaļināts no armijas, viņš labprāt uzņemas kādu darbiņu. Tomēr es nespēju atstāt mājās nabaga veco Uzšķērdēju. Viņš izdēdē, ja nav kopā ar mani.

Kad Harijs apsēdās pie galda, Uzšķērdējs atkal sāka rūkt. Tas lika Mārdžas tantei pirmo reizi pamanīt Hariju.

—   Tā! — viņa ierējās. — Tu vēl tepat, ko?

—   Tepat.

—   Nesaki "tepat" tādā nepateicīgā balsī, — noņurdēja Mārdžas tante. — Tā ir nolādēta labsirdība no Vernona un Petūnijas puses, ka viņi tevi paturējuši. Es pati to nebūtu darījusi. Ja tevi būtu pametuši uz mana lieveņa, tu dotos taisnā ceļā uz bērnunamu.

Harijs jau gribēja atcirst, ka viņš arī labprātāk dzīvotu bērnunamā nekā pie Dērslijiem, bet, atcerējies Cūkmiestiņa atļauju, savaldījās. Zēns savilka seju sāpjpilnā smaidā.

—    Neuzdrīksties smīnēt! — ieaurojās Mārdžas tante. — Es jau redzu, ka kopš mūsu iepriekšējās tikšanās reizes tu neesi mainījies uz labo pusi ne par matu. Es cerēju, ka skolā tev iedauzīs vismaz kaut kādus labas uzvedības aizmetņus. — Iedzērusi pamatīgu tējas malku, viņa noslaucīja ūsas un turpināja: — Kā sauca to vietu, uz kurieni tu, Vernon, viņu aizsūtīji?

—    Svētā Bruta iestādījums, — tēvocis Vernons žigli atsaucās. — Lieliska institūcija, ja darīšana ar bezcerīgiem jaunekļiem.

—   Saprotu, — noteica Mārdžas tante. — Vai audzinātāji Svētā Bruta iestādījumā kārtīgi lieto nūju, ko, puis? — viņa uzrēja pāri galdam.

—   Mm…

Tēvocis Vernons Mārdžas tantei aiz muguras pamāja ar galvu.

—    Lieto gan, — sacīja Harijs. Tad, juzdams, ka varētu izpildīt savu vienošanās daļu, kā nākas, piebilda: — Lieto katru mīļu brīdi.

—    Lieliski, — nopriecājās Mārdžas tante. — Man riebjas tās mīkstmiešu un cilvēktiesību aizstāvju gaudas, ka nevajag sist tos, kas to pelnījuši. Labs kāviens noder deviņdesmit deviņos gadījumos no simta. Un tu pats esi dabūjis bieži?

—  Jā, protams, — atsaucās Harijs. — Neskaitāmas reizes.

Mārdžas tante piemiedza acis.

—    Bet tavs tonītis, puis, man vēl arvien nepatīk, — viņa noteica. — Ja tu vari runāt par saņemtajiem pērieniem kā par kaut ko pašsaprotamu, viņi droši vien neslānī tevi pietiekami sirsnīgi. Petūnija, tavā vietā es aizrakstītu viņiem. Liktu viņiem skaidri saprast, ka šī zēna gadījumā tu atbalsti viskrasāko līdzekļu izmantošanu.

Iespējams, tēvocis Vernons sāka uztraukties, vai tik Harijs neaizmirsīs panākto vienošanos; katrā ziņā, viņš strauji mainīja sarunas tēmu.

—   Vai tu, Mārdža, šīrīta ziņas dzirdēji? Par to izbēgušo cietumnieku, ko?

* * *

Kad Mārdžas tante sāka justies šeit kā mājās, Harijs ceturtā nama ikdienu bez viņas atminējās gandrīz ar ilgām. Parasti tēvocis Vernons un Petūnijas tante iedrošināja Hariju nemaisīties viņiem pa kājām, ko Harijs ar lielu prieku arī darīja. Mārdžas tante turpretī vēlējās vienādiņ paturēt Hariju acīs, lai varētu savā dārdošajā balsī sniegt vērtīgus padomus, kas vēl būtu darāms lietas labā. Ar īpašu baudu viņa salīdzināja Hariju ar Dūdiju. Vēl viņa ar lielu prieku pirka Dūdijam vienu dārgu dāvanu pēc otras, vienlaikus ik pa brīdim uzmezdama pētījošu skatienu Harijam, it kā provocētu zēnu pajautāt, kāpēc arī viņš nav saņēmis kādu nieku. Vēl viņa brīdi pa brīdim izteica kādu tumšu mājienu par to, kāpēc Harijs aug par tādu nekur nederīgu sabiedrības locekli.

—  Jums, Vernon, nevajag vainot sevi par to puiku, — trešajā dienā, sēžot pie pusdienu galda, viņa paziņoja. — Ja kaut kas ir sapuvis pašā saknē, tur neviens neko vairs nespēj mainīt.

Harijs centās domāt tikai par ēdienu, tomēr viņam sāka drebēt rokas un seja no dusmām piesarka. Paturi prātā atļauju, viņš pats sev atgādināja. Domā par Cūkmiestiņu. Nesaki neko. Nesāc…

Mārdžas tante pasniedzās pēc savas vīna glāzes.

—   Tas ir viens no galvenajiem dabiskās izlases likumiem, — viņa prātoja. — Es to katru mīļu dienu novēroju pie saviem suņiem. Ja ar kuci kaut kas nav kārtībā, arī ar kucēnu kaut kas saies dēlī…

Tajā brīdī vīna glāze, ko Mārdžas tante turēja rokā, uzsprāga.

♦ 5o *

Stikla lauskas aizlidoja uz visām pusēm, un pati Mārdžas tante nosprauslojās un samirkšķināja acis. No viņas platās, iesārtās sejas pilēja vīns.

—   Mārdža! — iespiedzās Petūnijas tante. — Mārdža, vai tev nekas nenotika?!

—   Neuztraucies, — norūca Mārdžas tante, ar salveti noslaukot seju. — Laikam saspiedu pārāk stipri. Man gluži nesen tas pats gadījās arī pie pulkveža Fabstera. Nomierinies, Petūnij, man ir ļoti spēcīgs tvēriens.

Taču Petūnijas tante un tēvocis Vernons ar aizdomām skatījās uz Hariju, tāpēc viņš nolēma labāk izlaist pudiņu un pēc iespējas ātrāk pazust no galda.

Izgājis priekšnamā, viņš, smagi elpodams, atspiedās pret sienu. Kopš iepriekšējās reizes, kad viņš zaudēja savaldīšanos un lika kaut kam eksplodēt, bija pagājis krietns laiciņš. Viņš nevarēja atļauties šādu nesavaldīšanos. Jo Cūkmiestiņš nebūt nebija vienīgā lieta, kas likta uz kārts — ja viņš turpinātu tādā garā, viņam draudēja nepatikšanas arī no Burvestību ministrijas.

Harijs joprojām bija nepilngadīgs burvis, un burvju likumi aizliedza viņam ārpus skolas izmantot jebkādas burvestības. Vēl tikai iepriekšējā vasarā viņš saņēma oficiālu brīdinājumu, kurā bija skaidri teikts — ja ministrija vēl ko dzirdēšot par buršanos Dzīvžogu ielā, Hariju tūlīt izslēgšot no Cūkkārpas.

Izdzirdējis, ka Dērsliji ceļas no galda, Harijs uzmetās augšā pa kāpnēm, tālāk no grēka.

* * *

Nākamās trīs dienas Harijam izdevās izturēt, novirzot domas uz "Slotas apkopi paša rokām" ikreiz, kad Mārdžas tante sāka viņu tirdīt. Šis paņēmiens darbojās gluži labi, kaut, šķiet, to izmantojot, viņa skatiens kļuva mazliet stiklaināks nekā parasti, jo Mārdžas tante sāka spriedelēt, ka zēns esot garīgi atpalicis.

Beidzot pienāca Mārdžas viesošanās pēdējais vakars. Petūnijas tante pagatavoja smalkas vakariņas, bet tēvocis Vernons atkorķēja vairākas vīna pudeles. Kamēr kompānija ēda zupu un mielojās ar lasi, Harija trūkumi netika pieminēti ne ar pušplēstu vārdiņu; kamēr tika ēsta citronu bezē kūka, tēvocis Vernons garlaikoja visus ar garu stāstu par Griinnings, viņa uzņēmumu, kas nodarbojās ar urbju ražošanu; tad Petūnijas tante uzvārīja kafiju, bet tēvocis Vernons atnesa brendija pudeli.

—   Vai es, Mārdža, drīkstu uzstāties kārdinātāja lomā?

Mārdžas tante jau bija izdzērusi vairākas glāzes vīna. Viņas

milzīgā seja bija piesarkusi koši sarkana.

— Ja nu vienīgi pašu mazumiņu, — viņa ieķiķinājās. — Mazliet vairāk… un vēl mazu bišķīti… nu būs labi.

Dūdijs stūma rīklē ceturto tortes gabalu. Atšāvusi mazo pirkstiņu, Petūnijas tante graciozi malkoja kafiju. Harijs sapņoja ātrāk nokļūt savā guļamistabā, taču viņš pārtvēra tēvoča Vernona mazo ačteļu dusmīgo skatienu un saprata, ka nāksies vien ciesties līdz vakariņu beigām.

—    Ak, — ierunājās Mārdžas tante, un, nošmaukstinājusi lūpas, nolika brendija glāzi atpakaļ uz galda. — Tā bija lieliska maltīte, Petūnij. Man vakarā parasti iznāk tikai uzsildīt kādu pusfabrikātu — kamēr es tieku galā ar saviem divpadsmit suņiem… — Viņas pateicības plūdus pārtrauca sulīga atrauga, un Mārdža ar patiku noglaudīja tvīdā iespīlēto vēderu. — Atvainojos. Un kā man patīk veselīgu apveidu puikas… — viņa turpināja, piemiegdama ar aci Dūdijam. — Tu, Dūdaliņ, būsi kārtīgs vīrietis, tāpat kā tavs tēvs. Jā, Vernon, es labprāt iedzertu vēl kādu lāsīti brendija…

—   Tā, bet šis te…

Viņa pameta ar galvu uz Harija pusi, un zēns juta, kā viņam sažņaudzas vēders. Slotas apkope, viņš aši nodomāja.

—    Sitam sprukstiņam pat izskats liecina par viņa mazisko, knapo dabu. Esmu to novērojusi pie suņiem. Pirms gada man nācās lūgt pulkvedim Fabsteram, lai vienu tādu noslīcina. Tāds žurkulēns vien bija. Slābs. Neattīstījies.

Harijs pūlējās atcerēties rokasgrāmatas divpadsmito lappusi, kurā bija aprakstīta Burvestība virziena maiņas kļūmju novēršanai.

—   Un, galu galā, pie visa vainīgas izrādās asinis, kā jau es sacīju kādas dienas iepriekš. Nelāga iedzimtība agrāk vai vēlāk izpaudīsies. Nu, tu jau, Petūnij, saproti, es negribu teikt neko sliktu par tavu ģimeni… — Mārdža noglāstīja Petūnijas tantes kaulaino rociņu ar savu lāpstai līdzīgo plaukstu, — taču tava māsa bija kā melnā avs. Tāda gadās pat viskrietnākajās dzimtās. Un tad viņa aizbēga pie tā puskoka lēcēja, un, pie kā tas viss novedis, mēs varam šobrīd pārliecināties paši savām acīm.

Harijs klusēdams blenza savā šķīvī, bet ausīs viņam sāka dīvaini zvanīt. Saņemiet slotas asti ciešā tvērienā, viņš pie sevis skaitīja. Taču pamācības turpinājumu viņš nekādi nespēja atcerēties. Mārdžas tantes balss urbās viņa smadzenēs kā viens no tēvoča Vernona milzu urbjiem.

—   Tas Poters, — Mārdžas tante pilnā kaklā vāvuļoja, pagrābdama brendija pudeli un iešļākdama sev glāzē krietnu šļuku (un vēl tikpat daudz izliedama uz galdauta), — jūs nekad neesat stāstījuši, ar ko viņš nodarbojās.

Tēvocis Vernons un Petūnijas tante izskatījās ne pa jokam uztraukušies. To sajuta pat Dūdijs un pacēla skatienu no kārtējā kūkas gabala.

—   Viņš… nekur nestrādāja, — sacīja tēvocis Vernons, ar acs kaktiņu pašķielēdams uz Hariju. — Bija bezdarbnieks.

—  Tā jau es domāju! — nopriecājās Mārdžas tante, ierāva pamatīgu malku brendija un ar piedurkni noslaucīja zodu. — Bezatbildīgs, nekur nederīgs, slinks diedelnieks, kurš…

—  Viņš nebija diedelnieks, — Harijs pēkšņi iejaucās. Pie galda iestājās kapa klusums. Harijs drebēja pie visām miesām. Nekad dzīvē viņš vēl nebija juties tik ļoti pārskaities.

—  VĒL BRENDIJU! — iekliedzās nobālējušais tēvocis Vernons. Viņš iztukšoja pudeli Mārdžas tantes glāzē. — Bet tu, puis, — viņš uzrūca Harijam, — taisies, ka tiec… Marš, uz gultu!

—    Pagaidi, Vernon, — nožagojās Mārdžas tante un pacēla roku, piekalusi asinīm pieplūdušās ačteles Harijam. — Turpini, zēniņ, turpini. Vai tik tu nelepojies ar saviem vecākiem, ko? Nodzīvojās tik tālu, ka aizgāja bojā — droši vien piedzērušies — autoavārijā…

—    Viņi neaizgāja bojā autoavārijā! — uzkliedza Harijs, un tikai tad aptvēra, ka stāv kājās.

—   Viņi gāja bojā autoavārijā, tu, mazais, pretīgais meli, un atstāja tevi uz kakla kārtīgiem, strādīgiem radiniekiem! — spiedza Mārdžas tante, no dusmām piepūzdamās arvien lielāka. — Tu esi nekaunīgs, nepateicīgs, sīks…

Bet tad Mārdžas tantes vārdu plūdi piepeši aprāvās. Pirmajā brīdī likās, ka viņai vienkārši aptrūcies vārdu. Likās, neizmērojamās dusmas darīja viņu arvien lielāku — bet tad kļuva skaidrs, ka viņa pūšas resnāka un resnāka. Viņas platā, sarkanā seja sāka plesties vēl platāka, mazītiņās ačteles izvelbās un mute savilkās tik cieši, ka viņa vairs nespēja bilst ne vārda. Nākamajā mirklī no viņas tvīda žaketes izsprāga vairākas pogas un ar skaļu paukšķi atsitās pret sienām — viņa pūtās arvien lielāka, nu jau līdzinādamās kroplīgam balonam. Vēders pārplēsa tvīda svārku vidukli, katrs no pirkstiem uzpūtās līdzīgi doktordesas luņķim…

—   MĀRDŽA! — vienā balsī iebļāvās tēvocis Vernons un Petūnijas tante, kad Mārdžas tantes milzu rumpis atrāvās no krēsla un sāka celties pretī griestiem. Tagad kareivīgā dāma bija pilnīgi apaļa, viņa atgādināja milzīgu boju ar cūkas ačtelēm. Rokas un kājas izskatījās kā karikatūrista piezīmētas. No lidojošā objekta ik pa brīdim atskanēja neveselīgi paukšķi — radās bažas, ka balonu varētu ķert sirdstrieka. Vājprātīgi riedams, kājām metoties citai aiz citas, istabā iedrāzās Uzšķērdējs.

—   NEEEEEEE!

Tēvocis Vernons sagrāba vienu no Mārdžas kājām un centās viņu novilkt lejup, tomēr balons gandrīz pacēla gaisā arī Dērsliju ģimenes galvu. Nākamajā mirklī Uzšķērdējs metās uz priekšu un iecirta zobus tēvoča Vernona kājā.

Harijs izmetās no ēdamistabas, pirms kāds paguva viņu aizkavēt. Vispirms viņš metās pie pieliekamā zem kāpnēm. Tikko zēns tika līdz durvīm, tās brīnumainā kārtā atsprāga vaļā. Pāris mirkļu vēlāk viņš bija aizvilcis savu mantu lādi līdz ārdurvīm. Tad viņš uzmetās augšā pa kāpnēm, ienira pagultē, atrāva vaļā savu slēptuvi un paķēra spilvendrānu ar grāmatām, kā arī dzimšanas dienas dāvanas. Izlīdis no gultapakšas, viņš pasita padusē tukšo Hedvigas būri un tad noskrēja lejā pie savas mantu lādes. Tajā brīdī ēdamistabas durvīs parādījās tēvocis Vernons. Viņa bikšu stara bija pārvērsta asiņainās stērbelēs.

—   NĀC ATPAKAĻ! — tēvocis auroja. — NĀC ATPAKAĻ UN SAVED VIŅU KĀRTĪBĀ!

Taču Hariju bija pārņēmušas aklas dusmas. Ar kājas spērienu viņš atsita vaļā mantu lādi, izrāva zizli un pievērsa to tēvocim Vernonam.

—    Viņa bija to pelnījusi, — ātri elpodams, Harijs noteica. — Viņa dabūja, ko gribēja. Un turieties tālāk no manis.

Ar otru roku viņš sev aiz muguras sāka meklēt durvju aizbīdni.

—   Es aizeju, — Harijs sacīja. — Man vienreiz pietiek.

Un nākamajā mirklī viņš gāja pa tumšo, kluso ielu, pasitis padusē Hedvigas būri un vilkdams aiz sevis smago mantu lādi.

TREŠA NODAĻA KNAKTS AUTOBUSS

T icis pāris ielu tālāk, Harijs, aizelsies no smagās mantu ■ lādes stiepšanas, sabruka uz zema akmens mūra Magnoliju ielā. Bridi zēns sēdēja gandrīz nekustīgi, ļaudams noplakt dusmām, kas vēl arvien plosīja viņu, un ieklausīdamies straujajos sirds pukstos.

Taču vēl pēc desmit tumšajā ielā pavadītām minūtēm, vientuļo zēnu pārņēma citas emocijas, proti, panika. No jebkura viedokļa raugoties, šī bija nelāgākā situācija, kādā Harijs jebkad bija iekūlies. Viņš bija kā sēklī uzskrējis kuģis, gluži viens tumsas pārņemtajā vientiešu pasaulē, turklāt viņam nebija kur iet. Un, pats briesmīgākais, viņš tikko bija izmantojis ļoti nopietnu burvestību, un tas savukārt nozīmēja gandrīz drošu izslēgšanu no Cūkkārpas. Dekrēta par Nepilngadīgo buršanās ierobežojumiem pārkāpums bija tik smags, ka zēns brīnījās, kāpēc Burvestību ministrijas ierēdņi jau nav ieradušies viņu aizturēt un sodīt.

Harijs nodrebinājās un paskatījās vispirms uz vienu, tad uz otru Magnoliju ielas galu. Kas tagad ar viņu notiks? Vai viņu arestēs, vai vienkārši aizliegs spert kāju burvju pasaulē? Viņš iedomājās Ronu un Hermioni, un viņam kļuva vēl nelāgāk ap dūšu. Harijs zināja, ka, neraugoties uz izdarīto pārkāpumu, Rons un Hermione būtu gatavi viņam palīdzēt, taču viņi abi atradās ārzemēs, turklāt tagad, kad Hedviga bija projām, viņam nebija ne mazāko iespēju ar draugiem sazināties.

Arī vientiešu naudas viņam nebija. Mantu lādes pašā dibenā glabājās naudas zutnis ar drusciņu burvju pasaules zelta monētu, bet pārējās vecāku atstātās bagātības glabājās Gringotu Burvju bankā Londonā. Tas, ka viņš nespēs aizvilkt savu mantu lādi līdz Londonai, bija skaidrs. Vienīgā iespēja…

Zēns paskatījās uz zizli, ko viņš vēl arvien turēja sažņaugtu dūrē. Ja reiz viņu tiešām slēdza ārā no skolas (sirds atkal sāka dauzīties sāpīgi ātri), vēl kāda neliela burvestība neko nevarēja kaitēt. Viņam piederēja no tēva mantotais Paslēpnis — kā būtu, ja viņš ar burvestības palīdzību padarītu mantu lādi vieglu kā spalviņu, piesietu to slotaskātam, apsegtos ar Paslēpni un taisnā ceļā lidotu uz Londonu? Tad viņš varētu izņemt naudas atlikumu no bankas seifa un… sāktu dzīvot kā izstumtais. Tas likās briesmīgs risinājums, bet viņš taču nevarēja visu atlikušo dzīvi sēdēt uz mūra — kā gan viņš izskaidrotu vientiešu policistiem, ko viņš te dara nakts vidū ar buramvārdu grāmatām pilnu lādi pie kājām un slotaskātu padusē?

Harijs vēlreiz atvēra savu mantu lādi un, sastūmis tās saturu vienā malā, sāka meklēt Paslēpni — taču pirms viņam izdevās atrast burvju apmetni, zēns pēkšņi izslējās stāvus, vēlreiz rūpīgi nopētīdams apkārtni.

Dīvaina kņudēšana skaustā lika Harijam justies tā, it kā viņu kāds novērotu, taču iela likās pilnīgi tukša un nevienā no lielajām, stūrainajām mājām nemanīja ne gaismiņas.

Viņš vēlreiz pieliecās pie mantu lādes, taču tūlīt atkal izslējās stāvus, cieši sažņaudzis saujā savu zizli. Viņš to drīzāk nojauta nekā sadzirdēja — kāds cilvēks vai radījums stāvēja šaurajā spraugā starp garāžu un žogu viņam aiz muguras. Harijs ieurbās ar skatienu tumšajā ejā. Ja vien tas pakustētos, kļūtu skaidrs, vai tumsā slēpjas vien klaidoņa kaķis vai — kaut kas cits.

—   Spīžo! — Harijs nomurmināja, un zižļa galā, gandrīz apžilbinādama viņu pašu, parādījās gaismiņa. Viņš pacēla zizli augstu virs galvas. Ielas otrā nama apmetumā iestrādātie oļi pēkšņi uzmirdzēja; garāžas durvis iezaigojās, un izgaismotajā ejā Harijs gluži skaidri ieraudzīja kāda liela radījuma sakumpušo siluetu ar ieplestām, spožām acīm.

Harijs paspēra soli atpakaļ. Viņa kāja aizķērās aiz mantu lādes, un viņš paklupa. Cenzdamies pašaut roku zem sevis, lai mīkstinātu kritienu, viņš pazaudēja zizli, un tad Harijs iegāzās notekā.

Atskanēja apdullinošs blīkšķis, un Harijs instinktīvi pacēla rokas, lai aizsegtu acis no pēkšņi uzmirdzējušās apžilbinošās gaismas…

Ar skaļu kliedzienu zēns pavēlās sāņus uz ietves, turklāt pēdējā brīdī. Mirkli vēlāk vietā, kur viņš tikko bija gulējis, kaukdams nobremzēja milzīgu riteņu pāris, bet gaismu, izrādījās, meta dīvainā braucamrīka lukturi. Pacēlis galvu, Harijs saprata, ka viņa priekšā stāv trīsstāvīgs, mežonīgi violets autobuss, kas bija nokritis no gaisa. Zelta burtiem uz priekšējā stikla bija rakstīts Knakts autobuss.

Uz īsu sekundes daļiņu Harijam iešāvās galvā, ka kritiens varbūt laupījis viņam prāta gaišumu. Taču tad no autobusa izlēca violetā formas tērpā ģērbts konduktors un skaļā balsī uzrunāja tumsu.

—    Priecājamies jūs redzēt mūsu Knakts autobusā, ārkārtas transportlīdzeklī, kas paredzēts noklīdušām raganām un burvjiem. Jums atliek vien pastiept savu zižļa roku, iekāpt mūsu viesmīlīgajā busā, un mēs jūs nogādāsim, kur vien sirds kāro. Mani sauc Stens Sanpaiks, un šovakar es būšu jūsu kondu…

Konduktors pēkšņi aprāvās. Viņš tikko bija ieraudzījis Hariju, kurš vēl arvien sēdēja zemē. Zēns paķēra no ielas savu zizli un pierausās kājās. Pienācis tuvāk, viņš saprata, ka Stens Šanpaiks ir tikai dažus gadus vecāks; viņam varēja būt astoņpadsmit vai deviņpadsmit gadu, ne vairāk. Jauneklim bija lielas, atkārušās ausis, bet uz sejas varēja manīt ne vienu vien pūtīti.

—   Ko tu tur zemē dar'? — aizmirsis savas profesionālās manieres, jautāja Stens.

—   Es pakritu, — paskaidroja Harijs.

—   Kpēc tu pakriti? — nosmīnēja Stens.

—   Es nedarīju to tīšām, — Harijs sapīcis sacīja. Džinsi uz viena ceļgala bija saplēsti, bet no rokas, kuru viņš paguva pašaut zem sevis, tagad tecēja asinis. Zēns pēkšņi atcerējās, kāpēc bija nokritis, tādēļ aši apmetās apkārt un vēlreiz nopētīja eju starp garāžu un žogu. Knakts autobusa starmeši to izgaismoja gaišu kā dienā, un tur neviena nebija.

—   Uzkot' skaties? — vaicāja Stens.

—  Tur bija kaut kas liels un melns, — atbildēja Harijs, nepārliecināti norādīdams uz spraugu. — Tā kā suns… tikai pamatīgāks…

Tad zēns palūkojās uz Stenu, kurš stāvēja pavērtu muti. Kad Harijs ievēroja, ka Stena acis pievēršas rētai viņam uz pieres, viņu pārņēma neērtības sajūta.

—   Kast' tev uz galvs? — strupi noprasīja Stens.

—   Nekas, — žigli attrauca Harijs, pieglauzdams matu ērkuli pāri pierei. Ja reiz Burvestību ministrija viņu meklēja, kādēļ gan atvieglot viņiem pakaļdzīšanos?

—   Kāt' tevi sauc? — Stens uzstāja.

—    Nevils Lēniņš, — Harijs nosauca pirmo prātā ienākušo vārdu. — Tātad — tātad šis autobuss, — viņš aši turpināja, cerēdams novērst Stena uzmanību, — vai jūs minējāt, ka tas aizvedīs mani, kur vien sirds kāro

—   Tieši tā, — lepni atbildēja Stens, — pilnīgi visur, ja vien vēlamā vieta atrods zemes virsū. Zem ūdens gan nkas nesanāks. Pag, — jaunā konduktora skatienā atkal nozibēja aizdomas, — tu taču apturēji autobusu? Pastiepi savu zižļ' roku, ko?

—    Pastiepu, pastiepu, — Harijs apstiprināja. — Klau, cik maksās brauciens līdz Londonai?

—   Vienpadsmit sirpu, — atbildēja Stens, — bet par četrpadsmit mēs jums piedāvāsim 'ārstu šokolādi un par piecpadsmit jūs dabūs arī 'ārstu termforu un zobbirsti izvēlētajā krāsā.

Harijs vēlreiz ielīda mantu lādē, sameklēja savu naudas zutni un iebēra Stenam saujā vairākas sudraba monētiņas. Tad viņi, uzstutējuši uz mantu lādes Hedvigas būri, abi kopā pa kāpnītēm ienesa autobusā Harija mantību.

Autobusā sēdekļu nebija; to vietā pie aizkaru aizsegtajiem logiem stāvēja pusducis gultu ar kapara rāmjiem. Līdzās katrai gultai svečturos dega sveces, izgaismodamas ar koka paneļiem apdarinātās sienas. Maza auguma burvis ar naktsmici galvā autobusa viņā galā miegaini nomurmināja: — Paldies, bet tagad nē, es šobrīd marinēju gliemežus, — un tad, pagriezies uz otriem sāniem, atkal aizmiga.

—    Tavējā būs šī, — Stens pačukstēja, pastumdams Harija mantu lādi zem gultas, kas atradās tieši aiz vadītāja, kurš sēdēja ērtā klubkrēslā pie milzīga kuģa stūres rata. — Šis ir mūsu šoferīts, Ernijs A. Vārijs. Ernij, šis ir Nevils Lēniņš.

Ernijs A. Vārijs, vecāks burvis ar ļoti biezām brillēm, pamāja Harijam, bet zēns, vēlreiz nervozi pieglaudis matus, apsēdās uz ierādītās gultas.

—   Braucam, Ernij, — apsēzdamies otrā klubkrēslā līdzās šoferim.

Atskanēja vēl viens pērkona grāvienam līdzīgs blīkšķis, un nākamajā mirklī Harijs attapās garšļaukus gultā — tik spējš izrādījās Knakts autobusa uzrāviens. Pieslējies sēdus, Harijs palūkojās ārā pa tumšo logu un ievēroja, ka nu jau viņi drāžas uz priekšu pa gluži citu ielu. Stens ar milzīgu apmierinājumu nopētīja Harija apstulbušo seju.

—   Te mēs bijām, pirms tu mūs apturēji, — viņš paskaidroja. — Kur mēs, Ernij, esam? Kaut kur Velsā?

—   Aha, — noteica Ernijs.

—   Kā gan vientieši nedzird autobusu? — brīnījās Harijs.

—   Viņi? — izsmējīgi pārvaicāja Stens. — Viņ' nemaz neklausās pa īstam, vai ne, ko? Un neskatās, kā nākas. Nekad neko nepaman', viņi nu ne.

—   Labāk, Sten, ej pamodini Dūksnes madāmu, — ieminējās Ernijs. — Pēc mirkļa būsim Ebergeivenijā.

Stens pagāja garām Harija gultai un uzkāpa augšup pa šaurām koka kāpnēm. Harijs vēl arvien vērās ārā pa logu, turklāt viņš jutās arvien nemierīgāks. Nelikās gan, ka Ernijs būtu īsti labi apguvis stūres rata grozīšanas mākslu. Knakts autobuss atkal un atkal uzbrauca uz ietves, tomēr nekam neuzskrēja — laternu rindas, pastkastītes un atkritumu urnas, tuvojoties autobusam, palēca nost no ceļa, lai pēcāk atkal atgrieztos savās vietās.

Drīz vien atgriezās Stens, un pēc viņa pa kāpnēm nokāpa iezaļgana, ceļojuma apmetnī ietinusies ragana.

—  Klāt esam, Dūksnes madām, — laimīgi paziņoja Stens, kad Ernijs bija no visa spēka iespiedis zemē bremžu pedāli (gultas tajā brīdī pabrauca savu pēdu uz autobusa priekšgala pusi). Dūksnes madāma piespieda kabatlakatiņu sev pie mutes un nosteberēja lejā pa pakāpieniem. Stens izsvieda viņas somu viņai nopakaļ tumsā un aizcirta durvis. Atskanēja vēl vien blīkšķis, un viņi drāzās uz priekšu pa šauru lauku aleju tā, ka koki tikko spēja palēkt sāņus.

Harijs nespētu aizmigt, pat ja viņš brauktu ar autobusu, kurš ik pa brīdim netēlotu pērkonu un ik pa brīdim nepalēktos pārsimt kilometrus tālāk. Kad zēns sāka prātot, kas viņu sagaida un vai Dērslijiem jau ir izdevies nodabūt Mārdžas tanti no griestiem, vēders viņam atkal sagriezās.

Stens tikmēr bija atlocījis "Dienas Pareģa" numuru un, izbāzis mēli starp zobiem, sācis lasīt. Uz pirmās lapas acis gausi pamirkšķināja vīrs ar iekritušu seju un gariem, sapinkātiem matiem. Harijam viņš likās dīvaini pazīstams.

—   To vīrieti, — iesaucās Harijs, uz mirkli aizmirsis pats par savām nelaimēm, — to vīrieti es redzēju vientiešu ziņās!

Stens paskatījās uz pirmo lapu un klusi iesmējās.

—   Siriuss Bleks, — viņš sacīja un pamāja ar galvu. — Protams, ka viņu rāda vientiešu ziņās. Bet vai tu, Nevil, no mēness esi nokritis?

Ieraudzījis neizpratnes izteiksmi Harija sejā, Stens ar skaidri saklausāmu pārākuma apziņu balsī iespurdzās, tad paņēma pirmo lappusi un pasniedza zēnam.

—   Tev, Nevil, vajadzētu vairāk lasīt avīzes.

Harijs pacēla avīzi tuvāk svecei un sāka lasīt:

BLEKS VĒL ARVIEN BRĪVĪBĀ

Šodien Burvestību ministrija apstiprināja, ka Siriusam Blekam, iespējams, briesmīgākajam noziedzniekam, kurš jebkad bijis ieslodzīts Azkabanas cietoksnī, vēl arvien izdodas izvairīties no gūstītājiem.

"Mēs darām visu iespējamo, lai atkal notvertu Bleķu," šorīt paziņoja Burvestību ministrs Kornēlijs Fadžs, "un mēs lūdzam burvju sabiedrību saglabāt mieru."

Vairāki Starptautiskās magu federācijas locekļi kritizējuši Fadžu par to, ka viņš par krīzi paziņojis vientiešu premjerministram.

"Klausieties, vai tad jūs nesaprotat, es biju spiests to darīt," aizkaitināti komentēja Fadžs. "Bleks ir traks. Viņš ir bīstams jebkuram, kas gadīsies viņa ceļā, vai tas būtu burvis vai vientiesis. Premjerministrs man deva vārdu, ka par Bleķa patieso izcelsmi viņš nevienam nebildīs ne vārda. Un, būsim godīgi, — kurš gan viņam noticētu, ja ari viņš nāktu klajā ar tādu paziņojumu?"

Vientiešiem ir paziņots, ka Bleks ir bruņots ar šaujamieroci (kaut ko līdzīgu metāla zizlim, ko vientieši izmanto, lai nonāvētu cits citu), burvju sabiedrība baidās, ka varētu atkārtoties slaktiņš, kādu mēs piedzīvojām pirms divpadsmit gadiem, kad Bleks ar vienu lāstu nogalināja trīspadsmit cilvēkus.

Harijs ieskatījās Siriusa Bleķa ēnu ieskautajās acīs. Likās, it kā acis būtu vienīgais, kas vēl bija palicis dzīvs viņa iekritušajā sejā.

Harijs nekad iepriekš nebija redzējis vampīru, tomēr stundās, kad viņi apguva aizsardzību pret tumšajām zintīm, zēns pāris reižu bija redzējis šo briesmoņu attēlus. Bleks, ar vaskaino, krīta bālo seju ļoti atgādināja vampīru.

—   Iskatās baigi, vain'P — ieminējās Stens, kurš bija vērojis Hariju.

—    Viņš tiešām nogalināja trīspadsmit cilvēkus? — pārjautāja Harijs, atdodams avīzes lapu Stenam. — Ar vienu lāstu

—   Tieši tā, — atbildēja Stens. — Liecnieku acpriekšā. Gaišā diens laikā. Pamatīgs ļembasts sacēlās, ko, Ernij?

—   Aha, — drūmi novilka Ernijs.

Stens pagrieza savu klubkrēslu pret Hariju, lai labāk redzētu zēnu.

—    Bleks bij' liels Pats-Zini-Kā abalstītājs, — Stens turpināja.

—   Tu domā Voldemortu? — daudz nedomādams, pārvaicāja Harijs.

Stena sejā nobālēja pat pūtītes; Ernijs parāva stūres ratu tik strauji, ka no autobusa ceļa nācās bēgt veselai lauku mājai.

—   Vai tu domā, ko runā ar'?! — iesmilkstējās Stens. — Ko piesauc viņa vārdu?

—   Piedodiet, — steidzīgi piebilda Harijs. — Piedodiet, es… es aizmirsu…

—   Aizmirsa! — vārgi novilka Stens. — Trakums, man tā sitas sirds…

—  Tatad… tātad Bleks bija Paši-Zināt-Kā atbalstītājs? — it kā piedošanu lūgdams, Harijs mēģināja uzvedināt Stenu uz pārtrauktā stāsta pavediena.

—  Jā, — atbildēja Stens, vēl arvien braucīdams krūtis. —Jā, tā bija. Ļoti tuvs Pats-Zini-Kam, cilvēki runāja… ko nu tur, kad mazais Harijs Poters nolika Pats-Zini-Ko pie vietas… — Harijs vēlreiz nemierīgi pieglauda matus. — …viņi tika uz pēdām visiem

Pats-Zini-Kā atbalstītājiem, vai ne tā, Ernij? Vairākums saprata, ka viss ir galā, ja reiz Pats-Zini-Kas ir projām, un padevās bez pretošanās. Taču Siriuss Bleks bij' izņēmums. Esm' dzirdējis, šis esot cerējis, ka kļūšot par otro tūlīt aiz Pats-Zini-Kā, kad tas nākšot pie varas.

—  Nu, tā, — turpināja Stens. — Bleķu aplenca ar vientiešiem pilnas ielas vidū, tad Bleks izvilka savu zizli un uzlaida pusi ielas gaisā. Gāja bojā kāds burvs un vēl ducs vientiešu, kas trāpījās lāstam ceļā. Briesmīgi, ko? Un vai zin, ko Bleks tad darīja? — Stens pārgāja uz dramatiskiem čukstiem.

—   Ko tad? — tikpat dramatiski pārjautāja Harijs.

—   Viņš iesmējās, — sacīja Stens. — Stāvēja postažas vidū un smējās. Un, kad notikuma vietā ieradās papildspēki no Burvestību ministrijas, viņš mierīg' devās šiem līdz', tik smieties gan nepārstāja. Jo šis ir traks, ko, Ernij? Vai viņš nav traks?

—  Ja nebija, kad šo ieslodzīja Azkabanā, tad tagad noteikti ir, — savā lēnīgajā balsī noteica Ernijs. — Es uzspridzinātos, pirms spertu kāju tajā vietā. Bet viņš to bija pelnījis… pēc visa tā, ko viņš izdarīja…

—   Viņiem nācās krietni noņemties, lai neviens par to neuzzinātu, ko, Ernij? — piemetināja Stens. — Visa iela uzspridzināta un lērums vientiešu pagalam. Ko viņi tur izdomāja, kas esot noticis, ko, Ernij?

—   Gāzes eksplozija, — noņurdēja Ernijs.

—   Un tagad šis tics prom, — noteica Stens, vēlreiz nopētīdams avīzē Bleķa iekritušo seju. — Nekad iepriekš no Azkabanas neviens pats nebija aizbēdzs, ko, Ernij? Nesaprotu, kā šim tas izdevās. Baismi, ko? Jāsāk' gan, šaubos, vai šim ir kādas izredzes pret Azkabanas cietumsargiem, ko, Ernij?

Ernijs pēkšņi nodrebinājās.

—   Klau, Sten, esi tik mīļš, parunā par kaut ko citu. Man no tiem Azkabanas cietumsargiem vēdergraizes piemetīsies.

Stens negribīgi nolika laikrakstu sāņus, un Harijs atspiedās pret Knakts autobusa logu, juzdamies ļoti nelāgi. Viņš nespēja atvairīt domu par to, kā pēc pāris naktīm Stens stāstīs saviem pasažieriem apmēram tā:

—   Est dzirdējuši par to Hariju Poteru? Uzpūta pats sav tanti! Brauca te ar mūsu Knakts autobusu, ko, Ernij? Mēģināj' aizbēgt no soda…

Viņš, Harijs, bija pārkāpis burvju likumus gluži tāpat, kā to bija izdarījis Siriuss Bleks. Vai Mārdžas tantes uzpūšana bija pietiekami nopietns nodarījums, lai viņam piespriestu Azkabanu? Par šo burvju cietumu Harijs neko nezināja, tomēr visi, ar kuriem viņš par to bija runājis, par Azkabanu stāstīja ar šausmām. Vēl tikai pagājušajā gadā Cūkkārpas mežzinis Hagrids pavadīja burvju cietumā divus mēnešus. Harijs zināja, ka droši vien nekad neaizmirsīs šausmu izteiksmi Hagrida sejā, kad milzim paziņoja, kurp viņu sūta, un Hagrids bija viens no bezbailīgākajiem Harijam pazīstamajiem cilvēkiem.

Knakts autobuss traucās cauri naktij, gaiņādams krūmus un ceļa stabiņus, telefonu būdiņas un kokus, bet Harijs nemierīgs un izmisis gulēja uz sava dūnu pēļa. Pēc kāda laiciņa Stens attapa, ka Harijs samaksājis arī par karsto šokolādi, tomēr vai pusi tases konduktors izlaistīja pa Harija spilvenu, kad autobuss strauji pārlēca no Englsī uz Eberdīnu. Cits pēc cita burvji un raganas rītasvārkos un čībās klunkurēja lejā no augšējiem stāviem, lai izkāptu no autobusa. Likās, visi šo transportlīdzekli atstāja ar milzīga atvieglojuma sajūtu.

Beigu beigās Harijs palika vienīgais pasažieris.

—    Tad nu tā, Nevil, — noteica Stens, sasizdams plaukstas. — Kura vieta Londonā tevi interesē?

—   Diagonaleja, — sacīja Harijs.

—   Skaidrs, — pamāja Stens, — tad nu turies stingri…

BLĪKŠ.

Viņi drāzās pa Čeringkrosroudu. Harijs, pieslējies sēdus, vēroja, kā ēkas un soliņi metas prom no Knakts autobusa riteņiem. Debesis pamazām sārtojās. Zēns nolēma uz pāris stundām nolīst kādā tumšākā stūrītī, tad Gringotu vaļā vēršanās brīdī viņš dotos uz banku, bet pēc tam taisītos projām — uz kurieni, to nezināja viņš pats.

Ernijs pēkšņi nospieda bremžu pedāli, un Knakts autobuss, riepām kaucot, apstājās maza, paplukuša krodziņa durvju priekšā. Tas bija "Caurais katls", kura pagalmiņā atradās burvju ieeja Diagonalejā.

—   Paldies, — Harijs pateicās Ernijam.

Tad zēns noskrēja pa pakāpieniem un palīdzēja Stenam izcelt no autobusa mantu lādi un Hedvigas būri.

—   Nu, ko, — sacīja Harijs, — visu labu!

Taču Stens uz viņu vairs neskatījās. Vēl arvien stāvēdams uz autobusa pakāpieniem, konduktors, acis izvalbījis, blenza uz "Caurā katla" patumšo ieeju.

—   Te nu tu esi, Harij, — zēnam aiz muguras atskanēja balss.

Pirms Harijs paguva pagriezties, viņš sajuta uz pleca uzgulstam roku. Tajā pašā acumirklī Stens iekliedzās: — Nolāpīts! Ernij, panāc šurp! Panāc šurp!

Harijs pacēla acis uz rokas īpašnieku un juta, ka vēderā viņam sabirst vesels spainītis ar asiem ledus gabaliņiem — viņš bija saskrējies vaigu vaigā ar Kornēliju Fadžu, pašu Burvestību ministru.

Stens nolēca uz ietves līdzās Harijam un ministram.

—   Kā jūs, ministra kungs, nosaucāt Neviļu? — konduktors satraukti jautāja.

Fadžs, neliela auguma tukls vīrs garā, smalki svītrotā pelēkā apmetnī, izskatījās nosalis un piekusis.

—   Neviļu? — ministrs pārvaicāja, saraucis pieri. — Tas taču ir Harijs Poters!

—  Es to zināju! — Stens sajūsmināts iesaucās. — Ernij! Ernij! Uzmini, kas tas Nevils tāds ir, ko, Ernij? Tas ir Harijs Poters! Es redzu viņa rētu!

—   Skaidrs, — īgni noteica Eadžs. — Nu, ko, es ļoti priecājos, ka Knakts autobuss uzņēma Hariju, taču šobrīd mums ar jauno džentlmeni jāienirst "Caurā katla" viesmīlībā…

Fadžs saspieda Harija plecu mazliet stiprāk, un Flarijs saprata, ka viņu virza uz kroga pusi. Duivīs, kas pavērās aiz bāra letes, parādījās sakumpusi figūra ar lukturi rokā. Tas bija krunkainais bezzobis Toms, krodziņa saimnieks.

—   Jūs, ministr, esat dabūjis viņu rokā! — iesaucās Toms. — Vai jūs ko dzersiet? Alu? Brendiju?

—   Varbūt atnesiet mums kanniņu ar tēju, — palūdza Fadžs, vēl arvien neatlaizdams Harija plecu.

'Viņiem aiz muguras atskanēja skaļa elšana un pūšana — tur parādījās Stens un Ernijs, nesdami Harija mantu lādi un Hedvigas būri. Vienlaikus autobusa komanda aizrautīgi skatījās uz visām pusēm.

—   Kāpēc gan tu, Nevil, nepateici mums, kas tu tāds esi, ko? — nelikās mierā Stens, starojošām acīm raudzīdamies uz Hariju, bet Ernija pūcīgā seja tikmēr ieinteresēti snaikstījās virs Stena pleca.

—   Tom, un pagādā mums, lūdzu, atsevišķu telpu, — zīmīgi piebilda Fadžs.

—   Visu labu, — Flarijs drūmi sacīja Stenam un Ernijam, bet Toms tikmēr vedināja Fadžu uz gaiteni, kas veda projām no bāra.

—   Visu labu, Nevil! — vēl uzsauca Stens.

Fadžs kopā ar Hariju pa šauro gaiteni sekoja Toma laternai, līdz viņi nonāca mazā, tumšā telpā. Toms uzsita knipi, un pavardā iedegās uguns. Tad krodziņa saimnieks paklanījās un izgāja no istabas.

—  Apsēdies, Harij, — sacīja Fadžs, norādīdams uz krēslu, kas stāvēja pie uguns.

Harijs apsēdās un sajuta, ka, par spīti karstajām liesmām, viņam uz rokām sametas zosāda. Fadžs novilka savu pelēksvītroto apmetni, pārmeta to pār blakus krēsla atzveltni, tad saraustīja uz augšu sava pudeļzaļā uzvalka bikses un apsēdās pretī Harijam.

—   Es, Harij, esmu Kornēlijs Fadžs. Burvestību ministrs.

Harijs, protams, to jau zināja. Viņš Fadžu vienreiz jau bija redzējis. Tiesa, toreiz zēnu slēpa no tēva mantotais Paslēpnis, un to nu Fadžam nevajadzēja uzzināt.

Telpā vēlreiz ienāca krodziņa saimnieks Toms. Pāri naktskreklam viņš bija uzsējis priekšautu, bet rokās nesa paplāti ar tēju un apaļmaizītēm. Viņš nolika paplāti uz galda starp Fadžu un Hariju un tad atkal aizgāja, aizvērdams aiz sevis durvis.

—   Tā, Harij, — sacīja Fadžs, ieliedams tēju, — tu liki mums visiem mazliet panervozēt, teikšu tev atklāti. Tādā stundā aizbēgt no tantes un tēvoča mājas! Es jau iedomājos… Tomēr tu esi drošībā, un tas ir pats galvenais.

Fadžs uzsmērēja sev maizīti un pastūma šķīvi uz Harija pusi.

—    Ieēd, Harij, tu izskaties līdz nāvei piekusis. Nu, tā… Tu droši vien priecāsies, uzzinot, ka mēs esam atrisinājuši visas ar Mārdžorijas Dērslijas jaunkundzes nelaimīgo uzpūšanu saistītās problēmas. Divi darbinieki no Nejaušas maģijas gadījumu novēršanas nodaļas pirms pāris stundām ieradās Dzīvžogu ielā. Dērslija jaunkundzei nolaida gaisu, kā arī modificēja viņas atmiņu. Viņa notikušo pārpratumu vairs neatceras. Tā kā viss ir nokārtots, nekas ļauns nav noticis.

Fadžs uzsmaidīja Harijam pāri savas tējas tasītes malai, gluži kā tēvocis, kurš priecājas par sava mīļotā krustdēla veiksmēm. Harijs, nespēdams noticēt pats savām ausīm, jau vēra muti, lai kaut ko teiktu, bet tad saprata, ka nezina, ko teikt, un muti atkal aizvēra.

Ak, tu uztraucies par tantes un tēvoča viedokli? — turpināja Fadžs. — Nu, es nenoliegšu, ka viņi šobrīd ir ļoti sadusmoti, tomēr viņi ir gatavi tevi uzņemt nākamajās vasaras brīvdienās, gan ar nosacījumu, ka Ziemassvētkos un Lieldienās tu paliksi Cūkkārpā.

Harijs atguva rīmas spējas.

—    Ziemassvētkos un Lieldienās es vienmēr palieku Cūkkārpā, — zēns sacīja, — un es nevēlos jel kad atgriezties Dzīvžogu ielā.

—   Nu, nu, esmu pārliecināts, ka tu pārdomāsi, kad būsi mazliet nomierinājies, — rūpju pilnā balsī sacīja Fadžs. — Viņi ir tavi radi, galu galā, un es esmu pārliecināts, ka jūs esat pieķērušies cits citam — nu — kaut kur sirds dziļumos.

Harijam neienāca prātā mainīt Fadža viedokli šajā jautājumā. Zēns vēl arvien gaidīja, kad ministrs paziņos, kas tālāk notiks ar jauno burvju likumu pārkāpēju.

—   Tātad mums atliek tikai viens jautājums, — sacīja Fadžs, smērēdams ar sviestu otru maizīti, — mums jānolemj, kur tu pavadīsi atlikušās divas brīvdienu nedēļas. Es ieteiktu tev noīrēt istabiņu tepat, "Caurajā katlā", un…

—    Pagaidiet, pagaidiet, — iejaucās Harijs, — bet kāds sods mani gaida?

Fadžs pārsteigumā samirkšķināja acis.

—   Sods?

—   Es taču pārkāpu likumu! — Harijs sacīja. — Dekrētu par Nepilngadīgo buršanās ierobežojumiem!

—   Ak, manu mīļo zēn, mēs tevi nesodīsim par tādiem niekiem! — iesaucās Fadžs, nepacietīgi atmezdams ar roku, kurā turēja apaļinaizīti. —Tas bija negadījums! Mēs nesūtām cilvēkus uz Azkabanu par to, ka viņi nejauši uzpūtuši savas tantes!

Tas gan nepavisam nesaskanēja ar darīšanām, kādas Harijam ar Burvestību ministriju bija gadījušās iepriekš.

—   Pagājušajā gadā ministrija mani oficiāli brīdināja tikai par to, ka viens mājas elfs mana tēvoča mājā izšķaidīja pa griestiem pudiņu! — saraucis pieri, sacīja Harijs. — Burvestību ministrija uzsvēra, ka mani izslēgšot no Cūkkārpas, ja notikšot vēl kaut kas tam līdzīgs.

Ja vien Harija acis viņu nevīla, Fadžs pēkšņi izskatījās nokļuvis neveiklā situācijā.

—  Apstākļi, Harij, mēdz mainīties… mums jāņem vērā… pašreizējā situācijā… tu taču nevēlies, lai tevi izslēdz?

—   Protams, nevēlos, — sacīja Harijs.

—   Nu, par ko tad tu uztraucies? — gaisīgi iesmējās Fadžs.

—   Ieēd maizīti, Harij, bet es tikmēr aiziešu līdz lomam un aizrunāšu tev istabu.

Fadžs izgāja no telpas, un Harijs pavadīja ministru ar izbrīnītu skatienu. Notika kaut kas pavisam dīvains. Kāpēc gan Fadžs viņu gaidīja "Caurajā katlā", ja ne sodītu par pārkāpumiem? Un, ja tā kārtīgi padomāja, tas taču bija visai neparasti, ja pats burvestību ministrs nodarbojās ar nepilngadīgo maģijas jautājumiem?

Fadžs atgriezās kopā ar krodziņa saimnieku Tomu.

—    Harij, brīva ir vienpadsmitā istaba, — paziņoja Fadžs.

—   Es ceru, ka tev tur būs ļoti ērti. Gribēju gan piekodināt vienu lietu, un esmu pārliecināts, ka tu to sapratīsi: es nevēlētos, lai tu klīsti pa vientiešu Londonu, sarunāts? Paliec Diagonalejā. Un vakaros tev jāatgriežas viesnīcā pirms tumsas iestāšanās. Tu taču saproti. Es lūgšu Tomu, lai viņš tevi pieskata.

—   Labi, — lēni novilka Harijs, — bet kāpēc…

—   Nevēlamies tevi pazaudēt vēlreiz, vai ne? — pateica Fadžs un sirsnīgi iesmējās. — Nē, nē… labāk, ka mēs zinām, kur tu atrodies… es gribēju teikt…

Fadžs skaļi nokremšļojās un paņēma savu pelēksvītroto apmetni.

—   Labs ir, es došos ceļā, tu jau saproti, tik daudz pienākumu.

—   Vai ir izdevies uziet Bleķa pēdas? — Harijs pajautāja.

Fadža pirksti uz apmetņa sudraba sprādzēm samežģījās.

—   Kas tad tas? Ak, tā, tu par to esi dzirdējis — nē, pagaidām mums tas nav izdevies, tomēr tas ir tikai laika jautājums. Azkabanas sargi līdz šim nekad nav palikuši tukšā… un pārskaitušos kā šobrīd es viņus nekad iepriekš neesmu redzējis.

Fadžs tikko manāmi nodrebinājās.

—   Tad nu es atvadīšos.

Viņš pasniedza roku un, spiežot to, Harijam galvā pēkšņi iešāvās kāda ideja.

—   E — ministra kungs? Vai drīkstu jums ko lūgt?

—   Protams, — smaidot atbildēja Fadžs.

—   Redziet, Cūkkārpas trešā gada audzēkņi drīkst apmeklēt Cūkmiestiņu, taču ne tante, ne tēvocis nepaguva parakstīt manu atļauju. Varbūt to varat izdarīt jūs?

Bija redzams, ka Fadžs jūtas neērti.

—   Ak, — viņš sacīja. — Nē. Nē, man ļoti žēl, Harij, taču es neesmu nedz viens no taviem vecākiem, ne arī tavs aizbildnis…

—   Bet jūs taču esat burvestību ministrs, — Harijs aizrautīgi iesaucās. —Ja jūs man to atļautu…

—   Nē, man žēl, Harij, bet noteikumi ir noteikumi, — strupi noteica Fadžs. — Iespējams, tu varēsi apmeklēt Cūkmiestiņu nākamajā gadā. Starp citu, es uzskatu, ka būtu pat labāk, ja tu to nedarītu… lūk… labi, es dodos ceļā. Ceru, ka tu, Harij, šeit labi pavadīsi laiku.

Vēlreiz pasmaidījis un paspiedis Harijam roku, Fadžs aizgāja. Tad starodams uz priekšu panācās Toms.

—   Lūdzu, esiet tik laipns un sekojiet man, Potera kungs, — krodziņa saimnieks teica. —Jūsu mantas jau ir uznestas augšā…

Harijs nopakaļ Tomam uzkāpa pa lepnām koka kāpnēm, tad viņi nonāca pie durvīm, uz kurām rotājās kaparā kalts vienpadsmitnieks. Toms atslēdza durvis un ielaida Hariju sev pa priekšu istabā.

Istabā bija gulta, kas izskatījās ļoti ērta, pāris labi nospodrinātas ozolkoka mēbeles, pavards, kurā jautri sprēgāja uguns, un, piemetusies uz drēbju skapja malas…

—   Hedviga! — Harijam aizrāvās elpa.

Polārpūce noklikšķināja knābi un nolaidās Harijam uz rokas.

—Jums ir ļoti gudrs putns, — atzinīgi iesmējās Toms. — Ieradās minūtes piecas pēc jūsu parādīšanās. Ja jums, Potera kungs, kas nepieciešams, vaicājiet droši.

Viesnīcnieks paklanījās un aizgāja.

Harijs krietnu brīdi nosēdēja uz gultas, izklaidīgi glāstīdams Hedvigu. Debesis aiz loga strauji mainīja krāsu — no tumši, samtaini zilām tās pārvērtās aukstā, tēraudpelēkā audeklā, kas, jau mazliet lēnāk, pārtapa rožainā debesjumā ar zeltainām svēdrām. Harijs nespēja noticēt, ka tikai pirms dažām stundām aizgājis no Dzīvžogu ielas, ka viņš nav izslēgts no skolas un ka tagad viņam atvēlētas divas pasakainas nedēļas, kuru laikā nebūs jāsatiek neviens pats Dērslijs.

—   Šī, Hedvig, bija ļoti dīvaina nakts, — zēns nožāvājās.

Un, pat nenoņēmis brilles, viņš atkrita uz spilveniem un aizmiga.

CETURTA NODAĻA c a u r a Is katls

P

agāja vairākas dienas, līdz Harijs pierada pie dīvainās jauniegūtās brīvības. Nekad iepriekš viņš nebija varējis celties, kad vien viņam ienāca prātā, vai ēst, ko vien viņam iegribējās. Pat staigāt viņš drīkstēja visur, kur vien sirds kāroja, ja vien šī vieta atradās Diagonalejas pusē, un, tā kā šī garā, ar bruģakmeni klātā iela bija kā bāztin piebāzta ar visaizraujošākajiem burvju veikaliem pasaulē, Harijs neizjūta ne mazāko vēlēšanos pārkāpt Fadžam doto vārdu un doties klejojumos pa vientiešu pasauli.

Brokastis Harijs katru rītu ēda "Caurajā katlā", jo viņam patika tur vērot citus viesus; te bija jocīgas, maza auguma raganas no laukiem, kas ieradušās Londonā iepirkties, te bija cienījamas ārienes burvji, kas apsprieda kādu īpaši drosmīgu rakstu specializētajos "Pārvērtību Jaunumos". Tāpat te netrūka mežonīga izskata magu, nepieklājīgi skaļu rūķu, turklāt reiz Harijs pamanīja būtni, kas aizdomīgi izskatījās pēc riebējas — tā, paslēpusi seju zem biezas kapuces, pasūtīja sev veselu šķīvi jēlu aknu.

Pēc brokastīm Harijs izgāja pagalmiņā aiz kroga, izvilka savu zizli, uzsita pa trešo ķieģeli pa kreisi virs atkritumu tvertnes un tad pakāpās sāņus, skatīdamies, kā viņa priekšā sienā paveras ieeja Diagonalejā.

Garās vasaras dienas Harijs pavadīja, pētot veikalu piedāvājumu un ēzdams zem spilgtiem, krāsainiem saulessargiem, kas slējās pie kafejnīcām un kuru pavēnī citi ēdēji demonstrēja cits citam savus pirkumus ("vecīt, tas ir lunoskops — man nekad vairs nevajadzēs nojēgties ar mēness tabulām, vai saproti?") vai apsprieda Siriusu Bleķu ("es, personiski, nelaistu bērnus vienus pašus laukā no mājām, kamēr viņš atkal nesēdēs Azkabanā"). Harijam vairs nenācās pildīt mājasdarbus kabatas lukturīša gaismā, slēpjoties zem segām, — tagad viņš varēja gozēties spožajā saulē pie Floreāna Forteskjū Saldējuma restorāna, mierīgi pabeidzot savus apcerējumus. Turklāt pats Floreāns Forteskjū, kurš daudz zināja par raganu dedzināšanām viduslaikos, ne vien labprāt palīdzēja zēnam, bet arī katru pusstundu par brīvu uzcienāja viņu ar saldējumu.

Kad Harijs bija apmeklējis Gringotu banku un atkal piepildījis savu naudas zutni ar zelta galeoniem, sudraba sirpiem un bronzas knutām, viņam nācās sakopot savu gribasspēku, lai neiztērētu visu naudu uzreiz. Viņš atkal un atkal atgādināja sev, ka viņam Cūkkārpā jāmācās vēl pieci gadi un kāda būtu sajūta, ja naudu buramvārdu grāmatu iegādei viņam nāktos lūgt Dērslijiem. īpaši grūti zēnam bija atteikties no glīta, zeltā lietu Jauklodīšu komplekta iegādes (tā bija burvju spēle, gana līdzīga parastajai lodīšu spēlei, vienīgi, zaudējušas punktu, lodītes mēdza iešļākt nelāgi smakojošu šķidrumu pretinieka sejā). Vēl viņam ļoti kārojās nopirkt lielisku, kustīgu, lielā stikla bumbā iestrādātu galaktikas modeli — tad viņam nekad vairs nebūtu jāapmeklē neviena astronomijas stunda. Tomēr vislielākais kārdinājums Hariju sagaidīja viņa iecienītajā veikalā, "Kalambola aprīkojums profesionāļiem", nedēļu pēc zēna ierašanās "Caurajā katlā".

Ievērojis, ka veikalā vērojama neparasta drūzmēšanās, Hariju pārņēma ziņkāre. Viņš iespraucās pa durvīm veikalā un cauri satraukto raganu un burvju pūlim spiedās uz priekšu, līdz ieraudzīja nupat uzstādītu stendu, kurā bija izlikta brīnišķīgākā slota, kādu viņš dzīvē bija redzējis.

—  Tikko iznākusi… prototips… — burvis ar stūrainu žokli paskaidroja savam kaimiņam.

—   Tā ir ātrākā slota pasaulē, vai ne, tēt? — nočiepstēja par Hariju jaunāks zēns, kurš karājās savam tēvam pie rokas.

—   Īrijas izlase tikko pasūtīja septiņas šādas skaistules! — veikala īpašnieks paziņoja pūlim. — Un viņi taču ir Pasaules kausa favorīti!

Tajā brīdī liela auguma ragana Harija priekšā pavirzījās sāņus, un zēns varēja izlasīt informāciju par jauno slotu:

UGUNSBULTA

Šai sacensību slotai, kas ietver sevī maģisko tehnoloģiju pēdējos atklājumus, ir pludlīniju formas, ideāli līdzsvarots oškoka rokturis, kas pārklāts ar dimantcietu pulējumu. Katrai slotai ar roku iegravēts tās īpašais reģistrācijas numurs. Slotas aerodinamiski perfekto asti veido individuāli atlasīti bērza žagari, un tā piešķir Ugunsbultai nepārspējamu līdzsvaru un apskaužamu precizitāti. Ugunsbulta sasniedz paātrinājumu no 0 līdz 150 jūdzēm stundā desmit sekundēs, un tajā ir iestrādāta neatburama bremzēšanas burvestība. Par cenu interesēties pie veikala personāla.

Par cenu interesēties pie veikala personāla… Harijam pat domāt negribējās, cik daudz zelta tāda Ugunsbulta varētu maksāt. Neko citu dzīvē viņam tik ļoti nebija kārojies — kaut gan, no otras puses, arī uz sava divtūkstošā nimba viņš vēl nebija zaudējis nevienu kalambola spēli, un kāda gan nepieciešamība iztīrīt savu Gringotu seifu Ugunsbultas dēļ, ja viņam jau piederēja ļoti pieklājīga slota? Harijs tā arī nepainteresējās par cenu, tomēr arī pēc tam gandrīz katru dienu ienāca veikalā, lai papriecātos par Ugunsbultu.

Tiesa, netrūka lietu, ko Harijam vajadzēja iegādāties. Viņš devās pie aptieķnieka, lai papildinātu savus mikstūru nodarbībām nepieciešamo vielu krājumus. Arī skolas drēbes bija nu jau vairākus centimetrus par īsām, tāpēc viņš devās uz Malkina madāmas "Drānām jebkuram dzīves gadījumam" un nopirka pāris jaunu kārtu. Pats svarīgākais, viņam vēl vajadzēja iegādāties jaunās mācību grāmatas, to starpā, arī abiem jaunajiem mācību priekšmetiem, maģisko būtņu kopšanai un pareģošanai.

Grāmatu veikala skatlogā viņu gaidīja kāds pārsteigums. Ierastā zeltītiem iespiedumiem greznoto bruģa akmeņu lieluma buramvārdu grāmatu kalnu vietā aiz stikla slējās milzīgs tērauda būris, kurā atradās savs simts "Briesmonīgo briesmoņu grāmatu". Pa gaisu lidoja izplēstas lapas, bet grāmatas plēsās cita ar citu — dažas cīkstējās, citas mēģināja iekost kādai no kaimiņienēm.

Harijs izvilka no kabatas grāmatu sarakstu un pirmo reizi to izlasīja. "Briesmonīgo briesmoņu grāmata" bija norādīta kā mācību līdzeklis maģisko būtņu kopšanā. Tagad Harijs saprata, kāpēc Hagrids bija rakstījis, ka tā noderēšot. Harijs atviegloti uzelpoja — viņam bija modušās aizdomas, vai tik Hagrids nesagaida viņa palīdzību, kopjot kādu jaunu, bīstamu radījumu.

Tikko Harijs iegāja "Flariša un Blota" veikalā, viņam jau pretī steidzās viens no pārdevējiem.

—   Cūkkārpa? — viņš strupi vaicāja. — Esat atnācis pēc jaunajām mācību grāmatām?

—  Jā, — sacīja Harijs. — Man vajadzētu…

—    Paejiet, lūdzu, malā, — nepacietīgi sacīja pārdevējs, pastumdams Hariju malā. Veikala darbinieks izvilka ļoti biezu cimdu pāri, tad paņēma pamatīgu, punainu spieķi un piegāja pie "Briesmoņu grāmatu" būra durtiņām.

—   Pagaidiet, — aši iesaucās Harijs, — šī grāmata man jau ir.

—    Tiešām? — Pārdevēja sejā bija skaidri redzama milzīga atvieglojuma sajūta. — Labi, ka tā, šorīt tās mani sakodušas jau piecas reizes…

Tajā brīdī atskanēja plīstoša papīra troksnis — divas "Briesmoņu grāmatas" bija sagrābušas trešo un plēsa to uz pusēm.

—    Beidziet! Tūlīt beidziet! — pārdevējs kliedza, grūzdams spieķi caur restēm un cenzdamies izšķirt kausies. — Es nekad,

nekad vairs tās netirgošu! Tas ir trako nams! Es domāju, ka mēs esam jau piedzīvojuši briesmīgāko — reiz mēs nopirkām divus simtus "Izgaistošo izgaišanas grāmatu" — tās mums izmaksāja veselu bagātību, un pēcāk mēs nevienu no tām tā arī neatradām… Labi, vai ir vēl kas, ar ko varu jums palīdzēt?

—   Ir gan, — sacīja Harijs, vēlreiz ielūkodamies grāmatu sarakstā. — Man nepieciešama Kasandras Vablatskas "Kliedējot nākotnes miglu".

—    Ak tā, sākat apgūt pareģošanu? — vaicāja pārdevējs, novilkdams cimdus un vadīdams Hariju dziļāk veikalā, kur viens kaktiņš bija veltīts nākotnes paredzēšanai. Uz neliela galdiņa bija sakrautas tādas grāmatas kā "Paredzot neparedzamo: Kā pasargāt sevi no satricinājumiem un Kristāla lodes lauskas: Kad veiksme novēršas".

—    Te būs jūsu sējums, — sacīja pārdevējs, pakāpies pa mazām kāpnītēm un nocēlis no plaukta biezu grāmatu melnā iesējumā. — "Kliedējot nākotnes miglu". Ļoti labs pārskats par visām plašāk izplatītajām pareģošanas metodēm — hiromantiju, kristāla lodēm, putnu iekšām…

Taču Harijs viņu nedzirdēja. Zēna uzmanību bija piesaistījusi cita grāmata, kas stāvēja uz mazā galdiņa: "Nāves zīmes: Kā rīkoties, ja zināt, ka tuvojas nenovēršamais".

—    Ak, šo grāmatu jūsu vietā es gan nelasītu, — pārdevējs bezrūpīgi ieminējās, ievērojis, kas piesaistījis Harija uzmanību. —Jūs sāksiet saskatīt nāves zīmes it visur, šī grāmata pati par sevi nobaidīs jūs līdz nāvei.

Harijs turpināja blenzt uz grāmatas vāku. Uz tā bija attēlots liels, melns suns gandrīz lāča lielumā, ar spožām acīm. Tas izskatījās savādi redzēts.

Pārdevējs iespieda "Kliedējot nākotnes miglu" Harijam rokās.

—   Vai vēlaties vēl kaut ko? — pārdevējs vaicāja.

—   Jā, — sacīja Harijs, atraudams skatienu no suņa un apmulsis ieskatīdamies grāmatu sarakstā. — E, man vēl vajadzēs "Papildkursu pārvērtībās un Burvju vārdu hrestomātiju" trešajam gadam.

Desmit minūtes vēlāk Harijs iznāca no "Flariša un Blota", pasitis jaunās mācību grāmatas abās padusēs, un devās atpakaļ uz "Cauro katlu", īsti neredzēdams ceļu un uzskriedams virsū ne vienam vien pretimnācējam.

Viņš uzsteberēja pa kāpnēm savā istabā, iegāja telpā un nolika grāmatas uz gultas. Kāds bija uzkopis istabu. Logi bija vaļā, un saules gaisma lējās uz grīdas. Harijs spēja saklausīt, kā pa neredzamo vientiešu ielu aiz muguras traucās autobusi, bet lejā, Diagonalejā čaloja pūlis. Viņš ievēroja spogulī virs mutes bļodas pats savu atspulgu.

—  Tā nevarēja būt nāves zīme, — viņš izaicinoši paziņoja atspulgam. — Kad es ieraudzīju to radījumu Magnoliju ielā, dūša saskrēja papēžos. Droši vien tas bija kāds noklīdis suns…

Viņš automātiski pacēla roku un pieglauda matu cekulu.

—   Ar to nu tu, mīļais, veltīgi cīnies, — aizsmakušā balsī noteica spogulis.

* * *

Dienām ritot, Harijs aizvien biežāk sāka lūkoties, vai kur neieraudzīs Ronu vai Hermioni. Tagad Diagonalejā netrūka Cūkkārpas audzēkņu, jo līdz jaunā mācību gada sākumam bija atlicis vien pāris dienu. "Kalambola aprīkojumā profesionāļiem" Harijs satika divus citus grifidoriešus, Sīmusu Finigenu un Dīnu Tomasu — arī viņi apaļām acīm blenza uz Ugunsbultu. Pie "Flariša un Blota" Harijs uzskrēja virsū arī īstajam Neviļam Lēniņām, aizmāršīgam puikam ar apaļiem vaigiem. Harijs pat neapstājās, lai aprunātos — Nevils, likās, bija pazaudējis savu grāmatu sarakstu, un viņu tobrīd rāja ļoti barga izskata vecmāmiņa. Harijs cerēja, ka viņa tā arī nekad neatklās, ka viņš izlicies par Neviļu, mēģinot apvest ap stūri Burvestību ministriju.

Brīvdienu beidzamajā dienā Harijs pamodās, prātodams, ka rit, Cūkkārpas ekspresī, jau nu noteikti sastaps Ronu un Herinioni. Zēns piecēlās, saģērbās, aizgāja uzmest žiglu skatienu Ugunsbultai, tad sāka prātot, kur šodien ieturēt pusdienas, bet tajā brīdī, izdzirdējis kādu saucam viņa vārdu, Harijs pagriezās.

—   Harij! HARIJ!

Tur nu viņi abi sēdēja — Floreāna Forteskjū Saldējuma restorānā pie galdiņa. Rons izskatījās vēl vasarraibumaināks nekā parasti, Hermione bija nosauļojusies neticami brūna, un abi draugi kā neprātīgi māja Harijam ar rokām.

—    Beidzot! — smaidīdams sacīja Rons, kad Harijs apsēdās pie viņu galdiņa. — Mēs vispirms bijām "Caurajā katlā", bet tur mums pateica, ka tu esot aizgājis, tad mēs gājām uz "Flarišu un Blotu", tad pie Malkina madāmas, tad…

—   Es visu skolai nepieciešamo sapirku jau pirms nedēļas, — Harijs paskaidroja. — Un kā tu zināji, ka es dzīvoju "Caurajā katlā"?

—   Tētis, — vienkārši noteica Rons.

Vīzlija kungs strādāja Burvestību ministrijā, tāpēc nebija nekāds brīnums, ka viņš zināja visu, kas notika ar Mārdžas tanti.

—   Vai tu, Harij, tiešām uzpūti savu tanti? — ļoti nopietnā balsī vaicāja Hermione.

—   Tas gadījās netīšām, — sacīja Harijs, bet Rons tikmēr smējās, vēderu turēdams. — Es vienkārši zaudēju apvaldu.

—    Ron, tur nav nekā smieklīga, — bargi teica Hermione. — Godīgi sakot, esmu pārsteigta, ka Hariju neizslēdza no skolas.

—   Arī es par to brīnos, — piekrita Harijs. — Ko nu par izslēgšanu, es baidījos, ka mani apcietinās. — Viņš paskatījās uz Ronu. — Vai tavs tētis nezināja teikt, kāpēc Fadžs ļāva man tikt cauri sveikā?

—   Varbūt tāpēc, ka tas esi tu, ko? — Rons, vēl arvien valdīdams smieklus, paraustīja plecus. — Slavenais Harijs Poters, un tā tālāk. Es ļoti negribētu redzēt, ko ministrija izdarītu ar mani, ja es uzpūstu kādu tanti. Turklāt, liec pie sirds, viņiem vispirms nāktos mani izrakt no zemes, jo mamma mani jau būtu nogalinājusi. Katrā ziņā, tu šovakar pats varēsi par to apjautāties tētim. Arī mēs esam apmetušies "Caurajā katlā"! Tā kā uz Kingskrosas staciju tu rīt varēsi braukt kopā ar mums! Un arī Hermione nakšņos turpat!

Hermione starodama pamāja. — Mamma un tētis šorīt atveda mani šurp ar visām Cūkkārpai nepieciešamajām mantām.

—   Lieliski! — laimīgi sacīja Harijs. — Kā tur ir — vai jūs jau esat nopirkuši visas jaunās grāmatas un pārējo?

—   Paskaties uz šo, — sacīja Rons, izvilkdams no somas garu, šauru kastīti un atvērdams to. — Pilnīgi jauns zizlis. Četrpadsmit collu, vītols, ar vienu vienradža astes astru. Un arī visas grāmatas mēs esam sapirkuši, — viņš norādīja uz lielu iepirkumu somu, kas stāvēja zem galda. — Kā tev patika tās "Briesmoņu grāmatas", ko? Pārdevējs gandrīz sāka raudāt, kad mēs pateicām, ka mums vajadzēs divas.

—   Un kas tev tur, Hermione? — jautāja Harijs, jo krēslā blakus draudzenei stāvēja nevis viena, bet trīs piebāztas iepirkumu somas.

—   Nu, es taču izvēlējos vairāk priekšmetu nekā jūs, — sacīja Hermione. — Tās ir mācību grāmatas aritmantikā, maģisko dzīvnieku kopšanā, pareģošanā, seno rūnu mācībā, vientiešu mācībā…

—  Kāpēc gan tu izvēlējies vientiešu mācību? — vaicāja Rons, paskatīdamies uz Hariju un neticīgi papurinādams galvu. — Tu taču esi dzimusi vientiešu ģimenē! Tava mamma un tētis ir vientieši! Tu jau zini visu par vientiešiem!

lomēr būtu aizraujoši paanalizēt viņus no burvju pasaules viedokļa, — nopietni atbildēja Hermione.

—   Paklau, Hermione, vai tu šogad maz esi plānojusi ēst vai gulēt, ko? — jautāja Harijs, bet Rons tikmēr ieķiķinājās. Hermione par šo piezīmi nelikās ne zinis.

—   Man vēl ir atlikuši desmit galeoni, — viņa noteica, ieskatījusies maciņā. — Man septembrī būs dzimšanas diena, tāpēc mamma un tētis iedeva man naudu, lai es jau tagad nopērkot sev dāvanu.

—    Varbūt tā varētu būt kāda jauka grāmata? — nevainīgā balsī apvaicājās Rons.

—   Nē, nedomāju vis, — Hermione nosvērti atbildēja. — Es ļoti gribētu pūci. Redzi, Harijam ir Hedviga, tev ir Erols…

—  Ne man, — izlaboja Rons. — Erols ir ģimenes kopējā pūce. Man ir tikai Kašķis. — Rons izvilka no kabatas savu žurku. — Un es vēlos, lai kāds uzmet viņam aci, — viņš piebilda, nolikdams Kašķi uz galda sev priekšā. — Nez kādēļ man liekas, ka Ēģiptes ceļojums nav nācis viņam par labu.

Kašķis tiešām izskatījās liesāks nekā iepriekš, un ūsas pilnīgi noteikti bija ļenganākas.

—   Tepat pāri ielai ir maģisko būtņu veikals, — ieminējās Harijs, kurš tagad ļoti labi pazina Diagonaleju. — Tu vari pajautāt, vai viņi nevar iedot kaut ko stiprinošu Kašķim, bet Hermione tur varēs nopirkt sev pūci.

Tā nu, samaksājuši par saldējumiem, viņi devās pāri ielai uz "Burvju bestiāriju".

Brīvas vietas veikaliņā izrādījās pavisam nedaudz. Sienas no vienas vietas klāja būrīšu jūra. Telpā valdīja dažādas smakas un dažādas skaņas, jo būru iemītnieki pīkstēja, ķērca, tarkšķēja vai šņāca. Aiz letes stāvošā ragana jau apkalpoja kādu burvi, skaidrodama tam par divgalu tritonu kopšanu, tāpēc Harijs, Rons un Hermione gaidīdami sāka pētīt būrus.

Pāris milzīgu violetu knipju, ik pa brīdim mikli norīstoties, mielojās ar beigtām gaļas mušām. Netālu no loga savas dārgakmeņiem inkrustētās bruņas mirdzināja gigantisks bruņrupucis. Indīgi oranži gliemeži lēni slīdēja augšup pa sava stikla trauka sieniņu, bet apaļīgs balts trusis ar skaļu paukšķi pārvērtās te par zīda cilindru, te atpakaļ pats par sevi. Vēl veikalā netrūka dažādu krāsu kaķu, viens no būriem bija runātīgu kraukļu pilns, kādā groziņā skaļi dungoja jocīgas pūkauses olu krēma krāsā, bet uz letes stāvēja milzīgs būris ar melni spīdīgām žurkām, kuras, likdamas lietā savas garās, kailās astes, spēlēja kaut kādu lecamo spēli.

Burvis, kas interesējās par divgalu tritoniem beidzot devās projām, un pie letes pirmais piegāja Rons.

—     Runa ir par manu žurku, — viņš paskaidroja raganai. — Kopš mēs atgriezāmies no Ēģiptes, viņam, šķiet, pieklibo veselība.

—   Liec nu šo uz letes, — noteica ragana, izvilkdama no kabatas acenes smagā melnā rāmī.

Rons izcēla Kašķi no savas iekškabatas un nolika līdzās būrim ar viņa sugas māsām. Tās beidza lēkāt un sanāca pie drāšu sienas, lai labāk redzētu, kas tagad notiks.

Kā gandrīz viss, kas piederēja Ronam, arī Kašķis bija ticis viņam mantojumā (kādreiz žurka piederēja Rona brālim Persijam), tāpēc tas nebija pirmā svaiguma zvērs. Līdzās spīdīgajiem kažokiem, kas snaikstījās pa būri, Kašķis izskatījās īpaši bēdīgi.

—   Hm, — novilka ragana, paceldama Kašķi. — Cik veca ir šī žurka?

—   Nezinu, — atbildēja Rons. — Diezgan veca. Viņš agrāk piederēja manam brālim.

—   Kādas spējas viņam piemīt? — rūpīgi apskatīdama Kašķi, turpināja ragana.

—   E… — sacīja Rons. Taisnību sakot, Kašķis nekad nebija izrādījis ne mazākās interesantu spēju pazīmes. Raganas skatiens vispirms apstājās pie Kašķa sapluinītās kreisās auss, tad sastinga pie priekšējās ķepas, kurai trūka viena pirksta, un visbeidzot viņa paskaļi noklakšķināja mēli.

—   Sitais brālis dzīvē šo to jau ir pieredzējis, — viņa sacīja.

—  Viņš jau bija tāds, kad dabūju Kašķi no Persija, — aizstāvēdamies teica Rons.

—    Vienkārša, parastā vai dārza žurka, kā šī te, parasti nenodzīvo vairāk par kādiem trijiem gadiem, — turpināja ragana. — Ja tu gribētu, lai tev pieder kas ilgāk kalpojošs, varu ieteikt kādu no šīm…

Viņa pamāja ar roku uz melno žurku pusi, un tās paklausīgi atsāka savas lēkšanas nodarbības. Rons nomurmināja: — Plātīzeres.

—   Nu, ja jūs vēlaties paturēt savu žurku, jūs varat pamēģināt ko līdzēt ar žurku toniku, — ieteica ragana, pasniedzās zem letes un parādīja Ronam mazu sarkanu pudelīti.

—   Labi, — sacīja Rons. — Cik man… AU!

Rons pieliecās, jo no paša augstākā būra viņam uz galvas bija nolidojis kaut kas milzīgs un oranžs, bet nu šis kamols, traki šņācot, metās virsū Kašķim.

—   NĒ, BLĒŽKĀJI, NĒ! — iekliedzās ragana, taču Kašķis izslīdēja viņai no rokām kā slapjš ziepju gabals, kājām izslīdot uz visām pusēm, nokrita uz grīdas un tad, ko nagi nes, metās uz durvīm.

—    Kašķi! — iesaucās Rons, izskriedams no veikala pakaļ savam mīlulim. Viņam sekoja arī Harijs.

Pirms viņiem izdevās atrast Kašķi, pagāja gandrīz desmit minūtes — viņš bija paslēpies zem atkritumu tvertnes pie "Kalambola aprīkojuma profesionāļiem" durvīm. Rons iebāza pārbiedēto žurku atpakaļ kabatā un izslējās stāvus, vēlreiz paberzēdams galvu.

—   Kas tas bija?

—   Vai nu ļoti liels kaķis, vai varbūt ne visai liels tīģeris, — atbildēja Harijs.

—   Kur palika Hermione?

—   Laikam vēl pērk savu pūci.

Pa ļaužu pilno ielu viņi devās atpakaļ uz "Burvju bestiāriju". Kad viņi nonāca līdz veikaliņam, pa tā durvīm iznāca Hermione, taču viņa nenesa pūci. Viņas rokas bija apskautas milzīgam rudam kaķim.

—   Tu nopirki to briesmoni? — Ronam mute palika vaļā.

—   Viņš ir burvīgs, vai ne? — starodama vaicāja Hermione.

Kā uz to skatās, pie sevis nodomāja Harijs. Kaķa rudais kažoks bija biezs un pūkains, taču runča kājas noteikti bija mazliet līkas, bet purns izskatījās visai ķildīgs un arī dīvaini saplacināts — it kā nabags lielā ātrumā būtu ieskrējis tieši ķieģeļu mūrī. Tiesa, tagad, kad Kašķis bija prom no acīm, runcis apmierināti murrāja Hermiones rokās.

—   Hermione, tas radījums gandrīz noskalpēja mani! — sacīja Rons.

—   Tas iznāca netīšām, vai ne, Blēžkāji? — savam aizbilstamajam jautāja Hermione.

—    Un kas būs ar Kašķi? — vaicāja Rons, norādīdams uz klimpu krūšu kabatā. — Viņam nepieciešama atpūta, nevis papildu stress! Kā viņš izveseļosies, ja apkārt klīdis šis monstrs?!

—   Labi, ka tu atgādināji, tu aizmirsi savu žurku toniku, — atcerējās Hermione un ielika Ronam saujā mazo sarkano pudelīti. — Un beidz uztraukties. Blēžkājis gulēs manā guļamistabā, bet Kašķis — tavējā. Kāpēc lai kādam rastos problēmas? Nabaga Blēžkājis, tā ragana teica, ka viņš nodzīvojis veikalā vai veselu mūžību — neviens neesot gribējis viņu pirkt.

—   Nez, kas tam varētu būt par iemeslu? — sarkastiski ieminējās Rons, kad kompānija devās uz "Caurā katla" pusi.

Vīzlija kungu viņi satika bārā, kur viņš lasīja "Dienas Pareģi".

—   Harij! — viņš iesaucās, pacēlis acis no avīzes un pasmaidījis. — Sveicināts! Kā tev klājas?

—    Paldies, labi, — atbildēja zēns. Bērni ar visiem saviem iepirkumiem rokās sapulcējās līdzās Vīzlija kungam.

Vīzlija kungs nolika savu avīzi, un no pirmās lapas uz Hariju atkal skatījās nu jau pazīstamā Siriusa Bleķa seja.

—   Viņš vēl arvien nav noķerts? — zēns jautāja.

—  Nē, — pēkšņi sadrūmis, atbildēja Vīzlija kungs. — Ministrija ir atbrīvojusi mūs visus no ikdienas pienākumiem un iesaistījusi Bleķa meklējumos, taču līdz šim mums nav veicies.

—  Vai mēs dabūtu kādu balvu, ja noķertu viņu? — ievaicājās Rons. — Nebūtu slikti dabūt vēl kādu apaļu summiņu…

—    Nemuļķojies, Ron, — noteica Vīzlija kungs, kurš, ja pavēroja viņu rūpīgāk, likās ļoti saspringts. — Bleķu nenoķers trīspadsmitgadīgs burvis. Viņu atpakaļ ieslodzījuma vietā nogādās Azkabanas cietumsargi, tici maniem vārdiem.

Tajā brīdī bārā, apkrāvusies ar iepirkumu saiņiem, ienāca Vīzlija kundze, bet viņai sekoja abi dvīņi, Freds un Džordžs, kuriem Cūkkārpā bija priekšā piektais mācību gads. Turpat bija arī jaunievēlētais zēnu vecākais Persijs un Vīzliju jaunākais bērns — vienīgā meita Džinnija.

Džinnija Harija klātbūtnē mulsa no laika gala, taču šoreiz, ieraudzījusi zēnu, viņa likās vēl vairāk apjukusi nekā parasti, iespējams, tāpēc ka pagājušā mācību gada beigās Cūkkārpā Harijs bija izglābis viņai dzīvību. Viņa nosarka sarkana kā biete un, pat nepacēlusi acis uz Hariju, klusi nomurmināja "labdien". Persijs turpretī svinīgi pastiepa sveicienam roku, it kā viņi ar Hariju nekad iepriekš nebūtu tikušies, un teica: — Harij, es priecājos tevi redzēt.

—    Sveiks, Persij, — valdīdams smieklus, sveicienu atņēma Harijs.

—  Ceru, ka tev klājas labi? — spiezdams roku, pompozi vaicāja Persijs. Harijs jutās tā, it kā viņu stādītu priekšā pilsētas mēram.

—   Paldies, nevaru sūdzēties…

—  Harij! — iesaucās Freds, ar elkoni izdunkādams Persiju no ceļa un dziļi paklanīdamies. — Ir tik satriecoši patīkami atkal redzēties ar jums, veco zēn…

—   Brīnišķīgi, — turpināja Džordžs, pastumdams malā Fredu un pats ķerdamies pie Harija rokas. — Pilnīgi aplaimojoši.

Persijs saviebās.

—   Pietiks, nu pietiks, — beidzot iejaucās Vīzlija kundze.

—   Māt! — Freds iesaucās, it kā tikko būtu ievērojis viņu, un satvēra Vīzlija kundzes roku. — Cik patiesi spundīgi jūs redzēt…

—   Es teicu, pietiek, — nu jau stingrāk atkārtoja Vīzlija kundze, nolikdama savus iepirkumu saiņus brīvā krēslā. — Sveiks, mīļo Harij. Domāju, tu jau esi dzirdējis, kādi mums patīkami jaunumi? — Viņa norādīja uz jauno sudraba nozīmi Persijam pie krūtīm. —Jau otrais zēnu vecākais no mūsu ģimenes! — no lepnuma piesarkdama, viņa turpināja.

—   Un pēdējais, — tikko dzirdami nomurmināja Freds.

—   Par to es nešaubos, — pēkšņi saraukusi pieri, noteica Vīzlija kundze. — Es pamanīju, ka jūs neesat iecelti par prefektiem.

—     Kāpēc lai mēs gribētu tikt par prefektiem? — sacīja Džordžs, it kā viņam riebumu izraisītu šī doma vien. — Tad nu gan mēs no garlaicības nomirtu!

Džinnija iespurdzās.

—   Būtu lieliski, ja jūs rādītu savai māsai labāku piemēru! — noskaldīja Vīzlija kundze.

—   Mammu, piemēra rādīšanai Džinnijai ir citi brāļi, — cēli iestarpināja Persijs. — Es iešu pārģērbties, pirms sēsties pie vakariņu galda…

Viņš aizgāja, un Džordžs smagi nopūtās.

—   Mēs mēģinājām iespundēt viņu piramīdā, — viņš pačukstēja Harijam. — Taču mamma mūs pieķēra.

* * *

Vakariņas tovakar izvērtās ļoti jautras. Viesnīcnieks Toms atsevišķajā istabā sastūma kopā trīs galdus, un septiņi Vīzliji, Harijs un Hermione gardu muti notiesāja mielastu, kas sastāvēja no pieciem ēdieniem.

—   Kā, tēt, mēs rit tiksim līdz Kingskrosas stacijai? — pavaicāja Freds, kad kompānija mielojās ar nepieklājīgi sātīgo šokolādes pudiņu.

—  Ministrija man aizdos pāris mašīnu, — atteica Vīzlija kungs.

Visi ēdēji kā viens paskatījās uz viņu.

—   Kāpēc tā? — Persija balsī izskanēja izbrīns.

—    Tas taču ir tevis dēļ, Pērsij, — nopietni sacīja Džordžs. — Un pie mašīnu spārniem būs mazi karodziņi ar burtiem ZV…

—   …saīsinājums no "zaigā virsvaroņa", — pabeidza Freds.

Visi, izņemot Persiju un Vīzlija kundzi, iespurdzās.

—  Tēvs, tad kāpēc ministrija dod mums automašīnas, — Persijs cieņas pilnā balsī pārjautāja vēlreiz.

—  Nu, mums mašīnas vairs nav, — sacīja Vīzlija kungs, — un tā, galu galā, ir mana darbavieta, viņi vienkārši izpalīdz man…

Vīzlija kunga balss skanēja nepiespiesti, tomēr Harijs pamanīja, kā viņam nosarkst ausis — tāpat kā Ronam, kad draugam nācās saskarties ar ko nepatīkamu.

—   Un labi vien ir, — mundri iejaucās Vīzlija kundze. — Vai jūs maz aptverat, cik daudz bagāžas būs jums visiem kopā? Vientiešu metro tas izskatītos ļoti neuzkrītoši… Ceru, ka visi ir sakārtojuši savas mantas?

—    Rons vēl nav salicis visu savā mantu lādē, — pacietīgā daudzcietuša cilvēka balsī paziņoja Persijs. —Jaunās mantas viņš sameta uz manas gultas.

—   Ron, labāk aizej un sakārto visu tūlīt, rīt no rīta mums būs ļoti maz laika, — Vīzlija kundze no galda tālā gala vērsās pie Rona. Rons veltīja Persijam dusmīgu skatienu.

Pēc vakariņām visi jutās pamatīgi pieēdusies un miegaini. Cits pēc cita viņi devās augšup pa kāpnēm uz savām istabām, lai pēdējo reizi pārliecinātos, vai rītdienai viss kārtībā. Rons un Persijs bija apmetušies istabā blakus Harijam. Harijs tikko bija aizvēris un aizslēdzis savu mantu lādi, kad viņš cauri sienai izdzirdēja dusmīgas balsis. Viņš devās uz blakus istabu paskatīties, kas noticis.

Divpadsmitās istabas durvis bija līdz kājai vajā, un Persijs kliedza pilnā kaklā.

—   Tā bija šeit, uz naktsgaldiņa, es to noņēmu, lai nospodrinātu…

—  Es tai neesmu pieskāries, vai saprati? — Rons atbildēja vismaz tikpat skaļi.

—   Kas lēcies? — vaicāja Harijs.

—    Pazudusi mana zēnu vecākā nozīmīte, — sacīja Persijs, pagriezdamies pret Hariju.

—   Un arī Kašķa žurku toniku es nez kāpēc neatrodu, — noteica Rons, mezdams mantas ārā no savas mantu lādes. — Varbūt es to atstāju lejā bārā…

—   Tu nekur neiesi, kamēr nebūsi atradis manu nozīmi! — ieaurojās Persijs.

—  Es aiziešu pēc Kašķa zālēm, esmu jau sakārtojis savas mantas, — Harijs pateica Ronam un devās lejā pa kāpnēm.

Pusceļā uz tagad tumšo bāru Harijs izdzirda vēl vienu dusmīgu balsu pāri — strīds risinājās telpā, kur viņi nesen beidza vakariņot. Vēl pēc mirkļa viņš saprata, ka balsis pieder Vīzlija kungam un kundzei. Viņš saminstinājās, jo nevēlējās, lai Vīzliji uzzinātu, ka Harijs kļuvis par liecinieku ģimenes strīdam, bet tad pēkšņi sarunā izskanēja viņa paša vārds, kas lika zēnam apstāties un pielavīties tuvāk istabas durvīm.

—   …nav jēgas to no viņa slēpt, — uzbudināti sacīja Vīzlija kungs. — Harijam ir tiesības to zināt. Es to pašu mēģināju ieskaidrot ari Fadžam, taču viņš grib apieties ar Hariju kā ar bērnu. Bet viņš taču ir trīspadsmit gadu vecs un…

—   Artūr, ja viņš uzzinās patiesību, viņš vienkārši pārbīsies! — uzstājīgi iebilda Vīzlija kundze. — Vai tu tiešām vēlies, lai Harijs atgrieztos skolā ar tādu nastu plecos?! Augstā debess, viņš būs laimīgāks, paliekot neziņā!

—    Es nevēlos padarīt viņu nelaimīgu, es tikai vēlos, lai viņš zinātu, ar ko viņam darīšana, un uzmanītos! — arī Vīzlija kungs nepiekāpās. — Tu taču pazīsti Hariju un Ronu, viņi mūždien kaut kur aizklīst paši uz savu roku — pat Aizliegtajā mežā viņi jau pamanījušies nokļūt veselas divas reizes! Un šogad Harijs to nekādā ziņā nedrīkst darīt! Kad es iedomājos, kas varēja notikt naktī, kad viņš aizbēga no mājām! Ja Knakts autobuss nebūtu viņu uzņēmis, esmu gatavs derēt, viņš būtu pagalam, pirms ministrija tiktu uz viņa pēdām.

—     Bet viņš taču nav pagalam, ar viņu viss ir kārtībā, tad kāpēc…

—    Mollij, runā, ka Siriuss Bleks esot vājprātīgs — un varbūt viņš tāds ari ir, tomēr viņš izrādījās gana prātīgs, lai izbēgtu no Azkabanas, un to līdz šim uzskatīja par neiespējamu. Pagājušas jau trīs nedēļas, bet Bleķu neviens nav ne acīs redzējis. Tāpēc man nerūp, ko Fadžs turpina klāstīt "Dienas Pareģim", mēs neesam tikuši ne par mata tiesu tuvāk Bleķa noķeršanai, tad jau drīzāk mēs izgudrosim zižļus, kas spējīgi paši burt. Tikai par vienu lietu mēs varam būt pārliecināti, proti, kam Bleks kāro tikt klāt…

—   Bet Cūkkārpā Harijs būs pilnīgā drošībā.

—    Mēs uzskatījām, ka arī Azkabana ir pilnīgi droša. Bet, ja Bleks spēja izlauzties no Azkabanas, viņš spēs ielauzties Cūkkārpā.

—   Bet vai tad visi ir tik pārliecināti, ka Bleķa mērķis ir Harijs?

Smagi nobūkšķēja koka virsma — Harijs bija gandrīz pārliecināts, ka tur Vīzlija kungs iezvēla ar dūri pa galdu.

—   Mollij, cik reižu man tev tas jāsaka? Viņi par to neziņoja presē vienīgi tāpēc, ka Fadžs nevēlējās lieku troksni, tomēr ministrs bija Azkabanā tajā pašā naktī, kad no turienes izbēga Bleks. Cietumsargi pavēstīja Fadžam, ka beidzamā laikā Bleks bieži runājis miegā. Vienmēr vienu un to pašu. "Viņš ir Cūkkārpā… viņš ir Cūkkārpā." Bleks ir sajucis prātā, Molij, un viņš vēlas nonāvēt Hariju. Ja tu vēlies uzklausīt manu viedokli, viņš uzskata, ka Harija nāve ļaus Pati-Zini-Kam atgriezties pie varas, lajā naktī, kad Harijs apturēja Pati-Zini-Ko, Bleks zaudēja itin visu, un kopš tā laika viņš vienatnē pavadījis divpadsmit gadu Azkabanā, katru mīļu dienu perinot atriebības plānus…

Iestājās klusums. Harijs pieplaka pie durvīm vēl ciešāk, izmisīgi cenzdamies saklausīt sarunas turpinājumu.

—   Klausies, Artūr, dari, kā tev liekas pareizāk. Turklāt tu aizmirsti Baltusu Dumidoru. Es nedomāju, ka Cūkkārpā kāds spētu nodarīt pāri Flarijam, kamēr Dumidors ir direktora amatā. Viņš taču zina visu, kas noticis?

—   Protams, zina. Mēs viņam lūdzām atļauju izvietot Azkabanas cietumsargus ap skolas teritoriju. Tas viņu neiepriecināja, tomēr viņš piekrita.

—    Neiepriecināja? Kāpēc gan viņš nepriecājas, ja tie ieradušies, lai notvertu Bleķu?

—     Dumidoram Azkabanas cietumsargi nepatīk, — drūmi sacīja Vīzlija kungs. — Un man arī ne, ja reiz esam sākuši par to runāt… tomēr, ja tev ir darīšana ar tādu burvi kā Bleks, reizēm nākas sadarboties ar spēkiem, no kuriem citos gadījumos tu labprāt izvairītos.

—  Ja viņi izglābs Hariju…

—   …tad es apsolos nekad par viņiem nebilst sliktu vārdu, — nogurušā balsī noteica Vīzlija kungs. — Ir jau vēls, Mollij, labāk dosimies pie miera…

Harijs dzirdēja, kā tiek pabīdīti krēsli. Cik klusi vien spēdams, viņš aizsteidzās pa gaiteni uz bāra pusi, līdz bija drošs, ka Vīzliji viņu neieraudzīs. Atvērās istabas durvis, un vēl pēc dažiem mirkļiem soļi uz kāpnēm Harijam pavēstīja, ka Vīzlija kungs un kundze dodas augšup uz savu istabu.

Žurku tonika pudelīte bija nokritusi zem galda, pie kura viņi sēdēja pēc atgriešanās no Diagonalejas. Harijs pagaidīja, līdz vecāko Vīzliju istabas durvis aizvērās, un tad ar pudelīti rokā devās atpakaļ uz savu istabu.

Freds un Džordžs bija paslēpušies kāpņu laukumiņa tumšajos kaktos. Dvīņi locījās smieklos, klausīdamies, kā Persijs ārdās pa savu un Rona istabu, meklēdams nelaimīgo nozīmi.

— Tā ir pie mums, — Freds pačukstēja Harijam. — Mēs to mazliet uzlabojām.

Uz nozīmes tagad bija rakstīts Fazēnu vecākais.

Harijs apspieda smieklu lēkmi, aizgāja atdeva Ronam viņa žurku toniku, tad ieslēdzās savā istabā un atlaidās gultā.

Tātad Siriuss Bleks dzina pēdas viņam. Tas visu izskaidroja. Acīmredzot Fadžs, ieraugot zēnu dzīvu, atvieglots bija piedevis viņa pārkāpumu. Viņš bija licis Harijam apsolīt, ka zēns uzturēsies Diagonalejā, kur visu laiku bija pilns ar citiem burvjiem, kuri neļautu nodarīt Poteram pāri. Un tagad Fadžs sūtīja divas ministrijas mašīnas, lai rīt viņus visus aizvestu uz staciju un Vīzliji varētu pieskatīt Hariju līdz brīdim, kad viņš iekāps vilcienā.

Harijs gulēja, ieklausīdamies apslāpētajā klaigāšanā, kas turpinājās blakus istabā, un prātoja, kāpēc gan viņš nejūtas nobijies. Siriuss Bleks bija nogalinājis trīspadsmit cilvēku ar vienu lāstu; Vīzlija kungs un kundze acīmredzot uzskatīja, ka, uzzinot patiesību, Hariju pārņemtu panika. Taču vienā ziņā Harijs pilnībā piekrita Vīzlija kundzei — drošākā vieta zemes virsū bija tur, kur atradās Baltuss Dumidors. Vai tad nemēdza teikt, ka Dumidors esot bijis vienīgais, no kura baidījies pats lords Voldemorts?

Tātad ari Blekam, Voldemorta labajai rokai, vajadzēja baidīties no Cūkkārpas direktora?

Un nedrīkstēja aizmirst ari Azkabanas cietumsargus, par kuriem runāja itin visi. Likās, ka, pieminot viņus vien, cilvēki zaudē sajēgu no bailēm, un, ja viņus izvietos apkārt skolai, Bleķa izredzes iekļūt pilī likās ļoti vājas.

Nē, galu galā, Hariju uztrauca tikai viena lieta — tagad iespēja, ka viņš tiks uz Cūkmiestiņu, līdzinājās nullei. Neviens neļaus Harijam aiziet no pils sienu drošības, kamēr Bleks nebūs noķerts. Vēl vairāk, Harijam bija aizdomas, ka līdz tam laikam, kad briesmas būs garām, katru viņa soli rūpīgi novēros.

Skatīdamies tumšajos griestos, viņš saviebās. Vai dešām viņi uzskatīja, ka Harijs nespēj parūpēties pats par sevi? Viņš jau trīs reizes bija izglābies no lorda Voldemorta nagiem, uz kaut ko taču viņš bija spējīgs…

Ne lūgts, ne saukts prātā uzzibēja Magnoliju ielas ēnā manītā radījuma tēls. Kā rīkoties, ja zināt, ka tuvojas nenovērša?nais…

—   Es neļaušu, lai mani nogalina, — Harijs skaļi sacīja.

—   Tev, mīļais, dūšas netrūkst, — miegaini piebilda spogulis.

P I EKT A NODAĻA ATPRĀTOTĀJS

Nākamaja rīta Toms pamodinaja Hariju ar ierasto bezzobu smaidu un tasi tējas. Harijs saģērbās, bet brīdī,

kad viņš pūlējās piedabūt saīgušo Hedvigu kāpt atpakaļ būrī, pēc pāris skaļiem klauvējieniem, vilkdams pāri galvai džemperi un izskatīdamies manāmi aizkaitināts, istabā iegāzās Rons.

—  Jo ātrāk mēs tiksim līdz vilcienam, jo labāk, viņš paziņoja. — Vismaz Cūkkārpā man izdosies tikt vaļā no Persija. Tagad viņš apsūdz mani, ka es esot uzšļakstījis tēju viņa Penelopes Klērvoteras fotogrāfijai. Tu jau zini, — Rons saverkšķīja savu seju, — tā ir viņa draudzene. Viņa paslēpusi savu vaidziņu aiz rāmja, jo viņas deguns, lūk, esot kļuvis plankumains…

—   Man tev kas jāsaka, — Harijs ieminējās, taču viņus pārtrauca Freds un Džordžs, kuri bija ienākuši, lai apsveiktu Ronu ar kārtējo panākumu, saniknojot Persiju.

Viņi devās lejā paēst brokastis. Pie galda, saraucis uzacis, Vīzlija kungs lasīja "Dienas Pareģa" pirmo lappusi, bet Vīzlija kundze stāstīja Hermionei un Džinnijai par mīlas mikstūru, ko reiz, agrā jaunībā bija sabrūvējusi. Visas trīs smējās un likās tīri labi sadziedājušās.

—  Ko tu sāki teikt? — Rons vaicāja Harijam, kad viņi apsēdās pie galda.

—    Vēlāk, — Harijs nomurmināja. Tajā brīdī iesteidzās arī Persijs.

Prombraukšanas haosā Harijam neizdevās parunāt nedz ar Ronu, nedz Hermioni; krietnu brīdi visi bija aizņemti, stiepjot lejā pa "Caurā katla" šaurajām kāpnēm daudzās mantu lādes un kraujot tās netālu no ārdurvīm. Pašā kaudzes augšā atradās vieta Hedvigas un Hermeja, Persija brēcējpūces, būriem. Blakus lāžu kalnam, nikni sprauslādams, stāvēja neliels pīts groziņš.

—   Viss būs kārtībā, Blēžkāji, — pieliekusies pie klūdziņām, dūdoja Hermione. — Kad tiksim līdz vilcienam, es tevi izlaidīšu ārā.

—   Nelaidīsi viss, — viņu strupi pārtrauca Rons. — Ko teiks nabaga Kašķis, ko?

Viņš norādīja uz prāvu kamolu krūšu kabatā — tur saritinājusies gulēja viņa žurka.

Vīzlija kungs, kurš ārpusē gaidīja ministrijas mašīnas, pabāza galvu pa durvīm.

—   Viņi ir klāt, — viņš sacīja. — Harij, nāc, iesim.

Vīzlija kungs pavadīja Hariju līdz pirmajai no divām vecmodīgajām, tumši zaļajām mašīnām. Katrai pie stūres sēdēja pa burvim smaragdzaļa samta uzvalkā, un abi šoferi aizdomīgi skatījās apkārt.

—  Kāp iekšā, Harij, — sacīja Vīzlija kungs, nopētīdams ļaužu pilno ielu te vienā, te otrā pusē.

Harijs apsēdās aizmugures sēdeklī, un drīz vien viņam piebiedrojās Hermione, Rons un, Ronam par sirdēstiem, arī Persijs.

Brauciens līdz Kingskrosas stacijai salīdzinājumā ar Harija piedzīvoto ceļojumu Knakts autobusā izrādījās visai garlaicīgs. Ministrijas mašīnas izskatījās gandrīz pilnīgi parastas, desa, Harijs ievēroja, ka tās spēja izslīdēt cauri spraugām, kurās tēvoča Vernona jaunā darba mašīna noteikd iestrēgtu. Kingskrosas staciju viņi sasniedza divdesmit minūtes pirms vilciena atiešanas.

Ministrijas šoferi sameklēja viņiem ratiņus un palīdzēja sakraut uz tiem mantu lādes. Tad viņi piesita pie cepures, atvadoties no Vīzlija kunga un aizbrauca, nez kā pamanīdamies apsteigt garu mašīnu rindu, kas pie krustojuma gaidīja iedegamies zaļo gaismu.

Vīzlija kungs ne uz brīdi neatkāpās no Harija.

—   Tā, — viņš sacīja, aplaizdams skatienu braucēju un pavadītāju pulciņam. — Uz vilcienu iesim pāros, jo mūsu ir pārāk daudz. Es iešu pirmais kopā ar Hariju.

Stumdams Harija ratiņus un ar lielu ieinteresētību vērodams uz devītās platformas pienākušo starppilsētu vilcienu InterCitj 125, Vīzlija kungs devās uz barjeru, kas nodalīja devīto un desmito platformu. Zīmīgi paskatījies uz Hariju, viņš it kā nevērīgi atbalstījās pret barjeru. Harijs rīkojās tieši tāpat.

Nākamajā mirklī viņi attapās metāla sienas otrā pusē, uz platformas numur deviņi un trīs ceturtdaļas, pie kuras jau stāvēja Cūkkārpas ekspresis ar sarkanu tvaika lokomotīvi, kas vēla dūmus pāri piestātnei, uz kuras pulcējās raganas un burvji, kas bija atnākuši pavadīt savus skolniekus.

Harijam aiz muguras pēkšņi parādījās Persijs un Džinnija. Viņi elsoja — acīmredzot viņi bija steigušies cauri barjerai skriešus.

—   Rau, tur ir Penelope! — sacīja Persijs, pieglauzdams matus un viegli piesarkdams. Džinnija un Harijs saskatījās, un tad abi reizē, valdīdami smieklus, novērsās, bet Persijs tikmēr devās pretī meitenei ar gariem, cirtainiem matiem. Varēja redzēt, kā jaunizceptais zēnu vecākais izriež krūtis, lai viņa ievērotu spožo nozīmi.

Kad cauri barjerai bija tikuši arī pārējie Vīzliji un Hermione, Harijs un Vīzlija kungs visiem pa priekšu devās uz vilciena beigu galu, garām daudzām bērnu pilnām kupejām. Beigu beigās viņi nonāca pie vagona, kas izskatījās pustukšs. Viņi iecēla tajā mantu lādes, Hedvigu im Blēžkāji nolika uz bagāžas plauktiņa, bet paši vēlreiz izkāpa uz platformas, lai atvadītos no Vīzlija kunga un kundzes.

Vīzlija kundze citu pēc cita noskūpstīja visus bērnus, tad Hermioni un visbeidzot arī Hariju. No vienas puses, viņš jutās mazliet neērti, tomēr, no otras, viņam palika silti ap sirdi, kad omulīgā kundze apskāva viņu vēlreiz.

—    Esi uzmanīgs, Harij, labi? — viņa, acīm dīvaini mirdzot, vēl piekodināja. Tad viņa atvēra savu milzīgo rokassomu un sacīja: — Es pagatavoju jums visiem sviestmaizes. Ņem, Ron… nē, tā nav sālīta liellopa gaļa… Fred? Kur palika Freds? Te tavs sainītis, mīļais…

—   Harij, — pusbalsī ierunājās Vīzlija kungs, — panāc, lūdzu, maliņā uz mirkli.

To teikdams, viņš pamāja ar galvu uz tuvējā staba pusi. Harijs devās viņam līdzi, un viņi nostājās aiz staba, pametuši Vīzlija kundzi sniedzam pēdējos padomus pārējiem.

—   Pirms tu aizbrauc, man tev šis tas vēl jāpastāsta… — Vīzlija kungs sacīja saspringtā balsī.

—    Viss būs labi, Vīzlija kungs, — atbildēja Harijs, — es jau visu zinu.

—   Tu zini? Kā tu vari zināt?

—   Es… ē… es vakar dzirdēju jūsu sarunu ar Vīzlija kundzi. Es nespēju noturēties, — Harijs žigli piebilda. — Piedodiet…

—   Tā nu īsti tev to nevajadzēja uzzināt, — izskatīdamies uztraukts, Vīzlija kungs nogrozīja galvu.

—    Nē, tiešām, viss ir kārtībā. Jūs neesat pārkāpis Fadžam doto vārdu, savukārt es zinu, kas notiek.

—   Harij, tu droši vien esi ļoti nobijies…

—   Neesmu vis, — godīgi atbildēja Harijs. — Tiešām, — viņš piebilda, jo Vīzlija kunga skatienā vēl arvien jautās neticība. — Es necenšos tēlot varoni, bet, ja tā padomā, Siriuss Bleks taču nevar būt briesmīgāks par Voldemortu, vai ne?

Atskanot bijātajam vārdam, Vīzlija kungs sarāvās, tomēr neko neteica.

—   Harij, es zināju, ka tu esi, kā lai to labāk pasaka, kalts no sdprākas dzelzs, nekā Fadžs iedomājas, un, protams, man ir liels prieks, ka šīs ziņas nav tevi izbiedējušas, taču…

—    Artūr! — iesaucās Vīzlija kundze, kas tagad vadīja pārējos uz vilciena pusi. — Artūr, ko jūs tur darāt? Vdciens tūlīt aties!

—  Zēns jau nāk, Mollij! — atteica Vīzlija kungs, bet pats atkal pagriezās pret Hariju un turpināja runāt — tikai klusākā balsī un ātrāk bērdams vārdus: — Klausies, es gribu, lai tu man apsoli…

—     …ka uzvedīšos godīgi un nesperšu kāju ārpus pils? — drūmi novilka Harijs.

—   Ne gluži, — sacīja Vīzlija kungs, kuru tik nopietnu Harijs nekad agrāk nebija redzējis. — Harij, apsoli, ka tu nemeklēsi Bleķu.

Harijs pārsteigts pārvaicāja: — Ko?

Atskanēja skaļš svilpiens. Pavadoņi gāja gar vilcienu, vērdami ciet vagonu durvis.

—  Apsoli man, Harij, — vēl ātrāk sacīja Vīzlija kungs, — ka, lai kas arī notiktu…

—   Kāpēc lai es meklētu kādu, kas vēlas mani nogalināt? — Harijs apstulbis jautāja.

—   Apzvēri man, lai ko tu uzzinātu…

—   Artūr, ātrāk! — atskanēja Vīzlija kundzes balss.

No lokomotīves skursteņa vēlās dūmi — tā bija sākusi kustēties. Harijs skriešus metās uz kupejas durvju pusi, Rons tās atvēra un pagāja sāņus, ļaudams Harijam iekāpt. Viņi izliecās pa logu un māja Vīzlija kungam ar kundzi, kamēr pavadītāji pazuda aiz līkuma.

—   Man jāaprunājas ar jums abiem, — Harijs nomurmināja Ronam un Hermionei, kad vilciens sāka uzņemt ātrumu.

—   Džinnij, aizej kaut kur citur, — sacīja Rons.

—    Ak, tas ir tik jauks priekšlikums, — Džinnija, uzmetusi lūpu, aizsoļoja projām.

Harijs, Rons un Hermione devās tālāk pa gaiteni, meklēdami tukšu kupeju, taču visas likās aizņemtas. Beigu beigās pašā vilciena galā viņi atrada nodalījumu, kurā sēdēja dkai viens pasažieris. Pie loga, cieši aizmidzis, sēdēja kāds vīrieds. Harijs, Rons un Hermione apstājās uz kupejas sliekšņa. Cūkkārpas ekspresis parasti pārvadāja tikai audzēkņus, nekad iepriekš viņi nebija te redzējuši kaut vienu pieaugušo, ja neskaitīja raganu, kura no ratiņiem tirgoja uzkodas.

Svešiniekam mugurā bija pagalam novalkāts, vairākās vietās lāpīts burvja kamzolis. Viņš izskatījās nevesels un noguris. Kaut arī viņš likās pajauns, gaiši brūnajos matos varēja manīt arī sirmas šķipsnas.

—   Kas tas varētu būt? — Rons nočukstēja, kad trijotne sasēdās kupejā, pēc iespējas tālāk no gulētāja, un aizvēra durvis.

—   Profesors R. Dž. Vilksons, — Hermione nekavējoties atbildēja.

—   Kā tad tu to zini?

—   Tā vismaz ir rakstīts uz viņa somas, — atteica Hermione, norādīdama uz bagāžas plauktu virs vīra galvas, kur stāvēja neliela, daudzcietusi soma, ko kopā turēja vairāki tinumi rūpīgi sasietas auklas. Uzraksts "Profesors R. Dž. Vilksons" bija iespiests vienā somas stūrī, tiesa, arī burti bija gana pabružājušies.

—   Interesanti, ko viņš pasniegs? — prātoja Rons, pētīdams profesora Vilksona bālo profilu.

—  Tas nu gan ir skaidrs, — čukstus turpināja Hermione. — Ir taču tikai viena brīva vieta, vai ne? Aizsardzība pret tumšajām zintīm.

Harijam, Ronam un Hermionei bija jau bijuši divi aizsardzības pasniedzēji, taču gan viens, gan otrs noturējās savā amatā tikai gadu. Klīda baumas, ka pati profesora vieta esot noburta.

—   Jācer, ka viņam tas būs pa spēkam. — Rona balsī bija skaidri saklausāmas šaubas. — Pašlaik gan izskatās, ka viens kārtīgs lāsts viņu piebeigtu pavisam, vai ne? Lai nu paliek… — viņš pievērsās Harijam. — Ko tu gribēji mums stāstīt?

Harijs izstāstīja gan par vakar noklausīto Vīzlija kunga un kundzes strīdu, gan par tikko saņemto Vīzlija kunga brīdinājumu. Kad viņš beidza stāstīt, Rons izskatījās tā, it kā viņu būtu ķēris zibens, bet Hermione sēdēja, abām rokām aizspiedusi muti. Pēc krietna brīža viņa nolaida rokas, lai pateiktu: —Tātad Siriuss Bleks izbēga tikai tāpēc, lai nonāvētu tevi? Ak, Harij… tev jābūt ļoti, ļoti uzmanīgam. Nemeklē nepatikšanas, Harij…

—   Es nekad nemeklēju nepatikšanas, — mazliet aizskarts, sacīja Harijs. — Nepatikšanas parasti pašas atrod mani.

—   Cik gan stulbam Harijam būtu jābūt, lai meklētu pšihu, kas vēlas viņu nogalināt? — drebinādamies brīnījās Rons.

Draugi jaunumus uztvēra sliktāk, nekā Harijs bija gaidījis. Likās, ka Bleks Ronu un Hermioni biedē daudz vairāk nekā pašu Hariju.

—    Neviens nezina, kā viņš tika ārā no Azkabanas, — turpināja Rons, un varēja redzēt, ka viņš jūtas pagalam neomulīgi. — Iepriekš nevienam tas nebija izdevies. Turklāt viņš bija īpašs noziedznieks, kuru apsargāja sevišķi rūpīgi.

—    Bet viņu taču noķers, vai ne? — Hermiones balsī jautās pārliecība par šiem vārdiem. — Redzi, viņi ir iesaistījuši arī vientiešus viņa meklēšanā…

—   Kas tas par troksni? — pēkšņi jautāja Rons.

No kautkurienes skanēja tikko dzirdama, metāliska svilpšana. Viņi aplaida skatienu kupejai.

—    Skaņa, Harij, nāk no tavas mantu lādes, — sacīja Rons, pieceldamies un pieiedams pie bagāžas plaukta. Vēl pēc mirkļa viņš no Harija drānu kaudzes izvilka kabatas sūdzoskopu. Tas ļoti ātri griezās Ronam uz plaukstas un spoži spīdēja.

—   Vai tas \r sūdzos kops — ieinteresēti vaicāja Hermione, pieceldamās, lai labāk apskatītu mantiņu.

—    Jā… tiesa, šis ir ļoti lēts eksemplārs, — Rons noteica. — Tas sāka trakot pat tad, kad es to sēju Erolam pie kājas, lai nosūtītu Harijam.

—   Vai tu tobrīd darīji ko neatļautu? — Hermione aizdomīgi jautāja.

—   Nē! Nu… Es nedrīkstēju izmantot Erolu. Tu jau zini, viņš nav īsti piemērots gariem ceļojumiem… bet kā gan citādi es būtu nosūtījis Harijam dāvanu?

—   Liec to atpakaļ lādē, — Harijs lūdza, jo sūdzoskops svilpa pārāk griezīgi, — citādi tas pamodinās viņu.

Zēns pamāja ar galvu uz profesora Vdksona pusi. Rons iebāza sūdzoskopu īpaši briesmīgā tēvoča Vernona veco zeķu pārī — tās noslāpēja skaņu, tad viņš aizvēra mantu lādes vāku.

—    Mēs to varēsim pārbaudīt Cūkmiestiņā, — sacīja Rons, atkal apsēzdamies. — Viņi tirgo tamlīdzīgas lietas "Dervišā un Bengzā", tur esot visādi burvju instrumenti, tā vismaz man stāstīja Freds un Džordžs.

—   Vai tu par Cūkmiestiņu zini daudz ko? — ziņkāri vaicāja Hermione. — Esmu lasījusi, ka tā esot vienīgā apdzīvotā vietā Lielbritānijā, kur nedzīvo vientieši…

—Jā, tā tas varētu būt, — it kā nevērīgi piekrita Rons, — bet ne jau tāpēc es vēlos tur nokļūt. Visvairāk mani vilina iespēja iepirkties "Medusdūrēs".

—   Kas tās tādas? — jautāja Hermione.

—   Tas ir saldumu veikals, — sacīja Rons, un viņa sejā parādījās sapņaina izteiksme, — kurā var nopirkt visu… "Piparvelnus" — no tiem ēdājam pa muti veļas dūmi, vai arī milzīgās "Šokolodes", kas pildītas ar zemeņu uzpūteni un putukrējumu. Un kur nu vēl lieliskās cukura rakstāmspalvas — tādu tu vari droši sūkāt stundas laikā, un izskatīsies, it kā tu domātu, ko rakstīt tālāk…

—    Bet Cūkmiestiņš taču ir ļoti interesanta vieta, vai ne? — Hermione aizrāvusies uzstāja. — "Burvestību vēsturiskajās vietās" ir norādīts, ka turienes viesnīcā 1612. gadā atradās goblinu sacelšanās štābs, bet Bubuļu būdu uzskata par vienu no apsēstākajām ēkām visās Britu salās…

—… un kur nu vēl lielās šerbeta bumbas — kamēr tu tās sūkā, tu lidinies kādus desmit centimetrus virs zemes, — turpināja Rons, kurš pilnīgi noteikti nebija dzirdējis nevienu Hermiones teikto vārdu.

Hermione pagriezās un paskatījās uz Hariju.

—    Būs taču tik jauki uz pāris stundām tikt ārā no skolas un kārtīgi izpētīt Cūkmiestiņu?

—   Droši vien, — smagu sirdi piekrita Harijs. — Varēsiet man izstāstīt, kad būsiet visu noskaidrojuši.

—   Ko tu ar to gribi teikt? — brīnījās Rons.

—   Es netieku uz Cūkmiestiņu. Dērsliji neparakstīja manu atļauju, un arī Fadžs atteicās to darīt.

Rons izskatījās satriekts.

—   Tu nedrīkstēsi nākt? Bet… tas nav iespējams… Maksūra vai kāds cits parakstīs tev to atļauju…

Harijs par to tikai pasmējās. Profesore Maksūra, Grifidora nama vecākā, bija slavena ar savu nepiekāpību.

—    …vai arī lūgsim padomu Fredarn un Džordžam — viņi zina visas slepenās izejas no pils…

—   Ron! — Hermione viņu asi apsauca. — Man gan nešķiet, ka Harijam vajadzētu slepus lavīties ārā no skolas, kamēr Bleks ir uz brīvām kājām…

—  Jā, tieši to teiks Maksūra, kad es lūgšu viņai atļauju, — rūgti noteica Harijs.

—   Bet, ja mēs būtu kopā ar viņu, — Rons iedvesmots vērsās pie Hermiones, — Bleks neuzdrīkstētos…

—   Ak, Ron, nerunā taču muļķības, — Hermione neizturēja. — Bleks vienreiz jau noslepkavoja veselu lērumu cilvēku ielas vidū, vai tiešām tu domā, ka viņš neuzbruktu Harijam tikai tāpēc, ka mis būtu līdzās?!

Teikdama šos vārdus, Hermione sāka ķimerēties ap Blēžkāja groza siksniņām.

—   Nelaid ārā to briesmoni! — iesaucās Rons, tomēr bija jau par vēlu. Blēžkājis viegli izrausās no groza, izstaipījās, nožāvājās un ielēca Ronam klēpī. Klimpa Rona iekškabatā nodrebēja, un zēns dusmīgi nosvieda Blēžkāji zemē.

—   Vācies projām!

—   Ron, netrenkā viņu! — Hermione dusmīgi metās aizstāvēt savu mīluli.

Rons jau taisījās kaut ko atcirst, taču tajā brīdī sagrozījās profesors Vilksons. Trijotne bažīgi nogaidīja, taču pasniedzējs tikai pagrieza galvu uz otru pusi un, pavērtu muti, gulēja tālāk.

Cūkkārpas ekspresis turpināja ceļu uz ziemeļiem, un ainavas aiz loga kļuva arvien mežonīgākas un tumšākas, bet debesīs palēnām savilkās mākoņi. Cilvēki staigāja šurpu turpu garām viņu kupejas durvīm. Blēžkājis tagad bija iekārtojies tukšā vietā, viņš sēdēja, savu saplacināto purniņu pievērsis Ronam, nenolaizdams acis no Rona augšējās kabatas.

Ap vieniem pie kupejas durvīm pieklauvēja apaļīgā ragana ar uzkodu ratiņiem.

—    Kā jūs domājat, varbūt vajadzētu viņu pamodināt? — Rons, juzdamies neveikli, vaicāja un pamāja uz profesora Vilksona pusi. — Viņš izskatās tā, it kā viņam derētu kaut ko iekost.

Hermione uzmanīgi pievirzījās tuvāk profesoram Vilksonam.

—   Ē… profesor? — viņa sacīja. — Piedodiet… profesor?

Pasniedzējs pat nepakustējās.

—   Neuztraucies, mīļā, — noteica ragana, pasniegdama Harijam krietnu kaudzīti katliņkūku. —Ja viņš pamodies gribēs ēst, lai sameklē mani priekšgalā, pie vadītāja kabīnes.

—   Es ceru, ka viņš ir tikai aizmidzis? — klusi sacīja Rons, kad ragana aizvēra kupejas durvis. — Prod — viņš taču nav nomiris, vai ne?

—   Nē, nē, viņš elpo, — nočukstēja Hermione, paņemdama Harija padoto katliņkūku.

Kaut arī pasniedzējs nebija visai labs ceļabiedrs, profesora Vilksona klātbūtne kupejā tomēr izrādījās noderīga. Pēcpusdienā, īsi pēc tam, kad ārā sāka līt lietus, padarīdams lēzeno kalnu aprises aiz loga neskaidrākas, gaitenī atkal atskanēja soļi, un kupejas durvīs parādījās trīs cilvēki, kurus mūsu draugi neieredzēja ne acu galā, — Drako Malfojam abās pusēs stāvēja viņa drauģeļi Vinsents Krabe un Gregorijs Goils.

Drako Malfojs un Harijs kļuva par ienaidniekiem jau kopš tās reizes, kad satikās pirmā brauciena laikā uz Cūkkārpu. Malfojs, zēns ar bālu, mūžam smīnošu seju un asiem vaibstiem, bija no Slīdeņa nama. Slīdeņa kalambola komandā viņš bija meklētājs, savukārt Harijs bija meklētājs Grifidora komandā. Krabe un Goils, šķiet, dzīvoja tikai viena iemesla dēļ — lai pildītu Malfoja pavēles. Abi bija būdīgi un muskuļoti. Krabe bija garāks, viņa matu apgriešanai, šķiet, tika izmantota bļodiņa, un viņam bija ļoti resns kakls. Goilam savukārt bija īsi, spuraini mati un garas, gorillas cienīgas rokas.

—   Skat, kas tad te, — atvilcis kupejas durvis, ierasti slinkajā balsī ierunājās Malfojs. — Potijs un Vīzelis.

Krabe un Goils trollīgi iesmējās.

—    Dzirdēju, ka tavs tēvs šovasar beidzot esot ticis pie kaudzītes zelta, — Malfojs sacīja. — Vai māmiņa no šoka nenomira?

Rons pielēca kājās tik strauji, ka nogāza Blēžkāja grozu uz grīdas. Profesors Vdksons iekrācās.

—    Kas tas tāds? — ieraudzījis Vdksonu, jautāja Malfojs un automātiski paspēra soli atpakaļ.

—   Mūsu jaunais pasniedzējs, — atbildēja Harijs, kurš arī bija piecēlies kājās, gadījumam, ja vajadzētu atbalstīt Ronu. — Ko tu tur teici, Malfoj?

Malfoja blāvās acis savilkās šaurās spraudziņās; viņš nebija tāds muļķis, lai uzsāktu plūkšanos skolotāja klātbūtnē.

—   Ejam, —viņš ar nožēlu nomurmināja Krabern un Goilam, un trijotne nozuda.

Harijs un Rons atkal apsēdās, bet Rons vēl nevarēja beigt berzēt pirkstu kauliņus.

—    Šogad Malfoja nekaunību es vairs necietīšu, — viņš dusmīgi noteica. — Klausiet, ko es saku. Ja viņš vēlreiz uzdrīkstēsies pajokot par manu ģimeni, es sagrābšu viņu aiz galvas un…

Rons novicināja dūri pa gaisu.

—     Ron, — iešņācās Hermione, norādīdama uz profesoru Vilksonu, — esi piesardzīgāks…

Taču profesors Vilksons vēl arvien gulēja ciešā miegā.

Vilcienam traucoties tālāk uz ziemeļiem, lietus arvien pieņēmās spēkā. Logus tagad klāja biezs, mirdzoši pelēks paklājs, kas pamazām kļuva tumšāks, līdz gaiteņos un virs bagāžas plauktiem iedegās lukturi. Vdciens klabēja, vilciens grabēja, ārā auroja vējš, bet profesors Vdksons tikai gulēja un gulēja.

—     Drīz mums jābūt galā, — ieminējās Rons, paliekdamies uz priekšu, lai garām profesoram Vdksonam ielūkotos nu jau pilnīgi melnajā logā.

Tikko viņš izteica šos vārdus, vilciens sāka palēnināt gaitu.

—    Lieliski, — noteica Rons, pieceldamies un uzmanīgi apiedams apkārt profesoram Vilksonam, lai paraudzītos, kas notiek ārpusē. — Man tā gribas ēst, kaut nu ātrāk mēs tiktu pie svētku galdiem…

—   Mēs vēl nevaram būt atbraukuši, — sacīja Hermione, paskatījusies pulkstenī.

—   Tad kāpēc mēs taisāmies apstāties?

Vilciens kustējās arvien lēnāk un lēnāk. Jo klusāk darbojās lokomotīves dzinējs, jo skaļāk aiz logiem plosījās vējš un lietus.

Harijs sēdēja vistuvāk durvīm, tāpēc viņš piecēlās un ielūkojās gaitenī. Visā vagona garumā kupeju durvīs varēja manīt ziņkārīgas sejas.

Vilciens apstājās ar pēkšņu grūdienu, un varēja dzirdēt tuvākus un tālākus būkšķus — tur no bagāžas plauktiem krita skolnieku mantas. Tad bez kāda brīdinājuma izdzisa visas gaismas, un vagonu pārņēma akla tumsa.

—   Kas notiek? — Harijam aiz muguras atskanēja Rona balss.

—  Au! — noelsās Hermione. — Ron, tu uzkāpi man uz kājas!

Harijs aiztaustījās atpakaļ uz savu vietu.

—   Kā tu domā, vai kaut kas salūza?

—   Nezinu gan…

Atskanēja griezīgs troksnis, un Harijs manīja, kā Rona neskaidrais melnais siluets notīra logu un paskatās ārā.

—   Tur kaut kas kustas, — Rons stāstīja. — Šķiet, kaut kādi cilvēki kāpj iekšā vilcienā…

Kupejas durvis pēkšņi atvērās, un kāds visai sāpīgi uzgāzās Harija kājām.

—   Piedodiet! Vai jūs zināt, kas te nodek? Au! Piedodiet…

—   Sveiks, Nevil, — sacīja Harijs, sataustīja tumsā Neviļu un, satvēris nelaimes putnu aiz drēbēm, palīdzēja viņam piecelties.

—   Harij? Vai tas esi tu? Kas noticis?

—   Nav ne mazākās jausmas. Piesēdi…

Atskanēja skaļa šņākšana un sāpīgs vaids; Nevils bija mēģinājis apsēsties uz Blēžkāja.

—  Es aiziešu līdz mašīnistam un pavaicāšu, kas noticis, — paziņoja Hermiones balss. Harijs pasniedza roku, lai meitene vieglāk tiktu viņam garām. Varēja dzirdēt atveramies durvis, tad atskanēja būkšķis un divas meiteņu balsis iekliedzās no sāpēm.

—   Kas tur bija?

—   Kas tur bija?

—   Džinnij?

—   Hermione?

—   Ko tu te dari?

—   Es meklēju Ronu…

—   Nāc iekšā un apsēdies…

—   Ne šeit! — steidzīgi iesaucās Harijs. — Te sēžu es!

—   Au! — ievaidējās Nevils.

—   Klusu! — pēkšņi sacīja aizsmakusi balss.

Likās, beidzot bija pamodies profesors Vilksons. Harijs saklausīja kustību viņa stūrī. Neviens nebilda ne vārda.

Atskanēja kluss, sprakšķošs troksnis, un kupeju piepildīja dreboša gaismiņa. Šķita, profesors Vilksons plaukstā turēja riekšavu liesmu. Tās izgaismoja viņa nogurušo, pelēko seju, taču pasniedzēja acis likās modras un vērīgas.

—    Palieciet savās vietās, — viņš sacīja tajā pašā aizsmakušajā balsī un lēnām piecēlās kājās, turot sev priekšā liesmām pilno sauju.

Taču durvis atvērās, pirms Vilksons paguva nokļūt līdz tām.

Durvju ailā, Vilksona uguns šaudīgajā gaismā, stāvēja apmetnī ietinies stāvs, kas slējās līdz pašiem griestiem. Atnācēja seja zem kapuces nebija redzama. Harija skatiens noslīdēja zemāk, un no ieraudzītā viņam sažņaudzās kuņģis. Apmetņa krokās bija redzama roka, tā mikli spīdēja, likās, it kā pelēcīgo locekli klātu gļotas un kreveles, it kā tas piederētu mironim, kas ūdenī sācis dalīties…

Roka pavīdēja tikai uz kādu sekundes daļu. Likās, it kā radījums zem apmetņa būtu sajutis Harija skatienu, un roka pēkšņi nozuda melnās drānas krokās.

Un tad būtne, kas slēpās kapuces ēnā — lai kas arī tā būtu, gari, lēni, čērkstoši ievilka elpu, it kā tā censtos no apkārtnes sevī iesūkt ko vairāk nekā gaisu.

Visus kupejā sēdošos pāršalca baiga aukstuma vilnis. Harijs juta, kā viņam krūtīs aizraujas elpa. Aukstums spiedās cauri ādai, pašos viņa būtības dziļumos. Tas saldēja viņa plaušas, tas saldēja viņa sirdi…

Harijs juta, kā acis it kā iespiežas dziļāk galvā. Viņš vairs neredzēja. Viņš slīka aukstumā. Ausīs atskanēja šalkoņa, it kā tajās plūstu ūdens. Viņu vilka lejup, rēkoņa arvien pieņēmās spēkā…

Un tad, it kā no milzīga tāluma, viņš saklausīja kāda šausmīgos, pārbiedētos, lūdzošos kliedzienus. Viņš vēlējās palīdzēt, viņš mēģināja pakustināt savas rokas, taču nespēja… bieza, balta migla kā atvars griezās ap viņu, griezās iekšā viņā…

—   Harij! Harij! Kas notika ar tevi?

Kāds iepļaukāja viņa vaigus.

—   K-kas tas bija?

Harijs atvēra acis. Virs viņa dega lukturi un zem viņa drebēja grīda — Cūkkārpas ekspresis atkal bija uzņēmis gaitu un gaismas atkal bija iedegtas. Cik varēja noprast, viņš no savas vietas bija noslīdējis uz grīdas. Rons un Hermione tupēja viņam līdzās, un aiz draugu mugurām viņš varēja saskatīt Neviļu un profesoru Vilksonu. Harijs jutās pagalam draņķīgi. Kad zēns pacēla roku, lai pabīdītu brilles augstāk uz deguna, viņš sajuta, ka seju klāj auksti sviedri.

Rons un Hermione burtiski iecēla viņu atpakaļ vietā.

—   Vai tu jūties puslīdz normāli? — nervozi vaicāja Rons.

—  Jā, — atbildēja Harijs, uzmezdams ašu mirkli durvīm. Apmetnī tērptais radījums bija projām. — Kas notika? Kur tas — kur tas palika? Kurš kliedza?

—   Neviens nekliedza, — vēl nervozāk sacīja Rons.

Piemiedzis acis spožajā gaismā, Harijs palūkojās apkārt. Džin-

nija un Nevils skatījās uz viņu bālām sejām.

—   Bet es dzirdēju kliedzienus…

Skaļš troksnis lika visiem salēkties. Izrādījās, profesors Vilksons lauza gabaliņos milzīgu šokolādes kluci.

—   Ņem, — viņš vērsās pie Harija, pasniegdams zēnam īpaši lielu gabalu. — Apēd to. Palīdzēs.

Harijs paņēma šokolādi, taču nesāka to ēst.

—   Kas tā bija par būtni? — viņš vaicāja Vilksonam.

—   Atprātotājs, — sacīja Vilksons, dalīdams šokolādi arī pārējiem. — Viens no Azkabanas atprātotājiem.

Tagad visi skatījās uz pasniedzēju. Profesors Vilksons saburzīja tukšo šokolādes papīriņu un iebāza to kabatā.

—   Ēdiet, — viņš atkārtoja. — Šokolāde palīdzēs. Piedodiet, es tagad gribu aprunāties ar mašīnistu…

Skolotājs pagāja garām Harijam un nozuda gaitenī.

—   Vai esi pārliecināts, ka ar tevi viss ir kārtībā? — nemierīgi vērodama Hariju, pārvaicāja Hermione.

—   Es nespēju saprast… kas īsti notika? — jautāja Harijs, vēlreiz noslaucīdams no sejas sviedrus.

—  Nu… tas radījums… tas atprātotājs… tas nostājās te un palūkojās visapkārt (nu, es domāju, ka palūkojās, tā seja nebija redzama)… un tad tu… tu…

—    Es domāju, ka tev sākusies lēkme vai kas tamlīdzīgs, — sacīja Rons, kurš vēl arvien izskatījās nobijies. — Tu it kā sastingi, tad nokriti no savas vietas un sāki raustīties…

—    Un profesors Vilksons pārkāpa tev pāri un, izvilcis savu zizli, devās pretī atprātotājain, — turpināja Hermione. — Tad viņš sacīja: "Neviens no mums zem drānām neslēpj Siriusu Bleķu. Ej." Taču atprātotājs nepakustējās, tāpēc Vilksons kaut ko nomurmināja, un pēc šiem vārdiem no viņa zižļa uz atprātotāja pusi izšāvās kaut kas sudrabains. Tad radījums pagriezās un it kā aizslīdēja projām…

—   Tas bija briesmīgi, — sacīja Nevils, augstākā balsī nekā parasti. — Vai jūs pamanījāt, cik auksts kļuva, tam ienākot?

—  Tā bija dīvaina sajūta, — teica Rons, neomulīgi savilkdams plecus. — It kā es nekad vairs nespēšu priecāties…

Džinnija, kas sēdēja ierāvusies kupejas stūrī un izskatījās gandrīz tikpat slikti kā Harijs jutās, iešņukstējās. Hermione piegāja pie mazās meitenītes un aplika viņai roku ap pleciem.

—   Bet vai neviens cits… nenokrita no savas vietas? — mulsdams vaicāja Harijs.

—   Nē, — sacīja Rons, atkal nemierīgi paskatīdamies uz Hariju. — Tiesa, Džinnija šausmīgi drebēja…

Harijs neko nesaprata. Viņu bija pārņēmis vājums, viņu mocīja drebuļi, viņš jutās tā, it kā atveseļotos no nelāgas gripas. Turklāt viņš sāka izjust arī kaunu. Kāpēc viņš bija sabrucis, ja pārējie bija izturējuši?

Atgriezās profesors Vdksons. Ienākdams viņš uz mirkli apstājās durvīs, paskatījās apkārt un ar tikko jaušamu smaidu noteica: — To šokolādi es neesmu saindējis, varat būt droši…

Harijs nokoda kriksīti un, pašam par lielu pārsteigumu, juta, kā siltums pēkšņi pārņem visu viņa būtni, līdz pat roku un kāju pirkstu galiem.

—    Vēl desmit minūtes, un mēs būsim Cūkkārpā, — sacīja profesors Vilksons. — Kā tu jūties, Harij?

Harijs nevaicāja, kā profesors Vdksons zina viņa vārdu.

—   Labi, — viņš nokaunējies nomurmināja.

Adikušajā ceļojuma laikā sarunas lāgā nevedās. Visbeidzot vilciens apstājās Cūkmiesdņa stacijā, un gaiteņos vairākas minūtes valdīja burzma, jo visi steidzās izkāpt. Pūces ūjināja, kaķi ņaudēja, bet Neviļam zem cepures kurkstēja viņa krupītis. Mazajā piestātnē valdīja stindzinošs aukstums; no debesīm gāzās ledaina lietus šaltis.

—  Pirmgadnieki nāk šurp! — atskanēja pazīstama balss. Harijs, Rons un Hermione pagriezās un platformas otrā galā ieraudzīja

Hagrida milzīgo stāvu mudinot pārbiedētos jaunos audzēkņus kāpt laivās, lai dotos tradicionālajā braucienā pāri ezeram.

—    Kā klājs manai trejotnei? — Hagrids uzsauca pāri pūļa galvām. Draugi pamāja mežzinim, tomēr tikt tuvāk Hagridam, lai pārmītu kādu vārdu, viņiem neizdevās — pūlis nesa viņus uz pretējo pusi. Harijs, Rons un Hermione kopā ar pārējiem skolasbiedriem nokāpa lejā līdz dubļainam zemes ceļam, kur vecāko klašu studentus gaidīja vismaz simts pasta karietes. Katru no tām, cik nu Harijs varēja spriest, vilka neredzams zirgs, jo tad, kad trijotne iekāpa vienā no karietēm un aizvēra durvis, tā pati no sevis šūpodamās un zvalstīdamās sāka kustēties uz priekšu.

Karietē tikko jaušami oda pēc pelējuma un salmiem. Kopš šokolādes Harijs jutās labāk, tomēr vājums neatkāpās. Rons un Hermione pa brīdim uzmeta viņam skatienu, it kā baidīdamies, ka viņš varētu atkal sabrukt.

Kad kariete tuvojās brīnišķīgajiem metālkaluma vārtiem, kas vērās starp kolonnām, kuras greznoja spārnoti vepri, Harijs pamanīja vārtu abās pusēs stāvam vēl divus milzīga auguma atprātotājus kapucēs slēptām sejām. Viņš atkal juta tuvojamies auksta nelabuma vilni; zēns atlaidās nelīdzenajā sēdeklī un aizvēra acis, nogaidīdams, līdz viņi būs tikuši cauri vārtiem. Garajā, lēzenajā piebrauktuvē pilij kariete sāka traukties ātrāk. Hermione, izliekušies pa mazo lodziņu, vēroja, kā daudzie torņi un tornīši aug aizvien lielāki. Beigu beigās kariete nošūpojās un apstājās, un Hermione ar Ronu izkāpa.

Kad karietes durvīs parādījās Harijs, viņam pie pašas auss atskanēja stiepta, ļoti apmierināta balss.

—   Tu, Poter, noģībi? Vai tiešām Lēniņš stāsta patiesību? Tu tiešām noģībi?

Malfojs, likdams lietā elkoņus, aizspraucās garām Herinionei, lai aizšķērsotu Harijam ceļu pa akmens pakāpieniem augšā uz pili. Drako seja staroja priekā un blāvās acis ļauni mirdzēja.

—  Tinies projām, Malfoj, — caur sakostiem zobiem novilka Rons.

—   Vai ari tu, Vīzlij, noģībi? — Malfojs skaļi sauca. — Vai vecais, briesmīgais atprātotājs arī tevi, Vīzlij, nobiedēja līdz nāvei?

—   Kas te nodcis? — atskanēja klusa balss. No nākamās piebraukušās karietes bija izkāpis profesors Vdksons.

Malfojs veltīja profesoram Vilksonam bezkaunīgu skadenu, atklāti nopētīdams ielāpus uz pasniedzēja drānām un viņa nobružāto somu. Ar tikko jaušamu izsmieklu balsī Drako sacīja: — Ak, nē… ē… profesor. — Tad bezkauņa smīnēdams paskatījās uz Krabi un Goilu, un trijotne pa kāpnēm iegāja pilī.

Hennione pastūma Ronu no muguras, mudinādama viņu pasteigties, un viņi visi trīs piebiedrojās pūlim, kas spietoja augšā pa pakāpieniem, tad cauri milzīgajām ozolkoka ārdurvīm nonāca gigantiskai alai līdzīgajā ieejas zālē, kuru apgaismoja lāpas un no kuras brīnišķīgas marmora kāpnes veda uz pils augšējiem stāviem.

Durvis pa labi uz Lielo zāli stāvēja vaļā. Harijs kopā ar cilvēku straumi jau virzījās uz svinību telpas pusi, bet, tikko viņš spēra pirmo soli zem apburtajiem griestiem, kas šonakt bija tumši un apmākušies, atskanēja balss: — Poter! Grendžera! Es vēlos rimāt ar jums abiem!

Harijs un Hermione pārsteigti pagriezās. Viņus pāri pūļa galvām sauca profesore Maksūra, pārvērtību pasniedzēja un Grifidora nama vecākā. Maksūra bija barga izskata ragana, kas matus vienmēr nēsāja, savilktus ciešā mezglā. Viņas visuredzošās acis dzalkstīja aiz kvadrātveida briļļu stikliem. Laužot ceļu cauri cilvēku straumei pie profesores, Hariju pārņēma nelāga priekšnojauta. Tiesa, profesore Maksūra vienmēr lika viņam justies tā, it kā viņš būtu izdarījis kaut ko aizliegtu.

—    Nevajag izskatīties tik satrauktiem — es vienkārši vēlos pārmīt dažus vārdus savā kabinetā, — viņa paziņoja. — Bet tu, Vīzlij, ej vien zālē.

Rons noskatījās, kā profesore Maksūra aizved Hariju un Hermioni projām no čalojošā pūļa. Vēlreiz izgājuši cauri ieejas zālei, viņi uzkāpa augšā pa marmora kāpnēm un nogriezās kādā no gaiteņiem.

Kad viņi nonāca profesores kabinetā, nelielā istabā ar milzīgu, omulīgu pavardu, Maksūra aicināja Hariju un Hermioni apsēsties. Pati viņa apsēdās pie rakstāmgalda un aprauti sacīja:

—    Profesors Vilksons atsūtīja pūci ar ziņu, ka jums, Poter, vilcienā kļuvis slikti.

Pirms Harijs paguva atbildēt, pie durvīm atskanēja kluss klauvējiens, un telpā steidzīgi ienāca Pomfreja madāma, skolas slimnīcas pārzine.

Harijs juta, ka nosarkst. Nepietika ar to, ka viņš zaudēja samaņu — vai kas nu ar viņu vilcienā notika, tagad viņam vēl nāksies paciest apkārtējo nebeidzamo rosīšanos.

—   Es jūtos labi, — viņš sacīja. — Man nekas nav vajadzīgs.

—   Ak tad tas esi tu, ko? — teica Pomfreja madāma, nelikdamās ne zinis par Harija vārdiem un rūpīgi nopētīdama viņu.

—   Tu laikam atkal darīji kaut ko bīstamu?

—    Viņam iznāca sastapšanās ar atprātotāju, — paskaidroja profesore Maksūra.

Abas raganas drūmi saskatījās, un Pomfreja madāma nosodoši papurināja galvu.

—   Atprātotāji apkārt skolai, — viņa nomurmināja, atglauzdama Harija matus un pataustīdama viņa pieri. — Viņš nebūs vienīgais, kam būs nepieciešama palīdzība. Jā, viņš ir svīdis. īsti briesmoņi, īsti briesmoņi, un kādu iespaidu tie atstāj uz cilvēkiem, īpaši uz jutīgiem cilvēkiem…

—   Es neesmu jutīgs! — iebilda Harijs.

—    Protams, neesi, — izklaidīgi piekrita Pomfreja madāma, pārbaudīdama zēnam pulsu.

—     Kas viņam nepieciešams? — mundri vaicāja profesore

Maksūra. — Gultas režīms? Varbūt viņam šonakt pārgulēt slimnīcas palātā?

—   Es jūtos labi\ — iesaucās Harijs, pielēkdams kājās. Tas, ko nākamajā rītā kladzinātu Drako Malfojs, ja Harijam nakts būtu jāpavada slimnīcā, sagādāja zēnam īstas mocības.

—     Viņam vismaz vajadzētu iestiprināties ar šokolādi, — sprieda Pomfreja madāma, tagad cenzdamās ieskatīties Harijam acīs.

—   Es jau dabūju šokolādi, — sacīja Harijs. — Profesors Vilksons mūs visus pacienāja.

—   Vai tiešām? — Pomfreja madāma atzinīgi pamāja. — Tātad beidzot mums ir aizsardzības pasniedzējs, kurš zina, kā rīkoties.

—   Vai jūs, Poter, esat pārliecināts, ka jūtaties labi? — asi pārjautāja profesore Maksūra.

—   Esmu, — atteica Harijs.

—   Ļoti jauki. Esiet tik laipns, pagaidiet ārpusē, kamēr mēs ar Grendžeras jaunkundzi ātri apspriedīsim viņas stundu sarakstu. Tad mēs visi kopā dosimies uz mielastu.

Harijs izgāja gaitenī kopā ar Pomfreja madāmu, taču viņa, kaut ko pie sevis murminot, tūlīt aizsteidzās atpakaļ uz slimnīcu. Viņam nācās gaidīt tikai pāris minūšu, tad, izskatīdamās ļoti laimīga, no kabineta iznāca Hermione, bet pēc viņas — arī profesore Maksūra. Trijatā viņi devās lejup pa marmora kāpnēm uz Lielo zāli.

Zāle atgādināja smailu, melnu cepuru jūru. Pie garajiem namu galdiem rindās sēdēja audzēkņi, kuru sejas spīdēja virs galdiem lidojošu sveču tūkstošu gaismā. Profesors Zibiņš, mazītiņš, vecs burvis ar baltu matu cirtām, tieši tobrīd nesa ārā no zāles vecumvecu cepuri un solu uz trijām kājām.

—   Ak, — klusi ieminējās Hermione, — mēs esam nokavējuši šķirošanu.

Jaunos Cūkkārpas audzēkņus pa namiem sašķiroja Šķirmice — kad to uzlika galvā, tā izkliedza nama (Grifidors, Kraukļanags, Elšpūtis vai Slīdenis) vārdu, kuram jaunais skolnieks bija vispiemērotākais. Profesore Maksūra devās uz savu vietu pie pasniedzēju galda, bet Harijs un Hermione pagriezās pretējā virzienā un, cenzdamies nepievērst sev uzmanību, gāja uz Grifidora galda pusi. Tomēr, viņiem garāmejot, ne viens vien audzēknis pagriezās un daudzi norādīja uz Hariju. Vai dešām ziņa, ka viņš zaudējis samaņu atprātotāja klātbūtnē, bija apceļojusi visu skolu tik ātri?

Harijs un Hermione apsēdās blakus Ronam, kurš bija aizņēmis viņiem vietas.

—   Ko viņa gribēja? — Rons pusčukstus vaicāja Harijam.

Harijs tāpat čukstus sāka skaidrot, kas bija noticis, taču tajā

brīdī piecēlās skolas direktors, un zēns apklusa.

Kaut arī profesors Dumidors bija vīrs krietni gados, viņš vienmēr izskatījās enerģijas pārpilns. Viņam bija vairākas pēdas gari sudrabaini mati un bārda, pusmēness formas brilles un ļoti līks deguns. Daudzi viņu uzskatīja par dižāko šobrīd dzīvojošo burvi, bet ne tikai tāpēc Harijs viņu cienīja. Neuzticēties Baltusam Dumidoram vienkārši nebija iespējams, un, vērojot, kā profesors starodams vēršas pie studentiem, Hariju pirmo reizi kopš brīža, kad vilciena kupejā ienāca atprātotājs, pārņēma miers.

—    Man ir liels prieks jūs visus redzēt! — sacīja Dumidors, sveču gaismā uzmirdzot viņa bārdai. — Sākas vēl viens mācību gads Cūkkārpā! Gribu jums visiem paziņot pāris lietu, un, tā kā viena no šīm ziņām ir ļoti nopietna, domāju, ka ar to vajadzētu tikt galā uzreiz, pirms mūsu brīnišķīgais mielasts jūs paņem savā varā…

Dumidors noklepojās un turpināja. — Kā jau jūs ievērojāt, kad tie pārmeklēja Cūkkārpas ekspresi, mūsu skola šobrīd ir uz laiku uzņēmusi vairākus Azkabanas atprātotājus, kuri šeit atrodas Burvestību ministrijas uzdevumā.

Viņš apklusa, un Harijs atcerējās Vīzlija kunga teikto, ka Dumidoram nebūt nepatīkot, ka skolu apsargā atprātotāji.

—  Tie ir izvietoti pie visām ieejām skolas teritorijā, — Dumidors turpināja, — un, kamēr tie atrodas šeit, es gribu likt jums pie sirds skaidri un gaiši — neviens nedrīkst iziet no skolas teritorijas bez atļaujas. Atprātotājus nav iespējams apmuļķot ar dažādiem trikiem vai pārģērbšanos — vai pat ar Paslēpņiem, — viņš it kā starp citu piebilda, bet Harijs un Rons saskatījās. — Ņemiet vērā, ka atprātotājiem velti atvainoties vai lūgt piedošanu — tie neko tādu vienkārši nesaprot. Tāpēc gribu brīdināt ikvienu no jums — nedodiet tiem iemeslu nodarīt jums ko ļaunu. Es ceru uz prefektu palīdzību, es ceru, ka man un skolas pasniedzējiem palīdzēs jaunais zēnu vecākais un meiteņu vecākā, tāpēc neviens audzēknis neiekulsies nepatīkamā situācijā ar atprātotājiem.

Persijs, kurš sēdēja pāris vietu no Harija, atkal izgāza krūtis un lepni paskatījās visapkārt. Dumidors atkal apklusa; viņš aplaida zālei nopietnu skatienu. Neviens pat nepakustējās, neatskanēja ne skaņas.

—  Tagad pāris priecīgāku ziņu, — direktors turpināja. — Ar lepnumu vēlos jums stādīt priekšā divus jaunus skolotājus.

—    Vispirms, tas ir profesors Vilksons, kurš laipni piekritis mācīt jums aizsardzību pret tumšajām zintīm.

Atskanēja pašķidri, ne visai aizrautīgi aplausi. Visskaļāk aplaudēja tie, kas uz Cūkkārpu bija braukuši vienā kupejā ar profesoru, arī Harijs nežēloja plaukstas. Līdzās goda drānas apvilkušajiem pasniedzējiem profesors Vilksons izskatījās īpaši noplucis.

—   Paskaties uz Strupu! — Harijam ausī iečukstēja Rons.

Profesors Strups, mikstūru pasniedzējs, skatījās uz profesoru

Vilksonu no skolotāju galda pretējā gala. Visi runāja, ka Strups pats ļoti kārojot mācīt aizsardzību pret tumšajām zintīm, tomēr pat Hariju, kas no visas sirds ienīda Strupu, pārsteidza grimase, kas bija sašķobījusi Strupa iekritušo, bāli dzelteno vaigu. Tas bija kas briesmīgāks par dusmām, tas bija pretīgums. Harijs ļoti labi pazina šo sejas izteiksmi; katrā tikšanās reizē šāds, derdzīguma pilns skatiens tika veltīts arī Harijam.

—   Kas attiecas uz otru jauno pasniedzēju, — Dumidors turpināja, kad aprima remdenie profesoram Vilksonam veltītie aplausi, — vispirms man ar nožēlu jāpaziņo, ka profesors Karststrēbis, kurš līdz šim pasniedza maģisko būtņu kopšanu, pagājušā mācību gada beigās iesniedza atlūgumu, jo nolēmis laikus parūpēties par saviem atlikušajiem locekļiem. Tiesa, ar lielu prieku varu pavēstīt, ka viņa amatu šai skolā turpmāk pildīs Rubeuss Hagrids, kurš piekrita šo darbu apvienot ar līdzšinējiem Cūkkārpas mežziņa pienākumiem.

Harijs, Rons un Hermione apstulbuši saskatījās, un tad aizrautīgi pievienojās aplausiem, kas īpaši vētraini skanēja pie Grifidora galda. Harijs paliecās uz priekšu, lai redzētu Hagridu, kurš bija nosarcis sarkans kā tomāts un pētīja savas milzīgās plaukstas, bet melnā, spurainā bārda slēpa milža smaidu.

—    Mums taču vajadzēja to nojaust! — Rons ierēcās, triekdams dūri pret galdu. — Kurš gan cits būtu iekļāvis obligātās literatūras sarakstā grāmatu, kura kož?!

Harijs, Rons un Hermione bija pēdējie, kas beidza aplaudēt. Kad profesors Dumidors atsāka runāt, trijotne ievēroja, kā Hagrids ar galdauta stūri norauš miklumu, kas sakāpis acīs.

—   Tagad, šķiet, esmu jums pavēstījis visu svarīgo, — sacīja Dumidors. — Lai sākas mielasts!

Zelta šķīvji un kausi uz galdiem pēkšņi piepildījās ar ēdieniem un dzērieniem. Harijs aptvēra, cik ļoti izsalcis jūtas, salika uz šķīvja no visa pa druskai un ķērās pie maltītes.

Mielasts, kā vienmēr, bija lielisks. Sarunas, smiekli un galda rīku jautrā šķindoņa atbalsojās no zāles sienām. Tomēr Harijs, Rons un Hermione ar nepacietību gaidīja, kad maltīte beigsies, — viņi vēlējās ātrāk aprunāties ar Hagridu. Bērni saprata, ko milzim nozīmē iecelšana par pasniedzēju. Hagrids pat nebija pilntiesīgs burvis — savulaik viņu izslēdza no Cūkkārpas par noziegumu, kuru bija izdarījis kāds cits. Tieši Harijam, Ronam un Hermionei pagājušajā gadā izdevies pierādīt Hagrida nevainību.

Beigu beigās, kad no šķīvjiem bija nozudušas pēdējās ķirbju kūkas drupatas, Dumidors paziņoja, ka visiem laiks dodes pie miera, un draugu trijotne metās pie Hagrida.

—   Apsveicam, Hagrid! — sajūsmā iespiedzās Hermione, kad viņi nonāca pie pasniedzēju galda.

—    Par to vis paldies jums trim, — pacēlis acis uz bērniem, sacīja Hagrids un ar salveti noslaucīja no mirdzošās sejas sviedrus. — Nespēj noticēt… dižs vīrs, Dumidors… kad profesors Karststrēbis pateic, ka šim pietiek, Dumidors bij nācs taisni uz manu būdu… es par to sapņoj visu mūžu…

Tomēr jūtu uzbangojums bija pārāk spēcīgs, un Hagrids atkal paslēpa seju salvetē, tāpēc profesore Maksūra aizraidīja viņus gulēt.

Pagalam noguruši, Harijs, Rons un Hermione pievienojās pārējiem grifidoriem, kas plūda augšup pa marmora kāpnēm, pa garajiem gaiteņiem, augšup pa arvien jaunām un jaunām kāpnēm, līdz nonāca pie slepenās ieejas Grifidora tornī. No liela portreta viņus uzrunāja rozā kleitā tērpusies resna kundze: — Parole?

—   Es jau nāku, es jau nāku! — no pūļa aizmugures atskanēja Persija balss. —Jaunā parole ir "Lielā laime"!

—   Kaut nu es atcerētos! — uztraukti novilka Nevils Lēniņš. Viņš vienmēr pamanījās aizmirst paroles.

Iekāpuši iekšā pa caurumu, kas pavērās aiz portreta, grifidori šķērsoja koptelpu, tad meitenes un zēni devās pa divām atsevišķām kāpnēm augšā katrs uz savu guļamistabu. Harijs kāpa augšup pa vītņu kāpnēm, un galvā viņam bija tikai viena doma — cik gan labi, ka viņš ir atgriezies skolā. Tad viņi sasniedza ierasto, apaļo istabu ar piecām baldahīnu aizsegtām gultām, un Harijs pavērās apkārt, beidzot juzdamies kā mājās.

* 9!Z •

SESTĀ NODAĻA nagi un tĒjas biezumi

Kad nākamajā rītā Harijs, Rons un Hermione ieradās Lielajā zālē uz brokastīm, kā pirmo viņi ievēroja Drako Malfoju, kurš, likās, izklaidēja pamatīgu slīdeņu pūlīd ar kādu ļoti smieklīgu stāstu. Kad trijotne gāja viņiem garām, Malfojs ņirgdams izlikās sagrīļojamies un noģībstam, un atskanēja skaļi smiekli.

—  Neliecies par viņu ne zinis, — noteica Hermione, kas nāca tūlīt aiz Harija. — Neliecies zinis, tas nav tā vērts…

—  Ei, Poter! — iespiedzās Pansija Pārlansone, Slīdeņa audzēkne ar mopša ģīmīti. — Poter! Atprātotāji nāk, Poter! Uūūūūūū!

Harijs atkrita uz sola pie Grifidora galda līdzās Džordžam Vīzlijam.

— Jaunais stundu saraksts trešgadniekiem, — sacīja Džordžs, pasniegdams pienācējiem vairākas pergamenta loksnes. — Kas tev, Harij, lēcies?

—   Malfojs, — Harija vietā atbildēja Rons, apsēzdamies otrā pusē Džordžam un uzmezdams naidpilnu skatienu Slīdeņa gadam.

Džordžs pacēla acis tieši īstajā brīdī, lai redzētu, kā Malfojs, izlikdamies pārbiedēts, atkal paģībst.

—   Tas mazais čūskulēns, — mierīgi noteica Džordžs. — Vakarnakt, kad atprātotāji viesojās mūsu vilciena galā, viņš nebūt neizskatījās tik bravūrīgs. Bija tā pārbijies, ka sajauca durvis un iemetās mūsu kupejā, vai ne, Fred?

—    Nabags, gandrīz apčurājās, — apstiprināja Freds, veltīdams Malfojam nicīgu skatienu.

—   Un arī es nejutos īpaši omulīgi, — atzinās Džordžs. — Briesmīgi radījumi šie atprātotāji…

—   Tāda sajūta, ka sasalst iekšas, vai ne? — jautāja Freds.

—   Bet jūs taču nenoģībāt, ko? — klusi vaicāja Harijs.

—   Aizmirsti to, Harij, — uzmundrinoši teica Džordžs. — Reiz uz Azkabanu vajadzēja doties tētim, atceries, Fred? Un viņš sacīja, ka tā esot draņķīgākā vieta, kādā viņš jebkad bijis. Kad tēvs atgriezās, viņš likās zaudējis spēkus un drebēja pie visām miesām. Atprātotāji izsūc no apkārtnes visu prieku. Vairākums cietumnieku tur drīz vien sajūk prātā.

—   Paskatīsimies, cik laimīgs izskatīsies Malfojs pēc mūsu pirmās tikšanās kalambola laukumā, — piebilda Freds. — Grifidors pret Slīdeni, šīs sezonas pirmā spēle, atceraties?

Vienīgajā reizē, kad Harijs un Malfojs tikās kalambola laukumā, Malfojs pilnīgi izgāzās. Juzdamies mazliet labāk, Harijs uzlika uz šķīvja desiņas un ceptos tomātus.

Hermione pētīja jauno stundu sarakstu.

—   Jauki, jau šodien mēs sāksim vairākus jaunus priekšmetus, — viņa priecīgi izsaucās.

—   Hermione, — sacīja Rons, paskatījies pāri Hermiones plecam un izbrīnā saraucis pieri, — viņi tavā sarakstā ir kaut ko sajaukuši. Paskaties, tev dienā iznāk kādas desmit nodarbības. Dienā vienkārši nav tik daudz laika.

—    Gan es tikšu galā. Esmu par visu vienojusies ar profesori Maksūru.

—   Bet paskaties, — iesmējās Rons, — kaut vai uz šo pašu rītu!

Deviņos — pareģošana. Un, mazliet zemāk, deviņos — vientiešu mācība. Un… — nespēdams noticēt savām acīm, Rons pieliecās tuvāk pie stundu saraksta, — …paskaties, vēl zemāk, aritmantika — arī deviņos. Protams, Hermione, tev ir gaiša galva, es to atzīstu, bet ne jau tik gaiša. Kā tu domā vienlaikus atrasties trīs nodarbībās?

—   Nemuļķojies, — īsi noteica Hermione, — tu taču saproti, ka es nevaru vienlaikus atrasties trīs dažādās vietās.

—   Labi, bet kā tad…

—   Padod, lūdzu, man ievārījumu, — lūdza Hermione.

—   Bet…

—   Ak, Ron, kāda gan tev daļa, ka manā stundu sarakstā ir tā pavairāk nodarbību? — Hermione strupi pārtrauca Ronu. — Es jau tev paskaidroju, es esmu visu sarunājusi ar profesori Maksūru.

Tajā brīdī Lielajā zālē ienāca Ilagrids. Mugurā viņam bija garais kurmjādas mētelis, un no milzīgās rokas nevērīgi nokarājās beigts sesks.

—   Kā rīts? — viņš dedzīgi uzsauca, pa ceļam uz pasniedzēju galdu apstādamies pie grifidoriem. — Jūs būs klāt manā pašā pirmā stundā! Tūlīt pēc pusdiens! Bij augšā jau no pieciem, lai viss būt, kā nāks… cer, ka sanāks… es — un skolotājs… augstā debess…

Milzis plati pasmaidīja un devās pie pasniedzēju galda, vēl arvien šūpodams rokā sesku.

—    Interesanti, ko viņš ir sagatavojis? — mazliet nobažījies, ieminējās Rons.

Zāle pamazām tukšojās — skolēni devās uz pirmo stundu. Rons ieskatījās savā stundu sarakstā.

—   Labāk kustamies, skaties, pareģošana notiek Ziemeļu torņa pašā galā. Paies minūtes desmit, kamēr tiksim līdz turienei…

Viņi žigli pabeidza ēst, atvadījās no Freda un Džordža, tad piecēlās un pāri zālei devās uz durvju pusi. Kad trijotne gāja garām Slīdeņa galdam, Malfojs parūpējās par vēl vienu ģībšanas lēkmi. Vēl tad, kad Harijs jau gāja cauri Ieejas zālei, viņam nopakaļ skanēja skaļa ņirgšana.

Gājiens cauri visai pilij uz Ziemeļu torni izrādījās ļod garš. Arī divi Cūkkārpā pavadītie gadi bija izrādījušies pārāk īsi, lai izpētītu visu pili no viena līdz otram galam, un nekad iepriekš nevienam no viņiem nebija nācies spert kāju Ziemeļu tornī.

—   Kaut… kur… būtu… jābūt… taisnākam… ceļam… — elsoja Rons, kad viņi uzklumburoja pa septītajām bezgalgarajām kāpnēm un attapās nepazīstamā kāpņu laukumiņā, kur nebija itin nekā, izņemot lielu gleznu, kas karājās pie akmens sienas un attēloja tuksnesīgu zāles klajumu.

—  Man šķiet, mums jāiet tur, — ieminējās Hermione, ieskatīdamās tukšā gaitenī, kas aizstiepās pa labi.

—  Nevarētu būt, — nepiekrita Rons. — Tas ir uz dienvidiem. Paskaties, no loga var redzēt ezera maliņu…

Harijs tikmēr pētīja gleznu. Gleznā laiski izslāja labi barots, pelēki dābolains ponijs un, nelikdamies ne zinis par bērniem, sāka plūkt zāli. Harijs gan bija pieradis, ka Cūkkārpas gleznu varoņi mēdza pārvietoties savos rāmjos vai pat doties viesos uz citām gleznām, tomēr viņam vienmēr patika vērot jaunas ainas. Vēl pēc mirkļa nopakaļ savam ponijam gleznā iežvadzēja īss, drukns bruņinieks smagā bruņutērpā. Spriežot pēc zāles traipiem uz dzelzs ceļgaliem, viņš tikko bija nokritis no sava rikšotāja.

—   Ahā! — bruņinieks iekliedzās, ieraudzījis Hariju, Ronu un Hermioni. — Atkal jau nelieši ielauzušies manās zemēs! Varbūt jūs līksmojat par manu kritienu?! Aizstāvieties, jūs, blēži, jūs, suņi!

Bērni pārsteigti vēroja, kā mazais bruņinieks ar grūtībām izvelk no maksts zobenu un sāk to sparīgi vicināt, dusmās te palēkdamies, te pietupdamies. Tomēr zobens izrādījās pārāk garš, tāpēc kāds īpaši plašs vēziens lika viņam zaudēt līdzsvaru, un nabags uz mutes nogāzās zālē.

—   Vai jūs nesasitāties? — apvaicājās Harijs, pieiedams tuvāk gleznai.

—   Atkāpies, bezkaunīgais lielībniek! Atpakaļ, nelieti!

Bruņinieks pagrāba nokritušo zobenu un lika to lietā, lai pieslietos kājās, taču asmens iedūrās dziļi zemē, un tad, lai kā viņš to vilktu ārā, zobens nepadevās un palika iestrēdzis zemē. Beigu beigās bruņinieks atkrita sēdus zālē un pacēla ķiveres sejsegu, lai noslaucītu sviedrus.

—     Paklausieties, — ierunājās Harijs, izmantodams bruņinieka pagurumu, — mēs meklējam Ziemeļu torni. Vai gadījumā jūs nezināt, kā turp nokļūt?

—   Uzdevums! — Likās, ka bruņinieka dusmas pagaisušas kā nebijušas. Viņš, bruņām šķindot, pierausās kājās un iekliedzās: — Aiz manis, dārgie draugi, un mēs vai nu atradīsim mūsu ceļainērķi, vai varonīgi noliksim galvas grūtajā ceļā!

Viņš vēlreiz nesekmīgi paraustīja nekustīgo zobenu, piegrīļojās pie apaļīgā ponija, bet tā arī nedka tam mugurā, tad atmeta ar roku un iesaucās: — Dosimies turp kājām, labie bruņinieki un daiļo lēdij! Uz priekšu! Uz priekšu!

Un, dzelzs plāksnēm skaļi sitoties citai pret citu, viņš metās uz rāmja kreiso malu un izgaisa.

Trijotne metās viņam pakaļ pa gaiteni, sekodama klaboņai. Brīdi pa brīdim viņi ievēroja, kā bruņinieks izskrien cauri kādai gleznai tālāk uz priekšu.

—   Esiet stipri sirdīs, ļaunākais vēl gaida mūs priekšā! — auroja bruņinieks, un bērni redzēja, kā viņš parādās šaurās vītņu kāpnēs pakārtā gleznā, satrauktu, krinolīnos tērptu dāmu pulciņa vidū.

Skaļi elsodami, Harijs, Rons un Hermione kāpa augšup pa kāpņu ciešajiem vijumiem, juzdami, kā viņiem pamazām noreibst galva, līdz beidzot viņi izdzirda virs galvas balsu murdoņu un saprata, ka nonākuši līdz klasei.

—  Ardievu! — vēl uzsauca bruņinieks, pabāzdams galvu gleznā ar neganta izskata mūkiem. — Ardievu, mani cīņu biedri! Ja vēl kādu reizi jums būs vajadzīga cēla sirds un dzelžains tvēriens, sauciet atkal talkā seru Kedogenu.

—  Jā, mēs noteikd rīkosimies tieši tā, — nomurmināja Rons, kad bruņinieks atkal pagaisa, — kad vien mums trūks kāda trakā.

Viņi uzkāpa vēl pāris pakāpienu uz augšu un nonāca mazītiņā kāpņu laukumiņā, kur jau bija sapulcējušies viņu klasesbiedri. Nekādu durvju gan šeit nebija. Rons iegrūda Harijam dunku sānos un norādīja uz griestiem — tur bija apaļa lūka ar kapara plāksnīti.

—   Sibilla Trilonija, pareģošanas pasniedzēja, — Harijs izlasīja uzrakstu. — Kā gan mēs tiksim tur iekšā?

It kā atbildot uz viņa jautājumu, lūka pēkšņi atvērās un no tās Harijam tieši pie kājām nolaidās sudrabotas virvju kāpnes. Visi apklusa.

—   Pēc jums, — smaidīdams noteica Rons, un Harijs pirmais sāka kāpt augšā pa kāpnēm.

Pēc pāris mirkļiem viņš nonāca pagalam dīvaina izskata klasē. Taisnību sakot, šī telpa nemaz neizskatījās pēc klases, drīzāk tā atgādināja kaut ko vidēju starp bēniņiem un vecmodīgu tējnīcu. Istabā cieši līdzās cits citam stāvēja kādi divdesmit mazi, apaļi galdiņi, ap kuriem bija salikti ar puķainu kokvilnas drānu apvilkti klubkrēsli un zemi, dūšīgi uzpolsterēti ķeblīši. Telpā valdīja sarkanīga puskrēsla. Aizkari pie visiem logiem bija aizvilkti, bet daudzas lampiņas bija nosegtas ar tumši sarkaniem lakatiem. Istabā bija smacējoši karsts — zem dažādām mantām apkrautās dzegas sprēgājošā uguns sildīja lielu kapara tējkannu, vienlaikus izplatīdama smagu, šķebinošu smaržu. Pie apaļajām sienām nostiprinātie plaukti bija pilni ar noputējušām putnu spalvām, sveču galiem, apbružātām kāršu kāvām, neskaitāmām sudrabota kristāla lodēm un milzīgu lērumu tējas tasīšu.

Rons nostājās Harijam līdzās, un klase pamazām pildījās ar izbrīnītiem čuksdem.

—   Kur viņa ir? — vaicāja Rons.

Pēkšņi kaut kur puskrēslā atskanēja klusa, dūmakaina balss.

—  Laipni lūdzu, — tā pavēstīja. — Cik jauki beidzot ieraudzīt jūs fiziskajā pasaulē.

Harijam pirmajā acu uzmetienā likās, ka viņš ieraudzījis lielu, spīguļojošu kukaini. Profesore Trilonija ienāca liesmu mestās gaismas lokā. Viņa bija ļoti tieva sieviete, kuras acis vairākkārt palielināja milzīgās brilles. Pasniedzējas plecus apņēma gaisīga, vizuļiem nokaisīta šalle, ap viņas asakai līdzīgo kaklu karājās neskaitāmas ķēdītes un krelles, ap tievajām rokām mudžēt mudžēja rokassprādzes, bet pirkstos mirdzēja gredzeni.

—   Apsēdieties, mani bērni, apsēdieties, — viņa aicināja, un visi mazliet neveikli iegrima klubkrēslos vai piemetās uz ķeblīšiem. Harijs, Rons un Hermione apsēdās pie viena no apaļajiem galdiņiem.

—   Priecājos jūs visus redzēt pareģošanā, — sacīja profesore Trilonija, apsēdusies pie uguns stāvošajā klubkrēslā ar milzu roku balstiem, kas atgādināja spārnus. — Es esmu profesore Trilonija. Iespējams, daudzi no jums mani iepriekš nav redzējuši. Esmu secinājusi, ka pārāk bieža uzturēšanās skolas zālēs un gaiteņos aizmiglo manu iekšējo aci.

Skolēni klusēja, par spīti šim neparastajam paziņojumam. Profesore Trilonija uzmanīgi sakārtoja šalli un turpināja: —Jūs esat izvēlējušies apgūt pareģošanu, pašu grūtāko no visām burvju mākslām. Vēlos jūs jau pašā sākumā brīdināt, ka tiem, kuriem nebūs iekšējās redzes, es varēšu iemācīt visai maz. Manā priekšmetā ne visu iespējams izlasīt grāmatā.

Pēc šiem vārdiem Harijs un Rons smaidīdami paskatījās uz Hermioni, kuru ziņa, ka šajās nodarbībās grāmatas neko daudz nepalīdzēs, manāmi pārsteidza.

—    Daudzas raganas un burvji, kuri ir ļoti spējīgi skaļu blīkšķu, stipru smaku un pēkšņu izgaišanu jomā, izrādās nespējīgi izprast nākamības aizplīvurotos noslēpumus, — klāstīja profesore Trilonija, milzīgo, spožo acu skatienam slīdot no vienas satrauktas sejas uz nākamo. — Debesu dāvana ir dota vien retajam. Klau, puisīt, — viņa pēkšņi vērsās pie Nevila, kurš teju novēlās no ķeblīša, — vai tava vecmāmiņa nesūdzas par veselību?

—   Šķiet, ka ne, — drebošā balsī atbildēja Nevils.

—    Es tavā vietā nebūtu tik pārliecināta, mīļais, — noteica profesore Trilonija, liesmām uzzibot viņas garajos smaragda auskaros. Neviļam aizrāvās elpa. Profesore Trilonija mierīgi turpināja: — Šogad mēs apgūsim pareģošanas pamatmetodes. Piimais trimestris būs veltīts tējas biezumu lasīšanai. Nākamajā trimestrī mēs apgūsim hiromantiju. Starp citu, mīļā, — pasniedzēja negaidīti uzrunāja Parvati Patilu, — piesargies no sarkanmata.

Parvati bažīgi palūkojās uz Ronu, kurš sēdēja viņai tieši aiz muguras, un pavirzīja savu krēslu tālāk no bīstamā klasesbiedra.

—   Vasaras trimestrī, — turpināja profesore Trilonija, — mēs ķersimies pie kristāla lodes — ja vien mums izdosies pabeigt uguns zīmes. Diemžēl februārī nodarbības uz laiku pārtrauks nejauka gripas epidēmija. Es pati palikšu bez balss. Un ap Lieldienām kāds no mūsu vidus pametīs mūs uz visiem laikiem.

Pēc šī paziņojuma iestājās saspīlēts klusums, taču profesore Trilonija nelikās to manām.

—    Mīļā, — viņa uzrunāja Lavenderu Braunu, kura sēdēja viņai vistuvāk. Nabaga meitene ierāvās dziļāk savā klubkrēslā. — Vai tu nebūtu tik laipna un nepasniegtu man pašu lielāko sudraba tējkannu?

Lavendera, atviegloti uzelpodama, piecēlās, paņēma no plaukta milzīgu tējkannu un nolika to uz galda profesores Trilonijas priekšā.

—  Paldies, mīļā. Starp citu, tas, no kā tu baidies visvairāk, notiks piektdien, sešpadsmitajā oktobrī.

Lavendera nodrebēja.

—   Tagad, lūdzu, sadalieties pāros. Katrs paņemiet no plaukta pa tasītei, pienāciet pie manis, un es to pieliešu ar tēju. Tad apsēdieties un izdzeriet to, līdz dibenā palikuši tikai biezumi. Paņemiet tasīti ar kreiso roku, saskalojiet to trīs reizes, tad apgrieziet tasīti otrādi uz apakštases. Nogaidiet, līdz iztecēs visa tēja, un tad atdodiet tasīd savam biedram, lai tas varētu izlasīt tējas biezumu vēstījumu. Lai izskaidrotu to, ko ieraudzīsiet, izmantojiet piekto un sesto lappusi grāmatā "Kliedējot nākotnes miglu". Es pieiešu pie katra no jums, lai palīdzētu un sniegtu nepieciešamos padomus. Vēl kas, mīļais… — kad Nevils mēģināja celties stāvus, profesore saķēra viņu aiz rokas, — kad būsi saplēsis pirmo tasīti, esi tik laipns un plauktā izvēlies zilu tasīti, labi? Es esmu ļoti pieķērusies sārtajām.

Protams, tikko Nevils nonāca līdz plauktam, atskanēja plīstoša porcelāna troksnis. Profesore Trilonija pieslīdēja pie zēna ar saslauku liekšķeri un slotu rokā un atgādināja: — No zilajām, mīļais, ja tev nekas nav iebilstams… paldies…

Kad Harija un Rona tasītes bija pilnas, viņi atgriezās pie sava galda un mēģināja ātri izdzert verdošo tēju. Viņi saskaloja biezumus, kā profesore Trilonija bija norādījusi, tad iztukšoja tasītes un apmainījās ar tām.

—   Tā, — sacīja Rons, kad abi bija atvēruši grāmatas piekto un sesto lappusi. — Ko tu saskati manējā?

—    Cupiņu samirkušu brūnu krikumu, — atbildēja Harijs. Smagi smaržojošie dūmi, kas pildīja telpu, padarīja viņu miegainu un lika justies trulākam.

—    Paveriet savus prātus, mīļie, un ļaujiet, lai acis paskatās garām pasaulīgajam! — puskrēslā griezīgi skanēja profesores Trilonijas balss.

Harijs mēģināja saņemties.

—    Tā, te tev ir viens saļodzījies krusts… — viņš sacīja un ieskatījās "Kliedējot nākotnes miglu" lappusēs. — Tas nozīmē, ka tevi gaida "pārbaudījumi un ciešanas", piedod, ja vari. Paga, bet te vēl ir kaut kas saulei līdzīgs. Tā… tas nozīmē "lielu laimi"… tātad tu cietīsi, taču būsi ļoti laimīgs…

—  Ja tu vēlies uzzināt manu viedokli, manuprāt, būtu jāpārbauda tavas iekšējās acs skaidrums, — sacīja Rons, un abi draugi apvaldīja smieklu lēkmi, jo profesore Trilonija pavērās uz viņu pusi.

—   Tagad mana kārta… — piepūlē saraucis pieri, Rons ieskatījās Harija tasītē. — Tā, šis kumšķis mazliet atgādina katliņu, — Rons sacīja. — Varbūt tu kādreiz strādāsi Burvestību ministrijā…

Tad viņš pagrieza tasīti uz otru pusi.

—   No šīs puses tas gan vairāk izskatās pēc zīles… ko tas nozīmē? — Viņš ielūkojās savā "Kliedējot nākotnes miglu". — "Negaidīts mantojums, necerēta nauda" — lieliski, tu varēsi kādu mazumiņu aizdot arī man. Un te ir vēl kaut kas, — viņš atkal pagrieza tasīti, — kas atgādina dzīvnieku. Jā, ja šī būtu tā galva… tas izskatās pēc nīlzirga… nē, drīzāk pēc aitas…

Profesore Trilonija, izdzirdusi Harija smieklus, pagriezās uz viņu pusi.

—    Parādi to man, mīļais, — viņa pārmetoši teica Ronam, pieslīdēdama pie zēnu galda un paķerdama Harija tasīti no Rona rokām. Visi apklusa un pievērsās pasniedzējai.

Profesore Trilonija rūpīgi pētīja tasīti, griezdama to pretēji pidksteņa rādītāja virzienam.

—   Piekūns… mīļais, tev ir kāds nāvīgs ienaidnieks.

—    To zina jebkurš, — skaļi nočukstēja Hermione. Profesore Trilonija uzmeta viņai caururbjošu skatienu.

—    Tiešām, — atkārtoja Hermione. — Nevienam nav noslēpums par Hariju un Paši-Zināt-Ko.

Harijs un Rons veltīja Hermionei skatienus, kuros jaucās pārsteigums un apbrīna. Viņi nekad nebija dzirdējuši, ka Hermione tā runātu ar pasniedzēju. Profesore Trilonija neatbildēja. Viņas milzīgās acis atkal pievērsās Harija tasītei, bet rokas turpināja to griezt.

—  Vāle… uzbrukums. Mīļo zēn, šī nu gan nav laimīga tasīte…

—   Man likās, ka tas ir katliņš, — bailīgi ieminējās Rons.

—   Galvaskauss… redzu briesmas tavā ceļā, mīļais…

Visi apstulbuši blenza uz profesori Triloniju, kura vēlreiz pagrieza tasīti, tad viņai aizrāvās elpa, un viņa iekliedzās.

Vēlreiz atskanēja plīstoša porcelāna troksnis. Nevils bija sadauzījis vēl vienu tasīti. Profesore Trilonija atkrita brīvā klubkrēslā, piespiedusi vizuļojošo roku sev pie sirds un cieši aizmiegusi acis.

—   Manu mīļo zēn… manu mīļo nabaga zēn… nē… būs labāk, ja es to neteikšu… nē… nevaicā man…

—    Kas tur ir, profesore? — tūlīt uzstāja Dīns Tomass. Visi bija pielēkuši kājās un lēnām pulcējās ap Harija un Rona galdu, spiezdamies arvien tuvāk profesores Trilonijas krēslam, lai uzmestu aci Harija tasītei.

—     Mans mīļais, — profesores Trilonijas acis dramatiski atvērās, — tev ir Baigais.

—   Kas man ir? — pārjautāja Harijs.

No pārējo izturēšanās viņš noprata, ka viņš nebūt nav vienīgais, kurš nesaprot šī vārda nozīmi. Dīns Tomass paskatījās uz Hariju un paraustīja plecus, Lavendera Brauna izskatījās apmulsusi, tomēr vairākums pārējo šausmās aizspieda sev muti.

—     Baigais, manu zēn, tev ir Baigais! — gaudoja profesore Trilonija, kuru vēl vairāk, šķiet, satrieca tas, ka Harijs nesaprot, par ko ir runa. — Milzīgais rēgu suns, kas spokojas kapsētās! Mīļo zēn, tā ir zīme — visbriesmīgākā zīme — nāves zīme!

Harijam vēderā kaut kas apmeta kūleni. Suns no "Nāves zīmju" vāka "Flarišā un Blotā", suns, kuru viņš tika manījis Magnoliju ielas ēnās… Arī Lavendera Brauna aizšāva roku priekšā mutei. Visi raudzījās uz Hariju, visi, izņemot Hermioni, kura bija piecēlusies un aizgājusi profesorei Trilonijai aiz muguras.

—   Man gan nešķiet, ka tas izskatās pēc Baigā, — viņa vienkārši paziņoja.

Profesore Trilonija nopētīja Hermioni ar arvien pieaugošu nepatiku.

—   Piedod, mīļā, bet man ir jāsaka šie vārdi — ap tevi es saskatu ļoti maz auras. Ļoti ierobežotu iespēju uztvert nākotnes svārstības.

Sīmuss Finigens pielieca galvu vispirms uz vienu, tad uz otru pusi.

—  Ja izdara šādi, tas patiešām izskatās pēc Baigā, — viņš sacīja, gandrīz pilnīgi aizmiedzis acis, — taču no šīs puses tas vairāk atgādina ēzeli, — viņš piebilda, pieliecies pa kreisi.

—   Kad reiz jūs beigsiet prātot, vai es miršu vai ne?! — visai klasei uzkliedza Harijs, pats pārsteigts par savu izlēcienu. Tagad visi izvairījās skatīdes uz viņa pusi.

—    Šķiet, mēs varētu ar to arī beigt mūsu šodienas nodarbību, — pagalam noslēpumainā balsī ierunājās profesore Trilonija. — Jā… lūdzu, sakārtojiet savas mantas…

Nebilstot ne vārda, skolēni aiznesa profesorei Trilonijai savas tasītes, salika grāmatas somās un aizvēra pašas somas. Pat Rons vairījās ieskatīties Harijam acīs.

—   Uz tikšanos nākamajā reizē, — tikko dzirdami izdvesa profesore Trilonija, — lai jums laime stāv klāt. Starp citu, — viņa norādīja uz Neviļu, — tu nākamo stundu nokavēsi, tā kā gatavojies strādāt īpaši cītīgi.

Harijs, Rons un Hermione nokāpa lejup pa profesores Trilonijas virvju kāpnēm, un tad, nebilzdami ne vārda, sāka kāpt lejā pa vītņu kāpnēm. Nākamā stunda bija pārvērtības pie profesores

Maksūras. Pagāja tik ilgs laiks, līdz viņi atrada Maksūras klasi, ka viņi dkko paguva uz stundas sākumu, par spīti tam, ka no pareģošanas viņi aizgāja krietni pirms nodarbības beigām.

Harijs apsēdās klases pašās beigās, un tik un tā viņam likās, it kā viņš sēdētu starmešu gaismā. Pārējie klasesbiedri brīdi pa brīdim uzmeta viņam slepus skatienus, it kā viņš varētu kuru katru mirkli saļimt zemē beigts. Viņš pa ausu galam dzirdēja, ko profesore Maksūra stāstīja par zvēromagiem (burvjiem, kuri spēj pēc patikas pārvērsties par dzīvniekiem), un pat kārtīgi neredzēja, kā viņu acu priekšā profesore pārvērtās par strīpainu kaķi ar brillēm līdzīgām līnijām ap acīm.

—    Klausieties, kas gan ar jums visiem šodien noticis? — jautāja profesore Maksūra, ar klusu paukš! pārvērzdamies atkal pati par sevi un nopētīdama klasē sēdošos skolniekus. — Tas būtībā, protams, nemaz nav tik svarīgi, tomēr šī ir pirmā reize, kad mana pārvēršanās nav sacēlusi aplausu vētru klasē.

Visu sejas atkal pievērsās Harijam, taču neviens nebilda ne vārda. Tad roku pacēla Hermione.

—   Profesore, ja drīkst, mums tikko bija pirmā pareģošanas stunda, un mēs lasījām tējas biezumos, taču tad…

—  Ak, protams, — profesore Maksūra viņu pārtrauca, pēkšņi saraukdama pieri. — Grendžeras jaunkundz, varat vairāk neko nepaskaidrot. Sakiet, kuram no jums ir jāmirst šogad?

Visi sēdēja, piekaluši skatienus pasniedzējai.

—   Man, — beidzot atbildēja Harijs.

—   Skaidrs, — noteica profesore Maksūra, pievērsdama Harijam savas spožās acis. — Tad jums, Poter, būtu vērts atminēties, ka Sibilla Trilonija kopš savas ierašanās šajā skolā ik gadus ir pareģojusi kāda audzēkņa nāvi. Visi "nolemtie" vēl arvien ir dzīvi un veseli. Nāves zīmju saskatīšana ir profesores Trilonijas iecienītais jaunas klases sveikšanas paņēmiens. Ja vien es nebūtu cieši apņēmusies nekad nerunāt neko sliktu par saviem darbabiedriem… — profesore Maksūra aprāvās, un bērni redzēja, kā viņas nāsis nobāl. Pēc mirkļa, jau mierīgāk, viņa turpināja: — Pareģošana ir viena no neprecīzākajām maģijas jomām. Nevēlos slēpt, ka man tā nepatīk. īsteni pareģi ir ļoti reta parādība, un profesore Trilonija…

Viņa atkal apklusa, tad pilnīgi mierīgā balsī piebilda: — Man šķiet, Poter, ka jūs esat vesels kā rutks, tāpēc ceru, piedosiet man, ja no mājasdarba pildīšanas es jūs neatbrīvošu. Es apsolu, ka tad, ja jūs tomēr izrādīsieties beigts un pagalam, jums tas nebūs jānodod.

Hermione iesmējās. Harijs jutās kādu knipucīti labāk. Tagad, kad maņas nenomāca profesores Trilonijas klases spokaini sarkanā gaisma un apdullinošā smarža, tējas biezumu raksts vairs nelikās tik draudīgs. Tiesa, profesores Maksūras teiktais nebūt nepārliecināja visus. Rons vēl arvien likās noraizējies, bet Lavendera čukstus vaicāja: — Bet kā tad ar Nevila tasīti?

Kad pārvērtību stunda bija galā, trijotne piebiedrojās skolēnu straumei, kas steidzās lejup pa kāpnēm uz Lielo zāli — bija pienācis pusdienu laiks.

—   Ron, pasmaidi, lūdzu, — sacīja Hermione, pastumdama uz zēna pusi sautējuma bļodu. — Tu taču dzirdēji, ko teica profesore Maksūra.

Rons uzlika uz sava šķīvja pāris karotes ēdiena, paņēma rokā dakšiņu, taču pie ēšanas tā arī neķērās.

—    Harij, — viņš klusā, nopietnā balsī vaicāja, — vai tu neesi kaut kur manījis lielu, melnu suni?

—     Esmu gan, — atbildēja Harijs. — Es redzēju kaut ko līdzīgu naktī, kad aizgāju no Dērslijiem.

Rona dakšiņa noklabēja uz galda.

—   Droši vien kāds klaidonis, — mierīgi noteica Hermione.

Rons paskatījās uz Hermioni tā, it kā meitene būtu zaudējusi

prātu.

—    Hermione, ja Harijs ir redzējis Baigo, tad — tad nav lāgā, — viņš sacīja. — Mans… arī mans tēvocis Biliuss reiz to ieraudzīja — un pēc divdesmit četrām stundām viņš bija pagalam!

—    Sagadīšanās, — izklaidīgi noteica Hermione, ieliedama sev ķirbju sulu.

—   Tu nesaproti, par ko tu runā! — iesaucās Rons, kuru pamazām pārņēma dusmas. — Baigie lielāko daļu burvju nobiedē līdz nāvei!

—  Tieši tā, — ar pārākuma apziņu sacīja Hermione. — Viņi ierauga Baigo un nomirst no bailēm. Tātad Baigais nav vis zīme, bet gan nāves cēlonis! Un Harijs vēl arvien ir sveiks un vesels arī tāpēc, ka viņš nav pietiekami stulbs, lai, ieraudzījis suni, nospriestu, tā, pienākusi mana stundiņa nolikt karoti.

Rons bez skaņas nolamājās uz Hermioni, bet meitene tikmēr atvēra savu somu, izvilka jauno aritinantikas grāmatu un atslēja pret sulas krūku.

—   Manuprāt, pareģošana ir gana neskaidra, — viņa noteica, meklēdama nepieciešamo lappusi. — Ja tevi interesē mans viedoklis, pārāk daudz jāpaļaujas uz minējumiem.

—   Kas gan tev bija neskaidrs ar tasītē redzamo Baigo?! — Rons iekarsis jautāja.

—  Tu gan nelikies tik pārliecināts, kad stāstīji Harijam, ka tā esot aita, — mierīgi atbildēja Hermione.

—    Profesore Trilonija teica, ka tev neesot īstās auras! Tevi vienkārši uztrauc tas, ka beidzot ir kāds priekšmets, kas tev nepadodas!

Rons bija aizķēris sāpīgu punktu. Hermione ar tādu sparu trieca pret galdu aritmantikas grāmatu, ka gaļas un burkānu gabaliņi aizlidoja uz visām pusēm.

—   Ja pareģošanā izcilību nozīmē izlikšanās, ka saskatu nāves zīmes tējas lapu kumšķītī, tad es, iespējams, šo priekšmetu drīz vien vairs nemācīšos! Trilonijas stunda bija pilnīgas blēņas salīdzinājumā ar manu aritmandkas nodarbību!

Viņa paķēra savu somu un devās projām.

Rons pārsteigts nolūkojās viņai pakaļ.

—   Par ko gan viņa runāja? — viņš vaicāja Harijam. — Viņa

taču vēl nav bijusi uz aritmandkas nodarbībām?

* * *

Harijs atviegloti uzelpoja, kad pēc pusdienām tika laukā no pils. Vakardienas lietus mākoņi bija izklīduši, un debesis pār skolu pletās skaidras un gaiši pelēkas. Ejot uz pirmo maģisko būtņu kopšanas stundu, zāle zem kājām bija atsperīga un mikla.

Rons un Hermione nesarunājās viens ar otru. Harijs arī klusēja, iedams viņiem blakus lejup pa lēzeno zālienu uz Hagrida būdu, kas slējās pašā Aizliegtā meža malā. Tikai tad, kad viņi ievēroja sev priekšā trīs, ai, cik pazīstamas muguras, viņi saprata, ka šīs nodarbības grifidoriem paredzētas kopā ar slīdeņiein. Malfojs kaut ko enerģiski klāstīja Krabem un Goilam, bet de savukārt brīdi pa brīdim iespurdzās. Harijs gluži labi nojauta, par ko viņi runā.

Hagrids gaidīja skolniekus pie sava namiņa durvīm. Mugurā milzim bija ierastais kurmjādas mētelis, pie kājām tupēja Ilknis, milzīgais medību suns. Likās, Hagrids deg nepacietībā sākt savu pirmo stundu.

—   Nāk šurp, nāk šurp, sāksim kustēt! — viņš sauca, kad beidzamie skolnieki tuvojās būdai. — Man šodien jums sagatavots kas īpašs! Būs lab stunda! Vai visi atnākuš? Tad iesim nu!

Uz mirkli Harijam sametās nelāga dūša, jo viņam likās, ka Hagrids grasās viņus vest uz Aizliegto mežu. Harijs tur bija piedzīvojis gana baismīgu brīžu visai adikušajai dzīvei. Par laimi, Hagrids aizsoļoja garām meža malai, un piecas minūtes vēlāk viņi nonāca pie kaut kā zirgu aplokam līdzīga. Taču aplokā nekā nebija.

—    Sanāk visi ap žogu! — rīkoja Hagrids. — Pārliecinās, ka visi var labi redzēt! Sāks ar to, ka mēs atvērs mūsu grāmats…

—   Kā? — atskanēja Drako Malfoja aukstā, stieptā balss.

—   Ko? — nesaprata Hagrids.

—    Kā lai atver to jūsu grāmatu? — atkārtoja Malfojs. Viņš izņēma no somas savu "Briesmonīgo briesmoņu grāmatu", ko bija aizsējis ar kārtīgu virvi. Arī citi skolnieki sāka vilkt no somām ārā grāmatas — daži, tāpat kā Harijs, bija aizsprādzējuši tās ar siksnu, citi — iestūķējuši īpaši ciešās somās vai aizspieduši ar īpaši lielām skavām.

—    Vai t'… vai t' neviens no jums tā arī nespēj atvērt grāmat? — vaicāja apjukušais Hagrids.

Visi kā viens papurināja galvu.

—  Jums tak tā vienkārši jānoglāst, — sacīja Hagrids, it kā tā būtu pašsaprotamākā lieta pasaulē. — Palūk…

Viņš paņēma Hermiones grāmatu un noplēsa tai aplīmēto rīmlend. Grāmata mēģināja iekost, taču Hagrids pārbrauca ar milzīgu pirkstu tai pār muguriņu, grāmata nodrebinājās, tad pati atvērās un palika mierīgi guļot Hagrida plaukstā.

—    Kādi gan neprašas mēs visi esam! — Malfojs ieņirdzās. — Mums tās vajadzēja vienkārši noglaudīt! Kā gan mums tas neiešāvās prātā?!

—   Man… man tās lieks jancīgs, — Hagrids nedrošā balsī vērsās pie Hermiones.

—   Ak, tik bezgala jancīgas! — Malfojs nelikās mierā. — Ļoti asprātīgi, likt mums iegādāties grāmatas, kas mēģina savam īpašniekam nokost roku!

—    Aizveries, Malfoj, — klusi noteica Harijs. Hagrids izskatījās nospiests, bet Harijs no visas sirds vēlējās, kaut Hagrida pirmā stunda izdotos godam.

—    Labi, — sacīja Hagrids, kurš apjukumā, šķiet, bija piemirsis iecerētās nodarbības plānu, — tātad… tātad jums rokā ir grāmats un… un… tagad jums nepieciešams maģiskās būtnes. Jā. Tad nu es aizieš tām pakaļ. Jūs pagaid tepat…

Viņš iesoļoja Aizliegtajā mežā un pazuda no acīm.

—  Augstā debess, te viss iet uz postu, — skaļi ievaidējās Malfojs. — Tas lamzaks ticis par pasniedzēju. Kad es par to izstāstīšu tēvam, viņu ķers trieka…

—   Aizveries, Malfoj, — Harijs atkārtoja.

—   Uzmanies, Poter, tev aiz muguras ir atprātotājs…

—   Uūūūū! — iespiedzās Lavendera Brauna, norādīdama uz aploka pretējo pusi.

Uz viņu pusi vieglā riksī skrēja kāds ducis pagalam dīvainu radījumu. Tiem bija zirga rumpis, pakaļkājas un aste, bet milzu ērgļa priekškājas, spārni un galvas ar skarbiem tēraudkrāsas knābjiem un lielām, spilgti oranžām acīm. Nagi uz priekškājām bija savu sprīdi gari un izskatījās draudīgi. Katram no radījumiem ap kaklu bija pamatīga ādas siksna, kas savukārt bija piestiprināta garai ķēdei, kuru galus savās varenajās rokās turēja Hagrids — viņš bija ieskrējis aplokā nopakaļ dīvainajiem radījumiem.

—   Uz priekš! — viņš ieaurojās, sapurinādams ķēdes un mudinādams dzīvniekus pieiet tuvāk žogam tur, kur bija sapulcējušies skolēni. Visi atkāpās pāris soļu nostāk, kad piesteidzās Hagrids un piesēja radījumus pie žoga.

—   Zirgērgļi! — Hagrids laimīgi nokliedzās, ar roku norādīdams uz dzīvniekiem. — Skaisti, vai ne?

Harijs savā ziņā saprata, ko Hagrids gribēja sacīt. Tad, kad pārgāja pirmais pārsteiguma šoks, ieraugot radījumu, kas bija pa pusei zirgs, pa pusei putns, tu, cilvēks, varēji sākt priecāties par zirgērgļu spožo apspalvojumu, kas gluži nemanāmi pārgāja no putna spalvām uz zirga īsajiem matiņiem. Turklāt vai katrs zirgērglis bija citā krāsā: te bija gan negaisa pelēks, gan bronzas, gan iesārti salns, gan spoži kastaņbrūns, gan tintes melnuma dzīvnieks.

—  Tātad, — sacīja Hagrids, saberzēdams rokas un uzsmaidīdams visiem bērniem, — ja jūs vēls, varat panākt mazliet tuvāk…

Tomēr neviens īpaši nerāvās uz priekšu. Tad Harijs, Rons un Hermione uzmanīgi piegāja pie žoga.

—   Pirmais, jāatcers, ka zirgērglis ir lepns dzīvnieks, — skaidroja Hagrids. — To var viegli aizvainot, to zirgērgli. Nekad nepazemo viņu, tā var izrādīdes beidzamā lieta, ko tu dzīvē dar.

Malfojs, Krabe un Goils neklausījās. Viņi pusbalsī kaut ko sprieda savā starpā, un Harijam radās nelāgas aizdomas, ka viņi prāto, kā labāk izjaukt stundu.

—    Vienmēr jāpagaid, lai zirgērglis izdar pirmo kustību, — Hagrids turpināja. — Tas ir pieklājīgi, vai saprot? Jūs paejat uz viņa pus, tad jūs paklanās, un gaid. Ja arī viņš paklanās. Ja arī viņš paklanās, drīkst viņam pieskarties. Ja nu viņš nepaklanās, tad taisās, ka tiek, jo tie nagi ir diezgan as.

—   Tā… kurš sāks pirms?

Vairākums skolēnu pakāpās tālāk atpakaļ. Pat Harijs, Rons un Hermione nejutās īsti droši. Zirgērgļi mētāja baismīgā izskata galvas un plivināja varenos spārnus. Nelikās gan, ka tiem patika šī pastaiga pavadā.

—   Vai tiešām nav nevien? — Hagrids vēlreiz lūdzoši jautāja.

—   Els mēģināšu, — sacīja Harijs.

Viņam aiz muguras kāds skaļi ievilka elpu, un Lavendera un Parvati vienā balsī nočukstēja: — Ak, nē, Harij, atceries savus tējas biezumus!

Harijs izlikās nedzirdam šos vārdus un pārkāpa pāri aploka žogam.

—  Tev, Harij, ir īsta vīra dūša, — nopriecājās Hagrids. — Nāc te — paskatīsies, kā tu tiks galā ar Svītknābi.

Milzis atraisīja vienu no ķēdēm un pavilka uz savu pusi pelēko zirgērgli. Tad Hagrids noņēma tam ādas kaklasiksnu. Pārējie skolēni aiz žoga skatījās, aizturējuši elpu. Malfoja seju bija sašķobījusi neganta grimase, un acu vietā rēgojās vien šauras spraudziņas.

—  Mierīgi, Harij, — klusām sacīja Hagrids. — Ieskaties viņam acīs, labi, tagad mēģin nemirkšķināt — zirgērglis tev neuzticēsies, ja pārāk daudz mirkšķinās…

Tūlīt pēc šiem vārdiem Harijam sāka asarot acis, taču viņš paturēja tās vaļā. Švītknābis pagrieza savu milzīgo galvu ar aso knābi uz zēna pusi un vēroja viņu ar niknu, oranžu aci.

—   Pietiek, — sacīja Hagrids. — Pietiek, Harij… tagad paklanies…

Harijs īpaši nevēlējās atklāt Svītknābja priekšā savu neaizsargāto kaklu, tomēr viņš izdarīja, kā viņam lika Hagrids. Zēns viegli paklanījās un tad atkal pacēla acis.

Zirgērgļa skatienā jautās augstprātība. Tas nekustējās.

—  Ak, — Hagrida balsī jaudās uztraukums. — Labi — kāpies atpakaļ, tagad, Harij, lēniņām…

Bet tad, Harijam par milzīgu pārsteigumu, zirgērglis salieca savu priekškāju zvīņainos ceļgalus — tas izskatījās pēc savāda knikša.

—     Lieliski, Harij! — sajūsmā iesaucās Hagrids. — Labi, tagad tu var pieskarties viņam! Drošāk, noglāst šim knābi!

Kaut arī Hariju nepameta sajūta, ka patīkamāka balva būtu atkāpšanās, viņš lēnām piegāja pie zirgērgļa un pastiepa roku uz varenā dzīvnieka pusi. Viņš vairākas reizes noglāstīja knābi, un zirgērglis laiski aizvēra acis, it kā glāsti viņam varen ietu pie sirds.

Skolēni sāka aplaudēt, tikai Malfojs, Krabe un Goils izskatījās pagalam vīlušies un pat nepasmaidīja.

—  Tā, Harij, — Hagrids aizrāvies turpināja, — man izskatās, ka viņš var ļaut tev pajāt ar!

Tas nu bija mazliet biedējošs pārsteigums. Tiesa, lidošana uz slotaskāta zēnam padevās gluži labi, tomēr pārliecības, ka zirgērglis būs tikpat ērts un viegli vadāms, viņam nebija.

—   Mugurā kāpj šitā, kāju liekot bišķ aiz spārna locītavs, — pamācīja Hagrids, — un skaties, neizrauj kād spalv, tas viņam nepatiks…

Harijs uzlika kāju uz Švītknābja spārna un uzvilkās tam mugurā. Zirgērglis piecēlās stāvus. Harijs īsti nesaprata, kur turēties, — viņa priekšā bija vienas vienīgas spalvas.

—   Uz priekš! — ieaurojās Hagrids un uzšāva zirgērglim pa pēcpusi.

Pēkšņi abās pusēs Harijam papletās divpadsmit pēdu gari spārni. Zēns tikko paguva satvert zirgērgli aiz kakla — un nu jau viņš kopā ar vareno radījumu šāvās augšup. Ar slotaskātu to pat nevarēja salīdzināt, un Harijs gluži labi zināja, kuram lidošanas veidam viņš deva priekšroku. Zirgērgļa spārni neomulīgi sitās zēnam abās pusēs, brīdi pa brīdim aizķerot viņa kājas un liekot justies, ka viņu varētu nosviest. Spožās spalvas slīdēja, taču Harijs neuzdrošinājās pieķerties pie zirgērgļa kakla stiprāk. Atšķirībā no divtūkstošā nimba vienmērīgā lidojuma, tagad viņš šūpojās te uz priekšu, te uz atpakaļu, jo pie katra spārnu vēziena zirgērgļa pēcpuse te pacēlās, te nolaidās.

Švītknābis vienreiz aplaidās apkārt aplokam un tad sāka tuvoties zemei. No tā jau Harijs bija baidījies — gludajam kaklam slīgstot arvien zemāk, zēns atliecās atpakaļ, jo likās, ka viņš tūlīt pārslīdēs pāri dzīvnieka knābim. Tad uz zemes nodimdēja četras slikti saskaņotās kājas, un Harijs paguva atliekties, tikko noturoties zirgērglim mugurā.

—    Labi pastrādāts, Harij! — nodārdēja Hagrida pērkonīgā balss, bet visi skolēni, izņemot Malfoju, Krabi un Goilu, aplaudēja. — Kurš vēl grib palidot?

Harija panākumu iedvesmoti, skolēni uzmanīgi pārkāpa pāri aploka žogam. Hagrids citu pēc cita atraisīja zirgērgļus, un drīz vien aplokā bērni mazliet nervozi klanījās dzīvnieku priekšā. Nevils vairākas reizes metās projām no sava zirgērgļa, jo tam, šķiet, nenāca ne prātā locīt ceļus. Rons un Hermione nodarbojās ar kastaņkrāsas zirgērgli, bet Harijs tikmēr vēroja notiekošo.

Malfojs, Krabe un Goils bija pārņēmuši Svītknābi. Svītknābis bija atbildējis Malfoja sveicienam, un tagad Drako, nicīgi viebdamies, glaudīja zirgērgļa knābi.

—   Tas ir pagalam vienkārši, — Malfojs vāvuļoja, gan pietiekami skaļi, lai Harijs to varētu saklausīt. — Ja reiz to spēja pat Poters, citādi nemaz nevarēja būt… Varu saderēt, ka tu nemaz neesi bīstams, ko? — Drako vērsās pie zirgērgļa. — Tu taču neesi bīstams, tu pretīgais milzu lempi?

Nākamajā mirklī gaisā nozibēja tēraudcietie nagi, Malfojs skaļi iespiedzās — un tad jau Hagrids pūlējās atkal aplikt Svītknābim ap kaklu siksnu, bet zirgērglis tikmēr vēl cirta nagus uz Malfoja pusi. Drako sakņupis gulēja zālē, un uz viņa drānām 1āsmoja asinis.

—   Es mirstu! — auroja Malfojs, iedvešot paniku visai klasei. — Es mirstu, paskatieties uz mani! Tas lops nogalināja mani!

—   Tu nemirst gan! — noteica nobālušais Hagrids. — Nāk kāds man palīgā… jādabū šis laukā…

Hermione skriešus metās atvērt vārtus, bet Hagrids tikmēr viegli pacēla Malfoju uz rokām. Kad milzis gāja garām, Harijs ievēroja, ka Malfoja rokā ir gara, dziļa brūce, no kuras gāzās asinis. Hagrids ar zēnu uz rokām steidzās augšup pa nogāzi uz pili.

Satriektie skolēni, kas bija piedalījušies maģisko būtņu kopšanas stundā, vilkās milzim nopakaļ. Slīdeņi kliegšus cits caur citu lamāja Hagridu.

—   Viņš būtu jāatlaiž uz līdzenas vietas! — asarām sprāgstot no acīm, sauca Pansija Pārkinsone.

—   Tā bija Malfoja vaina! — asi iebilda Dīns Tomass. Krabe un Goils draudīgi sasprindzināja muskuļus.

Visi uzkāpa pa akmens pakāpieniem un nonāca tukšajā Ieejas zālē.

—   Iešu palūkoties, kā viņam klājas! — sacīja Pansija, un pārējie noskatījās, kā viņa uzskrien augšā pa marmora kāpnēm. Slīdeņi, vēl arvien sačukstoties par Hagridu, pagriezās uz savas pazemes koptelpas pusi. Harijs, Rons un Hermione devās augšup pa trepēm uz Grifidora torni.

—   Kā jūs domājat, vai Drako izveseļosies? — nemierīgi vaicāja Hermione.

—   Protams, viņš būs sveiks un vesels. Pomfreja madāma tos pušumus sadziedēs vienā acumirklī, — sacīja Harijs, kuru slimnīcas pārzine ar savām burvestībām bija salāpījusi krietni nopietnākos gadījumos.

—   Nelāgi, ka tas gadījās Hagrida pirmajā stundā, ko? — arī Rons izskatījās nobažījies. — Nešaubos, ka Malfojs vēl pabojās viņam dzīvi…

Kad pienāca vakariņu laiks, draugi atsteidzās uz Lielo zāli gandrīz vai paši pirmie, jo cerēja tur satikt Hagridu, tomēr milzi nekur nemanīja.

—   Viņu taču neatlaidīs, vai ne? — uztraukusies jautāja Hermione, pat nepieskardamās savam liellopu gaļas un aknu pudiņam.

—   Cerams, ka ne, — sacīja Rons, kurš arī neēda.

Harijs tikmēr vēroja Slīdeņa galdu. Krietns pulciņš, kurā manīja arī Krabi un Goilu, sēdēja, sabāzuši galvas cieši kopā un par kaut ko aizrautīgi sprieda. Hariju pārņēma nelāgas aizdomas, ka viņi apspriež savu versiju par to, kā Malfojs ticis pie sava ievainojuma.

—   Nevar teikt, ka pirmā diena pēc atgriešanās nebūtu bijusi interesanta, — drūmi noteica Rons.

Pēc vakariņām viņi atgriezās ļaužu pilnajā Grifidora koptelpā un mēģināja ķerties pie profesores Maksūras uzdotā mājasdarba, taču draugi cits pēc cita atrāvās no grāmatām, lai atkal un atkal palūkotos ārā pa torņa logu.

—  Hagrida namiņa logā deg gaisma, — pēkšņi ieminējās Harijs.

Rons uzmeta skatienu savam pulkstenim.

—   Ja mēs pasteigtos, mēs varētu noskriet lejā un apraudzīt viņu, vēl ir diezgan agrs…

—   Nezinu gan, — lēni novilka Hermione, un Harijs redzēja, cik bažīgi draudzene skatās uz viņu.

—   Man taču ir atļauts staigāt pa skolas teritoriju, — viņš uzsvērti atgādināja. — Siriuss Bleks taču nav ticis garām atprātotājiem?

Nolikuši skolas lietas, viņi izlīda pa portreta caurumu un laimīgā kārtā ceļā līdz ārdurvīm nevienu nesatika, jo īsti pārliecināti, vai vakarā drīkst atrasties ārpus pils, viņi tomēr nebija.

Zāle vēl arvien bija slapja un puskrēslā izskatījās gandrīz melna. Nonākuši līdz Hagrida būdai, viņi pieklauvēja pie durvīm, un aiz tām atskanēja aizsmakusi balss: — Nāk iekš!

Hagrids sēdēja pie noberztā koka galda, izmeties kreklā. Ilknis, lielais medību suns, bija ielicis galvu milzim klēpī. Atlika tikai uzmest Hagridam vienu skatienu, lai saprastu, ka viņš ir krietni iedzēris. Viņa priekšā noliktais alvas kauss bija teju spaiņa lielumā. Likās, milzis nespēj īsti nofokusēt skatienu uz atnācējiem.

—    Laikam tak rekords, — viņš aizsmacis novilka, sapratis, kas viņu apciemojis. — Nedomāj gan, ka šiem kādreiz bijs pasniedzējs, kas noturējies tik vienu dienu.

—   Tevi, Hagrid, neviens nav adaidis! — Hermionei aizrāvās elpa.

—      Pagaidām, — noņurdēja izmisušais milzis, ieraudams pamatīgu malku nezināmas dziras no kausa. — Bet tas tik laika jautājums, ko, pēc tam, kad Malfojs…

—    Kā viņš jūtas? — vaicāja Rons, kad visi bija apsēdušies. — Tas taču nebija nekas nopietns?

—    Pomfreja madāma sadakterēj šo, cik labi spēj, — smagi nopūzdamies, turpināja Hagrids, — bet šis dk bļauj, ka sāp… viss satīts saitēs… vaid…

—   Viņš tēlo, — Harijs stingri noteica. — Pomfreja madāma spēj izārstēt visu. Pagājušajā gadā viņa ataudzēja vai pusi manu kaulu. Malfojs laikam nolēmis izspiest no šī pārpratuma visu, uz ko būs spējīgs.

—    Protams, par nelaimi ziņots skolas padomei, — sacīja satriektais Hagrids. — Viņi uzskat, ka esu sācs par strauju. Vajdzējs atstāt zirgērgļus vēlākam laikam… sākumā ņemt trīctārpus vai ko tamlīdzīgu… es bij iedomājs, ka tā varētu būt laba pirmā stunda… pats pie visa esu vainīgs…

—    Tā bija tikai un vienīgi Malfoja vaina, Hagrid! — pārliecināti iebilda Hermione.

—   Mēs visu redzējām, — piekrita Harijs. — Tu teici, ka zirgērglis var uzbrukt, ja tu viņu apvaino. Ja Malfojs neklausījās, tā ir viņa problēma. Mēs izstāstīsim Dumidoram, kā viss notika īstenībā.

—   Jā, Hagrid, neuztraucies, mēs nāksim tev talkā, — sacīja Rons.

No Hagrida vaboļu melnuma acu sakrunkotajiem kaktiņiem sāka ritēt asaras. Viņš sagrāba Hariju un Ronu ap pleciem un cieši saspieda tā, ka nobrakšķēja zēnu kauliņi.

—     Man šķiet, ka tu, Hagrid, jau esi izdzēris pietiekami daudz, — aizbildnieciski noteica Hermione. Viņa paņēma no galda milzīgo kausu un iznesa pa durvīm, lai izlietu saturu zemē.

—   Nu, varbūt viņai taisnība, — piekrita Hagrids, atlaizdams Hariju un Ronu. Abi zēni parāvās tālāk no milža, berzēdami ribas. Hagrids pieslējās no krēsla un zvāļodamies izgāja pa durvīm pakaļ Hermionei. Atskanēja skaļš šļaksts.

—   Ko viņš izdarīja? — satraukti jautāja Harijs, kad Hermione ienāca atpakaļ namiņā ar tukšo kausu rokās.

—  Iebāza galvu ūdens mucā, — paskaidroja Hermione, nolikdama kausu tālāk no acīm.

Vēl pēc mirkļa būdā, slaucīdams acis, atgriezās arī Hagrids. No garajiem matiem un bārdas pilēja ūdens.

—  Tā, nu jau būs labāk, — viņš sacīja un, sapurinājis galvu pa suņu modei, apšļakstīja visus pārējos. — Klau, tas bij labi, ka atnācāt apraudzīt mani, es tiešām…

Tad Hagrids sastinga, blenzdams uz Hariju tā, it kā tikko būtu pamanījis zēnu.

—    KO, TAVUPRĀT, TU TE DAR, KO?! — viņš ieaurojās tik pēkšņi, ka trijotne palēcās vai pēdu gaisā. — TU, HARIJ, NEDRĪKST KLAIŅĀT APKĀRT PĒC TUMSAS IESTĀŠANĀS! UN JŪS ABI?! KĀPĒC ŠIM ĻĀVĀT?!

Hagrids platiem soļiem piegāja pie Harija, sagrāba zēnu pie rokas un aizrāva uz durvju pusi.

—   Ejam! — Hagrids dusmīgi pavēlēja. — Es aizvedīš jūs visus atpakaļ uz pili, un lai es vairs nekad neredzēt jūs klīstam apciemot mani pēc saules rieta. Es neesu tā vērts!

SEPTĪTA NODAĻA BUBULIS DRĒBJU SKAPĪ

Malfojs paradījās tikai vēlu ceturtdienas pēcpusdiena, kad slīdeņi un grifidori jau bija aizvadījuši pirmo

no divām mikstūru stundām. Viņš iestreipuļoja pazemes telpā. Labā roka bija ievīstīta apsējos līdz pat plecam un iekārta saitē. Harijs tūlīt nosprieda, ka Drako tēlo varoni, kas palicis dzīvs pēc briesmīgas kaujas.

—   Kā tu, Drako, jūties? — ievaimanājās Pansija Pārkinsone. — Vai briesmīgi sāp?

—   Sāp gan, — atbildēja Malfojs, savilkdams seju varonīgā izteiksmē. Taču, kad Pansija pavērās uz pretējo pusi, Harijs pamanīja, kā Malfojs piemiedz ar aci Krabem un Goilam.

—   Sēdieties, sēdieties, — laiski noteica profesors Strups. Harijs un Rons zīmīgi saskatījās. Ja viņi būtu nokavējuši

stundas sākumu, Strups nu nekādi nebūtu apmierinājies ar "sēdieties" — visdrīzāk, viņus sodītu ar kādu pēcstundu darbu. Tomēr Strupa stundās Malfojam tika piedots itin viss, jo Strups bija Slīdeņa nama galva un, kā likums, pret saviem skolēniem vienmēr izturējās krietni labāk nekā pret citu namu audzēkņiem.

—   Pasniedzēj, — Malfojs vērsās pie profesora, — pasniedzēj, rokas dēļ man nepieciešams kāds, kas palīdzētu sagriezt pīpeņu saknes…

—    Vīzlij, sagriez Malfoja saknes, — nepacēlis acis, nokomandēja Strups.

Rons piesarka ķieģeļa sarkanumā.

—   Ar tavu roku viss ir kārtībā, — viņš uzšņāca Malfojam.

Malfojs galda otrā pusē nomēdījās.

—   Vīzlij, tu taču dzirdēji, ko teica profesors Stmps, sagriez šīs saknes.

Rons paķēra nazi, pavilka Malfoja saknes uz savu pusi un sāka tās nevērīgi skaldīt nevienādos klučos.

—    Profesor, — it kā vienaldzīgi ierunājās Malfojs, — pasniedzēj, Vīzlijs bojā manas saknes.

Strups pienāca pie abu galda, pablenza pāri savam kumpajam degunam uz saknēm, tad no garo, taukaino un melno matu apakšas nelāgi uzsmaidīja Ronam.

—   Vīzlij, apmaini savas saknes ar Malfoju.

—   Bet, pasniedzēj…

Pēdējo stundas ceturksni Rons bija pavadījis, rūpīgi kapājot savas saknes glītos, vienādos gabaliņos.

—   Tūlīt apmaini, — Strups viņu draudīgi pārtrauca.

Rons pagrūda savas glīti sagrieztās saknes uz Malfoja pusi, tad pats vēlreiz ķērās pie naža.

— Un, profesor, vai kāds nevarētu nomizot šo čokurvīģi? — Malfoja balsī gluži labi varēja nojaust ļaunus smieklus.

—   Poter, tu vari nomizot Malfoja čokurvīģi, — sacīja Strups, veltīdams Harijam riebuma pilno skatienu, kādu mikstūru profesors vienmēr pietaupīja īpaši viņam.

Harijs paņēma Malfoja čokurvīģi, bet Rons tikmēr ķērās labot, kas bija labojams ar saknēm, kuras viņam tagad nācās izmantot. Harijs nomizoja čokurvīģi, cik ātri vien spēja, un, nebildis ne vārda, pārmeta to pāri galdam uz Malfoja pusi. Malfojs smīnēja bezkaunīgāk nekā jebkad iepriekš.

—  Vai beidzamā laikā esat satikuši savu draudziņu Hagridu? — Drako klusi jautāja.

—   Tev gar to nav nekādas darīšanas, — satraukti atbildēja Rons, nepaceldams acis no saknēm.

—    Baidos, ka viņš skolotāja krēslā īpaši ilgi vairs nenoturēsies, — sacīja Malfojs ar uzspēlētām skumjām balsī. — Tēvu mans savainojums diez ko neiepriecināja…

—    Parunā tikai, Malfoj, un tu tiksi pie īstiem savainojumiem, — noņurdēja Rons.

—   …viņš izteica savu neapmierinātību skolas padomes locekļiem. Un Burvestību ministrijai. Tēvs, starp citu, ir visai ietekmīgs cilvēks. Un šāds paliekošs sakropļojums… — viņš ļoti dziļi un ļoti teatrāli nopūtās, — kas zina, vai mana roka kādreiz vispār sadzīs?

—   Tad tāpēc tu spēlē šo teātri, — nomurmināja Harijs un nejauši nogrieza galvu jau beigtam tārpam — zēns bija tik dusmīgs, ka viņam drebēja rokas. — Tu gribi panākt, lai Hagridu atlaiž no darba.

—   Nu, — novilka Malfojs un tad čukstus turpināja, — daļēji tāpēc, Poter. Tomēr tas nebūtu vienīgais ieguvums. Vīzlij, sagriez manus tārpus!

Pāris kadu tālāk Neviļam brieda nepatikšanas. Mikstūru stundās Nevils burtiski sabruka. Šajā priekšmetā viņam bija vissliktākās sekmes, un Lēniņa neaprakstāmās bailes no profesora Strupa padarīja stāvokli vēl desmitkārt ļaunāku. Viņa mikstūra, kurai vajadzēja būt spoži, luminiscējoši zaļai, bija…

—    Oranža, Lēniņ, — sacīja Strups, iesmalstījis kausiņu ar šķidrumu un ļaudams tam tecēt atpakaļ katlā, lai par Nevila neveiksmi varētu pārliecināties visa klase. — Oranža. Saki, puis, vai tavā biezajā paurī kaut ko ir iespējams ieborēt? Vai tad tu nedzirdēji, kā es gluži skaidri piekodināju, ka nepieciešama tikai viena žurkas liesa? Vai tad es saprotami nepateicu, ka būs gana ar pāris pilieniem no dēlēm izspiestās sulas? Kā man jārīkojas, lai tu, Lēniņ, kaut mazdrusciņ saprastu?

Nevils nosarka un drebēja pie visām miesām. Izskatījās, ka viņš tūlīt sāks raudāt.

—    Lūdzu, pasniedzēj, — ierunājās Hermione, — lūdzu, es varētu palīdzēt Neviļam izlabot kļūdas…

—   Šķiet, es nelūdzu, lai jūs, Grendžeras jaunkundz, atkal sāktu plātīties, — ledainā balsī noteica Strups, un Hermione nosarka tikpat koši kā Nevils. — Lēniņ, stundas beigās mēs iebarosim dažas šīs mikstūras lāses tavam krupim un paskatīsimies, kas notiek. Varbūt tas iedvesmos tevi turpmāk rūpīgāk uzklausīt manus norādījumus.

Strups aizgāja tālāk, atstādams pārbiedēto Neviļu gluži bez elpas.

—   Palīdzi man! — viņš novaidējās, vērsdamies pie Hermiones.

—   Ei, Harij, — pieliekdamies, lai aizņemtos Harija vara svariņus, ierunājās Šīmuss Finigens, — vai tu dzirdēji jaunumus? Šorīt "Dienas Pareģī" bija rakstīts, ka it kā esot manīts Siriuss Bleks.

—    Kur tad? — vienā balsī iesaucās Harijs un Rons. Galda otrā pusē galvu pacēla arī Malfojs — viņš uzmanīgi klausījās.

—   Ne īpaši tālu no šejienes, — turpināja Šīmuss, — viņš izskatījās satraucies. — Viņu esot redzējusi kāda vientiese. Protams, viņa īsti nesaprata, par ko ir runa. Vientieši domā, ka viņš ir parasts noziedznieks. Tā nu sieviete esot piezvanījusi pa policijas karsto tālruni. Tiesa, kad ieradās Burvestību ministrijas pārstāvji, no Bleķa tur vairs nebija ne vēsts.

—   Ne īpaši tālu no šejienes… — novilka Rons, zīmīgi paskatīdamies uz Hariju. Tad Rons pagriezās un ieraudzīja, ka Malfojs viņus cieši vēro. — Ko, Malfoj? Vai vajag vēl kaut ko nomizot?

Taču Malfoja acis ļauni spīdēja, un tās bija piekaltas Harijam. Drako pārliecās pāri galdam.

—   Ko, Poter, vai domā noķert Bleķu viens pats?

—  Jā, protams, — nevērīgi izmeta Harijs.

Malfoja plānās lūpas savilkās viltīgā smīnā.

—   Protams, es tavā vietā, — Drako klusiņām piebilda, — jau sen kaut ko būtu iesācis. Es nesēdētu skolā kā tāds paipuisīds. Es mēģinātu sadzīt viņa pēdas.

—   Par ko tu tur runā, Malfoj? — asi jautāja Rons.

—   Vai tad tu nezini, Poter? — tikko dzirdami izdvesa Malfojs, un viņa blāvās acis samiedzās šaurās spraudziņās.

—   Kas man būtu jāzina?

Malfojs klusiņām ņirdza.

—   Varbūt tu vienkārši nevēlies riskēt ar savu galvu, — Drako turpināja. — Sak, lai atprātotāji tiek ar visu galā, ko? Taču es tavā vietā alktu atriebties, es pats atrastu, kur viņš slēpjas.

—    Par ko tu runā? — vēlreiz, nu jau dusmīgi jautāja Harijs, taču tajā brīdī klasē atskanēja Strupa balss. — Visām sastāvdaļām jau vajadzētu būt mikstūrā. Šim šķīdumam, pirms to var dzert, vēl kādu brīdi jāpavārās uz mazas uguns. Kamēr tas virst, sakārtojiet savas mantas, un tad mēs pārbaudīsim mikstūras iedarbīgumu uz Lēniņa…

Krabe un Goils atklāti smējās, vērodami, kā Nevils svīzdams drudžaini maisa savu brūvējumu. Hermione murmināja viņam pēdējos norādījumus, cenzdamās, lai to nepamanītu Strups. Harijs un Rons salika atpakaļ vietā neizmantotās izejvielas un aizgāja uz telpas stūri, lai akmens izlietnē nomazgātu rokas un maisāmās karotes.

—    Ko gan Malfojs tur runāja? — Harijs čukstus jautāja Ronam, palikdams rokas zem ledainās ūdens straumes, kas gāzās no kāda mītiska briesmoņa pavērtās mutes. — Kāpēc man būtu jāatriebjas Blekam? Viņš man neko ļaunu nav nodarījis — vismaz pagaidām ne.

—   Viņš atkal kaut ko perina, — nikni noteica Rons, — viņš vēlas panākt, lai tu izdarītu kādu muļķību…

Kad līdz stundas beigām bija palikušas vairs tikai dažas minūtes, Strups piegāja pie Nevila, kurš vēl arvien līkņāja ap savu katlu.

—    Visi sastājieties aplī, — melnajām acīm spīdot, sacīja Strups, — un paskatīsimies, kas notiks ar Lēniņa krupi. Ja viņam ir izdevies pagatavot rūkšanas šķīdumu, krupis pārvērtīsies par kurkuli. Ja — un par to es nešaubos — viņš visu ir salaidis dēlī, krupis visticamāk tiks noindēts.

Grifidori vērās notiekošajā bailēs paplestām acīm. Slīdeņi turpretī raudzījās uz to kā uz aizraujošu izrādi. Strups paņēma krupīti Trevoru kreisajā rokā un iemērca mazu karotīti Nevila virumā, kas tagad bija zaļā krāsā. Profesors iepilināja dažus pilienus Trevora rīklē.

Iestājās klusums. Nevils norīstījās. Tad atskanēja kluss paukšķis, un Strupa plaukstā locījās kurkulis Trevors.

Grifidori sāka aplaudēt. Strups izskatījās visai sapīcis. Viņš izvilka no kabatas mazu pudelīti un uzlēja mazliet šķidruma Trevoram — un vēl pēc acumirkļa pasniedzējam uz plaukstas atkal sēdēja pieaudzis krupis.

—   Es noņemu Grifidoram piecus punktus, — paziņoja Strups, ar šiem vārdiem nodzēsdams smaidus grifidoru sejās. — Es lūdzu jums, Greindžeras jaunkundz, nepalīdzēt Lēniņām. Stunda beigusies.

Harijs, Rons un Hermione mēroja pakāpienus, kas veda uz Ieejas zāli. Harijs vēl arvien prātoja par Malfoja teikto, bet Rons tikmēr lādējās par Strupa rīcību.

—   Noņemt Grifidoram piecus punktus tikai par to, ka mikstūra izdevās pareizi! Kāpēc tu, Hermion, nesameloji un nepateici, ka Nevils visu izdarījis pats?!

Hermione neatbildēja. Rons atskatījās.

—   Kur viņa palika?

Arī Harijs pagriezās. Tagad viņi stāvēja kāpņu pašā augšgalā un vēroja, kā pārējie klasesbiedri paiet garām un dodas uz Lielo zāli pusdienot.

—   Viņa nāca mums deši aiz muguras, — brīnījās Rons.

Viņiem garām pagāja Malfojs, ar Krabi vienā un Goilu otrā

pusē. Viņš veltīja Harijam nicīgu vīpsnu un tad pagaisa.

—   Tur jau viņa nāk, — sacīja Harijs.

Steigdamās augšup pa kāpnēm, Hermione likās viegli aizelsusies. Vienā rokā viņa turēja somu, bet ar otru viņa, šķiet, pieturēja kaut ko zem skolas drēbēm paslēptu.

—   Kā tev tas izdevās? — vaicāja Rons.

—    Kas tad? — nostādamās zēniem līdzās, Hermione atbildēja ar pretjautājumu.

—   Tu visu laiku nāci mums cieši aiz muguras, bet tad pēkšņi izrādījies atkal pašā apakšā.

—    Ko? — Hermione izskatījās mazliet apjukusi. — Ak… es piemirsu klasē vienu lietu. To tik nē…

Henniones somai bija pārplīsusi vīle. Hariju tas nebūt nepārsteidza, tik ļoti tā bija piebāzta ar savu duci lielu un smagu grāmatu.

—   Kāpēc tu tās visas staipi sev līdzi? — Rons viņai vaicāja.

—   Tu jau zini, cik daudzus priekšmetus es apgūstu, — sacīja Hermione, cenzdamās atgūt elpu. — Vai tu varētu paturēt šīs grāmatas.

—    Paklau… — Rons pagrieza iedotos sējumus, lai varētu izlasīt nosaukumus uz muguriņām, — šodien taču tev nav neviena no šīm nodarbībām. Pēcpusdienā palikusi vien aizsardzība pret tumšajām zintīm.

—Jā, tiešām, — Hermione izvairīgi noteica — un salika visas grāmatas atpakaļ somā. — Ceru, ka pusdienās būs kaut kas garšīgs. Esmu izbadējusies, — meitene piebilda un aizsoļoja uz Lielās zāles pusi.

—   Vai tev nešķiet, ka Hermione kaut ko no mums slēpj? — Rons jautāja Harijam.

Kad skolnieki sapulcējās uz šīgada pirmo aizsardzību pret tumšajām zintīm, profesoru Vilksonu nekur nemanīja. Bērni sasēdās klasē, izņēma mācību grāmatas, spalvas un pergamenta rituļus un sāka savā starpā pļāpāt, līdz pasniedzējs beidzot ienāca telpā. Vilksons tikko jaušami pasmaidīja un nolika savu daudzcietušo portfeli uz skolotāja galda. Profesors izskatījās diezgan noskrandis, tāpat kā parasti, tomēr viņa veselība kopš brauciena vilcienā likās uzlabojusies, it kā viņš būtu ticis pie pāris sātīgām maltītēm.

—     Labdien, — viņš sacīja. — Esiet tik laipni un ielieciet grāmatas atpakaļ somās. Šodien mums būs praktiska nodarbība. Jums būs nepieciešami tikai zižļi.

Liekot grāmatas somās, skolnieki klasē pārsteigti saskatījās. Nekad iepriekš aizsardzībā pret tumšajām zintīm viņiem nebija nācies piedzīvot praktisku nodarbību, ja vien neņēma vērā neaizmirstamo stundu, kad iepriekšējais skolotājs atnesa uz klasi veselu būri ar laumiņām un izlaida tās brīvībā.

—   Tā, — noteica profesors Vilksons, kad redzēja, ka visi ir gatavi, — tagad, lūdzu, sekojiet man!

Apmulsuši, tomēr ieintriģēti, bērni piecēlās no savām vietām un izgāja no klases pakaļ profesoram Vilksonam. Viņš devās uz priekšu pa tukšu gaiteni, tad nogriezās. Pirmais, ko viņi ieraudzīja, bija poltergeists Pīvzs, kurš karājās gaisā ar galvu uz leju un bāza tuvāko durvju atslēgas caurumā košļājamo gumiju.

Pīvzs pacēla galvu tikai tad, kad profesors Vilksons bija pāris soļu attālumā. Tad poltergeists pakustināja kāju līkos pirkstus un sāka aurot dziesmeli.

—  Viltnieks, vilciens Vilksons, — Pīvzs dziedāja. — Viltnieks, vilciens Vilksons, viltnieks, vilciens Vilksons…

Kaut arī Pīvzs vienmēr bija rupjš un grūti valdāms, pret skolotājiem poltergeists parasti izturējās ar zināmu cieņu. Vai visa klase uzmeta Vilksonam ašu skatienu — kā viņš tiks ar bezkauņu galā; bērniem par lielu pārsteigumu, Vilksons turpināja smaidīt.

—  Tavā vietā, Pīvz, es izņemtu gumiju no atslēgas cauruma, — profesors pieklājīgi sacīja. — Citādi Filca kungs netiks pie savām slotām.

Filcs bija Cūkkārpas uzraugs, nelāga rakstura caurkrids burvis, kurš mūžīgi karoja ar skolniekiem un, protams, arī ar Pīvzu. Tomēr Pīvzs nelikās ne zinis par profesora Vilksona vārdiem, vienīgais, viņš izbāza mēli un veltīja jaunajam pasniedzējam skaļu, izaicinošu bļurkšķi.

Profesors Vilksons tikko manāmi nopūtās un izvilka zizli.

—   Šie vienkāršie buramvārdi reizēm gluži labi noder, — viņš pāri plecam paskaidroja klasei. — Lūdzu, pavērojiet rūpīgi, kā es rīkošos tālāk.

Pasniedzējs pacēla zizli plecu augstumā, pateica "Kurbijkurne/" un pievērsa savu ieroci Pīvzam.

Košļājamās gumijas pikucis ar izšautas lodes spēku izlidoja no atslēgas cauruma un trāpīja Pīvzam tieši kreisajā nāsī. Poltergeists uzskrēja gaisā kā tāds vanadziņš un lādēdamies aizlidoja projām pa gaiteni.

—   Cieti! — atzinīgi noteica pārsteigtais Dīns Tomass.

—    Paldies, Dīn, — vienkārši noteica profesors Vdksons un atkal paslēpa zizli drānās. — Vai varam turpināt ceļu?

Kad viņi devās tālāk, klase jau uzlūkoja novalkātajās drānās tērpto profesoru Vilksonu ar krietnu devu cieņas. Nogājuši vēl kādu gabalu pa otro gaiteni, viņi apstājās pie skolotāju istabas durvīm.

—  Nāciet, lūdzu, iekšā, — aicināja profesors Vilksons, atvērdams durvis un pakāpdamies malā.

Skolotāju istaba bija gara telpa ar koka apdari, le netrūka vecu, dažādu krēslu. Telpā nebija neviena, izņemot profesoru Strupu — viņš sēdēja zemā atzveltnes krēslā un pagriezās, kad istabā ienāca pirmie skolnieki. Mikstūru pasniedzēja acis zibēja, un viņa mute savilkās nepatīkamā smīnā. Kad telpā ienāca profesors Vilksons un taisījās aizvērt durvis, Strups ierunājās: — Atstājiet tās vaļā, Vilkson. Man nav ne mazākās patikas to redzēt.

Strups piecēlās kājās un, melnajām drēbēm plandot, pagāja garām skolnieku rindai. Pie pašām durvīm viņš pagriezās uz papēža, it kā būtu ko svarīgu atcerējies, un piebilda: — Iespējams, Vilkson, jūs neviens nav brīdinājis, taču šajā klasē mācās arī Nevils Lēniņš. Jūsu vietā es neuzticētu viņam neko kaut cik nopietnu. Ja vien Grendžeras jaunkundze nešņāc viņam ausī padomus.

Nevils nosarka kā tomāts. Harijs nikni paraudzījās uz Strupu. Nepietika, ka mikstūru pasniedzējs terorizēja Neviļu savās nodarbībās — tagad viņš darīja to arī citu profesoru priekšā.

Profesora Vilksona uzacis pārsteigumā savilkās uz augšu.

—   Es cerēju, ka tieši Nevils palīdzēs man šīs nodarbības pirmajā daļā, — viņš sacīja, — un es ticu, ka viņam viss izdosies lieliski.

Ja vien tas bija iespējams, Nevila vaigs kļuva vēl košāks. Strups pavīpsnāja, bet tad izgāja no klases, viegli aizcirzdams durvis.

—    Tā, — sacīja profesors Vilksons, mudinādams skolēnus virzīties vairāk uz skolotāju istabas viņu galu, kur atradās tikai vecs drēbju skapis, kurā skolotāji mēdza glabāt savus apmetņus. Kad profesors Vilksons nostājās līdzās skapim, tas pēkšņi nozvāļojās un skaļi atsitās pret sienu.

—   Neuztraucieties, — mierīgi noteica profesors Vilksons, jo daži bērni sabijās un atlēca atpakaļ. — Skapī ir bubulis.

Vairumam gan likās, ka uztraukums ir visai pamatots. Nevils uzmeta profesoram Vilksonam šausmu pilnu skatienu, un Šīmuss Finigens ar bažām vēroja, kā raustījās durvis.

—    Bubuļiem patīk tumšas, slēgtas telpas, — skaidroja profesors Vilksons. — Piemēram, drēbju skapji, pagultes, skapīši pie izlietnēm — reiz es pieredzēju, ka viens bubulis bija paslēpies grīdas pulkstenī. Šis ievācās drēbju skapī vakar pēcpusdienā, un es lūdzu direktoram, lai pagaidām to neizdzen, tā dodot iespēju maniem trešā gada audzēkņiem izmēģināt spēkus praksē.

—   Tātad, vispirms mums jājautā, kas tad īsti ir bubulis? — profesors Vilksons vērsās pie bērniem.

Hermione pacēla roku.

—  Tas ir maiņveidis, — viņa sacīja. — Tas spēj pārtapt par radījumu, kas, viņaprāt, nobiedēs mūs visvairāk.

—   Nez vai es būtu spējis to aprakstīt precīzāk, — atzina profesors Vilksons, un Hermione vai staroja. — Tātad bubulis, kurš šobrīd sēž skapja tumsā, vēl nav nolēmis, kādu apveidu pieņemt. Tas nezina, kas nobaidīs cilvēku durvju otrā pusē. Neviens nezina, kā bubulis izskatās vienatnē, taču tad, kad es to izlaidīšu, viņš tūlīt pārtaps par to, no kā katrs no mums baidās visvairāk.

—    Tas nozīmē, — piebilda profesors Vdksons, izlikdamies nemanām Nevila baiļpilno vaidu, — ka mums ir kāda milzīga priekšrocība pār bubuli. Vai tu, Harij, spēj iedomādes, kāpēc tas tā?

Nebija viegli atbildēt uz jautājumu, ja līdzās, pastiepusi roku, burtiski lēkāja Hermione, tomēr Harijs nolēma izmēģināt laimi.

—   Mm — tāpēc, ka mūsu ir daudz, bubulis nevarēs izlemt, par ko pārvērsties?

—   Tieši tā, — sacīja profesors Vdksons, un Hermione, šķiet, mazliet apbēdināta, nolaida roku. —Ja iznāk darīšana ar bubuli, vienmēr labāk atrasties kopā ar vēl kādu, jo radījums apmulst. Par ko viņam kļūt — par bezgalvas skeletu vai par plēsīgu milzu gliemezi? Reiz redzēju, kā bubulis pieļāva tieši šo kļūdu, proti, mēģināja nobiedēt divus cilvēkus vienlaikus. Viņš pārvērtās pa pusei par skeletu, pa pusei par gliemezi. Tas nebūt neizskatījās baismīgi.

—   Burvestība, ar kuras palīdzību iespējams atvairīt bubuli, ir gana vienkārša, tomēr tai nepieciešams gara spēks. Redzat, bubuli var nobeigt ar smiekliem. Vajag piespiest bubuli, lai tas pārvēršas radījumā, kurš jums liekas smieklīgs.

—    Vispirms izmēģināsim burvestību bez zižļiem. Atkārtojiet, lūdzu… ķiķikulusl

—   Ķiķikulus! — vienā balsī atkārtoja skolēni.

—   Labi, — sacīja profesors Vilksons. — Ļoti labi. Tomēr man jūs mazliet jāapbēdina — tā ir uzdevuma vieglākā daļa. Redziet, ar vārdu vien nepietiek. Un tagad, Nevil, pienākusi tava kārta.

Drēbju skapis atkal nodrebēja, taču ne tik ļoti, kā trīcēja Nevils — nabags soļoja uz priekšu tā, it kā tuvotos karātavām.

—   Lieliski, Nevil, — teica profesors Vdksons. — Sāksim no sākuma — kas, tavuprāt, šausmina tevi vairāk par visu pasaulē?

Nevila lūpas gan sakustējās, taču no tām neatskanēja ne skaņas.

—    Piedod, Nevil, es nesaklausīju, ko tu teici, — uzmundrinoši sacīja profesors Vdksons.

Nevils vēlreiz aplaida tramīgu skatienu telpai, it kā mēģinādams izlūgties no kāda palīdzību, un tad, tikko dzirdamā čukstā, izdvesa: — Profesors Strups.

Gandrīz visi sāka smieties. Pat Nevils it kā atvainodamies pasmaidīja. Tomēr profesors Vdksons saglabāja nopietnību.

—   Profesors Strups… hm… Nevil, ja atceros pareizi, tu dzīvo kopā ar savu vecmāmiņu?

—   E — dzīvoju gan, — Nevils nemierīgi atbildēja. — Bet… es negribu, lai bubulis pārvēršas par vecmāmiņu, to ne.

—   Nē, nē, tu pārprati mani, — tagad pasmaidīja arī profesors Vilksons. — Vai vari mums pastāstīt, kā tava vecmāmiņa parasti ģērbjas?

Nevils izskatījās pārsteigts, tomēr sāka stāstīt: — Nu… viņa vienmēr nēsā vienu un to pašu cepuri. Augstu cepuri ar izbāztu maitu liju pašā galā. Un garu kleitu… parasti zaļā krāsā… un reizēm viņa apliek lapsādas šalli.

—   Kā ar rokassomiņu? — ieminējās profesors Vilksons.

—  Jā, viņai ir liela, sarkana soma, — atcerējās Nevils.

—   Labi, — noteica profesors Vilksons. — Nevil, vai tu spēj šīs drānas iedomāties ļoti skaidri? Vai tu spēj tās ieraudzīt savu acu priekšā?

—  Jā, — nedroši sacīja Nevils, pūlēdamies saprast, kas notiks tālāk.

—   Nevil, kad bubulis iznāks no drēbju skapja un ieraudzīs tevi, tas pieņems profesora Strupa veidolu, — skaidroja Vdksons.

—    Bet tu pacelsi savu zizli — šādi — tad nokliegsies "Ķiķikulus" — un visu savu uzmanību koncentrēsi uz vecmāmiņas drānām. Ja viss veiksies labi, bubulim, proti, profesoram Strupam, galvā parādīsies cepure ar maitulijas izbāzeni, mugurā — zaļā kleita, bet rokā — lielā, sarkanā soma.

No visām malām atskanēja skaļi smiekli. Drēbju skapis nozvāļojās jau pamatīgāk.

—   Ja Neviļam viss izdosies, bubulis droši vien pēc kārtas pievērsīsies katram no mums, — turpināja profesors Vdksons.

—    Tagad es vēlos, lai katrs no jums brīdi padomā — kas jūs šausmina visvairāk. Tad izspriediet, kā šausmīgo pārvērst smieklīgajā…

Skolotāju istabā iestājās kapa klusums. Harijs sāka prātot… Kas gan biedēja viņu vairāk par visu pasaulē?

Vispirms viņš iedomājās lordu Voldemortu — Voldemortu, kurš atguvis savu iepriekšējo varenību. Taču vēl pirms viņš spēja izlemt, kādu pretuzbrukuma taktiku izvēlēties, viņam prātā ienāca kāds cits drausmīgs tēls…

Trūdoša, mikli spīdīga roka, kas paslīd atpakaļ zem melnajām drānām… neredzamas mutes ievilkta gara, čerkstoša elpa… tad caurspiedīgs aukstums, it kā tu slīktu…

Harijs nodrebinājās, tad palūkojās apkārt, cerēdams, ka neviens to nav manījis. Daudzi bērni stāvēja, cieši aizmieguši acis. Rons pats pie sevis murmināja: — Atstāj to bez kājām.

Harijs saprata, par ko ir runa. Vairāk par visu pasaulē Rons baidījās no zirnekļiem.

—   Vai visi gatavi? — vaicāja profesors Vdksons.

Harijam pār muguru pārvēlās baiļu vilnis. Viņš nebija gatavs. Kā gan padarīt atprātotāju mazāk baismu? Taču viņš nevēlējās lūgt papildu laiku, jo visi pārējie māja ar galvām tm rotīja uz augšu piedurknes.

—   Nevil, mēs pakāpsimies mazliet atpakaļ, — teica profesors Vilksons. — Lai tev būtu brīva vieta, kur darboties, labi? Kad būsi ticis galā, es saukšu priekšā nākamo skolnieku… tagad visi paejiet pāris soļu atpakaļ, lai netraucētu Neviļam…

Visi atkāpās tuvāk sienām, atstādami Neviļu pie drēbju skapja vienatnē. Viņš izskatījās bāls un nobijies, tomēr arī viņš bija uzrotījis piedurknes un pacēlis zizli gatavs pārbaudījumam.

—   Nevil, kad es izskaitīšu līdz trīs… — sacīja profesors Vilksons, pievērsdams savu zizli drēbju skapja rokturim. — Viens… divi… trīs… Sākam!

No profesora Vilksona zižļa gala izšāvās dzirksteļu spiets un trāpīja drēbju skapja durvju rokturim. Durvis atsprāga vaļā. No skapja izkāpa profesors Strups ar visu savu līko degunu un neganto sejas izteiksmi un, acīm mezdams zibeņus, devās uz Nevila pusi.

Nevils sāka kāpties atpakaļ, vēl arvien turēdams zizli paceltu un kaut ko bez skaņas murminādams zem deguna. Strups nāca arvien tuvāk, tad pabāza roku zem melnajām drēbēm.

—   Ķ-ķ-ķiķikulus! — izspieda Nevils.

Atskanēja pātagas cirdena skaņai līdzīgs troksnis. Strups sagrīļojās; viņam mugurā parādījās gara, mežģīnēm apdarināta kleita, bet galvā — gāzelīgi augsta cepure ar kožu saēstu maitas putnu.

Uz rokas mikstūru profesoram tagad šūpojās milzīga tumši sarkana soma.

Telpai pārvēlās varena smieklu šalts. Apmulsušais bubulis saminstinājās, bet profesors Vilksons tikmēr kliegšus nokomandēja: — Parvad! Uz priekšu!

Apņēmības pilnu izteiksmi sejā, Parvad paspēra pāris soļu uz bubuļa pusi. Strups pagriezās pret meiteni. Atskanēja vēl viens pllkšķis, un mikstūru pasniedzēja vietā tagad stāvēja asiņainām saitēm notīta mūmija. Tās neredzīgā seja pavērsās uz Parvad pusi, un mūmija ļoti lēnām, vilkdama aiz sevis kājas, devās uz sava upura pusi. Briesmoņa stīvās rokas pamazām cēlās arvien augstāk…

—   Ķiķikulus! — iesaucās Parvad.

Mūmija sapinās no kājām atrisušā marles galā, paklupa, un galva tai noripoja no pleciem.

—   Sīmuss! — nokliedzās profesors Vilksons.

Šīmuss aizmetās priekšā Parvad.

Plīkš! Mūmijas vietā tagad stāvēja sirēna — sieviete ar melniem matiem, kas sniedzās vai līdz pašai grīdai, un ģindenim līdzīgu, iezaļganu seju. Viņa plati ieplēta muti, un telpu piepildīja pārpasaulīga skaņa — garš, gaudulīgs spiedziens, no kura Harijam mati uz galvas saslējās stāvus…

—   Ķiķikulus! — nobļāvās Sīmuss.

Sirēna nogārdzās un saķēra kaklu — viņai pēkšņi pazuda balss.

Plīkš! Sirēna pārvērtās žurkā, kas ķēra pati savu asti, tad — plīkŠ!— grauzējs pārtapa par klaburčūsku, kas locījās un staipījās, līdz — plīkš! — kļuva par asiņainu acs ābolu.

—    Bubulis ir apmulsis! — uzmundrinoši uzsauca Vdksons. — Tūlīt mēs būsim tikuši ar to galā! Dīn!

Dīns izsteidzās klases priekšā.

Plīkš! Acs pārvērtās par nocirstu plaukstu, kas apmetās otrādi un sāka līst pa grīdu kā krabis.

—   Ķiķikulus! — ieaurojās Dlns.

Atskanēja klikšķis un izrādījās, ka plauksta ir iekritusi peļu slazdā.

—   Lieliski! Tagad tu, Ron!

Rons nostājās visiem priekšā. Plīkš!

Atskanēja vairāki spiedzieni. Milzīgs, sešas pēdas augsts, spalvains zirneklis virzījās uz Rona pusi, nikni klabinādams savas spailes. īsu mirkli Harijam likās, ka draugs ir pamiris, bet tad…

—    Ķiķikulus! — norēcās Rons, un zirnekļa kājas pagaisa kā nebijušas. Milzenis apvēlās vienreiz, tad vēl, un vēl. Lavendera Brauna iespiedzās un pamuka malā, bet zirneklis apstājās Harijam tieši pie kājām. Viņš jau pacēla savu zizli, gatavs turpināt, taču…

—    Šurpu! — pēkšņi iekliedzās profesors Vilksons, steigdamies uz priekšu.

Plīkš!

Bezkāju zirneklis izgaisa. Kādu mirkli visi apjukuši vērās visapkārt, nesaprazdami, kur gan palicis bubulis. Tad bērni ievēroja, ka Vdksona priekšā gaisā karājas sudrabaini balta lode. Profesors gandrīz slinki iesaucās: — Ķiķikulus!

Plīkš!

—    Uz priekšu, Nevil, piebeidz viņu! — sacīja Vdksons, kad par tarakānu pārvērstais bubulis novēlās uz grīdas. Plīkš! Strups atkal bija atgriezies. Šoreiz Nevils metās uz priekšu, izskatīdamies pārliecināts par saviem spēkiem.

—   Ķiķikulus! — zēns iesaucās. Uz sekundes daļu bērnu acu priekšā vēlreiz nozibēja mikstūru pasniedzējs savā mežģīņotajā kleitā, bet tad Nevils vareni iesmējās un bubulis uzsprāga, pagaisdams tūkstoš sīkās dūmu svēdriņās.

—   Lieliski! — viņu uzslavēja profesors Vdksons, bet klase sāka aplaudēt. — Lieliski, Nevil! Krietni pastrādāts, paldies ari pārējiem. Tā… es pieskaitu piecus punktus grifidoram par katru, kas tika galā ar bubuli… Nevils nopelna desmit, jo izdarīja to divas reizes… tad vēl pa pieciem punktiem arī Hermionei un Harijam.

—   Bet es taču neko neizdarīju, — iebilda Harijs.

—Jūs ar Hermioni pareizi atbildējāt uz maniem jautājumiem stundas sākumā, — Vilksons nevērīgi noteica. — Ļod labi pastrādāts, visiem šī bija lieliska nodarbība. Kā mājasdarbu gribu jums lūgt izlasīt nodaļu par bubuļiem un uzrakstīt kopsavilkumu… darbs jānodod pirmdien. Tas arī viss.

Iejūsmināti sarunādamies, bērni devās ārā no skolotāju istabas. Tiesa, Harijs nejutās īpaši jauki. Profesors Vilksons apzināti bija atturējis zēnu no cīniņa ar bubuli. Kāpēc? Vai tāpēc, ka profesors redzēja, kā Harijs sabrūk vilcienā, un uzskata, ka zēns ir švaks pulveris? Vai pasniedzējs sprieda, ka Harijs varētu atkal zaudēt samaņu?

Taču nelikās, ka šo starpgadījumu būtu ievērojis vēl kāds cits.

—   Vai redzējāt, kā es tiku galā ar to sirēnu? — auroja Šīmuss.

—   Un kā jums patika mana roka? — vicinādams pats savējo, iesaucās Dīns.

—   Bet Strups vecmāmiņas cepurē!

—   Un mana mūmija!

—     Nevaru saprast, kāpēc profesors Vilksons baidās no kristāla lodēm? — domīgi noteica Lavendera.

—   Šī bija labākā aizsardzība pret tumšajām zintīm, kāda mums jebkad bijusi, ko? — aizrautīgi sacīja Rons atpakaļceļā uz klasi, kur bija palikušas skolas somas.

—    Viņš liekas ļoti labs skolotājs, — piekrita arī Hermione. — Tomēr es cerēju, ka arī man izdosies paspēkoties ar bubuli…

—   Kādu veidolu būtu pieņēmis tavējais? — jautāja Rons un pasmīnēja. — Vai mājasdarbs, kurā tu esi saņēmusi tikai deviņas balles no desmit iespējamām?

ASTOTĀ NODAĻA RESNĀS KUNDZES BĒGŠANA

epagaja ne nedēļa, kad aizsardzība pret tumšajam zintīm bija kļuvusi par skolēnu mīļāko nodarbību. Tikai

Drako Malfojs ar saviem Slīdeņa drauģeļiem atrada, kur piesieties profesoram Vilksonam.

— Paskatieties tikai, kādā stāvoklī ir viņa drānas, — mēdza skaļi nočukstēt Malfojs, kad vien garām pagāja profesors Vilksons. — Viņš ģērbjas kā mūsu vecais mājas elfs.

Nevienu citu neuztrauca profesora Vdksona padilušo drānu ielāpi. Viņa nākamās stundas bija tikpat interesantas kā pirmā. Pēc bubuļiem viņi apguva sarkanās beretes, mazas, negantas goblinveidīgas būtnes, kuras mēdza ložņāt vietās, kur reiz bija notikusi kāda asinspirts. Tās mājoja piļu pazemes labirintos un alās zem seniem karalaukiem un uzglūnēja apmaldījušamies cilvēkiem, kurus mēdza nonāvēt ar savām vālēm. Pēc sarkanajām beretēm viņi ķērās pie kāpām, šausmas uzdzenošiem ūdens iemītniekiem, kas atgādināja zvīņām klātus pērtiķus. Starp kapu roku pirkstiem pletās plēves, un tās bija gatavas nožņaugt katru neuzmanīgo, kam gadījās iebrist viņu apdzīvotā dīķī.

Harijam atlika vien vēlēties, kaut visas pārējās nodarbības sagādātu viņam tikpat prieka. Visbriesmīgākās bija mikstūras. Jaunā

mācību gada sākumā Strups likās esam īpaši kareivīgā noskaņojumā, turklāt par kareivīguma iemesliem, šķiet, neviens pat nešaubījās. Stāsts par bubuli Strupa veidolā un tā pārģērbšanu Nevila vecmāmiņas drēbēs izplatījās pa skolu kā uguns sausā kūlā. Strupam gan tas nelikās īpaši smieklīgs. Katru reizi, kad tika pieminēts profesora Vilksona vārds, mikstūru pasniedzējs nikni nozibināja acis, savukārt Neviļu Strups terorizēja vēl pamatīgāk nekā iepriekš.

Piedevām Harijs sāka nīst stundas, ko nācās pavadīt profesores Trilonijas smacīgajā klasē torņa galā, mēģinot atšifrēt neskaidrus apveidus un simbolus, turklāt vienlaikus cenšoties neievērot to, kā profesores Trilonijas milzīgās acis pieriešas asarām ik reizi, kad viņa paskatījās uz Hariju. Viņš neizjūta pret profesori Triloniju ne mazākās simpātijas, kaut arī vairāku klases skolnieču cieņa pret profesori līdzinājās pielūgsmei. Parvati Patila un Lavendera Brauna vai katrā garajā pusdienu starpbrīdī devās uz profesores Trilonijas torņa telpu, lai vienādiņ atgrieztos ar kaitinoša pārākuma izteiksmi sejā, it kā viņas zinātu to, ko pārējiem nav lemts uzzināt. Turklāt viņas bija pasākušas runāt ar Hariju īpašā, pieklusinātā balsī, it kā viņš jau gulētu uz nāves gultas.

Nevienam diez ko nepatika arī maģisko būtņu kopšanas stundas, kuras pēc visai aizraujošās pirmās nodarbības tagad likās neizturami garlaicīgas. Hagrids likās zaudējis pārliecību par saviem spēkiem. Tagad nodarbību pēc nodarbības viņi mācījās, kā apieties ar trīctārpiem, kuri šķita esam vai visgarlaicīgākās būtnes zemes virsū.

— Kāpēc gan kādam tie būtu jākopj? — prātoja Rons pēc kārtējās stundas, ko viņi bija pavadījuši, stampājot sakapātas salātu lapas trīctārpu glumajās rīklēs.

Tiesa, oktobra sākumā Harijs varēja ķerties pie vēl kādas nodarbes, kurai viņš nodevās ar tādu aizrautību, ka tā atsvēra visas garlaicīgās mācību stundas. Tuvojās kalambola sezona, un Olivers Žagars, Grifidora komandas kapteinis, kādu ceturtdienas vakaru sapulcināja visus spēlētājus, lai apspriestu taktiku jaunajai sezonai.

Kalambola komandā bija septiņi spēlētāji — trīs dzinēju uzdevums ir gūt punktus, iemetot sviedeni (sarkanu futbola bumbas lieluma bumbu) kādā no groziem, kas slejas piecdesmit pēdu augstumā abos laukuma galos; divi triecēji savukārt ir apbruņoti ar smagām vālēm, lai atvairītu āmurgalvas (divas smagas, melnas bumbas, kas lidinās pa laukumu, mēģinādamas uzbrukt spēlētājiem); vēl komandā ir sargs, kas mēģina nosargāt savus grozus, un meklētājs, kuram bija atbildīgākais pienākums — notvert zelta zibsni, mazītiņu valrieksta lieluma bumbiņu ar spārniem, kuras notveršana nozīmēja spēles beigas un deva veiksmīgā meklētāja komandai papildus simt piecdesmit punktu.

Olivers Žagars bija depīgs, septiņpadsmit gadu vecs puisis, kurš Cūkkārpā mācījās septīto, beidzamo, gadu. Kad vēsajā ģērbtuvē līdzās kalambola laukumam, kuru lēnām pārņēma tumsa, viņš vērsās pie pārējiem sešiem komandas locekļiem, viņa balsī varēja skaidri saklausīt klusu izmisumu.

—   Šī ir mūsu pēdējā iespēja — vismaz mana pēdējā iespēja — iegūt kalambola kausu, — viņš paziņoja, soļodams no viena ģērbtuves gala uz otru un atpakaļ. — Šī gada beigās es pametīšu skolu. Otrreiz man šādas iespējas nebūs.

—    Beidzamajos septiņos gados, — Žagars turpināja, — Grifidoram nav izdevies uzvarēt ne reizes. Piekrītu, mums šausmīgi neveicās — vispirms vajāja traumas, tad pagājušajā gadā turnīru atcēla vispār… — Žagars norija siekalas, it kā šīs atmiņas vēl arvien liktu kaklā savilkties kamolam. — Tomēr mēs apzināmies, ka mums ir labākā — nolāpītā — komanda — šajā — skolā, — viņš sacīja, katru vārdu pastiprinādams ar dūres triecienu otrā plaukstā, un kapteiņa acīs atkal uzmirdzēja vecā apsēstība.

—   Mums ir trīs lieliski dzinēji.

Žagars norādīja uz Alisiju Spinnetu, Endželīnu Džonsoni un Keitiju Bellu.

—   Mums ir divi satriecoši triecēji.

—   Liecies mierā, Oliver, mēs jūtamies neērti, — reizē atsaucās Freds un Džordžs Vīzliji, izlikdamies, ka nosarkst.

—     Un mums ir meklētājs, kurš atnesis mums uzvaru katrā spēlē\ — Žagars tik mala un mala, ar negantu lepnumu acīs blenzdams uz Hariju. — Un arī es pats, — kapteinis piebilda pēc mirkļa.

—   Mūsuprāt, arī tu, Oliver, esi teicams, — sacīja Džordžs.

—   Superīgs sargs, — piebalsoja Freds.

—  Tāpēc secinājums ir viens, — Žagars turpināja, atsākdams staigāt šurpu turpu, — šajos divos pēdējos gados uz kalambola kausa vajadzēja būt mūsu vārdiem. Kopš brīža, kad komandai pievienojās Harijs, likās, uzvara jau ir kabatā. Tomēr vienmēr kaut kas samisējās, un šis gads ir pēdējais, kad varam beidzot ierakstīt savus vārdus skolas vēsturē…

Žagars runāja tik nomākti, ka pat Freds un Džordžs izskatījās aizkustināti.

—   Oliver, šis ir mūsu gads, — sacīja Freds.

—   Mēs to paveiksim, Oliver! — piekrita Endželīna.

—   Noteikti, — piemetināja Harijs.

Sākās treniņi, un visi bija apņēmības pilni. Nodarbības notika trīs vakarus nedēļā. Laiks kļuva arvien aukstāks un lietaināks, naktis — arvien tumšākas, tomēr ne dubļi, ne vējš, ne lietus nespēja Harija gara acu priekšā dzēst brīnišķīgo vīziju par milzīgo sudraba kalambola kausu.

Kādu vakaru pēc treniņa Harijs, nosalis un stīvs, taču apmierināts par nodarbības norisi, atgriezās Grifidora koptelpā. Te valdīja neparasta dzīvība, visi skaļi sarunājās.

—     Kas noticis? — viņš vaicāja Ronam un Hermionei, kuri bija pamanījušies ieņemt divas no labākajām vietām pašā kamīna priekšā un tobrīd zīmēja zvaigžņu kartes astronomijā.

—   Pirmais gājiens uz Cūkmiesdņu, — paskaidroja Rons, norādīdams uz paziņojumu, kas bija parādījies pie vecā, nobružātā ziņojumu dēļa. — Oktobra beigās. Pirms Visu Svēto dienas.

—   Lieliski, — noteica Freds, kurš parādījās koptelpā tūlīt aiz Harija. — Man derētu dkt līdz Zonko bodītei, jo gandrīz beigušies smirdpaukšķi.

Harijs iegāzās krēslā līdzās Ronam, juzdams, ka labā oma sāk noplakt. Hermione, šķiet, uzminēja viņa domas.

—   Harij, esmu pārliecināta, ka nākamreiz tu uz Cūkmiesdņu dksi, — viņa sacīja. — Bleķu drīz vien noķers, viņš jau ir manīts.

—   Bleks nav tāds stulbenis, lai kaut ko mēģinātu iesākt Cūkmiesdņā, — iebilda Rons. — Palūdz atļauju Maksūrai, varbūt viņa palaiž tevi jau šoreiz, līdz nākamajai var iznākt gaidīt nez cik ilgi…

—    Ron! — Hermione dusmojās. — Harijam taču ir jāpaliek skolā…

—  Nevar taču viņš skolā palikt vienīgais no trešklasniekiem, — nerimās Rons. — Palūdz Maksūrai, nu taču, Harij…

—   Jā, šķiet, es tā arī darīšu, — beidzot izlēmis, piekrita Harijs.

Plermione jau pavēra muti, lai apstrīdētu Harija nodomu, taču tajā mirklī viņai klēpī viegli ielēca Blēžkājis. Runcim mutē šūpojās liels, beigts zirneklis.

—  Vai viņam tas kukainis jāēd mūsu acu priekšā? — ievaidējās Rons.

—   Tu gan man esi gudrinieks, Blēžkājīt, — vai tu pats to noķēri? — žūžoja Hermione.

Blēžkājis lēnām notiesāja zirnekli, dzelteno acu skatienu nekaunīgi piekalis Ronam.

—   Gādā tik, lai viņš sēž, kur sēdējis, — Rons aizkaitināti sacīja, atkal pievērsdamies savām zvaigžņu kartēm. — Man somā guļ Kašķis.

Harijs nožāvājās. No vienas puses, viņš labprāt dotos pie miera, taču arī viņam vēl bija jāuzzīmē sava zvaigžņu karte. Pavilcis somu uz savu pusi, viņš izņēma no tās pergamentu, tinti un spalvu un ķērās pie darba.

—  Tu vari pārzīmēt manējo, ja gribi, — noteica Rons, ar plašu žestu atzīmēdams pēdējo zvaigzni un pastumdams pabeigto darbu uz Harija pusi.

Hermionei visa veida norakstīšanas briesmīgi nepatika, un viņa uzmeta lūpu, taču neko neteica. Blēžkājis vēl arvien, acis nemirkšķinādams, blenza uz Ronu, bet runča kuplās astes gals ik pa brīdim nemierīgi nošūpojās. Tad kaķis pēkšņi metās uz priekšu.

—   SKIC! — ieaurojās Rons, paķerdams savu somu, kurn, ielaidis ādā visus četrus nagus, mežonīgi plosīja Blēžkājis. — LAID VAĻĀ, STULBAIS LOPS!

Rons centās atņemt somu Blēžkājim, taču runcis, sprauslādams un vicinādams ķepas ar izlaistiem nagiem, neatlaidās.

—   Ron, nenodari viņam pāri! — iespiedzās Hermione. Cīniņa ainu vēroja vai visa koptelpa. Rons sāka vicināt somu pa gaisu, Blēžkājis vēl arvien cieši turējās pie tās, bet tad no somas izvēlās Kašķis…

—   TURIET TO KAĶI! — Rons iebļāvās, jo arī Blēžkājis atlaidās no somas atliekām, uzlēca uz galda un metās pakaļ pārbiedētajam Kašķim.

Džordžs Vīzlijs lēca uz runča pusi, taču nespēja to noķert. Kašķis izšāvās cauri divdesmit kāju pāriem un paspruka zem vecas kumodes. Blēžkājis nobremzēja, pieplaka pie pašas grīdas un sāka nikni ķeksēt zem kumodes ar priekšķepu.

Pieskrēja Rons un Hermione. Hermione saķēra Blēžkāji aiz vidus un aizstiepa no nozieguma vietas. Rons savukārt nometās uz vēdera un ar lielām pūlēm, saķēris pārbiedēto Kašķi aiz astes, izvilka to no kumodes apakšas.

—   Paskades uz viņu! — Rons nikni uzbrēca Hermionei, šūpodams žurku viņai pie paša deguna. — Kauli un āda! Gādā, lai tavs kaķītis nerādītos viņa tuvumā!

—    Blēžkājis nesaprot, ka nedrīkst to darīt! — drebošā balsī atbildēja Hermione. — Visi kaķi taču ķer žurkas!

—   Ar to dzīvnieku notiek kaut kas dīvains! — noteica Rons, kurš pūlējās piedabūt Kašķi līst kabatā, bet tas savukārt mēģināja izlocīties un aizbēgt. — Viņš dzirdēja, kā es teicu, ka žurka ir somā!

—   Ak, tās nu gan ir blēņas, — neiecietīgi iesaucās Hermione. — Blēžkājis viņu vienkārši saoda, Ron. Kā gan, tavuprāt…

—   Tas kaķis ir uzēdies uz Kašķi! — atcirta Rons, nelikdamies ne zinis par apkārtstāvošajiem, kuri sāka saskatīties un smieties. — Turklāt Kašķis te bija pirmais, un viņš ir slims!

Rons izsoļoja pa koptelpas durvīm un nozuda trepēs, kas veda uz zēnu guļamistabām.

* * *

Arī nākamajā dienā Rons staigāja sapūties uz Hermioni. Visu herboloģijas nodarbību viņš vairījās ar viņu sarunāties, kaut arī viņš, Harijs un Hermione strādāja kopā pie viena pākšpūša.

—    Kā Kašķis? — bikli ievaicājās Hermione, kad viņi lasīja apaļās rozā pākstis no augiem un tukšoja mirdzošās pupiņas koka spainī.

—  Viņš trīcēdams slēpjas manas gultas kājgalī, — dusmīgi norūca Rons, netrāpīdams spainī un izbērdams pupiņas uz zemes.

—   Uzmanīgāk, Vīzlij, uzmanīgāk! — iesaucās profesore Asnīte, jo pupiņas visu acu priekšā izdīga un uzziedēja.

Nākamā nodarbība bija pārvērtības. Harijs, kurš bija nolēmis pēc stundas lūgt profesorei Maksūrai atļauju kopā ar pārējiem bērniem doties uz Cūkmiesdņu, iestājās rindā pie klases durvīm, prātodams, kā labāk pamatot savu lūgumu. Tad viņa uzmanību piesaistīja kņada rindas sākumā.

Izskatījās, ka Lavendera Brauna raud. Parvati bija aplikusi roku draudzenei ap pleciem un kaut ko skaidroja Sīmusam Finigenam un Dīnam Tomasam, kuri klausījās viņas vārdos bezgala nopietnām sejām.

—   Kas nodcis, Lavendera? — uztraukti ievaicājās Hermione, kad viņa kopā ar Hariju un Ronu pienāca pie grupiņas.

—   Viņa šorīt saņēma vēstuli no mājām, — Parvati čukstēja.

—   Viņas trusīti Draiskuli nonāvējusi lapsa.

—   Ak, — līdzjūtīgi nopūtās Hermione. — Tas ir tik briesmīgi!

—  Man vajadzēja to nojaust! — traģiskā balsī izdvesa Lavendera. — Vai zināt, kas šodien par dienu?

—   Mm…

—    Sešpadsmitais oktobris! "Tas, no kā tu baidies visvairāk, notiks sešpadsmitajā oktobrī!" Atceraties? Viņai bija taisnība, viņai bija taisnība!

Tagad ap Lavenderu bija sapulcējusies visa klase. Sīmuss nopietni grozīja galvu. Hermione vilcinājās. Tad viņa ievaicājās:

—   Tu… tu baidījies, ka lapsa varētu nonāvēt Draiskuli?

—   Nu, es nedomāju tieši par lapsu, — atbildēja Lavendera, pacēlusi uz Hermioni saraudātās acis, — bet es noteikti baidījos, ka ar viņu var notikt kāda nelaime.

—   Ak tā, — noteica Hermione. Viņa atkal apklusa. Tad…

—   Vai Draiskulis bija vecs trusis?

—  Nē taču, — elsoja Lavendera. — Viņš bija vēl pavisam maziņš!

Parvati pievilka Lavenderu ciešāk sev klāt.

—   Bet kāpēc tad tu baidījies, ka viņš varētu nomirt? — Hermione nelikās mierā.

Parvati paskatījās uz viņu ar baltu aci.

—   Paraudzīsimies taču uz to loģiski, — sacīja Hermione, nu jau vērsdamās pie pārējiem bērniem. — Proti, Draiskulis pat negāja bojā šodien, Lavendera šodien tikai saņēma ziņu par notikušo… — Lavendera ieraudājās skaļāk. — …un nez vai viņa no tā baidījās, jo šī ziņa viņu ir pārsteigusi nesagatavotu…

—    Neklausies, Lavendera, ko tā Hermione runā, — skaļi iejaucās Rons, — viņai nešķiet, ka citu cilvēku mājdzīvnieki ir kaut graša vērti.

Tajā brīdī profesore Maksūra pavēra klases durvis. Un labi vien bija, jo Hermiones un Rona acis šķīla zibeņus. Tikuši klasē, viņi nosēdās katrs savā pusē Harijam un visu stundu viens ar otru nerunāja.

Kad stundas beigās noskanēja zvans, Harijs vēl nebija izdomājis, ko teikt profesorei Maksūrai, taču par gājienu uz Cūkmiesdņu pirmā ierunājās pati pasniedzēja.

—   Aizkavējieties, lūdzu, uz brīdi! — viņa iesaucās, kad klase sāka virzīties uz durvju pusi. — Tā kā jūs visi esat manā namā, jums jāiesniedz Cūkmiestiņa apmeklējuma veidlapas līdz Visu Svēto vakaram. Tie, kas nebūs iesnieguši atļaujas, uz ciematu netiks, tāpēc, lūdzu, neaizmirstiet!

Roku pacēla Nevils.

—   Piedodiet, profesore, es… šķiet, es esmu pazaudējis…

—    Lēniņ, tavējo tava vecmāmiņa atsūtīja tieši man, — paskaidroja profesore Maksūra. — Acīmredzot viņai tā šķitis drošāk. Tā, tas arī viss, varat iet.

—   Prasi viņai tagad, — Rons iešņāca Harijam ausī.

—   Bet… — Hermione iesāka.

—   Nerausties, Harij, — Rons viņu ietiepīgi pārtrauca.

Harijs nogaidīja, līdz pārējie izies no klases, tad nervozēdams

piegāja pie profesores Maksūras galda.

—   Ko jūs vēlējāties, Poter?

Harijs ievilka dziļu elpu.

—   Profesore, mana tante un tēvocis… mm… aizmirsa parakstīt manu atļauju, — viņš sacīja.

Profesore Maksūra paraudzījās uz zēnu pāri savām kvadrātveida brillēm, taču neko neteica.

—    Tāpēc… ē… es iedomājos… vai es drīkstētu… doties uz Cūkmiestiņu?

Profesore Maksūra novērsās un sāka kārtot uz galda saliktos papīrus.

—   Baidos, ka tas nav iespējams, Poter, — viņa sacīja. —Jūs taču dzirdējāt, ko es teicu. Ja atļaujas nav, ciemata apmeklējums izpaliek. Tas ir likums.

—   Bet, profesore, mana tante un tēvocis, jūs taču zināt, viņi ir vientieši, viņi īsti nesaprot, ko… ko nozīmē Cūkkārpas veidlapas un viss pārējais, — Harijs turpināja, bet Rons tikmēr uzmundrināja draugu ar enerģiskiem galvas mājieniem. —Ja jūs man to atļautu…

—  Nē, es jums šādu atļauju nedošu, — sacīja profesore Maksūra, pieceldamās un kārtīgi salikdama papīrus vienā no atvilktnēm. — Veidlapā ir skaidri norādīts, ka atļauja jāparaksta vienam no vecākiem vai aizbildnim. — Viņa atkal pagriezās pret Hariju. Pasniedzējas sejā bija parādījusies dīvaina izteiksme. Vai tas bija žēlums? — Piedodiet, Poter, bet tas ir mans galīgais lēmums. Labāk pasteidzieties, citādi jūs nokavēsiet nākamās stundas sākumu.

* * *

Te nekas nebija darāms. Rons veltīja profesorei Maksūrai ne mazumu lamuvārdu, tā pamatīgi sakaitinādams Hermioni. Hermione ieņēma "viss notiek uz labu" pozīciju, un tas Ronu sadusmoja vēl vairāk. Harijam nācās paciest, ka visapkārt visi skaļi un priecīgi apsprieda, ko kurš darīs, kad nonāks Cūkmiestiņā.

—   Katru gadu ir mielasts, — ieminējās Rons, pūlēdamies uzlabot Harija omu. — Zini, Visu Svēto vakarā būs mielasts.

—   Skaidrs, — drūmi noteica Harijs, — forši.

Visu Svēto vakara mielasts vienmēr bija izcils, tomēr tas garšotu krietni labāk, ja viņš sēstos pie galda pēc dienas, kas kopā ar draugiem pavadīta Cūkmiesdņā. Lai ko teica citi, palikšana skolā bija un palika palikšana skolā. Dīns Tomass, kuram labi padevās visādi rakstu darbi, pat piedāvāja viltot tēvoča Vernona parakstu uz atļaujas, taču šis priekšlikums nāca par vēlu, jo Harijs jau bija pateicis profesorei Maksūrai, ka veidlapa nav parakstīta. Rons nedroši ieminējās par Paslēpni, taču Hermione aizliedza pat domāt par to, atgādinādama Ronam Dumidora vārdus par to, ka atprātotāji spēj redzēt tiem cauri. Persija mierinājuma vārdi izrādījās visnepiemērotākie.

—   Lai jau viņi dzesē mutes par to Cūkmiestiņu, bet varu tev apzvērēt, Harij, tie visi labumi ir vairāk izrunāti, — zēnu vecākais nopietni sacīja. — Piekrītu, saldumu veikalam nav ne vainas, taču Zonko Joku bode drīzāk ir bīstama; jā gan, vēl der aizstaigāt līdz Bubuļu būdai, bet tas arī ir vienīgais, ko tur vērts redzēt, tā kā neko daudz tu nezaudē.

* * *

Pienāca diena pirms Visu Svēto dienas. No rīta Harijs piecēlās kopā ar pārējiem un devās lejā uz brokastīm, juzdamies pagalam nomākts, kaut arī centās izturēties pēc iespējas normāli.

—  Mēs tev no Medusdūrēm sanesīsim visus iespējamos saldumus, — ierunājās Hermione, juzdama līdzi mājās palicējam.

—  Jā, cik jaudāsim atnest, — piebalsoja Rons. Drauga bēdas bija likušas abiem aizmirst strīdu Blēžkāja dēļ.

—   Neuztraucieties par mani, — noteica Harijs, cerēdams, ka viņa balss tiešām skan nevērīgi. — Redzēsimies vakarā pie svētku galda. Lai jums labi iet.

Viņš pavadīja abus līdz Ieejas zālei, kur skolas uzraugs Filcs, stāvēdams lielo durvju iekšpusē, pārbaudīja, vai aizejošo skolnieku vārdi ierakstīti garajā sarakstā, ko viņš turēja rokās. Filcs ar aizdomām ieskatījās katrā sejā, lai pārliecinātos, ka no skolas neizkļūst kāds, kam nav atļaujas.

—   Paliec skolā, Poter? — uzsauca Malfojs, kurš stāvēja rindā kopā ar Krabi un Goilu. — Baidies iet garām atprātotājiem?

Harijs nelikās ne zinis par šo piezīmi un vienatnē devās augšā pa marmora kāpnēm, cauri tukšajiem gaiteņiem, līdz nonāca Grifidora tornī.

—   Parole? — pamozdamās no snauda, jautāja Resnā kundze.

—   Lielā laime, — gurdeni izmeta Harijs.

Portrets pavērās, un zēns ielīda pa eju koptelpā. Tā bija pilna ar skolniekiem, kuri Cūkkārpā mācījās pirmo un otro gadu. Varēja manīt arī pāris vecāko klašu audzēkņus — acīmredzot tie Cūkmiestiņā bija ciemojušies tik daudzas reizes, ka tas vairs nelikās interesand.

—   Harij! Harij! Sveiks, Harij!

Tas bija Kolins Krīvijs, otrās klases skolnieks, kurš izturējās pret Hariju ar milzīgu apbrīnu un nekad nelaida garām iespēju parunāt ar savu varoni.

—  Vai tu, Harij, uz Cūkmiestiņu neiesi? Kāpēc tad ne? Ei… — Kolins iekarsis uzmeta acis saviem draugiem, — ja vēlies, tu, Harij, vari nākt pasēdēt kopā ar mums!

—   E… nē, paldies, Kolin, — atbildēja Harijs, nebūdams tādā noskaņojumā, lai sēdētu pulciņā, kurā visi kā apsēsti lūr uz rētu viņa pierē. — Man… man vēl jāaiziet līdz bibliotēkai un šis tas jāpadara.

Pēc šiem vārdiem viņam neatlika nekis cits, kā griezties apkārt un atkal līst ārā pa portreta caurumu.

—    Kāpēc gan tu mani modināji? — Resnā kundze sapīkusi nokliedzās pakaļ pa gaiteni aizejošajam Harijam.

Harijs noskumis vilkās uz bibliotēkas pusi, taču pusceļā pārdomāja. Uz strādāšanu prāts tomēr nenesās. Viņš pagriezās un gandrīz uzskrāja virsū Filcam, kurš, visticamāk, nupat bija aizvadījis ceļā pēdējos Cūkmiestiņa apmeklētājus.

—   Ko tu dari? — aizdomīgi noņurdēja Filčs.

—   Neko, — godprātīgi atbildēja Harijs.

—   Ak tad neko! — siekalām šķīstot un žokļiem nejauki drebot, iesaucās Filčs. — Tā arī noticēju! Ko tu te klaiņo viens pats, kāpēc neesi Cūkmiestiņā kopā ar saviem mazajiem, nekrietnajiem drauģeļiem, lai iepirktu jaunus smirdpaukšķu un atraugu pulvera, un džinksttārpu krājumus?

Harijs paraustīja plecus.

—   Tad nu ej vien labāk atpakaļ uz savu koptelpu, tur tev īstā vieta! — pavēlēja Filčs un baltu aci noskatījās, kā Harijs pagriezās un nozuda gaiteņu labirintā.

Taču Harijs nolēma neiet uz koptelpu. Kāpdams augšup pa kāpnēm, vispirms viņš prātoja, vai nevajadzētu aiziet līdz pūču mājai apciemot Hedvigu. Taču, kad viņš gāja pa kārtējo gaiteni, no kādas telpas viņu uzrunāja balss: — Harij!

Harijs apstājās un paskatījās atpakaļ, lai ieraudzītu runātāju. Viņa priekšā pavērtajās kabineta durvīs stāvēja profesors Vilksons.

—    Ko tu te dari? — vaicāja Vilksons, tiesa, viņa balss tonis krietni atšķīrās no Filča intonācijas. — Kur ir Rons un Hermione?

—    Cūkmiestiņā, — atbildēja Harijs balsī, kas viņam pašam likās nevērīga.

—  Ak tā, — noteica Vilksons. Viņš brīdi vēroja Hariju. — Varbūt ienāksi pie manis? Els tikko saņēmu dūņpirksti mūsu nākamajai nodarbībai.

—   Ko tādu? — pārjautāja Harijs.

Viņš iegāja pakaļ Vdksonam pasniedzēja kabinetā. Stūrī stāvēja ļoti liels akvārijs. Pie stikla seju bija piespiedis slimīgi zaļš radījums ar asiem, maziem radziņiem. Tas mēdījās un snaikstīja savus garos, devos pirkstus.

—    Ūdens dēmons, — noteica Vilksons, domīgi vērodams dūņpirksti. — Ar viņu nevajadzētu būt nekādām grūtībām, tagad, kad esat tikuši galā ar kāpām. Galvenais — adauzt tā tvērienu. Vai ievēroji nenormāli garos pirkstus? Tie ir stipri, bet arī ļoti trausli.

Dūņpirkstis atieza zaļos zobus un tad paslēpās ūdenszāļu biezoknī akvārija stūri.

—   Vai vēlies tasi tējas? — vaicāja Vilksons, acīm meklēdams trumuli. — Es tieši taisījos kādu pagatavot pats sev.

—   Paldies, labprāt, — neveikli sacīja Harijs.

Vilksons uzsita pa trumuli ar zizli, un no snīpīša pēkšņi sāka velties garaiņi.

—   Piesēdi, — sacīja Vilksons, noņemdams vāciņu no noputējušas skārda kārbas. — Liekas, varu piedāvāt tev tikai maisiņu tēju — taču uzdrīkstēšos apgalvot, ka tējas lapas tu kādam laikam esi atskatījies?

Harijs paskatījās uz pasniedzēju. Vilksona acīs zibēja nerātnas uguntiņas.

—   Kā jūs par to zināt? — Harijs vaicāja.

—  Man to izstāstīja profesore Maksūra, — atbildēja Vilksons, pasniegdams Harijam robainu tējas krūzi. — Tevi taču tas neuztrauc, ko?

—   Nē, — atbildēja Harijs.

Viņš iedomājās, ka varētu pastāstīt Vilksonam par Magnoliju ielā redzēto suni, taču pēcāk izlēma neko neteikt. Zēns negribēja, lai Vilksons viņu uzskatītu par gļēvuli, īpaši pēc gadījuma, kad Vilksons, acīmredzot baidīdamies, ka Harijs varētu netikt galā ar bubuli, neļāva viņam ar to cīnīties.

Iespējams, kaut kas no Harija pārdomām bija atspoguļojies arī viņa sejā, jo Vilksons iejautājās: — Varbūt tevi, Harij, uztrauc kas cits?

—   Nē, — meloja Harijs. Viņš iedzēra malciņu tējas un sāka vērot dūņpirksti — tagad tas draudēja zēnam ar dūri. — Lai gan, jā, — viņš pēkšņi pārdomāja un nolika tējas krūzi uz Vdksona galda. — Vai atminaties to dienu, kad klase cīnījās ar bubuli?

—   Atminos, — lēnām atbildēja Vilksons.

—   Kāpēc jūs neļāvāt man ar to cīnīties? — Harijs aprauti pavaicāja.

Vilksona uzacis izbrīnā savilkās uz augšu.

—  Man, Harij, tas likās acīmredzami, — pasniedzēja balsī skanēja patiess izbrīns.

Harijs, kurš bija gaidījis, ka Vilksons noliegs savu rīcību, apjuka.

—   Tad kāpēc? — viņš pārjautāja.

—   Nu, — viegli saraucis pieri, sacīja Vilksons, — es iedomājos — ja bubulis nostātos tavā priekšā, tas būtu pārvērties par lordu Voldemortu.

Harijs apstulbis blenza uz pasniedzēju. No vienas puses, šādu atbildi viņš vismazāk bija gaidījis, no otras — Vilksons bija nosaucis Voldemortu vārdā. Vienīgais cilvēks (izņemot Hariju pašu), kurš jelkad, Harijam dzirdot, būtu pateicis šo vārdu skaļi, bija profesors Dumidors.

—   Bet acīmredzot man nebija taisnība, — turpināja Vilksons, ar skatienu vēl arvien urbdamies Harijā. — Tiesa, tobrīd man nelikās īpaši prātīgi ļaut skolotāju istabas vidū materializēties lordam Voldemortam. Es iedomājos, kāda panika sāktos.

—   Vispirms es tiešām iedomājos lordu Voldemortu, — godīgi atzina Harijs. — Taču tad es… es atcerējos tos atprātotājus.

—   Nu es saprotu, — domīgi sacīja Vilksons. — Tad tādas tās lietiņas… Visu cieņu. — Ievērojis pārsteiguma izteiksmi Harija sejā, pasniedzējs tikko jaušami pasmaidīja. — Tas nozīmē, ka tu visvairāk baidies — no pašām bailēm. Apbrīnojami saprātīgi, Harij.

Harijs īsti nezināja, kā lai atbild uz šiem vārdiem, tāpēc iedzēra vēl malciņu tējas.

—   Tātad tu iedomājies, ka es uzskatu — tu neesi spējīgs tikt galā ar bubuli? — Vilksons secināja.

—    Nu… jā, — atzina Harijs. Pēkšņi zēns jutās daudz labāk. — Profesor Vilkson, jūs zināt, ka atprātotāji…

Viņu pārtrauca klauvējiens pie durvīm.

—   Ienāciet, — uzsauca Vilksons.

Durvis atvērās, un ienāca Strups. Viņš nesa kausu, no kura cēlās tikko manāmi garaiņi. Ieraudzījis Hariju, mikstūru pasniedzējs apstājās un viņa melnās acis savilkās šaurās spraudziņās.

—   Ak, Severus, — smaidīdams sacīja Vilksons. — Liels paldies. Vai varat to atstāt uz galda?

Strups nolika dūmojošo kausu, pievērsdams skatienu te Harijam, te Vilksonam.

—    Es rādu Harijam savu dūņpirksti, — laipni paskaidroja Vilksons, norādīdams uz akvāriju.

—   Aizraujoši, — sacīja Strups, pat nepaskatīdamies uz ūdens dēmona pusi. —Jums vajadzētu to izdzert uzreiz.

—  Jā, jā, protams, es tā arī darīšu, — piekrita Vilksons.

—   Es pagatavoju veselu katlu, — Strups turpināja. —Ja jums būtu nepieciešams vēl.

—   Iespējams, es aiziešu pakaļ vēl kādam kausam arī rīt. Liels paldies, Severus.

—    Nav par ko, — atteica Strups, taču viņa skatiens Harijam nu nepavisam nepatika. Mikstūru pasniedzējs izgāja no istabas, tā arī nepasmaidījis, un viņa pētīgums Harijam likās neomulīgs.

Harijs ziņkārīgi paraudzījās uz kausu. Vilksons pasmaidīja.

—   Profesors Strups bija ļoti laipns un pagatavoja man kādu mikstūru, — kabineta saimnieks paskaidroja. — Pašam man tie maisījumi nekad nav īpaši labi padevušies, bet šis ir īpaši sarežģīts. — Viņš pacēla kausu un pasmaržoja. — Diemžēl pāris šķipsniņas cukura visu sabojātu, — viņš piebilda, iedzēra malku šķidruma un nodrebinājās.

—   Kāpēc…? — Harijs iesāka. Vilksons paskadjās uz zēnu un atbildēja uz nepabeigto jautājumu.

—    Beidzamā laikā es nejūtos īpaši labi, — profesors sacīja. — Šī mikstūra ir vienīgais līdzeklis, kas palīdz. Man ir jod paveicies, ka strādāju līdzās profesoram Strupam — nemaz nav dk daudz burvju, kuri spētu šo uzlējumi labi pagatavot.

Profesors Vilksons iedzēra vēl vienu malku, un Harijam nez kādēļ uznāca nepārvarama vēlme izsist kausu viņam no rokām.

—   Profesoru Strupu ļoti interesē tumšās zintis, — viņš neapdomīgi izmeta.

—   Vai dešām? — pārjautāja Vdksons, kuru šī ziņa, šķiet, ne pārāk interesēja, un iedzēra vēl vienu malku.

—    Runā… — Harijs saminsdnājās, tad atmeta piesardzībai ar roku un turpināja, — runā, ka viņš ir gatavs uz visu, lai varētu ieņemt jūsu amatu, pasniegt aizsardzību pret tumšajām zintīm.

Vilksons izdzēra kausu sausu, un viņa seja savilkās pretīguma izteiksmē.

—    Riebīgs gan, — viņš sacīja. — Labi, Harij, man vēl jāpastrādā. Tiksimies vakarā, mielasta laikā.

—   Labi, — teica Harijs, nolikdams tukšo tējas krūzi uz galda.

Tukšais kauss vēl arvien kūpēja.

* * *

—   Tas viss tev, — sacīja Rons. — Mēs atnesām tik, cik spējām panest.

Visu varavīksnes krāsu saldumi sabira Harijam klēpī. Arā jau valdīja puskrēsla. Rons un Hermione tikko bija ienākuši koptelpā. Viņu sejas bija piesārtušas no aukstā vēja, un viņi izskatījās tā, it kā tikko būtu piedzīvojuši jaukāko dienu savā dzīvē.

—    Paldies, — noteica Harijs, paņemdams rokā maisiņu ar mazmazītiņajiem, melnajiem "Piparvelniem". — Kāds tad ir tas Cūkmiestiņš? Kur jūs bijāt?

Likās, ka draugi bija apmeklējuši visas ievērības cienīgās vietas — gan "Dervišu un Bengzu", burvju aprīkojuma veikalu, gan Zonko Joku bodi. "Trijos slotaskātos" viņi bija izdzēruši pa krūzei putojoša sviestalus, taču tas vēl nebija viss.

—Ja tu, Harij, būtu redzējis, kāda tur pasta nodaļa! Kādi divi simti pūču, visas sēž kārtīgi plauktos, sašķirotas pēc krāsām atkarībā no tā, cik ātri tev vajag nogādāt sūtījumu!

—   "Medusdūrēs" bija atvesti jauni īrisi, un viņi tos dalīja par brīvu nomēģināšanai, paskaties, te daži ir…

—   Mums šķiet, ka mēs redzējām milzi, tiešām. "Trijos slotaskātos" bija visvisādi apmeklētāji…

—   Kaut nu būtu varējuši atnest sviestalu, tas tiešām sasilda…

—   Ko tu darīji? — beidzot mazliet vainīgi jautāja Hermione. — Vai izdevās kaut ko padarīt?

—   Nē, — atbildēja Harijs. — Vilksons savā kabinetā uzcienāja mani ar tēju. Un tad ienāca Strups…

Harijs izstāstīja draugiem par kūpošo kausu. Ronam palika mute vaļā.

—     Un Vilksons to izdzēra? — viņš noelsās. — Vai viņš ir zaudējis prātu?

Hermione ieskatījās pulkstenī.

—  Vai zināt ko, labāk kāpsim lejā, mielasts sāksies pēc piecām minūtēm… — Viņi izlīda pa portreta caurumu gaitenī un, vēl arvien spriezdami par Strupu, kopā ar pārējiem virzījās lejup uz zāli.

—   Bet ja nu viņš… saprotat… — Hermione ieminējās klusā balsī, nervozi skatīdamās apkārt, — ja nu viņš mēģināja no… noindēt Vilksonu… viņš to nedarītu Harija acu priekšā.

—   Jā, iespējams, — pieļāva Harijs. Tajā brīdī viņi nonāca

Ieejas zālē, šķērsoja to un sasniedza Lielo zāli. Milzīgo telpu rotāja vairāki simti izdobtu ķirbju ar svecēm, vesels mākonis dzīvu sikspārņu, kas lidinājās zem griestiem, kā arī daudzi jo daudzi ugunīgi oranži serpentini, kas kā mirdzošas ūdensčūskas laiski vijās zem griestiem, kur plosījās vētra.

Ēdieni garšoja debešķīgi. Pat Hermione un Rons, kuri bija līdz ūkai pieēdušies "Medusdūru" labumus, pieveica pa divām porcijām. Harijs atkal un atkal uzmeta skatu pasniedzēju galdam. Profesors Vilksons izskatījās priecīgāks un veselīgāks nekā jebkad agrāk. Viņš dzīvi sarunājās ar profesoru Zibiņu, burvestību pasniedzēju. Harijs pārlaida skatienu galdam un apstājās pie Strupa. Vai zēnam tikai tā likās, vai Strupa acis patiešām pievērsās Vilksonam biežāk, nekā tas būtu piedienīgi?

Svētku mielasta beigās ar nelielu priekšnesumu uzstājās Cūkkārpas spoki. Viņi pēkšņi izslīdēja no sienām un galdiem, lai nodemonstrētu Karaliskās Gaisa flotes iznīcinātāju cienīgu figurālo lidošanu. Gandrīz-Bezgalvas-Niks, Grifidora spoks, visiem klātesošajiem vēlreiz ar lieliem panākumiem parādīja to, kā viņam savulaik ne visai veiksmīgi cirta nost galvu.

Vakars izvērtās tik jauks, ka Harija labo garastāvokli nesabojāja pat Malfoja piezīme, kas atskanēja, kad skolēni gāja ārā no zāles: — Poter, atprātotāji sūta tev sveicienus!

Harijs, Rons un Hermione kopā ar pārējiem grifidoriem pa ierasto ceļu devās uz Grifidora torņa pusi, taču, kad viņi nonāca gaitenī, kura viņā galā pie sienas karājās Resnās kundzes portrets, izrādījās, ka gaitenis ir pilns ar apjukušiem skolēniem.

—   Kāpēc neviens nedodas iekšā tornī? — Rons izbrīnīts vaicāja.

Harijs paslējās, lai redzētu pāri priekšā stāvošo galvām. Izskatījās, ka portrets ir ciet.

—   Palaidiet, lūdzu, mani, — atskanēja Persija balss, un viņš sāka svarīgi spiesties cauri pūlim. — Kas te par kavēšanos? Jūs taču visi vienlaikus nevarējāt aizmirst paroli — atvainojiet, es esmu zēnu vecākais…

Un tad pūlis apklusa — vispirms sačukstēšanās aprāvās priekšējās rindās, tad stingums pārņēma visus gaitenī sadrūzmējušos. Un tad atskanēja Persija pārvērstā, pēkšņi asā balss: — Lai kāds aizskrien sameklēt profesoru Dumidoru. Ātrāk.

Skolēni tagad satraukti skatījās uz portreta pusi. Aizmugurē stāvošie mēģināja paslieties pirkstgalos.

—   Kas tur notiek? — vaicāja tikko atnākusī Džinnija.

Vēl pēc mirkļa parādījās arī profesors Dumidors un straujiem soļiem devās uz portreta pusi. Grifidori saspiedās ciešāk, lai atbrīvotu viņam ceļu, bet Harijs, Rons un Hermione pavirzījās tuvāk gaiteņa galam, lai varētu redzēt, kas īsti tur noticis.

—   Ak, manu… — izsaucās Hermione un sagrāba Harija roku.

Resnā kundze bija izgaisusi no portreta, bet audekls nokarājās sagraizīts smalkās strēmelēs. Gleznas gabaliņi mētājās pat uz zemes.

Dumidors uzmeta ašu skatienu izpostītajai gleznai un tad pagriezās, lai ieraudzītu šurp steidzamies arī profesori Maksūru, profesoru Vdksonu un Strupu.

—    Mums viņa jāatrod, — noteica Dumidors. — Profesore Maksūra, lūdzu, nekavējoties sameklējiet Filča kungu un lūdziet, lai viņš apstaigā visas pils gleznas un lūko atrast Resno kundzi.

—   Gribētos jums gan! — pēkšņi atskanēja izsmējīga balss.

Tā piederēja poltergeistam Pīvzam, kurš šūpojās virs pūļa galvām un izskatījās varen apmierināts — kā jau vienmēr, kad bija notikusi kāda nelaime.

—   Vai tev, Pīvz, ir kas zināms? — mierīgi pavaicāja Dumidors, taču Pīvza varenais smaids nu vairs nebija tik plats. Poltergeists neuzdrīkstējās kaitināt Dumidoru. Tad Pīvzs pagalam pieglaimīgā balsī, kas skanēja gandrīz ļaunāk nekā viņa ņirgas, turpināja:

—   Galīgi nokaunējusies, jūsu direktorība. Nevēlas, lai šo kāds ieraudzītu. Izskatās diezgan bēdīgi. Es, kungs, šo redzēju skrienam cauri ainavai piektajā stāvā, un viņa slēpās aiz kokiem. Traki raudāja, — poltergeists izjusd turpināja. — Nabadzīte, — viņš, drošs paliek drošs, ne visai pārliecinoši piebilda.

—   Vai viņa teica, kas to izdarīja? — klusi jautāja Dumidors.

—   Ak, jā, dirofesora kungs, teica gan, — atbildēja Pīvzs dk lepni, it kā turētu rokās milzīgu aviācijas bumbu. — Redziet, viņš pagalam sadusmojās, kad šī atteicās viņu laist iekšā. — Pīvzs apmeta gaisā kūleni un tagad skatījās uz Dumidoru pats no savas kājstarpes. — Negants raksturiņš tam Siriusam Blekam.

DEVĪTĀ NODAĻA baigais ZAUDĒJUMS

Profesors Dumidors aizsūtīja visus grifidorus atpakaļ uz Lielo zāli, kur viņiem pēc desmit minūtēm piebiedrojās arī pārējo namu — Elšpūša, Kraukļanaga un Slīdeņa — pagalam apmulsušie skolēni.

—  Es vēlos kopā ar citiem skolotājiem rūpīgi pārmeklēt pili, — paziņoja profesors Dumidors, bet profesore Maksūra un profesors Zibiņš tikmēr aizvēra visas zāles durvis. — Baidos, ka jūsu pašu drošības labad jums nakti nāksies pavadīt šeit. Es vēlos, lai ieejas zālē apsargā prefekti, bet par atbildīgajiem es atstāju zēnu un meiteņu vecāko. Ja notiek kas neparasts, lūdzu, nekavējoties ziņojiet man, — direktors piebilda, vērsdamies pie Persija, kurš izskatījās neiespējami lepns un svarīgs. — Nosūtiet pie manis kādu no spokiem.

Profesors Dumidors apklusa un jau grasījās iziet no zāles, bet tad kaut ko atcerējās: — Ak, jā, jums būs nepieciešams vēl šis tas…

Gaisā it kā pavirši nozibēja viņa zizlis, un garie galdi aizlidoja uz zāles galiem, kur tie sastājās cieši pie sienām; vēl viens vēziens, un uz grīdas parādījās simtiem mīkstu, violetu guļammaisu.

—  Arlabunakti, — noteica profesors Dumidors, aizvērdams aiz sevis zāles durvis.

Tikko durvis bija ciet, visās malās atskanēja satraukta sačukstēšanās — grifidori klāstīja pārējiem skolēniem, kas tad īsti bija noticis.

—  Visi lieniet guļammaisos! — iesaucās Persijs. — Ašāk, ašāk, pārtraucam sarunas! Pēc desmit minūtēm es izdzēsīšu gaismu!

—   Paejam malā, — Rons pusbalsī uzrunāja Hariju un Hermioni, draugi paņēma trīs guļammaisus un nolīda vienā no stūriem.

—   Vai jūs domājat, ka Bleks vēl arvien atrodas pilī? — satraukti čukstēja Hermione.

—   Acīmredzot Dumidors pieļauj šādu iespēju, — atbildēja Rons.

—  Mums paveicās, ka Bleks izvēlējās tieši šo vakaru, vai ne? — sacīja Hermione, kamēr viņi ar visām drēbēm mugurā salīda guļammaisos un atspiedās uz elkoņiem, lai turpinātu sarunu. — Tā taču ir teju vienīgā nakts, kad tornī neviena nav…

—   Iespējams, viņam, tik ilgi bēguļojot, sajukuši visi laiki, — prātoja Rons. — Neaptvēra, ka šodien ir Visu Svēto vakars. Citādi viņš droši vien būtu ielauzies zālē.

Hermione nodrebinājās.

Visapkārt skolnieki cits citam uzdeva vienu un to pašu jautājumu: — Kā gan viņš iekļuva skolā?

—   Varbūt viņš prot teleportēties, — pāris metru no viņiem ieminējās kāds kraukļanags. — Vienkārši nokrīt no zila gaisa, un viss.

—   Vai, iespējams, viņš bija pārģērbies, — minēja kāds piektā gada audzēknis no Elšpūša.

—  Varbūt viņš uz pili vienkārši atlidoja? — vēl vienu variantu piedāvāja Dīns Tomass.

—    Vai tiešām es esmu vienīgais cilvēks, kas jelkad izlasījis "Cūkkārpas vēsturi"? — Hermione pārmetoši vērsās pie Harija un Rona.

—   Nav izslēgts, — nomurmināja Rons. — Bet kāpēc tu tā domā?

—   Tāpēc, ka šo pili sargā ne tikai mūri, — sacīja Hermione. — Tā ir noburta ar visām iespējamām burvestībām, un te nav iespējams tā vienkārši ielavīties. Teleportēties uz šejieni nevar. Un nedomāju, ka atprātotājus ir iespējams apmuļķot, vienkārši pārģērbjoties. Viņi taču apsargā visas ieejas pilī. Viņi būtu pamanījuši ari Bleķa atlidošanu. Bet Filčs pārzina visas slepenās ejas, arī tās noteikti tiek novērotas…

—   Es dzēšu ārā gaismas! — skaļi paziņoja Persijs. — Ceru, ka visi atrodas guļammaisos! Un, lūdzu, pārtrauciet sarunas!

Visas sveces vienlaikus nodzisa. Tagad vienīgā gaisma nāca no sudrabotajiem spokiem, kuri slīdēja pa zāli, nopietni apspriezdamies ar prefektiem, un no apburtajiem griestiem, kas, tāpat kā debesis ārpus pils, bija nosēti zvaigznēm. Šīs neierastās gaismas un sačukstēšanās, kas vēl arvien iečabējās te vienā, te citā zāles stūrī, lika Harijam justies tā, it kā viņš gulētu zem klajas debess un apkārtējos krūmus ik pa brīdim pāršalktu viegls vējiņš.

Ik pa stundai zālē parādījās viens no skolotājiem, lai pārliecinātos, ka viss ir mierīgi. Ap trijiem pēc pusnakts, kad vairākums skolēnu jau gulēja, atgriezās arī profesors Dumidors. Harijs vēroja, kā skolas direktors acīm meklē Persiju — zēnu vecākais klusi slīdēja starp guļammaisu rindām, norādams vēl neaizmigušos par pļāpāšanu. Tajā brīdī Persijs atradās ne pārāk tālu no Harija, Rona un Hermiones, un mūsu draugi aši izlikās guļam, jo Dumidora soļi nāca arvien tuvāk.

—  Vai uzgājāt kādas pēdas, profesor? — čukstus vaicāja Persijs.

—   Neuzgājām gan. Vai šeit viss mierīgi?

—   Viss kārtībā, direktora kungs.

—   Jauki. Vēlreiz modināt visus būtu muļķīgi. Esmu atradis pagaidu uzraugu Grifidora torņa ieejas portretam. Rīt varēsiet visus aizvest atpakaļ uz ierastajām telpām.

—   Kas īsti noticis ar Resno kundzi?

—   Viņa, nabadzīte, paslēpusies Argailšīras kartē trešajā stāvā. Acīmredzot Resnā kundze atteicās ielaist Bleķu tornī bez paroles, tāpēc viņš uzbruka lāga sievai. Resnā kundze šobrīd ir ļoti uztraukusies, bet, kad viņa nomierināsies, lūgšu, lai Filca kungs viņu atjauno.

Harijs dzirdēja, kā zāles durvis vēlreiz nočīkst. Atkal atskanēja soļi.

—    Direktora kungs? — tā bija Strupa balss. Harijs centās neizdvest ne skaņas. Zēns sasprindzināja dzirdi. — Mēs pārmeklējām visu ceturto stāvu. Tur viņa nav. Filcs savukārt izstaigāja pazemi, arī kambaros nekas aizdomīgs nav atrasts.

—   Un kā ar astronomijas torni? Profesores Trilonijas klasi? Pūču māju?

—   Viss pārmeklēts…

—   Ļdfti labi, Severus. Es gan necerēju, ka Bleks lieki kavēsies.

—    Vai jums, profesor, ir kāds pieņēmums, kā viņš iekļuva pilī? — jautāja Strups.

Harijs par pirksta tiesu pacēla galvu no rokām, lai atbrīvotu arī otru ausi.

—   Man, Severus, ir daudzi pieņēmumi, un katrs no tiem ir tikpat neticams kā pārējie.

Harijs pavēra acis mazā spraudziņā un palūkojās uz to pusi, kur stāvēja abi profesori un Persijs. Dumidors stāvēja ar muguru pret Hariju, taču zēns varēja itin labi saskatīt Persija uzmanīgo seju un Strupa dusmīgo profilu.

—  Jūs, direktor, taču atceraties mūsu sarunu pirms mācību gada sākuma? — ieminējās Strups, kurš runājot tikko pavēra lūpas, it kā cenzdamies izslēgt no sarunas Persiju.

—  Atceros gan, Severus, — sacīja Dumidors, un viņa balsī izskanēja kaut kas brīdinājumam līdzīgs.

—    Manuprāt… tas ir gandrīz neiespējami… ka Bleks spētu iekļūt pilī bez kāda palīdzības — un šis kāds, šķiet, mīt skolā. Es paudu savas bažas, kad jūs iecēlāt…

—   Es neticu, ka Blekam pilī palīdzēja iekļūt kāds no iekšienes, — noteica Dumidors, turklāt tādā intonācijā, lai ikvienam būtu skaidrs, ka viņš par šo tēmu vairs nevēlas runāt. Strups neko neatbildēja. — Es vēlos noiet līdz atprātotājiem, — turpināja Dumidors. — Es teicu, ka paziņošu viņiem, kad pils būs pārmeklēta.

—   Vai tad viņi nevēlējās nākt talkā? — jautāja Persijs.

—     Protams, vēlējās, — ledainā balsī atbildēja Dumidors. — Tikai man par nožēlu jāteic, ka neviens atprātotājs nespers savu kāju šajā pilī, vismaz tik ilgi, kamēr es šeit būšu direktors.

Persiju tāda noteiktība maķenīt apstulbināja. Dumidors ātrā, klusā solī devās uz zāles durvīm. Strups vēl kādu brīdi stāvēja, vērodams direktoru ar pamatīga aizvainojuma izteiksmi sejā, tad arī viņš devās ārā no zāles.

Harijs paskatījās sāņus uz Ronu un Hermioni. Arī abiem draugiem acis bija vaļā, un viņi blenza zvaigžņotajos griestos.

—   Par ko viņi tur runāja? — nokustējās Rona lūpas.

* * *

Vairākas dienas pēc šī notikuma skolā runāja tikai un vienīgi par Siriusu Bleķu. Prātojumi par to, kā viņš iekļuvis pilī, kļuva arvien neprātīgāki un neprātīgāki. Lielāko daļu nākamās herboloģijas stundas Hanna Ebota no Elšpūša pavadīja, klāstīdama katram, kurš vien bija gatavs klausīties, ka Bleks spējot pārvērsties ziedošā krūmā.

Saplosīto Resnās kundzes portretu nocēla no sienas un tā vietā pakāra sera Kedogena un viņa pelēkā ponija bildi. Par to gan neviens īpaši nepriecājās — vai pusi dienas sers Kedogens pūlējās izaicināt uz divkauju kādu no grifidoriem, bet pārējā laikā izdomāja smieklīgi sarežģītas paroles, turklāt viņš tās mainīja divreiz dienā.

—   Viņš taču ir gluži traks, — Šīmuss Finigens reiz dusmīgi vērsās pie Persija. — Vai mēs nevaram dabūt kādu citu sargu?

—    Neviens cits uz šo vietu nebija pierunājams, — atbildēja Persijs. — Visus biedē tas, kas notika ar Resno kundzi. Sers Kedogens vienīgais izrādījās gana drosmīgs, lai pieteiktos šim darbam.

Tiesa, par seru Kedogenu Harijam galva sāpēja vismazāk. Jo zēnu tagad uzmanīja visi, kam vien nebija slinkums. Skolotāji izgudroja dažādus iemeslus, lai paietos Harijam līdzi pa skolas gaiteņiem, un Persijs Vīzlijs (Harijam bija aizdomas, ka zēnu vecākais tā rīkojas ne bez savas mātes ziņas) sekoja zēnam pa pēdām itin visur kā īpaši uzpūtīgs sargsuns. Kroni visam uzlika profesore Maksūra. Kādu dienu viņa iesauca Hariju pie sevis kabinetā ar tik drūmu sejas izteiksmi, ka Harijs jau nobijās, ka skolā kāds miris.

—   Vairs nav jēgas no tevis to slēpt, Poter, — viņa iesāka pagalam nopietnā balsī. — Es saprotu, ka tas tev būs milzīgs šoks, taču Siriuss Bleks…

—   Es zinu, viņš mēģina tikt klāt man, — Harijs noguris pabeidza teikumu. — Reiz es dzirdēju, ko Rona tētis stāsta viņa mammai. Vīzlija kungs strādā Burvestību ministrijā.

Profesore Maksūra izskatījās pamatīgi pārsteigta. Kādu brīdi viņa blenza uz Hariju, bet tad sacīja: — Ak tā! Tādā gadījumā, es ceru, tu sapratīsi, kāpēc, manuprāt, tev nebūtu īpaši prātīgi turpināt kalambola nodarbības vakaros. Ja tu, Poter, paliec laukumā kopā ar saviem komandas biedriem vien, tas ir pārāk riskanti…

—   Mums sestdien ir pirmā spēle! — sadusmots iesaucās Harijs. — Man taču ir jātrenējas!

Profesore Maksūra kādu brīdi saspringti vēroja zēnu. Harijs zināja, ka profesorei Grifidora komandas panākumi ir ļoti svarīgi. Galu galā, tieši viņa savulaik ieteica Hariju meklētāja postenim. Aizturējis elpu, zēns gaidīja.

—    Hm… — profesore Maksūra piecēlās un paskatījās ārā pa logu uz kalambola laukuma pusi. Cauri lietus šaltīm tikko varēja saskatīt tribīņu aprises. —Jā… kā gan es priecātos, ja mums šogad beidzot izdotos izcīnīt kausu… tomēr, Poter, es justos mierīgāk, ja kopā ar jums būtu kāds no skolotājiem. Es palūgšu Hūčas

madāmu, lai viņa turpmāk uzrauga jūsu treniņus.

* * *

Jo tuvāk nāca sezonas pirmā kalambola spēle, jo nejēdzīgāki vērtās laika apstākļi. Grifidora komanda bezbailīgi turpināja nodarbības, un Hūča madāmas klātbūtnē trenējās vēl cītīgāk. Taču pēdējā treniņā pirms sestdienas spēles Olivers Žagars komandai pavēstīja nepatīkamas ziņas.

—   Mēs nespēlēsim pret Slīdeni! — viņš sacīja, izskatīdamies pamatīgi saniknots. — Pie manis tikko bija atnācis Flints. Tā vietā mēs spēlējam pret Elšpūti.

—   Kāpēc tā? — korī iesaucās viņa komandas biedri.

—   Flints aizbildinājās ar to, ka viņu meklētājam vēl arvien neesot sadzijusi roka, — dusmās griezdams zobus, izgrūda Žagars.

—   Taču ir skaidrs, kāpēc viņi tā rīkojas. Vienkārši nevēlas spēlēt tik draņķīgā laikā. Uzskata, ka tas samazina viņu cerības uz uzvaru…

Visu dienu bija plosījušies stipri vēji un pamatīgi lijis, bet Žagara vārdus papildināja tālīna pērkona dārdi.

—   Malfojam ar roku viss ir kārtībā\ — nikni nošņācās Harijs.

—   Viņš tikai izliekas!

—   Zinu, bet nespēju to pierādīt, — ar rūgtumu balsī novilka Žagars. — Un mēs mācījāmies visas šīs kombinācijas, domādami, ka cīnīsimies pret Slīdeni, bet tagad jāspēlē pret Elšpūd — tas taču ir gluži cits spēles stils! Turklāt viņiem ir jauns kapteinis un meklētājs, Sedriks Digorijs…

Endželina, Alisija un Keitija pēkšņi noslēpumaini iesmējās.

—  Kas tad nu? — vaicāja Žagars, raukdams pieri par tik vieglprātīgu pieeju nopietnām lietām.

—   Vai tik tas nav tas slaidais, glītais puisis? — prātoja Endželina.

—    Stiprs un kluss, — piebilda Keitija, un draudzenes atkal sāka smieties.

—   Viņš klusē tikai tāpēc, ka nespēj salikt kopā ne divus vārdus, — nepacietīgi iejaucās Freds. — Un es nesaprotu, kāpēc gan tu, Oliver, uztraucies, Elšpūtis nav ne lauzta graša vērts. Iepriekšējā gadā, kad mēs spēlējām ar viņiem, Harijs zibsni noķēra minūtes piecas pēc spēles sākuma, atceries?

—    Mums nāksies spēlēt pilnīgi citos apstākļos! — nelikās mierā Žagars — nu jau viņš kliedza, turklāt likās, ka kapteiņa acis izspiežas no dobumiem. — Digorijain ir izdevies sapulcināt ļoti stipru komandu! Viņš ir lielisks meklētājs! Es jau baidījos, ka jūs izturēsieties pret viņiem pārāk nevērīgi! Mēs nedrīkstam atslābināties! Mums jāturpina tiekties uz mērķi! Slīdenis cenšas sajaukt mums galvu! Mums jāuzvar\

—    Oliver, nomierinies taču! — mazliet uztraucies, iesaucās

Freds. — Mēs pret Elšpūti izturamies ļoti nopietni. Nopietni.

* * *

Dienu pirms spēles laiks sabojājās galīgi. Vējš gaudoja pils pažobelēs, un lietus gāza kā ar spaiņiem. Skolā valdīja tāda tumsa, ka gaiteņos un klasēs nācās aizdegt papildu lāpas un laternas. Slīdeņa komandas dalībnieki visi kā viens pašapmierināti smīnēja, un Malfoja smīns bija īpaši plats.

—   Ak, kaut mana roka tik ļoti nesāpētu! — viņš nopūtās, bet vēja brāzmas tikmēr dauzīja logus.

Hariju nodarbināja tikai un vienīgi rītdienas spēle, tāpēc par citiem sīkumiem viņš pat nedomāja. Starpbrīžos zēnu atkal un atkal uzmeklēja Olivers Žagars, lai dotu vēl kādu padomu. Trešajā reizē Žagars savas teorijas klāstīja tik ilgi, ka Harijs pēkšņi aptvēra, ka jau nokavējis desmit minūtes no nākamās nodarbības, aizsardzības pret tumšajām zintīm, sākuma. Harijs metās projām pa gaiteni, bet Žagars vēl sauca viņam nopakaļ: — Digorijs spēj izpildīt ļoti asus pagriezienus, tāpēc varbūt vajag censdes aplidot viņam apkārt ar līkumu…

Harijs nobremzēja tikai pie aizsardzības kabineta durvīm un, atrāvis durvis, iemetās klasē.

Taču pie skolotāja galda galvu pacēla nevis profesors Vilksons, bet gan profesors Strups.

—    Poter, šī stunda sākās pirms desmit minūtēm, tā kā būs taisnīgi, ja es noņemšu Grifidoram desmit punktu. Apsēdieties.

Tomēr Harijs palika stāvot kā sastindzis.

—   Kur ir profesors Vilksons? — viņš jautāja.

—  Viņš šodien jūtas apslimis, tāpēc nevar vadīt stundu, — sejā pazibot greizam smaidam, noteica Strups. — Šķiet, es lūdzu jums apsēsdes?

Taču Harijs pat nepakustējās.

—   Kas viņam noticis?

Strupa melnās acis nozibsnīja.

—  Viņa dzīvība nav apdraudēta, — profesors noteica tādā balsī, it kā šis apstāklis viņu apbēdinātu. — Es noņemu Grifidoram vēl piecus punktus, bet, ja man nāksies jums lūgt apsēsties vēl vienu reizi, jūsu nams zaudēs visus piecdesmit.

Harijs lēnām devās uz savu vietu un apsēdās. Strups pārlaida skatienu klasei.

—  Kā jau es minēju, pirms Poters pārtrauca stundu, profesors Vilksons nav atstājis nekādus pierakstus par tām tēmām, kuras jūs esat apskatījuši līdz šim…

—   Lūdzu, profesor, mēs esam izgājuši bubuļus, sarkanās beretes, kapas un dūņpirkstus, — Hermione žigli noskaitīja, — un šodien mums vajadzēja sākt…

—   Apklustiet, — ledainā balsī viņu pārtrauca Strups. — Es nelūdzu jums sniegt kādus paskaidrojumus. Es vienkārši konstatēju kārtības trūkumu profesora Vilksona pierakstos.

—  Viņš ir labākais pasniedzējs, kurš mums mācījis aizsardzību pret tumšajām zintīm, — drosmīgi sacīja Dīns Tomass, un klasē atskanēja piekrītoša murdoņa. Nu Strups izskatījās vēl bīstamāks nekā parasd.

—Jums gan maz vajag. Vilksons, šķiet, nav īpaši prasīgs… Manuprāt, ar sarkanajām beretēm un dūņpirksdem varētu tikt galā arī pirmā gada skolnieki. Šodien mēs runāsim par…

Harijs noskatījās, kā profesors strauji pāršķīra lapu pēc lapas, līdz nonāca pie nodaļas pašās mācību grāmatas beigās — tā, nepārprotami, bija tēma, ko viņi vēl nebija apguvuši.

—   …vilkačiem, — pabeidza Strups.

—    Bet, pasniedzēj, — iesāka Hermione, kura atkal nespēja novaldīdes, — mums vilkači vēl nebija paredzēti, mums šodien vajadzēja sākt tuppankus…

—    Grendžeras jaunkundz, — nāvīgi mierīgā balsī ierunājās Strups. — Man nez kādēļ likās, ka stundas vadīšana ir uzticēta man, nevis jums. Un es lūdzu visus atvērt trīssimt deviņdesmit ceturto lappusi. — Profesors vēlreiz pārlaida skatienu klasei. — Tas attiecas uz jums visiem). Ātrāk!

Profesoram tika veltīts ne viens vien greizs skatiens un ne viens vien apslāpēts nelaba vēlējums, tomēr skolēni atvēra grāmatas.

—     Kurš no jums pateiks, kā vilkaci iespējams atšķirt no vilka? — jautāja Strups.

Visa klase sēdēja kā sastingusi un klusēja. Vai, precīzāk, visa klase, izņemot Hermioni — kā jau tas bieži notika, viņas roka tūlīt pēc jautājuma uzšāvās gaisā.

—   Neviens to nezina? — pārvaicāja Strups, nelikdamies ne zinis par Hermioni. Profesora seju atkal rotāja greizais smīniņš.

* 17i *

—   Vai jūs man gribat teikt, ka profesors Vilksons jums nav iemācījis pat pašu elementārāko atšķirību starp…

—   Mēs jums jau paskaidrojām, — pēkšņi ierunājās Parvati.

—   mēs vēl nebijām tikuši līdz vilkačiem, mēs vēl mācījāmies par…

—    Klusumu! — noņurdēja Strups. —Jauki, jauki, nekad nebija nācis prātā, ka reiz nonākšu starp trešā gada skolniekiem, kuri pat nespēj pazīt vilkaci, kas stāv viņu priekšā. Es parūpēšos, lai arī profesors Dumidors uzzina par jūsu milzīgo atpalicību…

—   Lūdzu, profesor, — tā bija Hermione, kuras roka vēl arvien slējās gaisā, — vilkacis no īsta vilka atšķiras ar vairākām sīkām pazīmēm. Vilkača purns…

—   Tā ir jau otrā reize, Grendžeras jaunkundz, kad jūs bez atļaujas iejaucaties stundas gaitā, — nevērīgi noteica Strups. — Par šo jūsu neciešamo viszinīgumu es noņemu Grifidoram vēl piecus punktus.

Hermione sēdēja savā vietā nosarkusi kā biete. Viņa nolaida roku un asaru pilnām acīm ieurbās grīdā. To, cik ļoti visa klase neieredzēja Strupu, varēja spriest pēc skatienu zibeņiem, kas tika raidīti profesora virzienā, kaut arī ikviens trešā gada grifidors vismaz reizi dzīvē bija nosaucis Hermioni pa viszinīti. Rons, kurš Hermioni pa viszinīti sauca vismaz divas reizes nedēļā, skaļi sacīja: — Jūs uzdevāt jautājumu, un viņa zina atbildi! Kāpēc jautājat, ja jūs nemaz negribat, lai jums atbild?

Tūlīt visi saprata, ka Rons šoreiz pāršāvis pār strīpu. Strups lēnām pienāca pie Rona, un klase aizturēja elpu.

—    Pēcstundu norīkojums, Vīzlij, — zīdainā balsī nodūdoja Strups, piebāzis savu līko degunu pie pašas Rona sejas. — Un, ja es vēlreiz dzirdēšu, kā jūs kritizējat manas mācīšanas metodes, jums nāksies to rūgti nožēlot.

Atlikušajā stundas laikā skolēni sēdēja klusi kā mēli norijuši. Viņi sēdēja un pārrakstīja no mācību grāmatas vilkaču pazīmes, bet Strups tikmēr ložņāja pa solu starpām, ieskatīdamies te viena, te otra audzēkņa pergamentā un pētīdams profesora Vilksona stundu pierakstus.

—    Ļod nepilnīgi izskaidrots… tas nav pareizi, kapas daudz biežāk ir sastopamas Mongolijā… Par šo profesors Vilksons ir ielicis astoņnieku? Es nebūtu devis vairāk par trīs…

Kad beidzot atskanēja zvans, Strups viņus aizkavēja vēl uz brīdi.

—   Uzrakstiet un iesniedziet man aprakstu par to, kā pazīt un nonāvēt vilkačus. Šim darbam ir jābūt vismaz divus pergamenta ruļļus garam, un tas jāiesniedz pirmdien no rīta. Pienācis laiks nolikt šo klasi pie vietas. Vīzlij, palieciet klasē, es paziņošu jums sodu.

Harijs un Hermione kopā ar pārējiem klases skolēniem izgāja no telpas. Pārdesmit soļu no durvīm, kad bērni bija droši, ka Strups viņus vairs nedzird, sākās profesoram veltīta nikna tirāde.

—    Strups nekad nav tik pretīgi izturējies ne pret vienu no iepriekšējiem aizsardzības pasniedzējiem, pat ja viņš pats kāroja ieņemt šo amatu, — Harijs vērsās pie Hermiones. — Kāpēc gan viņam ir tāds zobs uz Vilksonu? Kā tu domā, vai tas varētu būt tā bubuļa dēļ?

—    Nezinu, — domīgi novilka Hermione. — Tomēr es no visas sirds ceru, ka profesors Vdksons drīz vien izveseļosies…

Rons, dusmīgs kā pūķis, draugus panāca pēc piecām minūtēm.

—   Vai jūs maz varat iedomāties, ko tas… (Strupam tika veltīts mīļvārdiņš, kas lika Hermionei pārmetoši iesaukties "Ron!") …liek man darīt?! Man būs jāberž pīles slimnīcā! Bez burvestību palīdzības! — Viņš elsa kā tvaika lokomotīve un vīstīja dūres. — Kāpēc gan Bleks nevarēja paslēpties Strupa kabinetā, ko? Vismaz būtu atsvabinājis mūs no šī mūdža!

* * *

Nākamajā rītā Harijs pamodās ļoti agri — tik agri, ka ārā vēl bija tumšs. Vispirms viņš iedomājās, ka viņu pamodinājusi vēja kaukšana, taču tad zēns sajuta uz kakla aukstu elpu un pielēca sēdus — tas izrādījās poltergeists Pīvzs, kurš plivinājās gaisā pie Harija gultas un no visa spēka pūta zēnam ausī.

—   Kāpēc tu to dari? — dusmīgi iesaucās Harijs.

Pīvzs piepūta vaigus, skaļi izpūta gaisu un smiedamies atmuguriski izslīdēja cauri sienai.

Harijs sataustīja savu modinātāju un ieskatījās ciparnīcā. Bija puspieci. Lādēdams Pīvzu, zēns pagriezās uz otriem sāniem un mēģināja aizmigt, taču tagad, kad viņš bija nomodā, gulēt neļāva arī pērkona grāvieni un koku vaidi, kas skanēja no Aizliegtā meža puses. Pēc dažām stundām viņš atradīsies kalambola laukumā un cīnīsies cauri šim negaisam. Beigu beigās Harijs atmeta ar roku cerībām vēlreiz aizmigt. Viņš piecēlās, saģērbās, paņēma savu divtūkstošo nimbu un klusiņām izlavījās no guļamistabas.

Kad Harijs pavēra durvis, kaut kas mīksti noslīdēja gar viņa kāju. Viņš aši pieliecās un tikko paguva sagrābt Blēžkāji aiz kuplās astes gala. Zēns izvilka kaķi atpakaļ kāpņu laukumiņā.

—   Zini, laikam jau Rona aizdomīgumam pret tevi ir zināms pamats, — Harijs kaunināja Blēžkāji. — Visa pils ir pilna ar pelēm, ej un ķersti tās. Ej vien, — zēns piebilda, ar kāju bīdīdams runci uz vītņu kāpņu pusi, — liec Kašķi mierā!

Koptelpā vētras plosīšanās likās vēl skaļāka. Harijs zināja, ka spēle notiks jebkuros laika apstākļos. Kalambola mačus neatcēla kaut kādu nieka negaisu dēļ. Tomēr zēns sāka izjust vieglas bažas. Pirms pāris dienām Žagars Harijam gaitenī norādīja uz Sedriku Digoriju. Digorijs mācījās Cūkkārpā jau piekto gadu un bija krietni lielāks par Hariju. Par meklētājiem parasti izvēlējās smalkus un žiglus spēlētājus, taču šādā laikā Digorija svars varēja izrādīties būtiska priekšrocība, jo vēja brāzmas mazāk ietekmētu viņa lidojumu.

Harijs nogaidīja līdz rītausmai adikušās stundas kamīna priekšā. Laiku pa laikam viņš piecēlās, lai aizgaiņātu Blēžkāji, kuru kā magnēts pievilka trepes uz zēnu guļamistabām. Tad Harijs nosprieda, ka līdz brokastīm vairs nevarētu būt atlicis daudz laika, tāpēc vienatnē izlīda cauri portreta caurumam.

—   Apstājies un cīnies, kraupainais gļēvuli! — ieaurojās sers Kedogens.

—   Aizveries vienreiz, — žāvādamies novilka Harijs.

Viņu mazliet atdzīvināja pamatīgais biezputras šķīvis, bet, kad zēns ķērās pie grauzdiņiem, pie brokastu galda jau bija sapulcējusies visa Grifidora komanda.

—    Šī būs grūta spēle, — novilka Žagars, kurš ēdienam pat nepieskārās.

—    Beidz uztraukties, Oliver, — mierinoši sacīja Alisija, — daža laba lietus lāse neizsitīs mūs no sliedēm.

Tomēr no debesīm gāzās kas vairāk par dažu labu lietus lāsi. Kalambols gan bija milzīgi populārs, tāpēc uz stadionu, kā jau parasts, spēli noskatīties devās visa skola. Tiesa, šoreiz pūlis uz kalambola laukuma pusi skrēja zemu nolaistām galvām, lai sejā necirstos asās vēja brāzmas. Vētra rāva no rokām lietussargus. Pirms Grifidora komanda iegāja ģērbtuvē, Harijs vēl ievēroja Malfoju, Krabi un Godu. Viņi gāja uz stadiona pusi, paslēpušies zem milzīga lietussarga, un, ievērojuši Hariju, sāka smieties un rādīt uz viņu ar pirkstiem.

Grifidori uzvilka savas sarkanās drānas un sasēdās, gaidot ierasto Žagara pirmsspēles uzrunu. Tomēr no tās nekas prātīgs nesanāca. Viņš vairākas reizes mēģināja iesākt teikumu, taču nekas vairāk par dīvainu rīstīšanos viņam neiznāca, tāpēc Olivers beigās atmeta ar roku un ar galvas mājienu aicināja pārējos sekot.

Vējš zēģelēja tik stipri, ka, iznākuši uz laukuma, viņi visi kā viens pastreipuļoja pāris soļu sānis. Ja arī pūlis kliedza, uzmundrinot komandas, spēlētāji to nedzirdēja nepārtraukto pērkona dārdu dēļ. Ūdens straumītes ātri vien sāka gāzties pāri Harija brillēm. Kā gan viņš noķers zibsni šajos plūdos?

Elšpūši tuvojās no stadiona pretējās malas, tērpušies spilgti dzeltenās formās. Kapteiņi satikās laukuma vidū un paspieda viens otram roku. Digorijs uzsmaidīja Žagaram, taču Žagara seja tagad izskatījās tā, it kā apakšžokli nabagam būtu sarāvuši krampji. Harijs redzēja, kā Hūčas madāma izrunā vārdus "Uz slotām!", un, kaut arī skaņa līdz viņam tā arī nenonāca, zēns izvilka labo kāju no dubļiem un pārcēla to pāri savam divtūkstošajam nimbam. Hūčas madāma pielika svilpi pie lūpām un iepūta tajā. Svilpiens izklausījās griezīgs un likās skanam no briesmīga tāluma — tomēr spēle bija sākusies.

Harijs strauji uzņēma augstumu, taču brīžam likās, ka nimbs nevar īsti izšķirties, kam klausīt, — Harijam vai vējam. Zēns satvēra slotaskātu ciešāk un pagriezās, ar acīm urbdamies lietus šaltis.

Vēl pēc piecām minūtēm Harijs bija izmircis līdz ādai un pārsalis. Viņš tik tikko spēja saskatīt pārējos komandas biedrus, nemaz nerunājot par zibsni. Harijs laidelējās šurpu turpu pa laukumu, brīdi pa brīdim manīdams izplūdušus sarkanus un dzeltenus stāvus, nemaz īsti nesaprazdams, kas notiek spēlē. Vēja gaudošana neļāva saklausīt komentētāja vārdus. Pūli slēpa lietusmēteļu un vētras papluinītu lietussargu jūra. Divas reizes āmurgalva gandrīz notrieca Hariju no slotas. Lietus lāses uz brillēm tik ļoti aizmigloja skatienu, ka viņš melno bumbu pamanīja pēdējā brīdī.

Viņš vairs īsti nesaprata, cik laika pagājis kopš spēles sākuma. Noturēt slotu taisni bija arvien grūtāk un grūtāk. Debesis mācās arvien tumšākas, it kā nakts censtos iestāties pusdienlaikā. Divas reizes Harijs gandrīz uzskrēja virsū citam spēlētājam, pat īsti nesaprotot, vai tas bija savējais vai pretinieks. Visi spēles dalībnieki bija izmirkuši līdz ādai, un lietus vēl arvien gāza kā ar spaiņiem, tāpēc nebija viegli atšķirt dzeltenos no sarkanajiem, pat no dažu soļu attāluma…

Tūlīt pēc pirmās zibens šautras atskanēja Hūča madāmas svilpe. Nebeidzamajās šaltis Harijas saskatīja Žagara siluetu, un kapteinis ar rokas mājieniem aicināja zēnu pie sevis. Visa komanda nolaidās dubļos tā, ka nošļakstēja vien.

—   Es pieprasīju pārtraukumu, — Žagars pūlējās pārkliegt negaisu. — Nāciet šurp, saspiedīsimies šeit…

Grifidori saspiedās zem liela lietussarga, kas bija uzsliets laukuma malā. Harijs noņēma brilles un aši noslaucīja tās ar formas tērpa malu.

—   Kāds ir rezultāts?

—   Mēs esam vadībā ar piecdesmit punktu pārsvaru, — atbildēja Žagars, — taču, ja mēs drīz vien nedksim pie zibšņa, iestāsies galīga tumsa.

—    Brillēs es neredzu pilnīgi neko, — Harijs izmisis pavicināja savas acenes.

Tajā brīdī viņam līdzās parādījās Hermione. Viņa stāvēja, uzrāvusi apmetni pāri galvai un — gluži pārsteidzoši — staroja kā maija saulīte.

—   Harij, man ir ideja! Iedod man savas brilles, ātrāk!

Zēns pasniedza acenes Hermionei, un, visai komandai skatoties pārsteigumā pavērtām mutēm, Hermione pieskārās brillēm ar savu zizli un noteica: — Nopervētiis!

—   Ņem! — sacīja meitene, atdodama acenes Harijam. — Tagad tās atgrūdīs ūdeni!

Žagars izskatījās tā, it kā būtu gatavs Hermioni noskūpstīt.

—   Lieliski! — viņš nokliedza viņai pakaļ aizsmakušā balsī, bet Hermione tūlīt pat nozuda pūlī. — Labi, saņemamies, laiks atsākt spēli!

Hermiones buramvārdi padešām iedarbojās. Harijs vēl arvien jutās pārsalis līdz nāvei tin slapjāks nekā jebkad iepriekš, toties tagad viņš vismaz varēja redzēt. Jaunas apņēmības pilns, viņš trieca savu slotu cauri vētras brāzmām, skatīdamies uz visām pusēm, vai kur neieraudzīs zibsni, izvairīdamies no āmurgalvas, panirdams zem Digorija, kurš laidās uz pretējo pusi…

Atskanēja vēl viens pērkona grāviens, un tūlīt pēc tam debesis pāršķēla žuburots zibens. Spēlēt kļuva arvien bīstamāk. Harijam vajadzēja dabūt zibsni, un, jo ātrāk, jo labāk…

Viņš pagriezās, lai dotos uz laukuma vidu, taču tajā mirklī vēl viens zibens uzplaiksnījums izgaismoja tribīnes, un Harijs ievēroja skatu, kas novērsa viņa uzmanību no spēles — skaidri saskatāms pret debesīm, tukšajā augšējā krēslu rindā nekustīgi sēdēja milzīgs, melni pinkains suns.

Harija nosalušie pirksti paslīdēja uz slotas roktura, un viņa nimbs strauji nokrita par vairākām pēdām uz leju. Atmezdams samirkušos matus no acīm, viņš vēlreiz paskatījās uz tribīnēm. Suns bija izgaisis.

—    Harij! — no Grifidora grozu puses atskanēja Žagara izmisušais kliedziens. — Harij, tev aiz muguras!

Harijs strauji atskatījās. Sedriks Digorijs traucās šurp no laukuma pretējās malas, bet starp viņiem lietus lāšu pilnajā gaisā mirdzēja sīka zelta lodīte….

Zēnu pārņēma pēkšņa panika, viņš pieplaka slotaskātam un metās zibšņa virzienā.

—   Nu taču! — viņš, zobus griezdams, mudināja nimbu, bet sejā cirtās lietus šaltis. — Ātrāk!

Taču notika kaut kas dīvains. Stadionu strauji pārņēma savāds klusums. Pat vējš, kurš nebija zaudējis savu spēku, pēkšņi likās piemirsis gaudot. Sajūta bija tāda, it kā kāds visai pasaulei būtu nogriezis skaņu, it kā Harijs pēkšņi būtu kļuvis kurls — kas īsti notika?

Un tad zēnam pār muguru pārskrēja drausmīgi pazīstamas tirpas. Tās ieurbās pašos viņa būtības dziļumos, un tad viņš saprata, ka lejā, uz laukuma, nodek kaut kāda dīvaina kustība…

Pirms viņš paguva visu pārdomāt, Harijs novērsa acis no zibšņa un paskatījās lejup.

Vismaz simts atprātotāju, pievērsuši viņam savas kapuču slēptās sejas, stāvēja gar laukuma malām. Harijam likās, ka viņa krūtis pamazām piepilda ledains ūdens, tas plosīja viņa iekšas. Un tad atkal viņš izdzirdēja… viņa galvā kāds kliedza, izmisīgi kliedza… tā bija sieviete…

—   Tikai ne Hariju, tikai ne Hariju, lūdzu, tikai ne Hariju!

—   Paej malā, stulbais skuki… tūlīt paej malā…

—   Tikai ne Hariju, lūdzu, nē, ņem mani, nogalini mani viņa vietā…

Stindzinošs baltas miglas virpulis strauji piepildīja Harija

prātu… Ko gan viņš darīja? Kāpēc viņš kaut kur lidoja? Vajadzēja palīdzēt sievietei… viņa aizies bojā… viņu nogalinās…

Viņš krita, krita cauri ledainajai miglai.

—   Tikai ne Hariju! Lūdzu… apžēlojies… apžēlojies…

Griezīgā balss smējās, sieviete kliedza, un Harijs zaudēja samaņu.

* * *

—   Labi, ka zeme bija tik mīksta.

—   Es jau domāju, ka viņš būs pagalam.

—   Bet viņš pat brilles nesaplēsa.

Harijs dzirdēja balsis, kas sačukstējās savā starpā, tomēr viņš nesaprata, kas notiek. Kur viņš atradās? Kā viņš šeit nokļuva? Ko viņš darīja, pirms šeit nokļuva? Harijs juta vienīgi to, ka viņam sāp visas maliņas, it kā viņu kāds būtu pamatīgi sadauzījis.

—   Tas bija briesmīgākais, ko biju redzējis savā dzīvē.

Briesmīgākais… visbriesmīgākais… melnas figūras ar kapuču

slēptām sejām… aukstums… kliedzieni…

Harija acis atsprāga vaļā. Viņš gulēja slimnīcas palātā. Grifidora kalambola komandas dubļiem notašķītie spēlētāji bija sastājušies ap zēna gultu. Tepat bija arī Rons un Hermione — viņi izskatījās tā, it kā būtu peldējušies ar visām drēbēm.

—   Harij! — sacīja Freds, kura bālumu nespēja noslēpt pat biezā dubļu kārta. — Kā tu jūties?

Harijs jutās tā, it kā viņš spētu pārtīt savu atmiņu, kā videomagnetofona lenti. Zibens… Baigais… zibsnis… un atprātotāji…

—   Kas notika? — viņš jautāja, pieraudamies sēdus tik pēkšņi, ka apkārt stāvošie noelsās vien.

—  Tu nokriti no slotas, — paskaidroja Freds. — Cik tur bija — kādas pēdas piecdesmit?

—   Mēs domājām, ka ar tevi ir cauri, — drebēdama piebilda Alisija.

Hermione nošņaukājās. Viņas acis bija pamatīgi piesarkušas.

—  Bet kā ar spēli? — nelikās mierā Harijs. — Kas notika? Vai būs pārspēle?

Visi klusēja. Drūmā patiesība lika Harijam sastingt.

—   iMēs taču… nezaudējām?

—    Digorijs noķēra zibsni, — sacīja Džordžs. — Tūlīt pēc tam, kad tu nokriti. Sākumā viņš nesaprata, kas noticis. Kad viņš atskatījās un ieraudzīja, ka tu guli zemē, viņš uzstāja, ka Elšpūša uzvara neskaitās. Mēģināja pierunāt uz atkārtotu spēli. Bet viņi taču uzvarēja godīgi… pat Žagars to atzīst.

—   Kur ir Olivers? — jautāja Harijs, pēkšņi aptvēris, ka komandas kapteiņa šeit nemaz nav.

—   Palika dušās, — noteica Freds. — Mēs domājam, ka viņš mēģina noslīcināties.

Harijs, ieķēries ar rokām matos, piespieda seju ceļgaliem. Freds sagrāba zēna plecu un dusmīgi sapurināja viņu.

—  Nomierinies, Harij, līdz šim tu nekad nebiji palaidis garām zibsni.

—   Vienu vienīgu reizi tas taču varēja notikt, — piebalsoja Džordžs.

—   Viss vēl nav zaudēts, — turpināja Freds. — Mēs zaudējām ar simts punktu starpību, vai ne? Tātad, ja Elšpūtis zaudēs Kraukļanagam, bet mēs vinnēsim Kraukļanagu un Slīdeni…

—    Būtu labi, ja Elšpūds zaudētu ar vismaz divsimt punktu starpību, — prātoja Džordžs.

—   Bet ja nu viņi uzvar Kraukļanagu?

—  Tas nav iespējams, Kraukļanagam ir pārāk stipra komanda. Bet ja Elšpūtim zaudēs Slīdenis…

—    Viss būs atkarīgs no punktiem — simts punkti uz vienu vai otru pusi…

Harijs atkrita gultā un nebilda ne vārda. Viņi bija zaudējuši… pirmo reizi viņi bija zaudējuši Harija dēļ.

Pēc kādām desmit minūtēm ieradās Pomfreja madāma un paziņoja grifidoriem, ka pienācis laiks atstāt viņas pacientu vienu.

—    Mēs atnāksim apciemot tevi vēlāk, — Freds vēl noteica. — Nenomokies ar pārmetumiem, Harij, tu tik un tā esi labākais meklētājs, kāds mums jebkad ir bijis.

Komandas biedri devās uz palātas durvīm, atstādami aiz sevis dubļainas pēdas. Pomfreja madāma aizvēra aiz viņiem durvis un pārmetoši nogrozīja galvu. Rons un Hermione pievirzījās tuvāk Harija gultai.

—    Pirmo reizi redzēju Dumidoru tik dusmīgu, — drebošā balsī sacīja Hermione. — Līdz šim viņš vienmēr likās tāds jauks, nekaitīgs vīriņš. Tad, kad tu sāki krist, viņš izskrēja laukumā un savicināja zizli — likās, pirms atsišanās pret zemi kritiens kļuva manāmi lēnāks. Tad viņš pievērsa zizli atprātotājiem. Raidīja uz to briesmoņu pusi kaut ko sudrabainu. Tie tūlīt aizvācās no stadiona… direktors bija drausmīgi nikns par viņu parādīšanos skolas teritorijā, mēs dzirdējām, kā viņš…

—    Tad viņš uzbūra zem tevis nestuves, — turpināja Rons.

—   Tad tās pacēlās gaisā, un kopā ar nestuvēm Dumidors steidzās uz skolas pusi. Visi domāja, ka tu esi…

Rona balss aizlūza, taču Harijs to pat nepamanīja. Viņš domāja par to, ko viņam bija nodarījuši atprātotāji… viņš domāja par kliedzieniem. Tad Harijs pacēla acis un ieraudzīja, ka Rons un Hermione veras uz viņu ar tik satrauktu skatienu… Viņš tūlīt sāka drudžaini domāt, kā novirzīt draugu prātus no nelāgajām domām.

—   Vai kāds savāca manu nimbu?

Rons un Hermione žigli saskatījās.

—   Redzi…

—   Kas tad nu? — jautāja Harijs, skatīdamies te uz vienu, te otru.

—  Nu… kad tu nokriti, vējš to aizpūta projām no laukuma, — vilcinādamās sāka Hermione.

—   Un kas notika pēc tam?

—  Tad slota trāpīja… tā trāpīja… Harij… tā trāpīja pa Vālējošo vītolu.

Harijam nodrebēja sirds. Vālējošais vītols bija viens briesmīgi kauslīgs koks, kurš stāvēja skolas pagalma vidū.

—   Un tālāk?

—   Nu, tu jau zini, kāds ir Vālējošais vītols, — sacīja Rons.

—   Tam nepatīk, ja kāds uzskrien tam virsū.

—   Šo te atnesa profesors Zibiņš kādu mirkli pirms tam, kad tu atguvi samaņu, — tikko dzirdami noteica Hermione.

Viņa lēnām pieliecās, paņēma sainīti, kas stāvēja viņai pie kājām, un izbēra Harijam uz gultas koka atlūzu un salauztu žagaru riekšu — tas bija viss, kas palicis pāri no Harija uzticamā slotaskāta.

DESMITĀ NODAĻA LAUPĪTĀJA KARTE

P

omfreja madāma uzstāja, ka Harijam jāpavada slimnīcā vismaz visa nedēļas nogale. Viņš nestrīdējās pretī un nežēlojās, viņš tikai neļāva slimnīcas pārzinei izmest divtūkstošā nimba atliekas. Zēns saprata, ka izturas muļķīgi, protams, viņa nimbu salabot nespētu neviens, tomēr Harijs nespēja pret šīm atlūzām izturēties kā pret parastiem atkritumiem. Viņš jutās tā, it kā būtu zaudējis vienu no saviem labākajiem draugiem.

Apmeklētāju Harijam netrūka, un visi kā viens centās viņu uzmundrināt. Hagrids atsūtīja spīļastēm pibiu puķu klēpi — tās izskatījās pēc dzelteniem kāpostiem. Džinnija Vīzlija, drausmīgi sarkdama, atnesa viņam pašas pagatavotu muzikālu kartiņu ar drīzas izveseļošanās vēlējumiem. Kartiņa nepārtraukti dziedāja visai griezīgā balsī, tāpēc Harijam nācās to turēt zem augļu trauka. Grifidora komanda vēlreiz apciemoja savu meklētāju svētdienas rītā, šoreiz ar komandas kapteini priekšgalā. Žagars miroņa balsī paziņoja, ka nevainojot Hariju notikušajā. Rons un Hennione no Harija gultas atkāpās tikai naktī. Tomēr neviens nespēja uzlabot viņa garastāvokli, jo draugi zināja tikai nelielu daļiņu no tā, kas uztrauca Hariju.

Par Baigo viņš nebija teicis nevienam, pat Ronam un Hermionei ne, jo viņš zināja, ka Rons kristu panikā, bet Hermione zobotos. Tomēr vienu gan nevarēja noliegt — tagad Baigais bija parādījies viņam divas reizes, un gan pēc pirmās, gan pēc otrās parādīšanās sekoja Harija dzīvībai bīstami negadījumi. Pirmajā reizē viņu gandrīz sabrauca Knakts autobuss, bet otrajā reizē viņš piecdesmit pēdu augstumā novēlās no sava slotaskāta. Vai Baigais vajās Hariju, līdz zēns būs beigts un pagalam? Vai Harijam nāksies pavadīt atlikušo dzīvi, atkal un atkal atskatoties pār plecu, vai kaut kur tuvumā nemana ļaunu vēstošo radījumu?

Un kur nu vēl atprātotāji. Katru reizi iedomājodes par tiem, Harijam sametās slikti un viņš jutās pazemots. Visi vienā balsī apgalvoja, ka atprātotāji esot briesmīgi, taču neviens cits nesaļima ik reizes, kad tie parādījās tuvumā… nevienam citam ausis neplosīja mirstošo vecāku kliedzienu atbalsis.

Jo beidzot Harijs saprata, kam piederēja balss. Zēns dzirdēja viņas vārdus, atkal un atkal ieklausījās tajos, nakts stundās gulēdams nomodā slimnīcas gultā un vērdamies mēnessgaismas švīkās uz palātas griestiem. Katru reizi, kad Harijam tuvojās atprātotāji, viņš dzirdēja savas mātes dzīves pēdējos brīžus, viņas mēģinājumu pasargāt savu mazuli, Hariju, no lorda Voldemorta, un Voldemorta smieklus mirkli, pirms tas nogalināja Harija māti… Harijs brīžam iemiga, un tad viņa saraustītie sapņi bija pilni ar lipīgām, satrūdējušām rokām un asinis stindzinošiem lūgumiem saudzēt. Viņš spēji pamodās, lai jau pēc mirkļa ieslīgtu tur, kur

skanēja viņa mātes kliedzieni.

* * *

Ar milzīgu atvieglojumu Harijs sagaidīja pirmdienas rītu, kad varēja atgriezties mācību klašu un gaiteņu troksnī un steigā — te viņš bija spiests domāt par citām lietām, pat ja viena no tām bija Drako Malfoja ņirgāšanās. Malfojs no priekiem nezināja, kur likties, tik ļoti viņu ielīksmoja Grifidora zaudējums. Viņš beidzot bija noraisījis apsējus un tagad svinēja iespēju likt lietā abas rokas, talantīgi attēlojot Harija kritienu no slotas. Lielāko daļu nākamās mikstūru nodarbības Malfojs pavadīja, iejūtoties atprātotāja tēlā. Rons beidzot neizturēja un meta Drako ar lielu, slidenu krokodila sirdi; tā trāpīja Malfojam tieši sejā un maksāja Grifidoram piecdesmit punktu, kurus Strups nekavējās noņemt par šo pārkāpumu.

—  Ja aizsardzību pret tumšajām zintīm atkal vadīs Strups, es izlikšos, ka esmu saslimis, — paziņoja Rons, kad viņi pēc pusdienām devās uz Vilksona nodarbību. — Hermione, paskaties, kas tur ir klasē!

Hermione pavēra spraudziņu un ieskatījās telpā.

—   Viss kārtībā!

Profesors Vilksons bija atgriezies pie savu pienākumu pildīšanas. Viņš patiešām izskatījās nesen cēlies no slimības gultas. Nobružātās drēbes šķita karājamies uz viņa pleciem vēl vaļīgāk, bet zem acīm varēja redzēt tumšus lokus. Tomēr tad, kad klase devās ieņemt savas vietas, viņš labsirdīgi pasmaidīja, un tas kalpoja par signālu, lai sāktbs sūdzību plūdi par Strupa izturēšanos Vilksona slimības laikā.

—    Tas nebija taisnīgi, viņš tikai aizstāja jūs, kāpēc lai viņš uzdotu mums mājasdarbu?!

—   Mēs taču par vilkačiem nezinājām itin neko…

—   … divi ruļļi pergamenta!

—   Vai jūs pateicāt profesoram Strupam, ka mēs šo vielu vēl neesam apguvuši? — mazliet saraucis pieri, pārjautāja Vilksons.

Izcēlās jauna izsaucienu vētra.

—Jā, bet viņš paziņoja, ka mēs esot pamatīgi atpalikuši…

—… viņš neklausījās…

—   … divi pergamenta ruļļi!

Profesors Vilksons pasmaidīja par sašutumu vai katrā sejā.

—   Neuztraucieties. Es aprunāšos ar profesoru Strupu. Jums nav jāraksta apcerējums.

—   Ak, nē\ — pagalam sarūgtināta izsaucās Hermione. — Es to jau pabeidzu!

Stunda padevās varen jauka. Profesors Vilksons bija atgādājis uz klasi stikla kasd ar tuppanku, nelielu, vienkājainu radījumu, kurš likās veidots no dūmu mutulīšiem. Tas izskatījās visai trausls un nekaitīgs.

—    Ievilina ceļiniekus purvā, — paskaidroja profesors Vilksons, kamēr bērni pierakstīja. — Vai ievērojāt laternu, kas karājas tam rokā? Tuppanks lec cilvēkam pa priekšu… cilvēks seko gaismiņai… un tad…

Tuppanks, piespiedies pie stikla, izdeva asinis stindzinošu skaņu. Kaut kas tamlīdzīgs droši vien bija dzirdams, kad akacis iesūca savu upuri.

Kad atskanēja zvans, visi salika grāmatas un pergamenta ruļļus somās un devās uz durvju pusi. Arī Harijs gāja ārā no klases, taču…

—    Pagaidi, Harij, — uzsauca profesors Vilksons, — es vēlos tevi aizkavēt uz pāris vārdiem.

Harijs atgriezās klasē un noskatījās, kā profesors Vilksons apklāja tuppanka kasti ar drānu.

—   Es dzirdēju par spēli, — sacīja Vilksons, atgriezdamies pie galda un sākdams kraut grāmatas savā somā, — žēl, ka tā sanāca ar tavu slotaskātu. Vai ir kādas cerības, ka izdosies to salabot?

—    It nekādu, — atbildēja Harijs. — Koks to sašķaidīja sīkās drumslās.

Vilksons nopūtās.

—    Vālējošo vītolu iestādīja tajā gadā, kad es sāku mācīties Cūkkārpā. Bija pat tāda spēle — bērni centās piekļūt tik tuvu kokam, lai varētu pieskarties tā stumbram ar roku. Bet tad kāds zēns, vārdā Deivijs Gadžins, gandrīz palika bez acs, un mums aizliedza tuvoties bīstamajam kokam. Protams, slotaskātam nebija nekādu cerību tikt cauri sveikā.

—   Vai jūs dzirdējāt arī par atprātotājiem? — pēc mirkļa saņemšanās pajautāja Harijs.

Vdksons uzmeta zēnam ašu mirkli.

—   Dzirdēju gan. Nedomāju, ka iepriekš kāds no mums būtu redzējis profesoru Dumidoru dk pārskaitušos. Tie radījumi pēdējā laikā palika arvien nemierīgāki… niknojās par direktora atteikšanos ielaist tos skolas teritorijā… cik nopratu, tu nokriti no slotas deši viņu dēļ?

—  Tā gan, — atzina Harijs. Viņš vilcinājās, bet tad jautājums, kura uzdošanu vai neuzdošanu viņš tik mokoši apsvēra, paspruka pats no sevis, pirms Harijs paguva novaldīties. — Kāpēc gan? Kāpēc to parādīšanās tā ietekmē tieši mani? Vai es esmu vienkārši…

—   Tam nav nekāda sakara ar vājumu, — zēnu asi pārtrauca profesors Vdksons, kurš likās nolasījis Harija domas. — Atprātotāji tevi iespaido stiprāk nekā citus vienīgi tāpēc, ka tu esi pārdzīvojis tādas šausmas, ko citiem nav nācies pieredzēt.

Klasē iespīdēja ziemas saules stars, izgaismodams sirmās šķipsnas Vilksona matos un grumbas profesora jaunajā sejā.

—   Atprātotāji ir vieni no zemiskākajiem radījumiem zem šīs saules. Tie kā sērga iemitinās vistumšākajās, smirdīgākajās vietās, tie pielūdz trūdēšanu un bezcerību, tie izsūc mieru, cerības un prieku no tuvākās apkaimes, lai kur tie ietu. Pat vientieši izjūt atprātotāju klātbūtni, kaut arī nespēj tos redzēt. Ja tu pieej pārāk tuvu atprātotājam, tas izsūks no tevis visas jaukās sajūtas, visas laimīgās atmiņas. Ja vien tas spēs, atprātotājs barosies no tevis tik ilgi, līdz pārvērtīs tevi par kaut ko pašam līdzīgu — bezdvēselisku un ļaunu. Tevi nepaliks nekas, izņemot dzīves briesmīgākos pārdzīvojumus. Un briesmīgākais, ko esi piedzīvojis tu, Harij, ir gana briesmīgs, lai liktu nokrist no slotas jebkuram. Tā kā tev ne par ko nav jākaunas.

—    Kad tie tuvojas man… — Harijs sacīja, skatīdamies uz

Vilksona galdu, bet viņa kakls tikmēr aizžņaudzās, — es dzirdu, kā Voldemorts nogalina manu mammu.

Vdksons izdarīja ātru rokas kustību, it kā viņš būtu gribējis paspiest Harija plecu, bet tad pārdomājis. Uz mirkli iestājās klusums, bet tad…

—   Kāpēc tie atvilkās uz spēli? — Harija balsī bija skaidri saklausāms rūgtums.

—  Tie sāk izbadēties, — bezkaismīgi sacīja Vilksons, ar klikšķi aizvērdams somu. — Dumidors neļauj dem ienākt skolā, tāpēc tagad tie netiek pie cilvēku upuriem… manuprāt, viņi nespēja pretoties tik lielam kārdinājumam kā cilvēku pūlis ap kalambola laukumu. Šī milzīgā pacilātība… emocijas… tiem tas likās kā dzīres.

—  Azkabana gan laikam ir briesmīga vieta, — Harijs nomurmināja. Vdksons drūmi pamāja.

—   Cietoksnis ir uzbūvēts uz mazas saliņas tālu jūrā, taču nav vajadzīgas ne sienas, ne ūdens, lai neļautu cietumniekiem izbēgt, jo tie ir iesprostoti paši savās galvās, kurās vairs nav nevienas priecīgas domas. Vairums sajūk prātā dažu nedēļu laikā.

—   Bet Siriuss Bleks taču izbēga no turienes, — Harijs lēnām iebilda. — Tika projām no tiem radījumiem…

Vdksona soma noslīdēja no galda, tāpēc profesoram nācās strauji pieliekties, lai to noķertu.

—   Taisnība, — viņš sacīja, atkal izsliedamies pilnā augumā. — Acīmredzot Bleks ir atradis veidu, kā ar tiem cīnīties. Es neticēju, ka tas ir iespējams… Atprātotāji, vismaz teorētiski, atņem burvim tā burvju spēku, ja viņš pavada kopā ar atprātotājiem pārāk ilgu laiku…

—   Jūs piespiedāt atprātotāju vilcienā atkāpties, — pēkšņi ieminējās Harijs.

—   Ir daži aizsardzības līdzekļi, kūms iespējams izmantot, — paskaidroja Vdksons. — Taču atceries — vilcienā bija tikai viens atprātotājs. Jo vairāk to sapulcējas vienuviet, jo grūtāk tiem pretoties.

—   Kas tie ir par aizsardzības līdzekļiem? — Harijs uzreiz pārjautāja. — Vai jūs varat man tos iemācīt?

—     Es neizlikšos par atprātotāju pieveikšanas ekspertu — gluži otrādi…

—    Un ja nu atprātotāji parādīsies vēl kādā kalambola spēlē? Man jāspēj tikt ar viņiem galā…

Vilksons ieskatījās Harija apņēmības pilnajā sejā, mirkli vilcinājās un tad noteica: — Nu, labi. Es mēģināšu tev palīdzēt. Taču baidos, ka mums nāksies nogaidīt līdz nākamajam trimestrim. Līdz brīvdienām man ir ļoti daudz darāmā. Biju izvēlējies

pagalam nepiemērotu laiku saslimšanai.

* * *

Vilksona solījums iemācīt cīnīties pret atprātotājiem, apziņa, ka viņam, iespējams, vairs nenāksies dzirdēt mātes pirmsnāves kliedzienus, kā arī Kraukļanaga pārliecinošā uzvara pār Elšpūti kalambola spēlē, kas notika novembra beigās, ievērojami uzlaboja Harija garastāvokli. Grifidora komandai vēl saglabājās cerības pacīnīties par kalambola turnīra galveno balvu, lai gan atļauties vēl vienu zaudējumu viņi vairs nevarēja. Žagars atguva savu maniakālo enerģiju un atkal notrenca savu komandu putās, kaut arī decembris nelutināja ar labu laiku — drēgno miglu visai bieži papildināja arī stindzinošs lietus. Atprātotājus skolas teritorijā vairs nemanīja — acīmredzot Dumidora dusmas lika tiem palikt savos posteņos pie ceļiem, kas veda uz Cūkkārpu.

Divas nedēļas pirms trimestra beigām debesis pēkšņi kļuva gaišākas — tās ieguva žilbinošu, iezilgani baltu nokrāsu. Nākamajā rītā dubļaino pagalmu klāja mirgojoša sarma. Pilī jau varēja sajust Ziemassvētku noskaņas. Burvestību pasniedzējs profesors Zibiņš savu kabinetu jau bija izrotājis ar zibošām gaismiņām, kas izrādījās mazas, lidojošas, īstas fejas. Skolnieki priecīgi apsprieda, ko darīs brīvdienās. Gan Rons, gan Hermione nolēma šogad palikt Cūkkārpā. Rons apgalvoja, ka nespētu izturēt divas nedēļas kopā ar Persiju, savukārt Hermione stāstīja, ka viņai nepieciešams pastrādāt bibliotēkā, tomēr draugiem neizdevās apmānīt Hariju — viņš saprata, ka abi paliek skolā, lai viņš nejustos vientuļš, un bija draugiem par to bezgala pateicīgs.

Visus, izņemot Hariju, bezgala iepriecināja vēl viena viesošanās Cūkmiestiņā, kas bija paredzēta trimestra pēdējā sestdienā.

—   Mēs varēsim tur sapirkt Ziemassvētku dāvanas! — sacīja Hermione. — Mammai un tētim noteikti patiks Zobdiedzīgie striķīrisi no Medusdūrēm!

Samierinājies ar domu, ka viņš atkal būs vienīgais trešā gada skolnieks, kam jāpaliek pilī, Harijs aizņēmās no Žagara grāmatiņu "Kuru slotaskātu?" un nolēma dienu pavadīt, lasot par dažādu slotu modeļu priekšrocībām un trūkumiem. Pagaidām treniņos viņš izmantoja vienu no skolas slotām, muzeja cienīgu "Krītošo zvaigzni". Tas bija pagalam lēns un diezgan raustīgs slotaskāts — viņam noteikti bija nepieciešama jauna slota.

Sestdien no rīta, pirms paša gājiena uz Cūkmiestiņu, Harijs atvadījās no Rona un Hermiones, kuri, satinušies apmetņos un šallēs, gatavojās doties ceļā. Zēns pagriezās, lai vienatnē dotos augšup pa marmora kāpnēm. Viņš gāja atpakaļ, uz Grifidora torņa pusi. Aiz logiem sāka snigt, un pilī valdīja klusums un miers.

—   Ei, Harij!

Apstājies ceturtā stāva gaiteņa vidū, viņš pagriezās un ieraudzīja Fredu un Džordžu — dvīņi bija paslēpušies aiz kuprainas, vienacainas raganas statujas.

—   Ko jūs te darāt? — izbrīnīts vaicāja Harijs. — Vai tad jūs netaisāties iet uz Cūkmiestiņu?

—    Pirms iešanas mēs nospriedām mazliet iepriecināt ari tevi, — sazvērnieciski piemiegdams aci, noteica Freds. — Panāc šurpu…

Viņš pamāja ar galvu uz tukšu klasi pa kreisi no vienacainās statujas. Harijs sekoja Fredam un Džordžam. Kad trijotne ienāca klasē, Džordžs piesardzīgi aizvēra durvis un starodams pievērsās Harijam.

—    Esam sagatavojuši tev, Harij, Ziemassvētku dāvaniņu, tā paagri jau ir, bet ceram, ka neņemsi ļaunā, — viņš sacīja.

Freds ar plašu žestu izvilka no drānām tādu kā rullīti un atritināja to uz viena no soliem. Tas izrādījās liels, ļoti nobružāts pergamenta kvadrāts, uz kura nebija ne svītriņas. Skatoties uz tukšo pergamentu, Harijam radās aizdomas, ka tas varētu būt kārtējais Freda un Džordža joks.

—   Kas tas tāds ir?

—    Šī, Harij, ir mūsu panākumu atslēga, — sacīja Džordžs, mīļi noglāstot pergamentu.

—  Viegli jau nav no tā šķirties, — nopūtās Freds, — taču mēs nolēmām, ka tev tas noderēs vairāk nekā mums.

—  Galu galā, mēs to jau zinām no galvas, — piebilda Džordžs. — Mēs nododam to mantojumā tev. Mums tas vairs nav nepieciešams.

—  Un ko tad es darīšu ar veca pergamenta gabalu? — brīnījās Harijs.

—  Ar veca pergamenta gabalu?! — novilka Freds, aizvērdams acis un savilkdams seju tādā izteiksmē, it kā Harijs tikko būtu nāvīgi aizvainojis viņu. — Paskaidro, Džordž.

—    Kad mēs, Harij, mācījāmies šajā skolā pirmo gadu, kad mēs vēl bijām jauni, bezrūpīgi un vientiesīgi…

Harijs iespurdzās. Viņš ļoti šaubījās, vai Freds ar Džordžu jel kādreiz ir bijuši vientiesīgi.

—   …nu, vismaz vientiesīgāki, nekā mēs esam tagad — mums iznāca neliela saķeršanās ar Filcu.

—   Mēs vienā no gaiteņiem uzspridzinājām mēslu bumbu, un

i

tas nez kādēļ stipri satrauca viņu…

—  Tad nu Filcs aizvilka mūs uz savu kabinetu un sāka draudēt mums ar visām elles mocībām…

—   …pēcstundu norīkojumiem…

—   …saciršanu četros gabalos…

—   …tomēr par spīti draudošajām briesmām mēs nejauši ievērojām, ka uz viena no viņa skapjiem ir rakstīts "Konfiscēti un ļoti bīstami priekšmeti".

—    Nestāstiet nu man… — noteica Harijs, vairs nespēdams apvaldīt smaidu.

—   Nu, ko tu būtu darījis? — jautāja Freds. — Džordžs novērsa Filča uzmanību, uzspridzinot vēl vienu mēslu bumbu, es tikmēr parāvu vaļā atvilktni un paķēru —šo te.

—   Tas nebūt nav tik briesmīgi, kā tev varētu likties, — turpināja Džordžs. — Mūsuprāt, Filčs tā arī nekad neuzzināja, kā ar šo te pergamentu darboties. Spriežot pēc visa, viņš nojauta, kas tas patiesībā ir, citādi viņš nebūtu to konfiscējis.

—   Tātad jūs zināt, kā tas darbojas?

—   Protams, — smīnēdams noteica Freds. — Šis skaistulītis ir iemācījis mums vairāk nekā visi šīs skolas skolotāji kopā.

—    Es degu nepacietībā dzirdēt šī stāsta turpinājumu, — sacīja Harijs, pētīdams nobružāto pergamentu.

—   Vai tiešām? — Džordžs tēlotā izbrīnā pārjautāja.

Viņš izvilka savu zizli, viegli pieskārās pergamentam un teica: — Es zvēru pie visa, kas man dārgs, ka prātā man blēņas vien.

Tajā pašā acumirklī no punkta, kur Džordža zizlis pieskārās pergamentam, kā zirnekļa tīkls sāka plesties tievas, ar tinti vilktas līnijas. Tās savienojās, krustojās, aizsniedza vistālākos loksnes stūrus. Tad lapas augšmala sāka plaukt lieli, izlocīti, ar zaļu rakstīti vārdi, kas vēstīja:

MĒNESTIŅA, TĀRPASTA, ĶEPAIŅA UN ŽUBURA KUNGI PALĪGLĪDZEKĻU PIEGĀDĀTĀJI MAĢISKAJIEM BLĒŅDARIEM AR LEPNUMU PIEDĀVĀ

LAUPĪTĀJA KARTI

Kartē bija parādīta visa Cūkkārpas pils un tās teritorija. Bet īpašas ievērības cienīgi likās mazītiņie tintes punktiņi, kas pārvietojās pa skolas gaiteņiem, — pie katra no tiem sīksīkiem burtiņiem bija pierakstīts kāds vārds. Pārsteigtais Harijs pieliecās tuvāk kartei. Kreisajā augšējā stūrī redzamais punktiņš liecināja, ka profesors Duinidors staigā šurpu turpu pa savu kabinetu. Skolas sarga kaķene, Norisa kundze, ložņāja pa trešo stāvu, bet poltergeists Pīvzs šaudījās pa trofeju istabu. Harijs, uzmanīgi pētīdams pergamentu, pamanīja vēl ko interesantu.

Kartē bija atzīmētas ejas, pa kurām viņš nekad nebija gājis. Un vairākas no tām, šķiet, veda uz…

—    Tieši uz Cūkmiestiņu, — apstiprināja Freds, izsekodams vienai no šīm ejām ar pirkstu. — Pavisam ir septiņas šādas ejas. Filcs zina par šīm četrām… — viņš norādīja uz atklātajām, — …bet mēs esam pārliecināti, ka esam vienīgie, kuri zina par šo te pastāvēšanu. Par to, kas atrodas aiz spoguļa piektajā stāvā, var aizmirst. Mēs to izmantojām līdz pagājušajai ziemai, taču pēc tam izrādījās, ka tajā ir iebrukuši griesti un eja ir aizsprostota. Un, mūsuprāt, neviens nekad nav izmantojis šo eju, jo Vālējošais vītols ir iestādīts tieši virs ieejas tajā. Taču šī eja beidzas tieši Medusdūru pagrabā. Mēs esam pa to staigājuši neskaitāmas reizes. Un, ja tu pievērsi uzmanību, ieeja atrodas līdzās šīs klases durvīm, vecās vienaces kuprī.

—    Mēnestiņš, Tārpastis, Ķepainis un Žuburs, — nopūtās

Džordžs, noglāstīdams kartes augšējo malu. — Mēs esam tik pateicīgi viņiem…

—    Diženi vīri, kas nepiekūstot pūlējušies, lai palīdzētu nākamajām skolas kārtības noteikumu nīdēju paaudzēm, — svinīgi noskaitīja Freds.

—   Labi rūkts, — mundri noteica Džordžs, — tikai neaizmirsti pēc tam visu nodzēst…

—     …citādi karti varēs izmantot jebkurš cits, — brīdināja Freds.

—   Vienkārši pieskaries tai un pasaki "Vēl viens nedarbs pastrādāts!", un pergaments atkal būs tīrs.

—   Nu, tā, Harij, — Freds tik precīzi attēloja Persiju, ka sametās dīvaini ap dūšu, — uzvedies kārtīgi.

—  Tiekamies Medusdūrēs, — Džordžs noteica un piemiedza ar aci.

Dvīņi izgāja no istabas, acīmredzami apmierināti ar padarīto.

Harijs vēl kādu brīdi aizkavējās klasē, vērodams brīnumaino karti. Viņš vēroja, kā mazītiņā tintes Norisa kundze pagriežas pa kreisi un apstājas, lai apostītu kaut ko uz grīdas. Ja Filčs tiešām neko nezināja par šo eju… Harijam nebūtu pat jāiet garām atprātotājiem…

Taču, stāvēdams tukšajā klasē un izbaudīdams patīkamo kņudēšanu pakrūtē, Harijs pēkšņi atcerējās padomu, ko viņam savulaik bija devis Vlzlija kungs.

Nekad neuzticies pastāvīgi domājošai lietai, ja tu neredzi, kur atrodas tās smadzenes.

Šī karte bija viens no bīstamajiem burvju priekšmetiem, par kādiem toreiz runāja Vīzlija kungs… palīglīdzekļi maģiskajiem blēņdariem… taču tad Harijs nosprieda, ka viņš tikai vēlas aizstaigāt līdz Cūkmiestiņam, viņš taču negribēja kaut ko zagt vai kādam uzbrukt… turklāt Freds ar Džordžu taču izmantoja karti gadiem ilgi, un viņiem nekas ļauns nebija noticis…

Harijs vēlreiz ar pirkstu novilka pa slepeno eju, kas veda uz Medusdūrēm.

Tad, it kā klausīdams kāda pavēlēm, zēns žigli saritināja karti, paslēpa to drānās un metās uz klases durvīm. Viņš pavēra to dažus centimetrus platā spraugā. Ārā neviena nemanīja. Ļod uzmanīgi viņš izlavījās no telpas un aizslīdēja aiz vienaces raganas skulptūras.

Kas tagad bija jādara? Viņš vēlreiz izvilka karti un, sev par lielu pārsteigumu, ieraudzīja uz tās vēl vienu dntes figūriņu, pie kuras bija rakstīts "Harijs Poters". Šī figūriņa stāvēja tieši tur, kur tobrīd stāvēja īstais Harijs, aptuveni ceturtā stāva gaiteņa vidū. Likās, ka dntes cilvēciņš ar savu mazītiņo zizli pieskaras raganai. Harijs aši izņēma īsto zizli un uzsita pa statuju. Nekas nenotika. Viņš vēlreiz ieskatījās kartē. Gluži kā komiksā, viņa figūriņai līdzās bija parādījies grūti saskatāms burbulis ar tajā ierakstītu vārdu "Pavēroti".

— Pavēroti! — Harijs nočukstēja, vēlreiz pieskardamies akmens raganai ar zizli.

Tajā brīdī skulptūras kupris pavirzījās sāņus, atklājot spraugu, kas bija gana plata ne visai plecīgam cilvēkam. Harijs pameta skatienu vispirms uz vienu, tad uz otru gaiteņa galu, tad vēlreiz noslēpa karti, ar galvu pa priekšu ielīda spraugā un sāka līst dziļāk.

Tad zēns sāka slīdēt pa tādu kā akmens reni. Pēc krietna gabaliņa tā beidzās, un viņš zem kājām sajuta aukstu, miklu zemi. Viņš piecēlās stāvus un pavērās visapkārt. Te valdīja akla tumsa. Viņš pacēla savu zizli, nomurmināja "Spīžo!" un ieraudzīja, ka atrodas ļoti šaurā, zemā alā, kas šķita vienkārši izrakta zemē. Viņš paņēma karti, pieskārās tai ar zižļa galu un nomurmināja "Vēl viens nedarbs pastrādāts!" Tajā pašā acumirklī visi zīmējumi un uzraksti no kartes nodzisa. Viņš rūpīgi salocīja pergamentu un paslēpa drānās. Tad, sirdij strauji sitoties, reizē priecīgi uztraukts un nobažījies, viņš devās uz priekšu.

Alā netrūka līkumu un pagriezienu, tā tiešām vairāk atgādināja milzīga truša rakumus nekā mērķtiecīgi veidotu eju. Harijs steidzās tālāk, turēdams priekšā pastieptā rokā zizli un brīdi pa brīdim paklupdams uz nelīdzenās grīdas.

Gājiens ievilkās, taču doma par Medusdūrēm deva zēnam jaunus spēkus. Kad likās, ka pagājusi jau vismaz stunda, eja sāka virzīties uz augšu. Elsdams pūzdams, Harijs pielika soli. Vaigi piepūlē svila, bet kājas bija pamatīgi nosalušas.

Vēl pēc desmit minūtēm Harijs sasniedza krietni nomītu akmens kāpņu pakājē. Tās veda augšup un likās visai garas. Sperdams soļus pēc iespējas piesardzīgi, lai nesaceltu lieku troksni, Harijs sāka kāpt uz augšu. Simts pakāpienu, divi simti pakāpienu, drīz vien viņam sajuka skaits, jo bija jāuzmanās, kur likt kāju… tad pēkšņi viņa galva atsitās pret kaut ko cietu.

Izskatījās, ka tā bija lūka. Harijs stāvēja puskrēslā, berzēdams sasisto galvu un ieklausīdamies. Augšā nedzirdēja ne skaņas. Ļoti lēnām viņš pacēla lūku un paskatījās pāri tās malai.

Viņš bija nonācis ar groziem un koka kastēm piekrautā pagrabā. Harijs izrāpās no lūkas un aizvēra to — vāks tik lieliski iegūla putekļainajā grīdā, ka nezinātājs to pat nespētu pamanīt. Harijs klusiņām piegāja pie koka trepēm, kas veda tālāk augšup. Tagad viņš spēja skaidri saklausīt balsis un pat zvaniņu, kas noklindzēja ik reizi, kad kāds atvēra vai aizvēra neredzamas durvis.

Prātodams, ko darīt tālāk, viņš pēkšņi izdzirda, ka tepat kaut kur līdzās atveras vēl kādas durvis; kāds, šķiet, nāca uz pagraba pusi.

— Un, mīļais, paņem vēl vienu kasd "Marmelādes gliemju", bērni atkal būs visus izpirkuši… — sauca sievietes balss.

Kāds kāpa lejup pa kāpnēm. Harijs paslēpās aiz milzīga groza un nogaidīja, kamēr nācējs pagāja viņam garām. Viņš dzirdēja, kā vīrietis pārbīda kastes pie pretējās sienas. Tik laba izdevība varēja arī neatkārtoties…

Žigli un klusi Harijs izmetās no savas slēptuves un uzkāpa augšā pa trepēm. Pametis skatu atpakaļ, viņš ievēroja milzīgu pēcpusi un spožu, pliku pakausi, kas bija noliecies pār kādu kasti. Harijs tika līdz durvīm kāpņu augšgalā un izslīdēja pa tām ārā, nonākdams Medusdūru veikaliņā aiz letes — zēns pieliecās, aizlīda līdz letes galam un tad atkal izslējās pilnā augumā.

Medusdūrēs bija tik daudz Cūkkārpas audzēkņu, ka neviens pat nepaskatījās uz Harija pusi. Harijs iejuka starp skolasbiedriem, vienlaikus ar apbrīnu skatīdamies visapkārt. Tad viņš apvaldīja smieklus, iedomādamies, kāda izteiksme saverkšķītu Dūdija šņukurīgo seju, ja tas redzētu, kur šobrīd atrodas Harijs.

Veikala sienas no vienas vietas klāja plauktu plaukti ar visneiedomājamākajiem saldumiem. Te bija gan krēmkrāsas šerbeta kluči, gan spoži rozā kokosriekstu saldējuma kvadrāti, gan spīdīgi īrisi medus krāsā; plauktos bija kārtīgi salikti daudzi simti dažnedažādu šokolāžu; te bija vesela muca ar "Visgaršu zirnīšiem", bet citā mucā glabājās "Dzirkstošās džinkstenes", Rona reiz pieminētās šerbeta bumbiņas, kas ļāva ēdējam pacelties virs zemes. Cita siena bija veltīta saldumiem ar kādu īpašu efektu: Drūbla "Vispūtīgākajai gumijai" (kas piepildīja telpu ar rudzupuķu ziliem burbuļiem, kas nesprāga vairākas dienas), dīvainajiem, skaidām līdzīgajiem "Zobdiedzīgajiem striķīrisiem", mazītiņajiem melnajiem "Piparvelniem" ("uzpūt draugiem kādu drakonisku liesmu!"), "Leduspelēm" ("ja gribi dzirdēt, kā klab un pīkst tavi zobi!"), piparmētru sieriņiem, kas bija veidoti kā krupji ("lēkās kā negudri tavā vēderā!"), trauslas rakstāmspalvas no cukura un sprāgstošas konfektes.

Harijs izspiedās cauri sestā gada audzēkņu pūlītim un veikala tālajā stūrī ieraudzīja norādi "Neparastas garšas". Zem šīs zīmes stāvēja Rons un Hermione, pētīdami paplāti ar cukurgailīšiem, kuriem, kā vēstīja uzraksts, bija asiņu garša. Harijs pielavījās draugiem no aizmugures.

—    Pē, nē, Harijam tie negaršos, manuprāt, tie ir paredzēti vampīriem, — Hermione sprieda.

—   Un kā ar šiem? — vaicāja Rons, paceldams Hermionei pie deguna burku ar "Prusaku pūzni".

—   Arī tie viņam noteikti nepatiks, — noteica Harijs.

Rons gandrīz izlaida burku no rokām.

—   Harij! — iespiedzās Hermione. — Ko tu šeit dari? Kā… kā tu šeit…

—    Nu gan tu laid! — Rons ar apbrīnu novilka. — Tu esi iemācījies teleportēdes!

—    Neesmu vis, — sacīja Harijs. Zēns pieklusināja balsi, lai viņu nedzirdētu sestā gada audzēkņi, un tad izstāstīja draugiem par Laupītāja kard.

—    Kāpēc gan Freds un Džordžs to neuzdāvināja manV. — sodījās saniknotais Rons. — Es taču esmu viņu brālis!

—   Bet Harijs taču nepaturēs to sev! — iebilda Hermione, it kā pati doma par šādu iespēju būtu smieklīga. — Viņš atdos to profesorei Maksūrai, vai ne, Harij?

—   Neatdošu gan! — sacīja Harijs.

—    Vai tu esi traka?! — Rons izvelbtām acīm paskatījās uz Hermioni. — Atdod kaut ko tik lielisku?

—Ja es to atdotu, man nāktos atzīties, kur es to dabūju! Filčs uzreiz saprastu, ka viņam to nospēris Freds ar Džordžu!

—     Bet kā tad ar Siriusu Bleķu? — Hermione nošņācās. — Iespējams, viņš izmanto kādu no kartē atzīmētajām ejām, lai nokļūtu pilī! Skolotājiem tas būtu jāzina!

—   Nedomāju gan, ka viņš iekļūst pilī pa kādu no šīm ejām, — Harijs žigli noteica. — Kartē pavisam ir atzīmētas septiņas slepenās ejas, vai ne? Freds un Džordžs domā, ka Filčs zina par četrām no šīm ejām. Kas attiecas uz pārējām trim — viena ir iebrukuši, tātad neviens tur netiek cauri. Otrai virs ieejas ir iestādīts Vālējošais vītols, tātad no tās nav iespējams tikt ārā. Bet tā, kuru izmantoju es… nu… pagrabā tās ieeju ieraudzīt nebūt nav viegli… Tātad — ja vien viņš nezināja, ka tur atrodas ieeja alā…

Harijs saminstinājās. Bet ja nu Bleks zināja par šo alu? Taču tad Rons daudznozīmīgi nokrekšķinājās un norādīja uz paziņojumu, kas bija pielīmēts saldumu veikala durvju iekšpusē.

SASKAŅĀ AR BURVESTĪBU MINISTRIJAS

RĪKOJUMU Atgādinām klientiem, ka līdz turpmākam rīkojumam Cūkmiestiņa ielās ik vakaru pēc saulrieta patrulēs atprātotāji. Šis rīkojums ir izdots, lai Cūkmiestiņa iedzīvotāji varētu justies droši. Šie drošības pasākumi tiks atcelti, tikko Siriuss Bleks būs atkal arestēts. Tāpēc iesakām iepirkties krietnu laiciņu pirms tumsas iestāšanās.

Priecīgus Ziemassvētkus!

—    Saproti? — klusi vaicāja Rons. — Gribu gan redzēt, kā Bleks mēģinātu ielauzties Medusdūrēs, kamēr pa ciemata ielām maršē atprātotāji. Un arī Medusdūru īpašnieki dzirdētu ielaušanās troksni, vai ne? Viņi taču dzīvo tieši virs veikala!

—   Jā, bet… bet… — Hermione, šķiet, mēģināja atrast vēl kādu problēmu. — Zini, Harijam tik un tā nevajadzētu nākt uz Cūkmiestiņu, viņam taču nav rakstiskas atļaujas! Ja kāds uzzinās par viņa nācienu, viņam būs briesmīgas nepatikšanas! Turklāt vēl nav norietējusi saule — kas notiks, ja Siriuss Bleks parādīsies tūlīt, tagad?

—     Šādā laikā viņam Hariju nebūtu viegli atrast. — Rons pamāja uz logu pusi — aiz tiem griezās biezas sniega vērpetes. — Nomierinies, Hermione, klāt ir Ziemassvētki, lai arī Harijam tiek kāds prieciņš.

Hermione, šķiet, vēl gribēja kaut ko bilst, tomēr apklusa. Tomēr meitene izskatījās ļoti nobažījusies.

—   Vai tu par mani ziņosi? — pavīpsnājis vaicāja Harijs.

—   Ak… protams, nē… taču, taisnību sakot, Harij…

—   Harij, vai tu redzēji "Dzirkstošās džinkstenes"? — Rons sagrāba Hariju aiz piedurknes un aizvilka draugu pie džinksteņu mucas. — Un "Marmelādes gliemjus"? Un "Skābes atslēdziņas"? Kad es biju sepdņus gadus vecs, Freds man vienu tādu iemānīja — es izdedzināju caurumu mēlē. Atceros, kā mamma viņu noslānīja ar slotaskātu. — Atriebības alku pārņemts, Rons nopētīja "Skābes atslēdziņu" kārbu. — Kā jūs domājat, vai Freds nomēģinātu gabaliņu "Prusaku pūžņa", ja es viņam teiktu, ka tie ir zemesrieksti?

Kad Rons un Hermione samaksāja par visiem nopirktajiem saldumiem, trijotne izgāja no Medusdūrēm sniega vētrā, kas plosījās uz ielas.

Cūkmiestiņš atgādināja Ziemassvētku kartīti — mazos, niedrēm jumtos namiņus un veikaliņus klāja irdena tikko uzsniguša sniega cepures. Pie durvīm karājās akmeņozola vainagi, bet kokos mirdzēja apburtu sveču virtenes.

Harijs nodrebinājās. Atšķirībā no draugiem viņam nebija apmetņa. Viņi devās tālāk pa ielu, noliekuši galvas pretī vējam. Rons un Hermione cauri šallēm kliegšus sniedza paskaidrojumus:

—   Šis ir pasts…

—   Zonko veikals ir tepat aiz līkuma…

—   Mēs varētu aiziet līdz Bubuļu būdai…

—   Ziniet, ko es jums teikšu, — zobiem klabot, ierosināja Rons, — labāk aizejam līdz "Trijiem slotaskātiem" un izdzeram pa krūzei sviestalus.

Harijam tas likās varen labs ierosinājums. Asajā vējā viņam bija pamatīgi nosalušas rokas, tāpēc draugi pārgāja pāri ielai un vēl pēc pāris mirkļiem vēra neliela krodziņa durvis.

Krodziņš bija ļaužu pilns, trokšņains, piedūmots, tomēr te bija silti. Glīta, apaļīga sieviete pie bāra apkalpoja bariņu mutīgu magu.

—  Tā ir Rosmerta madāma, — sacīja Rons. — Es aiziešu pēc dzērieniem, labi? — viņš piebilda, tikko jaušami piesarkdams.

Harijs un Hermione iegāja pašā telpas dziļumā, kur viņi starp logu un glītu Ziemassvētku eglīti atrada brīvu galdiņu. Turpat aiz eglītes sprēgāja kamīns. Pēc minūtēm piecām Rons atgriezās ar trim kūpošiem karsta sviestalus kausiem.

—   Priecīgus Ziemassvētkus! — viņš laimīgi uzsauca, paceldams savu kausu.

Harijs kāri sāka dzert. Sviestalus izrādījās gardākais dzēriens, ko viņam jelkad bija nācies dzert, turklāt likās, it kā tas sasildītu katru viņa ķermeņa šūniņu.

Pēkšņa vēja brāzma sabužināja viņa matus. "Trīs slotaskātu" durvis atkal atvērās. Harijs palūkojās uz to pusi pāri kausa malai un aizrijās.

Līdz ar sniegpārsliņu mākoni krogā ienāca profesore Maksūra un profesors Zibiņš, bet vēl pēc mirkļa viņiem sekoja arī Hagrids, dziļi iegrimis sarunā ar depīgu vīreli spilgd zaļā katliņā un apmetnī ar smalku svītriņu. Tas bija Kornēlijs Fadžs, burvestību ministrs.

Tajā pašā acumirklī Harijam uz galvas uzgūla Rona un Hermiones plaukstas un nostūma likumpārkāpēju zem galda. Nolējies ar sviestalu un pūlēdamies sarauties pēc iespējas mazāks, Harijs žņaudzīja rokā tukšo kausu un vēroja, kā skolotāju un Fadža kājas tuvojas bāram. Tur četrotne apstājās, tad pagriezās un devās deši uz viņa pusi.

Kaut kur Harijam virs galvas Hermione nočukstēja "Kokkustiis!"

Ziemassvētku eglīte līdzās viņu galdam atrāvās pāris centimetrus no zemes, līgani paslīdēja sāņus un ar klusu būkšķi nolaidās tieši priekšā sazvērnieku galdam, piesegdama viņus no draudošajām briesmām. Cauri kuplajiem apakšējiem zariem Harijs vēroja, kā četru krēslu kājas gandrīz vienlaicīgi atvirzās no blakus galdiņa, tad atskanēja apmierināti krekšķi un nopūtas — skolotāji un ministrs iekārtojās savās vietās.

Pēc tam pie galdiņa parādījās vēl viens, vizošās tirkīzzilās augstpapēžu kurpēs tērptu kāju pāris. Atskanēja sievietes balss.

—   Mazais Neļķūdens…

—   Tas būs man, — pieteicās profesores Maksūras balss.

—   Getras pintes karstā miestiņa…

—   Site, Rosmert, — sacīja Hagrids.

—   Ķiršu sīrups ar gāzētu ūdeni, ledu un lietussardziņu…

—   Mmm! — aplaizīdams lūpas, novilka profesors Zibiņš.

—   Tātad jums, ministra kungs, paliek jāņogu rums.

—   Paldies, mīļā Rosmerta, — pateicās Fadžs. —Jāatzīstas, ka jauki tevi atkal satikt. Vai iedzersi kādu glāzīti arī pati? Nāc, piesēdi pie mums…

—   Nu, paldies, paldies, ministra kungs.

Harijs vēroja, kā mirdzošās kurpes pazūd no redzesloka un tad atkal atgriežas. Sirds nejauki sitās augstu kaklā. Kā gan viņam nebija ienācis prātā, ka arī pasniedzējiem šī ir trimestra pēdējā nedēļas nogale? Un cik ilgi viņi te sēdēs? Viņam būs vajadzīgs laiks, lai ielavītos Medusdūrēs un pagūtu līdz vakaram atgriezties skolā… Hermiones kāja līdzās viņam nemierīgi noraustījās.

—    Kāds vējš tad jūs, ministra kungs, atpūtis uz šo pasaules malu? — atskanēja Rosmerta madāmas balss.

Harijs redzēja, kā Fadža tuklā rumpja apakšdaļa sagrozās krēslā, it kā viņš pārliecinātos, vai viņus neviens nenoklausās. Tad viņš ldusā balsī sacīja: — Kas gan cits, mīļumiņ, ja ne Siriuss Bleks? Droši vien tu dzirdēji, kas Visu Svēto vakarā notika skolā?

—   Kaut ko dzirdēju gan, — atzina Rosmerta madāma.

—  Vai jūs, Hagrid, to izstāstījāt visam krogam? — neizpratnē vaicāja profesore Maksūra.

—   Vai jūs, ministra kungs, uzskatāt, ka Bleks vēl arvien slēpjas kaut kur tuvumā? — čukstus jautāja Rosmerta kundze.

—   Esmu par to pārliecināts, — aprauti atbildēja Fadžs.

—    Vai jūs zināt, ka atprātotāji jau divas reizes pārmeklēja manu krodziņu, — balsī, kurā jautās neapmierinātības nods, vaicāja Rosmerta madāma. — Aizbiedēja visus apmeklētājus… tas, ministra kungs, nenāk par labu veikalam.

—    Rosmerta, dārgumiņ, man šie radījumi nepatīk tikpat ļod kā tev, — Fadžs, juzdamies neērti, taisnojās. — Nepieciešami piesardzības pasākumi… diemžēl tur neko nevar darīt… satiku dažus no tiem. Visi kā viens noskaitušies uz Dumidoru — nelaižot šos pils teritorijā.

—     Es pilnībā atbalstu direktoru, — asi noteica profesore Maksūra. — Kā gan mēs varētu mācīt bērnus, ja pa gaiteņiem vazātos tās šausmas?!

—     Skat, skat! — iečiepstējās sīkais profesors Zibiņš, kura kājas šūpojās kādu pēdu no grīdas.

—   Lai nu kā, — pretojās Fadžs, — atprātotāji atrodas šeit, lai pasargātu jūs visus no kaut kā daudz briesmīgāka… mēs visi zinām, uz ko ir spējīgs Bleks…

—    Vai zināt, man vēl arvien ir grūti tam noticēt, — domīgi atzinās Rosmerta madāma. — Lai nu kas pārgāja Tumšo spēku pusē, bet Siriuss Bleks… Redzat, es atceros viņu kā puiku, kas mācījās Cūkkārpā. Ja kāds toreiz man mēģinātu iegalvot, ka ar Bleķu notiks tas, kas ar viņu notika, es teiktu, ka šis kāds ir ieņēmis par daudz miestiņa.

—    Rosmerta, tu nezini ne pusi no viņa briesmu darbiem, — aizsmakušā balsī norūca Fadžs. — Trakākās lietas vairums pat nenojauš.

—    Trakākās? — pārjautāja Rosmerta madāma, un nu viņas balsī skaidri varēja saklausīt ziņkāri. — Trakākas par visu to nabaga cilvēku noslepkavošanu?

—   Trakākas gan, — apstiprināja Fadžs.

—   Tam nu gan es neticu. Kas tad varētu būt vēl trakāks?

—Jūs, Rosmerta, teicāt, ka atceraties Bleķu vēl no Cūkkārpas laikiem, — pusbalsī nomurmināja profesore Maksūra. — Vai atminaties arī to, kas bija viņa labākais draugs?

—   Protams, — iesmējusies atbildēja Rosmerta madāma. — Vai tad kāds tolaik viņus manīja vienu bez otra?! Cik reižu viņi kopā nesēdēja pie manis — tad gan varēja izsmieties! Tas tik bija pārītis — Siriuss Bleks un Džeimss Poters!

Kauss izkrita Harijam no rokas un ar pamatīgu troksni aizvēlās pa grīdu. Rons iebelza viņam ar kāju pa sāniem.

—   Tieši tā, — sacīja profesore Maksūra. — Bleks un Poters. Sava mazā pulciņa vadoņi. Abi neapšaubāmi ļoti gaišām galvām… pareizāk pat būtu teikt, izcili gaišām… taču jāsaka gan, ka otru tādu razbainieku, šķiet, skolā vairs nav bijis…

—   Nezin gan, — iespurcās Hagrids. — Es teikt, ka Freds un Džordžs Vīzliji neko daudz neatpaliek.

—    Varēja domāt, ka Bleks un Poters ir brāļi! — kā zvaniņš noskanēja profesora Zibiņa balss. — Nešķirami!

—    Nešķirami, tas tiesa, — turpināja Fadžs. — Poters uzticējās Blekam vairāk nekā pārējiem draugiem. Nekas nemainījās, kad viņi pabeidza skolu. Bleks bija vedējtēvs, kad Džeimss apņēma Liliju. Tad Poteri uzaicināja Bleķu par Harija krusttēvu. Harijs, protams, par to neko nezina. Varat iedomāties, kā viņš mocītos, ja to uzzinātu.

—    Vai tāpēc, ka Bleks, kā vēlāk izrādījās, bija pārgājis PašiZināt-Kā pusē? — čukstus jautāja Rosmerta madāma.

—    Ļaunāk pat par to, dārgumiņ… — Fadžs vēl mazliet pieklusināja savu balsi. — To zina tikai nedaudzi, taču Poteri tolaik jau nojauta, ka Paši-Zināt-Kas vēlas izrēķināties ar viņiem. Dumidoram, kurš, protams, nerimtīgi cīnījās pret Paši-Zināt-Ko, bija vairāki vērtīgi izlūki. Kāds no izlūkiem brīdināja Dumidoru, un viņš tūlīt nodeva ziņu Džeimsam un Lilijai. Dumidors ieteica Poteriem sameklēt drošu slēptuvi. Protams, Paši-Zināt-Kas nebija nekāds vientiesītis, no kura tā vienkārši varēja paslēpties. Tāpēc Dumidors uzskatīja, ka Poteriem vislabāk varētu noderēt Acurauga burvestība.

—   Kā tā darbojas? — Rosmerta madāmai no brīnumiem aizrāvās elpa. Profesors Zibiņš svarīgi nokrekšķinājās.

—   Tā ir ļoti sarežģīta burvestība, — viņš sacīja savā spiedzīgajā balstiņā, — kas ietver sevī noslēpuma maģisku nobēdzināšanu kādā dzīvā dvēselē. Tātad svarīgā ziņa glabājas izvēlētajā cilvēkā jeb Acurauga sargā. Tātad šo noslēpumu vairs nav iespējams atklāt — ja vien, protams, Acurauga sargs to neizpauž. Ja Acurauga sargs nebilstu ne vārda, Paši-Zināt-Kas varētu gadiem ilgi atkal un atkal pārmeklēt ciematu, kur bija apmetušies Lilija un Džeimss — un viņš tos neatrastu, pat ja piespiestu degunu pie Poteru viesistabas loga rūts!

—   Tātad Bleks bija Poteru Acurauga sargs? — čukstus jautāja Rosmerta madāma.

—   Protams, — atbildēja profesore Maksūra. — Džeimss Poters pateica Durnidoram, ka Bleks drīzāk miršot, nekā izpaudīšot, kur viņi slēpjas, ka Bleks pats taisoties uz kādu laiku nozust… tiesa, Dumidors vēl arvien uztraucās. Atceros, viņš piedāvājās pats kļūt par Potera Acurauga sargu.

—     Viņš turēja Bleķu aizdomās? — Rosmerta madāmai aizrāvās elpa.

—   Dumidors bija pārliecināts, ka Poteriem tuvs cilvēks ziņo Paši-Zināt-Kam par ģimenes pārvietošanos, — drūmi noteica profesore Maksūra. — Profesoram jau kādu laiku bija aizdomas, ka kāds no mūsējiem ir nodevējs un apgādā ar svarīgu informāciju Paši-Zināt-Ko.

—   Taču Džeimss Poters uzstāja, ka jāizvēlas Bleks?

—   Tieši tā, — smagi nopūzdamies, sacīja Fadžs. — Un tad, knapi nedēļu pēc Acurauga izpildes…

—   Bleks nodeva viņus? — izdvesa Rosmerta madāma.

—    Diemžēl, jā. Blekam bija apnicis mētāties starp abām nometnēm, viņš bija gatavs atklāti atzīt, ka atbalsta Paši-Zināt-Ko, un, šķiet, viņš šo atzīšanos bija pieskaņojis Poteru nāves brīdim. Taču, kā mēs labi zinām, Paši-Zināt-Kas uzdūrās mazajam Harijam Poteram. Zaudējis varenību, drausmīgi novājināts, PašiZināt-Kas bēga. Un Bleks palika pagalam nelāgā stāvoklī. Viņa pavēlnieks krita tieši tajā pašā brīdī, kad Bleks parādīja savu nodevēja dabu. Viņam neatlika nekas cits kā mēģināt glābt savu ādu…

—   Netīrais, smirdīgais pārbēdzējs! — Hagrids noducināja tik skaļi, ka puse bāra apmeklētāju aprāvās pusvārdā.

—   Kuš! — viņu apsauca profesore Maksūra.

—    Es taču satiku viņu! — norūca Hagrids. — Laikam tak es bij pēdējs, kas viņu redzēj, pirms šis nobendēj visus tos cilvēkus! Es tak izglāb Hariju no Lilijs un Džeimsa mājs, kad viņus nokāv! Tikko bij izdabūjs viņu no drupām, nabaga mazulīti, ar pamatīgu šņāpienu pierē, turklāt vēl vecāki pagalam… un tad uzrods Siriuss Bleks, uz tā lidojošā motocikla, ar kuru šis parasti braukalē apkārt. Man tak neienāc prātā, ko šis tur dar. Nezināj, ka viņš bij Lilijs un Džeimsa Acurauga sargs. Nospried, ka viņš dzirdējs ziņs par Paši-Zināt-Kā uzbrukumu un atsteidzies raudzīt, vai nevar ko līdzēt. Viņš bij bāls un trīcēj kā apšu lapa. Un vai zināt, ko es izdarīj? ES APSKĀV SLEPKAVĪGO NODEVĒJU! — nu Hagrids jau rēca pilnā kaklā.

—    Lūdzu, Hagrid! — milzi pārtrauca profesore Maksūra. — Runājiet taču klusāk!

—    Kā gan es varēj nojaust, ka ne jau par Liliju un Džeimsu viņš ir bēdīgs? Ka viņam rūp Paši-Zināt-Kā liktenis? Un tad viņš man sak: "Dod, Hagrid, Hariju man, es esmu viņa krusttēvs, es viņu audzināš…" Ha! Bet man tak ir pavēle no paša Dumidora, un es saku Blekam, nē, Dumidors teic, ka Harijam jādzīvo pie viņa tantes un tēvoča. Bleks mēģināj strīdēties, tak beigās šis piekāpās. Sacīj, lai ņemot šā motociklu, lai nogādātu Hariju pie vietas. "Man tas vairs nebūs vajadzīgs," šis vēl piebild.

—    Man vajadzēj saprast, ka tā lieta nav tīra, — pēc īsa pārdomu brīža turpināja Hagrids. — Viņš mīlēj savu motociklu, kāpēc tad viņš atdeva to man? Kāpēc tas šim vairs nebūs vajadzīgs? Skaidrs bij viens — to daiktu varēj pārāk viegli pamanīt. Dumidors zināja, ka Siriuss bij Poteru Acurauga sargs. Bleks saprat, ka viņam jālaižas lapās vēl to pašu nakd, zināj, ka pēc pāris stundām ministrija būs viņam uz pēdām.

—    Bet kas būt notics, ja es iedotu Hariju viņam, ko? — pēkšņi aptvēris draudējušās briesmas, Hagrids nobālēja. — Var derēt, ka šis būt nometis mazuli no motocikla jūras vidū. Sava labākā drauga dēlu! Jā, kad burvis pāriet tumšo spēku pusē, nekas un neviens viņam vairs nav svarīgs…

Pēc Hagrida stāsta iestājās klusums, kas ilga krietnu brīdi. Bet tad Rosmerta madāma ar zināmu gandarījumu sacīja: — Taču viņam neizdevās izgaist, vai ne? Burvestību ministrija notvēra viņu jau nākamajā dienā!

—   Ak, vai, kaut nu tā būtu bijis! — ar rūgtumu balsī noteica Fadžs. — Viņu atrada mazais Pīters Sīkaudzis, cits Potera draugs, nevis mēs. Sīkaudzis, acīmredzot briesmīgo ziņu apstulbināts un zinādams, ka Bleks bija Poteru Acurauga sargs, nolēma tikt galā ar Bleķu vienatnē.

—    Sīkaudzis… tuklais, mazā auguma zēns, kurš Cūkkārpas laikos vienmēr staigāja viņiem nopakaļ? — jautāja Rosmerta madāma.

—    Viņš pielūdza Bleķu un Poteru kā varoņus, — sacīja profesore Maksūra. — Talanta ziņā Pīters krietni atpalika no viņiem. Man reizēm nācās pret viņu būt visai asai. Jūs varat iedomāties, kā es… kā es to tagad nožēloju… — Profesores balss skanēja, it kā viņa tepat krodziņā būtu pamatīgi saaukstējusies.

—    Nu jau, nu jau, Minerva, — mierinot noteica Fadžs. — Sīkaudzis mira varoņa nāvē. Aculiecinieki vientieši — mēs, protams, pēc tam izdzēsām viņu atmiņas — izstāstīja, ka Sīkaudzis nogriezis Blekam ceļu. Viņi atcerējās, ka Pīters esot šņukstējis. "Lilija un Džeimss, Siriuss! Kā tu varēji?!" Un tad viņš ķēries pie zižļa. Bleks, protams, izrādījās ātrāks. Izšķaidīja Sīkaudzi pa pusi ielas…

Profesore Maksūra izšņauca degunu un aizsmakušā balsī piebilda: — Muļķa puika… trakais puika… dueļu nodarbībās viņam nekad nekas nesanāca… būtu labāk visu atstājis ministrijas ziņā…

—  Kā es te stāv, ja es būtu tics pie Bleķa pirms mazā Sīkaudža, es nebūt nemaz ķerstījies gar zizli — es viņu saplosītu gabalos — locekli pa loceklim, — Hagrids ņurdēja.

—Jūs, Hagrid, nesaprotat, ko pats runājat, — stingri noteica Fadžs. — Neviens cits, izņemot īpaši apmācītos Triecienburvjus no Maģiskās Policijas Specvienības, nespētu tikt galā ar stūrī iedzīto Bleķu. Tolaik es biju ministra palīgs Maģisko negadījumu nodaļā, un man iznāca būt vienam no pirmajiem, kas ieradās notikuma vietā pēc tam, kad Bleks nogalināja visus tos cilvēkus. Es — es nekad to neaizmirsīšu. Vēl tagad man šī aina reizēm rādās sapņos. Krāteris ielas vidū, tik dziļš, ka pārrauts arī ūdensvads. Līķu jūra visapkārt. Kliedzoši vientieši. Un Bleks stāv visas šīs elles vidū un smejas… un viņam tieši priekšā — viss, kas palicis pāri no Sīkaudža… asinīm notraipītu skrandu kaudzīte un dažas… dažas nabaga ķermeņa daļas…

Fadžs pēkšņi aprāvās. Pie galda pieci cilvēki gandrīz vienlaicīgi nošņauca degunu.

—    Tāds nu ir šis stāsts, Rosmerta, — bilda aizkustinātais Fadžs. — Bleķu aizveda divdesmit Maģiskās Policijas Specvienības kaujinieku, bet Sīkaudzis saņēma Pirmās klases Merlina ordeni. Tas, manuprāt, sniedza viņa nabaga mātei kaut nelielu gandarījumu. Bet Bleks kopš tā laika atradās Azkabanā.

Rosmerta madāma grūd nopūtās.

—   Ministra kungs, vai taisnība, ka viņš zaudējis prātu?

—    Es labprāt apstiprinātu šo pieņēmumu, — lēnām sacīja Fadžs. — Katrā ziņā, es uzskatu, ka viņa pavēlnieka sakāve uz kādu laiku padarīja viņu nelīdzsvarotu. Sīkaudža un vientiešu nonāvēšana bija nežēlīga un bezjēdzīga rīcība — tā varēja rīkoties tikai stūrī iedzīts un izmisis cilvēks. Taču beidzamajā reizē, kad es inspicēju Azkabanu, man radās izdevība satikt Bleķu. Redzat, vairākums turienes cietumnieku sēž, ierāvušies tumsā un kaut ko paši pie sevis murmina, viņi ir zaudējuši pēdējās prāta paliekas… bet mani pārsteidza tas, cik normāls izskatījās Bleks. Viņš ar mani runāja ļoti saprātīgi. Tas bija mulsinoši. Varēja likties, ka viņam ir vienkārši garlaicīgi — viņš mierīgi pajautāja man, vai esmu izlasījis līdzpaņemto avīzi, un sacīja, ka labprāt atrisinātu kādu krustvārdu mīklu. Jā, mani pārsteidza tas, cik šķietami mazs bija atprātotāju iespaids uz Bleķu — turklāt viņš Azkabanā bija viens no visrūpīgāk apsargātajiem ieslodzītajiem, jūs jau droši vien saprotat. Atprātotāji sargāja viņa durvis gan dienu, gan nakti.

—    Bet kāpēc, jūsuprāt, viņš izlauzās no cietuma? — jautāja Rosmerta madāma. — Augstā debess, ministra kungs, viņš taču nemēģina atkal piebiedroties Paši-Zināt-Kam?!

—    Man šķiet, ka tas varētu būt… mm… viņa mērķis, — izvairīgi atbildēja Fadžs. — Taču mēs ceram noķert, pirms viņam izdosies nokļūt pie pavēlnieka. Man jāuzsver, ka Paši-Zināt-Kas vientulībā un bez atbalstītājiem ir viena lieta… bet, ja pie viņa atgrieztos uzticamākais līdzgaitnieks — man bail pat iedomāties, cik ātri viņš varētu atgūt zaudētos spēkus…

Pret koka virsmu atsitās stikls. Kāds bija nolicis savu glāzi uz galda.

—   Zināt, Kornēlij, ja jums paredzētas vakariņas ar direktoru, mums labāk taisīties atpakaļ uz pili, — ieminējās profesore Maksūra.

Cits pēc cita kāju pāri Harija degungalā atkal ķērās pie savu īpašnieku svara pārvietošanas; gar acīm nozibēja apmetņu krokas, bet Rosmerta madāmas žilbinošie papēdīši pazuda aiz bāra. "Trīs slotaskātu" durvis vēlreiz atvērās, vēlreiz durvju ailā sagriezās sniegpārslu vērpete — un pasniedzēji bija projām.

— Harij?

Rona un Hermiones sejas parādījās pagaldē. Abi draugi skatījās uz Hariju, nespēdami bilst ne vārda.

VIENPADSMITĀ NODAĻA UGUNSBULTA

arijs īsti neatcerējās, kā viņam izdevās atgriezties Medusdūru pagrabā, tikt cauri ejai un atkal nokļūt pilī. Viņš atminējās vien sajūtu, ka atpakaļceļš ir prasījis tikai īsu mirkli. Visas darbības likās neskaidras un izplūdušas, jo galvā vēl arvien skanēja tikko noklausītā saruna.

Kāpēc neviens nekad nebija viņam to izstāstījis? Ne Dumidors, ne Hagrids, ne Vīzlija kungs, ne Kornēlijs Fadžs… kāpēc neviens nebija bildis ne pušplēsta vārda par to, ka Harija vecāku nāves iemesls bija viņu labākā drauga nodevība?

Vakariņu laikā Rons un Hermione nemierīgi vēroja Hariju, neuzdrīkstēdamies sākt sarunu, jo draugi baidījās, ka viņus varētu dzirdēt turpat līdzās sēdošais Persijs. Kad pēc gājiena augšup pa kāpnēm viņi nonāca ļaužu pilnajā koptelpā, izrādījās, ka Freds un Džordžs trimestra beigu labajā noskaņojumā tur uzspridzinājuši vai pusduci mēslu bumbu. Harijs nevēlējās viņiem klāstīt, vai izdevies tikt līdz Cūkmiestiņam vai ne, tāpēc klusiņām aizlavījās uz tukšo guļamistabu un piegāja pie sava naktsskapīša. Pastūmis malā mācību grāmatas, viņš ātri atrada meklēto — ādā iesieto fotogrāfiju albumu, kuru pirms diviem gadiem viņam uzdāvināja Hagrids. Šajā albumā milzis bija savācis Harija vecāku burvju bildes. Zēns apsēdās uz gultas, aizvilka aizkarus un sāka pārlapot albumu, meklēdams.

Atradis vecāku kāzu fotogrāfiju, viņš apstājās. No attēla zēnam ar roku starodams māja tēvs. Melnie, nepaklausīgie mad, ko bija mantojis arī Harijs, spītīgi slējās uz visām pusēm. Harija mamma laimīgi smaidīja, pieķērusies vīra rokai. Un vēl… tam vajadzēja būt Blekam. Vedējtēvs… Nekad iepriekš Harijs nebija pievērsis viņam uzmanību.

Ja vien zēns nezinātu, ka tas ir tas pats cilvēks, viņš nekad nebūtu iedomājies, ka šis vīrieds vecajā fotoattēlā ir Bleks. Bleķa seja nelikās iekritusi un blāva, viņš likās glīts un dzīvespriecīgs. Vai fotografēšanās brīdī viņš jau kalpoja Voldemortam? Vai viņš jau prātoja, kā nonāvēt abus līdzās stāvošos cilvēkus? Vai viņš apzinājās, ka divpadsmit gadus nāksies pavadīt Azkabanā — divpadsmit gadus, kas pārvērtīs viņu līdz nepazīšanai?

"Taču atprātotāji viņu neiespaido," Harijs nodomāja, pētīdams vīrišķīgo, smejošo seju. "Viņam nav jādzird manas mammas kliedzieni katru reizi, kad tic parādās tuvumā…"

Harijs spēji aizcirta albumu, pieliecās uz priekšu un iebāza to atpakaļ skapītī. Tad viņš noģērbās, noņēma brilles un ielīda gultā, iepriekš pārliecinājies, ka gultas aizkari ir kārtīgi aizvilkti.

Guļamistabas durvis pavērās.

— Harij? — Rona balsī varēja saklausīt nedrošību.

Taču Harijs neatbildēja, izlikdamies aizmidzis. Viņš dzirdēja, kā Rons atkal aizver durvis, tad apgriezās uz muguras un palika guļot ar plad atvērtām acīm.

Nekad iepriekš neizjusts naids kā inde vēlās pa Harija dzīslām. Viņš spēja saskatīt, kā tumsā par viņu smejas Bleks, it kā fotoattēls no albuma būtu uzlīmēts viņam tieši uz sejas. Viņš skatījās, it kā nezināms kinooperators viņam rādītu filmas fragmentus — Siriuss Bleks saspridzina Pīteru Sīkaudzi (kurš atgādināja Neviļu Lēniņu) lupatu lēveros. Zēns dzirdēja (kaut arī viņam nebija ne jausmas, kā varētu skanēt Bleķa balss) klusus, satraukuma pilnus čukstus. — Tas ir noticis, mans kungs… Poteri nolēmuši, ka viņu Acurauga sargs būšu es…

Tad atskanēja cita balss, ko pavadīja griezīgi smiekli, tie paši smiekli, ko Harijs dzirdēja ik reizes, kad viņa tuvumā parādījās atprātotāji…

* * *

—   Harij, tu… tu izskaties drausmīgi.

Harijs nebija spējis aizmigt līdz pat saullēktam. Pamodies viņš atklāja, ka guļamtelpa jau ir tukša. Tad zēns saģērbās un nokāpa lejā pa vītņu kāpnēm. Arī koptelpa bija gandrīz tukša — tur sēdēja vienīgi Rons, kurš mielojās ar "Piparmētru krupi" un masēja sev vēderu, un Hermione, kura bija izklājusi savus rakstu darbus pa veseliem trijiem galdiem.

—   Kur palikuši pārējie? — brīnījās Harijs.

—   Projām! Vai tad neatceries, ka sākušās brīvdienas? — pētīdams Hariju, paskaidroja Rons. — Tūlīt būs klāt pusdienlaiks, es jau taisījos kāpt augšā un tevi modināt.

Harijs ievēlās krēslā līdzās kamīnam. Aiz logiem vēl arvien sniga. Blēžkājis gulēja izgāzies uguns priekšā kā milzīgs, ruds kājslauķis.

—   Zini, tu tiešām neizskaties pārāk labi, — atzina arī Hermione, bažīgi vērdamās drauga sejā.

—   Viss būs kārtībā, — sacīja Harijs.

—   Klausies, Harij, — saskatījusies ar Ronu, turpināja Hermione, — tevi droši vien pamatīgi satrieca vakardien dzirdētais. Tomēr vienu gan gribu tev likt pie sirds — tu nedrīksti rīkoties pārsteidzīgi un muļķīgi.

—   Kā, piemēram? — jautāja Harijs.

—  Piemēram, mēģinot pats tikt Blekam uz pēdām, — noskaldīja Rons.

Harijs nojauta, ka šo sarunas daļu draugi izmēģinājuši pirms viņa mošanās. Harijs neko neatbildēja.

—   Harij, tu taču neko tādu nedarīsi? — nelikās mierā Herinione. •

—    Bleks nav tā vērts, lai viņa dēļ ietu nāvē, — piebilda Rons.

Harijs paskatījās uz draugiem. Viņi laikam neko nesaprata…

—    Vai zināt, ko es redzu un dzirdu katru reizi, kad manā tuvumā parādās atprātotājs? — Rons un Hermione papurināja galvu. — Es dzirdu, kā mana mamma kliedz un lūdzas Voldeinortam, lai pažēlo mani. Un, ja jums būtu nācies dzirdēt savu mammu tā kliedzam īsu mirkli pirms nāves, jūs to tā vienkārši vis neaizmirstu. Un, ja jūs uzzinātu, ka cilvēks, kuru viņa uzskatīja par savu draugu, nodeva jūsu vecākus un raidīja Voldemortu pa viņu pēdām…

—   Tu neko nevari darīt! — sacīja Hermione. Viņa izskatījās satriekta. — Atprātotāji notvers Bleķu un nogādās viņu atpakaļ Azkabanā — tā viņam vajag!

—   Tu dzirdēji, ko teica Fadžs. Bleķu Azkabana neietekmē tā kā normālus cilvēkus. Viņam tas nav tāds sods kā citiem.

—   Ko tu gribi teikt? — sasprindzis jautāja Rons. — Ko tu taisies darīt, ko? Nogalināt Bleķu?

—   Neāksties, — Hermiones balsī nu jau varēja saklausīt paniku. — Harijs nevēlas nevienu nogalināt, vai ne, Harij?

Harijs neatbildēja. Viņš nezināja, ko grasās darīt. Zēns nespēja pieļaut domu, ka viņš varētu nedarīt neko, kamēr Bleks ir uz brīvām kājām.

—    Malfojs kaut ko zina, — viņš aprauti noteica. — Atcerieties, toreiz, mikstūru nodarbības laikā, viņš izmeta: "Taču es tavā vietā alktu atriebties, es pats atrastu, kur viņš slēpjas."

—  Vai mūsu padoma vietā tu uzklausīsi to, kuru tev deva Malfojs? — nikni jautāja Rons. — Klausies… vai tu zini, ko dabūja

Sīkaudža māte pēc tam, kad Bleks bija izrēķinājies ar nabagu? Tēds man stāstīja — Pirmās pakāpes Merlina ordeni un kārbiņu ar Sīkaudža pirkstu. Tā bija lielākā viņa ķermeņa daļa, ko izdevās atrast notikuma vietā. Bleks ir vājprātis, Harij, turklāt ļod bīstams…

—   Droši vien Malfojam par to izstāstījis viņa tēvs, — prātoja Harijs, nelikdamies zinis par Ronu. — Viņš bija viens no uzticamākajiem Voldemorta līdzskrējējiem…

—  Esi tik laipns, saki Paši-Zināt-Kas, labi? — viņu dusmīgi pārtrauca Rons.

—   …tātad acīmredzot Malfoji zināja, ka Bleks darbojas Voldemorta interesēs…

—    …un, ja Bleks tevi izšķaidītu lupatu lēveros kā Sīkaudzi, Malfojs no priekiem lēktu stāvus gaisā! Attopies, Malfojs vienkārši cer, ka tu sameklēsi sev galu, pirms jums jātiekas kalambola laukumā!

—   Harij, es tevi lūdzu, — Hermione sacīja ar asarām acīs, — lūdzu, esi prātīgs. Bleks ir briesmīgs, briesmīgs radījums, tāpēc ne-nebāz galvu cilpā, to taču Bleks vēlas sagaidīt… ak, Harij, mēģinot pats uz savu roku sameklēt viņu, tu izdarītu Blekam milzīgu pakalpojumu. Tava mamma un tētis taču negribētu, lai ar tevi nodek kas šausmīgs, vai ne? Viņi noteikti negribētu, lai tu pats mēģini sadzīt pēdas Blekam!

—   To, ko viņi gribētu vai negribētu, es nekad neuzzināšu — un neuzzināšu, pateicoties Blekam, jo es ar saviem vecākiem nekad neesmu pārmijis ne vārda, — Harijs strupi noskaldīja.

Iestājās klusums. Kamīna priekšā, izlaizdams un atkal ievilkdams nagus, garšīgi izstaipījās Blēžkājis. Rona kabata notrīcēja.

—    Klausieties, — ieminējās Rons, acīmredzot uz labu laimi meklēdams, kā mainīt sarunas tematu, — ir taču brīvdienas! Tūlīt būs Ziemassvētki! Iesim… iesim apciemot Hagridu. Mēs neesam bijuši pie viņa veselu mūžību!

—   Nē! — aši iebilda Hermione. — Ron, Harijam nav atļauts atstāt pili…

—   Labi, iesim, — sacīja Harijs, no gandrīz guļus stāvokļa piesliedamies sēdus, — un es viņam pajautāšu, kāpēc viņš, stāstīdams par maniem vecākiem, ne ar pušplēstu vārdiņu nepieminēja Bleķu!

Turpināt sarunu par Siriusu Bleķu Rons gan laikam nebija gribējis.

—    Vai varbūt mēs varam uzspēlēt kādu šaha pardju, — viņš žigli piemednāja, — vai varbūt pamētāt Jauklodītes. Persijs atstāja savējās…

—   Nē, aiziesim pie Hagrida, — apņēmīgi uzstāja Harijs.

Tā nu draugi paņēma no guļamistabas apmetņus un izlīda ārā pa portreta caurumu ("Stāviet un cīnieties, jūs, nelietīgie zaķpastalas!"), tad izgāja cauri tukšajai pilij un devās ārā pa ozolkoka ārdurvīm.

Viņi uzmanīgi nogāja lejā pa nolaideno zālāju, atstādami mirgojošajā, irdenajā sniegā seklu sliedi. Bērnu zeķes un apmetņu apakšmalas vispirms samirka, bet tad sāka pārklāties ar ledus garoziņu. Aizliegtais mežs drīzāk atgādināja apburto mežu — katrs koks kā apsudrabots. Hagrida māja savukārt izskatījās pēc tortes, kas pārklāta ar baltu glazūru.

Rons pieklauvēja, taču no namiņa neviens neatbildēja.

—    Viņš taču nebūs kaut kur aizgājis! — par spīti apmetnim drebinādamies nosūkstījās Hermione.

Rons ar ausi pieplaka pie durvīm.

—    Dīvains troksnis, — viņš sacīja. — Paklausieties — vai tas ir Ilknis?

Arī Harijs un Hermione pielika ausi pie durvīm. No namiņa iekšpuses varēja saklausīt dobjus, te skaļākus, te klusākus vaidus.

—   Varbūt labāk iet un sameklēt kādu? — nervozi ierosināja Rons.

—   Hagrid! — iesaucās Harijs, vairākas reizes ar dūri iebelzdams pa durvīm. — Hagrid, vai tu esi mājās?

Atskanēja smagi, nedroši soļi, tad durvis pavērās. Uz sliekšņa stāvēja Hagrids. Acis viņam bija sarkanas un pietūkušas, ādas vestes priekša mirka asarās.

—  Jūs jau dzirdējāt! — viņš ieaurojās un apķērās Harijam ap kaklu.

Tā kā Hagrids bija vismaz divreiz lielāks par parastu cilvēku, joki bija mazi. Vēl mirklis, un Harijs būtu sabrucis zem milža svara, taču pēdējā mirklī talkā nāca Rons un Hermione. Draugi pabalstīja Hagridu katrs no savas puses un, Harijam piepalīdzot, iestūma izmisušo vīru atpakaļ viņa būdā. Hagrids ļāvās aizstūrēties līdz krēslam, un tad viņš, nevaldāmi elsojot, sabruka uz galda. Pār milža seju nebeidzamā straumē ritēja asaras, lielas kā pupas, un krita sapinkātajā bārdā.

—   Hagrid, kas noticis? — skata satriekta, vaicāja Hermione.

Hagrida elsu lēkme atjaunojās ar divkāršu spēku, taču pirms

tam viņš paguva pastumt uz Harija pusi vēstuli. Zēns paņēma pergamentu un skaļi izlasīja, kas tur bija rakstīts:

Godājamais Hagrida kungs,

Izmeklējot gadījumu, kad zirgērglis Jūsu stundas laikā uzbruka skolniekam, mēs esam pieņēmuši profesora Dumidora paskaidrojumus un atzinuši, ka Jūsu vainas šai bēdīgajā notikumā nav un Jums par to nav jānes nekāda atbildība.

—   Tad jau, Hagrid, viss ir kārtībā! — iesaucās Rons, uzsizdams Hagridam uz pleca. Taču Hagrids turpināja raudāt un ar vienu no savām milzu plaukstām pamāja, lai Harijs turpina lasīt.

Tomēr mums vienlaikus jānorāda uz aizdomām par incidentā iesaistītā zirgērgļa potenciālo bīstamību. Tāpēc mēs nolēmām atbalstīt Lūcija Malfoja kunga oficiālo prasību un nodot šo lietu papildu izskatīšanai Bīsta?nu radību likvidācijas komitejā. Kmnitejas sēde notiks 20. aprīlī, tāpēc lūdzam Jūs šajā datumā kopā ar minēto zirgērgli ierasties komitejas birojā Londonā. Starplaikā šim zirgērglim ir jābūt piesietam un izolētam.

Jūsu…

Tālāk sekoja skolas padomes locekļu uzskaitījums.

—  Ak par to tu uztraucies, — Rons sacīja. — Bet tu taču teici, ka Švītknābis neesot slikts zirgērglis. Varu saderēt, ka jūs tiksiet cauri sveikā…

—   Tu nezin, kādi briesmoņi sēž tai Bīstamu radību likvidācijas komitejā! — Hagridam aizžņaudzās kakls. Viņš kārtējo reizi noslaucīja asaras piedurknē. — Padod tikai viņiem kādu neparastāku dzīvnieciņu!

Pēkšņs troksnis, kas atskanēja no Hagrida būdas stūra, lika Harijam, Ronam un Hermionei strauji pielēkt kājās un atskatīties. Tur gulēja zirgērglis Švītknābis un plosīja gaļas gabalu, no kura uz visām pusēm plūda asinis.

—    Es tak nevarēj atstāt viņu piesietu ārā, sniegā! — aizraujoties elpai, skaidroja Hagrids. — Vienu pašu! Un Ziemassvētkos!

Harijs, Rons un Hermione saskatījās. Viņiem itin bieži bija nelielas domstarpības ar Hagridu par radījumiem, kurus milzis dēvēja par "neparastākiem dzīvnieciņiem", bet kurus citi cilvēki uzskatīja par "šausminošiem briesmoņiem". No otras puses, Švītknābis pat draugu trijotnei nelikās īpaši draudīgs. Gluži otrādi, ņemot vērā līdzšinējo pieredzi ar Hagrida lolojumiem, zirgērgli patiešām varēja dēvēt par jauku radījumu.

—  Tev, Hagrid, būs jāsagatavo laba aizstāvības runa, — ieminējās Hermione, apsēzdamās un noglāstīdama Hagrida muskuļoto apakšdelmu. — Esmu pārliecināta — tev izdosies pierādīt, ka Švītknābis nevienu neapdraud.

—     Tas neko nedos! — šņukstēja Hagrids. — Tie likvidatoru velni visi danco pēc Lūcija Malfoja stabules! Baidās no viņa! Un, ja es zaudēšu, Švītknābi…

Hagrids ātri novilka ar pirkstu pāri kaklam, tad skaļi iekaucās un saguma uz galda, paslēpdams seju rokās.

—   Varbūt Dumidors var ko līdzēt? — ieteica Harijs.

—   Viņš jau tā manā labā ir izdarījis tik daudz, — novaidējās Hagrids. — Viņam tāpat pietiek klapatu, dzenājot atprātotājus, lai šie netiek pilī, un uzmanot, vai kur nemanīs Siriusu Bleķu…

Rons un Hermione uzmeta žiglu skatu Harijam, it kā baidītos, ka draugs sāks strostēt Hagridu par patiesības slēpšanu, neizstāstot visu par Bleķu. Taču Harijs nespēja uzbrukt milzim ar pārmetumiem, vismaz ne tagad, kad Hagrids jutās tik draņķīgi.

—   Paklausies, Hagrid, — Harijs ieminējās, — tikai nepadodies. Hermionei taisnība — tev tikai vajag sagatavot pienācīgu aizstāvības runu. Tu vari pieaicināt mūs kā lieciniekus…

—   Esmu puslīdz droša, ka reiz kaut kur lasīju par līdzīgu gadījumu, arī toreiz zirgērglis bija kādu sakodis, — Hermione domīgi sacīja, — un toreiz zirgērgli attaisnoja. Es sameklēšu visu, ko varēšu atrast par to gadījumu, un paskatīsimies, kas īsti toreiz notika.

Hagrids iegaudojās vēl skaļāk. Harijs un Hermione paskatījās uz Ronu — tagad bija viņa kārta palīdzēt un bilst ko mierinošu.

—    E… varbūt uztaisīt visiem pa tasei tējas? — ierosināja Rons.

Harijs paskatījās uz draugu neizpratnes pilnām acīm.

—   Kad mūsmājās kāds ir sakreņķējies, mamma vienmēr piedāvā tēju, — paraustījis plecus, paskaidroja Rons.

Beigu beigās, kad bija izskanējuši vēl daudzi jo daudzi solījumi palīdzēt, kad viņa priekšā kūpēja tējas krūze, Hagrids, izšņauca degunu galdauta lieluma kabatlakatā un sacīja: — Jums taisnība. Es nedrīkst krist izmisumā. Man jāsaņems…

Medību suns Ilknis piesardzīgi izlīda no galdapakšas un nolika galvu Hagridam uz ceļgala.

—   Beidzamā laikā es bij kā bez prāta, — noteica Hagrids, ar vienu roku glāstīdams Ilkni, bet ar otru slaucīdams seju. — Uztraucos par Švītknābi un to, ka nevienam manas stundas nepatīk…

—   Mums tās patīk! — Hermione nevilcinādamās sameloja.

—Jā, tās ir lieliskas! — sakrustojis zem galda pirkstus, piebalsoja Rons. — Ē… kā tad klājas miīsu trīctārpiem?

—    Pagalam, — drūmi atzinās Hagrids. — Pārāk daudz salātu.

—   Ārprāts! — iesaucās Rons, tikko valdīdams smieklus.

—   Turklāt arī atprātotājus es nevar izturēt, es jūtos tik draņķīgi… — Hagrids, pēkšņi nodrebinādamies, turpināja. —Jāvelks viņiem garām katru mīļu reizīti, kad kārojs izmest kādu malku "Trīs slotaskātos". Sajūta tāda, it kā būt aizvests atpakaļ uz Azkabanu…

Viņš apklusa un sāka lieliem malkiem strēbt tēju. Harijs, Rons un Hermione, elpu aizturējuši, skatījās uz milzi. Nekad iepriekš Hagrids nebija pieminējis īso laiciņu, ko viņam nācās pavadīt Azkabanā. Pēc neilga klusuma brīža Hermione piesardzīgi ievaicājās: — Hagrid, vai tur bija ļoti briesmīgi?

—Jūs to nespēj iedomāties, — klusi atbildēja Hagrids. — Nekad nebij piedzīvojs kaut ko tādu. Domāj, ka sajukš prātā. Prātā visu laiku šausmīgas domas, atkal un atkal… atcerējs dienu, kad mani izslēdza no Cūkkāq)as… kad nomir mans tētis… kad vajadzēj atvadīties no Norberta…

Milža acīs atkal iemirdzējās asaras. Norberts bija pūķa mazulis, kura olu Hagrids savulaik dka vinnējis kāršu spēlē.

—    Pēc kāda laika tu vairs neatcers, kas tu es. Un dzīve pazaud jelkādu jēgu. Es cerēj, ka vienkārši nomirš, kamēr guļ… kad viņi mani izlaid, es jutos kā no jauna piedzims, viss ar joni atgriezās manī, tā bij labākā sajūta pasaulē. Pie tam atprātotāji nemaz nepriecājs, ka mani jāatlaiž.

—   Bet tu taču nebiji vainīgs! — sacīja Hermione.

Hagrids pavīpsnāja.

—  Vai domā, šos tas raust? Šiem viss vienalga. Ka tik salā būt iespundēti kādi pārsimt cilvēki, lai atprātotāji varētu no viņiem izsūkt visu dzīvesprieku. Šiem nerūp, kurš vainīgs un kurš ne.

Hagrids atkal apklusa un brīdi blenza savā tējā. Tad viņš klusiņām piebilda: — Gribēj jau vienkārši palaist Švītknābi vaļā… lai šis lido prom… bet kā tu iestāstīs zirgērglim, ka šim jāslēpjas? Un… un vēl — es bīsts pārkāpt likumus… — Pār viņa seju atkal

lija asaras. — Es negrib vēlreiz nokļūt Azkabanā.

* * *

Kaut arī gājiens pie Hagrida nekādu prieku nesagādāja, tomēr iznākums izrādījās Ronam un Hermionei pa prātam. Kaut Harijs, protams, neaizmirsa Bleķu, viņš nevarēja kaldināt atriebības plānus, ja vēlējās palīdzēt Hagridam uzvarēt lietu pret Bīstamu radību likvidācijas komiteju. Viņš, Rons un Hermione jau nākamajā dienā devās uz bibliotēku un atgriezās tukšajā koptelpā, apkrāvušies ar grāmatām, kas varētu līdzēt sagatavot Švītknābja aizstāvību. Viņi apsēdās rūcošā kamīna priekšā, lēnām šķirdami noputējušu sējumu lappuses, pētīdami pagātnes notikumu aprakstus par dzīvnieku uzbrukumiem un laiku pa laikam pārmīdami kādu teikumu, ja likās, ka uziets kas viņu lietai atbilstošs.

—   Te kaut kas ir… 1722. gadā bija lieta… taču zirgērgli notiesāja — brrr, paskatieties, ko viņi ar nabaga dzīvnieku izdarīja, tas ir pretīgi…

—   Šis varētu noderēt, re — 1296. gadā lidlauva kādu sakropļojusi, un tikusi cauri sveikā… ak, nē, nederēs vis — tas noticis vienkārši tāpēc, ka visi baidījušies pieiet tai tuvāk klāt…

Tikām citur pilī notika gatavošanās svētkiem — tapa ierasti brīnumainie Ziemassvētku rotājumi, pat neskatoties uz to, ka pilī bija palikuši tikai daži audzēkņi, kas spēja tos novērtēt. Krāšņas akmeņozola un āmuļu vītnes greznoja gaiteņus, katrā bruņutērpā mirgoja dīvainas gaismiņas, bet Lielajā zālē, izrotātas ar zelta zvaigznēm, atkal slējās tradicionālās divpadsmit egles. Gaiteņos varēja sajust stipras gardu ēdienu smaržas. Vakarā pirms Ziemassvētkiem tās bija dk spēcīgas, ka pat Kašķis izbāza savu purniņu no slēptuves Rona kabatā un ar cerībām paostīja gaisu.

Ziemassvētku rītā Hariju pamodināja Rona sviestais spilvens.

—   Hei! Dāvanas!

Harijs pasniedzās pēc brillēm un uzlika tās uz deguna, pustumsā miegdams acis un pūlēdamies saskatīt gultas kājgali, kur bija uzradusies neliela sainīšu kaudze. Rons jau plēsa vaļā savas dāvanas.

—   Vēl viens džemperis no mammas… un atkal kastaņbrūns… paskaties, vai tev arī ir?

Harijs ātri vien atrada sainīti ar svīteri. Vīzlija kundze bija uzadījusi viņam sarkanu džemperi ar Grifidora lauvu uz krūtīm. Sainītī bija ari ducis mājās ceptu augļu pīrāgu, gabals Ziemassvētku tortes un kārbiņa ar riekstiem medū. Pastūmis Vīzliju ģimenes dāvanas tālāk, Harijs starp dāvanām ievēroja garu, tievu saini.

—    Kas tas? — ievērojis sainīti, vaicāja Rons, turēdams rokā tikko izsaiņotu kastaņbrūnu zeķu pāri.

—   Nezinu…

Harijs atplēsa saini un noelsās vien, kad no tā uz gultas pārsega izvēlās izcils, spoži nopulēts slotaskāts. Rons nometa zeķes un izlēca no gultas, lai pārliecinātos, ka acis viņu neviļ.

—   Neticami, — balsij aizlūstot, noteica draugs.

Tā bija Ugunsbulta, tieši tāda pati, kādu Harijs ik dienu bija apbrīnojis, uzturēdamies Diagonalejā. Kad zēns to pacēla, slotaskāts uzmirdzēja. Viņš juta, kā slota vibrē, tāpēc adaida to; tā pacēlās gaisā un apstājās tieši tādā augstumā, lai Harijs varētu uz tās uzsēsdes. Zēna acis noglāstīja slotaskātu visā garumā — no zeltītā reģistrācijas numura roktura galā līdz pat ideāli taisnajiem, plūdlīniju bērza zariņiem, kas veidoja asti.

—    Kas tev to atsūtījis? — Rona pieklusinātajā balsī skanēja apbrīna.

—   Paskaties, varbūt tur ir kartiņa, — lūdza Harijs.

Rons pārmeklēja ugunsbultas ietinamo papīru.

—    Nekā! Nolāpīts, kurš varēja tevis iepriecināšanai izsviest tādu kaudzi naudas?

—    Nu, — arī Harijs jutās apstulbis, — varu saderēt, ka Dērsliji tie nav.

—   Es teiktu, ka tas ir Dumidors, — prātoja Rons, mezdams lokus ap ugunsbultu un nopētīdams katru izcilā lidaparāta centimetru. — Viņš, nedodams nekādu ziņu, atsūtīja tev Paslēpni…

—   Tas bija mana tēta Paslēpnis, — atgādināja Harijs. — Dumidors to tikai nodeva man. Viņš netērētu daudzus simtus galeonu manis dēļ. Viņš nevar tā apdāvināt savus audzēkņus…

—   Tāpēc jau viņš neatzīst, ka slota ir no viņa! — sacīja Rons. — Jo tad kāds mērglis, piemēram, Malfojs, bļaustītos, ka tu esot direktora izredzētais. Klau, Harij… — Rons iesmējās kā prātu zaudējis, — Malfojs! Pagaidi tik, kādu ģīmi viņš rādīs, kad ieraudzīs tevi uz šitā jaukumiņa! Viņš apvemsies no skaudības! Uz šādām slotām taču lido starptautiskās spēlēs, starptautiskās!

—   Es nespēju tam noticēt, — murmināja Harijs, vēl un vēlreiz pārslidinādams roku ugunsbultai, bet Rons tikmēr saļima uz Harija gultas, bez elpas smiedamies par Malfoju. — Kurš?…

—   Es zinu, — apvaldīdams smieklus, sacīja Rons. — Es zinu, kas vēl tas varēja būt — Vilksons!

—   Ko? — tagad kārta smieties bija Harijam. — Vilksons? Paklausies, ja viņam būtu tik daudz naudas, viņš varētu nopirkt sev kādu jaunu drēbju kārtu.

—   Jā, bet tu viņam patīc, — iebilda Rons. — Un viņš bija projām no skolas tad, kad tavs nimbs aizgāja pa pieskari. Varbūt viņš uzzināja par to un nolēma iegriezties Diagonalejā, lai nopirktu šo te…

—   Kāpēc tu domā, ka viņš bija projām no skolas? — vaicāja Harijs. — Spēles dienā viņš vienkārši bija slims.

—     Nu, slimnīcas palātā profesora nebija, — paskaidroja Rons. — Es tur tīrīju pīles, atceries, Strups mani sodīja ar pēcstundu norīkojumu?

Harijs nogrozīja galvu.

—   Nespēju iedomāties, ka Vdksons varētu atļauties kaut ko tādu.

—   Par ko jūs abi smējāties?

Guļamistabā, tērpusies naktskreklā un stiepdama Blēžkāji, ienāca Hermione. Runcis izskatījās varen neapmierināts ar eglīšu rotājuma vītni, kas bija apsieta viņam ap kaklu.

—   Nenes viņu te iekšā! — iesaucās Rons, steidzīgi sameklēdams gultasdrēbju jūklī Kašķi un paslēpdams žurku pidžamas kabatā. Taču Hermione neklausījās. Viņa nometa runci uz tukšās Šīmusa gultas un, muti ieplētusi, blenza uz ugunsbultu.

—   Ak, Harif. Kas tev to atsūtīja?

—    Nav ne jausmas, — atbildēja Harijs. — Ne kartiņas, ne kādu citu norāžu slotai klāt nebija.

Viņam par lielu pārsteigumu, šī ziņa Hermioni nedz aizrāva, nedz ieinteresēja. Gluži otrādi, viņa sadrūma un iekoda lūpā.

—   Kas tev notika? — jautāja Rons.

—   Nezinu, — lēnām ierunājās Hermione, — tomēr kaut kā savādi, ne? Nu, šī laikam skaitās diezgan laba slota, vai ne?

Rons galvu vien nogrozīja.

—   Hermione, šī ir labākā slota, kādu vien iespējams dabūt, — viņš paskaidroja.

—   Tātad tai jābūt ļoti dārgai…

—   Tā, iespējams, maksā vairāk nekā visas Slīdeņa komandas slotas kopā, — līksmi sprieda Rons.

—   Tātad… kurš sūtītu Harijam kaut ko tik dārgu, pat neatklājot, kas to sūtījis? — prātoja Hermione.

—   Kāda tur starpība? — Rons nepacietīgi teica. — Paklau, Harij, vai tu man iedosi palidot? Lūdzu!

—   Manuprāt, ar šo slotu pagaidām lidot nevajadzētu nevienam! — uzstājīgi noskaldīja Hermione.

Harijs un Rons pārsteigti paskatījās uz draudzeni.

—  Ko tad Harijs, tavuprāt, ar to darīs — grīdu slaucīs, vai? — Rons vaicāja.

Taču, pirms Hermione paguva atbildēt, Blēžkājis no Šīmusa gultas uzlēca Ronam tieši uz krūtīm.

—   AIZVĀC — VIŅU — NO — ŠEJIENES! — ieaurojās Rons, kura pidžamu plosīja Blēžkāja nagi. Kašķis mēģināja glābties, mezdamies pāri saimnieka plecam. Rons sagrāba Kašķi aiz astes un mēģināja iespert Blēžkājim, taču runča vietā viņš trāpīja mantu lādei Harija gultas kājgalī. Lāde apgāzās, bet Rons, sāpēs bļaudams, sāka lēkāt uz vienas kājas.

Spalvas Blēžkāja kažokā pēkšņi saslējās. Istabu piepildīja griezīga, metāliska svilpšana. No tēvoča Vernona zeķes bija izvēlies kabatas sūdzoskops, un tagad tas mirdzēdams griezās uz grīdas.

—   Biju par to pavisam aizmirsis! — sacīja Harijs un pieliecās, lai paceltu sūdzoskopu. —Ja vien iespējams, es nekad nevelku šīs zeķes…

Arī plaukstā sūdzoskops turpināja griezties un svilpt. Blēžkājis šņāca un sprausloja — runcim laikam nepatika skaņa.

—   Hermione, labāk aizvāc savu kaķi no šejienes, — dusmīgi noteica Rons. Viņš tagad sēdēja uz Harija gultas un auklēja sasisto īkšķi. — Vai tu nespēj apklusināt to daiktu? — viņš piebilda, vērsdamies pie Harija, kad Hermione devās ārā pa durvīm, Blēžkāja dzeltenajām acīm vēl arvien metot negantus zibeņus uz Rona pusi.

Harijs ietūcīja sūdzoskopu atpakaļ zeķēs un iemeta tās atpakaļ mantu lādē. Tagad varēja dzirdēt tikai Rona apspiestos vaidus, kuros jautās gan sāpes, gan niknums. Kašķis gulēja, saritinājies Rona rokās. Harijs žurku ārpus Rona kabatas bija redzējis krietnu laiciņu atpakaļ, tāpēc tagad viņu nepatīkami pārsteidza kādreiz tik apaļā Kašķa izskats — Rona mīlulis likās briesmīgi novājējis, turklāt izskatījās, ka tam vietām krīt ārā spalva.

—   Viņš neizskatās īpaši labi, ko? — ieminējās Harijs.

—   Tur vainīgs stress! — Rons pukojās. — Viss būtu kārtībā, ja tas stulbais spalvu kamols liktu viņu mierā!

Taču Harijs, atcerēdamies "Burvju bestiārija" saimnieces teikto, ka žurkas dzīvojot tikai gadus trīs, nespēja izmest no galvas domu, ka Kašķis tuvojas savas dzīves noslēgumam — ja vien tam nepiemīt kādas īpašas, līdz šim neatklātas spējas. Un, par spīti Rona pastāvīgajām žēlabām, ka Kašķis esot garlaicīgs un nekam nederīgs, Harijs bija pārliecināts, ka Kašķa nāve draugu ļoti apbēdinātu.

Lai nu kas, bet Ziemassvētku gars Grifidora koptelpā torīt nevaldīja. Hermione ieslēdza Blēžkāji savā guļamistabā, turklāt viņa niknojās uz Ronu par mēģinājumu runcim iespert. Rons savukārt nespēja piedot Blēžkājim kārtējo mēģinājumu apēst Kašķi. Harijs beidzot atmeta ar roku mēģinājumiem samierināt abus un kavēja laiku, pētīdams uz koptelpu nonesto ugunsbultu. Arī tas nezināmu iemeslu dēļ likās kaitinām Hermioni. Viņa neko neteica, taču ik pa brīdim uzmeta slotai drūmu skatienu, it kā arī tā būtu kritizējusi viņas kaķīti.

Kad pienāca pusdienlaiks, viņi devās uz Lielo zāli un atklāja, ka namu galdi atkal ir piebīdīti sienām un ka telpas vidū ir uzklāts galds divpadsmit personām. Pie galda sēdēja profesori Dumidors, Maksūra, Strups, Asnīte un Zibiņš, kā arī skolas uzraugs Filčs, kurš savu ierasto brūno kamzoli bija nomainījis pret ļoti vecu un mazliet apsūnojušu fraku. Līdzās viņiem sēdēja vēl trīs audzēkņi — divi pagalam satraukušies pirmgadnieki, kā ari bezgala drūma izskata piektā gada skolnieks no Slīdeņa.

—   Priecīgus Ziemassvētkus! — novēlēja Dumidors, kad Harijs, Rons un Hermione pienāca pie galda. — Tā kā skolā ir palicis dk maz cilvēku, likās muļķīgi izmantot namu galdus… sēdieties, sēdieties pulciņā!

Harijs, Rons un Hermione apsēdās blakus vienā galda galā.

—    Petardes! — aizrautīgi paziņoja Dumidors, piedāvādams lielas sudrabkrāsas kofektes vienu galu Strupam — mikstūru profesors to negribīgi paņēma un parāva. Ar šāvienam līdzīgu blīkšķi petarde uzsprāga, un tajā izrādījās pamatīga raganas cepure ar smailu galu, ko greznoja izbāzts maitasputns.

Harijs, atcerēdamies bubuli, pameta skatu uz Ronu, un abi sasmaidījās. Strupa garastāvoklis pasliktinājās vēl par pāris iedaļām, un viņš pastūma cepuri uz Dumidora pusi, bet direktors to uzreiz uzlika galvā paša burvju cepures vietā.

—   Pie nažiem un dakšiņām! — viņš aicināja, aplaizdams apkārt starojošu skatienu.

Kad Harijs krāva uz šķīvja ceptus kartupeļus, Lielās zāles durvis pavērās vēlreiz. Pa tām ienāca profesore Trilonija un sāka slīdēt uz galda pusi tā, it kā viņai būtu pierīkoti ritenīši. Svētkiem par godu viņa bija tērpusies zaļā, ar vizuļiem rotātā kleitā, un, pateicoties tai, viņa vairāk nekā jebkad agrāk atgādināja mirguļojošu, nedabīgi lielu spāri.

—    Sibilla, cik patīkams pārsteigums! — iesaucās Dumidors un piecēlās kājās.

—   Direktora kungs, es pētīju kristāla lodi, — paziņoja profesore Trilonija bezgala aizplīvurotā, bezgala sapņainā balsī, — un sev par milzīgu izbrīnu es ieraudzīju, ka pametu savu vientuļo maltīti un pievienojos jums. Kas es tāda esmu, lai runātu pretī likteņa mājieniem? Es tūlīt steidzos šurp no sava torņa, un lūdzu piedot man kavēšanos…

—  Ak, ko nu, ko nu, — acīm zibot, sacīja Dumidors. — Ļaujiet, es pasniegšu jums krēslu.

Un direktors patiešām pasniedza krēslu — viņš ar zizli pacēla to gaisā, tad tas pāris sekundes griezās gaisā, līdz ar būkšķi piezemējās starp profesoru Strupu un profesori Maksūru. Profesore Trilonija tomēr neapsēdās; viņas milzīgās acis meta lokus ap galdu, un tad pēkšņi pasniedzēja klusi iekliedzās.

—   Direktora kungs, es neuzdrīkstos! Ja es sēdīšos pie galda, mūsu būs pavisam trīspadsmit. Lielāka nelaime vairs nav iespējama! Nekad neaizmirstiet — ja trīspadsmit ietur maltīti kopā, pirmais, kurš ceļas no galda, pirmais arī mirs!

—   Sibilla, mēs tomēr pieņemsim šo likteņa pārbaudījumu, — nepacietīgi sacīja profesore Maksūra. — Sēdieties, lūdzu, citādi tītars galīgi atdzisīs.

Profesore Trilonija vēl brīdi vilcinājās, tad, acis aizmiegusi un cieši sakniebusi lūpas, it kā galdam kuru katru brīdi varētu trāpīt zibens, lēnītēm ieslīga tukšajā krēslā. Profesore Maksūra ar lielu karoti rokā pasniedzās uz tuvākās terīnes pusi.

—   Sibilla, vai uzlikt jums govs kuņģīti ar sīpoliem?

Profesore Trilonija nelikās dzirdam šo piedāvājumu. Atkal atvērusi acis, viņa vēlreiz palūkojās visapkārt un jautāja: — Bet kur tad dārgais profesors Vilksons?

—   Diemžēl nabaga kolēģis atkal ir apslimis, — paskaidroja Dumidors, ar žestiem aicinādams visus ķerties pie ēšanas. — Ļoti skumji, ka tas noticis tieši Ziemassvētkos.

—   Bet jūs, Sibilla, to jau zinājāt, vai ne? — kolēģei vaicāja profesore Maksūra, izlikdamās mazliet izbrīnīta.

Profesore Trilonija uzmeta profesorei Maksūrai ledainu skatienu.

—    Protams, Minerva, es to zināju, — viņa klusi noteica. — Taču Visu Redzošais nekad neplātās ar savām zināšanām. Es bieži izturos tā, it kā man nebūtu iekšējās acs, kaut vai tāpēc, lai citi cilvēki manā klātbūtnē nekļūtu tramīgi.

—   Tas visu izskaidro, — dzēlīgi sacīja profesore Maksūra.

Profesores Trilonijas balss pēkšņi vairs nelikās nemaz tik aizplīvurota.

—Ja jūs, Minerva, vēlaties zināt, es redzēju, ka nabaga profesors Vilksons drīz vien vairs nebūs kopā ar mums. Šķiet, viņš pats apzinās, ka viņa dienas ir skaitītas. Katrā ziņā viņš burtiski aizmuka no manis, kad piedāvāju papētīt viņa nākotni kristāla lodē…

—   Varu iedomāties, — strupi noteica profesore Maksūra.

—   Es šaubos, — iejaucās profesors Dumidors priecīgā, taču mazliet paceltā balsī, kas aprāva profesores Maksūras un profesores Trilonijas jauko tērzēšanu, — vai profesoram Vilksonam draud kādas briesmas. Severus, jūs taču pagatavojāt viņam mikstūru?

—   Protams, direktora kungs, — atbildēja Strups.

—  Jauki, — sacīja Dumidors. — Tad jau sirdzējs drīz vien atkal būs uz pekām… Derek, vai jūs nogaršojāt kādu mednieku desiņu? Tās ir izdevušās lieliski.

Zēns, kurš skolā mācījās tikai pirmo gadu, pamatīgi nosarka — tieši viņu bija uzrunājis pats Dumidors. Tad zēns drebošām rokām paņēma desiņu šķīvi.

Profesore Trilonija uzvedās gandrīz normāli veselas divas stundas, līdz pašām Ziemassvētku maltītes beigām. Bet, kad, pieēdušies līdz ūkai ar Ziemassvētku gardumiem un tā arī nenovilkuši no petardēm izšautās cepures, Harijs un Rons pirmie piecēlās no galda, viņa skaļi iekliedzās.

—   Mīļie zēni! Kurš no jums pirmais piecēlās no krēsla? Kurš?

—   Nezinu, — noteica Rons, apjucis paskatīdamies uz Hariju.

—   Nedomāju gan, ka tam būtu kāda īpaša nozīme, — bez ceremonijām iejaucās profesore Maksūra, — ja vien aiz durvīm

Ieejas zālē negaida vājprātīgs slepkava ar cirvi rokās, kurš grasās nogalināt pirmo, kas izies no šejienes.

Pat Rons sāka smiedes. Profesore Trilonija izskatījās pamatīgi aizskarta.

—   Nāksi? — Harijs vērsās pie Hermiones.

—  Vēl ne, — nomurmināja Hermione. — Es vēlos šo to pārrunāt ar profesori Maksūru.

—   Laikam mēģina sarunāt vēl kādu nodarbību, — nožāvājās Rons, un abi draugi iegāja Ieejas zālē, kurā nebija neviena paša vājprādga slepkavas ar cirvi rokās.

Kad viņi nonāca pie portreta ieejas tornī, viņi ieraudzīja, ka sers Kedogens sarīkojis pats savu Ziemassvētku ballīd, kurā piedalījās pāris mūku, vairāki bijušie Cūkkārpas direktori, kā arī sera Kedogena tuklais ponijs. Ieejas sargs pastūma uz augšu savas ķiveres sejsegu un sveicināja zēnus ar miestiņa krūku.

—   Priecīgus — ik — Ziemassvētkus! Parole?

—   Kraupainis krupis, — sacīja Rons.

—   Pats tāds, kundziņ! — ierēcās sers Kedogens, bet glezna tikmēr atvērās, lai ielaistu zēnus tornī.

Harijs devās taisnā ceļā uz guļamistabu, paņēma ugunsbultu un Slotaskāta kopšanas komplektu, ko Hermione uzdāvināja viņam dzimšanas dienā, nonesa visu to lejā, koptelpā, un rūpīgi izpētīja slotaskātu, gribēdams atrast kaut ko apkopjamu. Diemžēl viņš neatrada nevienu greizu zariņu, ko apgriezt, un arī rokturis bija tik spožs, ka pulēt to nebija nekādas jēgas. Tā nu viņi kopā ar Ronu vienkārši sēdēja un no visām pusēm aplūkoja šo brīnumu, līdz atkal atvērās portreta eja un koptelpā, profesores Maksūras pavadīta, ienāca Hermione.

Lai gan profesore Maksūra bija Grifidora nama vecākā, iepriekš koptelpā Harijs viņu bija redzējis tikai vienu reizi — un toreiz profesores paziņotā vēsts bija visai drūma. Harijs un Rons abi pieķērās ugunsbultai un apstulbuši skatījās uz pasniedzēju. Hermione pagāja abiem garām, paķēra tuvāko grāmatu un paslēpās aiz tās.

—    Tad te nu tas būtu? — it kā starp citu ierunājās profesore Maksūra, pieiedama pie kamīna un skatīdamās uz ugunsbultu. — Grendžeras jaunkundze man pavēstīja, ka jums, Poter, esot atsūtīts jauns slotaskāts.

Harijs un Rons paskatījās uz Hermioni. Pāri grāmatas malai viņi redzēja, kā piesarkst meitenes piere, turklāt arī grāmatu viņa turēja ar kājām gaisā.

—    Vai drīkstu? — jautāja profesore Maksūra, taču, nesagaidījusi atbildi, viņa izrāva ugunsbultu zēniem no rokām. Viņa rūpīgi nopētīja slotu no roktura līdz astes žagaru galiņiem. — Hm. Un vai tiešām, Poter, tai klāt nebija ne rakstu galiņa? Ne kartītes, nekā?

—   Nē, — truli atbildēja Harijs.

—   Skaidrs… — noteica profesore Maksūra. — Es baidos, Poter, ka man nāksies to ņemt sev līdzi.

—    K-ko? — iesaucās Harijs, pierausdamies kājās. — Kāpēc?

—   Jāpārbauda, vai tā nav noburta, — paskaidroja profesore Maksūra. — Protams, es pati no tā daudz neko nesaprotu, bet Hūča madāma un profesors Zibiņš to izjauks…

—   Izjauks? — pārjautāja Rons, it kā profesore Maksūra būtu zaudējusi prātu.

—    Tam nevajadzētu aizņemt vairāk par pāris nedēļām, — sacīja profesore Maksūra. —Jūs saņemsiet to atpakaļ, tikko mēs būsim droši, ka ar to viss ir kārtībā.

—   Ar to viss ir kārtībā! — balsij mazliet drebot, teica Harijs. — Tiešām, profesores kundze…

—  Jūs, Poter, to nevarat zināt, — gandrīz laipni iebilda profesore Maksūra, — pirms esat lidojis ar šo slotaskātu, tas nu būtu skaidrs, un es baidos, ka mēs šādus lidojumus nepieļausim, kamēr nebūs pilnīgas skaidrības, vai kāds nav mēģinājis to noburt. Es ziņošu jums par notikumu turpmāko attīstību.

Profesore Maksūra pagriezās un ar ugunsbultu rokās izkāpa ārā caur portreta eju. Glezna aiz pasniedzējas aizvērās. Harijs stāvēja, blenzdams nopakaļ profesorei Maksūrai un rokā vēl arvien turēdams īpašā pulētāja kārbu. Rons savukārt klupa virsū Hermionei.

—   Kāda velna pēc tu skrēji pie Maksūras?

Hermione nometa grāmatu sāņus. Meitenes seja vēl arvien bija piesarkusi, tomēr viņa piecēlās un izaicinoši ieskatījās Ronam acīs.

—   Tāpēc, ka man radās aizdomas — un profesore Maksūra man piekrita, ka, iespējams, slotu Harijam atsūtījis Siriuss Bleks.

DIVPADSMITĀ NODAĻA AIZSTĀVIS

Harijs saprata, ka Hermione viņam vēl tikai labu, taču tas nemazināja viņa dusmas. Tikai īsu brīdi viņam piederēja labākā slota pasaulē, bet tagad, pateicoties Hermiones tieksmei jaukdes, kur nevajag, viņš nezināja, vai maz kādreiz šo slotu vairs redzēs. Viņš bija pārliecināts, ka šobrīd ar ugunsbultu viss bija kārtībā, bet kādā stāvoklī tā būs pēc tam, kad būs pārcietusi visas iespējamās pretnoburšanas pārbaudes?!

Arī Rons niknojās uz Hermioni. Viņaprāt, pilnīgi jaunas ugunsbultas izjaukšana bija krimināli sodāma darbība. Hermione tomēr palika pie sava, viņa uzskatīja, ka rīkojusies pareizi, tāpēc pasāka izvairīties no parādīšanās koptelpā. Harijs un Rons sprieda, ka viņa radusi patvērumu bibliotēkā, bet viņi nemaz necentās pierunāt draudzeni, lai viņa atgriežas. Tāpēc, kad skolā pēc Jaungada svinībām atgriezās pārējie skolēni un Grifidora tornī atkal valdīja burzma un troksnis, abu draugu oma krietni uzlabojās.

Vakarā pirms jaunā trimestra sākuma Hariju sameklēja Žagars.

— Kā Ziemassvētki? — viņš apvaicājās un, nesagaidījis atbildi, apsēdās. Tad, krietni klusākā balsī viņš piebilda: — Es, Harij, Ziemassvētku brīvdienu laikā visu pārdomāju. Par beidzamo spēli. Ja atprātotāji ieradīsies uz nākamo maču… redzi… mēs nevaram atļauties, ka tu… nu…

Žagars, juzdamies neērti, apklusa.

—   Šķiet, es esmu atradis risinājumu, — ātri atbildēja Harijs.

—   Profesors Vilksons apsolīja man iemācīt paņēmienus, kā atvairīt atprātotājus. Mums vajadzētu sākt nodarboties ar to jau šonedēļ, viņš solīja, ka varēšot veltīt man vairāk laika pēc Ziemassvētku brīvdienām.

—   Ak tā, — noteica Žagars un grumbas Grifidora kapteinim pierē izlīdzinājās. — Nu, tādā gadījumā… es tiešām negribētu palikt bez tevis, Harij, meklētāja postenī. Vai tu jau pasūtīji jaunu slotu?

—   Nē, — atbildēja Harijs.

—   Ko? Labāk sāc rīkoties — tu taču saproti, spēlē ar Kraukļanagu tu nevarēsi izmantot krītošo zvaigzni!

—   Viņam Ziemassvētkos uzdāvināja ugunsbultu, — iejaucās Rons.

—    Ugunsbultu? Ko nu mels? Tiešām? īstu — īstu "Ugunsbultu"?

—   Nesapriecājies par agru, Oliver, — drūmi noteica Harijs.

—    Man tās vairs nav. To konfiscēja. — Un viņš izskaidroja komandas kapteinim, ka skolotāji tagad pārbauda, vai ugunsbultu kāds nav nobūris.

—   Nobūris? Kā tā varētu būt noburta?

—  Siriuss Bleks, — gurdeni sacīja Harijs. —Visi domā, ka viņš mēģina tikt man klāt. Tāpēc Maksūra uzskata, ka slotu, iespējams, sūtījis viņš.

Nelikdamies ne zinis par informāciju, ka slavenais slepkava varētu būt uz pēdām viņa komandas meklētājam, Žagars teica:

—   Bet Bleks taču nevarēja nopirkt ugunsbultu! Viņš slēpjas! Viņu meklē valsts! Vai tad viņš varētu vienkārši ienākt "Kalambola aprīkojumā profesionāļiem" un nopirkt slotaskātu?

—   Es zinu, — teica Harijs, — taču Maksūra vēlas to izjaukt…

Žagars nobālēja.

—   Es iešu aprunāties ar viņu, — Olivers apsolīja. — Gan es spēšu viņu pārliecināt… ugunsbulta… īsta ugunsbulta, mūsu komandā… viņa vēlas, lai Grifidors uzvarētu dkpat karsti kā es…

gan viņa saprads… ugunsbulta.

* * *

Nākamajā dienā atsākās stundas. Aukstā janvāra rītā nevienam nekārojās pavadīt divas stundas ārā, taču Hagrids viņiem par prieku bija sagatavojis salamandrām pilnu ugunskuru, un viņi pavadīja neparasd aizraujošu stundu, vākdami nokaltušus zarus un lapas, ko piesviest ugunij, bet liesmas mīlošās ķirzakas tikmēr ložņāja augšup lejup pa sprakšķošajām, balti kvēlojošajām kritalām. Jaunā trimestra pirmā pareģošanas stunda sagādāja mazāk prieka. Profesore Trilonija tagad mācīja viņiem hieromantiju, zīlēšanu pēc plaukstas. Pasniedzēja nekavējās paziņot Harijam, ka viņam esot visīsākā dzīves līnija, kādu viņai dzīvē nācies redzēt.

Harijs ļoti gaidīja aizsardzību pret tumšajām zintīm. Pēc sarunas ar Žagaru viņš vēlējās sākt apgūt atprātotāju atvairīšanas paņēmienus pēc iespējas ātrāk.

—   Ak, jā, — atcerējās Vilksons, kad Harijs pēc stundas beigām atgādināja profesoram solījumu. — Pagaidi… vai varam satikties ceturtdien astoņos vakarā? Burvestību vēstures kabinetam vajadzētu būt piedekami lielam… man tikai rūpīgi jāpārdomā, kā mēs rīkosimies… mēs nevarēsim praktizēšanās nolūkā pilī ievest īstu atprātotāju…

—   Vēl arvien izskatās nevesels, ne? — vaicāja Rons, kad viņi soļoja pa gaiteni, dodamies uz vakariņām. — Kā tu domā, kas viņam kaiš?

Tajā brīdī zēniem aiz muguras atskanēja skaļš un nepacietīgs "phe". Tā izrādījās Hermione, kas bija apsēdusies pie bruņutērpa kājām un pārkrāmēja savu somu — tajā bija tik daudz grāmatu, ka soma nevērās ciet.

—   Ko tu te sprauslo? — aizkaitināti jautāja Rons.

—    Es nesprausloju, — Hermione noteica iedomīgā balsī, uzmezdama somu atpakaļ plecā.

—   Sprausloji gan, — neadaidās Rons. — Es prātoju, kas kaiš Vilksonam, un tu…

—   Vai tad tas nav redzams? — ar tracinoša pārākuma apziņu balsī jautāja Hermione.

—  Ja nevēlies mums to teikt, nesaki arī, — atcirta Rons.

—   Sarunāts, — augstprātīgi sacīja Hermione un aizsoļoja pa gaiteni.

—  Viņa neko nezina, — noburkšķēja Rons, dusmīgi noskatīdamies pakaļ aizejošajai meitenei. — Viņa tikai vēlas panākt, lai mēs ar viņu atkal sarunātos.

* * *

Ceturtdien astoņos vakarā Harijs izgāja no Grifidora torņa un devās uz burvestību vēstures kabinetu. Kid viņš ieradās, kabinets bija tumšs un tukšs, taču zēns ar zizli iededza gaismu. Viņam nācās gaidīt tikai minūtes piecas, līdz ieradās arī profesors Vilksons, nesdams lielu koka kasti, kuru pasniedzējs uzcēla uz profesora Bija galda.

—   Kas tur ir? — jautāja Harijs.

—   Vēl viens bubulis, — novilkdams apmetni, sacīja Vilksons. — Ķemmēju pili jau kopš otrdienas, un man laimējās — es atradu šo radījumu slēpjamies Filča kunga arhīva skapī. Tas ir labākais risinājums, ja nav īsta atprātotāja. Kad bubulis ieraudzīs tevi, tas pārvērtīsies par atprātotāju, un tad mēs varēsim to izmantot, lai palīdzētu tev. Starplaikos starp mūsu nodarbībām es varu turēt bubuli savā kabinetā. Man zem galda ir skapītis, kas viņam tīri labi patiks.

—   Labi, — noteica Harijs, cenzdamies, lai šajā vienā vārdā ne tik daudz izskanētu pateicība, ko viņš izjuta, bet vienkārši prieks par to, ka Vilksons atradis tik labu aizstājēju īstam atprātotājam.

—  Tā… — profesors Vilksons pacēla savu zizli un norādīja, lai Harijs rīkojas tāpat. — Burvestība, ko es tagad mēģināšu tev, Harij, iemācīt, ir ļoti sarežģīta — pat Pamata eksāmenos burvestībā tā vēl nav jāzina. To sauc par Aizstāvja burvestību.

—   Kā tā darbojas? — tramīgi vaicāja Harijs.

—   Nu, ja tā iedarbojas pareizi, tā uzbur Aizstāvi, — paskaidroja Vilksons, — tas ir savdabīgs atprātotāja pretstats, antiatprātotājs — sargs, kas darbojas kā vairogs starp tevi un atprātotāju.

Harijs pēkšņi iedomājās tādu ainu — viņš slēpjas aiz muguras Hagrida apmēru figūrai, kura tur rokās milzīgu vāli. Taču profesora Vilksona turpmākais skaidrojums izgaisināja šo ilūziju: — Aizstāvis ir kā pozitīvs lādiņš, tas apkopo sevī visu to, ko atprātotājs no cilvēka izsūc, — cerības, laimi, vēlēšanos izdzīvot — turklāt tas atšķirībā no parasta cilvēka neizjūt izmisumu, tāpēc atprātotāji Aizstāvim neko nespēj padarīt. Tomēr man tevi jābrīdina, Harij, — šī burvestība var izrādīties tev par grūtu. Pat daudziem atzītiem burvjiem tā ne vienmēr padodas.

—   Kā izskatās Aizstāvis? — jautāja Harijs.

—   Katram burvim, kurš izsauc Aizstāvi, tas ir īpašs.

—   Un kā to iespējams izsaukt?

—   Ar burvju vārdu skandēšanu. Tā savukārt iedarbosies tikai tad, ja tu ar visu spēku koncentrēsies uz vienu īpašu, ļoti laimīgu notikumu savās atmiņās.

Harijs sāka apsvērt, kādu laimīgu notikumu viņš varētu izmantot. Skaidrs bija viens — pie Dērslijiem nodzīvotais laiks noteikti nederēja. Beigu beigās viņš izvēlējās reizi, kad pirmo reizi lidoja ar slotaskātu.

—    Būs labi, — viņš noteica, pūlēdamies pēc iespējas precīzāk atsaukt atmiņā brīnišķīgo, planējošo sajūtu, kas pārņēma visu viņa būtni un lika aizrauties elpai.

—    Buramvārdi ir… — Vilksons atkāsējās, — …sauces aizstāvum!

—   Sauces aizstāvum, — Harijs pusbalsī atkārtoja, — sauces aizstāvum.

—   Vai esi nokoncentrējies uz laimīgo notikumu?

—   E… mjā… — atsaucās Harijs, aši atgriezdamies domās pie pirmā lidojuma ar slotu. — Sauces aizstāvo… — nē, aizstāvum — piedodiet — sauces aizstāvum, sauces aizstāvum…

Pēkšņi no viņa zižļa gala kaut kas izšāvās — tas atgādināja sudrabainu garaiņu stīdziņu.

—    Vai redzējāt? — sajūsmināts iesaucās Harijs. — Kaut kas notika!

—   Ļoti labi, — smaidot atzina Vilksons. — Nu, ko — izmēģināsi to pret atprātotāju?

—  Jā, — sacīja Harijs, sažņaugdams dūri ap zizli un iziedams tukšās klases vidū. Zēns pūlējās paturēt prātā lidošanu, taču galvā jaucās vēl kaut kādas domas… kuru katru mirkli viņš, iespējams, atkal izdzirdēs savu māti… taču par to domāt nedrīkstēja, jo citādi viņš tiesām dzirdēs kliedzienus, un viņš taču to nevēlējās… vai varbūt?

Vdksons satvēra kastes vāku un nocēla to.

No kastes lēnām pieslējās atprātotājs. Tā seja, ko slēpa kapuce, bija pievērsta Harijam. Viena gluma, kraupaina roka pieturēja apmetņa malu. Atprātotājs izkāpa no kastes un sāka klusām

slīdēt uz Harija pusi, ik pa brīdim ievilkdams dziļu, drebelīgu •r.

elpu. Hariju pārņēma dzeļoša aukstuma vilnis…

—    Sauces aizstāvum! — iebļāvās Harijs. — Sauces aizstāvum! Sauces…

Taču klase un atprātotājs pēkšņi izkusa… Harijs atkal krita cauri biezajai, baltajai miglai, un mātes balss ausīs skanēja daudz skaļāk nekā jelkad iepriekš, turklāt vēl atbalsodamās galvā… "Tikai ne Hariju! Tikai ne Hariju! Lūdzu… es darīšu visu…

—   Paej malā… paej malā, skuķi…

—   Harij!

Harijs pēkšņi atjēdzās no bezsamaņas. Viņš gulēja zemē uz muguras. Lampas klasē atkal dega. Viņam pat nebija jājautā, kas notika.

—    Piedodiet, — viņš nomurmināja, pieceldamies sēdus un juzdams, kā pār pieri nolīst auksti sviedri.

—   Kā jūties? — vaicāja Vilksons.

—   Puslīdz… — pieķēries pie viena no soliem, Harijs uzvilkās stāvus un tad palika stāvam, atbalstījies pret to.

—  Ņem… — Vilksons iedeva viņam šokolādes vardi. — Apēd šo te, pirms mēģinām vēlreiz. Es nemaz necerēju, ka tev tas izdosies jau pirmajā reizē. Godīgi sakot, es pat būtu pārsteigts, ļoti pārsteigts, ja tas tomēr būtu noticis.

—   Kļūst arvien ļaunāk, — nomurmināja Harijs, nokozdams vardei galvu. — Šoreiz kliedzieni bija vēl skaļāki… un arī viņa balss… Voldemorts…

Vilksons izskatījās bālāks nekā parasti.

—   Harij, ja tu nevēlies turpināt, mēs varam šovakar beigt…

—     Nē, turpināsim! — Harijs apņēmīgi sacīja, iebāzdams mutē adikušo šokolādes vardi. — Man jātiek ar to galā! Kas notiks, ja atprātotāji atnāks arī uz mūsu spēli ar Kraukļanagu? Es nedrīkstu vēlreiz nokrist. Ja mēs zaudēsim vēl šo spēli, mēs vairs nevarēsim cīnīties par kalambola kausu!

—   Tad ķeramies pie darba… — noteica Vilksons. — Varbūt izvēlies kādu citu laimīgu notikumu, uz kuru tev būtu vieglāk koncentrēties… iepriekšējais, liekas, nebija pietiekami spēcīgs…

Harijs vairākas minūtes lauzīja galvu, ko izvēlēties, un tad nolēma, ka sajūtas, ko viņš piedzīvoja, kad Grifidors pagājušajā gadā izcīnīja Skolas kausu, noteikti bija uzskatāmas par ļoti laimīgām. Viņš atkal satvēra zizli cieši saujā un ieņēma vietu klases vidū.

—   Vai esi gatavs? — vaicāja Vilksons, satverdams kastes vāku.

—  Esmu, — atbildēja Harijs, cenzdamies vēlreiz izbaudīt Grifidora uzvaras laimīgos brīžus, vienlaikus cenšoties atgainīt tumšās domas par to, kas notiks, kad kastes vāks atkal būs vaļā.

—  Aiziet! — iesaucās Vilksons, noņemdams kastei vāku. Vēlreiz istabu pārņēma ledains aukstums un tumsa. Atprātotājs slīdēja uz priekšu, graboši elpodams; trūdainā roka jau pastiepās uz Harija pusi…

—   Sauces aizstāvuml — Harijs iesaucās. — Sauces aizstāvum! Sauces aizstā…

Balta migla pārņēma zēna maņas… lieli, izplūduši silueti šaudījās ap viņu… tad atskanēja jauna balss… tā piederēja vīrietim, viņš panikā kliedza…

—    Lilij, paņem Hariju un bēdz! Tas ir viņš! Ej! Bēdz! Es viņu aizkavēšu…

Varēja dzirdēt, ka no istabas kāds izstreipuļo ārā… atsprāgst durvis… klabošie, griezīgie smiekli…

—   Harij! Harij… attopies…

Vdksons diezgan spēcīgi pļaukāja Harija vaigus. Šoreiz zēnam bija nepieciešama kāda minūte, lai apjēgtu, ka viņš guļ uz kabineta putekļainās grīdas.

—   Es dzirdēju savu tēti, — Harijs nomurmināja. — Šī bija pirmā reize, kad dzirdu viņa balsi — viņš mēģināja vienatnē pretoties Voldemortam, lai ļautu mammai aizbēgt…

Pēkšņi Harijs aptvēra, ka uz viņa sejas kopā ar sviedriem jaucas arī asaras. Viņš zemu nolieca seju un noslaucīja to drēbēs, vienlaikus izlikdamies, ka aizsien atraisījušos kurpes auklu — viņš negribēja, lai Vilksons pamana asaras.

—   Tu dzirdēji Džeimsa balsi, — savādā balsī vaicāja Vilksons.

—Jā… — tagad, kad seja bija sausa, Harijs pacēla acis. — Kāpēc jūs tā jautājat — jūs taču nepazināt manu tēvu?

—     Zini, pazinu gan, — atbildēja Vilksons. — Mēs Cūkkārpā bijām gluži labi draugi. Paklausies, Harij, varbūt šovakar metam mieru? Šī burvestība ir smieklīgi sarežģīta… Man nevajadzēja sagādāt tev šos nepatīkamos brīžus…

—   Nē! — spītīgi sacīja Harijs. Viņš atkal piecēlās. — Es mēģināšu vēl vienu reizi! Acīmredzot es nedomāju par pietiekami laimīgiem notikumiem, tur tā vaina… pagaidiet…

Viņš vēlreiz iegrima dornās. Kāds ļoti, ļoti laimīgs notikums… notikums, kuru viņš spētu pārvērst par labu, spēcīgu Aizstāvi…

Brīdis, kad viņš pirmo reizi atklāja, ka viņš ir burvis un ka viņš tiks projām no Dērslijiein, lai mācītos Cūkkārpā! Ja nu šīs nebija laimīgas atmiņas, viņš vairs nezināja, kam šo apzīmējumu varētu piemērot… rūpīgi koncentrēdamies uz sajūtām, kas viņu pārņēma, kad viņš saprata, ka pametīs Dzīvžogu ielu, Harijs piecēlās kājās un vēlreiz pagriezās pret kasti.

—   Gatavs? — vaicāja Vilksons, kura sejas izteiksme nu liecināja, ka viņš tā rīkojas pretēji veselajam saprātam. — Vai esi sakoncentrējies? Labi — aiziet!

Profesors trešo reizi nocēla kastes vāku, un trešo reizi klasē parādījās atprātotājs. Telpu pārņēma aukstums un tumsa…

—   SAUCES AIZSTĀVUM! — Harijs, cik jaudādams, kliedza. — SAUCES AIZSTĀVUM! SAUCES AIZSTĀVUM!

Harijam galvā atkal atskanēja kliedzieni — tikai šoreiz izklausījās, it kā tie skanētu no slikti noregulēta radio. Klusāk un skaļāk, un atkal klusāk… turklāt viņš vēl arvien redzēja atprātotāju… tas apstājās… un tad no Harija zižļa gala spēji izšāvās milzīga sudraba ēna un palika, virmojot gaisā, starp zēnu un atprātotāju. Zēns bija noturējies kājās, kaut arī likās, ka kauli pārvērtušies gumijā… tiesa, cik ilgi viņš vēl to izturēs, viņam nebija ne jausmas…

—   Ķiķikulus! — mezdamies uz priekšu, uzsauca Vilksons.

Atskanēja skaļš krakšķis, un Harija dūmakainais Aizstāvis izgaisa līdz ar atprātotāju. Zēns atslīga krēslā, juzdamies drausmīgi piekusis, un viņa kājas drebēja tā, it kā tikko būtu noskriets maratons. Ar acs kaktiņu viņš vēl manīja, kā profesors Vilksons ar zižļa palīdzību dzen bubuli atpakaļ kastē; tas atkal bija pārvērties par sudrabotu lodi.

—   Lieliski! — sacīja Vilksons, platiem soļiem dodamies uz sēdošā Harija pusi. — Lieliski, Harij! Tas tik bija sākums!

—   Vai nevaram pamēģināt vēl vienu reizi? Tikai vienu reizīti?

—   Tagad nē, — stingri noteica Vilksons. — Vienam vakaram būs gana. Cienājies…

Viņš pasniedza Harijam pamatīgu tāfelīti (vai varbūt pareizāk bija teikt "tāfeli"?) Medusdūru labākās šokolādes.

—    Iestiprinies kārtīgi, citādi Pomfreja madāma novilks man ādu pār acīm. Šajā pašā laikā pēc nedēļas?

—    Labi, — atbildēja Harijs. Viņš nokoda gabaliņu šokolādes un noskatījās, kā Vilksons izdzēš lampas, kas bija iedegušās līdz ar atprātotāja izgaišanu. Zēnam galvā pēkšņi iešāvās kāda doma.

—    Profesor Vilkson, — viņš vaicāja. — Ja jūs pazināt manu tēvu, jums vajadzēja pazīt arī Siriusu Bleķu.

Vilksons strauji pagriezās pret Hariju.

—   Kas tev liek tā domāt? — viņš asi vaicāja.

—    Nekas — nu, man vienkārši ienāca prātā, ka Cūkkārpas laikos arī viņi bija draugi…

Saspringums Vilksona sejā pagaisa.

—   Jā, es pazinu viņu, — viņš īsi noteica. — Vai man vismaz tā likās. Tev, Harij, laiks doties atpakaļ uz torni, kļūst jau vēls.

Harijs izgāja no klases, pagājās uz priekšu pa gaiteni, tad, nogriezies ap stūri, viņš apmeta līkumu ap vienu no bruņutērpiem un apsēdās uz tā pamatnes, lai pabeigtu notiesāt šokolādi. Viņš nožēloja, ka pieminējis Bleķu, jo Vilksonam šī tēma acīmredzami negāja pie sirds. Tad Harija domas aizklīda atpakaļ pie mātes un tēva…

Viņš jutās izsūkts un dīvaini tukšs, kaut arī pārēdies šokolādi. Lai cik tas būtu briesmīgi — dzirdēt galvā atskanam vecāku pirmsnāves brīžus, šīs bija vienīgās pāris reizes, kad Harijam izdevās dzirdēt viņu balsis, kopš viņš vairs nebija mazs bērns. Taču zēns apzinājās, ka nekad nespēs radīt īstu Aizstāvi, ja viņš kaut zemapziņā vēlēsies vēlreiz izdzirdēt vecāku balsis…

—   Viņi ir miruši, — viņš pats sev stingri noteica. — Viņi ir miruši, un ieklausīšanās šajās atbalsīs neatdzīvinās viņus. Labāk saņemies, ja vien tu vēlies izcīnīt kalambola kausu.

Viņš piecēlās, iebāza mutē pēdējo šokolādes gabaliņu un devās atpakaļ uz Grifidora torni.

* * *

Kraukļanags spēlēja ar Slideni nedēļu pēc jaunā trimestra sākuma. Slīdenis uzvarēja, tiesa, ar nelielu punktu starpību. Zagaraprāt, tie bija lieliski jaunumi Grifidoram, jo komanda izvirzītos otrajā vietā, ja vien izdotos pieveikt Kraukļanagu. Tāpēc viņš palielināja iknedēļas treniņu skaitu līdz pieciem. Tādējādi kopā ar Vilksona pretatprātotāju nodarbībām, kas pašas par sevi bija nogurdinošākas nekā seši kalambola treniņi, Harijam nedēļā atlika tikai viens brīvs vakars, lai izpildītu visus mājasdarbus. Neskatoties uz to visu, Harijs nebūt neizskatījās pārguris, ko gan nevarēja apgalvot par Hermioni — likās, ka milzīgā slodze teju uzveiks meiteni. Katru mīļu nakti Hermioni varēja manīt koptelpas stūrī, kur vairāki galdi bija noklāti ar viņas grāmatām, aritmantikas tabulām, rūnu vārdnīcām, diagrammām, kurās vientieši cilāja smagus priekšmetus, kā arī milzīgām piezīmju kaudzēm. Viņa gandrīz nerunāja ne ar vienu un nikni atcirta katram, kas uzdrīkstējās traucēt viņu darbā.

—    Kā viņa to spēj? — kādu vakaru Rons pusčukstus vaicāja Harijam, kad tas sēdēja pie nejauka, profesora Strupa uzdota apraksta par nenosakāmām indēm. Harijs atskatījās. Hermioni tikko varēja saskatīt aiz grīļīga grāmatu torņa.

—   Ko īsti?

—    Kā viņa tiek uz visām tām nodarbībām? — Rons turpināja. — Es šorīt dzirdēju, kā viņa sarunājās ar profesori Vektoru, raganu, kas pasniedz aritmandku. Viņas apsprieda vakardienas stundu, bet Hermione taču nevarēja tajā piedalīties, jo bija kopā ar mums maģisko būtņu kopšanas nodarbībā! Un Ernijs Makmilans apgalvo, ka mūsu draudzene neesot izlaidusi nevienu vientiešu mācības stundu, taču vismaz puse no tām notiek vienlaikus ar pareģošanu, un arī visās pareģošanās viņa ir bijusi klāt!

Šajā brīdī Harijam nebija laika lauzīt galvu par Hermiones stundu saraksta noslēpumiem, viņam vajadzēja pabeigt Strupa uzdoto aprakstu. Taču pēc divām sekundēm zēnu pārtrauca vēlreiz, šoreiz tas bija Žagars.

—  Nelāgi jaunumi, Harij. Tikko biju pie profesores Maksūras, lai izrunātos par ugunsbultu. Viņa — kā lai saka — beigās laikam saskaitās uz mani. Teica, ka man esot kaut kas sajucis ar vērtību sistēmu. Viņasprāt, man vairāk rūpot kausa iegūšana nekā tava dzīvība. Tikai tāpēc, ka es viņai pateicu — lai arī tā slota tevi nosviež, ka tikai tu pirms tam noķer zibsni. — Žagars neizpratnē nogrozīja galvu. — Tiešām, kā viņa uz mani kliedza… varēja nodomāt, ka esmu pateicis kaut ko briesmīgu. Tad es viņai pajautāju, cik ilgi viņa vēl domā paturēt slotaskātu pie sevis… — Žagars saverkšķīja seju un, atdarinot profesores Maksūras strikto balsi, sacīja: — "Tik ilgi, Žagar, cik ilgi būs nepieciešams…" Harij, es domāju, ir pienācis laiks tev pasūtīt jaunu slotu. Tās grāmatiņas, "Kuru slotaskātu?", beigās ir pasūtījuma veidlapa… tu varētu nopirkt Nimbus Divtūkstoš Viens, tādu pašu, kāda ir Malfojam.

—    Es nepirkšu lietu, ko par labu uzskata Malfojs, — stnipi noteica Harijs.

* * *

Gandrīz nemanāmi janvāri nomainīja februāris — visu laiku pieturējās stindzinoši auksts laiks. Nenovēršami tuvojās diena, kad bija nolikta spēle ar Kraukļanagu, bet Harijs jaunu slotu tā ari nebija pasūtījis. Tagad viņš pēc katras pārvērtību stundas apjautājās profesorei Maksūrai par jaunumiem ugunsbultas sakarā. Rons allaž stāvēja viņam līdzās ar cerības pilnām acīm, bet Hermione, novērsusi seju, steidzās garām.

—   Nē, Poter, pagaidām es nevaru jums to atdot, — profesore Maksūra viņam paziņoja, nesagaidījusi jautājumu, kad Harijs pie pasniedzējas pienāca jau divpadsmito reizi. — Mēs esam pārbaudījuši vairumu parasto lāstu, taču profesors Zibiņš pieļauj, ka tai varētu būt uzlikti sviežamie vārdi. Es pad jums pavēstīšu, kad mēs pabeigsim pārbaudes. Tā kā, lūdzu, beidziet mani tirdīt.

Situāciju vēl ļaunāku padarīja tas, ka Harija progress atprātotāju atvairīšanas laukā bija daudz lēnāks, nekā viņš bija cerējis. Pat pēc vairākām notikušajām nodarbībām, kad tuvojās bubulis-atprātotājs viņš spēja radīt vien neskaidru, sudrabainu ēnu, taču viņa Aizstāvis bija pārāk vārgs, lai aizdzītu atprātotāju. Aizstāvis tikai šūpojās gaisā kā puscaurspīdīgs mākonītis, strauji izsūkdams Harija spēkus. Harijs dusmojās pats uz sevi — un jutās vainīgs par savu slepeno vēlēšanos atkal izdzirdēt vecāku balsis.

—    Tu uzstādi pats sev pārāk augstas prasības, — stingri noteica profesors Vilksons ceturtajā nodarbību nedēļā. — Trīspadsmitgadīgam burvim pat neskaidrs Aizstāvis ir milzīgs sasniegums. Un tu taču vairs nezaudē samaņu, vai ne?

—     Es iedomājos, ka Aizstāvis… spēj uzbrukt atprātotājam, aizdzīt to, — sašļucis nomurmināja Harijs. — Piespiest tam izgaist…

—    Pilnvērtīgs Aizstāvis spēj arī to, — paskaidroja Vilksons. — Taču arī tu esi guvis lieliskus panākumus ļod īsā laikā. Ja atprātotāji parādīsies nākamās kalambola spēles laikā, tu noteikti spēsi tos aizkavēt pietiekami ilgi, lai paspētu nolaisties.

—   Jūs teicāt, ka tad, ja viņu ir pulka, esot grūtāk, — atgādināja Harijs.

—    Esmu pilnībā pārliecināts par tavām spējām, — smaidīdams sacīja Vilksons. — Pag, tu esi pelnījis kādu īpašu dzērienu. Tas ir no "Trim slotaskātiem", tu droši vien vēl nebūsi garšojis…

Pasniedzējs izcēla no savas somas divas pudeles.

—  Sviestalus! — nedomādams iesaucās Harijs. —Jā, man tas garšo!

Vilksons izbrīnīts paskatījās uz zēnu.

—    E… Rons un Hermione man reiz atnesa no Cūkmiesdņa, — veikli sameloja Harijs.

—    Skaidrs, — novilka Vilksons, kaut arī aizdomu izteiksme no viņa sejas nepagaisa. — Nu, ko — iedzersim par Grifidora uzvaru pār Kraukļanagu! Man gan kā pasniedzējam nevajadzētu īpaši just līdzi kādai vienai komandai… — viņš uzreiz piebilda.

Klusējot viņi izdzēra katrs savu sviestalus pudeli, un tad Harijs uzdeva jautājumu, kas viņu jau kādu laiku nodarbināja.

—   Kas ir zem atprātotāja kapuces?

Profesors Vilksons, domās nogrimis, nolaida pudeli.

—   Hmm… redzi, vienīgi cilvēki, kuri to tiešām zina, nespēj mums to pavēstīt. Proti, atprātotājs nolaiž kapuci tikai tādēļ, lai izmantotu savu pēdējo un briesmīgāko ieroci.

—   Kāds tas ir?

—  To dēvē par atprātotāja skūpstu, — sacīja Vilksons, un viņa lūpu kaktiņos nozibēja greizs smaids. — To atprātotāji izmanto pret cilvēkiem, kurus tie vēlas iznīcināt pavisam. Pieļauju, ka zem kapuces varētu būt kaut kas mutei līdzīgs, jo tie piekļauj savus žokļus upura mutei un — un izsūc viņa dvēseli.

Harijs aizrijās, un pa gaisu nošķīda sviestalus lietus.

—   Vai tad… viņi nogalina?…

—    Ak, nē, — atbildēja Vilksons. — Tas ir vēl kas daudz ļaunāks. Redzi, cilvēks bez dvēseles spēj eksistēt, kamēr darbojas viņa smadzenes un sirds. Taču cilvēks pats sevi vairs neapzinās, viņam vairs nav atmiņu, nav… nekā. Un ari atlabšana pēc tam vairs nav iespējama. Upuris vienkārši — eksistē. Kā tukša čaula. Un viņa dvēsele ir zudusi uz mūžu mūžiem… pavisam.

Vilksons iedzēra vēl vienu malciņu sviestalus un tad turpināja: — Tāds liktenis piemeklēs Siriusu Bleķu. Šorīt par to bija rakstīts "Dienas Pareģī". Ministrija ir atļāvusi atprātotājiem izmantot šo ieroci pret Bleķu, ja tie viņu atradīs.

Harijs kādu brīdi sēdēja apstulbis, mēģinādams aprast ar domu, ka cilvēka dvēseli kāds caur muti tā vienkārši izsūc. Bet tad viņš atcerējās Bleķu.

—   Viņš to ir pelnījis, — zēns pēkšņi sacīja.

—  Vai tu tiešām tā domā? — bezrūpīgi vaicāja Vilksons. — Vai tu dešām uzskati, ka to ir pelnījis kaut viens cilvēks?

—  Jā, uzskatu, — izaicinoši atbildēja Harijs. — Ir lietas, par kurām… par kurām…

Viņš labprāt būtu izstāstījis Vilksons par Blekam veltīto sarunu, ko zēns nejauši noklausījās "Trijos slotaskātos", par to, kā Bleks nodeva viņa māti un tēvu, taču tad viņam nāktos atklāt, ka uz Cūkmiestiņu iets bez atļaujas. Harijs zināja, ka Vilksonu tas īpaši neiepriecinātu. Tāpēc, izdzēris savu sviestalu, zēns pateica Vilksonam paldies un izgāja no burvestību vēstures kabineta.

Harijs tagad sprieda, ka labāk nebūtu jautājis, kas ir zem atprātotāja kapuces, jo atbilde izrādījās pārāk briesmīga. Viņš bija tā nogrimis nepatīkamos prātojumos par to, kāda ir sajūta, ja tev izsūc dvēseli, ka kārtējā kāpņu laidiena vidū viņš uzskrēja virsū profesorei Maksūrai.

—   Poter, skatieties, kur jūs ejat!

—   Piedodiet, profesore!

—   Es jūs tikko meklēju Grifidora koptelpā. Es gribēju jums paziņot, ka mēs esam izdarījuši visu, ko vien spējām iedomāties, un neizskatās, ka jūsu slotaskātam būtu kāda vaina .— jums, Poter, kaut kur ir ļoti labs draugs…

Harijs palika ar vaļā muti. Profesore turēja rokā viņa ugunsbultu, un tā izskatījās tikpat lieliska kā vienmēr.

—   Vai tā atkal ir mana? — Harijs vārgā balsī jautāja. — Patiešām?

—  Jā gan, — sacīja profesore Maksūra, un, lai cik dīvaini tas nebūtu, viņa tiešām smaidīja. — Uzdrīkstos apgalvot, ka jums līdz svētdienas spēlei nenāktu par ļaunu mazliet ar to aprast, vai ne? Un, Poter, — pacentieties uzvarēt, sarunāts? Vai arī astoto gadu pēc kārtas mums kausu neredzēt kā savas ausis — profesors Strups vēl vakar vakarā man to laipni atgādināja…

Nespēdams bilst ne vārda, Harijs nesa ugunsbultu atpakaļ uz Grifidora torni. Pagriezies ap stūri, viņš ieraudzīja pretī skrienam Ronu — draugs smaidīja dk plati, ka likās — viņam pārplīsīs vaigi.

—   Viņa tev to atdeva? Lieliski! Paklau, vai tu man ļausi ar to palidot? Rīt?

—    Protams… kaut divas reizes… — sacīja Harijs, jo veselu mēnesi drūmu domu māktā sirds atkal pukstēja neparasti viegli. — Zini, un mums vajadzētu salīgt mieru ar Hermioni — viņa taču centās man palīdzēt…

—  Jā, labi, — piekrita Rons. — Viņa ir koptelpā — man par lielu pārsteigumu viņa pārmaiņas pēc kaut ko mācījās.

Viņi iegriezās gaitenī, kas veda uz Grifidora torni, un ieraudzīja Neviļu Lēniņu, kurš lūdzās seram Kedogenam, lai viņu ielaižot tornī.

—    Es tos pierakstīju, — valdīdams asaras, klāstīja Nevils, — bet laikam būšu kaut kur izmetis lapiņu!

—    Nestāsti nu man pasakas! — auroja sers Kedogens. Tad, pamanījis Hariju un Ronu, viņš iesaucās: — Labs vakars, mani brašie jaunuļi! Nāciet un sakaliet šo zābaku važās, viņš mēģina ar varu iekļūt kambaros, ko man uzticēts apsargāt!

—  Ak, apklustiet, — norūca Rons, kad viņi ar Hariju pienāca pie Nevila.

—    Es pazaudēju paroles! — Nevils izmisis skaidroja abiem draugiem. — Es izlūdzos, lai viņš man pasaka visas paroles, ko taisās izmantot šonedēļ, jo viņš tās visu laiku maina, bet tagad es nezinu, ko es ar tām esmu izdarījis!

—     Dažāddūči, — Harijs pateica seram Kedogenam. Ieejas sargu tas pagalam sarūgtināja, un viņš negribīgi pavēra portretu, lai ielaistu zēnus koptelpā. Kad viņi ienāca, pēkšņi sākās satraukta sačukstēšanās un visas galvas pagriezās pret Hariju. Vēl pēc mirkļa viņu bija aplencis vesels bars grifidoru, un visi jūsmoja par ugunsbultu.

—   Kur tu, Harij, to dabūji?

—   Vai ļausi to izmēģināt arī man?

—   Vai jau esi ar to lidojis?

—   Kraukļanagam nav nekādu izredžu, viņiem visiem septītie trīslauķi!

—   Vai es drīkstu to kaut vai paturēt?

Pēc minūtēm desmit, kuru laikā ugunsbulta ceļoja no rokas rokā un tika apbrīnota no visiem iespējamiem skata punktiem, pūlis kļuva retāks. Harijs un Rons beidzot ieraudzīja Hermioni, vienīgo cilvēku, kas nemetās pie viņiem, bet sēdēja salīkusi pie savām grāmatām un rūpīgi vairījās paskatīties viņiem acīs. Tikai tad, kad Harijs un Rons piegāja pie viņas galda, meitene pacēla acis.

—  Man to atdeva, — uzsmaidīdams Hermionei un turēdams paceltu ugunsbultu, sacīja Harijs.

—    Redzi, Hermione? Ar slotu viss bija kārtībā! — piebilda Rons.

—  Nu, bet varēja būt arī citādi! — sacīja Hermione. — Proti, tagad tu vismaz vari būt pārliecināts, ka tā ir droša!

—   Jā, tā laikam ir, — noteica Harijs. — Labāk uznesīšu to augšā…

—    Ļauj man! — aizrautīgi iesaucās Rons. — Man tik un tā jāiedod Kašķim viņa Žurku toniks.

Viņš paņēma ugunsbultu un, turēdams to tā, it kā slota būtu pagatavota no stikla, devās uz kāpnēm, kas veda uz zēnu guļamistabām.

—   Vai es varu piesēst? — Harijs vaicāja Hermionei.

—    Droši vien, — atbildēja Hermione, noceldama no blakus krēsla pamatīgu pergamentu kaudzi.

Harijs pārlaida skadenu piekrautajam galdam, garajam aritmantikas apcerējumam, kura beigās tinte vēl nebija nožuvusi un spīdēja, vēl garākajam aprakstam vientiešu mācībā ("Izskaidrojiet, kāpēc vientiešiem nepieciešama elektrība") un rūnu tulkojumam, ar kuru Hermione cīnījās pašlaik.

—   Kā tu tiec ar to visu galā? — brīnījās Harijs.

—   Nu… kā lai tev saka… vienkārši mācos cītīgāk, — atbildēja Hermione. Tagad, tuvumā, varēja redzēt, ka Hermione izskatās gandrīz tikpat piekususi kā Vilksons.

—   Kāpēc tu neatsakies no kādiem pāris priekšmetiem? — Harijs vaicāja, vērodams, kā meitene cilā grāmatas, meklējot rūnu vārdnīcu.

—   To es nespētu! — sašutusi izsaucās Hermione.

—   Aritmantika izskatās briesmīga, — sacīja Harijs, pētīdams ļoti sarežģīta izskata tabulu ar skaitļiem.

—     Nē, tas ir brīnišķīgs priekšmets! — Hermione dedzīgi iebilda. — Tas ir mans mīļākais priekšmets! Tas…

Tomēr to, kāpēc aritmantika ir tik brīnišķīga, Harijam tā arī neizdevās uzzināt. Tieši tajā brīdī no kāpnēm zēnu pusē atskanēja aizžņaugta kliedziena atbalss. Koptelpā visi apklusa, pārakmeņojušies blenzdami uz durvīm. Nodimdēja steidzīgi soļi, tuvodamies tie kļuva arvien skaļāki un skaļāki — un tad durvīs parādījās Rons, vilkdams sev nopakaļ gultas pārvalku.

—   PASKATIES! — viņš auroja, soļodams uz Hermiones galda pusi. — PASKATIES! — viņš kliedza, purinādams palagu meitenei sejā.

—   Ron, kas…?

—   KAŠĶIS! PASKATIES! KAŠĶIS!

Pilnīgi apstulbusi, Hermione mēģināja mazliet atkāpties no Rona. Harijs palūkojās uz Rona palagu. Uz tā bija sarkani traipi, kas izskatijās drausmīgi līdzīgi…

—  ASINIS! — kapa klusumā turpināja bļaut Rons. — VIŅŠ IR PAGALAM! UN VAI TU ZINI, KO ES ATRADU UZ GRĪDAS?

—   Ne-nezinu, — drebošā balsī sacīja Hermione.

Rons nometa kaut ko uz Hermiones rūnu tulkojuma. Hermione un Harijs pieliecās. Uz dīvainajām, zarainajām zīmēm bija skaidri saskatāmas vairākas garas, rudas kaķa spalvas.

TRĪSPADSMITĀ NODAĻA GRIFINDORS PRET KRAUKĻANAGU

Likās, ka Rona un Hermiones draudzībai pienācis gals. Abi tā dusmojās viens uz otru, ka Harijs nespēja iedomāties, kā viņi jelkad spēs salīgt mieru.

Ronu tracināja, ka Hermione nekad nebija uztvērusi Blēžkāja mēģinājumus apēst Kašķi pārāk nopietni, nebija centusies pietiekami rūpīgi uzmanīt savu lolojumu un vēl arvien mēģināja izlikties, ka Blēžkājis nav pie vainas, ieteikdama Ronam pameklēt Kašķi zem pārējo zēnu gultām. Hermione, no otras puses, dedzīgi noraidīja visus apvainojumus, jo Ronam neesot nekādu pierādījumu, ka Blēžkājis būtu apēdis Kašķi, ka rudās spalvas istabā, iespējams, mētājušās zēnu guļamistabā kopš Ziemassvētkiem un ka Rons pret viņas runci izturoties ar aizspriedumiem kopš reizes, kad Blēžkājis uzkrita viņam uz galvas "Burvju bestiārijā".

Pat Harijs bija pārliecināts, ka Blēžkājis tiešām ir apēdis Kašķi. Kad viņš mēģināja iegalvot Hennionei, ka visas pazīmes liecina tieši par to, meitene uzklupa arī Harijam.

— Labi, aizstāvi Ronu, neko citu no tevis es negaidīju! — viņa paceltā balsī paziņoja. — Vispirms ugunsbulta, tagad Kašķis,

pie visa esmu vainīga es, vai ne? Liec, Harij, mani mierā, man ir tik daudz ko darīt!

Rons savas žurkas bojāeju uztvēra pagalam drūmi.

—    Klausies, Ron, tu vienmēr skandināji, cik gan garlaicīgs esot Kašķis, — Freds uzmundrinoši atgādināja. — Jau veselu mūžību viņam streikoja veselība, cik tad viņam bija atlicis. Varbūt nolikt karoti tā, vienā acumirklī, viņam pat bija labāk. Viens kampiens — viņš pat droši vien neko nejuta.

—   Fred! — sašutusi iesaucās Džinnija.

—   Viņš dkai ēda un gulēja, Ron, tu pats tā teici, — piebilda Džordžs.

—   Reiz, aizstāvot mūs, viņš sakoda Goilu! — sacīja satriektais Rons. — Vai atceries, Harij?

—Jā, tas tiesa, — apstiprināja Harijs.

—  Tā bija viņa zvaigžņu stunda, — noteica Freds, nespēdams novaldīt smaidu. — Lai rēta uz Goila pirksta paliek kā neizdzēšama viņa piemiņas zīme. Klau, Ron, aizstaigā līdz Cūkmiestiņam un nopērc sev jaunu žurku. Kāda gan jēga no šīs vaidēšanas?

Kā pēdējo izmisuma soli, kas varētu uzlabot Rona garastāvokli, Harijs pierunāja draugu nākt kopā ar viņu uz Grifidora komandas pēdējo treniņu pirms spēles ar Kraukļanagu, lai arī Rons varētu pēc nodarbības izmest kādu loku ar ugunsbultu. Likās, ka tas uz brīdi novērš Rona domas no Kašķa ("Lieliski! Vai es drīkstēšu iemest arī kādu grozu?"), tāpēc uz kalambola laukumu abi devās kopā.

Hūča madāma vēl arvien uzraudzīja Grifidora treniņus, lai pārliecinātos, ka ar Hariju viss kārtībā. Ari viņas sajūsma par ugunsbultu nebija mazāka kā pārējiem. Pirms spēlētāji pacēlās gaisā, pasniedzēja paņēma slotaskātu rokās un deva komandai īsu pamācību slotu profesionālā izvērtēšanā.

—   Vai ievērojāt, cik ideāls ir tās līdzsvars? Piemēram, nimbiem ir nepilnība, to smaguma centrs ir mazliet novirzīts uz astes pusi, tāpēc pēc pāris gadiem daudzas šīs sērijas slotas zaudē aerodinamiskās īpašības. Ugunsbultas ražotāji ir pilnveidojuši arī rokturi, tagad tas ir mazliet tievāks nekā tīrslauķiem un atgādina vecās "Sudraba bultas" — žēl, ka tās vairs neražo, es pad mācījos lidot tieši ar tādu, tā bija ļoti laba slota…

Viņa turpināja savu stāstījumu vēl kādu brīdi, līdz iejaucās Žagars: — Ē… Hūča madām? Varbūt jūs varētu atdot ugunsbultu Harijam. Mums tā kā būtu jāsāk treniņš…

—    Ak… tiešām… ņemiet, Poter, — attapās Hūča madāma. — Mēs pasēdēsim maliņā kopā ar Vizliju…

Pasniedzēja kopā ar Ronu nogāja no laukuma un devās uz tribīnēm, bet Grifidora komanda sapulcējās ap Žagaru, lai noklausītos pēdējos norādījumus par rītdienas spēli.

—   Harij, es tikko uzzināju, ko Kraukļanags izmantos meklētāja postenī. Tā būs Co Canga. Viņa skolā mācās jau ceturto gadu un spēlē pieklājīgi… Es cerēju, ka viņa nevarēs iziet laukumā, jo vēl nesen guva savainojumu… — Žagars saviebās, tā pauzdams savu sarūgtinājumu par Co Čangas pāragro izveseļošanos, tad piebilda: — No otras puses, viņa lido ar "Komētu Divi Sešdesmit", kas līdzās ugunsbultai izskatīsies vienkārši pēc rotaļlietas. — Vēlreiz uzmetis Harija slotai kaismīgas pielūgsmes pilnu skatienu, Žagars pabeidza: — Nu tad sākam…

Beidzot bija pienācis brīdis, kad Harijs kāpa virsū savai ugunsbultai un atgrūdās no zemes.

Slota izrādījās vēl izcilāka, nekā viņš bija spējis iedomāties. Ugunsbulta pagriezienos klausīja mazākajam pieskārienam, likās, ka tā ņem vērā viņa domas, nevis roku kustības. Slota aizdrāzās pāri laukumam ar tādu ātrumu, ka stadiona tribīnes pārvērtās zaļi pelēkā, izsmērētā svītrā. Harijs sagriezās tik strauji, ka Alisija Spineta iekliedzās, tad zēns metās precīzi aprēķinātā pikējumā, pieskārās laukuma zālei ar kāju pirkstiem, lai pēc tam atkal trauktos trīsdesmit, četrdesmit, piecdesmit pēdu augstumā…

—   Harij, es laižu ārā zibsni! — iesaucās Žagars.

Harijs pagriezās un ar vienu no āmurgalvāin uz pēdām aiztraucās uz groza kāršu pusi. Viņš viegli atrāvās no āmurgalvas, ieraudzīja, ka zibsnis pazib Žagaram aiz muguras, un pēc desmit sekundēm spārnotā lodīte jau sitās zēna cieši sažņaugtajā plaukstā.

Komandas biedri uzgavilēja viņam kā prātu zaudējuši. Harijs izlaida zibsni, ļāva tam minūti lidināties pa laukumu, tad metās pakaļ zelta lodītei. Zēns izpildīja īstu slalomu starp pārējiem spēlētājiem, pamanīja zibsni pazibam pie Keitijas Bellas ceļgala, viegli apmeta loku ap komandas biedreni un atkal noķēra lodīti.

Tas bija lielisks treniņš. Ugunsbultas iedvesmota, komanda lieliski izpildīja visas iemīļotākās kombinācijas, un, kad treniņš beidzās un visi atkal nolaidās uz zemes, Žagaram nebija nevienas kritiskas piezīmes, ko izteikt kādam no spēlētājiem. Džordžs Vīzlijs pasteidzās piebilst, ka tā esot pirmā reize viņa mūžā.

—    Es nespēju iedomāties, kas varētu apturēt mūs rītdienas spēlē! — sacīja Žagars. —Ja vien… Harij, cik nopratu, tu esi ticis galā ar savu atprātotāju problēmu, ko?

—     Esmu, — atbildēja Harijs un iedomājās savu pavārgo Aizstāvi, no sirds vēlēdamies, kaut tas būtu stiprāks.

—   Oliver, atprātotāji uz spēli vēlreiz neatvilksies, citādi Dumidors spers zemes gaisā, — pārliecināti teica Freds.

—   Cerēsim, ka tā arī būs, — piekrita Žagars. — Katrā ziņā šovakar mēs labi pastrādājām. Dosimies atpakaļ uz torni un laicīgi iesim gulēt…

—    Es vēl palikšu laukumā, Rons gribēja izmēģināt ugunsbultu, — Harijs pieteicās Žagaram, un, kamēr pārējie devās uz ģērbtuvēm, Harijs gāja pie Rona. Draugs pārlēca pāri barjerai, kas norobežoja tribīnes no laukuma un devās Harijam pretī. Hūča madāma bija iesnaudusies.

—    Ņem, pamēģini, — sacīja Harijs, pasniegdams Ronam ugunsbultu.

Rons ar aizgrābtu sejas izteiksmi uzkāpa uz slotas un aiztraucās tumstošajās debesis, bet Harijs tikmēr sāka iet uz priekšu gar laukuma malu, vērodams draugu. Kad Hūča madāma satrūkusies pamodās, ārā jau valdīja nakts. Viņa sarāja Hariju un Ronu, ka zēni neesot viņu piecēluši laicīgāk, un lika abiem tūlīt doties atpakaļ uz pili.

Harijs uzmeta ugunsbultu plecā, un kopā ar Ronu viņi soļoja projām no ēnu pilnā stadiona, apspriezdami ugunsbultas teicamo darbību, vieglo vadāmību, fantastisko paātrinājumu un ideālos pagriezienus. Kad pusceļš līdz pilij bija noiets, Harijs, pametis skatienu pa kreisi, ieraudzīja ko tādu, kas lika viņa sirdij apmest kūleni — tumsā mirdzēja spožu acu pāris.

Harijs apstājās kā zemē iemiets, sirdij sitoties pret ribām.

—   Kas noticis? — jautāja Rons.

Harijs parādīja ar pirkstu acu virzienā. Rons izvilka savu zizli un nomurmināja: — Spīžo!

Gaismas stars izgaismoja zāles strēli, tad koka stumbru, līdz beidzot apspīdēja zarus, kur starp briestošajiem pumpuriem sēdēja Blēžkājis.

—  Taisies, ka tiec! — ierēcās Rons, pieliecās un sataustīja zālē akmeni, taču, pirms viņš paguva to likt lietā, nozibēja garā, rudā aste un Blēžkājis bija projām.

—   Redzēji? — nikni bārās Rons, nomezdams akmeni atpakaļ zemē. — Viņa vēl arvien ļauj šim klaiņot, kur tik ienāk prātā. Droši vien nelietis, notiesājis Kašķi, tagad iznācis uzkost kādu putniņu…

Harijs nebilda ne vārda. Zēns dziļi ieelpoja, ļaudamies atvieglojuma sajūtai, kas ielija dzīslās. Pirmajā brīdī viņš nodomāja, ka spožās acis pieder Baigajam. Tad draugi turpināja ceļu uz pili.

Mazliet nokaunējies par panisko baiļu lēkmi, Harijs neko neteica Ronam — un līdz brīdim, kad abi nonāca ieejas zālē, neskatījās ne pa labi, ne pa kreisi.

* * *

Nākamajā rītā Hariju uz brokastīm pavadīja visi pārējie zēni no viņa guļamistabas; viņi, šķiet, uzskatīja, ka ugunsbulta ir pelnījusi savdabīgu godasardzi. Kad Harijs iegāja Lielajā zālē, ugunsbultai pievērsās ne viena vien galva, un zāli pāršalca satraukta sačukstēšanās. Harijs ar milzīgu gandarījumu ievēroja, ka Slīdeņa komanda sēž pie galda ar tādiem ģīmjiem, it kā viņus visus būtu ķēris zibens.

—   Vai tu redzēji viņa seju? — apmierinād smīnēdams, vaicāja Rons, pamezdams skatienu atpakaļ uz Malfoju. — Viņš nespēj tam noticēt! Tas ir brīnišķīgi!

Arī Žagars gozējās ugunsbultas izraisītās apbrīnas saulītē.

—   Harij, noliec to šeit, — komandas kapteinis lūdza, palīdzēdams noguldīt slotu galda vidū un tad uzmanīgi pagriezdams tā, lai būtu redzams tās nosaukums. Drīz vien no Kraukļanaga un Elšpūša galda cēlās cilvēki un nāca klāt, lai aplūkotu leģendām apvīto slotaskātu. Sedriks Digorijs pienāca un apsveica Hariju ar lielisko salūzušā nimba aizvietotāju, bet Penelope Klērvotera, Persija draudzene no Kraukļanaga, pat lūdza, vai drīkst paturēt ugunsbultu.

—   Paga, paga, lūdzu, Penij, bez sabotāžas! — paskaļi noskandināja Persijs, kad draudzene ķērās pie ugunsbultas rūpīgākas izpētes. — Mēs ar Penelopi saderējām, — viņš paziņoja sava naina komandai. — Likām katrs pa desmit galeoniem uz spēles iznākumu!

Penelope nolika ugunsbultu atpakaļ uz galda, pateica Harijam paldies un atgriezās pie Kraukļanaga galda.

—   Harij, jums noteikti jāuzvar, — zēnam ausī atskanēja Persija čuksts. — Man nav to desmitgaleonu. Jā, Penij, es jau nāku! — Un Persijs aizsteidzās, lai kopā ar draudzeni notiesātu pa grauzdiņam.

—   Vai esi tik drošs, Poter, ka spēsi tikt galā ar šo slotiņu? — atskanēja auksta balss, kas gari stiepa zilbes.

Tuvāk apskatīt slotaskātu bija ieradies pats Drako Malfojs. Krabe un Goils stāvēja viņam cieši aiz muguras.

—   Domāju, ka spēšu, — nevērīgi atbildēja Harijs.

—    Runā, tai esot daudz unikālu īpašību, ko? — acīm ļauni zibot, vaicāja Malfojs. — Žēl, ka tā nav aprīkota arī ar izpletni — gadījumam, ja tev tuvumā parādīsies kāds atprātotājs.

Krabe un Goils iesmējās.

—  Žēl, ka tu, Malfoj, sev nevari piekabināt vēl vienu roku, — Harijs nepalika atbildi parādā. — Tā varbūt varētu ķert zibsni tavā vietā.

Grifidora komanda skaļi iesmējās. Malfoja blāvās acis savilkās šaurās spraudziņās, un pagriezies viņš aizgāja. Grifidori redzēja, kā viņš piebiedrojas pārējiem Slīdeņa komandas locekļiem — viņi visi sabāza galvas kopā, acīmredzot vaicādami Malfojam, vai Harija slota tiešām ir ugunsbulta.

Bez ceturkšņa vienpadsmitos Grifidora komanda devās uz ģērbtuvēm. Laiks krasi atšķīrās no draņķīgās dienas, kad notika spēle pret Elšpūti. Bija skaidra, vēsa diena, pūta viegls jo viegls vējiņš. Redzamību nekas netraucēja, un Harijs, kaut arī mazliet nervozēja, jau sāka izjust aizrautību, kādu spēja iedvest tikai kalambola spēle. Viņi dzirdēja, kā pārējā skola pamazām pildīja tribīnes. Harijs novilka melnās skolas drānas, izņēma no kabatas savu zizli un aizbāza to aiz krekliņa, ko bija nolēmis atstāt zem kalambola formas. Taču sirds dziļumos viņš cerēja, ka izmantot to nenāksies. Pēkšņi viņš nodomāja — nez vai arī profesors Vilksons būs tribīnēs, lai noskatītos spēli.

—   Jūs zināt, kas mums jāizdara, — sacīja Žagars, kad viņi gatavojās no ģērbtuvēm doties laukumā. —Ja mēs zaudēsim šajā spēlē, mēs izstāsimies no cīņas par kausu. Nu, ko — lidojiet tā, kā jūs to darījāt vakardienas treniņā, un viss būs kārdbā!

Vētrainu aplausu pavadīti, viņi izgāja laukumā. Zilās formās tērptie Kraukļanaga komandas spēlētāji jau stāvēja laukuma centrā. Viņu meklētāja, Co Canga, bija vienīgā meitene komandā. Viņa likās savu galvastiesu mazāka par Hariju, un, par spīti satraukumam, Harijs pamanīja, ka viņa ir arī ļoti glīta. Viņa uzsmaidīja Harijam, kad komandas, kapteiņu vadītas, nostājās viena otrai pretī, un Harijs juta tādu kā triecienu vēdera apvidū, kas, viņaprāt, nekādi nebija saistīts ar satraukumu.

—    Žagar, Deiviss, paspiediet viens otram roku, — mundri nokomandēja Hūča madāma, un Žagars paspieda roku Kraukļanaga kapteinim.

—    Uzkāpiet uz slotām… gaidiet manu svilpienu… trīs, divi, viens…

Harijs atspērās, un ugunsbulta uznesa viņu augstāk — turklāt izdarīja to straujāk nekā jebkura cita slota. Viņš aplidoja apkārt stadionam un sāka vērot, vai kur nemanīs zibsni. Vienlaikus viņš ieklausījās komentatora vārdos — par spēli, kā vienmēr, stāstīja Freda un Džordža draugs Lī Džordans.

—    Spēle sākusies. Šī mača uzmanības degpunktā ir ugunsbulta, uz kuras lido Grifidora krāsas aizstāvošais Harijs Poters. Pēc "Kuru slotaskātu?" sniegtajām ziņām, ugunbultu izmantos vairums valsts izlašu šī gada pasaules čempionātā…

—   Džordan, vai jūs būtu tik laipns un pastāstītu, kas notiek laukumā? — zēnu pārtrauca profesores Maksūras balss.

—   Jums taisnība, pasniedzēj, — tā bija īsa papildinformācija. Ugunsbultai, starp citu, ir iebūvēta automātiskā bremze un…

—   Džordan!

—   Labi, labi. Bumba ir Grifidoram, Keitija Bella traucas uz grozu pusi…

Harijs pašāvās garām Keitijai, traukdamies pretējā virzienā un skatīdamies uz visām pusēm, vai kur nemanīs zelta uzzibsnījumu. Viņš ievēroja arī to, ka Čo Čanga sekoja viņam cieši uz pēdām. Neapšaubāmi, viņa lidoja ļoti labi — viņa nepārtraukti centās bloķēt Hariju, lai viņam nāktos mainīt lidojuma virzienu.

—   Harij, parādi viņai savu paātrinājumu! — uzbļāva Freds, aizdrāzdamies pakaļ āmurgalvai, kas traucās virsū Alisijai.

Kad abi meklētāji aplidoja apkārt Grifidora grozu kārtīm, Harijs paskubināja ugunsbultu, un Co uzreiz atpalika. Tikko Keitija iemeta pirmo grozu spēlē un tribīņu gals, kurā sēdēja Grifidora atbalstītāji, burtiski uzsprāga, Harijs pamanīja zibsni — tas lidinājās netālu no zemes, nelielu gabaliņu no barjeras.

Harijs metās pikējumā. Co, ieraudzījusi, ko viņš dara, metās Harijam pakaļ. Zēns traucās arvien ātrāk, satraukums ieplūda viņa dzīslās — galu galā, pikējumi bija viņa kroņa numurs. Līdz zibsnim atlika pāris metru…

Tajā brīdī no zila gaisa pēkšņi parādījās Kraukļanaga triecēja sistā āmurgalva. Harijs pasitās sāņus, knapi izvairīdamies no melnās bumbas, taču šajās pāris izšķirošajās sekundēs zibsnis bija pagaisis.

No Grifidora atbalstītāju mutēm izlauzās skaļš sarūgtinājuma "Uuuuh", bet Kraukļanaga līdzjutēju aplausi sveica savējo triecēja veiksmīgo spēli. Džordžs Vīzlijs izgāza savas dusmas, triekdams otru āmurgalvu tieši virsū vainīgajam triecējam, turklāt tik precīzi, ka nabagam nācās apmest gaisā kūleni, lai izvairītos no lodes.

—   Grifidors ir vadībā ar astoņdesmit pret nulli, un paskatieties, kāds ir ugunsbultas lidojums! Poters tagad rāda visu, uz ko ir spējīga viņa jaunā slota. Vai ievērojāt šo pagriezienu — Čo komēta vienkārši nespēj turēties līdzi Potera slotaskātam. Ugunsbultas precīzais līdzsvars ir īpaši pamanāms šajos garajos…

—   DŽORDAN! VAI TEV NAV SAMAKSĀJUŠI PAR UGUNSBULTAS REKLAMĒŠANU? TEV IR JĀKOMENTĒ SPĒLE!

Kraukļanags sāka atspēlēties. Viņi iemeta trīs grozus, līdz ar to Grifidora pārsvars bija vairs tikai piecdesmit punktu — ja Co noķertu zibsni pirms Harija, Kraukļanags uzvarētu. Harijs nolaidās zemāk. Aizrāvies ar laukuma pārlūkošanu, viņš gandrīz saskrējās ar Kraukļanaga dzinēju. Pēkšņi nozibēja zelta šautra, noplīvoja sīki spārniņi — zibsnis riņķoja ap Grifidora groza kārti…

Harijs strauji uzņēma ātrumu, nenolaizdams acis no zelta punktiņa tālumā — taču nākamajā mirklī, bloķēdama viņu, ne no kurienes parādījās Čo…

—      HARIJ, LABAS MANIERES DEMONSTRĒSI CITĀ REIZĒ! — auroja Žagars, kad Harijs parāvās sāņus, lai izvairītos no sadursmes. — JA NEPIECIEŠAMS, NOTRIEC VIŅU NO SLOTAS!

Harijs pagriezās un ar acs kaktiņu paguva pamanīt Co; viņa smaidīja. Taču zibsnis atkal bija pazudis. Harijs pagrieza savu ugunsbultu pret debesīm un pēc mirkļa lidinājās metrus septiņus virs pārējiem spēlētājiem. Pametot skatu atpakaļ, viņš ievēroja, ka Co vēl arvien cenšas neatpalikt… Acīmredzot Kraukļanaga meklētāja bija nolēmusi vairāk vaktēt Hariju, nekā pati medīt zibsni. Lai tā būtu… ja viņa vēlējās sekot katrai Harija kustībai, lai vainoja pad sevi…

Viņš vēlreiz metās lejup, un Čo, domādama, ka viņš ieraudzījis zibsni, mēģināja neatpalikt. Kad Harijs ļoti strauji izgāja no pikējuma, Co nespēja noreaģēt un turpināja ceļu uz leju. Harijs strauji kā lode atkal šāvās augšup — un tad trešo reizi pamanīja zelta lodīti. Šoreiz zibsnis lidinājās krietnu gabaliņu virs laukuma Kraukļanaga laukuma pusē.

Harijs uzņēma ātrumu. Vairākus metrus zemāk to pašu darīja arī Co. Harijs guva virsroku, ar katru sekundi viņš arvien tuvojās zibsnim… bet tad…

—   O! — iekliedzās Čo un ar pirkstu norādīja sāņus.

Harijs novērsa uzmanību un paskatījās lejup.

Uz viņu skatījās trīs atprātotāji, trīs gari, melnās drānās ģērbti atprātotāji ar kapuču segtām galvām.

Viņš pat nepavilcinājās, lai padomātu, kas notiek. Iegrūdis roku aiz formastērpa izgriezuma, viņš izrāva zizli un norēcās: — Saticēs aizstāvum!

No zižļa gala izšāvās kaut kas sudrabaini balts un milzīgi liels. Zēns zināja, ka Aizstāvis aiztraucies tieši uz atprātotāju pusi, taču viņš neaizkavējās, lai to redzētu. Viņa galva vēl arvien šķita brīnumaini skaidra. Harijs pavērās uz priekšu — atlika vairs tikai mazumiņš. Viņš izstiepa uz priekšu roku, kura vēl arvien turēja zizli un tik tikko paguva satvert sīko, izvairīgo zibsni.

Atskanēja Hūča madāmas svilpe, Harijs gaisā strauji pagriezās un ieraudzīja, ka viņam virsū traucas sešas sarkanas komētas. Nākamajā mirklī visa komanda metās viņu apskaut, turklāt darīja to tik sparīgi, ka zēns tikko nenokrita no slotas. Zemāk pūlī varēja dzirdēt grifidoru sajūsmas saucienus.

—   Tas tik bija ķēriens! — sajūsmā auroja Žagars. Alisija, Endželina un Keitija pa kārtai nobučoja Hariju, bet Freds tik cieši apskāva zēnu, ka viņam likās, tūlīt nolidos galva. Juku jukām apkampdamies, visi septiņi tomēr pamanījās laimīgi nolaisties zemē. Harijs nolēca no slotaskāta un pacēla acis — pāri laukumam uz viņu pusi jau drāzās pamatīgs pulciņš komandas atbalstītāju ar Ronu priekšgalā. Nākamajā acumirklī viņš attapās sajūsmināta pūļa vidū.

—  Jā! — Rons auroja, raudams gaisā Harija roku. —Jā! Jā!

—    Teicams darbiņš, Harij! — uzslavēja ļoti apmierinātais Persijs. — Esmu vinnējis desmit galeonu! Atvainojiet, man jāsameklē Penelope…

—   Harij, tu biji zirgā! — bļāva Šīmuss Finigens.

—  Traki smalki! — kaut kur augstu virs grifidoru pūļa galvām nodārdēja Hagrida bass.

—   Tas tik bija Aizstāvis, — Harijam pie pašas auss atskanēja balss.

Harijs pagriezās un ieraudzīja profesoru Vilksonu, kurš izskadjās vienlaikus satraukts un apmierināts.

—   Man no tiem atprātotājiem nebija ne silts, ne auksts, — satraukti sacīja Harijs. — Es nejutu itin neko!

—  Droši vien tāpēc, ka tie… nu… nemaz nebija atprātotāji, — teica profesors Vilksons. — Nāc, paskaties pats…

Viņš izvadīja Hariju no pūļa. Tagad bija iespējams saskatīt laukuma malu.

—    Tu diezgan pamatīgi nobiedēji Malfoja kungu, — sacīja Vdksons.

Harijs nespēja noticēt savām acīm. Vienā lielā kaudzē tur kūņojās Malfojs, Krabe, Goils un Markuss Flints, Slīdeņa komandas kapteinis. Četrotne pūlējās izķepuroties no garajām, melnajām — un kapučotajām — drēbēm. Izskatījās, ka Malfojs bija stāvējis Goilam uz pleciem. Turpat līdzās, acīm metot iznīcinošus zibeņus, stāvēja pārskaitusies profesore Maksūra.

—    Kāds necienīgs izgājiens! — viņa kliedza. — Zemisks un gļēvulīgs mēģinājums izsist no spēles Grifidora meklētāju! Pēcstundu norīkojums visiem četriem! Un es atņemu Slīdenim piecdesmit punktu! Turklāt paturiet prātā, ka par šo gadījumu noteikti uzzinās profesors Dumidors! Tā, tur viņš arī nāk!

Grūti bija iedomāties lieliskāku vainagojumu Grifidora uzvarai. Rons bija izlauzies cauri pūlim un, stāvot līdzās Harijam, vai plīsa no smiekliem, vērodams, kā Malfojs pūlās tikt laukā no garajām stērbelēm, bet Goilam tā arī nebija izdevies atbrīvot no lupatām galvu.

—    Ejam, Harij! — spiezdamies cauri blīvajām rindām, uzsauca Džordžs. —Jāsāk svinēt! Uz Grifidora torni!

—    Labi, — noteica Harijs. Viņš pat neatcerējās, kad pēdējo reizi izjutis tādu svētlaimi. Kopā ar pārējiem komandas biedriem, vēl arvien tērpušies sarkanajos formastērpos, viņi savējo pūļa

priekšgalā izgāja no stadiona un devās atpakaļ uz pili.

* * *

Grifidora tornī valdīja tāda gaisotne, it kā kalambola kauss jau būtu izcīnīts. Svinēšana ilga visu dienu un ievilkās krietni vēlu naktī. Pa starpām Freds un Džordžs Vīzliji uz pāris stundām nozuda un atgriezās ar sviestalus un ķirbju sidra pilnām rokām. Kabatas viņiem izrādījās piebāztas ar Medusdūru saldumiem.

—     Kā jums tas izdevās? — izbrīnā iespiedzās Endželina Džonsone, kad Džordžs sāka sviest pūlī piparmētru krupjus.

—  Mums mazliet palīdzēja Mēnestiņš, Tārpastis, Ķepainis un Žuburs, — Freds iečukstēja Harijam ausī.

Svinībās nepiedalījās tikai viens cilvēks. Gluži neticami, taču Hermione sēdēja koptelpas stūrī un mēģināja lasīt milzīgu sējumu, kas saucās "Britu vientiešu mājas paražas un sociālie ieradumi". Harijs piecēlās no galda, kur Freds ar Džordžu bija sākuši žonglēt sviestalus pudeles, tin piegāja pie Hermiones.

—   Vai tu vismaz noskatījies spēli? — jautāja Harijs.

—   Protams, — pat nepaceldama acis no lapas, dīvaini augstā balsī atbildēja Hermione. — Un es ļoti priecājos, ka mēs uzvarējām. Uzskatu, ka tu spēlēji tiešām lieliski, taču man līdz pirmdienai jāpabeidz lasīt šī grāmata.

—   Liecies mierā, Hermione, nāc un mazliet ieēd, — aicināja Harijs, paskatīdamies uz Rona pusi un prātodams, vai draugs ir pietiekami labā omā, lai aizmirstu abu saraušanos.

—   Es nevaru, Harij, man vēl jāizlasa četrsimt divdesmit divas lappuses! — atteica Hermione. Nu viņas balsī ieskanējās tāda kā histērija. — Lai nu kā… — arī viņa palūkojās uz Ronu, — viņš nevēlas, lai es pievienotos pārējiem.

Te nu nekas nevarēja būt iebilstams, jo Rons izvēlējās tieši šo brīdi, lai skaļi paziņotu: — Ja Kašķis nebūtu apēsts, viņš labprāt pamielotos ar kādu no šīm marmelādes mušiņām, viņam tās ļoti garšoja…

Hermionei acīs izsprāga asaras. Pirms Harijs paguva ko pateikt vai izdarīt, viņa pasita savu milzīgo grāmatu padusē un, vēl arvien šņukstēdama, metās uz kāpnēm, kas veda uz meiteņu guļamistabām, un projām bija.

—    Vai tu vari likt viņu mierā? — Harijs klusu pajautāja Ronam.

—    Nē, — Rons strupi atteica. — Ja viņa kaut mazliet izrādītu savu nožēlu, taču nē, no Hermiones to nesagaidīt, viņa nekad neatzīs savu vainu. Viņa vēl arvien izturas tā, it kā Kašķis būtu devies uz siltajām zemēm uzlabot veselību.

Ļembasts Grifidora tornī beidzās dkai vienos naktī, kad, tērpusies skotiski rūtotos rītasvārkos un matus paslēpusi zem tīkliņa, koptelpā ieradās profesore Maksūra un lika visiem doties pie miera. Harijs un Rons, vēl arvien pārspriezdami spēli, kāpa augšā uz guļamistabu. Beidzot pārgurušais Harijs iekrita gultā, saraustīja gultas aizkarus, lai aizsegtu mēnessgaismas staru, nolika galvu uz spilvena un juta, ka gandrīz tajā pašā acumirklī viņu savā varā pārņem miegs…

Viņš redzēja ļod savādu sapni. Sekodams kaut kam sudrabaini baltam, viņš gāja cauri mežam, pārmeds ugunsbultu pāri plecam. Šis baltais siluets līkumoja starp kokiem gabaliņu uz priekšu, un Harijs tikai laiku pa laikam spēja to pamanīt starp lapām. Vēlēdamies panākt siluetu, Harijs pielika soli, taču, tikko viņš sāka kustēties ātrāk, arī siluets darīja to pašu. Harijs sāka skriet — tagad priekšā varēja sadzirdēt aizvien straujāku pakavu dipoņu. Nu jau zens skrēja, cik jaudas, bet tagad tālāk mežā skanēja aulekši. Tad viņš pagriezās, izskrēja klajumā un…

ĀĀĀĀ\ĀĀĀĀĀĀAAĀĀĀĀAAĀĀĀĀĀAĀĀAĀĀĀAĀAĀĀĀĀĀĀĀĀAĀĀ AĀĀ! NĒĒĒĒĒĒĒĒĒĒĒĒĒĒĒĒĒĒĒĒĒĒĒEĒĒĒĒĒ!

Harijs pamodās tik strauji, it kā viņam kāds būtu iezvēlis pa seju. Aklajā tumsā īsti nesaprazdams, kas notiek, viņš mēģināja sataustīt gultas aizkarus — aiz tiem varēja saklausīt kustību troksni. No istabas pretējā gala atskanēja Sīmusa Finigena balss:

—   Kas notiek?

Harijam šķita, ka viņš dzird guļamistabas durvju aizciršanos. Beidzot atradis aizkaru malu, viņš atrāva tos vaļā. Tieši tajā mirklī Dīns Tomass aizdedza naktslampiņu pie savas gultas.

Rons sēdēja gultā. Aizkari vienā pusē bija noplēsti. Zēna sejā bija sastingušas neaprakstāmas šausmas.

—   Bleks! Siriuss Bleks! Ar nazi!

—   Ko?

—   Šeit! Tikko! Sagrieza aizkarus! Pamodināja mani!

—  Vai tu, Ron, esi pārliecināts, ka to nenosapņoji? — jautāja Dīns.

—   Paskaties uz aizkariem! Kad es jums saku, viņš bija te!

Viņi visi izķepurojās no gultām. Harijs pirmais tika līdz guļamistabas durvīm, un viņi metās lejup pa kāpnēm. Aiz viņiem atvērās vēl vairākas durvis, un atskanēja samiegojušās balsis:

—   Kas tur kliedza?

—   Ko jūs darāt?

Ar dzīru atliekām vēl arvien piemētāto koptelpu apgaismoja dziestošo liesmu atblāzma. Te neviena nebija.

—   Vai esi pārliecināts, ka tas nebija sapnis?

—   Kā es te stāvu, es redzēju viņu!

—   Kas te par jezgu?

—   Profesore Maksūra lika mums doties pie miera!

Vairākas meitenes bija nokāpušas lejā pa otrām kāpnēm un tagad centās ciešāk ietīties rītasvārkos un žāvājās. Lejā nāca ari zēni no citām guļamistabām.

—     Lieliski, vai turpināsim? — sajūsmināts vaicāja Freds Vizlijs.

—   Visi atpakaļ augšā! — iesteigdamies koptelpā, nokomandēja Persijs, līdz ar šiem vārdiem sprauzdams pie savas pidžamas zēnu vecākā nozīmi.

—   Perss — Siriuss Bleks! — vārgi novilka Rons. — Mūsu guļamistabā! Ar nazi! Viņš pamodināja mani!

Koptelpā iestājās kapa klusums.

—   Blēņas! — beidzot noteica pārsteigtais Persijs. — Tu, Ron, droši vien pārēdies… redzēji sliktu sapni…

—   Es tev saku…

—   Tā, nu gan vienreiz piedek!

Bija parādījusies arī profesore Maksūra. Aizcirtusi aiz sevis portretu, viņa iesoļoja koptelpā un dusmīgi paskatījās visapkārt.

—   Mani iepriecināja Grifidora uzvara spēlē, taču jūsu šībrīža uzvedība ir vienkārši smieklīga! Persij, es gan cerēju, ka jūs ar saviem pienākumiem tiksiet galā labāk!

—   Es, pasniedzēj, neko tādu neatļāvu! — sašutumā piepūzdamies, paziņoja Persijs. — Es nupat liku visiem atgriezties gultās! Mans brālis Rons redzēja slikm sapni un…

—  TAS NEBIJA SLIKTS SAPNIS! — sāka kliegt Rons. — PROFESORES KUNDZE, ES PAMODOS, UN PIE MANAS GULTAS STĀVĒJA SĪRIUSS BLEKS AR NAZI ROKĀ!

Profesore Maksūra nedcīgi blenza uz zēnu.

—  Nekļūstiet smieklīgs, Vīzlij, kā gan viņš būtu iekļuvis tornī cauri portreta caurumam?

—  Pajautājiet šim! — ieteica Rons, kratīdams pirkstu sera Kedogena gleznas virzienā. — Pajautājiet viņam, vai viņš redzēja…

Ar aizdomām nopētīdama Ronu, profesore Maksūra atgrūda portretu un izkāpa gaitenī. Visa koptelpa ieklausījās ar aizturētu elpu.

—    Ser Kedogen, vai jūs nesen ļāvāt Grifidora tornī ienākt kādam vīrietim?

—   Protams, cēlā kundze! — nobļāvās sers Kedogens.

Gan koptelpā, gan ārpus tās iestājās apdullinošs klusums.

—Jūs — jūs (āvāt — pārvaicāja profesore Maksūra. — Bet… bet kā tad ar paroli?!

—   Viņam tās bija! — lepni paziņoja sers Kedogens. — Visas nedēļas paroles, kundze! Viņš tās nolasīja no mazas papīra lapiņas!

Profesore Maksūra vēlreiz atrāva portretu un nostājās apstulbušā bērnu bariņa priekšā. Viņas seja bija balta kā krīts.

—    Kurš, — trīcošā balsī viņa jautāja, — kurš neaprakstāmi stulbais stulbenis pierakstīja visas šīsnedēļas paroles un tad pameta lapiņu sazin kur?

Stindzinošajā klusumā atskanēja tikko dzirdams pārbiedēta cilvēkbērna pīkstiens. Nevils Lēniņš, drebēdams no matu cekula līdz pat pūkainajiem čību purngaliem, lēnām pacēla roku.

ČETRPADSMITĀ NODAĻA strupa SENAIS NAIDS

T

onakt Grifidora tornī neviens tā arī vairs neaizmiga. Viņi zināja, ka pili atkal pārmeklē, tāpēc visi grifidori palika nomodā torņa koptelpā, gaidīdami ziņu, vai Bleķu izdevies noķert. Rītausmā atgriezās profesore Maksūra un paziņoja, ka viņš atkal aizbēdzis.

Nākamajā dienā itin visur varēja manīt paaugstinātas drošības pazīmes. Profesors Zibiņš mācīja ārdurvīm pazīt lielu Siriusa Bleķa attēlu; Filcs pēkšņi skraidīja pa gaiteņiem, ar dēļiem aizsizdams itin visu, sākot no sīkām plaisiņām un beidzot ar peļu alām. Seru Kedogenu atbrīvoja no sargāšanas. Viņa portretu nogādāja atpakaļ tukšajā astotā stāva kāpņu laukumiņā, bet Grifidora torņa ieeju atkal uzticēja Resnajai kundzei. Viņas portrets bija prasmīgi atjaunots, taču viņa pati vēl arvien izturējās pagalam tramīgi un piekrita atgriezties pie savu pienākumu pildīšanas tikai ar noteikumu, ka viņai piešķirs papildu apsardzi. Tāpēc skolas vadība noalgoja īgna izskata drošības troļļu bariņu. Tie klīda pa gaiteni draudīgā pulkā, sarunādamies ar rūcienu palīdzību un nemitīgi salīdzinādami savu vāļu izmērus.

Harijs manīja, ka vienaces raganas statuju ceturtajā stāvā neviens nedz apsargāja, nedz arī kā citādi ierobežoja piekļūšanu tai. Likās, ka Freda un Džordža pieņēmums, ka viņi — un tagad arī Harijs, Rons un Hermione — bija vienīgie, kuri zina par slepeno eju raganas kuprī, bija pareizs.

—   Kā tu domā, vai mums nevajadzētu kādam par to izstāstīt? — Harijs jautāja Ronam.

—  Mēs zinām, ka Bleks nenokļuva skolā caur Medusdūrēm, — Ronam bija gatava iebilde. — Mēs būtu dzirdējuši, ja veikalā kāds būtu ielauzies.

Harijs priecājās, ka Ronam ir šāds viedoklis. Ja vienaci raganu norobežotu, Harijam būtu liegta vienīgā iespēja vēlreiz nokļūt Cūkmiestiņā.

Rons tagad bija slavenākais cilvēks skolā. Pirmo reizi dzīvē pārējie skolnieki pievērsa viņam vairāk uzmanības nekā Harijam, un varēja skaidri redzēt, ka zēnam tas tīri labi iet pie sirds. Kaut arī nakts notikumu satricinājums vēl nebija pagaisis, viņš labprāt stāstīja katram, kurš vēlējās klausīties, kas tad īsti noticis, turklāt izpušķodams savu vēstījumu ar veselu sīkumu jūru.

—   … es gulēju un tad izdzirdēju, ka plīst audums… es domāju, ka esmu to nosapņojis, saproti? Bet tad es sajutu caurvēju… es pamodos un ieraudzīju, ka aizkars gultas vienā pusē ir norauts… es pagriezos… un manā priekšā stāvēja viņš… izskatījās pēc skeleta, ar garām netīru, salipušu matu pinkām… viņš turēja rokā milzīgu, garu nazi, tas bija savus trīsdesmit centimetrus garš… viņš skatījās uz mani, es blenzu uz viņu… tad es iebļāvos, un viņš laidās lapās.

—    Bet kāpēc viņš tā rīkojās? — Rons jautāja Harijam, kad otrā gada meitenes, noklausījušās viņa asinis stindzinošo stāstu, devās projām. — Kāpēc viņš laidās lapās?

Arī Harijs to īsti nesaprata. Kāpēc Bleks, nonācis pie nepareizās gultas, neapklusināja Ronu un tad neķērās klāt Harijam? Pirms divpadsmit gadiem Bleks pierādīja, ka nevainīgu cilvēku dzīvības viņam nav ne lauzta graša vērtas. Šoreiz viņam bija darīšana ar pieciem neapbruņotiem zēniem, turklāt četri no tiem gulēja saldā miegā.

—   Viņš droši vien saprata, ka pēc tava kliedziena tikt ārā no pils nemaz nebūs tik viegli, jo daudzi būs pamodušies, — Harijs prātoja. — Viņam nāktos nogalināt visus grifidorus, lai tiktu atpakaļ cauri portreta ejai… bet tad jau viņu gaidītu pasniedzēji…

Nevils bija kritis nežēlastībā. Profesore Maksūra bija tik nikna, ka aizliedza viņam Cūkmiestiņa apmeklējumus uz visu adikušo mācību gadu. Tāpat nabagam tika pēcstundu norīkojums, turklāt pārējiem skolniekiem bija aizliegts izpaust viņam paroli, kas ļautu iekļūt tornī. Tagad Neviļam nācās katru vakaru stāvēt pie koptelpas un gaidīt, lai kāds viņu ielaiž, bet drošības troļļi tikmēr ar nepatiku lūrēja uz viņu. Tiesa, neviens no šiem sodiem nespēja līdzināties nepatīkamajam pārsteigumam, ko viņam bija pietaupījusi paša vecmāmiņa. Divas dienas pēc Bleķa ielaušanās Nevils saņēma visļaunāko vēsti, ko vien Cūkkārpas audzēknis varēja saņemt pie brokastu galda, proti, kaucekli.

Kā parasti, Lielajā zālē, nesdamas pastu, ielidoja daudzas jo daudzas pūces, un Nevils aizrijās, kad viņa priekšā nolaidās milzīga plīvurpūce ar sarkanu aploksni knābī. Harijs un Rons, kuri sēdēja pretī Lēniņām, tūlīt saprata, ka vēstulē ir kauceklis — pirms gada Rons tādu bija saņēmis no mammas.

—   Laidies, Nevil, — Rons ieteica.

Neviļam divreiz nebija jāsaka. Viņš paķēra aploksni un, turēdams to izstieptās rokās sev priekšā kā bumbu, skriešus metās laukā no zāles, bet pie Slīdeņa galda sēdošie, sapratuši, kas notiek, locījās smieklos. Varēja dzirdēt, kā ieejas zālē kauceklis nāk vaļā — Nevila vecmāmiņas balss, ar burvestību palīdzību pastiprināta simtiem reižu, drausmīgā skaļumā lādēja mazdēlu par to, ka šis apkaunojis visu dzimtu.

Juzdams līdzi Neviļam, Harijs uzreiz neievēroja, ka arī viņam pienākusi vēstule. Hedviga pievērsa zēna uzmanību, ieknābjot viņam plaukstā.

—   Au! Ak, jā… paldies, Hedviga…

Harijs atplēsa aploksni, bet Hedviga tikmēr aizčāpoja pāri galdam pamieloties ar Nevila kukurūzas pārslām. Vēstulīte vēstīja:

Harij un Ron,

Vai nevēlaties šodien ap sešiem iedzert pie manis tēju? Es atnākšu jums pakaļ uz pili. GAIDIET MANI IEEJAS ZĀLĒ, JUMS NAV AT\AUTS VIENIEM PAŠIEM IZIETN0 PILS.

Ar sveicieniem, Hagrids.

—  Viņš droši vien vēlas dzirdēt visu par Bleķu! — ieminējās Rons.

Sešos vakarā Harijs un Rons izgāja no Grifidora torņa, skriešus paskrēja garām drošības troļļiem un devās lejā pa kāpnēm uz ieejas zāli.

Hagrids jau viņus gaidīja.

—   Nu, Hagrid! — Rons iesāka. — Tu droši vien vēlies noklausīties stāstu par sestdienas nakts notikumiem, ko?

—  Esm jau visu dzirdējs, — noteica Hagrids, pavērdams skolas ārdurvis un palaizdams zēnus pa priekšu.

—  Ak, tā, — mazliet apbēdināts novilka Rons.

Pirmais, ko viņi ieraudzīja, ienākot Hagrida mājiņā, bija Svītknābis, kurš gulēja izstiepies uz Hagrida gultai uzklātā lupatdeķa. Milzīgie spārni cieši piekļāvās zirgērgļa ķermenim, bet pats dzīvnieks mielojās ar beigtiem seskiem, kas bija sakrauti viņa priekšā uz lielas paplātes. Novērsies no šī ne visai patīkamā skata, Harijs ieraudzīja milzīgu, pūkainu brūnu uzvalku un drausmīga izskata dzelteni oranžu kaklasaiti, kas bija pakārta pie Hagrida drēbju skapja durvīm.

—   Kam tev tas, Hagrid? — Harijs jautāja.

—    Švītknābja lietai Bīstamu radību likvidācijas komitejā, — paskaidroja Hagrids. — Šito piektdien. Viņš kopā ar mani brauks uz Londonu. Es jau pieteic divas vietas Knakts autobusā…

Harijam sametās šķērma dūša. Viņš bija pavisam aizmirsis, ka Švītknābja prāva jau ir tepat deguna priekšā. Spriežot pēc mulsuma Rona sejā, arī viņam tas bija izskrējis no prāta. Arī solījums palīdzēt Hagridam sagatavoties Švītknābja aizstāvībai bija palicis nepildīts. Ugunsbultas atkalparādīšanās bija likusi zēniem aizmirst par visu pārējo.

Hagrids ielēja abiem draugiem tēju un piedāvāja šķīvi ar smalkmaizītēm, taču draugi, drošs paliek drošs, atteicās — Hagrida kulinārijas brīnumi bieži mēdza būt bīstami, vismaz zobiem.

• — Gribēj ar jums abiem aprunāties par vienu lietu, — Hagrids paziņoja, apsēzdamies starp abiem zēniem un izskatīdamies neparasti nopietns.

—   Par ko tad? — jautāja Harijs.

—   Par Hermioni, — Hagrids sacīja.

—   Ko par viņu runāt? — vaicāja Rons.

—    Viņa jūts bezgala štruntīgi, par to es gribēj aprunāties. Kopš Ziemassvētkiem viņa bieži nāk apciemot mani. Vientuļi viņai. Vispirms jūs nerunāj ar viņu ugunsbults dēļ, tagad jūs nerunā, jo viņas kaķis…

—   …apēda Kašķi! — Rons dusmīgi pārtrauca milzi.

—   Jo viņas kaķis izdarij to, ko kaķi dar, — Hagrids spītīgi pabeidza savu domu. — Vai zin, viņa bieži aprauds. Pašlaik viņai nav viegls laiks. Viņa ir pacēlus vairāk, nekā spēj panest, ja jūs grib zināt manu viedokli, viss tas, ko viņa mēģin paveikt. Tomēr, ņemiet vērā, viņa atrad laiku palīdzēt man ar Švītknābja lietu… atrad mums ne vienu vien vērtīgu lietu… domāj, ka tagad viņa izredzes ir gluži labas…

—  Hagrid, arī mums vajadzēja tev palīdzēt… piedod… — Harijs neveikli iesāka.

—    Es jūs nevainoji — atmezdams ar roku, Hagrids sacīja. — Skaidrs tak, ka tev pašam savu rūpju netrūkst, es redzēj, kā tu dien un nakt trenējs kalambola laukumā — bet vienu gan grib likt jums pie sirds, es domāj, ka jūs savus draugus vērtē augstāk par slotaskātiem un žurkām. Tas bij tas.

Harijs un Rons nokaunējušies saskatījās.

—    Kā viņa bija uztraukusies, kad Bleks gandrīz sadūr tevi, Ron. Sirds viņai ir īstā vietā, tai mūsu Hermionei, bet jūs abi ar viņu nerunā…

—Ja viņa tiktu vajā no tā sava kaķa, es ar viņu atkal runātu! — Rons dusmīgi noburkšķēja. — Bet viņa to nezvēru aizstāv! Viņš ir apsēsts, bet viņa negrib dzirdēt nevienu sliktu vārdu par savu mīlulīti!

—   Ak, pret saviem dzīvnieciņiem cilvēks reizēm izturs nesaprātīgi, — prātīgi sacīja Hagrids. Viņam aiz muguras Svītknābis izspļāva vēl dažus seska kauliņus uz Hagrida spilvena.

Ciemošanās atlikušo daļu viņi pavadīja, apspriežot Grifidora tīri labās izredzes tomēr pacīnīties par kalambola kausu. Kad pienāca deviņi, Hagrids pavadīja abus zēnus atpakaļ uz pili.

Kad viņi atgriezās koptelpā, pie ziņojumu dēļa stāvēja krietns pulciņš.

—     Cūkmiestiņš nākamajā nedēļas nogalē! — pastiepies pirkstgalos, lai izlasītu jauno paziņojumu, pavēstīja Rons. — Ko tu par to domā? — viņš vaicāja jau krietni klusāk, kad abi draugi apsēdās krēslos.

—   Nu, Filcs par eju, kas ved uz Medusdūrēm, laikam tiešām neko nezina… — vēl klusāk sacīja Harijs.

—   Harij! — zēna labajā ausī pēkšņi nodimdēja balss. Harijs sarāvās un paskatījās atpakaļ. Tur pie galda tieši viņiem aiz muguras sēdēja Hermione. Pašlaik viņa veidoja spraugu grāmatu sienā, kas aizsedza viņu no zēniem.

—   Harij, ja tu atkal iesi uz Cūkmiestiņu… es izstāstīšu profesorei Maksūrai par karti! — Hermione paziņoja.

—    Harij, vai te kāds kaut ko teica? — Rons noņurdēja, pat neskatīdamies uz Hermiones pusi.

—   Ron, kā gan tu vari pieļaut, ka Harijs iet kopā ar tevi? Pēc tā, ko Siriuss Bleks gandrīz nodarīja tev pašaml Es tiešām pateikšu…

—  Tagad tu parūpēsies, lai Hariju izslēdz no skolas! — Rons nikni uzšņāca. — Vai tad tu šogad vēl neesi pastrādājusi gana posta darbu?!

Hermione pavēra muti, lai atbildētu, taču tajā mirklī, klusi nošņācies, viņai klēpī ielēca Blēžkājis. Ieraugot Rona sejas izteiksmi, Hermione nobijās, paņēma Blēžkāji rokās un aizsteidzās uz meiteņu guļamistabu pusi.

—   Nu, kā būs? — Rons turpināja, it kā viņus neviens nebūtu pārtraucis. — Ejam, pagājušajā reizē tu neko nedabūji apskatīt. Tu pat vēl neesi bijis Zonko veikaliņā!

Harijs palūkojās apkārt, lai pārliecinātos, vai Hermiones nav kaut kur tuvumā.

—    Labi, — viņš sacīja. — Tikai šoreiz es ņemšu līdzi Paslēpni.

* * *

Sestdienas rītā Harijs ielocīja somā Paslēpni, iebāza Laupītāja karti kabatā un kopā ar visiem pārējiem devās lejā uz brokastīm. Hermione, kura sēdēja pie galda gabaliņu nostāk, brīdi pa brīdim uzmeta viņam aizdomīgus skatienus, taču viņš izvairījās ieskatīties viņai acīs un parūpējās, lai Hermione redzētu, kā viņš kāpj augšā pa kāpnēm no ieejas zāles brīdī, kad pārējie pulcējās pie skolas ārdurvīm, lai dotos uz Cūkmiestiņu.

—  Paliec sveiks! — Harijs uzsauca Ronam. — Tiksimies, kad būsi atpakaļ!

Rons pasmaidīja un piemiedza draugam ar aci.

Harijs steigšus uzkāpa līdz ceturtajam stāvam, pa ceļam izvilkdams no kabatas Laupītāja karti. Paslēpies aiz vienaces raganas, viņš adocīja karti. Uz viņa pusi virzījās mazītiņš punktiņš. Harijs sasprindzināja redzi. Punktiņam līdzās bija uzraksts "Nevils Lēniņš".

Harijs aši izvilka savu zizli, nomurmināja "Pavēroti!" un iemeta somu statujā, taču, pirms viņš paguva ielīst caurumā pats, aiz stūra parādījās Nevils.

—   Harij! Galīgi piemirsu, ka arī tu neej uz Cūkmiestiņu!

—  Sveiks, Nevil, — noteica Harijs, žigli atkāpdamies no statujas un iebāzdams karti atpakaļ kabatā. — Ko tu taisies darīt?

—  Neko īpašu, — Nevils paraustīja plecus. — Varbūt uzspēlēsim kādu partiju sprāgstošo ēzeļu?

—   E… zini, laikam ne uzreiz… es tā kā taisījos iet uz bibliotēku, pabeigt aprakstu par vampīriem, ko uzdeva Vilksons…

—  Es iešu tev līdzi! — Nevils mundri iesaucās. — Arī man tas būtu jāuzraksta!

—   Pag… ak, jā, es atcerējos, es jau to pabeidzu vakar vakarā!

—   Lieliski, tad tu varēsi palīdzēt man! — apaļajai sejai starojot, sacīja Nevils. — Es galīgi nesaprotu to ķiploku padarīšanu — vai tie ir jāēd, vai…

Nevils paskatījās pāri Harija plecam, un viņam pēkšņi aizrāvās elpa.

Tuvojās Strups, tāpēc Nevils aši paslēpās Harijam aiz muguras.

—   Un ko jūs abi te darāt? — apstājies vaicāja Strups, skatīdamies te uz vienu, te uz otru zēnu. — Dīvainā vietā gan jūs tiekaties…

Jo īpaši Hariju satrauca tas, ka Strups vispirms nopētīja durvis abās gaiteņa pusēs un pēcāk arī vienaci raganu.

—  Mēs te — netiekamies, — Harijs sacīja. — Mēs vienkārši — satikāmies šajā vietā.

—   Tiešām? — Stmps vaicāja. —Jums, Poter, ir dīvains paradums parādīties dīvainās vietās, un tikai retumis tam nav kāds īpašs iemesls… Es ieteiktu jums abiem atgriezties Grifidora tornī, kur jums arī pienāktos būt.

Harijs un Nevils devās projām, nebilduši ne vārda. Kad viņi nonāca līdz gaiteņa līkumam, Harijs pameta skatienu atpakaļ. Strups tajā brīdī ar vienu roku aptaustīja vienaces raganas galvu.

Harijam izdevās atkratīties no Nevila pie Resnās kundzes. Harijs pateica viņam paroli un tad, izlikdamies, ka aizmirsis vampīru aprakstu bibliotēkā, devās atkal atpakaļ. Kad drošības troļļi pazuda no skata, viņš atkal izvilka kard un piebāza to cieši pie deguna.

Ceturtā stāva gaitenis likās tukšs. Harijs rūpīgi izpētīja karti un ar milzīgu atvieglojumu secināja, ka mazais punktiņš ar uzrakstu "Severuss Strups" tagad atgriezies savā kabinetā.

Harijs skriešus metās atpakaļ pie vienaces raganas, atvēra tās kupri, ierausās atverē un laidās lejup. Akmens slidkalniņa galā viņš uzgāja savu somu. Izdzēsis visu no Laupītāja kartes, viņš laidās skriet.

* * *

Apsedzies ar Paslēpni no galvas līdz kājām, Harijs iznāca saules pielietā laukumiņā pie Medusdūrēm un piebikstīja Ronam pie muguras.

—   Tas esmu es, — viņš nomurmināja.

—   Kur tu biji aizķēries? — Rons nošņāca.

—   Stmps vazājās pa gaiteņiem…

Tad viņi devās uz priekšu pa galveno ielu.

—   Kur tu esi? — Rons nomurmināja. — Vai tu vēl arvien esi kaut kur līdzās? Savāda sajūta…

Viņi aizgāja uz pasta nodaļu. Rons izlikās, ka viņu interesē, cik varētu maksāt nosūtīt pūci Bilam uz Ēģipti, bet Harijam tikmēr bija iespēja visu kārtīgi izpētīt. Pūces klusītēm sakliedzās. Pastā to bija vismaz trīs simti, sākot no lielajām Sibīrijas pūcēm un beidzot ar mazītiņajiem apogiem ("Tikai vietējiem sūtījumiem"), kuras bija tik maziņas, ka varētu viegli paslēpties Harijam plaukstā.

Tad viņi devās uz Zonko veikaliņu. Tajā bija tik daudz skolēnu, ka Harijam nācās krietni uzmanīties, lai neuzgrūstos kādam un tādējādi neizraisītu paniku. Te bija dažnedažādas lietiņas, ar kurām varēja gan pārsteigt, gan izjokot, pat Freds un Džordžs spētu sameklēt visu, ko tik sirds kāro. Harijs čukstus norādīja Ronam, ko pirkt, un no Paslēpņa apakšas pasniedza draugam pirkumam nepieciešamās zelta monētas. No Zonko veikaliņa viņi izgāja ar manāmi vieglākiem makiem, taču tagad viņu kabatas vai plīsa no mēslu bumbām, žagu konfektēm un varžikru ziepēm, turklāt katrs no viņiem nopirka vēl pa degunkodei tējas tasei.

Laiks bija visai jauks, kaut arī vējains, tāpēc viņi nebūt nevēlējās dienu pavadīt telpās. Tā nu draugi pagāja garām "Trijiem slotaskātiem" un uzkāpa pakalnā, kura galā slējās Bubuļu būda, visapsēstākā ēka visās Britu salās. Tā atradās mazliet augstāk nekā pārējās ciemata mājas un pat dienas gaismā, to ieraugot, pār muguru pārskrēja viegli drebuļi, jo visi logi bija aiznagloti ar dēļiem, bet ēnainais dārzs likās aizaudzis un nekopts gadiem ilgi.

— Pat Cūkkārpas rēgi izvairās no šīs vietas, — Rons paskaidroja, kad zēni bija atspiedušies pret žogu un vēroja namiņu. — Es reiz jautāju Gandrīz-Bezgalvas-Nikam… viņš teicās esot dzirdējis, ka te piemītot varen nelāga šlaka. Neviens nespējot iekļūt būdā. Freds un Džordžs reiz mēģināja, taču visas ieejas ir cieši aizzieģelētas…

Harijs pēc kāpiena jutās sakarsis un jau gribēja uz kādu brīdi novilkt Paslēpni, taču tajā brīdī tepat līdzās atskanēja balsis. No pakalna otras puses tuvojās cilvēki. Vēl pēc pāris mirkļiem parādījās Malfojs, un tūlīt pēc viņa nāca arī Krabe un Goils. Runāja Malfojs.

—   …kuru katru brīdi gaidu pūci no tēva. Viņam jāsniedz liecība par manu roku… par to, ka nevarēju ar to neko darīt veselus trīs mēnešus…

Krabe un Goils noķiķinājās.

—    Es tiešām gribētu dzirdēt, kā tas milzu matainais pālis aizstāvēsies. "Nekas jau tur nebij, ka es te stāv…" Tā zirgērgļa stundiņas ir skaitītas…

Malfojs pēkšņi pamanīja Ronu. Viņa bālajā sejā parādījās ļauns smīns.

—   Ko tu dari, Vīzlij?

Malfojs uzmeta acis brūkošajai mājai Ronam aiz muguras.

—   Laikam jau tev ļoti patiktu te dzīvot, ko, Vīzlij? Sapņo, ka tiktu pats pie savas guļamistabas? Esmu dzirdējis, ka jūs mājās visi guļat vienā istabā — vai tas ir desa?

Harijs sagrāba Rona drānas no aizmugures, lai draugs nemestos Malfojam virsū.

—    Ļauj šoreiz ar viņu tikt galā man, — Harijs iečukstēja Ronam ausī.

Izdevība bija pārāk laba, lai to laistu garām. Harijs klusām pazagās garām Malfojam, Krabem un Goilam, pieliecās un pietekas plančkā sagrābstīja krietnu sauju dubļu.

—   Mēs te runājām par tavu draudziņu Hagridu, — Malfojs sāka klāstīt Ronam. — Prātojām, ko viņš varētu teikt Bīstamu radību likvidācijas komitejai. Kā tu domā, vai viņš raudās, kad viņa zirgērglim nocirtīs…

PLAKŠ!

Malfoja galva noraustījās vien, kad viņam pa pakausi trāpīja dubļi. No sudrabaini baltajiem matiem pēkšņi pilēja rāva.

—   Kas te…

Ronam nācās pieķerties pie žoga, lai noturētos kājās, tik varena izrādījās smieklu lēkme. Malfojs, Krabe un Goils stulbi apgriezās riņķī, apjukuši skatīdamies visapkārt. Malfojs vienlaikus mēģināja noslaucīt dubļus.

—   Kas tas bija? Kas to izdarīja?

—   Ļoti apsēsta vieta, ko? — Rons jautāja tādā balsī, it kā viņš stāstītu par gaidāmajiem laika apstākļiem.

Krabe un Goils izskatījās nobijušies. Viņu varenie muskuļi neko daudz nelīdzēja pret spokiem. Malfojs vēl arvien skatījās uz visām pusēm, taču neko vairāk par tuksnesīgo apkārtni nespēja saskatīt.

Harijs paspēra pāris soļu tālāk, kur īpaši izdangātā peļķē krājās nelāgi smirdošas, zaļas gļotas.

PĻEKŠ!

Šī riekšava tika Krabem un Goilam. Goils sāka nikni lēkāt uz vietas, cenzdamies izslaucīt dubļus no savām mazajām, blāvajām ačtelēm.

—    Dubļi lidoja no turienes! — slaucīdams seju un skatīdamies uz punktu, kas atradās metru pusotru pa kreisi no Harija, sacīja Malfojs.

Krabe sāka zvāļoties uz priekšu, izstiepis garās rokas kā zombijs. Harijs paslīdēja viņam garām, pacēla no zemes zaru un iemeta ar to Krabem pa muguru. Kad Krabe izpildīja gaisā smagnēju pirueti un pagriezās, mēģinādams ieraudzīt, kas meta sprunguli, Harijs sāka klusu, taču vienlaikus nevaldāmi smieties. Tā kā vienīgais cilvēks, ko Krabe redzēja, bija Rons, apskādētais lempis metās uz Rona pusi, taču Harijs pašāva viņam priekšā kāju. Krabe paklupa — un viņa milzīgā, plakanā pēda aizķēra Harija Paslēpņa malu. Harijs juta, ka apmetni kāds spēcīgi pavelk, un vieglais audums noslīdēja viņam no sejas.

Kādu sekundes daļu Malfojs blenza viņam tieši sejā.

—  AAAAA! — rādīdams uz Harija galvu, Drako iebļāvās. Tad viņš pagriezās un, klupdams krizdams, metās bēgt lejup pa nogāzi, un Krabe ar Goilu sekoja savam vadonim.

Harijs uzrāva Paslēpni atpakaļ uz galvas, taču nelabojamais jau bija noticis.

—    Harij! — sperdams pāris soļu uz priekšu un izmisušām acīm skatīdamies uz vietu, kur tikko bija pagaisusi Harija galva, Rons iesaucās, — labāk skrien! Ja Malfojs kādam izstāstīs… labāk mēģini pēc iespējas ātrāk nokļūt atpakaļ pilī, pasteidzies…

—    Tiksimies pēcāk, — Harijs noteica un, nebildis vairs ne vārda, laidās skriešus pa taciņu atpakaļ uz Cūkmiestiņu.

Vai Malfojs noticēs tam, ko bija redzējis? Vai kāds noticēs Malfojam? Neviens nezināja par Paslēpni — neviens, izņemot Dumidoru. Harijam vēderā viss sagriezās — Dumidors uzreiz saprastu, kas noticis, ja viņš dzirdētu Malfoja sakāmo…

Atpakaļ uz Medusdūrēm, atkal lejup pa pakāpieniem pagrabā, pāris soļu pāri akmens grīdai, tad cauri lūkai — Harijs norāva Paslēpni, iespieda to padusē un skrēja, ko nagi nes, uz priekšu pa zemo eju… Malfojs tiks atpakaļ pirmais… cik ilgs laiks viņam būs nepieciešams, lai sameklētu kādu skolotāju? Elsodams un paciezdams dūrēju pakrūtē, Harijs līdz pašam akmens slidkalniņam auļoja, cik ātri vien jaudāja. Viņam nāksies Paslēpni atstāt ejā, tas viņu uzreiz nodotu, ja Malfojs būtu paguvis viņu nosūdzēt kādam pasniedzējam. Viņš paslēpa apmetni tumšākā stūrī un, rokām slīdot uz akmens renes malām, sāka rāpties uz augšu. Nonācis raganas kupra iekšpusē, viņš lika lietā savu zizli. Kupris atvērās, Harijs vispirms izbāza laukā galvu, tad izlīda ārā pats. Kupris aizvērās, bet, tikko Harijs izgāja no skulptūras pavēņa gaitenī, viņš izdzirdēja tuvojamies straujus soļus.

Tur nāca Strups. Melnajām drānām švīkstot, viņš ātrā solī pienāca pie Harija un apstājās zēna priekšā.

—   Tā, — pasniedzējs noteica.

Profesora sejā varēja manīt labi apvaldītu triumfu. Harijs pūlējās saglabāt nevainīgu izskatu, taču viņš lieliski apzinājās gan to, ka viņam nosvīdusi seja, gan to, ka rokas dubļainas. Tiesa, plaukstas zēns pamanījās neuzkrītoši iegrūst kabatās.

—   Poter, nāciet man līdzi, — Strups nokomandēja.

Harijs sekoja pasniedzējam lejup pa kāpnēm, cenzdamies noslaucīt rokas pret drēbju iekšpusi, kamēr Strups to nemanīja. Nokāpuši pazemē, viņi drīz vien nonāca pie Strupa kabineta.

Šajā kabinetā Harijs bija "ciemojies" tikai vienu reizi, un arī toreiz viņš bija iekūlies visai pamatīgās nepatikšanās. Kopš pagājušās reizes Strups bija iegādājies vēl pāris stikla trauku, kuros peldēja briesmīgas, gļotainas miesas. Trauki stāvēja plauktā aiz profesora galda. Ik pa brīdim tajos atspīdēja kamīna liesmu mestās atblāzmas, kuru dēļ kabinetā valdošā gaisotne likās vēl draudīgāka.

—   Sēdieties, — Strups nokomandēja.

Harijs apsēdās. Strups turpretī palika stāvam kājās.

—  Vai zināt, Poter, — nupat pie manis bija iegriezies Malfoja kungs, lai pavēstītu visai dīvainu stāstu, — iesāka Strups.

Harijs neatbildēja.

—   Viņš apgalvoja, ka, iedams garām Bubuļu būdai, tur sastapis Vīzliju, kurš šķietami bijis viens.

Harijs vēl arvien nebilda ne vārda.

—   Malfoja kungs stāstīja, ka brīdī, kad viņš stāvējis un runājies ar Vīzliju, viņam pa pakausi trāpījusi dubļu riekšava. Kā, jūsuprāt, tas varēja notikt?

Harijs centās tēlot pārsteigumu.

—   Es nezinu, profesor.

Strups urbās Harija acīs. Zēns jutās tā, it kā viņam vajadzētu izturēt zirgērgļa skatienu. Harijs no visa spēka centās nemirkšķināt acis.

—  Tad Malfoja kungs esot pamanījis savādu parādību. Vai jūs, Poter, varat iedomāties, ko viņš ieraudzīja?

—  Nevaru gan, — Harijs noteica, tagad cenzdamies tēlot nevainīgu ziņkārību.

—   Viņš ieraudzīja jūsu galvu, Poter. Lidināmies virs zemes.

Iestājās ilgs klusums.

—   Varbūt viņam labāk aiziet pie Pomfreja madāmas, — Harijs ieminējās. —Ja viņam rādās tādas lietas…

—    Ko gan, Poter, jūsu galva varēja darīt Cūkmiestiņā? — klusu jautāja Strups. —Jūsu galva nedrīkst atrasties Cūkmiestiņā. Neviena jūsu ķermeņa daļa nedrīkst atrasties Cūkmiestiņā.

—   Es to zinu, — Harijs sacīja, cenzdamies, lai sejā neparādītos nedz vainas sajūta, nedz arī bailes. — Pēc visa spriežot, Malfojam varētu būt halucinā…

—   Malfojam nav halucināciju, — noņurdēja Strups un, nolicis rokas uz Harija krēsla roku balstiem, pieliecās tik tuvu, ka starp abu sejām palika tikai sprīdis. — Ja Cūkmiestiņā bija jūsu galva, arī jūs pats tur bijāt.

—   Es biju Grifidora tornī, — Harijs palika pie sava. — Kā jūs likāt…

—   Vai kāds var to apstiprināt?

Harijs neatbildēja. Strupa plānās lūpas savilkās biedējošā smaidā.

—    Tātad, — viņš sacīja, iztaisnodams muguru. — Itin visi, sākot no paša burvestību ministra un beidzot ar skolas uzraugu, cenšas pasargāt slaveno Hariju Poteru no Siriusa Bleķa. Taču slavenais Harijs Poters pats diktē sev noteikumus. Lai parastie ļautiņi uztraucas par viņa drošību! Slavenais Harijs Poters iet, kur viņam tīk, ne brīdi nedomādams par iespējamajām sekām.

Harijs vēl arvien klusēja. Strups mēģināja izaicināt viņu, piespiest pateikt taisnību. Tomēr zēns to netaisījās darīt. Strupam nebija pierādījumu — vismaz pagaidām ne.

—   Cik gan jūs, Poter, esat neparasti līdzīgs savam tēvam, — pēkšņi, zibot acīm, ierunājās Strups. — Arī viņš bija pārāk uzpūtīgs. Arī viņam neliela apdāvinātība kalambola laukumā lika nostādīt sevi pāri visiem pārējiem. Defilēja pa skolu savu draudziņu un pielūdzēju pavadībā… līdzība starp jums ir gluži pārdabiska.

—    Mans tētis nedefilēja, — Harijs izšāva, pirms paguva savaldīties. — Un arī es nedefilēju.

—    Arī jūsu tēvam noteikumi neko daudz nenozīmēja, — Strups turpināja, cenzdamies izmantot zēna nesavaldību. Profesora kalsnajā sejā bija skaidri nolasāms ļaunprātīgs nolūks. — Likumi bija paredzēti parastiem mirstīgajiem, nevis kalambola kausa ieguvējiem. Viņš staigāja piepūties kā tītars…

—   AIZVERIETIES!

Harijs pēkšņi bija pielēcis kājās. Kopš pēdējās nakts Dzīvžogu ielā viņš nekad nebija jutis deniņos dunam tādas dusmas. Viņam bija vienalga, ka Strupa seja sastinga un acis meta draudīgus zibšņus.

—   Ko jūs man tikko teicāt, Poter?

—   Es teicu, lai jūs aizveraties un beidzat runāt tā par manu tēti! — Harijs kliedza. — Es zinu patiesību, skaidrs? Viņš izglāba jūsu dzīvību! Dumidors man to izstāstīja! Ja ne mans tētis, jūs vispār šeit nestāvētu!

Strupa iedzeltenā āda ieguva saskābuša piena nokrāsu.

—   Un vai direktora kungs pastāstīja jums arī to, kādos apstākļos jūsu tēvs man izglāba dzīvību? — profesors čukstēja. — Vai varbūt viņš uzskatīja, ka šie apstākļi ir pārāk nepatīkami dārgā Potera smalkajām ausīm?

Harijs iekoda lūpā. Viņš nezināja, kas bija noticis un nevēlējās to atzīt — taču Strups, šķiet, nojauta patiesību.

—   Els nevēlētos, lai jūs, Poter, aizietu no šejienes ar maldīgu priekšstatu par savu tēvu, — profesors turpināja, un viņa seja šķobījās pretīgā smīnā. — Vai jums nāca prātā kādi cēli varoņdarbi? Tad ļaujiet man kliedēt jūsu kļūdainās iedomas — jūsu svētā kārtā sevi iecēlušais tēvs un viņa draugi izspēlēja ar mani ļoti uzjautrinošu joku, kas būtu beidzies ar manu nāvi, ja vien jūsu tēvam pēdējā mirklī nebūtu saskrējusi dūša papēžos. Tajā, ko viņš izdarīja, nebija nekādas drošsirdības. Glābjot manu ādu, viņš glāba arī savējo. Ja jociņš būtu izdevies, viņu izslēgtu no Cūkkārpas.

Strupa nevienādie, dzeltenīgie zobi bija atiezti.

—  Poter, izgrieziet savas kabatas uz āru! — Strups pēkšņi, siekalām šķīstot, sacīja.

Harijs nepakustējās. Ausīs viņam dunēja.

—   Izgrieziet savas kabatas uz āru, vai arī mēs tūlīt ejam pie direktora! Velciet visu ārā!

Šausmās sastindzis, Harijs lēnām izvilka Zonko mantiņu maisu un Laupītāja karti.

Strups paķēra Zonko maisiņu.

—   To man iedeva Rons, — Harijs sacīja, cerēdams, ka viņam būs iespēja runāt ar Ronu, pirms draugu pratinās Strups. — Viņš… šīs mantiņas atnesa no Cūkmiestiņā jau pagājušajā reizē…

—   Tiešām? Un jūs kopš tā laika visu nēsājat līdzi? Cik aizkustinoši… un kas būtu šis?

Strups paņēma rokās karti. Harijs ar visiem spēkiem pūlējās, lai sejā neatspoguļotos visas tās emocijas, ko viņš izjuta.

—   Pergamenta gabaliņš, — zēns paraustīja plecus.

Skatīdamies uz Hariju, Strups apgrieza to otrādi.

—   Tev taču nav vajadzīgs tāds vecs pergamenta gabaliņš? — pasniedzējs vaicāja. — Kāpēc man to vienkārši… neizmest?

Viņa roka tuvojās kamīna mutei.

—   Nedariet tā! — Harijs strauji izgrūda.

—    Tā! — Stnips iesaucās, platajām nāsīm drebot. — Vai tā ir vēl viena dārga dāvana no Vīzlija kunga? Vai varbūt — kaut kas cits? Vēstule, kas, iespējams, rakstīta ar neredzamo tinti? Vai — norādes, kā nokļūt Cūkmiestiņā, izvairoties no atprātotājiem?

Harijs pamirkšķināja. Strupa acis iegailējās.

—   Tā, paskatīsimies, paskatīsimies… — viņš murmināja, izvilkdams zizli un izklādams karti uz galda. — Atklāj savu noslēpumu! — viņš noteica, pieskardamies ar zizli pergamentam.

Nekas nenotika. Harijs sažņaudza plaukstas dūrēs, lai roku drebēšana viņu nenodotu.

—   Parādies! — jau spēcīgāk uzsizdams ar zizli, pavēlēja Strups.

Pergaments kāds bija, tāds palika. Harijs mēģināja elpot pēc

iespējas dziļi, lai nomierinātos.

—  Profesors Severuss Strups, šīs skolas pasniedzējs, pavēl izpaust visu slēpto informāciju! — Strups sauca, iezveldams ar zizli pa karti.

Uz kartes pēkšņi parādījās vārdi, it kā tos rakstītu neredzama roka.

—  Mēnestiņa kungs sūta savus sveicinājumus profesoram Strupam un pazemīgi lūdz cienījamo spīdekli nebāzt savu nepieklājīgi garo degunu svešās lietās.

Strups sastinga. Harijs apstulbis skatījās uz vārdiem. Taču kartei ar to vēl nebija gana. Zem pirmā teikuma parādījās nākamais.

—    Žubura kungs pilnībā piekrīt Mēnestiņa kungam un gribētu piebilst vien to, ka profesors Strups ir nesmuks muļķis.

Citā reizē šie uzraksti droši vien liktos smieklīgi, taču šobrīd stāvoklis bija pārāk nopietns. Turklāt tas vēl nebija viss…

—   Ķepaiņa kungs vēlas paust savu bezgalīgo pārsteigumu par to, ka tādam idiotam ir izdevies kļūt par profesoru.

Harijs šausmās aizmiedza acis. Kad viņš tās atkal atvēra, karte bija pateikusi visu, kas tai sakāms.

—   Tārpasta kungs padod profesoram Strupam labu dienu un iesaka vismaz izmazgāt matus, lai viņš neizskatītos pēc gļotgalvja.

Harijs gaidīja sprādzienu.

—  Tā… — Strups ļoti klusu sacīja. — Mēs tiksim skaidrībā ar šo te…

Profesors piegāja pie kamīna, pagrāba uz dzegas noliktajā traukā sauju spīguļojošā pulvera un iemeta to ugunī.

—   Vilkson! — Strups uzrunāja liesmas. — Es vēlētos pārmīt kādu vārdu!

Galīgi apstulbis, Harijs blenza ugunī. Kamīna mutē tagad bija parādījies liels siluets, kas strauji griezās. Vēl pēc pāris sekundēm no kamīna izkāpa profesors Vilksons, purinādams no panēsātajām drānām pelnus.

—   Vai saucāt, Severus? — Vilksons vaicāja maigā balsī.

—    Saucu gan, — Strups atbildēja, dusmās saverlcšķītu seju dodamies atpakaļ pie galda. — Es tikko lūdzu Poteram iztukšot viņa kabatas. Vienā no tām atradās šis pergaments.

Strups norādīja uz loksni, kur vēl arvien bija skaidri salasāmi Mēnestiņa, Tārpasta, Ķepaiņa un Žubura kungu vēstījumi. Vilksona sejā parādījās dīvaina izteiksme, viņš pēkšņi izskatījās noslēgtāks.

—   Ko jūs par to domājat? — jautāja Strups.

Vilksons skatījās uz karti. Harijam likās, ka Vilksons mēģina ļoti ātri kaut ko izdomāt.

—    Ko jūs par to domājat? — Strups atkārtoja. — Skaidrs ir viens — šis pergaments ir melnās maģijas pilns. Tā it kā ir jūsu joma, Vilkson. Kur, jūsuprāt, Poters ir ticis pie šīs mantiņas?

Vilksons pacēla acis un ar paviršu skatienu Harija virzienā lika zēnam neiejaukties.

—   Melnā maģija? — Vilksons pārjautāja, vēl arvien tajā pašā klusajā balsī. — Vai jūs, Severus, tiešām tā uzskatāt? Man tas vairāk atgādina pergamenta gabalu, kas vienkārši cenšas apvainot katru, kurš mēģina to izlasīt. Bērnišķīgi, bet ne jau bīstami, ko? Es iedomājos, ka Harijs būtu varējis to nopirkt joku veikalā…

—  Vai tiešām? — Strups vaicāja. Likās, ka no dusmām viņam apakšžokli sarāvis krampis. — Jūs domājat, ka joku veikalā var iegādāties šādas lietiņas? Vai jums vairāk ticama nešķiet iespēja, ka viņš to saņēmis tieši no ražotājiem?

Harijs nesaprata, par ko Strups tagad runā. Izskatījās, ka arī Vilksons to nesaprot.

—Jūs domājat, no Tārpasta kunga vai kāda cita no šeit minētajiem cilvēkiem? — viņš brīnījās. — Harij, vai tu pazīsti kādu no šiem kungiem?

—   Nē, — Harijs uzreiz atsaucās.

—   Vai redzat, Severus? — atkal pievērsdamies Strupam, sacīja Vilksons. — Man tas izskatās pēc Zonko ražojuma…

Tajā brīdī, gluži kā saukts, kabinetā iegāzās Rons. Viņš bija galīgi bez elpas. Piesteidzies gandrīz pie paša Strupa galda un turēdamies pie pakrūtes, kur laikam bija iemeties dūrējs, viņš mēģināja runāt:

—    Es… iedevu… Harijam… šīs… lietas, — Ronam aizrāvās elpa. — Nopirku… visu… pie… Zonko… veselu… mūžību… atpakaļ…

—  Jauki! — Vilksons noteica, sasizdams plaukstas un līksmi paraudzīdamies apkārt. — Šķiet, mēs esam visu noskaidrojuši! Severus, es paņemšu šīs mantas, labi? — Viņš salocīja karti un paslēpa to drēbēs. — Harij, Ron, nāciet man līdzi, gribēju ar jums izrunāt dažas lietas par vampīru darbu. Atvainojiet, Severus, mēs iesim.

Iedams ārā no Strupa kabineta, Harijs pat neuzdrīkstējās uzmest skatienu tā saimniekam. Viņi klusēdami aizgāja līdz ieejas zālei, un tikai tad Harijs vērsās pie Vilksona.

—   Profesor, es…

—  Es nevēlos dzirdēt tavus paskaidrojumus, — Vilksons zēnu pārtrauca. Profesors aplaida skatienu tukšajai ieejas zālei un jau klusākā balsī piebilda: — Tā nu ir sagadījies, ka es zinu — šo karti daudzus gadus atpakaļ konfiscēja Filča kungs. Jā, es zinu, ka tā ir karte, — viņš apstiprināja, ievērojis Harija un Rona pārsteigtos skatienus. — Es nevēlos uzzināt, kā tu pie tās tiki. Tiesa, mani pārsteidz, ka tu karti nenodevi kādam pasniedzējam. īpaši pēc tā, kas notika iepriekšējā reizē, kad nevērīgs audzēknis nozaudēja ziņas par pili. Un, Harij, es nevarēšu šo karti atstāt tavā rīcībā.

Tas Harijam nebija nekāds īpašais pārsteigums, turklāt viņš tik ļoti vēlējās dzirdēt kādus paskaidrojumus, ka pat netaisījās protestēt.

—   Kāpēc Strups domāja, ka es to dabūju no ražotājiem?

—   Tāpēc… — Vilksons vilcinājās, … tāpēc, ka šīs kartes radītāji ļoti labprāt izmānītu tevi no skolas. Viņiem tas būtu licies ļoti uzjautrinoši.

—   Vai jūs pazīstat viņus? — Harijs jautāja.

—   Mēs esam tikušies, — profesors īsi atbildēja. Viņš skatījās uz Hariju neparasti nopietnām acīm.

—   Harij, neceri, ka es vēlreiz glābšu tavu ādu. Nez kādēļ man neizdodas panākt, lai tu izturētos pret Siriusu Bleķu ar pienācīgo nopietnību. Taču man likās, ka tas, ko tu dzirdi, kad tuvumā parādās atprātotāji, nozīmēs tev kaut ko vairāk. Tavi vecāki ziedoja savu dzīvību, lai izglābtu tevi, Harij. Un kāda ir tava pateicība — tu esi gatavs izmainīt viņu upuri pret maisiņu ar burvju mantiņām.

Profesors pagriezās un aizgāja. Harijs jutās daudz draņķīgāk nekā Strupa kabinetā. Kopā ar Ronu viņi sāka lēnām vilkties augšā pa marmora kāpnēm. Iedams garām vienacei raganai, Harijs atcerējās Paslēpni — tas vēl arvien atradās ejā, taču zēns neuzdrīkstējās aiziet tam pakaļ.

—    Tā ir mana vaina, — Rons aprauti paziņoja. — Es pierunāju tevi. Vilksonam ir taisnība, tas bija muļķīgi, mums nevajadzēja tā rīkoties…

Rons apklusa. Kad viņi sasniedza gaiteni, ko apsargāja drošības troļļi, draugiem pretī nāca Hermione. Uzmetis vienu skatienu viņas sejai, Harijs saprata — viņa visu zināja. Zēna dūša saskrēja papēžos — vai meitene jau ir bijusi pie profesores Maksūras?

—   Atnāci papriecāties? — Rons nežēlīgi noņurdēja, kad Hermione apstājās draugu priekšā. — Vai varbūt tu jau nosūdzēji mūs?

—    Nē, — Hermione atbildēja. Rokā viņa turēja vēstuli, un varēja redzēt, ka viņa ir tuvu asarām. — Es gribēju, lai jūs to zināt… Hagrids zaudējis prāvu. Svītknābis ir notiesāts uz nāvi.

PIECSPADSMITĀ NODAĻA

Viņš… viņš man atsūtīja šo te, — Hermione sacīja, pastiepdama uz zēnu pusi vēstuli.

Harijs paņēma lapiņu. Pergaments bija mitrs, un vietām asaras tā bija izsmērējušas tinti, ka gandrīz neko nevarēja salasīt.

Mīļā Hermione,

Mēs zaudējām. Man atļāva atvest viņu atpakaļ uz Cūkkārpu. Sodīšanas datumu noteiks vēlāk.

Knābītim Londonā patika.

Es neaizmirsīšu, kā tu mums palīdzēji.

Hagrids.

—   Viņi nedrīkst tā rīkoties, — Harijs teica. — Vienkārši nedrīkst. Svītknābis nav bīstams.

—    Malfoja tēvs esot ar iebiedēšanu piespiedis komiteju pieņemt šādu lēmumu, — slaukot asaras, paskaidroja Hermione. — Jūs jau zināt, kāds viņš ir. Komitejā savukārt sēž vecu, drebelīgu muļķu pulciņš, un viņus nav grūti pārbaidīt. Vēl jau spriedumu var pārsūdzēt, tāda iespēja vienmēr pastāv. Tikai es uz to īpaši neceru… nekas jau nebūs mainījies.

—   Būs gan, — Rons apņēmīgi noteica. — Šoreiz tev nenāksies visu darīt vienai. Es tev palīdzēšu.

—   Paldies, Ron!

Hermione apmeta rokas Ronam ap kaklu, zaudēja pēdējo savaldīšanos un sāka aizvilkdamās raudāt. Rons bija tā pārbijies, ka spēja vien ļoti neveikli glaudīt meitenei galvu. Pēc kāda laiciņa asaru straumes pierima un Hermione adaida Ronu.

—   Ron, man tiešām ļoti žēl Kašķa… — viņa elsoja.

—   Nu… redzi… viņš jau bija vecs, — Rons atbildēja, izskatīdamies makten apmierināts, ka izkļuvis no Hermiones apskāviena. — Un arī jēgas no viņa nekādas nebija. Nekad jau nevar

zināt, varbūt tagad mamma ar tēti sagādās man pūci.

* * *

Pēc Bleķa otrās ielaušanās skolas audzēkņiem noteiktie drošības pasākumi vairs neļāva Harijam, Ronam un Hermionei vakaros iet apciemot Hagridu. Vienīgā iespēja izrunāties ar milzi bija maģisko būtņu kopšanas nodarbībās.

Spriedums, likās, bija galīgi satriecis Hagridu.

—   Es pie visa vainīgs. Galīgi zaudēj valodu. Viņi tur sēdēj visi savos melnajos talāros, bet es tik met zemē savas piezīmes un aizmirs visus datumus, ko tu, Hermione, man sameklēj. Un tad piecēls Lūcijs Malfojs un pateic savu runu, un komiteja izdarīj tieši to, ko šis tiem lik…

—  Spriedumu vēl var pārsūdzēt! — Rons dedzīgi teica. — Nepadodies, mēs pie tā jau strādājam!

Pēc stundas viņi kopā ar pārējiem skolniekiem devās atpakaļ uz pili. Priekšā varēja redzēt Malfoju, kurš soļoja kopā ar Krabi un Goilu. Drako brīdi pa brīdim atskatījās, visu laiku nicīgi smiedamies.

—   Tas neko nelīdzēs, — bēdīgi novilka Hagrids, kad viņi nonāca līdz kāpnēm, kas veda uz ieejas durvīm. — Komiteju diriģē Lūcijs Malfojs. Es tik gādāš, lai adikušais laiks ir laimīgākais Knābīša dzīvē. Esm viņam to parādā…

Hagrids pagriezās un, paslēpis seju kabatlakatā, steidzās atpakaļ uz savu būdu.

—   Skat, kā šis pinkšķ!

Malfojs, Krabe un Goils stāvēja pavērto pils durvju iekšpusē un klausījās.

—  Vai esat redzējuši kaut ko tik saldi aizkustinošu? — Malfojs komentēja. — Un viņš vēl taisās mums par skolotāju!

Harijs un Rons draudīgi metās uz Malfoja pusi, taču Hermione paguva pirmā — ZLAUKTS!

Pļaukā, kas trāpīja Malfojam tieši pa seju, meiteni ielika visus savus spēkus. Malfojs nošūpojās. Harijs, Rons, Krabe un Goils apstulbuši sastinga, bet Hermione pacēla roku vēlreiz.

—   Neuzdrīksties ņirgāties par Hagridu, tu, pretīgais… tu, ļaunais…

—   Hermione! — Rons vārgi iesaucās un, kad meitene atvēzējās, mēģināja satvert viņas roku.

—   Ron, liec mani mierā\

Hermione izrāva zizli. Malfojs klupdams krizdams atkāpās. Krabe un Goils galīgi apstulbuši paskatījās uz viņu, gaidīdami kādus norādījumus.

—    Ejam, — Malfojs nomurmināja, un nākamajā mirkli trijotne nozuda kāpnēs, kas veda lejā pazemē.

—   He?~niione! — Rons vēlreiz novilka, un viņa balsī izskanēja gan pārsteigums, gan apbrīns.

—  Harij, lūdzu, sasitiet viņu lupatu lēveros kalambolā! — Hermione burtiski pavēlēja. — Ja Slīdenis uzvarēs, es vienkārši neizturēšu!

—   Nākamā stunda ir burvestības, — Rons ieminējās, vēl arvien nenolaizdams acis no Hermiones. — Labāk iesim.

Viņi metās augšā pa marmora kāpnēm un pa gaiteņiem aizsteidzās uz profesora Zibiņa klasi.

—Jūs kavējaties, zēni! — pārmetoši noteica profesors Zibiņš, kad Harijs pavēra klases durvis. — Nāciet iekšā, žiglāk, žiglāk, velciet ārā zižļus, šodien mēs izmēģinām gaviļu burvestību. Mēs jau sadalījāmies pāros…

Harijs un Rons steigšus piegāja pie tukša sola klases tālajā galā un atvēra somas. Tad Rons palūkojās uz klasi.

—   Kur palika Hermione?

Arī Harijs aplaida acis visapkārt. Hermiones klasē nebija, kaut arī Harijs bija pārliecināts, ka meitene atradās viņam aiz muguras brīdī, kad viņš vēra vaļā durvis.

—  Dīvaini, — Harijs sacīja, uzmezdams Ronam pārsteigtu skatienu. — Varbūt… varbūt viņa aizgāja uz tualeti?

Taču Hermione tā arī neparādījās.

—: Arī viņai gaviļu burvestība būtu nākusi par labu, — ieminējās Rons, kad bērni devās lejā uz pusdienām, visi kā viens plati smaidīdami, — gaviļu burvestība visiem vareni gāja pie sirds un lieliski uzlaboja garastāvokli.

Arī pie pusdienu galda Hermione neparādījās. Kad pieveikts bija arī ābolu pīrāgs un gaviļu burvestības iespaids sāka mazināties, Harijs un Rons sāka uztraukties.

—   Tu domā, ka viņai kaut ko izdarījis Malfojs? — Rons satraukti prātoja, kad abi steidzās augšā pa kāpnēm uz Grifidora torni.

Tikuši garām drošības troļļiem, viņi pateica Resnajai kundzei paroli ("Pļāpukule") un cauri portreta atverei ierausās koptelpā.

Hermione sēdēja pie galda, cieši aizmigusi. Meitenes galva atdusējās atvērtā aritmantikas grāmatā. Zēni apsēdās katrs savā pusē draudzenei. Tad Harijs ņēmās viņu modināt.

—   K-kas noticis? — Hermione satrūkusies pamodās un sāka apjukusi skatīties visapkārt. — Vai jau jāiet? Kas t-tagad par stundu?

—     Pareģošana. Tiesa, tā sāksies tikai pēc divdesmit minūtēm, — Harijs paskaidroja. — Hermione, kāpēc tu neatnāci uz burvestībām?

—  Ko? Ak, nē! — Hermione novaidējās. — Es aizmirsu aiziet uz burvestībām!

—   Bet kā gan tu varēji aizmirst? — Harijs brīnījās. — Tu biji kopā ar mums vēl pie pašām klases durvīm!

—   Nespēju tam noticēt! — Hermione gaudās. — Vai profesors Zibiņš ļoti dusmojās? Ak, pie visa vainīgs Malfojs, es sāku domāt par viņu un visu sajaucu!

—    Vai zini, Hermione? — bilda Rons, skatīdamies uz milzīgo aritmantikas grāmatu, ko Hermione bija izmantojusi spilvena vietā. — Man šķiet, tu sāc uzdot. Tu mēģini izdarīt pārāk daudz.

—   Nē, tā nav! — Hermione protestēja, atglauzdama matus no acīm un apjukumā mēģinādama ieraudzīt savu somu. — Es kļūdījos, tas arī viss! Labāk es aiziešu pie profesora Zibiņa un atvainošos… Tiekamies pareģošanā!

Divdesmit minūtes vēlāk Hermione pievienojās viņiem pie trepītēm, kas veda uz profesores Trilonijas klasi. Varēja redzēt, ka viņai kaut kas neliek mieru.

—   Nespēju saprast, kā es izlaidu gaviļu burvestību! Varu saderēt, ka tās man trāpīsies eksāmenā! Profesors Zibiņš pieļāva tādu iespēju!

Kopā viņi uzkāpa pa trepītēm krēslainajā, piesmakušajā torņa istabā. Uz katra mazā galdiņa blāvoja kristāla lode, kurā vijās pērļaini balta migla. Harijs, Rons un Hermione sasēdās kopā pie viena ļodzīga galda.

—   Es domāju, ka kristāla lodes mēs sāksim apgūt tikai nākamajā trimestrī, — Rons nomurmināja, drošības labad pamezdams skatu visapkārt, vai kur nemanīs profesori Triloniju.

—   Nežēlojies, tas nozīmē, ka esam tikuši galā ar hieromantiju, — Harijs tikpat klusu atbildēja. — Man jau bija piegriezušies viņas raustīšanās katru reizi, kad viņa uzmeta skatienu manai plaukstai.

—   Laba diena jums visiem! — atskanēja pazīstamā, neskaidrā balss, un no ēnām, kā jau ierasts, visai dramadski uznāca profesore Trilonija. Pēc kristāla lodes pienainās blāzmas izgaismotajām sejām varēja redzēt, kā Parvati un Lavendera sajūsmā nodreb.

—   Esmu nolēmusi jūs iepazīstināt ar kristāla lodi mazliet ātrāk, nekā biju paredzējusi, — profesore Trilonija paskaidroja, apsēzdamās ar muguru pret kamīnu un aplaizdama skadenu klasei. — Likteņdieves man darījušas zināmu, ka jūsu eksāmenos jūnijā Lodei tiks pievērsta liela vērība, tāpēc degu nepacietībā ļaut jums to kārtīgi apgūt.

Hennione iespurdzās.

—   Tad nu gan… "likteņdieves darījušas viņai zināmu"… kurš nosaka eksāmena uzdevumus? Viņa nosaka! Kāds pārsteidzošs pareģojums! — viņa klāstīja, pat īpaši necenzdamās pieklusināt balsi.

Nevarēja saprast, vai profesore Trilonija varēja saklausīt viņu sarunu, jo pasniedzējas seju klāja ēna. Tiesa, savu stāstījumu viņa turpināja tā, it kā neko nebūtu dzirdējusi.

—    Kristāla lodes vērošana ir īpaši izsmalcināta māksla, — viņa sapņaini paziņoja. — Es nemaz negaidu, ka jums kādam izdosies Redzēt, pirmo reizi ielūkojoties Lodes bezgalīgajos dziļumos. Mēs sāksim ar to, ka apgūsim prāta apzinīgās daļas un ārējo acu atbrīvošanas vingrinājumus… — Rons vairs nespēja apvaldīt smieklus, un viņam nācās aizbāzt muti ar dūri, lai kaut cik pieklusinātu skaņu, — …lai apskaidrotu Iekšējo Aci un virsapziņu. Ja mums paveiksies, iespējams, daži no jums pirms stundas beigām kaut ko tiešām Redzēs.

Tā nu viņi ķērās pie lodes. Vismaz Harijs jutās pagalam muļķīgi, neko neredzošām acīm blenzdams uz lodi un cenzdamies atbrīvot prātu, kurā nemitīgi šāvās tādas domas kā "tas taču ir stulbi". Viņa pūliņus nesekmēja arī Rona apspiestie spurdzieni un Hermiones nepārtrauktā vīpsnāšana.

—  Vai jūs kaut ko redzat? — Harijs vaicāja draugiem pēc kāda stundas ceturkšņa klusas kristāla lodes vērošanas.

—   Redzu gan, uz galda kaut kas ir dedzis, — Rons parādīja ar pirkstu. — Laikam kāds apgāzis savu sveci.

—   Tā ir tukša laika nosišana, — šņāca Herinione. — Labāk būtu nodarbojusies ar kaut ko lietderīgu. Piemēram, atgūtu iekavēto par gaviļu burvestībām…

Profesore Trilonija pačaukstēja garām.

—   Vai kāds nevēlas, lai palīdzu viņam iztulkot Lodē saskatāmās ēnainās zīmes? — viņa nočukstēja balsī, kas bija tik tikko skaļāka par pašas rotaslietu šķindoņu.

—  Man viņas palīdzība nav vajadzīga, — Rons čukstēja. — Es lieliski saprotu, ko tas nozīmē. Šonakt būs baigā migla.

Harijs un Hermione skaļi iesmējās.

—   Vai vienreiz nepietiks? — profesore Trilonija mazliet pacēla balsi, jo pārējie skolnieki visi kā viens pagriezās uz viņu pusi. Parvati un Lavendera izskatījās sašutušas. —Jūs traucējat gaišredzīgās vibrācijas! — Pasniedzēja pienāca pie trijotnes galdiņa un ieskatījās viņu kristāla lodē. Harijs juta, ka labi nebūs. Viņš bija pārliecināts, ka zina, kas tūlīt sekos…

—   Te kaut kas ir! — profesore Trilonija čukstēja, pieliekdama savu seju tuvāk pie lodes tā, ka viņas milzīgajās acenēs parādījās vēl divas lodes. — Kaut kas kustas… bet kas tas varētu būt?

Harijs bija gatavs derēt uz visu, kas viņam piederēja, ieskaitot savu ugunsbultu, ka nekas labs tas nebūs, lai ko tur saskatītu profesore. Un tiešām…

—    Manu mīļo zēn… — izdvesa profesore Trilonija, paceldama acis uz Hariju. — Atkal tas pats, daudz skaidrāk nekā jebkad iepriekš… mīļumiņ, tas lavās uz tavu pusi, tas nāk arvien tuvāk… Bai…

—    Augstā debessl — Hermione skaļi iesaucās. — Atkal tas smieklīgais Baigais!

Profesores Trilonijas milzīgās acis izbrīnīti pavērās uz Hermioni. Parvati kaut ko pačukstēja Lavenderai, un arī viņas abas dusmīgi paskatījās uz Hermioni. Profesore Trilonija piecēlās, ar skaidri saskatāmām dusmām raudzīdamās uz meiteni.

—  Man ar dziļām skumjām jāatzīst, ka kopš brīža, kad jūs spērāt kāju pār manas klases slieksni, ir bijis skaidrs, ka jums, mana mīļā, pilnībā trūkst tā, kas nepieciešams cēlajai Pareģošanas mākslai. Pat vairāk, es neatceros, ka man iepriekš būtu nācies sastapties ar tik bezcerīgi Pasaulīgu audzēkni.

Iestājās klusums. Tad…

—  Labi! — Hermione pēkšņi paziņoja, pieceldamās un iebāzdama "Kliedējot nākotnes miglu" atpakaļ somā. — Labi! — viņa atkārtoja, uzmezdama somu plecā un gandrīz notriekdama no krēsla Ronu. — Man pietiek! Es aizeju!

Un visai klasei par milzīgu pārsteigumu Hermione aizsoļoja līdz lūkai, atspēra to vaļā un devās lejā pa trepītēm.

Pagāja vairākas minūtes, līdz klase atkal norima. Izskatījās, ka profesore Trilonija ir piemirsusi par Baigo. Viņa pēkšņi novērsās no Harija un Rona galda un, smagi elpodama, savilka ciešāk ap pleciem savu gaisīgo šalli.

—    Ooooooo! — pēkšņi iesaucās Lavendera, un visi salēcās. — Ooooo, Trilonija kundze, es atcerējos! Jūs redzējāt viņas aiziešanu, vai ne? Tiešām, profesores kundze! "Ap Lieldienām kāds no mūsti vidus pametīs mūs uz visiem laikiem!" Jūs to teicāt pirms veselas mūžības1 .

Profesore Trilonija valgām acīm uzsmaidīja meitenei.

—   Jā, mana mīļā, es patiesi jau toreiz paredzēju, ka Grendžeras jaunkundze mūs pametīs. Tiesa, reizēm mēs ceram, ka esam pārpratuši Zīmes… vai zināt, Iekšēja Acs reizēm var kļūt par slogu…

Lavendera un Parvati skatījās uz pasniedzēju ar sajūsmas pilnām acīm. Viņas pavirzījās ciešāk, lai profesore Trilonija varētu apsēsties pie viņu galdiņa.

—    Nu gan Hermionei dieniņa padevusies, ko? — Rons pačukstēja Harijam ar godbijību balsī.

-Jā…

Harijs ieskatījās kristāla lodē, taču redzēja tur tikai baltas miglas virpuļus. Vai profesore Trilonija tiešām atkal redzēja Baigo? Vai viņu gaidīja vēl viena tikšanās? Tagad, kad līdz izšķirošajai spēlei kalambola kausa izcīņā bija atlicis tik maz, vienīgais, kas

viņam trūka, bija vēl kāds liktenīgs piedzīvojums.

* * *

Lieldienu brīvdienās nekāda lielā atpūšanās neiznāca. Trešā gada skolniekiem bija uzdots nepieredzēts mājasdarbu lērums. Nevils Lēniņš, likās, tūlīt iedzīvosies nervu sabrukumā, turklāt viņš nebija vienīgais.

—    Tas nu gan ir brīvlaiciņš! — kādā pēcpusdienā koptelpā pēkšņi atskanēja Sīmusa Finigena bļāviens. — Līdz eksāmeniem vēl ir vesela mūžība, ko viņi ņemas?!

Taču visvairāk darba bija Hermionei. Pat bez pareģošanas viņa apguva vairāk priekšmetu nekā jebkurš cits. Vakaros viņa parasti beidzamā aizgāja no koptelpas, bet nākamajā rītā pirmā ieradās bibliotēkā. Viņai zem acīm bija parādījušās tādas pašas ēnas kā Vilksonam, turklāt visu laiku bija sajūta, ka meitene teju teju sāks raudāt.

Rons bija uzņēmies atbildību par Švītknābja sprieduma pārsūdzēšanu. Tad, kad viņš nepildīja mājasdarbus, viņš urbās milzīgi biezos sējumos ar tādiem virsrakstiem kā "Zirgērgļu psiholoģijas rokasgrāmata" un "Draudzīgs vai draudīgs? Zirgērgļu agresivitātes pētījums". Viņš bija tā iegrimis darbos, ka pat aizmirsa izturēties riebīgi pret Blēžkāji.

Harijam tikmēr nācās pielāgot mājasdarbu pildīšanu ikdienas kalambola treniņiem, nemaz nerunājot par taktikas bezgalīgajām apspriešanām Žagara vadībā. Grifidora un Slīdeņa spēle bija paredzēta pirmajā sestdienā pēc Lieldienām. Slīdenis pašlaik ieņēma pirmo vietu, turklāt viņi bija guvuši par divsimt punktiem vairāk nekā zaudējuši. Tas nozīmēja (un Žagars to nemitīgi atgādināja), ka viņiem, lai iegūtu kausu, spēlē jāuzvar ar lielāku pārsvaru. Tāpat tas nozīmēja to, ka spēles smagums gūlās galvenokārt uz Harija pleciem, jo zibšņa noķeršana deva komandai simt piecdesmit punktu.

—  Tātad tu drīksti ķert zibsni tikai tad, ja mēs esam vadībā ar vairāk nekā piecdesmit punktiem, — Žagars atkal un atkal klāstīja Harijam. — Tikai tad, ja mēs esam vadībā ar vairāk nekā piecdesmit punktiem, Harij, jo citādi mēs gan uzvarēsim spēlē, taču zaudēsim kausa izcīņā. Vai saproti, ko? Tu drīksti ķert zibsni tikai tad, ja mēs esam…

—   ES SAPRATU, OLIVER! — Harijs neizturējis nobļāvās.

Visi Grifidora namā kā sadeguši gaidīja drīzo spēli. Grifidors

nebija ieguvis kalambola kausu kopš reizes, kad leģendārais Cārlijs Vīzlijs (otrs vecākais no Rona brāļiem) spēlēja meklētāja pozīcijā. Taču Harijs šaubījās, vai kāds cits no komandas biedriem, ieskaitot Žagaru, vēlējās uzvarēt tikpat kaismīgi kā viņš. Naidīgās attiecības starp Hariju un Malfoju bija sasniegušas augstāko punktu. Malfojs vēl arvien sāpīgi pārdzīvoja notikumu ar dubļu sviešanu Cūkmiestiņā, turklāt jo sevišķi viņu tracināja apstāklis, ka Harijam nez kādā veidā bija izdevies izvairīties no soda. Harijs savukārt nebija aizmirsis Malfoja zemisko kaitniecības mēģinājumu spēlē pret Kraukļanagu, bet tieši Svītknābja lieta bija pēdējais piliens Harija pacietības kausā, kura dēļ viņš bija cieši apņēmies satriekt Malfoju visas skolas acu priekšā.

Neviens neatcerējās citu reizi, kad gatavošanās spēlei būtu notikusi tik saspringtā gaisotnē. Tuvojoties brīvdienu beigām, spriedze starp abām komandām un abiem namiem kļuva tik neizturama, ka vadzis varēja kuru katru brīdi lūzt. Gaiteņos izcēlās vairākas sīkas saķeršanās, kas kulmināciju sasniedza visai nepatīkamā incidentā, kura rezultātā kāds Grifidora ceturtgadnieks un Slīdeņa sestā gada audzēknis nokļuva slimnīcas palātā ar ausīs sadīgušām puravu audzēm.

Harijam klājās īpaši smagi. Lai kur zēns ietu, atkal un atkal kāds slīdenis pašāva priekšā kāju, mēģinādams viņu paklupināt. Krabe un Goils mūždien uzpeldēja viņa tuvumā un tad, ieraudzījuši viņu savējo pulciņa vidū, pagalam neapmierināti lempīgā gaitā devās projām. Žagars piekodināja, lai Hariju itin visur pavadītu vairāki nama biedri gadījumam, ja slīdeņi censtos izsist zēnu no ierindas. Viss Grifidora nams ar milzīgu atsaucību pildīja šo komandas kapteiņa norādījumu. Harijs arvien biežāk nokavēja stundu sākumu, jo viņu pastāvīgi ielenca milzīgs, čalojošs pūlis. Hariju vairāk par paša drošību uztrauca ugunsbultas drošība. Kad viņš netrenējās, viņš glabāja savu slotaskātu ieslēgtu mantu kastē un starpbrīžos itin bieži skrēja augšā uz Grifidora

torni, lai pārliecinātos, ka ar ugunsbultu viss kārtībā.

* * *

Vakarā pirms spēles Grifidora koptelpā neviens nenodarbojās ar ierastajām lietām. Pat Hermione bija nolikusi sāņus savas grāmatas.

— Es nespēju strādāt, es nespēju koncentrēties, — viņa nervozi atzinās.

Visapkārt valdīja pamatīgs troksnis. Freds un Džordžs Vīzliji cīnījās pret stresu, liekot lietā sevišķu skaļumu un trakojot ar pāri plūstošu enerģiju. Olivers Žagars sēdēja, ierāvies telpas stūrī, ar mazu kalambola laukuma modelīti klēpī, ar zizli bīdīja uz priekšu un atpakaļ mazas figūriņas un kaut ko murmināja pie sevis. Endželina, Alisija un Keitija smējās par Freda un Džordža jokiem.

Harijs sēdēja kopā ar Ronu un Hermioni, maliņā no plosīšanās epicentra. Zēns centās nedomāt par gaidāmo dienu, jo katru reizi, sākot par to prātot, viņu pārņēma drausmīga sajūta, it kā viņam no vēdera mēģinātu izlauzties kaut kas milzīgi liels.

—  Tu tiksi galā, — Hermione drošināja viņu, kaut arī pati izskatījās šausmu pārņemta.

—   Tev taču ir ugunsbulta\ — Rons piebalsoja.

—   Ir gan… — vēderam kņudot, piekrita Harijs.

Kad Žagars pēkšņi piecēlās kājās un nokliedzās "Komanda!

Pie miera!", Harijs izjuta milzīgu atvieglojumu.

* * *

Harijs gulēja draņķīgi. Vispirms viņš nosapņoja, ka aizgulējies un ka Žagars kliedz: "Kur tu biji? Mums nācās tavā vietā laist laukumā Neviļu!" Tad viņš sapņoja, ka Malfojs un pārējā Slīdeņa komanda ieradusies uz spēli pūķu mugurā. Zēns drausmīgā ātrumā drāzās uz priekšu, mēģinādams izvairīties no liesmu mutuļiem, kas vēlās no Malfoja kumeļa mutes, taču tad viņš aptvēra, ka aizmirsis paņemt ugunsbultu. Viņš sāka krist un tad ar izbīli pamodās.

Pagāja vairākas sekundes, līdz Harijs saprata, ka spēle vēl nav notikusi, ka viņš droši guļ gultā un ka Slīdeņa komandai noteikti neļaus spēlēt uz pūķiem. Viņš jutās ļoti izslāpis. Cik klusi spēdams, viņš izkāpa no gultas un aizgāja līdz sudraba krūkai, kas stāvēja pie loga, lai ielietu sev kādu malku ūdens.

Aiz loga vēl valdīja klusums un miers. Ne vēja pūsma netraucēja Aizliegtā meža koku galotnes. Vālējošais vītols stāvēja nekustīgs un izskatījās pēc gluži parasta koka. Izskatījās, ka dienā būs spēlei lieliski piemēroti laika apstākļi.

Harijs nolika dzeramo kausu un jau grasījās atgriezties gultā, kad pamanīja kustību. Pāri sudrabotajam zālienam lavījās dzīvnieks.

Harijs pieskrēja pie naktsgaldiņa, paķēra brilles un, uzlicis tās, steigšus atgriezās pie loga. Tas nevarēja būt Baigais… tagad nē… ne pirms pašas spēles…

Viņš atkal sāka pētīt zālienus un pēc minūti ilgas izmisīgas meklēšanas ieraudzīja… Dzīvnieks tagad gāja gar pašu Aizliegtā meža malu… tas nepavisam nebija Baigais… tas bija kaķis… Harijs atvieglots sagrāba palodzi — viņš taču pazina šo pudeļu slauķim līdzīgo asti. Tas izrādījās Blēžkājis, nekas vairāk…

Bet varbūt tomēr tur bija kas vairāk par Blēžkāji? Harijs samiedza acis un piespieda degunu pie stikla. Likās, ka Blēžkājis apstājies. Harijs bija pārliecināts, ka koku ēnā kustas vēl kaut kas.

Un nākamajā mirklī šis kaut kas parādījās — milzīgs, pinkains, melns suns uzmanīgi zagās pāri zālienam, bet Blēžkājis rikšoja tam līdzās. Harijs nespēja noticēt savām acīm. Ko tas varētu nozīmēt? Ja arī Blēžkājis redzēja suni, kā gan tā varēja būt Harija nāves zīme?

—   Ron! — Harijs nošņācās. — Ron! Mosties!

—   Kas?

—   Man jāzina, vai tu redzi vienu lietu!

—   Harij, vēl taču tumšs, — Rons aizsmacis murmināja. — Par ko tu runā?

—   Tur, lejā…

Harijs aši paskatījās ārā pa logu.

Blēžkājis un suns bija nozuduši. Harijs uzlīda uz palodzes, lai spētu ieskatīties ēnās, ko meta pati pils, taču arī tur dzīvnieku nebija. Kur gan tie varēja palikt?

Skaļš krāciens liecināja, ka Rons atkal guļ.

* * *

Kad nākamajā rītā Harijs un pārējie Grifidora komandas spēlētāji ienāca Lielajā zālē, atskanēja vētraini aplausi. Harijs nespēja novaldīties, plati nepasmaidījis, jo viņiem aplaudēja arī

Kraukļanaga un Elšpūša galds. Vienīgi Slīdeņa galds skaļi šņāca, kad viņi gāja garām. Harijs ievēroja, ka Malfojs izskatās vēl bālāks nekā parasti.

Žagars visu brokastu laiku mudināja pārējos komandas biedrus kārtīgi paēst, bet pats ēdienam pat nepieskārās. Tad, pirms pārējie vēl bija beiguši ēst, viņš steidzināja komandu uz laukumu, lai pagūtu iepazīties ar laika apstākļiem. Kad viņi devās projām no Lielās zāles, visi atkal aplaudēja.

—   Lai tev veicas, Harij! — uzsauca Co Canga. Harijs juta, ka nosarkst.

—    Labi… vējiņš nav pat pieminēšanas vērts… saule mazliet par spožu, tā var apžilbināt, uzmanieties… zeme ir pietiekami cieta, tas labi, mēs varēsim ātri uzsākt spēli…

Žagars izstaigāja laukumu, visu kārtīgi izpētīdams, un pārējie komandas spēlētāji gāja viņam nopakaļ. Visbeidzot, viņi ieraudzīja, ka tālumā paveras pils durvis un pa tām ārā sāk plūst skolnieku pūļi.

—   Uz ģērbtuvēm, — strupi noteica Žagars.

Kamēr viņi pārģērbās sarkanajos formastērpos, neviens nebilda ne vārda. Harijs prātoja, vai pārējie jūtas tāpat kā viņš — it kā brokastīs būtu ēsts kaut kas briesmīgi sparīgs uz locīšanos. Kā likās, nebija pagājušas ne dažas sekundes, kad Žagars jau teica: — Labi, laiks doties laukumā, ejam…

Viņi izgāja laukumā, kur viņus sagaidīja arvien pieaugošs trokšņa vilnis. Trīs ceturtdaļām līdzjutēju pie apģērba bija sarkanas rozetes, viņi vicināja sarkanus karogus ar Grifidora lauvas attēlu un pār viņu galvām slējās plakāti ar uzrakstiem "UZ PRIEKŠU, GRIFIDOR!" un "KAUSU — LAUVĀM!" Tiesa, aiz Slīdeņa grozu kārtīm kādi divi simti cilvēku bija tērpušies zaļās krāsās, uz viņu karogiem mirdzēja Slīdeņa sudraba čūska, bet pašā pirmajā rindā, arī tērpies zaļā, sēdēja profesors Strups ar pagalam drūmu smaidu sejā.

—   Un tur nāk grifidori! — bļāva Lī Džordans, kurš, kā parasti, komentēja spēli. — Poters, Bella, Džonsone, Spineta, Vīzlijs, Vizlijs un Žagars. Kā daudzi atzīst, šis ir labākais Grifidora sastāvs daudzu gadu garumā…

Lī komentārus noslāpēja ūjināšanas vilnis no tribīņu gala, kur sēdēja Slīdeņa atbalstītāji.

—    Un tur parādās Slīdeņa komanda kapteiņa Flinta vadībā. Viņš izdarījis vairākas izmaiņas sastāvā, un šķiet, ka šajā mačā viņa komanda vairāk paļausies uz izmēriem nekā uz spēles prasmi…

No Slīdeņa līdzjutēju puses atkal atskanēja ūjināšana. Tiesa, Harijs saprata, ka Lī secinājums nav bez pamata. Malfojs nepārprotami bija pats mazākais spēlētājs Slīdeņa sastāvā. Pārējie izskatījās pēc milzeņiem.

—   Kapteiņi, paspiediet roku! — aicināja Hūča madāma.

Flints un Žagars satikās laukuma vidū un stingri sagrāba viens

otra roku. Izskatījās, ka viņi cenšas salauzt otram pirkstus.

—   Uz slotām! — Hūča madāma nokomandēja. — Trīs… divi… viens…

Svilpes skaņu noslāpēja pūļa rēciens, un četrpadsmit slotu uzšāvās gaisā. Harijs juta, kā gaisa vilnis atsviež matus no pieres. Lidojuma saviļņojums izgaisināja satraukumu. Viņš paskatījās apkārt, ievēroja, ka Malfojs mēģina turēties viņam līdzi, un tad piedeva ātrumu, dodamies zibšņa meklējumos.

—    Bumba ir pie Grifidora, Alisija Spineta no Grifidora lido ar sviedeni, viņa dodas tieši uz Slīdeņa grozu kārtīm, izskatās cerīgi, Alisij! Ak, nē — sviedeni pārtver Voringtons, Voringtons no Slīdeņa drāžas pāri laukumam — BĀC! — ar āmurgalvu lieliski nospēlē Džordžs Vīzlijs. Voringtons izmet sviedeni, to iegūst… Džonsone, bumba atkal Grifidoram, aiziet, Endželina — viņa lieliski apvada Montegjū — pieliecies, Endželina, āmurgalva! — VIŅA GŪST GROZU! DESMIT NULLE GRIFIDORA LABĀ!

Endželina sajūsmā pacēla dūri, apmeta līkumu apkārt laukuma galam. Zemāk sajūsmā auroja sarkanais pūlis…

—   AU!

Endželina gandrīz novēlās no slotas, kad viņai tieši virsū uzskrēja Markuss Flints.

—   Atvainojos! — Flints noteica, bet pūlis lejā svilpa. — Atvainojos, es viņu neievēroju!

Nākamajā mirklī Freds Vīzlijs iemeta ar triecēja vāli Flintam pa pakausi. Flints ar degunu atsitās pret slotaskāta rokturi, un pa degunu sāka tecēt asinis.

—    Pietiek! — Hūča madāma satraukti iekliedzās un ielidoja vidū starp sāncenšiem. — Sods Grifidora labā par nepamatotu uzbrukumu Grifidora dzinējam! Sods Slīdeņa labā par tīšu Slīdeņa dzinēja savainošanu!

—  Tā nav godīgi! — iekaucās Freds, taču atskanēja Hūča madāmas svilpe un Alisija devās uz priekšu, lai izpildītu sodu.

—   Uz priekšu, Alisij! — Lī auroja klusumā, kas bija pārņēmis tribīnes. — JĀ! VIŅA PĀRSPĒJ SARGU! DIVDESMIT PRET NULLI GRIFIDORA LABĀ!

Harijs strauji sagrieza ugunsbultu, lai redzētu, kā Flints, kuram vēl arvien pamatīgi asiņoja deguns, lido uz laukuma pretējo pusi, lai izpildītu Slīdeņa labā piespriesto sodu. Žagars lidinājās Grifidora groza kāršu priekšā, cieši sakodis zobus.

—   Protams, Žagars ir lielisks sargs! — Lī Džordans paziņoja skatītājiem, kamēr Flints gaidīja Hūča madāmas svilpi. — Lieliski! Nebūs viegli apspēlēt… būs ļoti grūti… JĀ! ES NESPĒJU NOTICĒT! VIŅŠ TVER BUMBU!

Harijs atviegloti uzelpoja un laidās projām, skatīdamies, vai kur nemanīs zibsni, tomēr vienlaikus viņš centās saklausīt katru Lī komentāru vārdu. Bija svarīgi nepielaist Malfoju pie zibšņa, kamēr Grifidora pārsvars pārsniegs piecdesmit punktu…

—     Ar bumbu Grifidors, nē, sviedene pie Slīdeņa — nē! — bumba atkal Grifidoram, tā ir Keitija Bella. Grifidora spēlētājā Keitija Bella ar sviedeni, viņa traucas pāri laukumam — TAS BIJA TĪŠS PĀRKĀPUMS!

Montegjū, Slīdeņa dzinējs, panācis Keitiju, parāva slotu uz viņas pusi un tā vietā, lai mēģinātu saķert sviedeni, saķēra meitenes galvu. Keitija apmeta gaisā ritenīti, pamanījās noturēties uz slotas, taču izlaida no rokām sviedeni.

Atkal atskanēja Hūča madāmas svilpe, viņa pielidoja pie Montegjū un sāka kliegt uz Slīdeņa dzinēju. Vēl pēc mirkļa Keitija vēlreiz apspēlēja Slīdeņa sargu no soda līnijas.

—   TRĪSDESMIT PRET NULLI! TĀ JUMS VAJAG, NETĪRIE KRĀPNIEKI…

—   Džordan, ja jūs komentējot nespējat saglabāt objektivitāti…

—   Profesores kundze, es tikai stāstu to, kas ir!

Harijam pāršalca satraukuma vilnis. Viņš pamanīja zibsni — tas mirdzēja netālu no zemes pie vienas no Grifidora groza kārtīm — taču vēl bija par agru to ķert. Un ja zibsni pamanīs Malfojs…

Izlikdamies, ka pamanījis kaut ko laukuma pretējā galā, Harijs apgrieza savu ugunsbultu un šāvās uz Slīdeņa grozu pusi. Manevrs izdevās. Malfojs laidās viņam pakaļ, acīmredzot domādams, ka Harijs tur pamanījis zibsni…

ŽVĪKS.

Pēc Derika, Slīdeņa milzīgā triecēja sitiena, viena no āmurgalvām aizšāvās gar Harija labo ausi. Nākamajā mirklī…

ŽVĪKS.

Otra āmurgalva viegli aizķēra Harija elkoni. Tuvojās arī Bouls, otrs Slīdeņa triecējs.

Harijs ar acu kaktiņu manīja, ka Bouls un Deriks drāžas viņam virsū ar paceltām vālēm…

Beidzamajā mirklī Harijs parāva savu ugunsbultu uz augšu, bet Bouls ar Deriku saskrējās. Atskanēja nelāgs brīkšķis.

—    Ha hā! — nobļāvās Li Džordans, kad Slīdeņa triecēji, saķēruši galvas, atsprāga katrs uz savu pusi. — Man jūs ļoti žēl, zēni! Jums jāceļas agrāk, lai tiktu galā ar ugunsbultu! Bumbu tikmēr atkal pārtvēris Grifidors, sviedeni saņem Džonsone — Flints traucas viņai līdzās… Endželina, iebaksti viņam ar pirkstu acī! Tas bija joks. Ak, nē, bumbu atgūst Flints, viņš lido uz Grifidora groza kāršu pusi, Žagar, turies, ķer!…

Tomēr Flints bija guvis grozu. Slīdeņa tribīnēs atskanēja aplausu un kliedzienu vētra, bet Lī nolamājās tik sulīgi, ka profesore Maksūra mēģināja atņemt viņam burvju skaļruni.

—   Atvainojiet, profesores kundze, atvainojiet! Tas vairs neatkārtosies! Tātad vadībā Grifidors, trīsdesmit pret desmit, un bumba Grifidoram…

Spēle kļuva arvien rupjāka un rupjāka, katrā ziņā Harijs neko tādu iepriekš nebija piedzīvojis. Saniknoti par to, ka Grifidoram jau pašā spēles sākumā izdevies izvirzīties vadībā, Slīdeņa spēlētāji drīz vien ķērās pie jebkuriem līdzekļiem, lai iegūtu sviedeni. Bouls iesita Alisijai ar vāli un pēc tam mēģināja taisnoties, ka noturējis meiteni par āmurgalvu. Atriebjoties Džordžs Vīzlijs ietrieca Boulam elkoni sejā. Hūča madāma piešķīra katrai komandai pa sodam, un Žagars vēlreiz lieliskā stilā noķēra bumbu. Rezultāts bija četrdesmit pret desmit Grifidora labā.

Zibsnis atkal bija nozudis. Malfojs vēl arvien turējās Harija tuvumā, bet Harijs lidinājās virs pārējiem spēlētājiem, mēģinādams ieraudzīt mazo bumbiņu — tad, kad Grifidora pārsvars sasniegs piecdesmit punktu…

Keitija guva grozu. Piecdesmit pret desmit. Freds un Džordžs Vīzliji ar paceltām vālēm meta lokus ap viņu, ja kādam no slīdeņiem ienāktu prātā atriebties. Bols un Deriks izmantoja Freda un Džordža prombūtni un trieca abas āmurgalvas virsū Žagaram. Melnās bumbas viena pēc otras trāpīja Grifidora sargam pa vēderu. Viņš, palicis bez elpas, pieķērās pie slotas un apmeta gaisā kūleni.

Hūča madāma nu reiz bija nikna.

—   Sargam nedrīkst uzbrukt, ja vien sviedene nav soda laukumā! — viņa kliedza uz Boulu un Deriku. — Sods par labu Grifidoram!

Un Endželina atkal iemeta. Sešdesmit pret desmit. Vēl pēc brīža Freds Vīzlijs raidīja āmurgalvu Voringtona virzienā un izsita viņam no rokām sviedeni. Alisija satvēra sarkano bumbu un guva nākamo grozu — septiņdesmit pret desmit.

Grifidora līdzjutēji lejā bļāva, nežēlodami balsis, — Grifidors bija vadībā ar sešdesmit punktu pārsvaru, un, ja Harijs tagad noķertu zibsni, viņa komanda iegūtu kausu. Harijs juta, kā simtiem acu vēro viņa lidojumu pāri laukumam. Viņš turējās augstu virs pārējiem spēlētājiem, bet Malfojs traucās viņam aiz muguras.

Un tad Harijs ieraudzīja zibsni. Tas mirdzēja divdesmit pēdu augstāk

Harijs šāvās augšup, cik jaudāja. Ausīs rēca vējš, zēns jau pastiepa roku, taču pēkšņi ugunsbulta sāka zaudēt ātrumu…

Pārbijies Harijs paskatījās atpakaļ. Malfojs, pastiepies uz priekšu, bija pamanījies saķert ugunsbultas asti un vilka to atpakaļ.

—   Tu…

Hariju pārņēma tādas dusmas, ka viņš bija gatavs zvelt Malfojain, taču nespēja pretinieku aizsniegt. Malfojs elsoja no piepūles, ko sagādāja ugunsbultas novaldīšana, taču viņa acis ļauni mirdzēja. Viņš bija panācis, ko vēlējās, — zibsnis atkal bija nozudis.

—    Sods! Sods par labu Grifidoram! Es nekad neesmu redzējusi tādu taktiku! — Hūča madāma nespēja rimties, šaudamās augšup pie Malfoja, kurš rausās atpakaļ uz sava divtūkstoš pirmā nimba.

—   TU, ZEMISKAIS BLĒDI! — Lī Džordans kauca skaļrunī, lēkdams pāri soliem, lai profesore Maksūra netiktu viņam klāt. — TU, NETĪRAIS, ZEMISKAIS S…

Taču profesore Maksūra nemēģināja Lī pat aizrādīt. Patiesībā viņa pati vicināja dūri uz Malfoja pusi. Viņa kaut kur bija pazaudējusi savu cepuri, un arī viņa dusmīgi auroja.

AJisija izpildīja sodu, taču viņa tā dusmojās, ka raidīja bumbu kādu metru garām grozam. Grifidora komanda uz mirkli zaudēja koncentrēšanos, un slīdeņi, Malfoja pārkāpuma iedvesmoti, sāka spēlēt vēl asāk.

—   Ar bumbu Slīdenis, Slīdenis dodas uz groza pusi… Montegjū iemet… — Lī novaidējās. — Septiņdesmit pret divdesmit, vadībā Grifidors…

Harijs sāka segt Malfoju tik cieši, ka viņu ceļgali brīdi pa brīdim saskārās. Harijs bija apņēmies nelaist Malfoju pat tuvumā zibsnim…

—  Atšujies, Poter! — iekliedzās saniknotais Malfojs, kad viņš mēģināja pagriezties, taču secināja, ka Harijs viņu bloķē.

—    Endželina Džonsone no Grifidora iegūst sviedeni, uz priekšu, Endželina, UZ PRIEKŠU!

Harijs atskatījās. Visi Slīdeņa spēlētāji, izņemot Malfoju, pat pretinieka sargs, lidoja pāri laukumam uz Endželinas pusi… viņi visi gatavojās meiteni nobloķēt…

Harijs aprāva ugunsbultu riņķī, pieliecās tik zemu, ka ar visu augumu piekļāvās slotas kātam un traucās uz priekšu. Kā lode viņš šāvās uz Slīdeņa spēlētāju pusi.

—   ĀĀĀĀĀĀĀĀ!

Kad ugunsbulta pietuvojās bīstami tuvu, slīdeņi pašķīda, kur nu kurais. Endželinai priekšā pavērās brīvs laukums.

— VIŅA GŪST GROZU! VIŅA GŪST GROZU! Grifidors ir vadībā, astoņdesmit pret divdesmit!

Harijs ar galvu gandrīz ietriecās tribīnēs, tomēr viņam izdevās nobremzēt, viņš padeva atpakaļ un sāka lidot atpakaļ uz laukuma centru.

Taču tad viņš ieraudzīja ko tādu, kas lika sirdij sastingt krūtīs.

Malfojs piķēja ar triumfālu izteiksmi sejā — tur, kādu metru no zāles, mirdzēja sīka, zeltīta lodīte.

Harijs trieca savu ugunsbultu lejup, taču Malfojs bija milzīgu gabalu priekšā.

—   Aiziet! Aiziet! Aiziet! — Harijs mudināja savu slotu. Viņi pamazām atguva nokavēto… Harijs pieplaka slotas kātam, bet Bouls tikmēr raidīja viņa virzienā āmurgalvu… zēns atradās vienā līmenī ar Malfoja potītēm… Harijs panāca Drako…

Harijs metās uz priekšu, atlaidis abas rokas no slotaskāta. Viņš pasita Malfoja roku sāņus un…

—   IR!

Pacēlis roku gaisā, viņš izgāja no pikējuma, un stadions uzsprāga. Harijs laidās pāri pūlim, un viņam ausīs atskanēja dīvaina zvanīšana. Viņš cieši turēja saujā mazo zelta bumbiņu, un tās spārni bezspēcīgi sitās pret viņa pirkstiem.

Uz viņa pusi, pusakls no acīs saskrējušajām asarām, traucās Žagars. Kapteinis apķēra Hariju ap kaklu un sāka nevaldāmi raudāt savam meklētājam uz pleca. Harijs sajuta divus pamatīgus triecienus — tas bija Freds ar Džordžu. Tad atskanēja Endželinas, Alisijas un Keitijas balsis: — Kauss ir mūsu! Kauss ir mūsu!

Apkampušies cits ar citu un līdz aizsmakumam kliegdami, grifidori pamazām laidās lejup kā milzīgs, daudzrocīgs un daudzgalvains kamols.

Pāri barjerām uz laukumu kā viļņi vēlās sarkanās krāsās tērpto līdzjutēju rindas. Harijs apdullis juta, ka troksnis un ķermeņu jūra spiežas viņam virsū. Tad viņu kopā ar pārējiem komandas spēlētājiem pacēla uz pūļa pleciem. Pacelts saules gaismā, viņš ieraudzīja sarkanām rozetēm no vienas vietas nospraudīto Hagridu: — Tu sasit viņus, Harij, tu sasit viņus! Pagaid, es tūlīt izstāstīš Svītknābim!

Pūlī, aizmirsis visu cienīgumu, kā apsēsts lēkāja Persijs. Profesore Maksūra šņukstēja vēl trakāk par Žagaru, ik pa brīdim nosusinādama acis milzīgā Grifidora karogā. Tad Harijs ieraudzīja, ka uz viņa pusi laužas Rons un Hermione. Draugi nespēja bilst ne vārda. Viņa vienkārši staroja, vērodami, kā Hariju cilvēku straume nes uz tribīņu pusi, kur jau gaidīja Dumidors ar milzīgo kalambola turnīra kausu rokās.

Ja tikai tuvumā būtu kāds atprātotājs… Kad šņukstošais Žagars pasniedza Harijam kausu, kad Harijs pacēla to sev virs galvas, viņš juta, ka šajā brīdī spētu radīt pasaules labāko Aizstāvi.

SEŠPADSMITĀ NODAĻA PROFESORES TRILONIJAS PAREĢOJUMS

arija sajūsma par beidzot izcīnīto kalambola kausu nenorima veselu nedēļu. Pat pavasaris likās piedalāmies kopējā svinēšanā. Tuvojoties jūnijam, pazuda mākoņi un dienas kļuva tveicīgas, un visiem prāts nesās tikai uz vienu — iziet pastaigā pa pils zālienu, tad nomesties uz zaļā paklāja ar atdzesētas ķirbju sulas trauku, uzspēlēt kādu Jauklodīšu partiju vai vienkārši pavērot, kā milzu kalmārs sapņaini slīd zem pašas ezera virsmas.

Tomēr nekāda vaļošanās nesanāca. Tūlīt vajadzēja sākties eksāmeniem, un, tā vietā, lai laiskotos laukā, skolas audzēkņi bija spiesti palikt pilī un ar varu mocīt iekšā savās nabaga galvās jaunas un jaunas gudrības, par spīti vilinošajām vasaras gaisa dvesmām, kas ieplūda pa pavērtajiem logiem. Pat Fredu un Džordžu reizumis varēja pieķert mācoties. Viņi gatavojās kārtot SLIMus (Sākuma līmeņa ieskaites maģijā). Persijam savukārt stāvēja priekšā svīšana SĒRGos (Sevišķi ērcinoši un riebīgi galapārbaudījumi) — tie bija grūtākie un visaugstāk vērtētie pārbaudījumi, kādus saviem beidzējiem piedāvāja Cūkkārpa. Tā kā Persijs cerēja dabūt darbu Burvestību ministrijā, viņam bija nepieciešamas izcilas atzīmes.

Viņš kļuva ārkārtīgi viegli aizkaitināms un ļoti bargi sodīja katru, kurš vakaros traucēja koptelpā valdošo mieru. Vienīgais cilvēks, kurš likās vēl nervozāks par Persiju, bija Hermione.

Harijs un Rons vairs pat nejautāja meitenei, kā viņai izdodas piedalīties vairākās stundās vienlaikus, taču tad, kad viņi ieraudzīja draudzenes pašas rakstīto eksāmenu sarakstu, zēni neizturēja. Pirmajā stabiņā bija rakstīts:

Pirmdien

9:00 aritmantika

9:00 pārvērtības

Pusdienas

13:00 burvestības

13:00 senās rūnas

—   Hermione, — Rons piesardzīgi jautāja, jo likās, ka iztraucēta viņa varētu uzsprāgt. — E… vai tu esi pārliecināta, ka eksāmenu laiki norakstīti pareizi?

—   Ko? — strupi atsaucās Hermione un paņēma eksāmenu sarakstu, lai vēlreiz to pārlasītu. —Jā, protams, tie ir pareizi.

—   Vai ir kāda jēga jautāt, kā tu taisies vienlaikus likt divus eksāmenus? — nelikās mierā Harijs.

—  Nav gan, — īsi noteica Hermione. — Vai kāds no jums nav redzējis manu "Numeroloģijas un gramatikas" grāmatu.

—    Ak, jā, es to paņēmu, lai vakaros mazliet palasītu pirms miega, — atbildēja Rons, tiesa, ļoti klusi. Meklēdama grāmatu, Hermione sāka jaukties pa pergamenta kaudzēm, kas klāja galdu. Tieši tajā brīdī pie loga atskanēja spārnu plīkšķi un telpā ielaidās Hedviga, nesot knābī cieši sakamptu zīmīti.

—    To sūta Hagrids, — Harijs sacīja, atplēsdams aploksni. — Pārsūdzība Svītknābja lietā — tā ir nozīmēta uz sesto datumu.

—   Tajā dienā mums beidzas eksāmeni, — noteica Hermione, vēl arvien visur meklēdama savu aritmantikas grāmatu.

—   Un uz pārsūdzību viņi ieradīsies šeit, — turpināja Harijs, lasīdams tālāk vēstuli. — Pārstāvis no Burvestību ministrijas un… un bende.

Hermione pārsteigta pacēla galvu.

—   Viņi uz pārsūdzību ņem līdzi bendi! Bet tad jau izklausās, ka viss iepriekš ir izlemts!

—   Izklausās gan, — lēni piekrita Harijs.

—    Viņi nedrīkst tā rīkoties! — iekaucās Rons. — Es veselu mūžību meklēju Hagridam noderīgus gadījumus, viņi nedrīkst neņemt tos vērā!

Harijam bija nelāgas aizdomas, ka Bīstamu radījumu likvidācijas komitejai pie šāda lēmuma palīdzējis nonākt Malfoja kungs. Drako, kurš pēc Grifidora triumfālās uzvaras kalambola kausa izcīņā, kādu laiciņu staigāja stipri vien saplacis, pēdējo dienu gaitā likās atguvis krietnu devu savas iepriekšējās uzpūtības. Harijs pa ausu galam dzirdēja pāris ņirdzīgas piezīmes, kas liecināja — Malfojs ir pārliecināts, ka Svītknābi nonāvēs, turklāt Drako lepojās, ka tieši viņam izdevies panākt zirgērgļa notiesāšanu. Harijam nācās krietni saņemties, lai nesekotu Hermiones piemēram un šajās reizēs negāztu Malfojam pa ģīmi. Un visļaunākais bija tas, ka viņiem nebija ne laika, ne iespēju aizskriet viesos pie Hagrida, jo jaunie, īpaši stingrie drošības pasākumi tā arī nebija atcelti. Tāpat Harijs neuzdrošinājās līst ejā aiz vienaces raganas, lai atgūtu tur noglabāto Paslēpni.

Sākās eksāmenu nedēļa, un pili pārņēma nedabisks klusums. Pirmdien īsi pirms pusdienām trešā gada audzēkņi iznāca no pārvērtību eksāmena izžmiegti kā lupatas un pelnu pelēkām sejām. Viņi pārsprieda pārbaudes iznākumu un sūrojās par uzdevumu neticamo sarežģītību, piemēram, par tējkannas pārvēršanu purva bruņrupucī. Hermione kaitināja pārējos, uztraukdamās, ka viņas purva bruņrupucis vairāk atgādinājis jūras bruņrupuci, kas visiem pārējiem likās pieminēšanas necienīgs sīkums.

—  Manējam astes vietā vēl arvien bija snīpis, kādas šausmas…

—   Vai bruņrupuči var izelpot garaiņus?

—   Kā jūs domājat, ja bruņrupucim uz bruņām vēl arvien bija zili vītolu gleznojumi, vai man par to samazinās atzīmi?

Tad, steidzīgi paēduši pusdienas, visi kāpa augšā uz burvestību eksāmenu. Hermionei izrādījās taisnība — profesors Zibiņš eksāmenā dešām uzdeva gaviļu burvestību. Harijs bija uztraucies, tāpēc mazliet pārcentās, viņa pārinieks Rons sāka neprātīgi smieties un nabagu nācās aizvadīt uz kādu klusāku telpu, kur viņš pavadīja teju vai stundu, līdz bija gatavs pats izpildīt eksāmena uzdevumu. Pēc vakariņām skolnieki steidzās katrs uz savu koptelpu, taču tur viņi nevis atpūtās, bet gan ķērās pie maģisko dzīvnieku kopšanā, mikstūrās un astronomijā apgūtās vielas atkārtošanas.

Nākamajā rītā Hagrids vadīja maģisko dzīvnieku kopšanas eksāmenu. Milzis izskatījās pamatīgi norūpējies, nelikās, ka viņam īpaši rūpētu pārbaudījuma norise. Viņš bija sagādājis krietnu bļodu ar jauniem trīctārpiem. Skolniekiem viņš paziņoja, ka tie, kuru tārps būs dzīvs stundu pēc eksāmena sākuma, saņems teicamu atzīmi. Tā kā trīctārpi īpaši labi jutās, ja tiem ļāva brīvu vaļu, šis izrādījās pats vieglākais eksāmens, ko bērniem bija nācies kārtot. Turklāt Harijam, Ronam un Hermionei radās iespēja kārtīgi izrunāties ar Hagridu.

—   Knābītis nav labā omā, — Hagrids paziņoja, pieliekdamies tuvāk draugiem ar ieganstu, ka vēlas pārliecināties, vai Harija trīctārps vēl ir dzīvs. — Pārāk ilgi noturēts šaurībā. Tomēr… parīt viss būs skaidrs — viens vai otrs.

Tajā pēcpusdienā viņus gaidīja arī mikstūru eksāmens, kas pārvērtās neapšaubāmā dabas katastrofā. Lai kā Harijs censtos, viņam neizdevās panākt, lai apjukuma novārījums sabiezētu, bet Strups, vērodams viņa mocības ar atriebīgu prieku, ieskribelēja savās piezīmēs zīmi, kas aizdomīgi atgādināja nulli, un tad devās projām.

Pusnaktī pienāca kārta astronomijai. Eksāmens notika pils augstākajā tornī. Trešdienas rītā pārbaudījumi turpinājās ar eksāmenu burvestību vēsturē. Tajā Harijs sarakstīja visu, ko par viduslaiku raganu medībām savulaik bija dzirdējis no Floreāna Forteskjū. Tiesa, eksāmena laikā klasē bija tik smacīgi karsts, ka Harijam stipri vien pietrūka kāda Forteskjū šokolādes-riekstu saldējuma. Trešdienas pēcpusdiena pienāca ar herboloģiju siltumnīcās; šo eksāmenu īpaši grūtu darīja dedzinošā saule. Tad visi atkal atgriezās koptelpā, tikai šoreiz ar apsvilinātiem kakliem. Viņi visi kā viens sapņoja par rītdienas vakaru, kad šis trakums būs galā. ; yy

Ceturtdienas rītā viņus gaidīja pirmspēdējais'eksāmens — aizsardzība pret tumšajām zintīmT Profesors Vilksons cēla skolniekiem priekšā varen neparastu uzdevumu — tas mazliet atgādināja šķēršļu joslu svaigā gaisā. Vispirms jaunajiem censoņiem bija jāpārbrien ne pārāk dziļš dīķītis, kurā slēpās dūņpirkstis, tad jāpāriet lauks, kura iedobēs slēpās sarkanās beretes. Pēc tam sekoja purva strēmele, kurā nedrīkstēja pakļauties tuppanka maldinošajām zīmēm. Visbeidzot, vajadzēja kāpt iekšā vecā lādē un pieveikt bubuli.

—    Lieliski, Harij, — nomurmināja Vilksons, kad no lādes smaidīdams izkāpa Harijs. — Augstākā atzīme.

Piesarcis no atzinības, Harijs nolēma pagaidīt, lai redzētu, kā veiksies Ronam un Hermionei. Ronam gāja ļoti labi līdz tuppankam — tas samulsināja zēnu, un Rons iegāzās līdz viduklim purva rāvā. Hermionei veicās labāk — vienīgais misēklis gadījās pie bubuļa lādes — tikko iekāpusi tajā, viņa spiegdama izmetās ārā.

—   Hermione! — izsaucās pārsteigtais Vilksons. — Kas notika?

—    Pr-pr-profesore Maksūra! — Hermione, smagi elsojot, norādīja uz lādi. — Vi-viņa sacīja, ka es esot izkritusi visos eksāmenos!

Pagāja krietns brītiņš, līdz izdevās nomierināt Hermioni. Kad meitene beidzot atguvās, viņa kopā ar Hariju un Ronu devās atpakaļ uz pili. Ronam vēl arvien gribējās pavilkt Hermioni uz zoba par viņas bubuli, taču strīdu novērsa aina pils kāpņu laukumiņā pie ieejas durvīm.

Tur, vērodams skolas teritoriju un mazliet svīzdams savā smalki svītrotajā apmetnī, stāvēja Kornēlijs Fadžs. Ieraudzījis Hariju, ministrs satrūkās.

—  Sveiks, Harij! — apaļais vīriņš sacīja. — Cik noprotu, tikko esi nolicis eksāmenu? Drīz laikam būsiet galā?

—    Būsim gan, — atbildēja Harijs. Hermione un Rons, kuriem iepriekš ar ministru runāt nebija nācies, minstinādamies pakāpās atpakaļ.

—   Jauka dieniņa, — ieminējās Fadžs, pamezdams skatienu pāri ezeram. — Žēl gan… žēl gan…

Viņš dziļi nopūtās un paskatījās lejup uz Hariju.

—   Man, draudziņ, šeit ir nepatīkams uzdevums. Bīstamu radību likvidācijas komitejai bija nepieciešams liecinieks, kas varētu sekot kāda traka zirgērgļa nonāvēšanas procedūrai. Man tik un tā vajadzēja braukt uz Cūkkārpu, lai noskaidrotu situāciju ar Bleķu, tāpēc mani lūdza uzņemties arī šo pienākumu.

—  Vai tas nozīmē, ka pārsūdzība jau notikusi? — pasperdams soli uz priekšu, iejaucās Rons.

—    Nē, nē, tā ir paredzēta vēlāk pēcpusdienā, — atbildēja Fadžs, ar manāmu interesi paskatīdamies uz Ronu.

—  Tad, iespējams, jums nemaz nevajadzēs kā lieciniekam piedalīties nonāvēšanas procedūrā! — drosmīgi iebilda Rons. — Varbūt zirgērgli attaisnos!

Pirms Fadžs paguva atbildēt, pa pils durvīm ministram aiz muguras iznāca divi burvji. Viens bija tik vecs, ka, likās, tūlīt viņu acu priekšā sabirzis pīšļos; otrs bija garš un būdlgs, un viņa virslūpu greznoja šaura melnu ūsu strēmelīte. Harijs nojauta, ka tie varētu būt Bīstamu radību likvidācijas komitejas pārstāvji, jo ļoti vecais burvis, samiedzis acis, paskatījās uz Hagrida namiņa pusi un vārgā balsī izdvesa: — Tā ja, mīļie, laikam es kļūstu šim darbiņam par vecu… jau ir divi, ko, Fadž?

Vīrs ar melnajām ūsām knibinājās ap kaut ko aiz siksnas aizbāztu. Harijs ieskatījās ciešāk un saprata, ka svešinieks ar īkšķi pārbauda spoži iztrīta cirvja asmeni. Rons pavēra muti, lai kaut ko teiktu, taču Hermione iegrūda viņam sānos krietnu dunku un ar galvu pamāja uz ieejas zāles pusi.

—   Kāpēc tu man neļāvi runāt? — dusmīgi vaicāja Rons, kad viņi Lielajā zālē sēdās pie pusdienu galda. — Vai tu redzēji? Viņiem jau cirvis ir līdzi! Par kādu taisnīgumu gan var būt runa?!

—   Ron, tavs tētis strādā Burvestību ministrijā. Tu nevari mest tādas lietas acīs viņa priekšniekam! — Hermione teica, taču arī viņu redzētais bija apbēdinājis. —Ja vien Hagrids šoreiz nezaudēs galvu un kārtīgi izstāstīs savus argumentus, viņi nevarēs nonāvēt Svītknābi…

Taču Harijs saprata, ka Hermione pati īsti netic tam, ko saka. Visapkārt trijotnei, priecādamies par eksāmenu tuvajām beigām, čaloja citi skolnieki, bet Harijs, Rons un Hermione bija pārāk noraizējušies par Hagridu un Svītknābi, lai iesaistītos kopējā jautrībā.

Harijam un Ronam beidzamais kārtojamais eksāmens bija pareģošana, bet Hermionei — vientiešu mācība. Viņi visi kopā devās augšā pa kāpnēm. Otrajā stāvā Hermione devās uz savu klasi, bet Harijs ar Ronu turpināja ceļu uz astoto stāvu, kur uz vītņu kāpnēm pie profesores Trilonijas kabineta viņi ieraudzīja sēžam vairākus klasesbiedrus, kas šķirstīja piezīmes, cenzdamies atcerēties vēl kādu sīkumu.

—   Viņa aicina pa vienam, — paskaidroja Nevils, kad viņam līdzās apsēdās Harijs un Rons. Viņam klēpī stāvēja "Kliedējot nākotnes miglu", atvērta nodaļā par kristāla lodes vērošanu. — Vai kādam no jums kaut reizi ir izdevies kaut jel ko ieraudzīt tajā kristāla lodē? — Lēniņš nelaimīgi jautāja.

—   Nav gan, — nevērīgi atteica Rons. Viņš laiku pa laikam ielūkojās pulkstenī. Harijs zināja, ka draugs skatās, cik laika adicis līdz Švītknābja lietas pārsūdzības sākumam.

Rinda pie klases durvīm uz priekšu virzījās ļoti lēnām. Kad pa sudrabotajām trepītēm lejā nokāpa kāds eksāmenu nolikušais, pārējie čukstus vaicāja:

—   Ko viņa jautāja? Vai nebija grūti?

Taču neviens gaidītājiem tā arī neatbildēja.

—  Profesore teica, ka kristāla lode viņai atklājusi — ja es kaut ko jums izstāstīšot, mani piemeklēšot briesmīga nelaime! — noklumburojis lejā pa trepītēm, Nevils nočiepstēja Harijam un Ronam, kuri tagad jau bija tikuši līdz kāpņu laukumiņam.

—  Cik parocīgi, — iespurdzās Rons. — Zini, manuprāt, Hermionei tomēr ir taisnība, īsti tīra tā spēlīte nav, — un Rons ar īkšķi norādīja augšup, uz lūkas pusi. — Man liekas, ka tā dāmiņa ir veca krāpniece.

—   Jā, — novilka Harijs, ieskatīdamies savā pulkstenī. Bija tieši divi. — Kaut nu viņa pasteigtos…

Parvati nokāpa pa trepītēm, starodama no lepnuma.

—   Viņa teica, ka man ir visas īstenai pareģei nepieciešamās dotības, — viņa paziņoja Harijam un Ronam. — Es redzēju lērumu visādu lietu… lai jums veicas!

Parvati nosteidzās lejup pa vītņu kāpnēm, lai pavēstītu jaunumus ari Lavenderai.

—   Ronalds Vīzlijs, — viņiem virs galvas atskanēja pazīstamā, noslēpumainā balss. Rons paskatījās uz Hariju, saviebās un kāpa augšup pa sudraba trepītēm. Harijs bija palicis vienīgais, kurš vēl gaidīja savu kārtu. Viņš apsēdās uz grīdas, atspieda muguru pret sienu un ieklausījās mušas dūkšanā pie saules apspīdētā loga, bet zēna domas aizklīda pāri pils zālieniem pie Hagrida.

Beidzot, savas divdesmit minūtes vēlāk, uz trepītēm atkal parādījās Rona lielās pēdas.

—   Kā gāja? — celdamies kājās, jautāja Harijs.

—   Blēņas, — Rons atzinās. — Neredzēju itin neko, tāpēc šo to nācās izdomāt. Tiesa, nelikās, ka tas profesori tā īsti pārliecinātu…

—    Tiksimies koptelpā, — Harijs nomurmināja, kad profesores Trilonijas balss pasauca: — Harijs Poters!

Torņa telpā bija vēl karstāk nekā parasti. Aizkari bija aizvilkti, kamīnā dega uguns un ierastā šķebinošā smarža tā kņudināja kaklā, ka Harijs sāka klepot. Izklumburojis starp cieši sabīdīto krēslu un galdu murskulim, Harijs pienāca pie profesores Trilonijas, kura gaidīja viņu, sēžam līdzās lielai kristāla lodei.

—    Laba diena, mīļo draudziņ, — viņa klusiņām uzrunāja zēnu. — Esi tik labs, ieskaties Lodē… nesteidzies… tad pastāsti, ko tu tur saskati…

Harijs pieliecās pie kristāla lodes un sāka blenzt tajā; viņš blenza tik rūpīgi, cik nu tas bija viņa spēkos, vēlēdamies, kaut lode parādītu ko vairāk par baltās miglas mutuļiem, taču nekas nenotika.

—  Kā tev veicas? — iejūtīgi vaicāja profesore Trilonija. — Ko tu saskati?

Karstums bija briesmīgs, un nāsīs dzēla ar smaržzālēm piesātinātie dūmi. Viņš atcerējās, ko bija teicis Rons, un nolēma izlikties.

—   Ē… — Harijs sāka, — te ir tumšs apveids… mm…

—   Ko tas atgādina? — profesore Trilonija čukstus mudināja turpināt. — Padomā labi…

Pēc mirkli ilgām pārdomām Harijam prātā iešāvās Svītknābis.

lits atgādina zirgērgli, — zēns pārliecināti sacīja. I ašam? — nočukstēja profesore Trilonija, kaut ko aši pierakstīdama uz pergamenta, kas stāvēja viņai uz ceļiem. — Manu zēn, iespējams, tu redzi, kā beigsies nabaga Hagrida nepatikšanas ar Burvestību ministriju! Ieskaties ciešāk… vai zirgērglim… ir galva?

—   Ir gan, — Harijs bija zirgā.

—    Vai esi pārliecināts? — profesore Trilonija aizrautīgi jautāja. — Vai, mīļais, esi droši pārliecināts? Vai varbūt tu redzi kaut ko lokāmies pa zemi? Un kā ar siluetu, kas pacēlis virs galvas cirvi?

—   Nē, to es neredzu! — Harijs atbildēja, juzdams, ka viņam tūlīt kļūs slikti.

—   Asinis neredzi? Raudošo Hagridu neredzi?

—   Nē! — Harijs palika pie sava, vairāk par visu pasaulē kārodams tikt laukā no šīs telpas un smacējošā karstuma. — Ar zirgērgli viss ir kārtībā, tas… tas aizlido…

Profesore Trilonija nopūtās.

—   Nu, ko, mīļo zēn, lai nu paliek… esmu gan mazliet vīlusies… taču esmu pārliecināta, ka tu centies no sirds.

Harijs atvieglots piecēlās, paņēma savu somu un pagriezās, lai dotos projām, taču tajā brīdī viņš aiz muguras izdzirdēja skaļu, griezīgu balsi.

—   Tas notiks šonakt.

Harijs apmetās apkārt. Profesore Trilonija sastingusi sēdēja savā atzveltnes krēslā, viņas acis, šķiet, neko neredzēja un mute bija pavērusies.

—   K-ko, lūdzu, jūs teicāt? — jautāja Harijs.

Taču profesore Trilonija nelikās dzirdam zēna vārdus. Viņas acu āboli pagriezās, atklājot baltumus. Harijs panikā stāvēja uz vietas. Izskatījās, ka profesorei tūlīt sāksies kaut kāda lēkme. Viņš vilcinājās, prātodams, vai nevajadzētu skriet pēc palīdzības uz

slimnīcu — bet tad profesore Trilonija ierunājās atkal, un atkal tajā pašā griezīgajā balsī, kas nepavisam nelīdzinājās viņas pašas maigajai žūžošanai:

—   Tumsas pavēlnieks, vientuļš un bez draugiem, savu līdzgaitnieku pamests, slēpjas tālā nostūrī. Viņa uzticamais kalps šos divpadsmit gadus pavadījis, sakalts ķēdēs. Šonakt, pirms pusnakts, kalps saraus savas važas un dosies ceļā, lai uzmeklētu savu kungu. Ar kalpa palīdzību Tumsas pavēlnieks atkal celsies, varenāks un briesmīgāks nekā iepriekš. Šonakt… pirms pusnakts… kalps… dosies ceļā… lai uzmeklētu… savu kungu…

Profesores Trilonijas galva saļima uz krūtīm. Viņa it kā ierūcās. Tad pēkšņi viņa atguva samaņu un strauji pacēla galvu.

—   Atvaino, mīļo zēn, — viņa sapņaini teica. — Diena ir tik karsta, tu jau saproti… es laikam uz mirklīti aizsnaudos…

Harijs vēl arvien stāvēja sastindzis un apstulbis skatījās uz pasniedzēju.

—   Vai, mīļais, kas noticis?

—  Jūs… jūs tikko teicāt man, ka… ka Tumsas pavēlnieks atkal celšoties… ka viņa kalps dodoties ceļā, lai uzmeklētu viņu…

Profesore Trilonija nu izskatījās pagalam apmulsusi.

—   Tumsas pavēlnieks? Vārdā Nenosaucamais? Mīļo puisēn, ar tādām lietām gan nejoko… celšoties, kas to būtu domājis…

—   Bet jūs pati tā teicāt! Jūs teicāt, ka Tumsas pavēlnieks…

—   Domāju, ka arī tu, mīļais, biji piemidzis! — profesore Trilonija pārtrauca zēnu. — Es noteikti nepareģotu neko tik mazticamu!

Harijs nokāpa lejā pa trepītēm un vītņu kāpnēm, prātodams, vai tik viņš nebija kļuvis par liecinieku tam, ka profesore Trilonija izsaka īstu pareģojumu? Vai varbūt tā bija profesores izspēlēta etīde par īpaši iespaidīgu eksāmena noslēgumu?

Pēc piecām minūtēm viņš skrēja garām drošības troļļiem, kas apsargāja ieeju Grifidora tornī. Profesores Trilonijas vārdi vēl arvien atbalsojās zēnam galvā. Ne viens vien skolnieks pagāja viņam garām pretējā virzienā — visi smējās un jokoja, dodamies ārā no skolas, lai baudītu ilgi gaidīto brīvību. Kad viņš nonāca līdz portreta ieejai un iegāja koptelpā, plašā telpa izrādījās gandrīz tukša. Tiesa, vienā stūrī Harijs ieraudzīja sēžam Ronu un Hermioni.

—    Profesore Trilonija, — Harijs elsodams iesāka, — tikko man pavēstīja…

Taču, ieraudzījis izteiksmi draugu sejās, zēns aprāvās.

—   Švītknābis zaudējis, — tikko dzirdamā balsī novilka Rons. — Hagrids tikko atsūtīja šo te.

Šoreiz Hagrida zīmīte bija sausa, uz tās nebija asaru traipu, taču izskatījās, ka rakstot milža roka briesmīgi drebējusi, jo vārdus tik tikko varēja salasīt.

Pārsūdzība zaudēta. Viņu nonāvēs, kad rietēs saule. Jūs neko nevarat līdzēt. Nenāciet pie manis. Negribu, lai jūs to redzētu.

Hagrids

—   Mums jātiek pie viņa, — tūlīt iesaucās Harijs. — Viņš sajuks prātā, sēdēdams viens pats un gaidīdams bendi!

—   Neaizmirsti — sodu izpildīs, kad rietēs saule, — iebilda Rons, aizmiglotām acīm skatīdamies ārā pa logu. — Mums nejaus… īpaši tev, Harij…

Harijs saķēra galvu rokās un sāka domāt, ko lai dara.

—  Ja mums būtu Paslēpnis…

—   Kur tas atrodas? — jautāja Hermione.

Harijs izstāstīja, ka atstājis to ejā pie vienaces raganas.

—   …ja Strups vēlreiz pamanīs mani tur tuvumā, es neizkulšos no nepatikšanām, — Harijs pabeidza.

—  Tas tiesa, — celdamās kājās, piekrita Hermione. —Ja viņš pamanīs tevi… kā iespējams atvērt raganas kupri?

—   Pa… pa to jāuzsit ar zizli un jāsaka "Pavēroti", — paskaidroja Harijs. — Tu taču…

Bet Hermione negaidīja, līdz zēns pabeigs teikumu. Viņa pārsoļoja pāri istabai, atgrūda vaļā Resnās kundzes portretu un pagaisa skatam.

—  Viņa taču neaizgāja pakaļ Paslēpnim? — blenzdams nopakaļ meitenei, jautāja Rons.

lomēr viņa gāja tieši uz turieni. Hermione atgriezās pēc stundas ceturkšņa, paslēpusi sudraboto Paslēpni zem skolas drēbēm.

—   Hermione, kas tev beidzamā laikā lēcies? — apstulbis brīnījās Rons. — Vispirms tu sadod pa kaklu Malfojam, tad brauc augumā profesorei Trilonijai…

Šķiet, Hermiones ausīm tas izskanēja kā kompliments.

* * *

Kopā ar pārējiem viņi devās lejā uz vakariņām, taču pēc tām atpakaļ uz Grifidora torni vairs negāja. Harijs bija noglabājis Paslēpni zem drānām. Lai citi nepamanītu izcilni uz vēdera, viņš visu laiku turēja tam pāri sadotas rokas. No ieejas zāles viņi iespruka tukšā kambarī un tad klausīdamies nogaidīja, līdz zālē neviena vairs nebija. Viņi dzirdēja, kā pāri akmens plāksnēm aizsteidzas pēdējie pāris cilvēki. Tad noklaudzēja durvis. Hermione pabāza galvu pa durvju spraugu.

—  Tā, — viņa nočukstēja, — neviena vairs nav… lienam zem Paslēpņa…

Viņi gāja, cieši piespiedušies cits pie cita, lai tikai viņus kāds nepamanītu. Uz pirkstgaliem viņi šķērsoja ieejas zāli, tad pa akmens kāpnēm noLīpa lejā zālienā. Saule pamazām grima aiz Aizliegtā meža, pieskardamās koku tumšajām galotnēm.

Draugi nonāca līdz Hagrida namiņam un pieklauvēja. Pagāja labs mirklītis, līdz viņš atvēra durvis. Tad trīcošais un bālais milzis samulsis palūkojās visapkārt, lūkodams, kur gan varētu būt viesis.

—   Tie esam mēs, — Harijs nošņācās. — Mums pāri ir Paslēpnis. Ielaid mūs pie sevis, lai varam novilkt to!

—  Jums nevajadzēja nākt! — Hagrids čukstus atbildēja, taču vienlaikus pakāpās atpakaļ, lai draugi varētu pārkāpt pār slieksni. Hagrids aši aizvēra durvis, un Harijs norāva Paslēpni.

Hagrids neraudāja, viņš ari nemetās bērniem ap kaklu. Viņš izskatījās pēc cilvēka, kurš nezina nedz to, kur atrodas, nedz ari to, kas viņam tagad jādara. Šī bezpalīdzība likās briesmīgāka par asarām.

—    Grib kādu tēju? — milzis vaicāja. Kad viņš sniedzās pēc kadiņa, varēja manīt, kā viņam dreb rokas.

—  Kur, Hagrid, ir Švītknābis? — minstinoties pavaicāja Hermione.

—    Es… es izved viņu ārā, — Hagrids noteica un, liedams krūzē pienu, nolēja visu galdu. — Es viņu piesēj ķirbju lauciņā. Nospried, ka viņam der paskatīts uz kokiem un… un ieelpot svaigu gaisu… pirms…

Hagrida roka drebēja dk stipri, ka piena krūze izslīdēja no plaukstas un sašķīda uz grīdas.

—   Ļauj, Hagrid, to izdarīt man, — žigli iejaucās Hermione, piesteigdamās pie kļūmes vietas un sākdama lasīt lauskas.

—   Skapī ir vēl viena, — Hagrids bilda, apsēdās un noslaucīja pieri piedurknē. Harijs paskatījās uz Ronu. Rona skatiens pauda bezspēcīgu apjukumu.

—   Vai ir kaut kas, kā varam tev, Hagrid, palīdzēt? — apņēmīgi vaicāja Harijs, apsēzdamies līdzās milzim. — Dumidors…

—   Viņš jau mēģināja, — Hagrids teica. — Viņam nav dot pilnvara apstrīdēt komitejas lēmumu. Es pateic, ka Švītknābis ir zirgērglis uz goda, tak viņi baids… jūs jau zin, kāds ir Lūcijs Malfojs… domāj, šiem ir draudēts… turklāt bende, Maknērs, ir vecs Malfoja draudziņš… un tas viss būs žigli galā… turklāt es būš līdzās…

Hagrids norija kaklā kāpjošo kamolu. Viņa acis šaudījās pa būdu, it kā viņš mēģinātu ieraudzīt kādu cerību vai vismaz mierinājuma stariņu.

—   Dumidors arī solīj atnākt, kad… kad būs pienācs laiks. Atrakstīj man šorīt. Sak, gribot būt… būt kopā ar mani. Dižens vīrs tas Dumidors…

Hermione, kura Hagrida skapī meklēja otru piena krūzi, klusi iešņukstējās, taču ātri apspieda elsas. Pūlēdamās novaldīt asaras, viņa izslējās stāvus ar otru krūzi rokās.

—   Mēs paliksim kopā ar tevi, Hagrid, — viņa sacīja, taču Hagrids papurināja pinkaino galvu.

—  Jums jāiet atpakaļ uz pili. Es jau teic, es negrib, lai jūs to redzēt. Turklāt jūs nemaz nedrīkstēj te būt… ja Fadžs un Dumidors noķers jūs te bez atļaujas, jūs iedzīvosies kārtīgās nepatikšanās.

Tagad pāri Hermiones sejai plūda klusas asaras, taču viņa tās rūpīgi slēpa no Hagrida, sparīgi gatavodama tēju. Pacēlusi piena pudeli, lai pielietu krūzi, viņa pēkšņi iespiedzās.

—   Ron! Es… es nespēju noticēt savām acīm… te ir Kaškis\

Rons apstulbis skatījās uz Hermioni.

—   Par ko tu runā?

Hermione aiznesa piena krūzi pie galda un apgāza to. Ar izmisīgu pīkstienu un varenu kārpīšanos, lai tiktu atpakaļ krūzē, žurka Kašķis izslīdēja uz galda.

—   Kašķi! — neizpratnē novilka Rons. — Kašķi, ko tu te dari?

Zēns paķēra žurku, kas nepārstāja spirināties un pacēla tuvāk

gaismai. Kašķis izskatījās briesmīgi. Viņš bija kārnāks nekā jebkad iepriekš, lieli kažoka laukumi bija zaudējuši spalvu, un tajos spīdēja āda. Žurka locījās Rona plaukstās, it kā izmisīgi censtos tikt vaļā no saimnieka tvēriena.

—   Viss ir labi, Kašķi! — teica Rons. — Kaķu tuvumā nav! Neviens tev nedarīs pāri!

Paskatījies ārā pa logu, Hagrids pēkšņi piecēlās. Viņa parasti piesārtusī seja nobālēja kā pergaments.

—   Viņi nāk šurp…

Harijs, Rons un Hermione apmetās uz loga pusi. Tālumā lejup pa pils kāpnēm kāpa cilvēku pulciņš. Priekšgalā, sudrabainajai bārdai mirdzot rietošās saules staros, gāja Albuss Dumidors. Līdzās direktoram dpināja Kornēlijs Fadžs. Aiz viņiem nāca vārgais komitejas pārstāvis un bende Maknērs.

—  Jums jāiet, — Hagrids sacīja. Viņš drebēja pie visām miesām. — Viņi nedrīkst jūs šeit atrast… ejiet, ejiet…

Rons iebāza Kašķi kabatā, un Hermione paņēma Paslēpni.

—   Es jūs izlaidīš pa aizmugures durvīm, — Hagrids sacīja.

Viņi sekoja milzim uz dārza durvīm mājas pretējā pusē. Hariju pārņēma nerealitātes sajūta, kas vēl vairāk pastiprinājās, kad viņš pāris metru tālāk ieraudzīja pie koka Hagrida ķirbju lauciņā piesieto Svītknābi. Likās, zirgērglis nojauta ko nelāgu. Viņš grozīja galvu no vienas puses uz otru un nemierīgi kārpīja zemi.

—  Viss būs labi, Knābīt, — klusi sacīja Hagrids. — Viss labi…

Milzis pievērsās Harijam, Ronam un Hermionei. — Ejiet, —

viņš sacīja. — Ejiet nu.

Taču bērni nekustējās.

—   Hagrid, mēs nespējam…

—   Mēs viņiem izstāstīsim, kā patiesībā bija…

—   Viņi nedrīkst nogalināt Svītknābi…

—   Ejiet! — nu jau gandrīz nikni pavēlēja Hagrids. — Ir gana draņķīgi, lai vēl jūs visi iekultos ķezā!

Izvēles nebija. Hermione uzmeta Paslēpni pāri Harijam un Ronam, un tajā mirklī balsis skanēja jau no pašas mājas priekšas. Hagrids paskatījās uz vietu, kur tikko bija stāvējuši trīs bērni.

—    Kusts ātri, — viņš aizsmakušā balsī piekodināja. — Neklausās…

Pie durvīm klauvēja, un milzis ievilkās atpakaļ savā namiņā.

Lēnām, it kā šausmas viņus visus būtu iedzinušas apmātībā, Harijs, Rons un Hermione klusām apgāja apkārt Hagrida mājai. Kad viņi nonāca tās otrā pusē, pret skolu vērstās durvis spēji aizcirtās.

—    Lūdzu, pieliksim soli, — čukstus mudināja Hermione. — Es to neizturēšu, es to nepārcietīšu…

Viņi sāka kāpt augšup pa nogāzi uz pils pusi. Saule strauji grima aiz apvāršņa; debesis pāris minūtēs bija pieņēmušas tīru, violeti pelēku krāsu, bet rietumos varēja manīt rubīnsarkanu blāzmu.

Rons apstājās kā iemiets.

—   Ron, nu, lūdzu, — Hermione ierunājās.

Rons bija saliecies, pūlēdamies noturēt Kašķi kabatā, taču žurka, likās, bija zaudējusi prātu. Tā neprātīgi pīkstēja, rāvās projām, mēģināja izlocīties, pat iecirst zobus Ronam rokā.

—   Kašķi, tu, muļķa žurka, tas taču esmu es, Rons, — Rons šņāca.

Viņi dzirdēja, ka aiz muguras paveras durvis un atskan vīriešu balsis.

—   Ak, Ron, kustamies uz priekšu, viņi tūlīt ķersies pie lietas! — Hermione izdvesa.

—   Tūlīt… Kašķi, paliec reiz mierā…

Trijotne devās uz priekšu. Harijs, tāpat kā Hermione, centās nedzirdēt balsu murdoņu aiz muguras. Rons atkal apstājās.

—    Es nespēju viņu noturēt… Kašķi, aizveries, mūs tūlīt izdzirdēs…

Žurka pīkstēja kā traka, taču ar to bija par maz, lai apslāpētu skaņas, kas plūda šurp no Hagrida dārziņa. Atkal bija dzirdams neskaidrs vīriešu balsu jūklis, iestājās klusums, un tad, bez kāda brīdinājuma, atskanēja ne ar ko citu nesajaucams cirvja svilpiens un dobjš būkšķis.

Hermione nogrīļojās.

—   Viņi to izdarīja! — viņš čukstus sacīja Harijam. — Es nenespēju tam noticēt — viņi to izdarīja!

SEPTIŅPADSMITĀ NODAĻA KAĶIS ŽURKA UN SUNS

Acumirklīgais satricinājums izdzēsa Harija galvā jebkādas domas. Šausmu pārņemta, trijotne stāvēja zem Paslēpņa. Paši pēdējie saules stari meta asiņainu gaismu pāri zemei, kuru krustoja garas ēnas. Tad bērniem aiz muguras atskanēja mežonīga kaukšana.

—   Hagrids, — Harijs nomurmināja. Nedomādams, ko dara, viņš mēģināja pagriezties, taču Rons un Hermione sagrāba viņu aiz rokām.

—     Mēs nedrīkstam, — bāls kā krīts sacīja Rons. — Viņam klāsies vēl ļaunāk, ja nāks gaismā, ka mēs bijām apciemot viņu…

Hermione elpoja strauji un sekli.

—   Kā… viņi… to… spēja? — balsij aizlūstot, viņa jautāja. — Kā viņi to spēja?

—   Ejam, — beidzot teica Rons, un liekas, viņam klabēja zobi.

Viņi atsāka ceļu uz pils pusi. Bērni gāja lēnām, lai kāds pacēlies Paslēpņa stūris viņus neatklātu. Gaisma strauji dzisa. Kad viņi nonāca klajumā, visu apkārt apņēma tumsa.

—      Kašķi, rimsties, — Rons nošņāca, piespiezdams roku pie krūtīm. Žurka mētājās kā traka. Rons vēlreiz pēkšņi apstājās, pūlēdamies iestumt Kašķi dziļāk kabatā. — Kas tev, muļķa žurka, lēcies? Vai tu vari palikt mierā… AU! Viņš man iekoda!

—    Ron, klusāk! — satraukti nočukstēja Hermione. — Pēc mirkļa te parādīsies Fadžs…

—   Viņš… nekādi… nerimstas…

Likās, ka Kašķis ir šausmīgi pārbijies. Viņš spirinājās, cik spēka, pūlēdamies izrauties no Rona tvēriena.

—   Kas viņam noticis?

Taču tad Harijs pamanīja žurkas baiļu iemeslu — cieši pieplacis zemei un dzeltenajām acīm dīvāni spīdot tumsā, uz viņu pusi lavījās Blēžkājis. Vai runcis spēja viņus saskatīt, vai vienkārši sekoja Kašķa pīkstieniem, Harijs nezināja.

—  Blēžkājis! — Hermione novaidējās. — Nē, ej projām, Blēžkāji! Ej projām!

Taču kaķis arvien tuvojās.

—   Kašķi… NĒ!

Bija jau par vēlu — žurka izslīdēja starp Rona pirkstiem, atsitās pret zemi un metās projām. Blēžkājis uzreiz metās pakaļ Kašķim, un, pirms Harijam vai Hermionei izdevās viņu aizkavēt, Rons bija nosviedis Paslēpni un nozudis tumsā.

—   Ron! — Hermione iekunkstējās.

Hermione un Harijs saskatījās, tad metās pakaļ draugam. Zem Paslēpņa īsti paskriet nebija iespējams, tāpēc draugi to nometa no pleciem, un, kamēr viņi skrēja pakaļ Ronam, tas plīvoja aiz viņiem kā karogs. Viņi dzirdēja, kā tālāk uz priekšu rīb Rona soļi; viņš kliedza uz Blēžkāji.

—   Atstājies no viņa… atstājies… Kašķi, nāc šurp…

Atskanēja skaļš būkšķis.

—   Noķēru gan! Atšujies, smirdīgais runci…

Harijs un Hermione gandrīz pārkrita pāri Ronam. Viņiem izdevās nobremzēt kādu sprīdi pirms drauga, kurš gulēja garšļaukus zemē. Kašķis, cik varēja spriest, bija iebāzts atpakaļ kabatā, un Rons turēja abas rokas cieši uz drebošā kamola.

—   Ron… nāc šurp… atpakaļ zem Paslēpņa… — Hermione elsojot aicināja. — Dumidors… ministrs… kuru katru mirkli viņi nāks atpakaļ…

Taču, pirms viņi paguva paslēpties, pat vēl pirms viņi paguva atvilkt elpu, atskanēja milzīgu ķepu aulēkšu troksnis. Uz viņu pusi no tumsas kaut kas drāzās — tas bija milzīgs, piķa melns suns ar gaišām acīm.

Harijs mēģināja satvert zizli, taču bija jau par vēlu — suns metās uz priekšu un tā priekšķepas trāpīja zēnam pa krūtīm. Harijs atmuguriski pakrita, viņam pāri pārvēlās melnu spalvu murskulis. Viņš sajuta suņa karsto elpu, ieraudzīja nezvēra milzīgos ilkņus…

Taču suns bija pārrēķinājies, lēciena inerce neļāva tam apstāties. Tas novēlās no Harija. Apstulbināts, juzdamies tā, it kā viņam būtu salauzta puse ribu, Harijs mēģināja piecelties. Viņš dzirdēja ņurdēšanu — suns apstājās un gatavojās vēl vienam uzbrukumam.

Rons bija pielēcis kājās. Kad suns atkal metās uz priekšu, draugs pagrūda Hariju sāņus. Suņa žokļi satvēra Rona pastiepto roku. Harijs metās nezvēram virsū un sagrāba krietnu sauju suņa spalvas, taču, neskatoties uz to, suns vilka Ronu projām tik viegli, it kā zēns būtu lupatu lelle…

Tad pēkšņi kaut kas stipri iezvēla Harijam pa seju, un viņš atkal pakrita. Viņš dzirdēja, ka arī Hermione sāpēs iekliedzas un pakrīt. Harijs sataustīja zizli, vienlaikus pūlēdamies noslaucīt no pieres asinis, kas plūda acīs…

—   Spīžo! — viņš nočukstēja.

Zižļa mestās gaismas lokā parādījās milzīga koka stumbrs. Dzīšanās pakaļ Kašķim bija atvedusi viņus Vālējošā vītola pakājē, un burvju koka zari čīkstēdami locījās, it kā tos šūpotu pamatīgs vējš. Tie cirta gaisu, lai nelūgtie viesi netiktu tuvāk.

Bet pie paša stumbra atradās suns — viņš vilka Ronu turp, kur starp koka saknēm bija redzama krietna sprauga — Rons izmisīgi pretojās, taču viņa galva un ķermenis drīz vien nozuda…

—   Ron! — iesaucās Harijs, mēģinādams sekot draugam, taču tūlīt pretī draudīgi sitās pamatīgs zars, un Harijam nācās atkāpties.

Tagad varēja redzēt tikai vienu Rona kāju — to viņš bija pamanījies aizāķēt aiz kādas saknes, lai neļautu sunim ievilkt viņu pazemē pavisam. Taču tad atskanēja briesmīgs krakšķis — kāja lūza, un nākamajā mirklī pazuda skatienam.

—  Harij… mums jāsteidzas pēc palīgiem… — Hermione iesaucās. Arī meitenei plūda asinis — Vālējošais vītols bija trāpījis viņai pa plecu.

—   Nē! Tas radījums ir gana liels, lai apēstu viņu, mums nav laika…

—   Mēs netiksim cauri bez palīgiem…

Vēl viens zars mēģināja uzbrukt bērniem, sažņaudzis sīkākos žagariņus kā pirkstus dūrē.

—  Ja suns tika cauri, arī mums jātiek, — Harijs elsojot bilda, šaudamies te uz vienu pusi, te uz otru un cenzdamies atrast ceļu cauri nežēlīgi sitošajiem zariem. Taču viņš nespēja tikt tuvāk koka saknēm, izvairoties no zonas, kur krita koka sitieni.

—    Ak, palīdziet, palīdziet, — Hermione izmisīgi čukstēja, nemierīgi lēkādama uz vietas, — lūdzu…

Tad uz priekšu metās Blēžkājis. Viņš kā čūska izlocījās starp negantajiem zariem un uzlika priekšķepas uz kāda puna koka stumbrā.

Pēkšņi likās, it kā koks būtu pārvērties marmora skulptūrā. Tas vairs nekustējās. Turklāt nešūpojās pat mazākā lapiņa.

—   Blēžkāji! — Hermione nepārliecināti nočukstēja. Tad viņa sāpīgi cieši sagrāba Harija roku. — Kā viņš zināja?…

—  Viņš ir draugos ar to suni, — Harijs drūmi novilka. — Esmu viņus redzējis kopā. Ejam… un neizlaid zizli no rokām…

Pāris mirkļu vēlāk viņi jau stāvēja pie koka saknēm, taču, pirms viņi nonāca pie spraugas, kas pavērās starp saknēm, Blēžkājis novicināja savu pudeles slauķim līdzīgo asti un nozuda zem zemes. Harijs metās alā pirmais. Ar galvu pa priekšu viņš sāka rāpties uz priekšu, bet tad pa slīpu, zemēm klātu nogāzi viņš ieslīdēja ļoti zemā ejā. Blēžkājis atradās gabaliņu tālāk, un runča acis zibēja Harija zižļa mestajā gaismā. Vēl pēc kāda mirkļa līdzās zēnam parādījās arī Hermione.

—   Kur ir Rons? — viņa pārbijusies nočukstēja.

—  Kaut kur tur, — atbildēja Harijs un, saliecis muguru, devās pakaļ Blēžkājim.

—  Kur šī eja iziet virs zemes? — smagi elsodama, aiz muguras jautāja Hermione.

—  Nezinu… šī eja bija atzīmēta Laupītāja kartē, taču Freds un Džordžs apgalvoja, ka neviens tajā nekad neesot iekļuvis. Eja šķērso kartes malu, taču, spriežot pēc visa, tā beidzas kaut kur Cūkmiestiņā…

Pārliekušies gandrīz uz pusēm, viņi kustējās, cik ātri vien spēja. Priekšā te parādījās, te nozuda Blēžkāja aste. Ala līkumoja arvien uz priekšu. Cik varēja spriest, tā bija vismaz tikpat gara kā eja, kas veda uz Medusdūrēm. Harijam galvā bija tikai viena doma — Rons milzīgā suņa varā… Harijs rāvās uz priekšu četrrāpus, bieži un sāpīgi vilkdams plaušās gaisu…

Eja sāka virzīties uz augšu. Parādījās vēl viens līkums, un Blēžkājis pazuda. Toties Harijs ieraudzīja, kā no maza cauruma augstāk krīt ne pārāk spoža, tomēr gaisma.

Harijs un Hermione apstājās, pūlēdamies atgūt elpu, tad, jau uzmanīgāk, turpināja virzīties uz priekšu. Abi pacēla zižļus, lai laikus pamanītu iespējamās briesmas.

Eja izveda viņus ļoti nekārtīgā, putekļainā istabā. No sienām nokarājās atlupušu tapešu strēmeles, grīdu no vienas vietas klāja traipi, visas mēbeles bija salauztas — likās, kāds tās sadauzījis ar smagu priekšmetu. Visi logi bija aizsisti ar dēļiem.

Harijs paskatījās uz Hermioni. Kaut arī varēja redzēt, ka meitene ir pārbijusies, viņa pamāja ar galvu.

Harijs izrausās no alas un sāka pētīt telpu. Istabā neviena nebija, taču durvis, kas veda pa labi, bija vaļā. Tās veda uz krēslainu gaiteni. Hermione pēkšņi vēlreiz pieķērās Harijam pie rokas. Viņas plati ieplestās acis šaudījās no viena aiznaglotā loga pie nākamā.

—   Harij, — viņa nočukstēja. — Man liekas, mēs atrodamies Bubuļu būdā.

Harijs aplaida skatienu visapkārt. Tad viņš ievēroja koka krēslu turpat līdzās. Tam bija nosistas vairākas pamatīgas šķēpeles un viena kāja bija nolauzta pavisam.

—   Spoki to nespēj, — viņš lēnām sacīja.

Tajā brīdī augšstāvā kaut kas nočīkstēja. Tur kaut kas kustējās. Abi paskatījās uz griestiem. Hermiones tvēriens nu bija tik ciešs, ka Harijam sāka tirpt pirksti. Viņš paskatījās uz draudzeni. Viņa vēlreiz pamāja ar galvu un adaida Harija roku.

Tik klusu, cik vien bija iespējams, viņi izlavījās gaitenī un sāka virzīties augšup pa laika zoba saēstajām kāpnēm. Visu klāja bieza putekļu kārta, taču uz grīdas varēja skaidri saskatīt platu sliedi — augšā pa trepēm vēl nesen bija vilkts kaut kas smags.

Viņi sasniedza tumšu kāpņu laukumiņu otrajā stāvā.

. — Tumšo! — abi reizē nočukstēja, un gaismiņas zižļu galā izdzisa. Pavērtas bija tikai vienas durvis. Zagdamies tuvāk ailai, viņi aiz tām izdzirdēja kustību. Atskanēja kluss vaids un tad — arī dobja, paskaļa murrāšana. Harijs vēl beidzamo reizi paskatījās uz Hermioni, un viņa vēl beidzamo reizi pamāja.

Turēdams zizli paceltu sev priekšā, Harijs atspēra durvis līdz kājai vaļā.

Uz lieliskas gultas ar putekļainiem aizkariem gulēja Blēžkājis. Ieraudzījis bērnus, viņš iemurrājās vēl skaļāk. Uz grīdas turpat līdzās atradās Rons. Zēns auklēja savainoto kāju, kas likās pagriezta dīvainā leņķī.

Harijs un Hermione metās pie drauga.

—   Ron, kā tu jūties?

—   Kur ir suns?

—   Tas nebija suns, — Rons ievaidējās un sāpēs sakoda zobus. — Harij, tās ir lamatas…

—   Ko?…

—   Viņš ir suns… viņš ir zvēromags…

Rons skatījās pāri Harija plecam. Harijs apsviedās otrādi. Puskrēslā stāvošais vīrietis pēkšņi aizcirta durvis.

Netīru, salipušu matu pinkas nokarājās līdz svešinieka elkoņiem. Ja dziļajos, tumšajos acu dobumos negailētu acis, viņu varētu noturēt par līķi. Bālā āda bija tik cieši nostiepusies pāri kauliem, ka seja drīzāk atgādināja ģindeņa galvaskausu. Dzeltenie zobi bija atiezti smīnā. Tur stāvēja Siriuss Bleks.

—    Tukšrokdžimpiņ! — Bleks nogārdza, pievērsis ienācējiem Rona zizli.

Harija un Hermiones zižļi izšļuka viņiem no rokas, pacēlās gaisā un aizlidoja pie Bleķa. Tad Bleks paspēra soli tuvāk. Viņa acis bija piekaltas Harijam.

—   Es cerēju, ka tu nāksi palīgā savam draugam, — aizsmakušā balsī noteica burvis. Viņa balss skanēja tā, it kā viņš būtu sen atradis to izmantot. — Ja es būtu nokļuvis nelaimē, tavs tēvs rīkotos tieši tāpat. Neskriedams pēc skolotāja, tu rīkojies drosmīgi. Esmu tev pateicību parādā… tagad viss atrisināsies daudz vienkāršāk…

Nievājošā piezīme par tēvu atkal un atkal atbalsojās Harijam ausīs, it kā Bleks to būtu izkliedzis no visa spēka. Harija krūtis plosīja verdošs naids, neatstādams vietu bailēm. Pirmo reizi dzīvē viņš vēlējās, kaut viņam rokā būtu zizlis — un nevis, lai aizstāvētos, bet, lai uzbruktu… lai nogalinātu. īsti neaptverdams, ko pats dara, viņš rāvās uz priekšu, taču tajā pašā mirklī viņu sagrāba divi roku pāri un noturēja uz vietas. — Nē, Harij! — baiļu pārakmeņota, Hermione čukstus izdvesa. Rons turpretī vērsās pie Bleķa.

—Ja tu vēlies nogalināt Hariju, tev nāksies nogalināt arī mūs abus! — viņš nikni sacīja, kaut arī piepūle, ko prasīja piesliešanās stāvus, bija laupījusi viņa vaigiem pēdējās sārtuma paliekas, un runādams viņš viegli zvārojās.

Bleķa acīs uzdzirkstīja uguntiņas.

—   Apgulies, — viņš klusi pavēlēja Ronam. — Tu vēl vairāk savainosi savu kāju.

—   Vai dzirdēji, ko es teicu? — Rons vārgi pieprasīja, turēdamies pie Harija, lai spētu noturēties kājās. — Tev nāksies nogalināt mūs visus trīs!

—   Šonakt mirs tikai viens, — Bleks sacīja, un smīns viņa sejā papletās vēl platāks.

—  Kāpēc tad tā? — Harijs nospļāvās, pūlēdamies izrauties no Rona un Hermiones tvēriena. — Iepriekšējā reizē tas tev neko daudz nerūpēja, ko? Lai piebeigtu Sīkaudzi, tu mierīgi nolaidi no kātiem arī kādu ducīti vientiešu… Kas tev lēcies, vai Azkabanā neesi kļuvis mīkstsirdīgs?

—   Harij! — Hermione iešņukstējās. — Pievaldi mēli!

—   VIŅŠ NOGALINĀJA MANU MAMMU UN TĒTI! — Harijs iekliedzās un, likdams lietā visus spēkus, izrāvās no Hermiones un Rona rokām, lai mestos uz priekšu…

Viņš bija aizmirsis visu par burvestībām… viņš bija aizmirsis par savu mazo, smalko augumu, par to, ka viņam bija tikai trīspadsmit gadu, par to, ka Bleks bija liela auguma pieaudzis vīrietis. Harijs zināja tikai vienu — viņš vēlējās nodarīt Blekam sāpes, pēc iespējas vairāk sāpju, un zēnam bija vienalga, cik sāpju viņam tiks nodarīts pretī…

Bleks nepaguva laikus pacelt zižļus, iespējams, tāpēc, ka negaidīja no Harija tādu muļķību. Viena no Harija rokām sagrāba Bleķa izdēdējušo roku un pasita sāņus zižļu galus. Harija otra roka, sažņaugta dūrē, triecās pret Bleķa vaigu, un viņi abi krizdami ietriecās sienā…

Hermione spiedza, Rons kaut ko kliedza. Telpas puskrēslu pāršķēla acis žilbinošs zibsnis — no zižļiem, ko Bleks vēl arvien turēja rokā, izšāvās dzirksteļu strūklas, kas tikai par pāris pirkstu tiesu netrāpīja Harijam sejā. Harijs juta, ka kaulainā roka mēģina izraudes no viņa tvēriena, tāpēc sažņaudza pirkstus vēl ciešāk, ar otru roku mēģinādams sist, sist, sist, kur vien varēja trāpīt.

Taču tad Bleķa brīvā roka satvēra Harija kaklu…

—   Nē, — viņš nošņācās. — Es esmu gaidījis pārāk ilgi…

Pirksti sažņaudzās ciešāk, Harijam sāka trūkt elpas, arī brilles

bija noslīdējušas no deguna.

Tad viņš ievēroja, ka nez no kurienes gaisā nozib Hermiones kāja. Bleks ievaidējās un atlaida Harija kaklu. Rons savukārt metās virsū Bleķa rokai, kas turēja zižļus, un Harijs dzirdēja, kā tie noklaudz uz grīdas…

Viņš izpiņķējās no ķermeņu gūzmas un, ieraudzījis savu zizli ripojam projām pa grīdu, metās tam pakaļ, taču…

—   AU!

Cīkstiņā bija iesaistījies ari Blēžkājis, ielaizdams abu priekšķepu nagus dziļi Harija rokā. Harijs nopurināja runci, taču tagad dzīvnieks metās pakaļ Harija zizlirn…

—  NEUZDRĪKSTIES! — iebļāvās Harijs, mēģinādams iespert kaķim. Pēdējā brīdī Blēžkājis šņākdams palēca sāņus. Zēns paķēra savu zizli un pagriezās…

—   Paejiet malā! — viņš uzsauca Ronam un Hermionei.

Draugiem divreiz nebija jāsaka. Hermione, pūlēdamās atgūt

elpu un nelikdamās zinis par asiņojošo lūpu, parāpoja sāņus, pa ceļam paceldama savu un Rona zizli. Rons pielīda pie gultas un elsodams atkrita pret tās malu. Tagad viņa bālā seja bija ieguvusi zaļganu nokrāsu, bet abas rokas turēja lauzto kāju.

Bleks gulēja pie pašas sienas. Viņa izdēdējušās krūtis strauji cilājās, un viņš vēroja, kā Harijs, pievērsis zizli pretinieka sirdij, lēnām virzās uz viņa pusi.

—    Vai tu, Harij, taisies nogalināt mani? — Bleks nočukstēja.

Harijs apstājās līdzās Blekam un paskatījās lejup, vēl arvien nomērķējis zizli uz zemē gulošā krūtīm. Pie Bleķa kreisās acs tumsa melns zilums un no deguna plūda asinis.

—   Tu nogalināji manus vecākus, — Harijs sacīja, pats viegli drebēdams, taču zizli turēdams stingri rokā.

Bleks pievērsa zēnam dziļi iekritušās acis.

—   To es nevaru noliegt, — Bleks ļoti klusu noteica. — Taču, ja tu zinātu, kā viss notika…

—    Kā viss notika? — Harijs atkārtoja. Ausīs zēnam dobji zvanīja. — Tu pārdevi viņus Voldemortam — un neko citu es nevēlos zināt!

—   Tev jāuzklausa mani, — Bleks sacīja, un tagad viņa balsī ieskanējās lūgums. — Tu nožēlosi, ja neuzklausīsi… tu visu nesaproti…

—   Es saprotu visu, turklāt labāk, nekā tu spēj iedomāties, — Harijs teica, balsij drebot vēl stiprāk. — Tu nekad neesi dzirdējis viņas kliedzienus, ko? Kā mana mamma… mēģina aizkavēt Voldemortu, lai viņš nenogalinātu mani… un tas viss tevis dēļ… pateicoties tev…

Pirms kāds no viņiem paguva bilst kaut vārdu, kaut kas ruds pašāvās garām Harijam. Blēžkājis uzlēca Blekam uz krūtīm un apgūlās tieši pāri Bleķa sirdij. Bleks piemiedza acis un paskatījās uz runci.

—   Paej malā, — nomurmināja Bleks, mēģinādams nostumt Blēžkāji no sevis.

Taču Blēžkājis ielaida nagus Bleķa drēbēs un nekustēja no vietas. Runcis pagrieza neglīto, saplacināto purnu pret Hariju un paskatījās uz zēnu ar lielajām, dzeltenajām acīm. Pie labi no Harija bezspēcīgi iešņukstējās Hermione.

Harijs nenolaida acu no Bleķa un Blēžkāja. Pirksti sažņaudzās ap zizli. Kas par to, ka viņam nāksies nogalināt arī kaķi? Runcis bija sadziedājies ar Bleķu… un, ja tas bija gatavs mirt, lai Bleķu aizstāvētu, Harijam tur nebija nekādas daļas… ja arī Bleks mēģināja kaķi glābt, tas pierādīja vienīgi to, ka Blēžkājis viņam rūpēja vairāk nekā savulaik bija rūpējuši Harija vecāki…

Harijs pacēla zizli. Bija pienācis laiks nokārtot parādus. Bija pienācis laiks atriebt māti un tēvu. Viņš nogalinās Bleķu. Viņa pienākums bija nogalināt Bleķu. Šī bija viņa iespēja…

Sekundes ritēja, bet Harijs vēl arvien kā sastindzis stāvēja ar paceltu zizli, un Bleks, kuram uz krūtīm sēdēja Blēžkājis, nenolaida no zēna acu. No gultas skanēja Rona saraustītā elpa. Hermioni nedzirdēja.

Un tad atskanēja jauns troksnis…

Zem grīdas varēja saklausīt neskaidrus soļus — lejā kāds bija.

— MĒS ESAM TE, AUGŠĀ! — pēkšņi iekliedzās Hermione. — MĒS ESAM AUGŠĀ… SĪRIUSS BLEKS… ĀTRĀK.'

Bleks pārsteigts sakustējās, gandrīz nogrūzdams Blēžkāji. Harijs krampjaini sažņaudza zizli… Tagad!… viņam galvā atskanēja balss… taču soļi dimdēja augšup pa kāpnēm, un Harijs vēl arvien vilcinājās.

Durvis atsprāga vaļā, nolija sarkanu dzirksteļu lietus, un, strauji pagriezies, Harijs ieraudzīja, kā istabā straujiem soļiem ienāk profesors Vilksons ar līķa bālu seju un zizli paceltā rokā. Profesors uzmeta acis Ronam, kurš gulēja uz grīdas, tad Hermionei, kas, savilkusies čokurā, tupēja pie durvīm, tad skatiens pārslīdēja Harijam, kura zizlis vēl arvien bija draudīgi pievērsts

Blekam, un visbeidzot Vilksona skatiens apstājās pie paša Bleķa, kura sagumzītais un asiņojošais stāvs gulēja Harijam pie kājām.

—   Tukšrokdžiinpiņ! — Vilksons nokliedzās.

Harija zizlis vēlreiz izslīdēja zēnam no rokām, tāpat kā abi pārējie, kurus turēja Hermione. Vilksons izmanīgi noķēra visus trīs un tad ienāca dziļāk istabā, vērodams Bleķu, kura krūtis vēl arvien sargāja Blēžkājis.

Harijs stāvēja istabā, pēkšņi juzdamies pilnīgi iztukšots. Viņš nebija nonāvējis Bleķu. Viņam bija pietrūcis dūšas. Tagad Bleķu atkal nodos atprātotājiem.

Tad ierunājās Vilksons, turklāt ierunājās dīvainā balsī, balsī, kas pūlējās apvaldīt kādas slēptas emocijas. — Kur viņš ir, Sirius?

Harijs žigli paskatījās uz Vilksonu. Zēns nesaprata Vilksona vārdu nozīmi. Par ko Vilksons runāja? Harijs atkal pievērsās Blekam.

Bleķa sejā nevarēja nolasīt nekādas izjūtas. Vairākas sekundes Bleks vispār nekustējās. Tad viņš ļoti lēnām pacēla roku un norādīja tieši uz Ronu. Apjukušais Harijs paskatījās uz Ronu. Arī draugs izskatījās tikpat apjucis.

—    Bet tad jau… — Vilksons nomurmināja, lūkodamies uz Bleķu tik cieši, it kā mēģinātu nolasīt sarunbiedra domas, —… kāpēc viņš neatklāja sevi agrāk? Ja vien… — Vilksona acis pēkšņi iepletās, it kā viņš būtu sapratis kaut ko citu, kaut ko tādu, ko līdz šim nebija nojautis ne viņš pats, ne arī kāds cits, — ja vien vainīgs nebija viņš… ja vien tu nenodevi… neteicis man ne vārda?

Ļoti lēnām, nenolaizdams iekritušo acu skatienu no Vilksona sejas, Bleks pamāja.

—   Profesor Vilkson, — Harijs skaļi iejaucās, — kas te?…

Taču viņš nepabeidza jautājumu, jo tas, ko viņš ieraudzīja nākamajā mirklī, lika vārdiem iesprūst kaklā. Vilksons nolaida zizli. Un tad devās pāri istabai pie Bleķa, satvēra zemē gulošā roku, palīdzēja viņam piecelties (Blēžkājis nolēca uz grīdas) un apskāva Bleķu kā brāli.

Harijs juta, ka zeme zem kājām saļogās.

—     ES NESPĒJU NOTICĒT SA^M ACĪM! — Hermione iekliedzās.

Vilksons adaida Bleķu un pagriezās pret meiteni. Viņa bija piecēlusies kājās un tagad, šausmās ieplestām acīm, ar pirkstu rādīja uz Vdksonu: —Jūs… jūs…

—   Hermione…

—   … jūs un viņš!

—   Hermione, nomierinies!

—   Un es nevienam nebildu ne vārda! — Hermione spiedza.

—   Es slēpu to no pārējiem…

—   Hermione, lūdzu, uzklausi mani! — Vdksons pacēla balsi.

—   Es tev visu paskaidrošu…

Harijs juta, ka trīc pie visām miesām. Turklāt tās nebija vis bailes, bet gan jauns dusmu vilnis.

—   Es jums uzticējos, — viņš, nespēdams novaldīt balsi, sāka kliegt uz Vilksonu, — un visu šo laiku jūs bijāt viņa draugs!

—  Tev nav taisnība, — Vilksons sacīja. — Divpadsmit gadu es nebiju Siriusa draugs, taču tagad es atkal tāds esmu… ļaujiet man paskaidrot…

—   NĒ! — iespiedzās Hermione. — Harij, netici viņam, viņš palīdzēja Blekam iekļūt pilī, viņš arī grib, lai tu mirtu… tin viņš ir vilkatis!

Iestājās saspringts klusums. Visu skatieni tagad bija pievērsti Vilksonam, kurš, kaut gan mazliet nobālis, izskatījās visai mierīgs.

—   Šoreiz tu, Hermione, neesi tik precīza kā parasti, — profesors sacīja. — Diemžēl tikai viens no trijiem apgalvojumiem bija pareizs. Es neesmu palīdzējis Siriusam iekļūt pilī, un es nu nekādi nevēlos Harija nāvi… — Viņa sejai pārskrēja sāpīga grimase. — Taču es nenoliegšu to, ka esmu vilkatis.

Rons varonīgi mēģināja pieslieties kājās, taču ar sāpju smilkstu atkal saļima. Ar norūpējušos izteiksmi sejā Vilksons paspēra soli uz zēna pusi, taču Rons izdvesa: — Netuvojies man, vilkati!

Vilksons apstājās kā iemiets. Tad ar redzamu piepūli viņš pievērsās Hermionei un jautāja: — Kopš kura laika tu to zini?

—   Veselu mūžību, — Hermione čukstus atbildēja. — Kopš profesora Strupa uzdotā apcerējuma…

—   Viņš priecātos, to dzirdot, — bezkaislīgi atzīmēja Vilksons. — Viņš uzdeva apcerējumu, cerot, ka vismaz kāds sapratīs, kas ir manas slimošanas patiesais iemesls. Vai tu pārbaudīji mēness kalendāru un atklāji, ka es vienmēr sasirgstu pilnmēness laikā? Vai tu saprati, ka, ieraugot mani, bubulis pārvēršas par mēnesi?

—   Es zināju gan vienu, gan otru, — klusi noteica Hermione.

Vilksons izspieda īsus smieklus.

—   Tu, Hermione, esi gudrākā trīspadsmit gadu vecā ragana, ko man jelkad nācies sastapt.

—   Laikam neesmu vis, — Hermione čukstus sacīja. —Ja es būtu kaut nieciņu gudrāka, es būtu visiem izstāstījusi, kas jūs tāds esat!

—   Bet viņi to jau zina, — Vilksons teica. — Vismaz pasniedzēji noteikti.

—    Dumidors pieņēma jūs darbā, zinot, ka esat vilkatis? — Rons nespēja noticēt savām ausīm. — Vai viņš ir traks?

—   Līdzīgs viedoklis bija vairākiem citiem skolotājiem, — atzinās Vilksons. — Viņam nācās krietni papūlēties, lai pārliecinātu pāris no viņiem, ka man var uzticēties…

—    UN VIŅŠ KĻŪDĪJĀS! — Harijs kliedza. — JŪS VISU LAIKU PALĪDZĒJĀT VIŅAM! — Zēns norādīja uz Bleķu, kurš bija piegājis pie gultas un, paslēpis seju drebošā rokā, apsēdies uz tās malas. Blēžkājis uzlēca uz gultas un murrādams ieritinājās Blekam klēpī. Pievilkdams kāju, Rons palīda tālāk no abiem.

—   Es netiku palīdzējis Siriusam, — Vilksons sacīja. — Ja tu man dotu šādu iespēju, es visu izskaidrotu. Redzi…

Vilksons pameta Harijam viņa zizli, tad atdeva zižļus arī Ronam un Hermionei. Harijs apstulbis noķēra savējo.

—   Tā, — aizbāzis pats savu zizli aiz jostas, Vilksons turpināja. — Jūs esat apbruņod, mēs — ne. Varbūt tagad jūs varat mani uzklausīt?

Harijs nesaprata, ko tagad darīt? Vai tās bija jaunas lamatas?

—   Ja jūs viņam nepalīdzējāt, — zēns jautāja, pamezdams naidīgu skatienu uz Bleķa pusi, — kā jūs zinājāt, ka viņš atrodas šeit?

—   Karte, — Vilksons atbildēja. — Laupītāja karte. Es sēdēju savā kabinetā un vēroju to…

—   Vai tad jūs zināt, kā tā darbojas? — ar aizdomām vaicāja Harijs.

—  Protams, ka zinu, — nepacietīgi pamezdams ar roku, Vilksons sacīja. — Es palīdzēju to uzzīmēt. Es esmu Mēnestiņš — tā skolas laikā mani dēvēja draugi;

—  Jūs uzzīmējāt…

—   Svarīgākais ir tas, ka šovakar es to uzmanīgi vēroju, jo man ienāca prātā, ka tu, Rons un Hermione varētu mēģināt izlavīties no pils, lai pirms zirgērgļa sodīšanas apciemotu Hagridu. Un es nekļūdījos, vai ne?

Brīdi pa brīdim pievērsdams skatienu bērniem, profesors sāka soļot šurpu turpu pa istabu. Katru soli iezīmēja mazi putekļu mutulīši.

—   Iespējams, Harij, jums mugurā bija tava tēva vecais Paslēpnis…

—   Kā jūs zināt par Paslēpni?

—     Esmu neskaitāmas reizes redzējis, kā zem tā pazūd Džeimss… — atkal pastiprinādams vārdus ar nepacietīgu rokas žestu. — Redzi, būtiskākais ir tas, ka cilvēks, kuru sedz Paslēpnis, tomēr parādās uz Laupītāja kartes. Es redzēju, kā jūs šķērsojāt skolas pagalmu un iegājāt Hagrida namiņā. Pēc divdesmit minūtēm jūs devāties projām un sākāt virzīties uz pils pusi. Taču tagad kopā ar jums bija vēl kāds.

—   Ko? — Harijs brīnījās. — Nē, mēs bijām vieni!

—   Es nespēju noticēt pats savām acīm, — turpinādams soļot un nelikdamies ne zinis par Harija iebildi, sacīja Vilksons. — Es iedomājos, ka karte nedarbojas pareizi. Kā gan viņš varēja būt kopā ar jums?

—   Es jau teicu, mēs bijām vieni! — uzstāja Harijs.

—   Un tad es ieraudzīju vēl vienu punktiņu, kas strauji kustējās jūsu virzienā. Pie tā bija rakstīts "Siriuss Bleks"… es redzēju, kā šis punktiņš ietriecas jūsu pulciņā, es redzēju, kā tas ievelk divus no jums Vālējošajā vītolā…

—   Tikai vienu no mums! — dusmīgi iebilda Rons.

—   Nē, Ron, — Vilksons palika pie sava. — Divus no jums.

Profesors tagad bija apstājies un skatījās uz Ronu.

—  Kā tu domā, vai es varētu uzmest acis tavai žurkai? — Vilksons nosvērti lūdza.

—   Ko? — Rons brīnījās. — Kāds gan Kašķim ar visu to sakars?

—   Visai liels, — Vilksons atbildēja. — Lūdzu, parādi viņu man!

Rons vilcinājās, tad iebāza roku azotē. Izmisīgi cenzdamies izrauties, parādījās Kašķis. Lai žurka neaizbēgtu, Ronam nācās to saņemt aiz garās, plikās astes. Blēžkājis piecēlās no Bleķa klēpja un klusi iešņācās.

Vilksons piegāja tuvāk Ronam. Aizturētu elpu viņš cieši nopētīja Kašķi.

—   Ko tas nozīmē? — Rons atkal jautāja, pievirzīdams tuvāk roku, kas turēja žurku. — Kāds gan manai žurkai ar to visu sakars?

—   Tā nav žurka, — pēkšņi atskanēja Bleķa aizsmakusi balss.

—   Ko tu gribi teikt… protams, ka tā ir žurka…

—    Nē, viņš nav žurka, — klusi atzina Vilksons. — Viņš ir burvis.

—   Zvēromags, — piebilda Bleks, — kuru sauc Pīters Sīkaudzis.

ASTOŅPADSMITĀ NODAĻA MĒNESTIŅŠ TĀRPASTIS ĶEPAINIS UN ŽUBURS

P

agāja vairākas sekundes, līdz bērni pilnībā aptvēra šī apgalvojuma bezjēdzību. Tad Rons skaļi pateica Harija

domas.

—  Jūs abi esat zaudējuši prātu.

—   Smieklīgi! — vārgi novilka Hermione.

—   Pīters Sīkaudzis ir miris! — Harijs atgādināja. — Tu pats viņu nogalināja pirms divpadsmit gadiem!

Zēns pacēla pirkstu pret Bleķu, un izdēdējušā vīrieša seja noraustījās.

—   Es no visas sirds gribēju to izdarīt, — Bleks noņurdēja, atriezis dzeltenos zobus, — taču mazais Pīters izrādījās izveicīgāks par mani… taču šoreiz viņš vairs neizspruks!

Blēžkājis nolidoja uz grīdas, jo Bleks metās pēc Kašķa. Rons sāpēs iebļāvās, jo Bleks bija uzkritis uz viņa lauztās kājas.

—    Sirius, BEIDZ! — Vilksons metās uz priekšu un atrāva Bleķu no Rona. — PAGAIDI! Tu nedrīksti vienkārši viņu nogalināt… viņiem jāsaprot, kas notika… mums viss jāizskaidro…

—   Paskaidrosim pēc tam! — noņurdēja Bleks, mēģinādams izrauties no Vilksona tvēriena un ar brīvo roku vēl arvien pūlē-

damies tikt klāt Kašķim. Žurka kvieca kā aizkauts sivēns un, mēģinādama izglābties, skrāpēja Rona seju un kaklu.

—    Viņiem… ir… tiesības… zināt… itin… visu! — Vilksons elsodams noskaldīja, vēl arvien pūloties novaldīt Bleķu. — Rons vairākus gadus ir nodzīvojis kopā ar viņu! Un ir lietas, ko pat es nesaprotu! Turklāt neaizmirsti Hariju — tev Harijam jāizstāsta patiesība!

Bleks norima, taču neizlaida no acīm Kašķi, kuru tagad slēpa Rona sakostās, saskrāpētās un asiņojošās plaukstas.

—    Labi, — Bleks sacīja, paturēdams acīs žurku. — Stāsti viņiem visu, ko uzskati par vajadzīgu. Taču nevelc gammā, Remus. Es gribu beidzot izdarīt slepkavību, par kuru mani toreiz notiesāja…

—  Jūs abi esat aptaurēti, — drēbēdams pie visām miesām, sacīja Rons, paskatīdamies uz Hariju un Hermioni un cerēdams uz draugu atbalstu. — Gana esmu klausījies šīs blēņas. Es aizeju.

Zēns mēģināja nostāties uz veselās kājas, taču Vilksons vēlreiz izrāva savu zizli un pievērsa to Kašķim.

—  Tev, Ron, nāksies mani uzklausīt, — profesors klusi sacīja. — Tikai, kamēr klausies, turi Pīteru labi cieši.

—  TAS NAV PĪTERS, TAS IR KAŠĶIS! — Rons nobļāvās, pūlēdamies iebāzt žurku atpakaļ kabatā, taču Kašķis neļāvās. Rons sagrīļojās un zaudēja līdzsvaru, tāpēc Harijs noturēja draugu un palīdzēja viņam atlaisties uz gultas. Tad, nelikdamies zinis par Bleķu, Harijs vērsās pie Vilksona.

—   Daudzi liecinieki redzēja, kā mirst Sīkaudzis, — zēns atgādināja. — To redzēja vesela iela…

—   Viņi paši nesaprata, ko redz! — nikni sacīja Bleks, vēl arvien vērodams Kašķa plosīšanos Rona rokās.

—   Vsi uzskatīja, ka Siriuss nogalinājis Pīteru, — Vilksons teica, pamājot ar galvu. — Arī es domāju tāpat — līdz brīdim, kad šovakar ieraudzīja viņa vārdu uz kartes. Jo Laupītāja karte nemelo… Pīters ir dzīvs. Un Rons, Harij, tur viņu rokās.

Harijs paskatījās uz Ronu. Viņu skatieni sastapās, un zēni klusēdami vienojās — gan Bleks, gan Vilksons bija izkūkojuši prātu. Viņu stāsts likās pilnīgi bezjēdzīgs. Kā gan Kašķis varēja būt Pīters Sīkaudzis? Iespējams, Azkabanas iespaids uz Bleķu nebūt nebija dk mazs — bet kāpēc gan Vilksons viņam piebalsoja?

Tad, pūlēdamās apvaldīt trīsas balsī, ierunājās Hermione, likās, viņa mēģina racionāli pierādīt profesoram Vilksonam, ka viņš maldās.

—   Profesor Vilkson… Kašķis nevar būt Sīkaudzis… tas vienkārši nav iespējams, jums jāsaprot…

—   Kāpēc gan tas nav iespējams? — Vilksons mierīgi vaicāja, it kā viņi atrastos klasē un Hermione būtu pamanījusi kādu neatbilstību eksperimentā ar dūņpirksti.

—  Jo… jo, ja Pīters Sīkaudzis būtu zvēromags, kādam tas bija jāzina. Mēs mācījāmies par zvēromagiem pie profesores Maksūras. Un, kad es rakstīju mājasdarbu, es visu rūpīgi izpētīju — ministrija rūpīgi seko visām raganām un burvjiem, kuri spēj pārvērsties par dzīvniekiem. Ir īpašs reģistrs, kurā norādīts, par kādu dzīvnieku viņi pārvēršas, tur aprakstītas arī šī dzīvnieka īpašas pazīmes… es vēl sameklēju sarakstā profesores Maksūras vārdu. Šajā gadsimtā ir reģistrēti tikai sepdņi zvēromagi, un Sīkaudža vārda sarakstā noteikti nebija…

Harijs tik tikko paguva nobrīnīties par rūpību, ar kādu Hermione pildījusi uzdoto mājasdarbu, kad atskanēja Vilksona smiekli.

—   Šoreiz tev, Hermione, atkal taisnība! — viņš atzina. — Taču ministrija nezināja, ka Cūkkārpā savulaik mācījās trīs nekur nereģistrēti zvēromagi!

—   Ja tu, Remus, tiešām gribi izstāstīt viņiem visu, pasteidzies! — iejaucās Bleks, kurš vēl arvien rūpīgi vēroja katru

Kašķa izmisīgo kustību. — Es esmu gaidījis divpadsmit gadu, es netaisos gaidīt daudz ilgāk.

—   Labi… taču tev, Sirius, būs man jāpalīdz, — Vilksons teica, — es zinu tikai šī stāsta sākumu…

Vilksons aprāvās. Viņam aiz muguras atskanēja žēls metālisks troksnis. Guļamistabas durvis pašas no sevis atvērās. Visi pieci paskatījās uz durvīm. Tad Vilksons piegāja pie ailas un pārlaida skatienu kāpņu laukumiņam.

—   Tur neviena nav…

—   Šajā vietā spokojas! — Rons izdvesa.

—  Nespokojas gan! — Vilksons sacīja, vēl arvien apmulsis vērodams durvis. — Bubuļu būdā nekad nav spokojies… kliedzieni un kaucieni, par kuriem mēdz stāstīt ciema iedzīvotāji, ir mans darbs.

Profesors atglauda sirmojošos matus no pieres, mirkli padomāja un tad turpināja: — Ar to tad arī viss aizsākās — ar to, ka es kļuvu par vilkati. Tas nebūtu noticis, ja mani nebūtu sakoduši… un, ja es nebūtu bijis tik izaicinoši pārdrošs…

Viņš likās esam pie pilna prāta, tikai mazliet noguris. Rons taisījās pārtraukt profesoru, taču Hermione nošņāca: — Ššš! — Viņa ļoti uzmanīgi vēroja Vilksonu.

—   Mani sakoda, kad es vēl biju pavisam mazs zēns. Mani vecāki izmēģināja visus iespējamos līdzekļus, taču tajos laikos drošu zāļu pret vilkata kodienu vēl nebija. Mikstūru, ko man tagad gatavo profesors Strups, atklāja salīdzinoši nesen. Tās dēļ es vairs neesmu bīstams. Ja nedēļā pirms pilnmēness iestāšanās es to iedzeru, pārvēršanās laikā palieku pie pilna prāta… es ieslēdzos savā kabinetā un kā nevienam nekaitīgs vilks nogaidu, līdz mēness sāks dilt.

—   Pirms vilksērgas mikstūras atklāšanas, — turpināja Vilksons, — es reizi mēnesī pārvērtos par pilnasinīgu briesmoni. Likās neiespējami, ka es reiz varētu mācīties Cūkkārpā. Citu bērnu vecāki nepieļautu, ka viņu lolojumus varu apdraudēt tāds kā es.

—    Taču tad par skolas direktoru kļuva Dumidors, — Vilksons skaidroja, — un viņš parūpējās par mani. Viņš uzskatīja, ka, veicot zināmus drošības pasākumus, nebija iemesla man atteikt iespēju mācīties skolā… — Vilksons nopūtās un ieskatījās Harijam acīs. — Vai atceries, pirms vairākiem mēnešiem es tev teicu, ka Vālējošo vītolu iestādīja gadā, kad es uzsāku mācības Cūkkārpā. Patiesību sakot, to iestādīja tāpēc, ka mācības Cūkkārpā sāku es.

—   Manis dēļ, — Vilksons aplaida istabai drūmu skatienu, — gan uzcēla šo māju, gan izraka šurp vedošo eju. Reizi mēnesī mani slepus atgādāja no pils uz šejieni, lai es varētu pārvērsties par vilku. Pie ieejas alā iestādīja Vālējošo vītolu, lai laikā, kad es biju bīstams, šeit neiemaldītos kāds cits.

Harijs nesaprata, kas sekos tālāk, taču viņš tik un tā klausījās, muti ieplētis. Telpā bez Vilksona balss bija dzirdama tikai viena cita skaņa — Kašķa izbiedētie pīkstieni.

—  Tolaik mana pārvēršanās bija… bija kaut kas šausmīgs. Pārtapšana par vilkati ir ļoti sāpīga. Tu kļūsti par vilkati, lai kostu, bet, tā kā es biju nošķirts no citiem, man atlika vien kost un plosīt pašam sevi. Ciema iedzīvotāji dzirdēja troksni un kliedzienus un uzskatīja, ka vainīgi ir īpaši neganti gari. Turklāt Dumidors veicināja šādu baumu izplatīšanos… pat tagad, kad mājā garus gadus valdījis klusums, ciemata iedzīvotāji met tai apkārt līkumu…

—   Taču, ja neņēma vērā pārvēršanos, — turpināja Vilksons,

—    tas bija laimīgākais laiks manā dzīvē. Pirmo reizi mūžā man bija draugi, trīs lieliski draugi. Siriuss Bleks… Pīters Sīkaudzis… un, protams, tavs tēvs, Harij, Džeimss Poters.

—    Nu, mani draugi, protams, pamanīja, ka reizi mēnesī es pazūdu. Es izdomāju dažnedažādus stāstus. Klāstīju, ka mana māte slimo un man jādodas mājās apraudzīt viņu… es baidījos, ka, uzzinājuši patiesību, viņi mani nevilcinoties pametīs. Bet, protams, pienāca brīdis, kad viņi, gluži tāpat kā tu, Hennione, saprata, kas īsti ar mani notiek…

—   Un draugi mani nepameta, — Vilksons pēc mirkļa pauzes risināja savu stāstu tālāk, — gluži otrādi, viņi izdarīja ko tādu, kas ne vien padarīja manas pārvērtības pieciešamas, bet ļāva mums kopā piedzīvot aizraujošākos brīžus dzīvē. Viņi kļuva par zvēromagiem.

—   Ari mans tēds? — apstulbis vaicāja Harijs.

—    Arī tavs tētis, — atbildēja Vilksons. — Viņi veltīja trīs gadus, lai iemācītos zvēromaga noslēpumu. Tavs tēvs un Siriuss droši vien bija apķērīgākie audzēkņi visā skolā, turklāt viņiem paveicās, jo nepareizi izpildītai zvēromaga pārvērtībai var būt briesmīgas sekas — tas ir viens no iemesliem, kādēļ ministrija tik rūpīgi uzmana raganas un burvjus, kas to pieprot. Pīteram gan bija nepieciešama Džeimsa un Siriusa palīdzība, tomēr piektajā mācību gadā viņi sasniedza iecerēto. Katrs, kad vien vēlējās, varēja pārtapt par savu dzīvnieku.

—   Kāds gan labums no tā bija jums? — arī Hermiones balsī ieskanējās apmulsums.

—   Kad es pārvērtos par vilkati, viņi nedrīkstēja atrasties man līdzās cilvēka veidolā, tāpēc viņi pievienojās man, pārvērtušies par zvēriem, — paskaidroja Vilksons. — Vilkatis ir bīstams tikai cilvēkiem. Katru mēnesi draugi izlavījās no pils, palīduši zem Džeimsam piederošā Paslēpņa. Tad viņi pārvērtās… Pīters kā mazākais spēja izslīdēt cauri Vālējošā vītola uzbrūkošajiem zariem un pieskarties punam, kas lika kokam sastingt. Ielīduši tunelī, viņi devās šurp un piebiedrojās man. Viņu klātbūtnē es vairs nebiju tik bīstams. Man gan vēl bija vilka ķermenis, taču, kamēr es biju kopā ar viņiem, prāts saglabāja cilvēcību.

—    Pasteidzies, Remus, — noņurdēja Bleks, vēl arvien uzmanīdams Kašķi ar drausmīgām alkām sejā.

—   Tūlīt jau būšu galā, Sirius, vēl tikai mirklis… kolīdz pārvērsties spējām mēs visi, mums pavērās jaunas, aizraujošas iespējas. Drīz vien mēs devāmies projām no Bubuļu būdas un naktīs

klaiņojām pa skolas teritoriju un ciematu. Siriuss un Džeimss pārvērtās par lieliem, spēcīgiem dzīvniekiem, kuri spēja valdīt vilkati. Es šaubos, vai kāds cits Cūkkārpas audzēknis jelkad izpētījis Cūkkārpas apkārtni un Cūkmiestiņu labāk, nekā to izdarījām mēs… Un tā mēs radījām Laupītāja karti un parakstījām to ar savām iesaukām. Siriuss ir Ķepainis. Pīters ir Tārpastis. Džeimss bija Žuburs.

—    Par kādu dzīvnieku?… — iesāka Harijs, taču Hermione viņu pārtrauca.

—    Bet tas taču bija ļoti bīstami! Skraidīt tumsā kopā ar vilkati! Ja nu jūs būtu noklīdis no pārējiem un tomēr sakodis kādu?

—   Šī doma vēl arvien neliek man miera, — ar grūtu sirdi atzinās Vilksons. — Turklāt bija reizes, kad nelabojamais gandrīz notika, turklāt vairākkārt. Bet mēs par to pēc tam tikai pasmējāmies. Mēs bijām zaļi, bezatbildīgi — un pašu gudrība darīja mūs aklus.

—     Reizēm mani mocīja vainas apziņa par to, — Vilksons turpināja, — ka pieviļu Dumidora uzticību… viņš pieņēma mani Cūkkārpā, neviens cits direktors to nebūtu pieļāvis, un viņam nebija ne mazākās jausmas, ka es pārkāpju noteikumus, kas radīti manis paša un citu drošības dēļ. Viņš nekad neuzzināja, ka manas nelaimes dēļ trīs citi skolas audzēkņi nelikumīgi apguvuši zvēromaga pārvērtības noslēpumu. Taču tad, kad mēs sēdāmies, lai apspriestu nākamā mēneša piedzīvojumu plānu, es vienmēr pamanījos nedzirdēt sirdsapziņas balsi. Turklāt es neesmu mainījies…

Vilksona seja kļuva krama cieta un balsī ieskanējās pretīgums pašam pret sevi. — Visu šo gadu esmu cīnījies pats ar sevi, prātodams, vai man nevajadzētu atklāt Dumidoram to, ka Siriuss ir zvēromags. Tomēr es to neizdarīju. Kāpēc? Tāpēc, ka esmu pārāk gļēvs. Tad man nāktos atzīt, ka skolas laikā pievīlu direktora uzticēšanos, ka manis dēļ bīstamā spēlītē iesaistījās arī citi… bet

Dumidora uzticēšanās man nozīmē pārāk daudz. Viņš mani pieņēma Cūkkārpā kā puiku, un viņš uzticēja man pasniedzēja darbu, man, kurš visu pieaugušā dzīvi pēc skolas nodzīvojis kā izraidītais, jo savas nelaimes dēļ es nekad neesmu spējis strādāt algotu darbu. Tāpēc es pārliecināju sevi, ka Siriuss iekļūst skolā, izmantojot ar Voldemorta palīdzību apgūtas tumšās zintis, ka zvēromaga prasmei ar to nav nekāda sakara… tātad, vismaz attieksmē pret mani, Strupam vienmēr ir bijusi taisnība.

—   Strupam? — aizsmakušā balsī pārjautāja Bleks, pirmo reizi uz mirkli novērsdams acis no Kašķa un palūkodamies uz Vilksonu. — Kāds Strupam ar to visu sakars?

—   Arī viņš, Sirius, ir Cūkkārpā, — drūmi noteica Vilksons. — Arī viņš pasniedz skolā. — Tad Vilksons pavērās uz Hariju, Ronu un Hermioni.

—    Profesors Strups mācījās vienā laikā ar mums. Viņš ļoti kategoriski iebilda pret to, lai es mācītu aizsardzību pret tumšajām zintīm. Visu gadu viņš klāsta Dumidoram, ka man nedrīkst uzticēties. Un viņam ir savi iemesli… redzat, Siriuss reiz izjokoja Strupu, un šī joka dēļ Severuss gandrīz aizgāja bojā… arī man tajā visā bija sava loma…

Bleks nicīgi nospraulojās.

—  Viņš dabūja, ko pelnījis, — Bleks pavīpsnāja. — Kad vien spēja, uzglūnēja mums, cenzdamies izošņāt, ko mēs taisāmies darīt… cerēja, ka panāks mūsu izslēgšanu no skolas…

—    Severusu ļoti interesēja, kur es katru mēnesi palieku, — Vilksons vērsās pie Harija, Rona un Hermiones. — Mēs visi mācījāmies vienā gadā un — nelikāmies cits citam diez ko simpātiski. īpaši Strupam nepatika Džeimss. Manuprāt, Severusam skauda Džeimsa dotības kalambola laukumā… lai nu kā, kādu vakaru Strups ievēroja mani Pomfreja madāmas pavadībā šķērsojam skolas pagalmu un dodamies uz Vālējošā vītola pusi — man bija pienācis pārvēršanās laiks. Siriusam likās, ka… mm… tas būtu uzjautrinoši izstāstīt Strupam, ka atliekot tikai pieskarties punam uz koka stumbra ar garu kārti, tad viņš varēšot man sekot. Protams, Strups tā ari izdarīja — ja viņš būtu nokļuvis līdz šai mājai, viņš būtu sastapis te īstu vilkati — taču tavs tēvs, izdzirdējis Siriusa stāstu, metās pakaļ Strupam un, liekot uz spēles paša dzīvību, apturēja Strupu… riesa, ejas galā Strups tomēr ievēroja mani. Dumidors aizliedza viņam par to bilst kaut pušplēstu vārdiņu, tomēr kopš tās reizes viņam ir zināms mans noslēpums…

—   Tātad tāpēc Strups jūs neieredz, — lēnām noteica Harijs, — viņš domā, ka jūs zinājāt par iecerēto joku?

—   Tieši tā, — vīpsnājot teica ledaina balss pie sienas Vilksonam aiz muguras.

Tur, pacēlis zizli pret Vilksonu, stāvēja Severuss Strups un nometa no pleciem Paslēpni.

DEVIŅPADSMITĀ NODAĻA LORDA VOLDEMORTA KALPS

Hermione iespiedzās. Bleks pielēca kājās. Harijs sarāvās, it kā viņam būtu trāpījis milzīgs elektrības lādiņš.

—   Šo te es atradu līdzās Vālējošajam vītolam, — pasviezdams sāņus Paslēpni un nenovērsdams zizli no Vilksona krūtīm, paskaidroja Strups. — Tas man ļoti noderēja, paldies jums, Poter…

Strups likās viegli aizelsies, taču viņa sejā staroja apslēpts triumfs. — Iespējams, jūs interesē, kā es uzzināju, ka jūs atrodaties šeit? — mirdzot acīm, viņš tincināja. — Es tikko biju iegriezies jūsu kabinetā, Vilkson. Jūs šovakar aizmirsāt paņemt savu mikstūru, tāpēc es ienesu jums sagatavoto kausiņu. Tas izrādījās veiksmīgs gājiens… veiksmīgs, proti, man. Uz jūsu galda atradās kāda karte. Pietika uzmest tai acis, lai viss kļūtu skaidrs. Es redzēju, kā jūs skrienat pa šo eju un pazūdat aiz kartes malas.

—   Severus… — ierunājās Vilksons, taču Strups viņu pārtrauca.

—   Es atkal un atkal atgādināju direktoram, ka jūs, Vilkson, visticamāk, palīdzat savam senajam draudziņam Blekam iekļūt pilī, un tagad man ir pierādījumi. Man pat prātā neienāca, ka jums pietiks dūšas, lai izmantotu šo veco namu par slēptuvi…

—   Severus, jūs pieļaujat kļūdu, — Vilksons uzstājīgi iejaucās.

—   Jūs nedzirdējāt visu stāstu… es varu paskaidrot… Bleks neatrodas šeit, lai nonāvētu Hariju…

—     Kāds jauks pārītis šonakt nokļūs Azkabanā, — Strups noteica, acīs iedegoties fanātiskām uguntiņām. — Gribētu gan redzēt, kā Dumidors izturēsies pret šiem jaunumiem… zināt, Vilkson, viņš bija diezgan cieši pārliecināts, ka jūs esat nekaitīgs… pieradināts vilkacītis…

—  Jūs esat muļķis, — klusi sacīja Vilksons. — Vai tiešām ar skolas gadu aizvainojumu pietiek, lai ieslodzītu nevainīgu cilvēku atpakaļ Azkabanā?!

BĀC! No Strupa zižļa gala izšāvās tievas, čūskām līdzīgas virves un apvijās ap Vilksona muti, plaukstām un potītēm. Vilksons zaudēja līdzsvaru un novēlās uz grīdas, kur palika guļot, nespēdams pakustināt ne locekli. Ar naidpilnu rēcienu Bleks metās uz Strupa pusi, taču Strups notēmēja zizli Blekam tieši starp acīm.

—    Dod man ieganstu, — mikstūru pasniedzējs nočukstēja.

—    Dod man ieganstu un, es zvēru, es to izdarīšu.

Bleks apstājās kā zemē iemiets. Laikam jau būtu grūti noteikt, kurā no abām sejām bija vairāk naida.

Harijs stāvēja pārakmeņojies, nezinādams, ko darīt un kam ticēt. Viņš paskatījās uz Ronu un Hermioni. Rons izskatījās tikpat apmulsis kā viņš un vēl arvien pūlējās novaldīt aptrakušo Kašķi. Hennione turpretī paspēra nedrošu soli uz Strupa pusi un tā, it kā viņai trūktu elpas, ierunājās: — Profesora kungs… tas… tas taču neko nekaitēs, ja jūs uzklausīsiet:, kas viņiem sakāms?

—    Grendžeras jaunkundz, jums jau stāv priekšā jautājuma izskatīšana par izslēgšanu no šīs skolas, — Strups izgrūda. —Jūs, Poters un Vīzlijs atrodaties ārpus skolas teritorijas notiesāta slepkavas un vilkata sabiedrībā. Kaut reizi dzīvē pievaldiet mēli\

—   Bet ja… ja nu ir notikusi kļūda…

—  VAI TU VARI VIENREIZ PAKLUSĒT, MUĻĶA SKUĶI! — Strups sāka kliegt, izskatīdamies, it kā viņš pēkšņi būtu zaudējis prātu. — NERUNA PAR TO, PAR KO TEV NAV NE MAZAKAS SAJĒGAS! — No viņa zižļa gala, kas vēl arvien bija pievērsts Bleķa sejai, izšāvās pāris dzirksteļu. Hermione apklusa.

—    Atriebība ir bezgala salda, — Strups izdvesa, vērsdamies pie Bleķa. — Kā gan es sapņoju, ka tieši man izdosies notvert tevi…

—    Tu, Severus, atkal muļķo pats sevi, — noņurdēja Bleks.

—   Ja vien šis puisis nogādā savu žurku līdz pilij… — Bleks ar galvu pameta uz Rona pusi, — … es nākšu tev līdzi nepretodamies…

—    Līdz pilij? — gandrīz pieglaimīgi nožūžoja Strups. — Es gan nedomāju, ka mums būtu jāiet tik tālu. Tikko mēs iznāksim ārā no Vālējošā vītola, es vienkārši pasaukšu atprātotājus. Arī tie priecāsies tevi redzēt… varbūt priecāsies tik ļoti, ka būs aiztaupījuši tev kādu mazu bučiņu…

Ja vien tas bija iespējams, Bleks nobāla vēl vairāk.

—     Tev… tev ir jāuzklausa mani, — viņš sacīja. — Uzmet… uzmet acis tai žurkai…

Taču Strupa acīs dega neprāta liesmiņas, kādas Harijs nekad agrāk nebija manījis. Izskatījās, ka mikstūru profesors vairs neko nesajēdz.

—    Nāciet visi man līdzi, — viņš pavēlēja. Profesors Strups uzsita knipi, un Vilksonu saistošo virvju gali iegūla viņam rokā.

—    Es vilkšu vilkati. Varbūt arī viņam atprātotāji sarūpēs kādu skūpstu…

Pirms viņš pats apjēdza, ko dara, Harijs bija trijos soļos šķērsojis istabu un aizstājies priekšā durvīm.

—   Aizvācies no ceļa, Poter, tu jau esi iekūlies gana lielās nepatikšanās, — noņurdēja Strups. —Ja es nebūtu ieradies, lai izglābtu tavu ādu…

—   Profesors Vdksons šajā mācību gadā varēja nogalināt mani simtiem reižu, — Harijs teica. — Apgūstot atprātotāju atvairīšanu, esmu bijis vienatnē ar viņu neskaitāmas reizes. Ja viņš palīdzēja Blekam, kāpēc tad viņš sen jau nav nogalinājis mani?

—  Neliec man izprast vilkata prātu, — Strups nošņācās. — Poter, paej nost no ceļa.

—   JŪS ESAT SMIEKLĪGS! — Harijs sāka kliegt. — TIKAI TĀPĒC, KA VIŅI JŪS IZMUĻĶOJA SKOLAS GADOS, JŪS PAT NEVĒLATIES UZKLAUSĪT…

— APKLUSTI! ES NEPIEĻAUŠU, KA AR MANI TĀ RUNĀ! — Strups iespiedzās, izskatīdamies vēl trakāks. — Kāds tēvs, tāds dēls, Poter! Es tikko paglābu tavu galvu, tev vajadzētu stāvēt uz ceļiem un pateikties man! Tu būtu pelnījis, lai viņš tevi nogalina! Tu būtu miris tāpat kā tēvs, pārāk uzpūtīgs, lai atzītu, ka pievīlies Blekā — un tagad izvāries no ceļa, vai arī es piespiedīšu tevi izvākties. PROM NO CEĻA, POTER!

Harijam bija vajadzīga tikai sekundes desmitdaļa, lai pieņemtu lēmumu. Pirms Strups paguva spert kaut soli uz viņa pusi, zēns bija pacēlis savu zizli.

—   Tukšrokdžimpiņ! — viņš ieaurojās — tiesa, tā nebija vienīgā balss. Trieciens lika nograbēt durvju virām. Strups pacēlās gaisā un, vispirms ietriecies sienā, noslīdēja uz grīdas. Kaut kur no matiem sāka plūst asiņu straumīte. Profesors bija zaudējis samaņu.

Harijs paskatījās apkārt. Tieši tajā pašā mirklī atbruņot Strupu bija mēģinājuši arī Rons ar Hennioni. Strupa zizlis, apmetis augstu loku, nokrita uz gultas līdzās Blēžkājim.

—   Tev nevajadzēja to darīt, — ieskatījies Harijam acīs, sacīja Bleks. — Tev vajadzēja atstāt viņu man…

Harijs novērsa acis. Pat tagad viņš nejutās īsti pārliecināts, ka rīkojies pareizi.

—  Mēs uzbrukām skolotājam… mēs uzbrukām skolotājam… — Hermione šņukstēja, ar izbiedētām acīm skatīdamās uz bezsamaņā gulošo Strupu. — Mums būs tādas nepatikšanas…

Vilksons centās atbrīvoties no saviem valgiem. Bleks aši pieliecās un atraisīja auklas. Vilksons piecēlās, berzēdams vietas, kur rokās bija iegriezušās virves.

—   Paldies, Harij, — viņš sacīja.

—    Es vēl neteicu, ka esmu jums noticējis, — Harijs atbildēja.

—    Tad ir pienācis laiks sniegt tev pierādījumus, — Bleks teica. — Zēn, padod šurpu Pīteru. Padod tūlīt.

Rons piespieda Kašķi ciešāk pie krūtīm.

—    Beidziet ākstīdes, — viņš vārgi izdvesa. — Vai tu gribi teikt, ka izbēgi no Azkabanas dkai tāpēc, lai tiktu galā ar Kašķi? Prod… — viņš paskatījās uz Hariju un Hermioni, cerēdams uz draugu atbalstu. — Labi, pieņemsim, Sīkaudzis spēja pārvērsties par žurku — bet ir taču miljoni žurku… kā viņš var zināt, tieši kura no tām viņam nepieciešama, ja viņš visu laiku bija ieslodzīts Azkabanā?

—   Zini, Sirius, tas ir labs jautājums, — Vilksons atzina un, mazliet saraucis pieri, pievērsās Blekam. — Kā tu uzzināji, kur viņš slēpjas?

Bleks iebāza vienu no savām putna kājai līdzīgajām rokām azotē un izvilka no turienes saburzītu papīra gabalu. Viņš to izgludināja un parādīja pārējiem.

Tā bija Rona un viņa ģimenes fotogrāfija, ko pagājušajā gadā nodrukāja "Dienas Pareģis". Uz Rona pleca sēdēja Kašķis.

—  Kā tu tiki pie avīzes? — Blekam jautāja Vilksons, apstulbis, it kā viņam būtu trāpījis zibens spēriens.

—   Fadžs, — paskaidroja Bleks. — Kad pagājušajā gadā viņš ieradās inspicēt Azkabanu, viņš iedeva man avīzi. Un pašā pirmajā lapā es ieraudzīju Pīteru… sēžam uz šī zēna pleca… es uzreiz pazinu veco draugu… cik gan reižu esmu redzējis viņu pārvēršamies? Un paraksts zem attēla vēstīja, ka puika atgriezīšoties Cūkkārpā… tur, kur būs arī Harijs…

—    Mans Dievs, — klusi noteica Vilksons, pievērsdamies te Kašķim, te fotoattēlam avīzē, te atkal paskatīdamies uz Kašķi. — Viņa priekšķepa…

—   Kas tai vainas? — Rons izaicinoši noprasīja.

—   Tai trūkst viena pirksta, — Bleks paskaidroja.

—    Protams, — Vilksons izdvesa, — tik vienkārši… tik spoži izdomāts… Viņš nogrieza to pats?

—     Mirkli pirms pārvēršanās, — Bleks sacīja. — Kad es iedzinu viņu stūrī, Pīters nobļāvās pa visu ielu, ka es esot nodevis Liliju un Džeimsu. Tad, pirms es paguvu viņu nolādēt, viņš uzspridzināja pusi ielas ar zizli, ko turēja paslēptu aiz muguras. Gāja bojā visi, kas atradās sešu septiņu metru attālumā no viņa paša… tad viņš nozuda kanalizācijā kopā ar citām žurkām…

—  Tu, Ron, taču esi to dzirdējis? — teica Vlksons. — Ka vienīgais, ko izdevās atrast no Pītera, bija viņa pirksts.

—   Klausieties, Kašķis, iespējams, to zaudēja, cīnoties ar kādu citu žurku. Vai mazums, kas varēja gadīties? Viņš mūsu ģimenē dzīvo jau veselu mūžību, jā…

—   Ja gribam būt precīzi, tad divpadsmit gadu, — Vlksons piebilda. — Vai tev kādreiz neradās jautājums, kāpēc viņš dzīvo tik ilgi?

—   Mēs… mēs par viņu labi rūpējāmies! — Ronam bija gatavs izskaidrojums.

—    Šobrīd gan viņš īpaši labi neizskatās, ko? — Vilksons sacīja. Man šķiet, ka viņš sāka zaudēt svaru, tiklīdz uzzināja, ka Siriuss Bleks izbēdzis…

—   Viņš bija pārbijies no tā trakā kaķa! — teica Rons un pameta ar galvu uz Blēžkāja pusi — runcis vēl arvien gulēja uz gultas un murrāja.

Taču tas nebija tiesa, Harijs pēkšņi iedomājās… Kašķis izskatījās slikti, vēl pirms pie apvāršņa parādījās Blēžkājis… jau kopš

Rona atgriešanas no Ēģiptes… kopš brīža, kad no cietuma izbēga Bleks…

—   Šis kaķis nebūt nav traks, — aizsmakušā balsī sacīja Bleks. Pastiepis kaulaino roku, viņš noglaudīja Blēžkāja pūkaino galvu. — Viņš ir pats gudrākais kaķis, ko man dzīvē nācies sastapt. Jau no pirmā acu uzmetiena viņš saprata, kas īsd ir Pīters. Un, kad mēs sastapāmies, viņš uzreiz nojauta, ka es neesmu suns. Tiesa, pagāja kāds laiciņš, pirms runcis man nodcēja. Kad man izdevās izstāstīt viņam, kam es dzenu pēdas, un viņš man sāka palīdzēt…

—   Kādā ziņā? — Hermione čukstus vaicāja.

—    Viņš mēģināja atgādāt Pīteru pie manis, taču viņam tas neizdevās… tad viņš nozaga Grifidora torņa paroles… Cik nopratu, viņš tās bija uzgājis uz kāda zēna naktsgaldiņa…

Katrs dzirdētais vārds ar jaunu smagumu uzgūla Harija smadzenēm. Viss tas likās tik absurdi… un tomēr…

—   Taču Pīters saprata, kas nodek, un paslēpās… šis kaķis — kā tu viņu sauc, par Blēžkāji? — pavēstīja man, ka Pīters atstājis uz palagiem asinis… domāju, viņš sakoda pats sevi… izlikšanās par mirušu vienreiz viņam jau bija līdzējusi…

Šie vārdi beidzot lika Harijam atjēgties.

—    Un kāpēc gan viņam bija jāizliekas par mirušu? — zēns nikni iesaucās. — Tāpēc, ka viņš zināja — tu taisījies nogalināt viņu tāpat, kā biji nogalinājis manus vecākus!

—   Nē, — Vilksons sacīja. — Harij…

—   Un tagad tu esi ieradies, lai piebeigtu viņu!

—   Tas gan tiesa, — Bleks teica, uzmezdams naidpilnu skatienu Kašķim.

—    Tad man vajadzēja atstāt tevi Strupa nagos! — Harijs iekliedzās.

—    Harij, — ātri iejaucās Vilksons, — vai tad tu nesaproti? Visu šo laiku mēs uzskatījām, ka tavus vecākus nodevis Siriuss, ka Pīters sadzinis viņam pēdas… taču vai tad tu nesaproti, ka ir bijis otrādi? Pīters nodeva tavu māti un tēvu… Siriuss sadzina Pītera pēdas…

—     TAS NAV TIESA! — Harijs iekliedzās. — BLEKS BIJA VIŅU ACURAUGA SARGS! VIŅŠ TO PATS PATEICA PIRMS JŪSU IERAŠANĀS, VIŅŠ TEICA, KA NOGALINĀJIS MANUS VECĀKUS!

Zēns rādīja ar pirkstu uz Bleķu, kurš lēni papurināja galvu. Iekritušās acis pēkšņi likās atdzīvojušās.

—   Harij… tiešām var teikt, ka es nogalināju viņus, — atskanēja aizsmakusi balss. — Es pēdējā brīdī pārliecināju Liliju un Džeimsu uzticēt Acuraugu Pīteram, padarīt viņu par Acurauga sargu manā vietā… tā ir mana vaina, es to zinu… tajā naktī, kad viņi aizgāja bojā, es biju nolēmis apciemot Pīteru, pārliecināties, ka viņš vēl arvien ir drošībā, taču, kad ierados viņa slēptuvē, Pītera tur vairs nebija. Un nebija ari nekādu cīniņa pazīmju. Kaut kas nebija kārtībā. Es pārbijos. Es devos taisnā ceļā uz tavu vecāku māju. Un, kad es ieraudzīju viņu mājas drupas, kad es ieraudzīju viņu ķermeņus… es sapratu, ko Pīters ir izdarījis. Ko es esmu izdarījis.

Blekam aizlūza balss. Viņš novērsās.

—   Pietiks, — Vilksons noteica, un viņa balsī bija parādījusies nelokāmības pieskaņa, kādu Harijs agrāk nebija manījis. — Ir tikai viens drošs veids, kā pierādīt, kas patiesībā notika. Ron, padod man savu žurku.

—    Ko jūs ar viņu darīsiet, ja es jums viņu iedošu? — Rons sasprindzis jautāja Vilksonam.

—   Likšu viņam parādīties īstenajā izskatā, — Vilksons atbildēja. — Ja tā tiešām ir žurka, tai nekas ļauns nenotiks.

Rons vilcinājās, tad beidzot padeva Kašķi Vilksonam. Nokļuvis Vilksona rokās, Kašķis pīkstēja bez apstājas, raustījās un locījās. Likās, mazās actiņas tūlīt izsprāgs no dzīvnieciņa pieres.

—   Vai esi gatavs, Sirius? — Vilksons vaicāja.

Bleks bija paņēmis Strupa zizli no gultas. Viņš pienāca pie Vilksona un žurkas, kas vēl joprojām pūlējās izrauties, un pēkšņi likās, it kā Bleķa miklās acis būtu aizdegušās izdēdējušajā sejā.

—   Kopā? — viņš klusi jautāja.

—   Droši vien, — Vilksons teica, cieši turēdams Kašķi vienā, bet zizli — otrā rokā. — Uz trīs. Viens… divi… TRlS!

No abiem zižļiem izšāvās zili baltas gaismas uzliesmojumi. Uz mirkli Kašķis sastinga gaisā, un viņa mazais, melnais ķermenītis gaisā neprātīgi izlocījās… Rons iekliedzās… žurka krita lejup, tad atsitās pret grīdu. Vēlreiz nozibēja apžilbinoša gaisma, un tad…

Tas atgādināja paātrinātu filmu, kurā uzņemta koka augšana. Augšup no zemes šāvās galva, auga garumā locekļi. Nākamajā mirklī tur, kur bija nokritis Kašķis, raudamies čokurā un lauzīdams rokas, stāvēja kāds vīrs. Blēžkājis uz gultas sprausloja un rādīja zobus, spalva uz runča skausta bija saslējusies stāvus.

Viņu priekšā atradās ļoti maza auguma vīriņš, tik tikko garāks par Hariju un Hermioni. Viņa plānie, bezkrāsainie mati izskatījās sapinkājušies, bet pakausī mati bija nogājuši pavisam. Vīrelis izskatījās sarāvies, it kā vēl nesen viņš būtu bijis patukls, bet tad īsā laika sprīdī zaudējis daudz svara. Viņa āda likās netīra, gluži kā Kašķa kažoks. Kaut kas žurcīgs vēl arvien jautās viņa smailajā degunā un ļoti mazajās, miklajās acīs. Viņa skatiens šaudījās no viena klātesošā pie cita, viņš elpoja ātri un sekli. Harijs pamanīja, ka svešinieka skadens uz mirkli pievēršas durvīm, tad atkal sāk ceļot no cilvēka uz cilvēku.

—   Nu, ko, sveicināts, Pīter, — pieklājīgi sveicināja Vilksons, it kā žurkas šad un tad viņa klātbūtnē pārvērstos par veciem skolas laiku draugiem. — Sen nebiji redzēts.

—   Si-sirius… R-Remus… — pat Sīkaudža balss skanēja līdzīgi pīkstieniem. Viņš atkal uzmeta mirkli durvīm. — Mani draugi… mani vecie draugi…

Bleks pacēla zizli, taču Vilksons satvēra viņa roku, brīdinoši paskatījās uz viņu un tad atkal pievērsās Sīkaudzim. Vilksona balss skanēja viegli un nepiespiesti.

—   Mēs te savā starpā spriedām, Pīter, kas tad īsti notika tajā naktī, kad gāja bojā Lilija un Džeimss. Iespējams, viena otra detaļa būs paslīdējusi tev garām — tu tik cītīgi pīkstēji un mētājies pa gultu…

—   Remus, — Sīkaudzim trūka elpas, un Harijs pamanīja, kā uz mīklai līdzīgās sejas ādas izspiežas sviedru lāsītes, — tu taču netici viņam, vai ne… Viņš, Remus, mēģināja nogalināt mani…

—    To mēs būtu dzirdējuši, — jau dzedrāk sacīja Vilksons. — Es gribētu ar tevi, Pīter, precizēt vienu otru detaļu, tāpēc, ja tu būtu tik laipns…

—    Viņš ir ieradies, lai atkal mēģinātu mani nogalināt! — pēkšņi iespiedzās Sīkaudzis, rādīdams uz Bleķu. Harijs ievēroja, ka Pīters rāda uz Bleķu ar vidējo pirkstu, jo rādītājpirksta viņam trūkst. — Viņš nogalināja Liliju un Džeimsu, un tagad viņš taisās nogalināt arī mani… tev, Remus, man jāpalīdz…

Bleķa seja vēl vairāk atgādināja galvaskausu, un viņš nenolaida savas neizdibināmās acis no Sīkaudža.

—    Neviens nemēģinās nogalināt tevi, kamēr mēs nebūsim noskaidrojuši dažas lietas, — Vilksons paskaidroja.

—    Noskaidrojuši lietas? — iesmilkstējās Sīkaudzis, un viņa neprātīgais skatiens vēlreiz apceļoja telpu, pakavēdamies te pie aiznaglotajiem logiem, te pie vienīgajām durvīm. — Es zināju, ka viņš dzen man pēdas! Es zināju, ka viņš atgriezīsies, lai nonāvētu mani! Es to gaidīju divpadsmit gadu!

—    Tu zināji, ka Siriuss izbēgs no Azkabanas? — saraucis uzacis, brīnījās Vilksons. — Kaut arī nevienam citam iepriekš tas nebija izdevies?

—   Viņš valda pār tumšajām zintīm, par kādām vairums citu burvju var tikai sapņot! — Sīkaudzis kliedza griezīgā balsī. — Kā gan citādi viņš būtu spējis no turienes izkļūt? Es domāju, ka Vārdā Nenosaucamais ir iemācījis viņam vienu otru gājienu!

Bleks sāka dārdoši smieties, un tie bija briesmīgi smiekli, jo tajos nebija ne kripatiņas prieka.

—   Voldemorts mācījis man gājienus? — viņš sacīja.

Sīkaudzis sarāvās, it kā Bleks būtu atvēzējies pret viņu ar pātagu.

—   Ko, nobijies no sava vecā saimnieka vārda? — Bleks turpināja. — Es tev, Pīter, to nepārmetu. Viņa līdzskrējēji arī nav īpaši apmierināti ar tevi, ko?

—   Es nesaprotu… par ko tu, Sirius, runā… — nomurmināja Sīkaudzis, un viņa elpa kļuva vēl straujāka. Tagad visa viņa seja spīdēja no sviedriem.

—   Ne jau no manis tu slēpies visus šos divpadsmit gadus, — sacīja Bleks. — Tu slēpies no Voldemorta vecajiem atbalstītājiem. Es, Pīter, Azkabanā tiku šo to dzirdējis… viņi visi uzskata, ka tu esi beigts un pagalam, citādi tev nāktos atbildēt arī viņiem… es dzirdēju, kā viņi murgos draud tev ar briesmīgām mocībām. Šķiet, viņi uzskata, ka nodevējs nodevis arī viņus. Voldemorts devās pie Poteriem pēc tava norādījuma… un Voldemortu tur gaidīja sakāve. Turklāt ne visi Voldemorta atbalstītāji nokļuva Azkabanā, vai ne? Arī brīvībā viņu nav mazums, viņi gaida īsto mirkli, izlikdamies, ka sapratuši savas kļūdas… Ja viņi uzzinātu, ka tu, Pīter, vēl joprojām esi dzīvs…

—    Es nezinu… ko tu tur gvelz… — vēlreiz atkārtoja Sīkaudzis, un viņa balss skanēja vēl griezīgāk. Viņš noslaucīja seju piedurknē un paskatījās uz Vilksonu. — Tu taču netici šim… šim vājprātam…

—   Man jāatzīst, Pīter, ka es īsti nesaprotu, kāpēc nevainīgam cilvēkam jāpavada divpadsmit gadu žurkas ādā, — mierīgi sacīja Vilksons.

—     Nevainīgam, bet pārbiedētam! — Sīkaudzis pīkstēja. —Ja man pēdas dzina Voldemorta sekotāji, tad tikai tāpēc, ka manis dēļ Azkabanā nokļuva Tumsas pavēlnieka labā roka — spiegs Siriuss Bleks!

Bleķa seja noraustījās.

—    Kā gan tu uzdrošinies, — viņš ierūcās, pēkšņi izklausīdamies pēc lācim līdzīgā suņa, par kuru viņš prata pārvērsties. — Es, un Voldemorta spiegs?! Kad gan es esmu ložņājis ap cilvēkiem, kas ir stiprāki par mani, kuru rokās ir vairāk varas? Bet tu, Pīter, — es nesaprotu, kā gan es uzreiz nenojautu, ka tu no paša sākuma kļuvi par spiegu. Tev vienmēr patika diži draugi, kas varēja parūpēties par tevi, vai ne tā? Vispirms tie bijām mēs… es un Remuss… un Džeimss…

Sīkaudzis vēlreiz noslaucīja seju. Elpa kļuva tik strauja, ka likās, viņš tūlīt izbāzīs mēli kā suns karstā vasaras dienā.

—   Es — spiegs… tu droši vien esi zaudējis prātu… nekad… es nesaprotu, kā tu vari apgalvot kaut ko…

—    Lilija un Džeimss padarīja tevi par Acurauga sargu tikai tāpēc, ka es viņiem to ieteicu, — Bleks šņāca, un viņa balsī bija tik daudz indes, ka Sīkaudzis paspēra soli atpakaļ. — Man likās, ka tā ir lieliska doma… blefs… Voldemortam vajadzēja meklēt mani, viņam nekad neienāktu prātā, ka Poteri uzticējušies tādam vājam, neapdāvinātam radījumam kā tu… tas droši vien bija tavas nožēlojamās dzīves spožākais brīdis, kad tu paziņoji Voldemortam, ka vari nodot viņa rokās Poterus.

Sīkaudzis kaut ko nesakarīgi murmināja. Harijs saklausīja vārdus "nepārliecinoši" un "izdomājumi", taču viņš nespēja neredzēt Sīkaudža pelnu pelēko seju un to, kā viņa acis atkal un atkal šaudījās gar logiem un durvīm.

—    Profesor Vilkson, — bikli ierunājās Hermione. — Vai… vai es drīkstu uzdot vienu jautājumu?

—   Protams, Hermione, — Vilksons laipni atbildēja.

—     Redziet… Kašķis… es gribēju teikt, šis… šis vīrs… viņš trīs gadus nodzīvoja Harija guļamistabā. Ja viņš darbojās Paši-ZinātKā labā, kāpēc viņš ne reizes nemēģināja kaitēt Harijam pirms tam?

—    Lūk! — spalgi iesaucās Sīkaudzis, norādīdams uz Hermioni ar sakropļoto roku. — Paldies tev! Vai redzi, Remus? Es nekad neesmu pat pieskāries Harijam! Kāpēc gan?

—   Es pateikšu, kāpēc, — Bleks sacīja. — Tāpēc, ka tu nekad neesi pakustinājis ne pirksta, nebūdams pārliecināts, ka tas dos kādu labumu tev pašam. Voldemorts slēpjas jau divpadsmit gadu, apgalvo, ka viņš esot pa pusei miris. Tu nekad nemēģinātu nogalināt pašā Albusa Dumidora deguna priekšā, lai izpatiktu burvja vrakam, kas zaudējis savu varu, vai ne? Tu gribētu drošs, ka tavs saimnieks ir stiprākais draņķis smilšu kastē, pirms atklāti nostāties viņa pusē, ko? Jo kāpēc gan tu izvēlējies burvju ģimeni? Lai nepalaistu garām kādu svarīgu jaunumu, ko, Pīter? Ja nu tavs vecais aizgādnis atgūtu spēkus un būtu droši atkal pievienoties viņam…

Sīkaudzis vairākas reizes atvēra un aizvēra muti. Viņš likās zaudējis runas spējas.

—    E… Bleķa kungs… Sirius? — Hermione vēlreiz kautrīgi bilda.

Bleks vai salēcās no tādas uzrunas un dīvaini paskatījās uz Hermione, it kā pieklājīga uzmna būtu kas tāds, ko viņš sen aizmirsis.

—   Vai drīkstu jums jautāt, kā… kā jūs izkļuvāt no Azkabanas, ja jūs neizmantojāt tumšās zintis?

—   Paldies! — izdvesa Sīkaudzis, neprātīgi mādams meitenei ar galvu. — Pareizi! Tieši to arī es…

Vdksons ar skatienu lika viņam apklust. Bleks, saraucis pieri, paskatījās uz Hermioni, taču nelikās, ka viņš justos aizkaitināts. Viņš vienkārši apdomāja atbildi.

—    Es īsti nezinu, kā man tas izdevās, — viņš lēni atzinās.

—    Domāju, ka vienīgais iemesls, kāpēc es nezaudēju prātu, bija tas, ka es apzinājos savu nevainību. Tā nebija priecīga doma, tāpēc atprātotāji nespēja to no manis izsūkt… taču šī doma ļāva saglabāt man veselo saprātu un apzināties, ka es esmu… tā palīdzēja saglabāt manas prasmes… un tad, kad es vairs… nespēju izturēt… es varēju savā kamerā pārvērsties… kļūt par suni. Redzat, atprātotāji ir akli, viņi neko neredz… — Viņš norija siekalas. — Tie atrod cilvēkus, sajūtot savu upuru emocijas… kad es pārvērtos par suni, tie noteica, ka manas jūtas ir mazāk… mazāk cilvēcīgas, mazāk sarežģītas… taču tie acīmredzot sprieda, ka es zaudēju prātu, tāpat kā pārējie ieslodzītie, tāpēc šis apstāklis atprātotājus neuztrauca. Tomēr es biju vājš, ļoti vājš, un man nebija ne mazāko cerību atvairīt viņus, jo man nebija pat zižļa…

—    Taču tad es ieraudzīju avīzē Pīteru… — turpināja Bleks,

—   es sapratu, ka viņš atrodas Cūkkārpā, līdzās Harijam… gatavs rīkoties, ja izdzirdētu kaut pušplēstu vārdiņu, ka tumšie spēki atkal kļūst stiprāki…

Sīkaudzis purināja galvu un bez skaņas kustināja lūpas, visu laiku kā nohipnotizēts skatīdamies uz Bleķu.

—    …gatavs uzbrukt tajā mirklī, kad būtu drošs par sabiedroto atbalstu… gatavs nogādāt viņiem beidzamo Poteru. Ja viņš nodotu tumšajiem spēkiem Hariju, kurš vairs uzdrīkstētos atgādināt, ka Pīters nodevis lordu Voldemortu? Viņu sagaidītu atpakaļ ar atplēstām rokām…

—  Tagad jūs saprotat, — nopūtās Bleks, — kāpēc man bija jārīkojas. Es biju vienīgais, kurš zināja, ka Pīters vēl arvien ir dzīvs…

Harijs atcerējās, ko Vīzlija kungs savulaik bija teicis savai sievai.

—  Sargi apgalvo, ka viņš miegā runājot… vienmēr vienu un to pašu… "Viņš ir Cūkkārpā".

—  Es jutos tā, it kā manā galvā kāds būtu aizdedzis liesmu, un atprātotāji nespēja to nodzēst… tā nebija priecīga sajūta… tā bija apmātība… taču tā deva man spēku, tā noskaidroja manu prātu. Un tad kādu vakaru, kad tie man atnesa ēdienu, es suņa veidolā aizlavījos tiem garām… atprātotājiem ir daudz grūtāk sajust dzīvnieka emocijas, un tie apjuka… es biju izdēdējis, briesmīgi izdēdējis… tik izdēdējis, lai izsprauktos cauri restēm… suņa veidolā es aizpeldēju projām no salas… es devos uz ziemeļiem un suņa veidolā nonācu Cūkkārpas apkaimē… kopš tā laika es dzīvoju Aizliegtajā mežā… izņemot tās reizes, kad biju atnācis noskatīties kalambola spēles… tu, Harij, lido tikpat labi kā lidoja tavs tēvs…

Bleks ieskatījās Harijam acīs, un zēns nenovērsās.

—  Tici man, — Bleks sacīja raupjā balsī. — Tici man. Es nenodevu Džeimsu un Liliju. Es drīzāk mirtu nekā nodotu viņus.

Un beidzot Harijs noticēja viņam. Kaklā sakāpušais kamols neļāva bilst ne vārda, tāpēc viņš vienkārši pamāja ar galvu.

—   Nē!

Sīkaudzis nokrita uz ceļiem, it kā Harija galvas mājiens nozīmētu nāves spriedumu viņam. Zemodamies viņš sāka rāpot uz Bleķa pusi, rokas saņēmis kā lūgšanā.

—   Sirius — tas taču esmu es… Pīters… tavs draugs… tu taču nevari…

Bleks iespēra, un Sīkaudzis atsprāga atpakaļ.

—  Uz manām drānām ir gana mēslu, lai tu vēl tās smērētu, — noņurdēja Bleks.

—     Remus! — Sīkaudzis iesmilkstējās, pievērsdamies Vilksonam un lūdzoši klanīdamies viņa priekšā. — Tu taču netici tam visam… Vai tad Siriuss nebūtu to tev izstāstījis, ka plāni mainījušies?

—  Nebūtu, Pīter, jo viņš par spiegu uzskatīja mani, — Vilksons sacīja. — Cik noprotu, Sirius, tieši tāpēc es to neuzzināju? — pāri Sīkaudža galvai uzrunādams Bleķu, nevērīgi jautāja Vilksons.

—   Piedod man, Remus, — Bleks lūdza.

—    Piedodu, Ķepaini, vecais draugs, — uzrotīdams piedurknes, atbildēja Vilksons. — Un vai tu savukārt piedosi man — es taču uzskatīju, ka spiegs esi tu\

—   Protams, — Bleks atteica, un viņa izdēdējušajai sejai pārslīdēja smaida rēgs. Arī viņš sāka rotīt piedurknes. — Vai nogalināsim viņu kopā?

—  Jā, droši vien, — drūmi sacīja Vilksons.

—    Jūs taču netaisāties… jūs to nedarīsiet… — Sīkaudzim aizrāvās elpa. Un viņš metās uz Rona pusi.

—   Ron… vai tad es nebiju labs draugs… labs mīļzvēriņš? Tu, Ron, nepieļausi, lai viņi mani nogalina, vai ne?… tu taču esi manā pusē, ko?

Bet Rons tagad skatījās uz Sīkaudzi ar neslēptu riebumu sejā.

—   Es ļāvu tev gulēt manā gultāl — zēns tikai izgrūda.

—   Tu esi labs zēns… labs saimnieks… — Sīkaudzis rāpoja uz Rona pusi, — tu neļausi viņiem to darīt… es biju tava žurciņa… es biju jauks zvēriņš…

—  Ja no tevis iznāca labāka žurka nekā cilvēks, tur, Pīter, nav ar ko īpaši lepoties, — skarbi teica Bleks. Rons, sāpju dēļ nobālēdams vēl vairāk, pārcēla salauzto kāju tālāk, lai Sīkaudzis nespētu to aizsniegt. Tāpat uz ceļiem, Sīkaudzis pagriezās, parāpoja uz priekšu un ieķērās Hermiones drānu malā.

—  Mīļo meitenīt… gudro meitenīt… tu… tu taču nepieļausi… palīdzi man…

Hermione izrāva drēbes no Sīkaudža ķerstīgajām rokām un ar šausmu izteiksmi sejā atkāpās pie sienas.

Tagad Sīkaudzis drebēja pie visām miesām. Tad viņš lēnām pagrieza galvu uz Harija pusi.

—    Harij… Harij… tu izskaties tieši tāpat kā tavs tēvs… tieši kā viņš…

—    KĀ TU UZDRĪKSTIES RUNĀT AR HARIJU?! — ierēcās Bleks. — KĀ TU UZDRĪKSTIES SKATĪTIES VIŅAM ACĪS?!

KĀ TU VIŅA PRIEKŠĀ UZDRĪKSTIES PIEMINĒT DŽEIMSA POTERA VĀRDU?!

—   Harij, — čukstēja Sīkaudzis, uz priekšu izstieptām rokām rāpodams uz zēna pusi. — Harij, Džeimss negribētu, lai mani nogalina… Džeimss būtu visu sapratis, Harij… viņš būtu apžēlojies par mani…

Bleks un Vilksons pagājās uz priekšu, satvēra Sīkaudzi aiz pleciem un nometa atmuguriski uz grīdas. Viņš palika tur sēžot, šausmās raustīdamies un tramīgi skatīdamies uz abiem burvjiem.

—  Tu pārdevi Liliju un Džeimsu Voldemortam, — Bleks jautāja. Arī viņš tagad drebēja. — Vai tu to noliedz?

Sikaudzis sāka raudāt. Bija briesmīgi to vērot — viņš izskatījās pēc milzīga zīdaiņa, kam sākuši izkrist mati un kas šausmās vārtās pa grīdu.

—   Sirius, Sirius, ko gan es varēju darīt? Tumsas pavēlnieks… tev nav ne jausmas… viņam ir ieroči, kādus tu nespēj iedomāties… es biju pārbijies. Sirius, es nekad nebiju tik drošsirdīgs kā tu, kā Remus vai Džeimss. Es negribēju, lai tā notiek… Vārdā Nenosaucamais mani piespieda…

—   NEMELO! — ieaurojās Bleks. — JAU GADU PIRMS LILIJAS UN DŽELMSA NĀVES TU PIEGĀDĀJI VIŅAM ZIŅAS! TU BIJI VIŅA SPIEGS!

—    Viņš… viņš visur guva virsroku! — izdvesa Sīkaudzis. — Kāds gan būtu labums no tā, ka es atteiktu viņam?!

—   Kāds gan būtu labums no cīņas pret ļaunāko burvi, kādu pieredzējusi pasaule? — pārjautāja Bleks, kura seju tagad izķēmoja briesmīgs naids. — Vienīgais labums būtu nevainīgas dzīvības, Pīter!

—  Vai tad tu nesaproti?! — smilkstēja Pīters. — Viņš, Sirius, būtu mani nogalinājis!

—   TAD TEV VAJADZĒJA MIRT! — kliedza Bleks. — LABĀK

MIRT, NEKĀ NODOT SAVUS DRAUGUS, TĀPAT KA MES BIJĀM GATAVI MIRT TEVIS DĒĻ!

Bleks un Vilksons stāvēja plecu pie pleca ar paceltiem zižļiem.

—    Tev to vajadzēja apzināties, — klusi piebilda Vilksons. — Ja tevi nenogalinātu Voldemorts, to izdarītu mēs. Ardievu, Pīter.

Hermione paslēpa seju rokās un pagriezās pret sienu.

—   NĒ! — pēkšņi iebļāvās Harijs. Viņš metās uz priekšu un nostājās Sīkaudža priekšā ar seju pret zižļiem. — Jūs nedrīkstat viņu nogalināt, — trūkstot elpai, viņš sacīja. —Jūs nedrīkstat.

Bleks un Vilksons izskatījās apjukuši.

—   Harij, šī salašņas dēļ tu esi palicis bez vecākiem, — Bleks noņurdēja. — Šis zemiskais sūda gabals, ne aci nepamirkšķinot, būtu nodevis nāvei arī tevi. Tu pats to dzirdēji. Viņa smirdīgā āda viņam bija vairāk vērta nekā visa tava ģimene.

—   Es zinu, — elsodams sacīja Harijs. — Aizvedīsim viņu uz pili. Nodosim viņu atprātotājiem. Lai ved viņu uz Azkabanu… bet nenogaliniet viņu.

—    Harij! — izdvesa Sīkaudzis, ar rokām apskaudams zēna ceļgalus. — Tu… paldies tev… es nebiju to pelnījis… paldies tev…

—   Nepieskaries man, — Harijs nospļāvās, pretīgumā izraudamies no Sīkaudža rokām. — Es to nedaru tevis dēļ. Es to daru tāpēc, ka, manuprāt, tētis negribētu, lai viņa labākie draugi kļūst par slepkavām — tevis dēļ.

Telpā valdīja pilnīgs klusums, varēja dzirdēt tikai gārdzienus, kas līdz ar katru elpas vilcienu atskanēja no Sīkaudža krūtīm. Bleks un Vilksons saskatījās. Tad viņi vienlaikus nolaida zižļus.

—  Tu, Harij, es vienīgais, kam ir tiesības pieņemt šo lēmumu, — Bleks sacīja. — Taču, manuprāt… iedomājies, ko viņš izdarīja…

—   Lai viņš sēž Azkabanā, — Harijs atkārtoja. — Ja kāds ir pelnījis tur nokļūt, tad tas ir viņš…

Sīkaudzis vēl arvien gārdza Harijam aiz muguras.

—   Lai nu tā būtu, — Vilksons noteica. — Harij, paej sāņus.

Harijs vilcinājās.

—    Es tikai sasiešu viņu, — Vilksons paskaidroja. — Neko vairāk, es zvēru.

Harijs pagāja malā. Tievas virves šoreiz izšāvās no Vilksona zižļa, un nākamajā brīdī Sīkaudzis sasietām rokām un kājām un aizbāztu muti vāļājās uz grīdas.

—   Bet, ja tu iedomāsi pārvērsties, Pīter, — noņurdēja Bleks, arī pavērsdams savu zizli pret Sīkaudzi, — mēs tevi tomēr nogalināsim. Vai tu, Harij, piekriti?

Harijs paskatījās uz nožēlojamo stāvu, kas gulēja uz grīdas, un pamāja, lai arī Sīkaudzis to redzētu.

—   Labi, — Vilksons sacīja — pēkšņi viņa balsī ieskanējās lietišķums. — Ron, es nespēju lāpīt kaulus tik labi, kā tas padodas Pomfreja madāmai, tāpēc, manuprāt, vislabāk būtu tavu kāju vienkārši nosaitēt, līdz mēs aizgādājam tevi uz slimnīcu.

Viņš piesteidzās pie Rona, pieliecās, pieskārās zēna kājai ar zizli un nomurmināja: — Sinārum!

Gaisā nozibēja saites, kas cieši nostiprināja savainoto kāju starp pāris dēlīšiem. Vilksons palīdzēja Ronam piecelties. Rons uzmanīgi izmēģināja pārnest svaru uz lauztā locekļa uņ pat nesaviebās.

—   Tā ir krietni labāk, — zēns atzina. — Paldies.

—  Ko darīsim ar profesoru Strupu? — klusā balsī vaicāja Hermione, skatīdamās uz Strupa guļošo stāvu.

—  Viņam nav noticis nekas briesmīgs, — sacīja Vilksons, noliecies pār Strupu un pārbaudījis mikstūru profesora pulsu. —Jūs mazliet… pārcentāties. Vēl arvien bezsamaņā. Eē… domāju, labāk viņu nemodināt, līdz būsim atpakaļ pilī. Mēs varam pārvietot viņu arī šādi…

Vilksons nomurmināja: — Kustmiesusl

Likās, ka ar rokām, kaklam un ceļgaliem piesietu neredzamu pavedienu palīdzību Strups tiek piecelts stāvus. Galva gan dīvaini zvāļojās profesoram uz pleciem, tāpēc viņš atgādināja grotesku lelli. Viņš karājās vairākus centimetrus virs zemes, un viņa kājas ļengani šūpojās. Vilksons paņēma Paslēpni un iebāza to sev kabatā.

—   Un būtu labi, ja divi mums pieķēdētos pie šī te, — noteica Bleks, ar kāju pabakstīdams Sīkaudzi. — Drošības labad.

—   Es piesakos, — sacīja Vilksons.

—   Un es, — Rons nikni atsaucās, pieklibodams tuvāk.

Bleks uzbūra smagas važas. Drīz vien Sīkaudzis atkal bija stāvus. Viņa kreisā roka bija pieķēdēta pie Vdksona labās, bet labā roka — pie Rona kreisās. Likās, zēns Kašķa patieso veidolu uztvēra kā personīgu apvainojumu. Blēžkājis viegli nolēca no gultas un pirmais izgāja no istabas, mundri izslējis gaisā savu pudeles slauķim līdzīgo asti.

DIVDESMITĀ NODAĻA atprĀtotĀja SKŪPSTS

ŠĪ noteikti bija dīvainākā kompānija Harija dzīvē. Visiem pa p-^I priekšu lejā pa kāpnēm soļoja Blēžkājis. Aiz runča gāja Vilksons, Sīkaudzis un Rons — viņi atgādināja dīvainu seškājainu radījumu. Tad sekoja profesors Strups — viņš dīvaini lidinājās gaisā, lejupceļā ar kāju purngaliem aizķerdams katru kāpņu pakāpienu. Gaisā viņu noturēja paša zizlis, ko pievērstu mikstūru profesoram turēja Siriuss. Gājienu noslēdza Harijs un Hermione.

Tikt atpakaļ ejā izrādījās visai sarežģīti. Vilksonain, Sīkaudzim un Ronam nācās sagriezties iesāņus, tomēr Vilksons savu zizli no Sīkaudža nenolaida. Harijs redzēja, kā trijotne sāk neveikli virzīdes uz priekšu pa alu, nostājušies cits aiz cita. Priekšgalā vēl arvien gāja Blēžkājis. Harijs atradās tieši aiz muguras Siriusam, kurš gādāja par to, lai Strups slīdētu viņam pa priekšu. Mikstūru profesora ļenganā galva pa brīdim atsitās pret alas zemajiem griestiem. Harijam gan likās, ka Siriuss necenšas no tā īpaši izvairīdes.

— Vai tu saprod, ko tas nozīmē? — Siriuss pēkšņi uzrunāja Hariju. Gājiens pa tuneli virzījās ļoti lēnām. — Tas, ka Sīkaudzis ir notverts?

—   Tu esi brīvs, — Harijs atbildēja.

—   Tiesa… — Siriuss noteica. — Bet es vēl esmu — nezinu, vai kāds to tev ir teicis, — es esmu tavs krusttēvs.

—  Jā, es to zināju, — sacīja zēns.

—    Redzi… tavi vecāki iecēla mani par tavu aizbildni, — neveikli paskaidroja Siriuss. —Ja ar viņiem kas notiktu…

Harijs gaidīja. Vai Siriuss tiešām gribēja teikt, ka…?

—   Es, protams, neiebildīšu, ja tu vēlēsies arī turpmāk dzīvot pie savas tantes un tēvoča, — Siriuss turpināja. — Taču… redzi… padomā par to. Kad mani attaisnos… ja tu gribētu… dzīvot citur…

Harijs pēkšņi jutās tā, it kā vēdera dziļumos kaut kas būtu uzsprādzis.

—    Dzīvot… dzīvot kopā ar tevi? — zēns iesaucās, uz mirkli zaudēdams vērību un ar galvu ietriekdamies akmenī, kas līda ārā no ejas griestiem. — Pamest Dērslijus?

—   Protams, es jau domāju, ka tu to nevēlēsies, — žigli piebilda Siriuss. — Es saprotu. Es tikai iedomājos, ka es…

—  Vai tu traks esi, vai? — nu Harija balss likās gandrīz tikpat aizsmakusi kā Siriusa balss. — Protams, es vēlos pamest Dērslijus! Vai tev ir māja? Kad es varu pārvākties pie tevis?

Siriuss pagriezās un ieskatījās Harijam acīs. Strupa galva vilkās pa griestiem, taču Siriuss par to nelikās ne zinis.

—   Tu gribētu? — viņš vaicāja. — Tu tiešām gribētu?

—  Jā, kā es te stāvu! — Harijs sacīja.

Siriusa izdēdējusī seja atplauka pirmajā īstajā smaidā. Atšķirība bija pārsteidzoša — it kā no nomocītās maskas dziļumiem uzmirdzētu cita, desmit gadu jaunāka seja. Uz mirkli viņā varēja sazīmēt vīru, kurš smējās Harija vecāku kāzās.

Līdz pašam ejas viņam galam abi vairs nepārmija ne vārda. Blēžkājis izslīdēja no alas pirmais. Acīmredzot viņš turēja piespiestu punu uz koka stumbra, jo Vdksons, Sīkaudzis un Rons izlīda no tuneļa, bet pātagojošo zaru cirtieni tā arī neatskanēja.

Siriuss izvadīja cauri alas mutei Strupu, tad palaida garām Hariju un Hermioni. Beidzot viņi visi bija ārā no ejas.

Tagad visapkārt valdīja dziļa tumsa, vienīgo gaismiņu varēja manīt attālās pils logos. Nebilduši ne vārda, viņi devās tālāk. Sīkaudzis elpojot vēl arvien gārdza un reizumis iešņukstējās. Harijam galvā zumēja. Viņš dks projām no Dērslijiem. Viņš varēs dzīvot kopā ar Siriusu Bleķu, vecāku labāko draugu… zēns jutās kā apburts… Kas gan notiks, kad viņš paziņos Dērslijiem, ka pārvācas dzīvot pie noziedznieka, ko viņi redzējuši televīzijā?

—  Kaut viens kļūmīgs solis, Pīter, — draudīgi brīdināja Vilksons, kura zizlis vēl arvien bija pacelts pret Sīkaudža krūtim.

Viņi klusumā sāka brist pāri pils teritorijai, un tālās gaismas pamazām auga lielākas. Strups dīvaini peldēja par priekšu Siriusam, un viņa zods sitās pret krūtīm. Un tad…

Pēkšņi apkārtne pārmainījās. Vējš debesīs bija izklīdinājis mākoņus, uz zemes pēkšņi parādījās ēnas, un viņu grupiņu izgaismoja mēness.

Strups uzskrēja virsū Vilksonam, Sīkaudzim un Ronam, jo trijotne bija apstājusies kā iemieta. Siriuss sastinga. Tad viņa paceltā roka apturēja Hariju un Hermioni.

Harijs varēja saskatīt Vilksona siluetu. Profesors likās pārakmeņojies. Tad viņa locekļi sāka drebēt.

—   Augstā debess… — Hermione ievaidējās. — Viņš šonakt aizmirsa iedzert savu mikstūru! Viņš ir bīstams!

—   Bēdziet, — Siriuss nočukstēja. — Bēdziet! Tūlīt!

Taču Harijs nespēja atraut kājas no zemes. Ronu ar Sīkaudzi un Vilksonu vēl arvien saistīja važas. Zēns metās uz priekšu, taču Siriuss apķēra viņu ap vidukli un atsvieda atpakaļ.

—   Atstāj to manā ziņā — BĒDZ!

Atskanēja šaušalīga ņurdēšana. Vilksona galva kļuva garāka. Mainījās arī viņa stāvs — pleci salīka, varēja redzēt, kā uz sejas un rokām sāk augt spalvas, bet pašas rokas savilkās ķepās.

Spalva uz Blēžkāja skausta atkal saslējās stāvus, un runcis kāpās atpakaļ…

Vilkatis saslējās pakaļkājās, sacirzdams žokļus, bet tajā brīdī nozuda Siriuss. Arī viņš bija pārvērties. Milzīgais, lācim līdzīgais suns metās uz priekšu. Mirklī, kad vilkatis izrāvās no važas, kas saistīja tā ķepu, suns sagrāba to pie kakla un parāva malā, projām no Rona un Sīkaudža. Abi zvēri sadūrās cīniņā, žokli pret žokli, cirzdami viens otram ar ķepām…

Skata apburts, Harijs stāvēja un blenza. Cīniņš piesaistīja visu zēna uzmanību, neko citu viņš apkārt neredzēja. Taču tad atskanēja Hermiones kliedziens.

Sīkaudzis bija meties pakaļ Vdksona nomestajam zizlim. Rons, nespēdams noturēties uz savainotās kājas, nokrita. Tad atskanēja blīkšķis, tam sekoja spilgts gaismas uzliesmojums — un Rons palika nekustīgi guļam uz zemes. Vēl viens blīkšķis — un Blēžkājis uzlidoja gaisā un saļima zemē.

—    Tukšrokdžimpiņ! — iebļāvās Harijs, pacēlis savu zizli pret Sīkaudzi. Vdksona zizlis uzšāvās gaisā un aizlidoja kaut kur tumsā. Skriedams uz priekšu, Harijs iekliedzās: — Stāvi uz vietas!

Taču bija jau par vēlu. Sīkaudzis bija pārvērties. Harijs redzēja, kā žurkas kailā aste izslīd cauri važu aprocei pie Rona izstieptās rokas, un dzirdēja, kā zālē kaut kas nočab.

Atskanēja kauciens un pērkonīgs rūciens. Harijs pagriezās un ieraudzīja, ka vilkatis bēg. Tas skrēja uz Aizliegtā meža pusi…

—    Sirius, viņš aizbēga, Sīkaudzis pārvērtās! — Harijs iesaucās.

Siriuss bija savainots — no brūcēm purnā un mugurā plūda asinis, taču, izdzirdējis Harija vārdus, viņš atkal uzlēca kājās. Vēl pēc mirkļa viņa ķepu aulēkši aizdimdēja pāri skolas zālieniem.

Harijs un Hermione piesteidzās pie Rona.

—    Ko viņam izdarīja? — čukstus vaicāja Hermione. Rona acis bija puspavērtas, ari mute bija vaļā. Viņš pilnīgi noteikti bija dzīvs, jo bērni varēja saklausīt drauga elpu, taču nelikās, ka Rons viņus pazītu.

—   Es nezinu.

Harijs izmisis palūkojās apkārt. Bleķu un Vilksonu vairs nemanīja… tuvumā bija vienīgi Strups, kurš, vēl arvien būdams bez samaņas, karājās gaisā.

—   Labāk aizgādājam viņus pili un izstāstām visu kādam skolotājam, — atglaudis no acīm matus un cenzdamies sakārtot domas, sacīja Harijs. — Iesim…

Taču tajā mirklī tālāk tumsā atskanēja smilksd, kauciens — kāds bija nodarījis sāpes sunim…

—   Siriuss, — Harijs nomurmināja, blenzdams tumsā.

Viņš mirkli nespēja izlemt, taču, tā kā Ronam viņi šobrīd nekādi nevarēja palīdzēt, bet Blekam bija nepieciešama palīdzība…

Harijs metās skriet, un Hermione sekoja zēnam cieši pa pēdām. Smilksti skanēja kaut kur ezera pusē. Viņi metās uz krastmalas pusi, un Harijs, skriedams, ko kājas nes, sajuta aukstumu, taču neaptvēra, ko tas nozīmē…

Smilksti pēkšņi apklusa. Sasnieguši ezera krastmalu, viņi saprata, kāpēc tas noticis — Siriuss atkal bija pārvērties par cilvēku. Viņš stāvēja uz ceļiem, aizsedzis galvu ar rokām.

—   Nēēē, — viņš vaidēja. — Nēēēē… lūdzu…

Un tad Harijs tos ieraudzīja. Uz viņu pusi apkārt ezeram kā melna blīva slīdēja atprātotāji, vismaz simts drūmo radījumu. Viņš apmetās apkārt, juzdams, ka pazīstamais, ledainais aukstums pārņem viņa iekšas, migla traucē skaidri saskatīt notiekošo. No visām pusēm parādījās arvien jauni un jauni atprātotāji. Tie ielenca viņus…

—   Hermione, domā par kaut ko laimīgu! — Harijs iekliedzās, paceldams zizli un nikni mirkšķinādams acis, lai tās noskaidrotos. Viņš sapurināja galvu, lai apklusinātu tikko dzirdamos kliedzienus, kas atskanēja ausīs…

Es turpmāk dzīvošu kopā ar savu krusttēvu. Es pametīšu Dērslijus.

Viņš piespieda sevi domāt par Siriusu, vienīgi par Siriusu, un sāka skandēt: — Sauces aizstāvum! Sauces aizstāvum!

Bleks nodrebēja, apvēlās uz muguras un palika nekustīgi guļam, bāls kā līķis.

Ar viņu viss būs kārtībā. Es pārcelšos dzīvot kopā ar viņu.

—   Sauces aizstāvum! Hermione, palīdzi man! Sauces aizstāvum!

—   Sauces… — Hermione nočukstēja, — sauces… sauces…

Taču meitene to nespēja. Atprātotāji arvien tuvojās, tagad

viņi atradās dažus metrus no viņiem. Tie bija izveidojuši ciešu sienu apkārt Harijam un Hermionei, tiem adika vairs tikai pāris soļu…

—    SAUCES AIZSTĀVUM! — ieaurojās Harijs, pūlēdamies pārkliegt ausis plosošos vaidus. — SAUCES AIZSTĀVUM!

No zēna zižļa uzvirmoja vārga sudraba dzīsliņa un kā dūmaka palika drebot viņa priekšā. Tajā mirklī Harijs juta, kā viņam līdzās saļimst Hermione. Viņš bija palicis viens… gluži viens…

—   Sauces… sauces aizstāvum…

Harijs juta, kā ceļgali pieskaras zālei. Viņa skatienu aizsedza migla. Ar milzīgu piepūli viņš mēģināja atcerēties — Siriuss bija nevainīgs… nevainīgs… viss būs kārtībā… es turpmāk dzīvošu kopā ar viņu…

—   Sauces aizstāvum! — viņš izdvesa.

Bezveidīgā Aizstāvja vārgajā gaismā Harijs ieraudzīja, ka viņam gluži līdzās apstājas atprātotājs. Tas nespēja iziet cauri Harija uzburtajam sudraba dūmakas mākonītim. Mirusi, gļotaina roka izslīdēja no apmetņa apakšas. Tā nokustējās no kreisās uz labo pusi, it kā mēģinātu aizdzīt Aizstāvi.

—  Nē… nē… — Harijs izdvesa. —Viņš ir nevainīgs… sauces… sauces aizstāvum…

Zēns spēja sajust, kā tie vēro viņu, viņš saklausīja grabošos elpas vilcienus, kas skanēja visapkārt kā ļaunu vēstošas vēja brāzmas. Tuvākais atprātotājs vēroja Hariju. Tad tas pacēla abas trūdošās rokas — un nolaida savu kapuci.

Tur, kur vajadzēja būt radījuma acīm, pāri tukšajiem dobumiem akli stiepās plāna, pelēka, kraupaina āda. Taču sejā bija mute… puspavērts, bezveidīgs caurums, kas, mironīgi grabot, iesūca un izelpoja gaisu.

Paralizējošas šausmas pārņēma visu Harija būtni, viņš nespēja nedz pakustēties, nedz arī bilst kaut vārdu. Viņa Aizstāvis nodrebēja un izdzisa.

Baltā migla darīja zēnu aklu. Viņam vajadzēja cīnīties… mices aizstāvum… viņš nespēja redzēt… un tālumā viņš saklausīja pazīstamos kliedzienus… sauces aizstāvum… viņš mēģināja miglā sataustīt Siriusu, viņš aizsniedza krusttēva roku… tie nepaņems viņu…

Taču spēcīgu, lipīgu roku pāris pēkšņi apvijās ap Harija kaklu. Tās ar varu pagrieza viņa seju augšup… viņš sajuta tā elpu… tas bija nolēmis vispirms tikt vaļā no zēna… Harijs sajuta radījuma trūdošo elpu… ausīs skanēja mātes kliedzieni… pēdējais, ko viņš dzirdēs, būs viņas balss…

Un tad cauri miglai, kurā viņš grima, zēns, šķiet, pamanīja sudrabainu gaismu, kas kļuva arvien spožāka un spožāka… viņš juta, kā viņa ķermenis nokrīt zālē…

Guļot ar seju pret zemi, pārāk vārgs, lai spētu pakustēties, nelabas dūšas un drebuļu pārņemts, Harijs atvēra acis. Zāli ap viņu bija pielējusi apžilbinoši spoža gaisma… Kliedzieni likās apklusuši, un aukstums atkāpās…

Kaut kas cīnījās ar atprātotājiem… šis kaut kas riņķoja apkārt viņam, Siriusam un Hermionei… grabošās, sūcošās atprātotāju elpas attālinājās. Atprātotāji bēga… gaiss atkal bija silts…

Saņēmis pēdējos spēkus, Harijs pacēla galvu pāris centimetru virs zemes un ieraudzīja gaismas apņemtu dzīvnieku, kas traucās pāri ezeram. Zēna acīs koda sviedri, viņš nespēja skaidri redzēt, kas tas īsti bija… dzīvnieks izskatījās spožs kā vienradzis. Pūlēdamies nezaudēt samaņu, Harijs redzēja, kā tas sasniedz pretējo krastu un apstājas. Uz mirkli dzīvnieka mestajā spozmē Harijs saskatīja cilvēku, kas sagaida to atpakaļ… cilvēks pacēla roku un noglāstīja mirdzošo dzīvnieku… cilvēks izskatījās dīvaini pazīstams… bet tas taču nebija iespējams…

Harijs neko nesaprata. Viņš vairs nespēja padomāt. Viņš juta, kā izsīkst pēdējie spēki, un, galvai atsitoties pret zemi, zēns zaudēja samaņu.

DIVDESMIT PIRMĀ NODAĻA HERMIONES NOSLĒPUMS

S

atriecošs gadījums… satriecošs… brīnums, ka viņi visi palika dzīvi… neko tādu nekad nebiju dzirdējis… piķis un zēvele, mums tiešām laimējās, ka jūs, Strup, gadījāties tuvumā…

—   Paldies, ministra kungs.

—   Otrās pakāpes Merlina ordenis, es teiktu. Pat pirmās pakāpes, ja man izdotos to izkārtot!

—   Liels paldies, ministra kungs.

—   Nejauka brūce… Bleķa darbiņš, cik noprotu?

—  Patiesībā, ministra kungs, pie tās vainīgi Poters, Vīzlijs un Grendžera…

—   Ko jūs!

—   Bleks bija viņus apbūris, es uzreiz visu sapratu. Spriežot pēc viņu izturēšanās, neģēlis bija licis lietā Mulsinātus burvestību. Šķiet, bērni pieļāva iespēju, ka viņš varētu būt nevainīgs. Viņi nevarēja atbildēt par savu rīcību. No otras puses, viņu iejaukšanās varēja palīdzēt Blekam izbēgt… viņi laikam domāja, ka noķers Bleķu vieni paši. Jau iepriekš viņi sastrādājuši sazin ko un vienmēr tikuši cauri sveikā… Baidos, ka šī iemesla dēļ viņi ir ļoti

augstās domās paši par sevi… un, protams, direktora kungs vienmēr ļāvis Poteram neparastu vaļu…

—  Ak, ko tur, Strup… jums taču jāsaprot, Harijs Poters… mēs visi uz viņa gājieniem reizēm paskatāmies caur pirkstiem.

—    Un tomēr — vai šī īpašā apiešanās nāk viņam par labu? Es personiski cenšos izturēties pret viņu kā pret jebkuru citu audzēkni. Un jebkuru citu audzēkni izslēgtu — pats mazākais — par draugu iesaistīšanu tik bīstamā spēlītē. Iedomājieties, ministra kungs — pārkāpjot visus iespējamos skolas noteikumus, pēc visiem tiem pasākumiem, kas bija ieviesti īpaši viņa aizsardzībai — ārpus skolas teritorijas, naktī, kopā ar vilkati un slepkavu… turklāt man ir zināms pamats domāt, ka viņš iepriekš bez atļaujas apmeklējis arī Cūkmiestiņu…

—    Labi, labi… mēs visu noskaidrosim, Strup, tiksim skaidrībā… zēns, protams, rīkojās muļķīgi…

Harijs klausījās, nevērdams acis vaļā. Harijs jutās kā piedzēries. Šķita, ka vārdi, ko viņš saklausa, no ausīm uz smadzenēm ceļo ļoti lēnām, tik lēnām, ka tos grūti saprast. Locekļi likās kā ar svinu pielieti, pat plakstiņus bija grūti pavērt… viņš vēlējās gulēt un gulēt šajā ērtajā gultā, gulēt mūžīgi.

—   Taču visvairāk mani pārsteidza atprātotāju uzvedība… vai tiešām jums, Strup, nav ne jausmas, kas lika tiem atkāpties?

—   Nē, ministra kungs. Tajā brīdī, kad es atguvu samaņu, tie atgriezās savos posteņos pie ieejām skolas teritorijā.

—   Neparasti. Un tomēr Bleks, Harijs un meitene…

—  Visi bija bez samaņas, kad es viņus atradu. Es, protams, sasēju Bleķu, uzbūru nestuves un visus tūlīt aizgādāju uz pili.

Iestājās klusums. Harija smadzenes likās darbojamies mazliet ātrāk, tāpēc kaut kur viņa būtnes dziļumos pēkšņi uzradās nelāgi kņudinoša sajūta.

Zēns atvēra acis.

Viss likās mazliet izplūdis. Kāds bija noņēmis viņam brilles.

Viņš gulēja tumšā slimnīcas palātā. Pašā telpas viņā galā Harijs varēja saskatīt Pomfreja madāmu. Viņa stāvēja ar muguru pret viņu, pārliekusies pār citu gultu. Harijs samiedza acis. Zem Pomfreja madāmas rokas varēja manīt Rona ugunīgo matu ērkuli.

Harijs pagrieza galvu uz otru pusi. Gultā pa labi gulēja Hermione. Pāri viņas gultai gūlās mēnessgaismas strēle. Arī meitenes acis bija vaļā. Hermione izskatījās kā pārakmeņojusies, taču tad, kad viņa pamanīja, ka arī Harijs pamodies, viņa piespieda pirkstu pie lūpām un norādīja uz slimnīcas palātas durvīm. Tās bija puspavērtas, un no gaiteņa plūda Kornēlija Fadža un Strupa balsis.

Tagad Pomfreja madāma mundri soļoja cauri tumšajai palātai uz Harija gultas pusi. Zēns pagriezās uz viņas pusi. Slimnīcas vadītāja nesa milzīgu šokolādes gabalu. Tas atgādināja nelielu laukakmeni.

—   Skat, tu esi pamodies! — viņa uzmundrinoši sacīja. Nolikusi šokolādes kluci uz Harija naktsgaldiņa, viņa sāka drupināt to ar mazu āmuriņu.

—    Kā jūtas Rons? — vienā balsī iejautājās Harijs un Hermione.

—   Viņš izdzīvos, — drūmi noteica Pomfreja madāma. — Ja runājam par jums abiem… jums būs jāpaguļ šeit, līdz es būšu apmierināta ar jūsu… Poter, ko jūs taisāties darīt?

Harijs bija piecēlies sēdus, uzlicis uz acīm brilles un sameklējis zizli.

—   Man jārunā ar direktoru, — viņš sacīja.

—   Poter, — mierinoši noteica Pomfreja madāma, — viss ir kārtībā. Bleķu sagūstīja. Viņš ir ieslēgts drošā vietā. Kuru katru brīdi atprātotāji izpildīs viņam atprātotāja skūpstu…

—   KO?

Harijs izlēca no gultas. Arī Hermione sekoja viņa piemēram. Taču zēna kliedzienu bija dzirdējuši arī gaitenī stāvošie. Nākamajā mirklī palātā ienāca Kornēlijs Fadžs kopā ar Strupu.

—   Harij, Harij, kas noticis? — iesaucās Fadžs; viņš izskatījās uztraucies. — Tev jāatrodas gultā… vai viņš ieēda šokolādi? — viņš nemierīgi vaicāja Pomfreja madāmai.

—    Ministra kungs, jums mani jāuzklausa! — Harijs sauca.

—   Siriuss Bleks nav vainīgs! Pīters Sīkaudzis tikai izlikās par mirušu! Mēs viņu šonakt redzējām! Jūs nedrīkstat pieļaut, lai atprātotāji noskūpsta Siriusu, viņš…

Taču Fadžs, dkko jaušami smaidot, tikai pašūpoja galvu.

—    Harij, Harij, tu esi apjucis, tu esi pārcietis kaut ko šausmīgu, liecies atpakaļ gultā, mēs visu zinām…

—   NEKO JŪS NEZINĀT! — Harijs kliedza. — JŪSU ROKĀS IR NEPAREIZAIS CILVĒKS!

—   Ministra kungs, uzklausiet mūs, lūdzu, — Hermione sacīja. Viņa bija atsteigusies pie Harija un tagad ar lūgumu acīs vērās Fadža sejā. — Arī es viņu redzēju. Viņš bija pārvērties par Rona žurku, viņš ir zvēromags, Sīkaudzis, proti, un…

—    Vai redzat, ministra kungs? — Strups viņu pārtrauca.

—    Mulsinātus iedarbība vēl arvien nav beigusies… Bleks ir labi pastrādājis…

—  MĒS NEESAM NEKĀDAS BURVESTĪBAS VARĀ! — Harijs ierēcās.

—    Ministra kungs! Profesor! — dusmīgi iejaucās Pomfreja madāma. — Man jālūdz jūs atstāt šī palāta. Poters ir mans pacients, un viņam šobrīd nedrīkst sagādāt ciešanas.

—    Neviens man nesagādā ciešanas, es vienkārši cenšos paskaidrot viņiem, kas īsti notika! — Harijs nikni uzstāja. —Ja vien viņi uzklausītu mani…

Taču Pomfreja madāma izveicīgi iebāza pārsteigtajam Harijam mutē pamatīgu šokolādes gabalu. Viņš aizrijās, un slimnīcas pārzine izmantoja izdevību iedabūt zēnu atpakaļ gultā.

—  Lūdzu, ministra kungs, šiem bērniem ir nepieciešams miers. Lūdzu, ejiet projām…

Palātas durvis atkal atvērās. Tajās parādījās Dumidors. Harijs ar milzīgām grūtībām norija šokolādi un atkal izrausās no gultas.

—   Profesor Dumidor, Siriuss Bleks…

—   Augstā debess! — nu jau histēriski iesaucās Pomfreja madāma. — Vai šī ir slimnīca vai nav? Direktora kungs, es esmu spiesta uzstāt…

—   Piedodiet, Magonīt, taču man ir steidzīgi jārunā ar Potera kungu un Grendžeras jaunkundzi, — mierīgi sacīja Dumidors.

—   Es ukko runāju ar Siriusu Bleķu…

—  Es pieļauju, ka viņš jums izstāstīja to pašu pasaciņu, ko viņš iedvesis Poteram? — siekalām šķīstot, sacīja Strups. — Kaut ko par žurku un par to, ka Sīkaudzis esot dzīvs…

—  Tik dešām, tāds bija Bleķa stāsts, — Dumidors atzina, caur briļļu pusmēnešiem rūpīgi nopētīdams Strupu.

—  Un vai manas liecības nav ne lauzta graša vērtas?! — Stmps noņurdēja. — Bubuļu būdā Pītera Sīkaudža nebija, un arī citur skolas teritorijā no viņa nebija ne miņas.

—  Jūs, profesora kungs, viņu neredzējāt tāpēc, ka bijāt bezsamaņā! — dedzīgi ierunājās Hermione. — Jūs ieradāties par vēlu un nedzirdējāt…

—   Grendžeras jaunkundz, PIEVALDIET SAVU MĒLI!

—  Nu, nu, Strup, — sabijies izsaucās Fadžs, — jaunā dāma ir manāmi apjukusi, mēs nedrīkstam izturēties pret viņu tik bargi…

—    Es vēlētos parunāt ar Hariju un Hermioni vienatnē, — stingri noteica Dumidors. — Kornēlij, Severus, Magonīt — ja jūs būtu tik laipni un atstātu mūs vienus.

—   Direktora kungs! — Pomfreja madāmai nu reiz bija par daudz. — Viņiem ir nepieciešama ārstēšana, viņiem ir nepieciešams miers…

—    Diemžēl šī ir neatliekama lieta, — Dumidors atbildēja.

—   Man ir jāuzstāj.

Pomfreja madāma uzmeta lūpu, aizsoļoja uz savu kabinetu palātas viņā galā un aizcirta aiz sevis durvis. Fadžs ieskatījās lielā zelta kabatas pulkstenī, kas nokarājās no viņa vestes.

—   Atprātotāji jau būs ieradušies, — viņš noteica. — Es došos sagaidīt viņus. Dumidor, dksimies augšā.

Ministrs piegāja pie durvīm, pavēra tās un pagriezās, gaidīdams Strupu. Taču Strups nebija izkustējies no vietas.

—    Jūs taču neticat nevienam Bleķa teiktajam vārdam? — Strups nočukstēja, ar acīm urbdamies Dumidora sejā.

—    Es vēlos aprunāties ar Hariju un Hermioni vienatnē, — Dumidors atkārtoja.

Strups paspēra soli uz Dumidora pusi.

—   Jau sešpadsmit gadu vecumā Siriuss Bleks pierādīja, ka ir spējīgs nogalināt, — mikstūru pasniedzējs nošņācās. — Jūs taču neesat to aizmirsis, direktora kungs? Jūs taču atceraties, ka viņš reiz mēģināja nonāvēt mani?

—   Mana atmiņa ir tikpat laba kā vienmēr, Severus, — klusi atbildēja Dumidors.

Strups pagriezās un izsoļoja pa durvīm, kuras vēl arvien turēja Fadžs. Tās aizvērās, un Dumidors pievērsās Harijam un Hermionei. Tajā pašā acumirklī bērni sāka cits caur citu stāstīt.

—   Profesora kungs, Bleks stāsta taisnību… mēs redzējām Sīkaudzi…

—    …viņš aizbēga, kad profesors Vilksons pārvērtās par vilkati…

—   …viņš ir žurka…

—     …Sīkaudža nags, tas ir, rādītājpirksts, viņš to pats sev nogrieza…

—   …Ronam uzbruka Sīkaudzis, nevis Bleks…

Taču Dumidors pacēla roku, lai apturētu skaidrojumu plūdus.

—    Tagad ir jūsu kārta uzklausīt mani, un, lūdzu, nepārtrauciet mani, jo laika ir ļoti maz, — viņš klusu sacīja. — Nav ne mazāko pierādījumu, kas apstiprinātu Bleķa stāstu, izņemot jūsu vārdus — un divu trispadsmitgadīgu burvju vārdi nevienu nepārliecinās. Vesela aculieciniekiem pilna iela apzvērēja, ka redzēja, kā Siriuss nogalina Sīkaudzi. Es pats ministrijā liecināju, ka Siriuss bija Poteru Acurauga sargs.

—   Ari profesors Vilksons jums izstāstīs… — Harijs nesavaldījās.

—    Profesors Vilksons pašlaik atrodas dziļi Aizliegtajā mežā un nespēj nevienam neko izstāstīt. Kad viņš atgriezīsies cilvēka veidolā, jau būs par vēlu, Siriuss būs piedzīvojis ko ļaunāku par nāvi. Turklāt man jāpiebilst, ka vairākums burvju tik ļoti neuzticas vilkatiem, tā ka viņa atbalsts neko daudz nelīdzēs… turklāt ņemot vērā to, ka viņš ir vecs Siriusa draugs…

—   Bet…

—    Uzklausi mani, Harij. Ir par vēlu, vai tu mani saproti? Tev jāsaprot, ka profesora Strupa notikumu izklāsts ir daudz ticamāks par jūsējo.

—   Viņš ienīst Siriusu, — Hermione izmisusi teica. — Tikai tādēļ, ka Siriuss reiz viņu muļķīgi izjokoja…

—  Siriuss nerīkojās kā nevainīgs cilvēks. Uzbrukums Resnajai kundzei… ielavīšanās Grifidora tornī ar nazi rokās… ja mēs nedabūsim rokās dzīvu vai mirušu Sīkaudzi, mums nav ne mazākās iespējas novērst sprieduma izpildi Siriusam.

—   Bet jūs taču ticat mums.

—  Jā, es ticu, — Dumidors klusi sacīja. — Taču es nespēju piespiest citus, lai arī viņi ierauga patiesību, un man nav tiesību atcelt burvestību ministra rīkojumus…

Harijs ieskatījās direktora drūmajā sejā, un zēnam pēkšņi likās, it kā viņam zem kājām būtu pēkšņi atvērusies zeme. Viņš bija pieradis pie domas, ka Dumidors spēj atrisināt jebkuru problēmu. Viņam bija liecies, ka Dumidors pēkšņi uzburs kādu negaidītu izeju no šī bezcerīgā stāvokļa. Tomēr nē… viņi bija zaudējuši pēdējo cerību.

—    Mums ir nepieciešams, — lēnām noteica Dumidors, un viņa gaiši zilo acu skadens pārceļoja no Harija uz Hermioni, — mazliet vairāk laika.

—    Bet… — Hermione iesāka. Taču tad viņas acis paplētās apaļas kā pogas. —JĀ!

—   Tagad klausieties uzmanīgi, — Dumidors sacīja, runādams ļoti lēnām un ļoti skaidri. — Siriuss ir ieslēgts profesora Zibiņa kabinetā pils astotajā stāvā. Tas ir trīspadsmitais logs pa labi no Rietumu torņa. Ja jums paveiksies, jūs šonakt izglābsiet ne vienu vien nevainīgu būtni. Taču abi atcerieties vienu lietu. Jūs neviens nedrīkst redzēt. Grendžeras jaunkundz, jūs zināt likumu… jūs zināt, kas ir likts uz spēles…/zīr… neviens… nedrīkst… redzēt.

Harijam nebija ne jausmas, kas tagad notika. Dumidors pagriezās un devās projām, bet tad, apstājies pie durvīm, vēlreiz atskatījās.

—    Es jūs šeit ieslēgšu. Tagad ir… — viņš ieskatījās pulkstenī, — …bez piecām minūtēm pusnakts. Grendžeras jaunkundz, ar trīs apgriezieniem vajadzētu būt gana. Lai jums veicas.

—    Lai jums veicas? — pārjautāja Harijs, kad aiz Dumidora aizvērās durvis. — Trīs apgriezieni? Par ko viņš runāja? Kas mums ir jādara?

Taču Hermione jau kaut ko meklēja drānu izgriezumā pie kakla. Pēc mirkļa viņa izvilka ļoti garu, ļoti smalku zelta ķēdīti.

—   Harij, panāc tuvāk, — viņa steidzīgi aicināja. — Ātrāk!

Harijs, pilnīgi apstulbis, paspēra soli tuvāk draudzenei. Viņa

pastiepa ķēdīti uz zēna pusi. Harijs ieraudzīja, ka ķēdītē karājas mazītiņš, mirdzošs smilšu pulkstenītis.

—   Tā…

Hermione uzmeta ķēdīti arī pāri Harija galvai.

—   Vai esi gatavs? — viņa, aizraujoties elpai, vaicāja.

—   Ko mēs darām? — neko vairs nesaprazdams, Harijs atbildēja ar pretjautājumu.

Hermione trīs reizes pagrieza smilšu pulkstenīti.

Tumšā palāta izgaisa. Hariju pārņēma sajūta, it kā viņš ļoti ātri lidotu atpakaļ. Viņam garām šāvās neskaidras krāsas un silueti. Ausīs dunēja. Viņš mēģināja iekliegties, taču nespēja saklausīt pats savu balsi.

Un tad viņš zem kājām atkal sajuta stingru pamatu, un viss ap viņu atkal atguva skaidru apveidu.

Viņš stāvēja līdzās Hermionei tukšajā ieejas zālē, un no pavērtajām durvīm pāri akmens plātnēm klātajai grīdai krita zeltaina saulstaru straume. Viņš kā sajēgu zaudējis paskatījās uz Hermioni, un viņam kaklā iegriezās smilšu pulkstenīša ķēde.

—   Hermione, kas…?

—   Slēpjamies tur! — Hermione sagrāba Harija roku un pārvilka viņu pāri zālei, kur atradās slotu kambara durvis. Viņa pavēra tās, iegrūda zēnu iekšā starp spaiņiem un lupatām, tad pati iespraucās šaurajā telpā un aizcirta aiz sevis durvis.

—   Kas… kā… Hermione, kas te notiek?

—  Mēs atgriezāmies pagātnē, — Hermione čukstus atbildēja, tumsā noceldama ķēdīti Harijam no kakla. — Trīs stundas atpakaļ…

Harijs nu sataustīja savu kāju un no visa spēka sev ieknieba. Tas izrādījās visai sāpīgi, kas savukārt likās izslēdzam iespēju, ka šis varētu būt ļoti dīvains sapnis.

—   Bet…

—  Sšš! Klausies! Tur kāds nāk! Manuprāt… manuprāt, tie varētu būt mēs paši!

Hermione piespieda ausi pie slotu kambara durvīm.

—   Nācēji šķērso zāli… jā, tur mēs dodamies pie Hagrida!

—   Vai tu gribi man teikt, — Harijs čukstēja, — ka mēs vienlaikus atrodamies šajā kambarī un arī tur ārā?

—    Tieši tā, — atbildēja Hermione, neatraudama ausi no kambara durvīm. — Esmu pārliecināta — tie esam mēs… neizklausās, ka zālē ir vairāk par trim cilvēkiem… un mēs ejam ļoti lēnām, jo esam palīduši zem Paslēpņa…

Viņa aprāvās un ieklausījās uzmanīgāk.

—   Tagad mēs ejam lejā pa lielajām kāpnēm…

Hermione apsēdās uz apgāzta spaiņa. Harijam nelika miera vairāki jautājumi, un viņam ļoti kārojās dzirdēt vismaz pāris atbilžu.

—   Kur tu dabūji to mantiņu ar smilšu pulksteni?

—    To sauc par Laikgriezi, — Hermione čukstus paskaidroja, — un man to sagādāja profesore Maksūra. Es to saņēmu dienā, kad mēs atgriezāmies skolā pēc vasaras brīvdienām. Es Laikgriezi izmantoju visu gadu, lai pagūtu uz daudzajām nodarbībām. Profesore Maksūra lika man zvērēt, ka es par to nevienam nebildīšu ne vārda. Viņai nācās rakstīt visvisādas vēstules uz Burvestību ministriju, lai man to sagādātu. Viņa rakstīja, ka es esot paraugskolniece un ka es nekad, nekad neizmantošu to citam nolūkam kā dkai mācībām… es to pagriežu atpakaļ, lai iegūtu kādas liekas stundas — tā man izdodas vienlaikus atrasties vairākās nodarbībās, saproti? Bet, zini…

—   Harij, — pēc acumirklīgas pauzes meitene turpināja, — es nesapratu, ko Dumidors gribēja, es nesaprotu, kas mums tagad ir jādara. Kāpēc viņš lika mums atgriezties atpakaļ par trīs stundām? Kā tas var palīdzēt Siriusam?

Harijs cieši vērās meitenes ēnu klātajā sejā.

—   Acīmredzot ap šo laiku notika kaut kas tāds, kas, pēc viņa ieceres, mums būtu jāizmaina, — viņš lēni noteica. — Kas ir šis notikums? Trīs stundas iepriekš mēs devāmies pie Hagrida…

—   Pašlaik ir trīs stundas iepriekš, un mēs pašlaik dodamies pie Hagrida, — precizēja Hermione. — Mēs tikko dzirdējām, kā paši izejam no pils…

Harijs sarauca pieri. Viņš juta, ka smadzenes burtiski savelkas piepūlē, gluži kā muskulis, ceļot lielu smagumu.

—    Dumidors dkai piebilda… tikai piebilda, ka mēs varam izglābt vairāk nekā vienu nevainīgu būtni… — Un tad viņam pielēca. — Hermione, mums ir jāizglābj Svītknābis!

—   Bet… kā gan tas palīdzēs Siriusam?

—    Dumidors stāstīja… stāstīja, kur atrodas viņa ieslodzījuma vietas logs… Zibiņa kabineta logs! Tur viņš ir ieslēgts! Mums ar Švītknābi ir jāaizlido līdz tam logam un jāizglābj Siriuss! Siriuss var izglābties Svītknābja mugurā — un tā viņi abi izglābsies!

Spriežot pēc meitenes sejas izteiksmes, viņu bija pārņēmušas šausmas.

—  Ja mums izdosies paveikt to tā, lai neviens mūs nepamanītu, tas būs īsts brīnums!

—   Bet mums taču ir jāmēģina, vai ne? — Harijs teica. Viņš piecēlās un arī piespieda ausi pie durvīm.

—   Neizklausās, ka zālē kāds būtu… celies, iesim…

Harijs pavēra kambara durvis. Ieejas zāle bija tukša. Cik klusi un ātri spēdami, viņi izmetās no kambara un noskrēja lejā pa akmens pakāpieniem. Ēnas jau likās mazliet garākas, un Aizliegtā meža koku galotnes jau atkal zeltīja rietošās saules stari.

—Ja kāds palūkosies pa logu un pamanīs mūs… — Hermione iepīkstējās, pamezdama skatienu atpakaļ uz pili.

—  Laižamies skriešus, — apņēmīgi sacīja Harijs. — Skrienam tieši iekšā mežā, labi? Mums jāpaslēpjas aiz koka vai kur citur, kur mēs varam vērot notiekošo…

—    Labi, bet ejam apkārt siltumnīcām! — aizraujoties elpai, ieteica Hermione. — Mums jāturas tālāk no Hagrida namiņa durvīm, citādi mēs pamanīsim paši sevi! Tagad mums vajadzētu jau būt pie pašas Hagrida būdas!

Vēl arvien pūlēdamies aptvert visu Hermiones sacīto, Harijs metās skriet, un Hermione viņam sekoja. Viņi izskrēja cauri dārzeņu dobēm un tad nonāca pie siltumnīcām. Paslēpušies aiz tām, viņi mirkli atvilka elpu un skrēja tālāk. Viņi apmeta likumu ap Vālējošo vītolu, līdz beidzot sasniedza Aizliegto mežu…

Kad viņi nonāca koku aizsega drošībā, Harijs atskatījās. Pēc dažiem mirkļiem viņam līdzās elsdama un pūzdama nostājās Hermione.

—   Labi, — mēģinādama atgūt elpu, viņa teica, — tagad mums jālavās atpakaļ uz Hagrida būdas pusi. Tikai, Harij, netrāpies kādam acīs…

Līkumodami starp kokiem un vienlaikus cenzdamies neiemaldīdes pārāk dziļi mežā, viņi klusām devās atpakaļ. Kad viņu acīm pavērās Hagrida mājas priekša, pie durvīm atskanēja klauvējiens. Viņi žigli paslēpās aiz resna ozola stumbra un katrs no savas puses skaūjās, kas nodks tālāk. Durvīs parādījās pie visām miesām drebošais, bālais Hagrids, ar skatienu meklēdams klauvētāju. Un tad Harijs izdzirdēja pats savu balsi.

—   Tie esam mēs. Mums pāri ir Paslēpnis. Ielaid mūs pie sevis, lai varam novilkt to!

—  Jums nevajadzēja nākt! — Hagrids čukstus atbildēja. Tad viņš pakāpās atpakaļ un vēl pēc mirkļa ātri aizvēra durvis.

—   Tā ir dīvainākā lieta, ko man nācies piedzīvot, — Harijs dedzīgi atzinās.

—     Pavirzāmies mazliet tuvāk, — Hermione nočukstēja. — Mums jātiek tuvāk Svītknābim.

Viņi pagājās vēl uz priekšu, līdz starp kokiem pamanīja nemierīgo zirgērgli, kurš bija piesiets pie Hagrida ķirbju lauciņa žoga.

—   Tagad? — Harijs čukstus vaicāja.

—    Nē! — Hermione papurināja galvu. — Ja mēs viņu nozagsim tagad, komitejas pārstāvji domās, ki zirgērgli atbrīvojis Hagrids! Mums jāpagaida, kamēr viņi pārliecinās, ka Svītknābis stāv piesiets ārā!

—    Mums paliks tikai kādas sešdesmit sekundes, — novilka Harijs. Tas viss sāka izskatīties arvien mazāk ticami.

Tajā mirklī no Hagrida namiņa puses atskanēja plīstošu trauku troksnis.

—   Tur Hagrids saplēš piena krūzi, — Hermione nočukstēja. — Tūlīt es uziešu Kašķi…

Tiešām, nepagāja ne pāris minūšu, kad viņi izdzirdēja Hermiones pārsteiguma kliedzienu.

—    Hermione, — pēkšņi ierosināja Harijs, — kā būtu, ja mēs… ja mēs vienkārši ieskrietu iekšā un paķertu Sīkaudzi…

—    Nē! — šausmās izdvesa Hermione. — Vai tad tu nesaproti? Mēs pārkāpjam vienu no vissvarīgākajiem burvju pasaules likumiem! Itin nevienam nav atļauts mainīt laiku, nevienam pašam! Tu taču dzirdēji, ko sacīja Dumidors, ja mūs kāds pamanīs…

—   Bet mūs taču redzēsim tikai mēs paši un vēl Hagrids!

—    Harij, kā tu domā, ko tu darītu, ja ieraudzītu pats sevi ieskrienam Hagrida namiņā? — jautāja Hermione.

—    Es… es domātu, ka esmu zaudējis prātu, — atzinās Harijs, — vai arī man liktos, ka kāds licis lietā tumšās zintis…

—    Tieši tā! Tu nesaprastu, kas notiek, iespējams, tu pat uzbruktu pats sev! Vai tad tu nesaproti? Profesore Maksūra man pastāstīja, kādas šausmu lietas notikušas ar burvjiem, kas sākuši spēlēties ar laiku… vairākums no viņiem kļūdas pēc nogalinājuši paši sevi — vai nu pagātnē, vai nākotnē!

—   Labi jau labi! — Harijs sacīja. — Man tikai iešāvās prātā, es tikai iedomājos…

Taču Hermione iegrūda viņam dunku sānos un norādīja uz pili. Harijs palieca galvu mazliet sāņus, lai labāk varētu saskatīt skolas galvenās durvis. Dumidors, Fadžs, vecais komitejas pārstāvis un bende Maknērs nāca lejā pa pakāpieniem.

—   Mēs tūlīt iznāksim no būdas! — Hermione izdvesa.

Protams, pēc pāris mirkļiem pavērās Hagrida namiņa dārza

durvis, un Harijs ieraudzīja pats sevi, Ronu un Hermioni kopā ar Hagridu iznākam ārā. Tā neapšaubāmi bija dīvainākā sājūta, ko viņš savā dzīvē bija piedzīvojis, — viņš stāvēja aiz koka un vēroja pats sevi ķirbju lauciņā.

—  Viss būs labi, Knābīt. Viss labi… — Hagrids mierināja Svītknābi un tad pievērsās Harijam, Ronam un Hermionei. — Ejiet. Ejiet nu.

—   Hagrid, mēs nespējam…

—   Mēs viņiem izstāsdsim, kā patiesībā bija…

—   Viņi nedrīkst nogalināt Svītknābi…

—   Ejiet! Ir gana draņķīgi, lai vēl jūs visi iekultos ķezā!

Harijs vēroja, kā Hermione ķirbju lauciņā uzsedz Paslēpni

viņam un Ronam.

—   Kusts ātri. Neklausās…

Pie Hagrida mājiņas otrām durvīm pieklauvēja. Bija ieradušies sodītāji. Hagrids pagriezās un iegāja atpakaļ iekšā, atstādams dārza durvis pusvirus. Harijs vēroja, kā pie namiņa vietumis tiek piemīta zāle, un klausījās, kā aizsteidzas trīs kāju pāri. Viņš, Rons un Hermione bija projām… taču tagad tas Harijs un Hermione, kas slēpās kokos, cauri pavērtajām dārza durvīm varēja dzirdēt to, kas notika Hagrida mājā.

—   Kur ir tas radījums? — atskanēja Maknēra ledainā balss.

—   Ārā… pie žoga, — Hagrids atbildēja aizlūstošā balsī.

Harijs aizslēpās aiz koka, jo logā parādījās Maknēra seja un

paskatījās uz Svītknābi. Tad bērni izdzirdēja Fadžu.

—   Mums… ēē… jānolasa jums, Hagrid, oficiālais paziņojums par sodīšanu. Es gādāšu, lai tas nevelkas ilgi. Un tad jums un Maknēram tas jāparaksta. Maknēr, procedūrā noteikts, ka arī jums ir jāklausās…

Maknēra vaigs nozuda. Vai nu tagad, vai nekad.

—   Gaidi šeit, — Harijs pačukstēja Hermionei. — Es to izdarīšu.

Kad atkal atskanēja Fadža balss, Harijs metās ārā no koka aizsega, pāri žogam ielēca ķirbju lauciņā un sāka tuvoties Svītknābim.

—   Bīstamu radījumu likvidācijas komiteja ar šo nolemj, ka zirgērglis Svītknābis, turpmāk dēvēts par notiesāto, ir jāsoda sestajā jūnijā līdz ar saules rietu…

Pūlēdamies nemirkšķināt acis, Harijs vēlreiz ieskatījās Svītknābja niknajā, oranžajā acī un paklanījās. Arī Svītknābis pielieca savus zvīņām klātos ceļgalus, tad atkal iztaisnoja tos. Harijs sāka piņķerēt virvi, ar ko Svītknābis bija piesiets pie žoga.

—  spriedums izpildāms, nocērtot galvu, un tā izpildīšana uzticama komitejas nozīmētajam bendem, Voldenam Maknēram…

—    Ejam, Svītknābi, — Harijs nomurmināja, — ejam, mēs gribam tev palīdzēt. Klusu… klusu…

—   … ko arī apliecinām parakstoties. Hagrid, jums jāparakstās šeit…

Harijs vilka virvi no visa spēka, taču Svītknābis neļāvās.

—  Nu, ko, ķeramies pie lietas, — Hagrida būdā atskanēja komitejas pārstāvja spalgā balss. — Hagrid, iespējams, jums būtu labāk palikt tepat…

—   Nē, es… es gribēt būt kopā ar viņu… es negrib, lai viņš ir viens…

Namiņā atskanēja soļu troksnis.

—   Kusties taču, Svītk?iābi! — Harijs nošņācās.

Harijs pavilka Švītknābim ap kaklu apsieto virvi vēl sdprāk. Zirgērglis paspēra pāris soļu, aizkaitināti sabožot spārnus. Līdz Aizliegtajam mežam bija vēl vairāki metri, bet viņi bija redzami kā uz delnas.

—     Lūdzu, aizkavējieties mirklīti, Maknēr, — atskanēja Dumidora balss. — Arī jums ir jāparakstās. — Soļi apstājās. Harijs iegūla virvē. Svītknābis noklabināja knābi un mazliet pielika soli.

Aiz kāda koka varēja manīt Hermiones nobālušo seju.

—   Pasteidzies, Harij! — varēja nolasīt no viņas lūpām.

Harijs dzirdēja, kā namiņā vēl arvien kaut ko runā Dumidors.

Zēns vēlreiz parāva virvi. Švītknābis negribīgi laidās sīkā riksītī. Viņi bija sasnieguši pirmos kokus…

—   Ātrāk! Ātrāk! — Hermione novaidējās, izlēkdama no koka aizsega, paķerdama virvi un sākdama to vilkt, lai Švītknābis kustētos vēl mazliet ātrāk. Harijs atskatījās pār plecu. Viņus vairs nevarēja redzēt. Arī Hagrida dārzs vairs nebija redzams.

—    Apstājies! — viņš pačukstēja Hermionei. — Citādi viņi izdzirdēs mūs…

Hagrida namiņa dārza durvis atsprāga ar blīkšķi. Harijs, Hermione un Švītknābis stāvēja kā sastinguši, likās, ka pat zirgērglis uzmanīgi ieklausās notiekošajā.

Klusums… un tad…

—   Kur tas palika? — taujāja komitejas pārstāvja spalgā balss. — Kur ir tas radījums?

—  Tas bija piesiets tepat pie žoga! — nikni teica bende. — Es pats to redzēju! Tas stāvēja šeit!

—    Cik neparasti, — sacīja Dumidors. Viņa balsī varēja saklausīt uzjautrinājuma pieskaņu.

—   Knābīt! — aizsmakušā balsī izdvesa Hagrids.

Atskanēja svilpjoša skaņa, un cirvis ar būkšķi kaut kur iecirtās.

Acīmredzot bende dusmās bija ietriecis to žogā. Tad atskanēja kauciens, un cauri Hagrida šņukstiem varēja saklausīt vārdus.

—    Projām! Projām! Lai svētīts viņa mazais knābītis, viņš ir projām! Laikam norāvs virvi! Knābīt, tu gan esi prātvēders!

Švītknābis sāka raustīt virvi, gribēdams atgriezties pie Hagrida. Harijam un Hermionei nācās satvert virvi ciešāk un atsperties pret zemi, lai zirgērgli noturētu.

—    Kāds to atraisījis! — noņurdēja bende. — Mums jāpārmeklē skolas apkaime, Aizliegtais mežs…

—   Maknēr, ja Švītknābi kāds tiešām būtu nozadzis, vai jūs tiešām domājat, ka zaglis būtu vedis viņu projām pa zemi? — Dumidora balsī vēl arvien varēja saklausīt uzjautrinājumu. — Ja vēlaties, pārmeklējiet debesis… Hagrid, es labprāt izdzertu krūzi tējas. Vai varbūt vienu niknāku šļuciņu.

—   P-protams, profesor, — sacīja Hagrids, kuram laime likās atņēmusi pēdējos spēkus. — Nāk tik iekšā, nāk iekšā…

Harijs un Hermione uzmanīgi ausījās. Viņi dzirdēja soļu troksni, bendes kluso lādēšanos, tad durvis aizcirtās, un atkal iestājās klusums.

—   Ko nu? — pagriezdamies pret draudzeni, čukstus vaicāja Harijs.

—   Mums jānogaida tepat, — sacīja Hermione, izskatīdamās pagalam satriekta. — Lai viņi vispirms atgriežas pilī. Tad mēs pagaidīsim, līdz būs droši ar Svītknābi aizlidot līdz Siriusa logam. Viņa nebūs Zibiņa kabinetā vēl kādas pāris stundas… ak, tas nebūt nebūs viegli…

Pāri plecam viņa nervozi ieskatījās Aizliegtā meža dziļumos. Rietēja saule.

—   Mums nāksies iet uz citu vietu, — brīdi palauzījis galvu, ieminējās Harijs. — Mums jāpatur acīs Vālējošais vītols, citādi mēs nezināsim, kas īsti notiek.

—   Labi, — piekrita Hermione, ciešāk satverdama Švītknābja virvi. — Tikai neviens nedrīkst mūs pamanīt, Harij, to gan neaizmirsti…

Pa Aizliegtā meža malu viņi devās atpakaļ. Strauji satumsa. Beidzot viņi paslēpās aiz koku pudura, no kura varēja saskatīt Vālējošo vītolu.

—   Tur nāk Rons! — Harijs pēkšņi sacīja.

Pāri zālienam skrēja tumšs stāvs, un viņa sauciens atbalsojās klusajā naktī.

—   Atstājies no viņa… atstājies… Kašķi, nāc šurp…

Nez no kurienes parādījās vēl divi stāvi. Harijs skatījās, kā viņš pats kopā ar Hermioni skrien pakaļ Ronam. Rons metās uz priekšu.

—   Noķēru gan! Atšujies, smirdīgais runci…

—   Un tur ir Siriuss! — teica Harijs. No spraugas starp Vāļājošā vītola saknēm izlēca milzīga suņa apveids. Viņi redzēja, kā tas notriec Hariju, tad sakampj Ronu…

—   No šejienes izskatās vēl briesmīgāk, ne? — Harijs nogrozīja galvu, vērodams, kā suns ievelk Ronu starp saknēm. — Au… redzi, kā koks man iegāza… un tagad arī tev tika… tas ir tik savādi…

Vālējošais vītols čīkstēja un mētājās ar zemākajiem zariem. Viņi redzēja sevi mētājamies no vienas puses uz otru un pūloties tikt līdz stumbram. Un tad koks sastinga.

—   Blēžkājis nospiedis punu, — Hermione sacīja.

—    Un mēs lienam alā… — Harijs nomurmināja. — Iekšā esam.

Tikko viņi bija nozuduši, koks atkal sāka locīties. Vēl dažus mirkļus vēlāk turpat līdzās atskanēja soļi. Dumidors, Maknērs, Fadžs un vecais komitejas loceklis devās atpakaļ uz pili.

—   Tieši pēc tam, kad mēs iekļuvām ejā! — Hermione teica. — Kaut nu Dumidors būtu bijis kopā ar mums…

—    Tad kopā ar viņu būtu arī Maknērs un Fadžs, — Harija balsī izskanēja rūgtums. — Varu saderēt uz visām pasaules bagātībām, ka Fadžs būtu pavēlējis Maknēram turpat uz vietas nogalināt Siriusu…

Viņi redzēja četrus vīrus uzkāpjam pa pils kāpnēm un nozūdam durvīs. Vairākas minūtes nekas nebija saskatāms. Tad…

—    Re, kur nāk Vilksons! — sacīja Harijs, un viņi vēroja, kā lejup pa pakāpieniem drāžas vēl viens stāvs. Tas skrēja tieši uz Vālējošā vītola pusi. Harijs pacēla acis pret debesīm. Mēnesi pilnībā aizsedza mākoņi.

Viņi skatījās, kā Vilksons paceļ no zemes nolauztu zaru un nospiež punu uz koka stumbra. Koks pārstāja vicināt zarus, un arī Vilksons pazuda ejā starp tā saknēm.

—    Kaut nu viņš būtu paķēris Paslēpni, — nopūtās Harijs. — Tas gulēja tepat līdzās…

Tad viņš pagriezās pret Hermioni.

—  Ja nu es aizskrietu un paķertu to, Strups netiktu mums klāt un…

—   Harij, neviens nedrīkst mūs redzēti

—    Kā gan tu spēj to izturēt? — viņš dusmīgi vaicāja Hermionei. — Tikai stāvēt un skatīties? — Viņš vilcinājās. — Es tomēr aizskriešu pakaļ Paslēpnim!

—   Harij, nē\

Hermione sagrāba Hariju aiz drānām, un labi, ka tā. Tieši tajā mirklī atskanēja dziedāšana. Tur, aurodams pilnā kaklā un viegli streipuļodams, uz pils pusi devās Hagrids. Viņam rokā šūpojās pamatīga pudele.

—    Vai redzēji? — Hermione čukstēja. — Vai saproti, kas varēja notikt? Mums jāturas nost no acīm! Nē, Svītknābi!

Zirgērglis atkal izmisīgi mēģināja izrauties un nokļūt līdz Hagridam. Arī Harijs sagrāba virvi, pūlēdamies noturēt Svītknābi. Viņi vēroja, kā Hagrids iereibis līkumo augšup pa nogāzi. Tad viņš pazuda. Svītknābis pārstāja rauties uz priekšu. Zirgērgļa galva skumji nokārās uz krūtīm.

Nepagāja ne divas minūtes, kad pils durvis vēlreiz atsprāga, un pa tām izskrēja Strups. Arī viņš šāvās tiešā ceļā uz Vālējošo vītolu.

Harijam sažņaudzās dūres, kad viņš ieraudzīja, kā netālu no koka Strups apstājas un palūkojas apkārt. Viņš paķēra Paslēpni un pacēla to.

—  Novāc savas netīrās rokas, — Harijs tikko dzirdami noņurdēja.

—   Ššš!

Strups pagrāba zaru, ko bija izmantojis Vilksons, lai apturētu koku, un nospieda punu. Tad viņš pazuda, jo bija aplicis Paslēpni.

—  Te nu mēs būtu, — klusi noteica Hermione. — Tagad mēs visi esam tur iekšā… atliek vien nogaidīt, kamēr mēs atkal nāksim ārā…

Viņa paņēma Švitknābja virves otru galu un cieši piesēja pie tuvākā koka. Tad meitene apsēdās uz sausās zemes un ar rokām apņēma ceļgalus.

—    Harij, ir viena lieta, ko es nesaprotu… kāpēc atprātotāji netika klāt Siriusam? Es atceros, kā tie tuvojās, un tad es, šķiet, zaudēju samaņu… to bija tik daudz…

Ari Harijs apsēdās. Viņš izstāstīja, ko bija redzējis pats. To, kā brīdī, kad tuvākais atprātotājs jau nolieca savu muti pāri Harijam, pāri ezeram bija ataulekšojis milzīgs sudrabains dzīvnieks un piespiedis atprātotājus atkāpties.

Kad Harijs pabeidza savu stāstu, Hermione palika sēžot ar vaļā muti.

—   Bet kas gan tas varēja būt?

—   Atprātotājus varēja aizdzīt tikai viena lieta, — Harijs sacīja. — īsts Aizstāvis. Spēcīgs Aizstāvis.

—   Bet kas to uzbūra?

Harijs neatbildēja. Viņš vēlreiz atsauca atmiņā cilvēku, ko tika redzējis ezera pretējā krastā. Viņš zināja, ko, viņaprāt, bija redzējis… bet kā gan tas bija iespējams?

—    Vai tu redzēji, kā viņš izskatījās? — kaismīgi interesējās Hermione. — Vai tas bija viens no mūsu skolotājiem?

—   Nē, — Harijs atbildēja. — Tas nebija skolotājs.

—    Bet tam taču bija jābūt ļoti varenam burvim, lai aizdzītu visus tos atprātotājus… Ja reiz Aizstāvis bija tik spožs, viņš noteikti izgaismoja arī to cilvēku. Vai tiešām tu viņu nesaskatīji?…

—   Saskatīju gan, — lēnam atzina Harijs. — Bet… iespējams, man tā tikai likās… varbūt man vienkārši rādījās… es tūlīt pēc tam zaudēju samaņu…

—   Kas, tavuprāt, tas bija?

—  Manuprāt… — Harijs uz mirkli pieklusa un norija siekalas, apzinādamies, cik dīvaini izklausīsies viņa vārdi. — Manuprāt, tas bija mans tētis.

Harijs paskatījās uz Hermioni. Nez vai viņai izdotos muti paplest vēl platāk, pat ja viņa ļoti censtos. Harijam pievērstajā skatienā jautās nemiers un līdzjūtība.

—   Harij, tavs tētis… redzi… ir miris, — viņa klusi noteica.

—   Es zinu, — Harijs strauji atbildēja.

—   Tu domā, ka redzēji viņa garu?

—   Nezinu… laikam tomēr nē… viņš izskatījās pēc cilvēka ar miesu un asinīm…

—   Bet tad taču…

—   Varbūt man vienkārši rādījās, — Harijs sacīja. — Taču… spriežot pēc tā, ko es redzēju… likās, ka tas ir viņš… es esmu viņu redzējis bildēs…

Hermione vēl arvien skatījās uz zēnu tā, it kā bažītos par viņa veselo saprātu.

—    Es saprotu, ka tas izklausās neprātīgi, — bezkaislīgi noteica Harijs. Viņš pagriezās un paskatījās uz Svītknābi, kurš ar knābi kaut ko rušināja zemē, laikam meklēdams tārpus. "Tomēr ne jau uz Svītknābi viņš patiesībā skatījās.

Viņš domāja par savu tēvu un par viņa trijiem vecajiem draugiem… Mēnestiņš, Tārpastis, Ķepainis un Žuburs… Vai šonakt viņi visi četri atkal bija kopā pie savas skolas? Arī Tārpasti visi tika uzskatījuši par mirušu, tomēr viņš tieši šovakar atkal parādījās… vai tad nebija iespējams, ka ari ar viņa tēvu notiktu kas līdzīgs? Vai Harijs ezera pretējā pusē bija redzējis māņus? Stāvs pretējā krastā atradās pārāk tālu, lai to skaidri saskatītu… un tomēr — mirkli pirms samaņas zaudēšanas viņš bija pārliecināts…

Lapas virs galvas viegli iešalcās vējā. Mēness ripa te parādījās, te atkal nozuda aiz skrejošajiem mākoņiem. Hermione sēdēja, pagriezusies ar seju pret Vālējošo vītolu, un gaidīja.

Un tad, beidzot, kad bija pagājis mazliet vairāk par stundu…

—   Mēs nākam! — nočukstēja Hermione.

Meitene kopā ar Hariju pieslējās kājās. Švītknābis pacēla galvu. Viņi ieraudzīja, kā no ejas starp koka saknēm neveikli izraušas Vilksons, Rons un Sīkaudzis. Tad parādījās Hermione… pēc tam no zemes dīvaini iznira bezsamaņā esošais Strups. Vēl pēc brīža nāca Harijs un Bleks. Kavalkāde sāka virzīdes uz pils pusi.

Harija sirds tagad sitās ļoti strauji. Viņš pacēla acis pret debesīm. Tūlīt tas mākonis pavirzīsies sāņus un parādīsies mēness…

—    Harij, — Hermione nomurmināja, it kā būtu nolasījusi viņa domas, — mums jāpaliek šeit. Mūs nedrīkst pamanīt. Mēs neko nevaram darīt…

—    Tad mēs vienkārši ļausim Sīkaudzim atkal aizbēgt… — klusi noteica Harijs.

—    Kā tu taisies tumsā atrast žurku? — dusmīgi noprasīja Hermione. — Mēs neko nevaram darīt! Mēs ieradāmies, lai izglābtu Siriusu. Mums nav jādara nekas cits!

—   Labi jau labi!

No mākoņu aizsega iznāca mēness. Viņi redzēja, kā mazās figūriņas klajumā apstājas. Tad tās atkal sakustējās.

—   Vilksons, — Hermione nočukstēja. — Viņš pārvēršas…

—    Hermione! — pēkšņi pusbalsī iesaucās Harijs. — Mums jāiet!

—   Mēs nedrīkstam! Cik reižu es varu tev atkārtot…

—    Ne jau, lai iejauktos! Vlksons taču tūlīt medsies mežā, tieši mums virsū!

Hermionei aizrāvās elpa.

—   Ātrāk! — viņa ievaidējās, mezdamās raisīt vaļā Švītknābi. — Ātrāk! Kur mēs paliksim? Kur mēs paslēpsimies? Tūlīt nāks arī atprātotāji…

—   Skrienam atpakaļ pie Hagrida! — Harijs sacīja. — Būdiņa ir tukša… laižamies!

Viņi skrēja, cik jaudāja, un Švītknābis rikšoja viņiem nopakaļ. Bērni dzirdēja, kā aiz muguras iekaucas vilkads…

Nu jau varēja saskatīt būdiņu. Harijs pieskrēja pie durvīm, atrāva tās vaļā un palaida garām Hermioni un Svītknābi. Tad viņš iemetās iekšā pats, aizcirta durvis un aizšāva tām priekšā bultu. Skaļi ierējās Ilknis.

—    Sšš, Ilkni, tie esam mēs! — teica Hermione, piesteidzās pie suņa un pakasīja tam aiz ausīm, lai tas apklustu. — Cik tur trūka! — viņa piebilda, vērsdamās pie Harija.

-Jā…

Harijs skatījās ārā pa logu. No šejienes kaut ko saskatīt bija krietni grūtāk. Švītknābis, šķiet, priecājās, ka atgriezies Hagrida namiņā. Viņš apgūlās pavarda priekšā, apmierināti salocīja spārnus un tā kā taisījās kārtīgi nosnausties.

—    Zini, es tomēr labāk iešu ārā, — lēnām noteica Harijs. — Es neredzu, kas tur notiek… mēs nezināsim, kurā brīdī mums jārīkojas.

Hermione paskatījās uz zēnu. Viņas skatienā jautās aizdomas.

—   Es nemēģināšu iejaukties, — Harijs žigli apsolīja. — Bet, ja mēs neredzēsim, kas notiek, kā gan mēs zināsim, ka pienācis laiks glābt Siriusu?

—   Labi… ej… es pagaidīšu tepat kopā ar Švītknābi… bet uzmanies, Harij… kaut kur ārā ir vilkatis… un atprātotāji…

Harijs atkal izgāja ārā un apgāja apkārt namiņam. Tālumā varēja saklausīt smilkstus. Tātad atprātotāji jau lenca Siriusu… viņš ar Hermioni tūlīt metīsies viņam palīgā…

Harijs vērās uz ezera pusi. Sirds viņam krūtīs dauzījās mežonīgā ātrumā. Tūlīt bija jāparādās cilvēkam, kurš bija raidījis viņiem palīgā Aizstāvi.

Sekundes daļiņu viņš stāvēja, nespēdams izšķirties, Hagrida durvju priekšā. Jūs neviens nedrīkst redzēt. Viņš taču nevēlējās, lai kāds viņu redz. Viņš tikai pats gribēja redzēt… viņam bija jāzina…

Tad parādījās atprātotāji. Tie no visām pusēm slīdēja ārā no tumsas, mezdami loku apkārt ezeram… viņi virzījās projām no vietas, kur stāvēja Harijs, uz pretējā krasta pusi… viņam pat nebūs jātuvojas šiem neradījumiem…

Harijs sāka skriet. Viņa galvā bija tikai viena doma — viņa tēvs… Ja tas bija tēds… ja tas tiešām bija viņš… viņam tas bija jāzina, par katru cenu jāzina…

Ezers nāca arvien tuvāk un tuvāk, taču krastā nevienu citu nemanīja. Pretējā krastā varēja saskadt vārgu sudrabainu atblāzmu — viņa paša mēģinājumu radīt Aizstāvi…

Pašā ezera krastā auga krūms. Harijs paslēpās aiz tā, izmisīgi raudzīdamies cauri lapām. Sudraba uzplaiksnījums pretējā krastā pēkšņi apdzisa. Šausminošs satraukums nodrebināja visu viņa būtni… tūlīt, tūlīt…

—    Ātrāk! — viņš murmināja, skaddamies uz visām pusēm. — Kur tu esi? Tēt, pasteidzies…

Taču neviens tā arī neparādījās. Harijs pacēla galvu un uzmeta skatienu atprātotāju lokam ezera viņā krastā. Viens no tiem nolaida kapuci. Kur gan kavējās glābējs… taču palīgā neviens nesteidzās…

Un tad pēkšņi… viņš visu saprata. Ne jau tēvu viņš bija redzējis — viņš bija redzējis pats sevi…

Harijs izlēca no krūma aizsega un izrāva zizli.

—   SAUCES AIZSTĀVUM! — viņš iekliedzās.

Un no viņa zižļa gala izšāvās… nē, ne bezveidīgs dūmakas mākonītis, bet žilbinošs, mirdzošs, sudrabains dzīvnieks. Zēns samiedza acis, pūlēdamies saskatīt, kas īsti tas bija. Tas izskatījās pēc zirga. Tas klusi auļoja projām no viņa pāri ezera melnajai virsmai. Zēns redzēja, kā Aizstāvis nolaiž galvu un metas iekšā atprātotāju pūlī… tagad tas auļos atkal un atkal met lokus apkārt zemē guļošajiem stāviem, un atprātotāju rindas saļodzījās, tie pajuka kur nu kurais un sāka atkāpties tumsā… tie bija projām.

Aizstāvis pagriezās. Tas lēkšoja pāri ūdens spoguļgludajam līmenim atpakaļ pie Harija. Tas nebija zirgs. Un tas nebija arī vienradzis. Tas izrādījās briedis. Tas mirdzēja tikpat spoži kā mēness virs galvas… briedis atgriezās pie zēna…

Tas apstājās krastā. Tā nagi neatstāja krasta mīkstajā smiltī nekādas pēdas. Briedis skatījās uz Hariju ar savām lielajām sudraba acīm. Lēnām tas pielieca savu žuburaino galvu. Un tad Harijs aptvēra…

—   Žubur, — viņš nočukstēja.

Bet, kad viņš pasdepa drebošo pirkstu galus uz būtnes pusi, tā izgaisa.

Harijs stāvēja ezera krastā ar pasdeptu roku. Tad, sirdij salecoties, viņš izdzirda aiz muguras pakavu dipoņu… viņš apmetās apkārt un ieraudzīja, ka uz viņa pusi steidzas Hermione, vilkdama sev nopakaļ Svītknābi.

—   Ko tu te darīji? — viņa nikni jautāja. — Tu teici, ka tikai skatīsies, kas notiek!

—    Es dkko izglābu mums visiem dzīvību… — Harijs sacīja. — Paslēpsimies te… paslēpsimies aiz šī krūma… es visu paskaidrošu.

Jau kuro reizi šovakar Hermione klausījās Harija stāstā ar pavērtu muti.

—   Vai tevi kāds redzēja?

—    Redzēja, vai tad tu nedzirdēji? Es pats sevi redzēju, tikai domāju, ka tas ir mans tētis! Viss ir kārtībā!

—   Harij, es nespēju tam noticēt… tu radīji Aizstāvi, kas aiztrieca projām visu to atprātotāju jūru! Tā ir ļoti, ļoti sarežģīta burvestība…

—  Es zināju, ka šoreiz man tas izdosies, — Harijs sacīja, — jo es to jau biju darījis… Vai tas izklausās jēdzīgi?

—   Nezinu… Harij, paskaties uz Strupu!

Viņi pabāza galvas ārā no krūma un paskatījās uz pretējo krastu. Strups bija nācis pie samaņas. Viņš uzbūra nestuves un uzcēla uz tām Harija, Hermiones un Bleķa sagumušos stāvus. Ceturtās nestuves, uz kurām acīmredzot jau gulēja Rons, peldēja gaisā turpat līdzās. Tad, pacēlis savā priekšā zizli, profesors devās uz pils pusi.

—   Tā, tūlīt būs klāt īstais brīdis, — saspringti noteica Hermione, ieskatīdamās pulkstenī. — Līdz brīdim, kad Dumidors aizslēgs slimnīcas durvis, ir atlikušas kādas četrdesmit piecas minūtes. Mums jāpagūst izglābt Siriuss un atgriezties palātā, pirms kāds pamanījis mūsu prombūtni.

Viņi nogaidīja, vērodami, kā skrejošie mākoņi atspīd ezerā, bet krūms tikmēr čabēja vējā. Garlaicības māktais Svītknābis atkal sāka meklēt tārpus.

—   Kā tu domā, vai viņš jau ir aizvests pie Zibiņa? — jautāja Harijs, ieskatīdamies pulkstenī. Viņš palūkojās uz pili un sāka skaitīt logus pa labi no Rietumu torņa.

—   Skaties! — Hermione nočukstēja. — Kas tur? Kāds iznāca no pils!

Harijs ar acīm ieurbās tumsā. Vīrietis steidzās pāri skolas pagalmam uz vienu no ieejām. Kaut kas uzmirdzēja viņam pie jostas.

—  Maknērs! — iesaucās Harijs. — Bende! Viņš aizgāja pakaļ atprātotājiem! Hermione, ir laiks…

Hermione uzlika rokas Švītknābim uz muguras, un Harijs palīdzēja meitenei uzrausties zirgērglim mugurā. Tad viņš pats pakāpās uz viena no krūma apakšējiem zariem un apsēdās viņai priekšā. Zēns piesēja Švītknābja virves brīvo galu zirgērgļa kaklasiksnas otrā pusē, tā ka iznāca groži.

—  Vai esi gatava? —viņš čukstus pajautāja Iiermionei. — Labāk turies pie manis…

Viņš ar papēžiem uzsita Švītknābim pa sāniem.

Švītknābis uzšāvās stāvus naksnīgajās debesīs. Harijs ciešāk saspieda zirgērgļa sānus ar ceļgaliem, juzdams, kā zem viņiem cilājas varenie spārni. Hermione krampjaini turējās Harijam pie vidukļa. Varēja dzirdēt, kā meitene murmina: — Ak, nē… man tas nepavisam nepatīk… ak, man tas tiešām nepatīk…

Harijs paskubināja Svītknābi. Viņi klusi laidās uz pils augšējo stāvu pusi… Harijs ar kreiso roku sdpri pievilka virvi, un Švītknābis pagriezās. Harijs mēģināja skaitīt garām zibošos logus…

—   Tprū! — zēns iesaucās, no visa spēka pavilkdams virvi atpakaļ.

Švītknābis samazināja ātrumu, līdz viņi apstājās pavisam, ja vien neņēma vērā to, ka ar katru spārnu vēzienu viņi te pacēlās, te nolaidās par vairākām pēdām.

—   Viņš ir tur! — Harijs iesaucās, pamanījis Siriusu, kad viņa galva pacēlās pāri īstā loga palodzei. Viņš pasdepa roku un, kamēr Švītknābja spārni laidās uz leju, paguva pieklauvēt pie stikla.

Bleks pacēla galvu. Harijs redzēja, kā Siriusam paveras mute. Bleks pielēca no krēsla, piesteidzās pie loga un mēģināja to atvērt, taču logs bija ciet.

—   Paejiet malā! — Hermione uzsauca gūsteknim un, ar vienu roku izvilkusi zizli, bet ar otru vēl arvien turēdamās pie Harija drēbēm, pateica: —Alohomora!

Logs atsprāga vaļā.

—   Kā… kā… — Bleks vārgi jautāja, blenzdams uz zirgērgli.

—  Kāp tam mugurā… mums nav daudz laika, — sacīja Harijs, satverdams Švītknābja slaido kaklu no abām pusēm, lai zirgērglis dk ļoti nemētātos. — Tev jātiek ārā no šejienes… atprātotāji tūlīt būs klāt. Maknērs jau aizgāja tiem pakaļ.

Bleks ar rokām atbalstījās pret abām loga rāmja pusēm un izbāza ārā galvu un plecus. Laimīgā kārtā — viņš bija pamatīgi novājējis. Vēl pēc mirkļa viņam izdevās pārmest vienu kāju pāri Švītknābja mugurai, un tad viņš uzsēdās uz zirgērgļa Hennionei aiz muguras.

—     Kārtībā, Švītknābi, laižamies augšup! — sapurinādams virvi, mudināja Harijs. — Augšā, uz torni… lido taču!

Zirgerglis savicināja varenos spārnus tikai vienu vienīgu reizi, un viņi atkal traucās augstāk, līdz sasniedza Rietumu torņa virsotni. Švītknābis ar pamatīgu graboņu nolaidās torņa laukumiņā, un Harijs ar Hermioni tūlīt noslīdēja no zirgērgļa muguras.

—    Sirius, laidies projām ātrāk, — Harijs elsodams sacīja. — Viņi tūlīt ieradīsies Zibiņa kabinetā un atklās, ka tevis tur vairs nav.

Mētādams galvu ar aso knābi, Svītknābis kārpīja akmens grīdu.

—   Kas notika ar otru puiku, ar Ronu? — žigli pajautāja Siriuss.

—   Viņš izveseļosies… viņš gan vēl nav atguvis samaņu, taču Pomfreja madāma apgalvo, ka dabūšot viņu atpakaļ uz pekām… Pasteidzies… lidojiet!

Taču Bleks vēl arvien skatījās uz Hariju.

—   Kā gan es spēšu tev to atdarīt…

—   LIDO! — vienā balsī iesaucās Harijs un Hermione.

Bleks lika Švītknābim apgriezties uz vietas tā, ka priekšā pavērās debesis.

—  Mēs vēl tiksimies, — viņš sacīja. — Tu, Harij, esi… esi īsts sava tēva dēls…

Bleks iespieda papēžus Švītknābim sānos. Harijs un Hermione palēca atpakaļ, kad milzīgie spārni atkal atvēzējās… zirgērglis pacēlās gaisā… gan varenais dzīvnieks, gan tā mugurā sēdošais cilvēks palika arvien mazāki un mazāki… Harijs pavadīja viņus ar skatienu, līdz mēnesi aizsedza mākonis un viņi pagaisa.

DlVDESNIT OTRĀ NODAĻA ATKAL PŪČU PASTS

HARIJ! Hermione purināja viņa piedurkni, pati skatīdamās pulkstenī. — Mums ir tieši desmit minūtes laika, lai nokļūtu slimnīcas palātā, pirms Dumidors aizslēdz durvis, — turklāt mūs neviens nedrīkst redzēt…

—      Labi, — sacīja Harijs, atraudams acis no debesīm, — iesim.

Viņi ieslīdēja pa durvīm, kas atradās aiz muguras, un devās lejā pa stāvajām, šaurajām vītņu kāpnēm. Kad bērni sasniedza kāpņu apakšu, viņi izdzirdēja balsis. Viņi pieplaka pie sienas un ieklausījās. Likās, tas bija Fadžs un Strups. Viņi steigšus gāja pa gaiteni, no kura sākās kāpnes.

—    …vienīgais, jācer, ka Dumidors nejauksies iekšā, — sacīja Strups. — Vai skūpstu izpildīs nekavējoties?

—   Tikko atgriezīsies Maknērs ar atprātotājiem. Visa šī Bleķa lieta izrādījās ļod nepateicīga. Es pat nevaru jums izstāstīt, cik ļoti es gaidu mirkli, kad varēšu pavēstīt "Dienas Pareģim", ka beidzot esam dabūjuši viņu rokā… uzdrīkstos apgalvot, ka viņi vēlēsies nointervēt arī jūs, Strup… un, kad jaunais Harijs attapsies no apjukuma, arī viņš, manuprāt, vēlēsies pastāstīt laikrakstam, kā tieši jūs viņu izglābāt…

Harijs sakoda zobus. Kad Strups ar Fadžu gāja garām Harija un Hermiones slēptuvei, zēns pamanīja mikstūru pasniedzēja sejā ļaunu vīpsnu. Abu burvju soļi noklusa tālumā. Harijs un Hermione nogaidīja vēl pāris mirkļu, lai būtu droši, ka viņus nesadzirdēs, un tad skriešus metās pretējā virzienā. Lejā pa vienām kāpnēm, tad pa otrām, cauri vēl vienam gaitenim… un tad kaut kur priekšā viņi saklausīja klabošus smieklus.

—    Pīvzs! — Harijs nomurmināja, sagrābdams Hermiones plaukstu. — Pazūdam!

Viņi paguva pēdējā brīdī iemukt tukšā klasē gaiteņa kreisajā pusē. Varēja dzirdēt, kā pa gaiteni lieliskā garastāvoklī aizdauzās Pīvzs, smiedamies pilnā kaklā.

—   Ak, viņš ir vienkārši briesmīgs, — nočukstēja Hermione, piespiedusi ausi durvīm. — Varu derēt, ka viņš tā līksmo, jo atprātotāji taisās piebeigt Siriusu… — Viņa ieskaujās pulkstenī. — Harij, vēl trīs minūtes!

Viņi nogaidīja, līdz Pīvza ņirgšana noklusa tālumā, tad izlavījās no istabas un skrēja tālāk.

—   Hermione… kas notiks… ja mēs nedekam atpakaļ palātā… pirms Dumidors aizslēdz durvis? — Harijs elsdams vaicāja.

—    Es negribu par to pat domāt! — Hermione novaidējās, vēlreiz uzmezdama acis pulkstenim. — Viena minūte!

Viņi bija sasnieguši gaiteni, kura galā bija ieeja slimnīcā. —Tā… es dzirdu Dumidoru, — saspringti noteica Hermione. — Ejam, Harij.

Vņi lavījās uz priekšu pa gaiteni. Atvērās durvis. Parādījās Dumidora mugura.

—   Es jūs šeit ieslēgšu, — Harijs un Hermione dzirdēja skolas direktora balsi. — Tagad ir bez piecām minūtēm pusnakts. Grendžeras jaunkundz, ar trīs apgriezieniem vajadzētu būt gana. Lai jums veicas.

Dumidors atmuguriski iznāca no palātas, aizvēra durvis un izvilka savu zizli, lai ar burvestības palīdzību tās noslēgtu. Harijs un Hermione panikā metās uz priekšu. Dumidors pacēla acis, un zem garajām, sudrabainajām ūsām uzplauka plats smaids. — Kā jums gāja? — viņš klusi vaicāja.

—   Viss kārtībā! — gluži bez elpas, sacīja Harijs. — Siriuss ir projām, kopā ar Švītknābi…

Dumidors staroja, vērdamies bērnos.

—   Lieliski. Manuprāt… — viņš uzmanīgi ieklausījās, vai palātas iekšienē nedzirdēs kādu skaņu. —Jā, manuprāt, jūs esat projām. Ejiet iekšā… es aizslēgšu durvis…

Harijs un Hermione ieslīdēja atpakaļ palātā. Tajā neviena nebija, izņemot Ronu, kurš vēl arvien nekustīgi gulēja galējā gultā. Kad aiz muguras noskrapstēja atslēga, Harijs un Hermione aizzagās atpakaļ pie savām gultām, un Hermione pa ceļam atkal paslēpa zem drānām Laikgriezi. Nākamajā mirklī no sava kabineta izsoļoja Pomfreja madāma.

—  Vai direktors ir projām? Vai man beidzot ir iespēja apkopt savus slimniekus?

Slimnīcas pārzine bija pagalam draņķīgā omā. Harijs un Hermione nosprieda, ka labāk pieņemt šokolādi bez iebildumiem. Pomfreja madāma stāvēja līdzās, vaktēdama, lai tiktu apēsta beidzamā kripatiņa. Taču Harijam pat norīt bija grūti. Abi bērni gaidīja, ieklausījās, viņu nervi bija nospriegti līdz pēdējam… Un tad, kad viņi ēda pa ceturtajam no Pomfreja madāmas saņemtajam šokolādes gabalam, viņi tālumā saklausīja dusmīgu kliedzienu atbalsis, kas skanēja kaut kur pils augšējiem stāviem…

—   Kas tad tur? — Pomfreja madāma satraukti iesaucās.

Tagad viņi varēja dzirdēt niknas balsis, tās kļuva arvien skaļākas un skaļākas. Pomfreja madāma skatījās uz durvīm.

—   Tik tiešām… viņi visus pamodinās! Vai viņiem galvas nemaz nav?

Harijs centās saklausīt, ko balsis teica. Runātāji nāca arvien tuvāk…

—   Visticamāk, viņš ir aizteleportējies, Severus. Mums vajadzēja telpā kopā ar viņu kādu atstāt. Kad par to uzzinās mediji…

—    VIŅŠ NEKUR NEAIZTELEPORTĒJĀS! — Strups auroja jau pie pašām durvīm. — ŠAJĀ PILĪ NAV IESPĒJAMS IETELEPORTĒTIES, TĀPAT KĀ NAV IESPĒJAMS NO TĀS AIZTELEPORTĒTIES! TAM… IR… KĀDS… SAKARS… AR… POTERU!

—   Severus… spriediet pats… Harijs bija ieslēgts…

BĀC.

Slimnīcas palātas durvis atsprāga vaļā.

Palātā straujā solī ienāca Fadžs, Strups un Dumidors. Mierīgs izskatījās vienīgi Dumidors. Turklāt likās, ka viņš izturas pret notiekošo kā pret jautru izklaidi. Fadžs izskatījās dusmīgs. Strups no niknuma bija gatavs vai izlēkt no biksēm.

—   PLĀJ VAĻĀ, POTER! — viņš bļāva. — KO TU IZDARĪJI?

—   Profesor Strup! — iespiedzās Pomfreja madāma. — Savaldieties!

—    Paklausieties, Strup, padomājiet loģiski, — sacīja Fadžs. — Šīs durvis bija slēgtas, mēs tikko redzējām…

—    VIŅI PALĪDZĒJA TAM NELIETIM IZBĒGT! — kliedza Strups. — TO IZDARĪJA VIŅŠ, ES ZINU, KA VIŅŠ TO IZDARĪJA…

—   Pietiks, Severus, — Dumidors klusi noteica. — Padomājiet pats, ko jūs sakāt. Šīs durvis bija slēgtas, kopš es pirms desmit minūtēm izgāju no palātas. Pomfreja madāma, vai šie audzēkņi visu laiku pavadīja gultā?

—  Protams! — sacēlusi spuras, sacīja Pomfreja madāma. — No tā brīža, kad jūs aizgājāt, es visu laiku biju kopā ar viņiem!

—   Vai tas jūs apmierina, Severus? — Dumidors mierīgi jautāja. — Ja vien jūs nepieļaujat domu, ka Harijs un Hermione vienlaikus varēja atrasties divās vietās, es baidos, ka neredzu īpašu iemeslu, lai viņus traucētu.

Strups stāvēja, vai plīsdams no dusmām, un skadjās te uz Fadžu, kuru mikstūru profesora izturēšanās bija galīgi satriekusi, te uz Dumidoru, kura acis aiz brillēm meta jautras uguntiņas. Strups apmetās apkārt un, drānām švīkstot, izmetās no palātas.

—    Puisis izskatās visai nesavaldīgs, — noskatīdamies viņam pakaļ, sacīja Fadžs. —Jūsu vietā es viņu pieskatītu rūpīgāk.

—   Ak, nē, viņš nebūt nav nesavaldīgs, — klusi noteica Dumidors. — Viņš vienkārši nupat piedzīvoja pamatīgu vilšanos.

—   Viņš gan nav vienīgais! — notusnīja Fadžs. — "Dienas Pareģis" sacels nepieredzētu ļembastu! Bleks bijis iedzīts stūrī un atkal izslīdējis mums no rokām! Vēl tikai kādam jāuzož par aizbēgušo zirgērgli, un mani pataisīs par galīgu aunapieri. Labi… es mēģināšu sazināties ar ministriju…

—   Un ko darām ar atprātotājiem? — jautāja Dumidors. — Es ceru, ka tos aizvāks no skolas?

—   Ak, jā, tiem ir jādodas projām, — sacīja Fadžs, ar pirkstiem izklaidīgi izbraukdams cauri matiem. — Kas gan varēja iedomāties, ka tie mēģinās izpildīt skūpstu nevainīgam zēnam… tas neiet nekādos rāmjos… Nē, es jau šovakar nosūtīšu tos atpakaļ uz Azkabanu. Varbūt mums atprātotāju vietā pie ieejām skolas teritorijā jānorīko pūķi.

—   Hagridam tas ietu pie sirds, — sacīja Dumidors, žigli uzsmaidīdams Harijam un Hermionei. Kad direktors un Fadžs izgāja no palātas, Pornfreja madāma piesteidzās pie durvīm un atkal tās aizslēdza. Kaut ko dusmīgi murminādama pie sevis, viņa aizsteidzās atpakaļ uz savu kabinetu.

No palātas viņa gala atskanēja kluss vaids. Bija pamodies Rons. Harijs un Hermione redzēja, kā viņš pieceļas sēdus, paberzē galvu un aplaiž skatienu visapkārt.

—   Kas… kas notika? —viņš novaidējās. — Harij? Kāpēc mēs atrodamies šeit? Kur ir Siriuss? Kur ir Vilksons? Kas te vispār notiek?

Harijs un Hermione saskatījās.

—  Stāsti tu, — Harijs sacīja, bet pats paņēma vēl vienu gabaliņu šokolādes.

* * *

Kad nākamās dienas pusdienlaikā Harijs, Rons un Hermione pameta slimnīcu, pils izrādījās gandrīz pilnīgi tukša. Ārā valdīja svelmains karstums, un arī eksāmeni bija galā, tāpēc gandrīz visi izmantoja iespēju vēlreiz apciemot Cūkmiestiņu. Taču ne Ronam, ne Hermionei nebija īpašas vēlēšanās iet iepirkties, tāpēc viņi kopā ar Hariju devās paklaiņot pa skolas teritoriju. Viņi turpināja apspriest pagājušās nakts neparastos notikumus un prātoja, kur tagad varētu būt Siriuss un Švītknābis. Bērni sēdēja pie ezera un vēroja, kā milzu kalmārs slinki kustina savus taustekļus virs ūdens virsmas. Paskatījies uz pretējo krastu, Harijs pazaudēja sarunas pavedienu. No turienes vēl tikai vakar naktī uz viņa pusi traucās sudrabainais briedis…

Virs viņiem parādījās ēna. Pacēluši acis, viņi ieraudzīja Hagrida pamatīgi aizmiglotās acis. Milzis starodams slaucīja sviedriem klāto seju ar vienu no saviem galdauta lieluma kabadakatiem.

—    Es zin, ka man nevajag priecāts par to, kas notik vakarnakt, — viņš sacīja. — Redz, Bleks atkal izbēg, un tā — bet vai jūs zin?

—   Ko tad? — izlikdamies ieinteresēti, bērni atsaucās.

—   Knābītis! Viņš izmūk! Viņš ir brīvs! Svinēj visu nakti!

—  Cik jauki! — Hermione sacīja, uzmezdama pārmetošu skatienu Ronam, kurš, likās, tūlīt sāks smieties.

—  Jā… laikam tak nebij kārtīgi viņu piesējs, — laimīgi vērdamies pāri klajumam, noteica Hagrids. — Visu rītu uztraucos, rau… domāj, vai tik Knābītis nebūs kur satics profesoru Vilksonu, taču Vilksons sak, ka pagājšnakt nevienu neesot ēds…

—   Ko? — Harijs ātri iesaucās.

—   Debestiņ, vai tad jūs nav dzirdējuš? — sacīja Hagrids, un viņa smaids vairs nebija tik plats. Viņš pieklusināja balsi, kaut arī tuvumā neviena cita nemanīja. — Ē… Strups šorīt izstāsdj visiem slīdeņiem… es domāj, ka nu jau visi zin… redz, profesors Vdksons ir vilkatis. Un vakarnakt viņš savā vaļā klīd ap skolu. Tagad, protams, viņš kravā mantas.

—   Viņš kravā mantas? — satraukts pārvaicāja Harijs. — Kāpēc?

—   Brauc prom tak! — atbildēja Hagrids, izskatīdamies izbrīnīts, ka Harijam tas tāpat nav bijis skaidrs. — Jau no paša rīta uzrakstīj atlūgumu. Sak, nevarot riskēt, ka tā gadās vēlreiz.

Harijs pierausās kājās.

—    Es gribu viņu satikt, — viņš pavēstīja Ronam un Hermionei.

—   Bet, ja viņš ir uzrakstījis atlūgumu…

—   …neizklausās, ka mēs tur vairs ko varam līdzēt…

—   Nu, un tad. Es tik un tā gribu viņu satikt. Pagaidiet mani tepat.

* * *

Vdksona kabineta durvis bija vaļā. Profesors jau bija sakravājis vairākumu savu mantu. Tukšais dūņpirksta akvārijs stāvēja līdzās viņa vecajai, apdilušajai somai, kas stāvēja vaļā un izskatījās gandrīz pilna. Vilksons kaut ko pētīja, pārliecies pār galdu, un pacēla acis tikai tad, kad Harijs pieklauvēja pie durvīm.

—  Es redzēju tevi nākam, — smaidīdams sacīja Vdksons. Viņš norādīja uz pergamentu savā priekšā. Tā bija Laupītāja karte.

—   Es tikko satiku Hagridu, — Harijs teica. — Un viņš apgalvo, ka jūs esot uzrakstījis atlūgumu. Tas taču nav tiesa, vai ne?

—   Baidos, ka ir gan, — Vdksons atbildēja. Viņš citu pēc citas atvēra galda atvilktnes un izlika uz galda to saturu.

—   Kādēļ jūs tā rīkojāties? — Harijs jautāja. — Burvestību ministrija taču neuzskata, ka jūs būtu palīdzējis Siriusam?

Vilksons piegāja pie durvīm un aizvēra tās.

—    Nē. Profesoram Dumidoram izdevās pārliecināt Fadžu, kas es mēģināju glābt jūsu dzīvības. — Viņš nopūtās. — Tas bija pēdējais piliens Strupa pacietibas kausā. Manuprāt, viņš briesmīgi pārdzīvo palikšanu bez Merlina ordeņa. Tāpēc viņam… ē… šorīt pie brokastgalda nejauši izspruka, ka es esot vilkads.

—   Jūs taču nebraucat projām tikai šī iemesla dēļ?! — uztraucās Harijs.

Vilksons greizi pasmaidīja.

—   Rīt ap šo laiku sāks ierasties vecāku sūtītās pūces — viņi uzstās, ka nevēlas, lai vilkatis mācītu viņu bērnus. Un pēc pagājušās nakts es saprotu, ka viņiem taisnība. Es varēju sakost katru no jums… un šāda iespēja ir jāizslēdz.

—   Jūs esat labākais pasniedzējs, kas mācījis mums aizsardzību pret tumšajām zintīm! — Harijs sacīja. — Nebrauciet projām!

Vilksons tikai papurināja galvu, bet neteica ne vārda. Viņš turpināja tukšot atvilktnes. Kamēr Harijs pūlējās izdomāt pietiekami labu iemeslu, lai Vilksons mainītu savu lēmumu, ierunājās pats profesors: — Cik es nopratu no tā, ko man šorīt pastāstīja direktors, tu, Harij, vakarnakt izglābi ne vienu vien dzīvību. Un, ja es ar kaut ko lepojos, tad ar to, cik daudz tu esi iemācījies. Pastāsti man par savu Aizstāvi.

—   Kā jūs par to zināt? — Harijs apmulsis vaicāja.

—   Kas gan cits varēja atvairīt atprātotājus?

Harijs izstāstīja Vilksonam visu, kas bija noticis. Kad zēna stāsts bija galā, Vilksons atkal smaidīja.

—  Jā, tavs tēvs vienmēr pārvērtās par briedi, — pasniedzējs sacīja. — Tava nojauta bijusi pareiza… tāpēc mēs viņu iesaucām par Žuburu.

Vilksons iemeta vēl pāris atlikušās grāmatas somā, aizvēra galda atvilktnes un pagriezies paskatījās uz Hariju.

—   Ņem — es to vakarnakt atnesu no Bubuļu būdas, — viņš noteica, pasniegdams Harijam Paslēpni. — Un… — profesors mirkli vilcinājās, bet tad iedeva zēnam arī Laupītāja karti. — Es vairs neesmu tavs pasniedzējs, tāpēc mani nemocīs vainas apziņa, ka atdodu tev arī šo pergamentu. Man tas vairs nebūs vajadzīgs, bet uzdrīkstos apgalvot, ka tev, Ronam un Hermionei tas vēl var noderēt.

Harijs paņēma karti un pasmaidīja.

—  Jūs teicāt, ka Mēnesdņš, Tārpastis, Ķepainis un Žuburs labprāt izmānītu mani no skolas… jūs teicāt, ka viņiem tas būtu licies uzjautrinoši.

—    Tā tas tik tiešām būtu bijis, — sacīja Vilksons, pieliekdamies, lai aizsprādzētu somu. — Es nešaubīgi varu apgalvot, ka Džeimss būtu ļoti vīlies, ja viņa dēls nekad neatrastu nevienu no slepenajām ejām, kas ved ārā no pils.

Pie durvīm pieklauvēja. Harijs steidzīgi iebāza Laupītāja karti un Paslēpni kabatā.

Bija atnācis profesors Dumidors. Viņš nebūt neizskatījās pārsteigts, kopā ar Vilksonu ieraugot arī Hariju.

— Jūsu pajūgs, Remus, gaida pie vārtiem, — skolas direktors teica.

—   Paldies, direktora kungs.

Vilksons paņēma savu veco somu un dūņpirksta akvāriju.

—  Nu, ko — paliec sveiks, Harij, — viņš smaidot sacīja. — Ar tevi kopā pavadītās mācību stundas man sagādāja patiesu gandarījumu. Esmu pārliecināts, ka reiz mēs vēl tiksimies. Direktora kungs, nevajag mani pavadīt, es tikšu galā pats…

Harijam radās iespaids, ka Vilksons vēlas tikt projām pēc iespējas ātrāk.

—   Tad nu visu labu, Remus, — atturīgi atvadījās Dumidors.

Vilksons pastūma dūņpirksta akvāriju mazliet dziļāk padusē, lai varētu paspiest direktoram roku. Tad, pēdējo reizi pamājis Harijam un aši pasmaidījis, Vilksons izgāja no kabineta.

Harijs apsēdās krēslā, kuru bija atbrīvojis Vilksons un sāka drūmi blenzt grīdā. Viņš dzirdēja, kā aizveras durvis, un pacēla acis. Dumidors vēl arvien bija tepat.

—   Kāpēc, Harij, esat dk bēdīgs? — viņš klusi vaicāja. —Jums vajadzētu lepodes ar to, ko paveicāt pagājušajā naktī.

—   Ko gan tas mainīja? — rūgti novilka Harijs. — Sīkaudzis pamanījās izmukt.

—   Ko gan tas mainīja? — klusi pārvaicāja Dumidors. — Tas mainīja itin visu, Harij. Jūs palīdzējāt atklāt padesību. Jūs paglābāt nevainīgu vīru no briesmīga likteņa.

Briesmīgs. Tas Harijam kaut ko atgādināja. Varenāks un bries?nīgāks nekā iepriekš… Profesores Trilonijas pareģojums!

—  Direktora kungs… vakar, pareģošanas eksāmena laikā, profesore Trilonija pēkšņi pārvērtās… kļuva ļoti… ļoti savāda.

—  Ak, tā? — Dumidors noteica. — Ē… jūs gribat teikt, savādāka nekā parasti?

—    Savādāka gan… viņas balss kļuva rupjāka un acis pārgriezās, un viņa teica… viņa teica, ka Voldemorta kalps pirms pusnakts došoties ceļā, lai uzmeklētu savu kungu… viņa teica, ka kalps palīdzēšot Voldemortam atgūt zudušo varenību. — Harijs pacēla acis uz Dumidoru. — Un tad viņa it kā atkal atguvās un kļuva normāla, taču viņa nespēja atcerēties, ko tikko bija teikusi. Vai tas… vai viņa izteica īstu pareģojumu?

Dumidors izskatījās mazliet pārsteigts.

—   Vai zināt, Harij, tā tiešām varētu būt, — viņš domīgi atzina. — Kurš gan to būtu domājis? Šis viņai ir jau otrais īstais pareģojums. Man būtu viņai jāpiedāvā algas pielikums…

—    Bet… — Harijs satriekts skadjās uz profesoru. Kā gan Dumidors šo ziņu spēja uztvert tik mierīgi?!

—   Bet… es neļāvu Siriusam un profesoram Vilksonam nogalināt Sīkaudzi! Tātad, ja Voldemorts atgūs spēkus, tā būs mana vaina!

—    Nebūs gan, — klusi sacīja Dumidors. — Vai tad vakardienas piedzīvojums ar Laikgriezi jums, Harij, neko neiemācīja? Mūsu rīcības sekas vienmēr ir tik sarežģītas, tik pretrunīgas, ka nākotnes pareģošana patiešām ir ļoti grūts darbs… Profesore Trilonija, lai debesis viņai žēlīgas, ir šī apgalvojuma dzīvs pierādījums. Izglābjot Sīkaudža dzīvību, jūs rīkojāties ļod augstsirdīgi.

—   Bet, ja viņš palīdzēs Voldemortam atgūt varenību?!

—   Sīkaudzis tagad jums ir parādā par savu dzīvību. Jūs esat aizsūtījis Voldemortam palīgu, kurš ir jūsu parādnieks. Kad burvis izglābj cita burvja dzīvību, starp viņiem rodas saikne… un es ļoti kļūdos, ja Voldemorts vēlas, lai viņa kalps būtu Harija Potera parādnieks.

—    Es nevēlos nekādu saikni ar Sīkaudzi! — izsaucās Harijs. — Viņš nodeva manus vecākus!

—     Tā, Harij, ir visdziļākā, visneizprotamākā maģijas izpausme. Bet tici man… var pienākt brīdis, kad tu ļoti priecāsies, ka reiz izglābi Sīkaudža dzīvību.

Harijs neko tādu nespēja iedomāties. Dumidors, šķiet, nojauta Harija domas.

—   Es, Harij, labi pazinu jūsu tēvu, gan Cūkkārpas laikā, gan arī pēc tam, — profesors laipni sacīja. — Arī viņš būtu izglābis Sīkaudzi, esmu par to pārliecināts.

Harijs paskatījās uz skolas direktoru. Dumidors nesmiesies… Dumidoram to varēja izstāstīt…

—   Vakarnakt… man likās, ka manu Aizstāvi uzbūris mans tētis. Nu, kad es ieraudzīju pats sevi ezera otrā krastā… es domāju, ka redzu viņu.

—    Mani šī kļūda nepārsteidz, — klusi noteica Dumidors.

— Pieļauju, ka jums jau ir apnicis to dzirdēt, taču jūs esat neparasti līdzīgs Džeimsam. Izņemot acis… tās jūs esat mantojis no mātes.

Harijs papurināja galvu.

—  Tas bija tik muļķīgi — iedomāties, ka tas varētu būt viņš, — zēns nomurmināja. — Proti, es taču zināju, ka viņš ir miris.

—   Vai jūs domājat, ka cilvēki, kurus esam mīlējuši, nomirstot pamet mūs? Vai jūs domājat, ka grūtos brīžos mēs viņus neieraugāin sev līdzās? Jūsu tēvs dzīvo jūsu sirdī, Harij, un jūs visskaidrāk ieraugāt viņu tad, kad viņš jums ir vajadzīgs. Kā gan citādi jūs būtu radījis tieši tādu Aizstāvi? Vakarnakt Žuburs atkal pārspēja vispārdrošākās cerības.

Pagāja labs brītiņš, pirms Harijs saprata Dumidora vārdu jēgu.

—    Siriuss man vakar izstāstīja, kā viņi savulaik kļuvuši par zvēromagiem, — smaidīdams turpināja Dumidors. — Ārkārtīgs sasniegums — ja vēl ņem vērā, ka viņiem izdevās to noslēpt no manis. Un tad es atcerējos ļoti neparasto apveidu, kādā parādījās jūsu Aizstāvis, kad tas notrieca zemē Malfoja kungu, — jūs toreiz spēlējāt kalambolu pret Kraukļanagu. Tātad vakar naktī jūs, Harij, tiešām redzējāt savu tēvu… jūs viņu atradāt pats sevī.

Un ar šiem vārdiem Dumidors izgāja no kabineta, atstājot

Hariju vienatnē ar paša pretrunīgajām domām.

* * *

To, kas patiesībā notika nakti, kad pazuda Siriuss, Svītknābis un Sīkaudzis, Cūkkārpā nezināja neviens, izņemot Hariju, Ronu, Hermioni un profesoru Dumidoru. Vēl līdz mācību gada beigām Harijs dzirdēja ne vienu vien teoriju par to, kas bija noticis, taču neviena no tām pat attāli nelīdzinājās patiesībai.

Malfojs spēra zemes gaisā par Švītknābi. Viņš bija pārliecināts, ka Hagrids atradis veidu, kā nogādāt zirgērgli drošībā. Jo īpaši Drako tracināja doma, ka parasts mežsargs apvedis ap stūri viņus abus ar tēvu. Savukārt Persijam Vīzlijain bija savi apsvērumi attiecībā uz Siriusa izbēgšanu.

—Ja man izdosies dabūt darbu ministrijā, man būs ļoti daudz priekšlikumu, lai uzlabotu Maģiskās policijas darbu! — viņš klāstīja vienīgajam cilvēkam, kas viņu vēl uzklausīja, — savai draudzenei Penelopei.

Lai gan laiks bija lielisks, lai gan apkārt valdīja tik līksma gaisotne, lai gan viņš zināja, ka viņiem izdevies paveikt gandrīz neiespējamo, palīdzot Siriusam atgūt brīvību, Harijs nekad iepriekš nebija sagaidījis mācību gada beigas sliktākā garastāvoklī.

Katrā ziņā viņš nebija vienīgais, kas nožēloja profesora Vilksona aizbraukšanu. Par profesora aiziešanu no darba skuma gandrīz visi, kas bija pie viņa mācījušies aizsardzību pret tumšajām zintīm.

—   Interesanti, ko viņi sagādās nākamajā gadā? — drūmi prātoja Sīmuss Finigens.

—   Varbūt vampīru? — cerīgi ieminējās Dīns Tomass.

Harija prātu nomāca ne dkai profesora Vilksona atlūgums.

Viņš nespēja nelauzīt galvu par profesores Trilonijas pareģojumu. Zēns nemitīgi prātoja, kur tagad varētu būt Sīkaudzis, vai nodevējs jau nokļuvis tur, kur slēpās Voldemorts. Taču visvairāk Harija omu maitāja doma, ka tomēr nāksies atgriezdes pie Dērslijiem. Veselu pusstundu, veselu laimes pilnu pusstundu viņš ticēja, ka turpmāk dzīvos kopā ar Siriusu… ar savu vecāku labāko draugu… labāka par šādu nākotni varēja būt vien tēva atgriešanās. Un, kaut gan tas, ka par Siriusu neko nedzirdēja, bija uz labu, jo nozīmēja, ka viņš veiksmīgi paslēpies, katru reizi, kad Harijs iedomājās par iespēju dzīvot citā, savādākā mājā un to, ka tagad šī iespēja zudusi, viņš vienādiņ jutās kā pēdējais nelaimes putns.

Mācību gada pēdējā dienā paziņoja eksāmenu rezultātus. Harijs, Rons un Hermione saņēma sekmīgas atzīmes visos priekšmetos. Hariju pārsteidza ziņa, ka viņš nokārtojis arī mikstūras.

Viņam bija zināmas aizdomas, ka Dumidors iejaucies, lai neļautu Strupam zēnu dšām izgāzt. Strupa izturēšanās pret Hariju beidzamās nedēļas laikā pārvērtās satraucošā murgā. Harijam nebija ienācis prātā, ka no Strupa puses iespējama vēl dziļāka nepatika, taču profesors ar katru savu soli pierādīja neiespējamā iespējamību. Ik reizi, kad Strups paskatījās uz Hariju, mikstūru pasniedzēja plānās mutes kaktiņā nelāgi noraustījās muskulis, turklāt profesora pirksti nemidgi sažņaudzās, it kā viņam niezētu nagi pamurdzīt Harija kaklu.

Persijs savos SĒRGos saņēma augstākās iespējamās atzīmes; pat Freds un Džordžs bija sakasījuši pa saujiņai SLIMu. Tikmēr Grifidora nams, lielā mērā pateicodes lieliskajam sniegumam kalambola laukumā, trešo gadu pēc kārtas uzvarēja Skolas kausa izcīņā. Tādējādi mācību gada noslēguma mielasts notika ar sarkaniem un zeltitiem rotājumiem izgreznotā zālē un pie Grifidora galda valdīja lielākā jezga, jo visi priecājās par uzvaru. Pat Harijs, ēzdams, dzerdams, pļāpādams un smiedamies kopā ar pārējiem, piemirsa par atgriešanos Dērsliju pajumtē, kas viņu gaidīja nākamajā dienā.

* * *

Kad Cūkkārpas ekspresis nākamajā rītā izkustējās no stacijas, Hermione paziņoja Harijam ar Ronu pārsteidzošus jaunumus.

—   Es šorīt no rīta, vēl pirms brokastīm aizgāju aprunāties ar profesori Maksūru. Esmu nolēmusi atteikties no vientiešu mācības.

—   Bet tu taču nokārtoji eksāmenu ar trīssimt divdesmit procentiem! — brīnījās Rons.

—  Zinu, — nopūtās Hermione, — bet es neizturēšu vēl vienu tādu gadu, kāds bija šis. Tas Laikgriezis padara mani traku. Es to atdevu atpakaļ. Bez vientiešu mācības un pareģošanas man atkal būs tāda pati slodze kā visiem.

—   Es vēl arvien nespēju noticēt, ka tu mums par to neizstāstīji, — Rons pārmetoši norūca. — Mēs taču skaitāmies tavi draugi.

—    Es apsolīju, ka nevienam nestāstīšu, — Hermione strikti sacīja. Tad viņa paskatījās uz Hariju, kurš pa logu vēroja, kā aiz kalna pazūd Cūkkārpas pils. Paies veseli divi mēneši, pirms viņš to atkal ieraudzīs…

—   Harij, nenokar taču degunu! — skumji noteica Hermione.

—   Ar mani viss ir kārtībā, — žigli attrauca Harijs. — Vienkārši domāju par brīvdienām.

—  Jā, arī es par tām tiku domājis, — Rons piebilda. — Harij, tev jāatbrauc un kāds laiciņš jāpadzīvo pie mums. Es sarunāšu ar mammu un tēti, un tad piezvanīšu tev. Es tagad protu piezvanīt pa feļetonu…

—   Pa telefonu, Ron, — izlaboja Hermione. — Tev nākamgad nenāktu par ļaunu izvēlēdes vientiešu mācību, kā es te stāvu…

Rons izlikās neievērojam draudzenes piezīmi.

—    Šovasar notiks pasaules kausa izcīņa kalambolā! Ko tu, Harij, par to domā? Atbrauc paciemoties, un pie reizes kopā noskatīsimies finālu! Tēds darbā parasti var dabūt biļetes.

Šis priekšlikums krietni uzlaboja Harija garastāvokli.

—   Jā… varu saderēt, ka Dērsliji priecāsies, tiekot no manis vaļā… īpaši pēc tā, ko es izdarīju ar Mārdžas tanti…

Juzdamies priecīgāks, Harijs kopā ar Ronu un Hermioni izspēlēja vairākas sprāgstošo ēzeļu partijas un, kad ieradās ragana ar tējas ratiņiem, viņš nopirka sev kārtīgas pusdienas, tiesa, izvairoties no saldajiem ēdieniem, kuros bija šokolāde.

Taču tikai negaidīts notikums vēlāk pēcpusdienā sagādāja Harijam pilnīgu laimes sajūtu…

—     Harij, — pametusi skatienu pāri zēna plecam, pēkšņi ierunājās Hermione. — Kas tur notiek aiz loga?

Harijs pagriezās un paskatījās ārā. Aiz stikla te parādījās, te pazuda ļoti mazs un pelēks kamoliņš. Zēns piecēlās, lai labāk redzētu, kas tur ir, un drīz vien saprata, ka tā ir mazītiņa pūcīte, kas nes pārmērīgi lielu vēstuli. Patiesībā pūcīte bija tik maziņa, ka gaisā meta kūleni pēc kūleņa, cīnīdamies ar vilciena sagrieztajiem vēja virpuļiem kā ar milzu viļņiem. Harijs žigli atrāva vaļā logu un noķēra putneli. Sajūta bija tāda, it kā plaukstā viņam gulētu ļoti pūkains zibsnis. Viņš uzmanīgi iecēla putnu iekšā. Pūcīte nometa vēstuli uz Harija sēdekļa un sāka šaudīties pa kupeju, acīmredzot ļoti apmierināta ar sevi un to, ka izdevies paveikt uzticēto uzdevumu. Hedviga noklabināja knābi kā cienījama dāma, kas neatzīst tādu bērnišķību. Blēžkājis piecēlās sēdus un sāka vērot pūci ar savām lielajām, dzeltenajām acīm. Pamanījis runča skatienu, Rons paņēma pūcīti rokās, sak, tālāk no grēka.

Harijs paņēma vēstuli. Tā bija adresēta viņam. Viņš atplēsa aploksni un iesaucās: — To sūta Siriuss!

—    Ko? — vienā balsī satraukti iesaucās Rons un Hermione. — Lasi skaļi!

Mīļo Harij!

Es ceru, ka saņemsi vēstuli, pirms atgriezīsies tantes un tēvoča pajumtē. Es nezinu, vai pūču pasts viņiem liekas pieņemams.

Mēs ar Švītknābi slēpjamies. Es neteikšu, kur esam apmetušies, ja nu gadījmnā šī vēstule nonāk svešās rokās. Es mazliet šaubos par pūces gatavību tālajam ceļam, bet neko labāku es šeit neatradu, turklāt mazulis likās apņēmības pilns nogādāt šo vēstuli pēc piederības.

Es domāju, ka atprātotāji vēl arvien ?neklē mani, taču tiem nav ne mazāko cerību mani šeit atrast. Esmu iecei'ējis ļaut, lai kādi vientieši mani drīzumā pamana, un, tā kā tas ir krietni tālu no Cūkkārpas, drošības pasākumi skolā varētu kļūt mazāk stingri.

Ir kāda lieta, ko nepaguvu tev pateikt mūsu īsās tikšanās laikā. Ugunsbultu tev aizsūtīju es…

—   Hā! — triumfējoši iesaucās Hermione. — Vai redzat! Es jums teicu, ka slotaskātu sūtījis Bleks!

—   Jā, tikai viņš nebija to nobūris, vai ne? — atbildēja Rons. — Au!

Mazā pūcīte tagad laimīgi brēkāja, sēdēdama Rona plaukstā, un, cita starpā, tā bija ieknābusi zēnam pirkstā — šķiet, tā putnelis izteica savu pāri plūstošo sirdi.

Pasūtījumu uz pūču pasta nodaļu manā vietā aizgādāja Blēžkājis. Slotaskātu es pasūtīju uz tava vārda, bet naudu gan lūdzu paņe?nt no septiņsimt vienpadsmitā Gringotu seifa, kur glabājas mani ietaupījumi. Lūdzu uzskati to par vienu lielu dāvanu no tava krusttēva visās trīspadsmit pagājušajās dzimšanas dienās.

Es arī gribu atvainoties, ka nobiedēju tevi pagājušajā gadā, naktī, kad tu aizbēgi no tēvoča mājas. Es tikai cerēju pirms sava ceļojuma uz ziemeļiem paskatīties, kā tu esi izdaudzis, taču mana parādīšanās, liekas, tevi satrauca.

Pievienoju šai vēstulei vēl kādu nieku, kas, manuprāt, noderēs tev, kad nākamajā mācību gadā atgriezīsies Cūkkārpā.

Ja tev no manis kas vajadzīgs, sūti ziņu. Tava pūce mani atradīs.

Drīz rakstīšu atkal.

Siriuss

Harijs ziņkārīgi ieskatījās aploksnē. Tur atradās vēl viena pergamenta loksne. Viņš aši pārskrēja tai ar acīm, un viņu pārņēma neaprakstāma siltuma un gandarījuma sajūta, it kā viņš vienā paņēmienā būtu izdzēris veselu pudeli sviestalus.

Es, Siriuss Bleks, Harija Potera krusttēvs, ar šo dodu viņam atļauju nedēļas nogalēs doties uz Cūkmiestiņu.

—   Dumidoram ar to pietiks! — līksmi sacīja Harijs. Viņš vēlreiz ielūkojās Siriusa vēstulē.

—   Pagaidiet, te vēl ir postskripts.

Man ienāca prātā, ka tavam draugam Ronam varētu noderēt šī pūce, galu galā, tieši manas vainas dēļ viņš palika bez žurkas.

Ronam ieplētās acis. Mazītiņā pūcīte vēl arvien dedzīgi brēkāja.

—   Tā desām ir mana? — Rons nedroši pārvaicāja. Viņš rūpīgi nopētīja pūcīti, tad Harijam un Hermionei par lielu pārsteigumu pastiepa to uz Blēžkāja pusi, lai runcis varētu putnu apostīt.

—   Kā tu domā? — Rons vērsās pie kaķa. — Vai esi drošs, ka tā ir pūce?

Blēžkājis sāka murrāt.

—  Man ar tavu viedokli pietiek, — Rons laimīgi sacīja. — Tā tagad ir mana.

Adikušajā ceļā līdz Kingskrosas stacijai Harijs atkal un atkal pārlasīja Siriusa vēstuli. Harijs vēl arvien turēja to cieši sažņaugtu saujā, kad kopā ar Ronu un Hermioni izgāja cauri barjerai pie platformas numur deviņi un trīs ceturtdaļas. Harijs uzreiz pamanīja tēvoci Vernonu. Viņš stāvēja krietnu gabalu no Vīzlija kunga un kundzes un ar aizdomām viņus vēroja. Kad Vīzlija kundze sveicinoties apskāva Hariju, likās, ka piepildījušās tēvoča ļaunākās priekšnojautas attiecībā uz Vīzliju pāri.

—    Es tev piezvanīšu par pasaules kausu! — Rons nokliedza pakaļ Harijam. Atvadījies no Rona un Hermiones, Harijs sāka stumt ratiņus ar mantu lādi un Hedvigas būri uz tēvoča Vernona pusi. Tēvoča ierastais sveiciens nebija ilgi jāgaida.

—    Kas tev tur rokā? — viņš noņurdēja, nopētīdams Harija dūrē sažņaugto vēstuli. —Ja tu esi atvedis vēl kādu veidlapu, kas man jāparaksta, tevi gaida vēl viena…

—   Tā nav veidlapa, — Harijs līksmi viņu pārtrauca. — Tā ir vēstule no mana krusttēva.

—    No krusttēva? — nosprauslojās tēvocis Vernons. — Tev nav nekāda krusttēva!

—  Ir gan, — Harijs mundri atteica. — Viņš bija manas mammas un tēta labākais draugs. Tad viņu notiesāja par slepkavību, taču viņam izdevās izbēgt no burvju cietuma un tagad viņš slēpjas. Viņam patīk laiku pa laikam sazināties ar mani… uzzināt, kas man jauns… pārliecināties, vai man klājas labi…

Harijs plati pasmaidīja, ieraudzījis šausmu izteiksmi tēvoča Vernona sejā, un devās uz stacijas izeju. Hedviga, sēdēdama viņam priekšā, kaut ko tarkšķēja, un visas pazīmes liecināja, ka šī vasara būs daudz labāka par iepriekšējo.

Saturs

1. nodaļa. Puču pasts 7

2. nodaļa. Mārdžas tantes lielā kļūda 21

3.  nodaļa. Knakts autobuss

4.  nodaļa. "Caurais katls"

5. nodaļa. Atprātotājs 73

6. nodaļa. Nagi un tējas biezumi 98

7. nodaļa. Bubulis drēbju skapī 124

8. nodaļa. Resnās kundzes bēgšana 141

9. nodaļa. Baigais zaudējums 162

10. nodaļa. Laupītāja karte 183

11. nodaļa. Ugunsbulta 211

12. nodaļa. Aizstāvis 233

13. nodaļa. Grifidors pret Kraukļanagu 252

14. nodaļa. Strupa senais naids 269

15. nodaļa. Izšķirošā spēle 291

16. nodaļa. Profesores Trilonijas pareģojums 313

17. nodaļa. Kaķis, žurka un suns 330

18. nodaļa. Mēnestiņš, Tārpastis, Ķepainis un Žuburs

19. nodaļa. Lorda Voldemorta kalps 356

20. nodaļa. Atprātotāja skūpsts 376

21. nodaļa. Hermiones noslēpums 384

22. nodaļa. Atkal pūču pasts 412

Izdevējs — SIA «J. L.V.», Dzirnavu ielā 73, Rigā LV1011. Iespiests un iesiets a/s «Paraugtipogrāfija», Puškina ielā 12, Rīgā LV1050.

Content

Roulinga Džoanna Ketlīna Harijs Poters un Azkabanas gūsteknis

РIRMā NODAĻA PŪČU PASTS

OTRA NODAĻA MĀRDŽAS TANTES LIELĀ KĻŪDA

TREŠA NODAĻA KNAKTS AUTOBUSS

CETURTA NODAĻA c a u r a Is katls

P I EKT A NODAĻA ATPRĀTOTĀJS

SESTĀ NODAĻA nagi un tĒjas biezumi

SEPTĪTA NODAĻA BUBULIS DRĒBJU SKAPĪ

ASTOTĀ NODAĻA RESNĀS KUNDZES BĒGŠANA

DEVĪTĀ NODAĻA baigais ZAUDĒJUMS

DESMITĀ NODAĻA LAUPĪTĀJA KARTE

VIENPADSMITĀ NODAĻA UGUNSBULTA

DIVPADSMITĀ NODAĻA AIZSTĀVIS

TRĪSPADSMITĀ NODAĻA GRIFINDORS PRET KRAUKĻANAGU

ČETRPADSMITĀ NODAĻA strupa SENAIS NAIDS

PIECSPADSMITĀ NODAĻA

SEŠPADSMITĀ NODAĻA PROFESORES TRILONIJAS PAREĢOJUMS

SEPTIŅPADSMITĀ NODAĻA KAĶIS ŽURKA UN SUNS

ASTOŅPADSMITĀ NODAĻA MĒNESTIŅŠ TĀRPASTIS ĶEPAINIS UN ŽUBURS

DEVIŅPADSMITĀ NODAĻA LORDA VOLDEMORTA KALPS

DIVDESMITĀ NODAĻA atprĀtotĀja SKŪPSTS

DIVDESMIT PIRMĀ NODAĻA HERMIONES NOSLĒPUMS

DlVDESNIT OTRĀ NODAĻA ATKAL PŪČU PASTS

Saturs