Roulinga Džoanna Ketlīna

Harijs Poters un Fēniksa ordenis 1 un 2 daļa

Džoanna Ketlīna Roulinga

Harijs Poters un Fēniksa ordenis 1 un 2 daļa

.

.

1. DAĻA

..

PIRMĀ NODAĻA DŪDIJA ATPRĀTOŠANA

vasaras līdz šim kārstākā diena tuvojas vakaram, un par

Dzīvžogu ielas lielajam, pareizajam majam guļas miegains klusums. Sausuma dēļ bija aizliegts lietot ūdens šļūtenes, tāpēc parasti mirdzošās mašīnas savos iebraucamajos ceļos stāvēja noputējušas un vēl nesen smaragdzaļie mauriņi nīka izkaltuši un nodzeltējuši. Dzīvžogu ielas iedzīvotāji, kam bija liegts noņemties ar tik ierasto auto mazgāšanu un zālienu pļaušanu, slēpās savu smalko namu pustumsā, veltīgi pūlēdamies plaši atvērtajos logos iemānīt kaut vēja dvesmu. Ārpus ēkām bija manāms tikai viens cilvēks — pusaudzis, kurš gulēja uz muguras puķudobē pie Dzīvžogu ielas ceturtā nama.

Pusaudzis bija izstīdzējis, briļļains tumšmatis. Viņš izskatījās drusku tā kā izbadējies, ne īsti vesels — kā jau bērns, kurš īsā laika sprīdī krietni paaudzies. Džinsi viņam bija saplēsti un netīri, krekliņš — maisam līdzīgs un pabalējis, bet sporta kurpju zoles teica ardievas virsām. Harija Potera izskats neraisīja īpaši siltas jūtas viņa kaimiņos, jo tā nu reiz bija cilvēku suga, kas nekārtīgu apģērbu uzskatīja par krimināli sodāmu pārkāpumu, taču šovakar viņš bija paslēpies aiz liela hortenziju krūma, tā ka garāmgājējiem palika nepamanīts. Īstenībā, vienīgie, kas Hariju varēja pamanīt, bija tēvocis Vernons vai Petūnijas tante, un ari viņiem nāktos izliekties pa viesistabas logu un paskatīties tieši uz leju— puķudobē.

Vispār Harijam likās, ka viņš pelnījis uzslavu par domu paslēpties tieši šeit. Iespējams, gulēt uz sakarsušās, cietās zemes nebija pārlieku ērti, taču, no otras puses, neviens neblenza virsū, šņirkstinot zobus tik skaļi, ka nevarēja saklausīt ziņas, vai neuzdeva dzēlīgus jautājumus, ko viņam nācās piedzīvot ik reizes, kad Harijs tika mēģinājis piesēst viesistabā, lai kopā ar tēvoci un tanti paskatītos televizoru.

Gluži kā šī doma būtu iespurgusi pa atvērto logu, pēkšņi ierunājās Vernons Dērslijs, Harija tēvocis.

—   Labi gan, ka tas puišelis vairs nemēģina te iekortelēties. Starp citu, kur viņš ir?

—   Nezinu, — vienaldzīgi atteica Petūnijas tante. — Kaut kur ārā.

Tēvocis Vernons nokrekšķējās.

—  Paskatīšoties ziņas… — viņš nievājoši novilka. — Gribētu gan zināt, kas tam rakarim īsteni prātā. It kā normālus puikas interesētu ziņas — Dūdijam nav ne mazākās nojausmas, kas notiek; šaubos, vai viņš zina, kas ir premjerministrs! Lai nu kā, nevar taču mūsu ziņās būt kaut kas par šamējietn…

—   Vernon, ššs! — Petūnijas tante nošņācās. — Logs ir vaļā!

—  Ak, jā… Piedod, dārgā.

Dērsliji apklusa. Harijs noklausījās reklāmas rullīti par "Augļu un kliju" sausajām brokastīm, vienlaikus vērodams, kā garām lēni aizčāpo Figa kundze, mazliet jukusi, kaķus mīloša večiņa no netālās Glicīniju šķērsielas. Viņa vaikstījās un murmināja zem deguna. Harijs nopriecājās, ka viņu slēpj krūms, jo Figa kundze pēdējā laikā bija pasākusi ielūgt zēnu uz tēju vai ik reizes, kad satika viņu uz ielas. Večiņa nogriezās ap stūri un pazuda no skata, bet tad no loga puses atkal atskanēja tēvoča Vernona balss.

—   Dūdēns ielūgts uz tēju?

—  Pie Polkisiem, — Petūnijas tante nodūdoja ar bezgalīgu mīļumu balsī. — Viņam ir tik daudz mazu draugu, viņu visi tā mīl…

Harijs ar grūtībām apspieda smieklus. Visā, kam bija sakars ar viņu dēlu Dūdiju, Dērsliji bija brīnum akli. Viņi uz vārda ticēja puikas klajajiem meliem par ikvakara tējas malkošanu pie kāda no paša bandas drauģeļiem — augu vasaras brīvlaiku. Harijs gluži labi zināja, ka Dūdijs ne reizi nav bijis uz tēju; viņš kopā ar savu kompāniju vakarus vadīja, postīdams rotaļu laukumu, pīpēdams uz ielu stūriem un sviezdams ar akmeņiem garāmbraucošām mašīnām — vai garāmejošiem bērniem. Harijs ne vienu reizi vien bija manījis viņus nodarbojamies ar šo "tējas dzeršanu", kad vakaros klīda pa Litlvingingu; brīvdienu lielāko daļu jaunais Poters bija pavadījis, klīstot pa ielām un medījot atkritumu urnās izmestas avīzes.

Pirmās notis melodijā, kas ieskandināja vakara ziņas, iesitās Harijam ausīs, un vēders viņam sagriezās. Varbūt šovakar — pēc mēnesi ilgas gaidīšanas — tas notiks.

—   Rekordliels skaits atpūtnieku nespēj atgriezties mājās, otra nedēļu turpinoties bagāžas krāvēju streikam Spānijā…

—   Es viņiem parādītu siestu mūža garumā, — noņurdēja tēvocis Vernons, neļaujot saklausīt ziņu diktora teikto, taču tas vairs nebija svarīgi: Harijam puķudobē zem loga kuņģis atkal nomierinājās. Ja kaut kas būtu noticis, ziņa raidījumā noteikti būtu bijusi pirmā, jo nāve un postījumi taču vēl arvien bija svarīgāki par atpūtniekiem, kas nespēj atgriezties mājās…

Zēns gari, lēni nopūtās un paskatījās augšup uz spilgti zilajām debesīm. Šovasar dienas līdzinājās cita citai kā ūdens lāses: spriedze, gaidas, atelpa uz laiciņu, tad atkal arvien pieaugoša spriedze… un bezgalīgais jautājums, kas ar katru dienu kļuva arvien uzmācīgāks — kāpēc nekas vēl nav noticis?

Viņš turpināja klausīties, ja nu pēkšņi parādītos kāda sīka norāde, ko vientieši nav pienācīgi novērtējuši — neizskaidrojama pazušana, teiksim, vai kāds dīvains negadījums… taču bagāžas krāvēju streikam sekoja ziņas par sausumu Anglijas dienvidaustrumos ("Es ceru, ka tas mūdzis kaimiņos klausās!" auroja tēvocis Vernons. "Kā viņš atļaujas ieslēgt savu laistītāju trijos naktī!"), tad par helikopteru, kas gandrīz avarējis virs lauka kaut kur Sarijā, tad ziņa par slavenas aktrises šķiršanos no sava ne mazāk slavenā vira ("It kā mūs interesētu viņu nekrietnības," šoreiz vīpsnātāja bija Petūnijas tante, kura šai prāvai kā apsēsta sekoja katrā žurnālā, ko viņai izdevās dabūt savās kaulainajās rokās).

Harijs aizvēra pret vakara blāzmu pavērstās acis, kad ziņu diktors paziņoja: Un, visbeidzot, punditrpapagailis Bangijs ir atklājis interesantu veidu, kā atvēsināties šajā karstajā vasarā. Bangijs, kurš dzīvo Bārnslijā, "Piecās spalvās", ir iemācījies braukt ar ūdensslēpēm! Mērija Dorkinsa stāsta vairāk.

Harijs atvēra acis. Ja reiz viņi bija nonākuši līdz pundurpapagaiļiem, kas nodarbojās ar ūdensslēpošanu, nekas ievērības cienīgs vairs nebija gaidāms. Viņš piesardzīgi apvēlās uz vēdera un pieslējās uz ceļgaliem un elkoņiem, gatavodamies aizslīdēt no logapakšas.

Viņam izdevās pavirzīties uz priekšu centimetrus piecus, kad cits citam ļoti strauji sekoja vairāki notikumi.

Miegaino klusumu pārcirta skaļš blīkšķis, kas atbalsojās visā apkārtnē un atgādināja šāviena troksni; no stāvošas mašīnas apakšas izmetās kaķis un kaut kur pagaisa; no Dērsliju viesistabas atskanēja spiedziens, rešņas lamas un plīstoša porcelāna šķinda. It kā tas būtu sen gaidītais signāls, Harijs pielēca kājās, vienlaikus kā zobenu izraudams aiz džinsu jostas aizbāztu tievu koka zizli — taču, pirms viņš paguva izslieties visā augumā, viņa galva sadūrās ar Dērsliju atvērto logu. Sekojošais blīkšķis lika Petūnijas tantei iespiegties vēl skaļāk.

Harijs jutās tā, it kā galva būtu pāršķelta uz pusēm. Asarām līstot, viņš grīļodamies mēģināja koncentrēt skatienu uz ielu, cenšoties ieraudzīt trokšņa cēloni, bet, tikko paguva puslīdz pieslieties stāvus, divas lielas, zilgansarkanas rokas pasniedzās laukā pa atvērto logu un cieši sagrāba viņu aiz kakla.

—   Tūlīt… liec nost! — tēvocis Vernons ņurdēja Harijam tieši ausī. — Ātrāk! Pirms… kāds… ierauga!

—   Laid… mani… vaļa! — Harijs izdvesa. Vairākas sekundes viņi cīnījās, Harijs ar kreiso roku mēģināja atlauzt tēvoča sardelēm līdzīgos pirkstus, labajā vēl arvien stingri turēdams paceltu zizli; tad sasistā galva iesāpējās īpaši asi, un tēvocis Vernons iesmilkstējies atlaida Hariju, it kā būtu saņēmis stāvas triecienu. Likās, ka caur sievasmāsas dēla ķermeni būtu izšāvies neredzams spēks, neļaujot zēnu noturēt.

Elsdams Harijs iegāzās hortenziju krūmā turpat priekšā, tad piecēlās kājās un palūkojās apkārt. Nekas neliecināja par skaļā blīkšķa iespējamo cēloni, bet tuvāko māju logos parādījās vairākas sejas. Harijs steigšus iebāza zizli atpakaļ kabatā un mēģināja izlikties, ka nekas nav noticis.

—   Jauks vakariņš! — tēvocis Vernons iesaucās un pamāja kundzei no septītā numura ielas pretējā pusē — viņa blenza cauri plānajiem aizkariem. — Vai dzirdējāt, kā tas autiņš norīstījās? Mēs ar Petūniju nobijāmies ne pa jokam!

Viņš turpināja baigi, maniakāli smaidīt, līdz ziņkārīgie kaimiņi nozuda no saviem logiem. Tad smaids pāršķobījās ārprātīgi niknā vieplī, un tēvocis piesauca Hariju klāt.

Harijs pavirzījās pāris soļu tuvāk, tomēr piesardzīgi apstājās drošā attālumā, kur viņu nespēja aizsniegt tēvoča Vernona izstieptās rokas, lai turpinātu iesākto žņaugšanas procedūru.

—   Kas tas, pie velna, bija, ko, puika? — gārdzošā, dusmās drebošā balsī vaicāja tēvocis Vernons.

—  Par ko jūs runājat? — ledaini jautāja Harijs. Viņš turpināja vērot ielu, vēl arvien ceredams pamanīt to, kas bija blīkšķinājies.

—  Par to troksni, ko tu sacēli, kā starta pistoles šāviens zem paša mūsu…

—   Man ar to troksni nebija nekāda sakara, — Harijs apņēmīgi pārtrauca tēvoci.

Līdzās tēvoča Vernona platajai, zilgansārtajai sejai parādījās Petūnijas tantes kaulainais zirgaģimis. Viņa izskatījās pārskaitusies.

—   Kāpēc tu ložņāji zem loga?

—   Jā, Petūnij, pareizi tu jautā, ari es to gribētu zināt! Ko tu, puika, darīji zem mūsu loga?

—   Klausījos ziņas, — Harijs likās samierinājies ar gaidāmo tirdīšanu.

Tante un tēvocis saskatījās, vai plīsdami no dusmām.

—   Klausījies ziņas! Atkal?

—   Nu, redziet, tās katru dienu ir citādas, — Harijs paskaidroja.

—   Netēlo man te gudrinieku, puis! Es gribu zināt, kas tev īstenībā aiz ādas — un beidz pūst tās klausījos ziņas pilītes! Tu gluži labi zini, ka jūsu zorte…

—   LIzmanīgi, Vernon! — izdvesa Petūnijas tante, un tēvocis

Vernons pieklusināja savu balsi tiktāl, ka Harijs tik tikko spēja

vinu saklausīt: /

—   …ka jūsu zorte neparādās mūsu ziņas!

—  Jums tikai tā liekas, — Harijs noteica.

Dērsliji kādu bridi bolījās uz viņu, tad Petūnijas tante turpināja: — Tu esi mazs, pretīgs melis. Ko tad te dara visas tās… — arī viņa pieklusināja balsi, tā ka nākamo vārdu Harijam nācās nolasīt viņai no lūpām, — …pūces, ja ne nes tev ziņas?

—   Ahā! — tēvoča Vernona čukstā izskanēja triumfs. — Kā tu, puis, tagad izlocīsies? It kā mēs nezinātu, ka tu savas ziņas saņem ar tās putnu sērgas starpniecību!

Harijs mirkli vilcinājās. Šoreiz viņam nenācās viegli pateikt patiesību, kaut ari tante un tēvocis nevarēja pat iedomāties, cik slikti viņš jutās, to atzīstot.

—  Pūces… man nenes nekādas ziņas, — viņš sacīja klusā balsī.

—   Es tev neticu, — Petūnijas tante tūlit izšāva.

—   Un es ari ne, — ar uzsvaru bilda tēvocis Vernons.

—  Mēs zinām, ka tev aiz ādas ir kaut kas nelāgs, — Petūnijas tante turpināja.

—   Zini, mēs neesam nekādi muļķi, — tēvocis Vernons nelikās mierā.

—  Tiešām? Tās nu gan ir pārsteidzošas ziņas, — Harijs noteica, juzdams, ka sāk zaudēt apvaldu, un, pirms Dērsliji paguva ko iebilst, viņš apmetās riņķi, šķērsoja mauriņu mājas priekšā, pārkāpa pāri zemajam mūrim un devās projām pa ielu.

Viņš apzinājās, ka iekūlies nepatikšanās. Vēlāk neizdosies izvairīties no tikšanās ar tanti un tēvoci, un tad par šo rupjību nāksies samaksāt, taču šobrīd tas viņam neko daudz nerūpēja, jo prātu nodarbināja kas daudz svarīgāks.

Harijs bija pārliecināts, ka blīkšķis bija saistīts ar teleportēšanos. Tieši ar tādu skaņu mājas elfs Dobijs izkūpēja gaisā. Vai bija iespējams, ka Dobijs ieradies te, Dzīvžogu ielā? Vai bija iespējams, ka Dobijs arī tagad viņam seko? Kolīdz šī doma iešāvās Harijam prātā, viņš apcirtās uz papēža un atkal kārtīgi nopētīja Dzīvžogu ielu, taču tā bija pilnīgi tukša, un Harijs bija pārliecināts, ka Dobijs nespēj kļūt neredzams.

Zēns turpināja iet, īsti neapzinādamies, kurp, jo pēdējā laikā viņš bija klīdis pa šīm ielām tik daudz, ka kājas gluži neapzināti nesa viņu pa ierastāko maršrutu. Ik pēc pāris soļiem viņš atskatījās. Kad Harijs gulēja starp Petūnijas tantes vīstošajām begonijām, turpat līdzās bija kāds no burvju pasaules, par to viņš bija pārliecināts. Kāpēc šis kāds viņu neuzrunaja, kāpēc neparādījās viņam, kur šis kāds vai kādi slēpās tagad?

Un tad, izmisumam arvien pieņemoties spēkā, pārliecība atkal gāja mazumā.

Iespējams, tā tomēr nebija burvju skaņa. Iespējams, viņš tik ļoti gaidīja kaut mazāko zīmi no pasaules, pie kuras piederēja, ka vienkārši pārlieku saasināti uztvēra gluži parastas skaņas. Vai viņš varēja būt stingri pārliecināts, ka blakus mājā kaut kas nebija saplīsis?

Harijam apskrējās dūša, un jau nākamajā mirkli atkal uzbruka bezcerība, kas bija vajājusi viņu visu vasaru.

Nākamajā rītā piecos viņu pamodinās modinātājpulksteņa zvans, lai viņš varētu samaksāt pūcei, kas pienesa "Dienas Pareģi", — bet kāda gan jēga saņemt šo avīzi? Pēdējā laikā Harijs tikai uzmeta skatienu pirmajai lappusei, tad aizsvieda laikrakstu istabas stūrī; kad idioti, kas izdeva šo lapeli, beidzot apjēgs, ka Voldemorts ir atgriezies, tā būs dienas galvenā ziņa; un citas Harijam nerūpēja.

Ja paveiksies, pūces atnesis vēstules arī no viņa labākajiem draugiem, Rona un Hermiones, kaut ari viņš jau sen bija zaudējis cerības šajās vēstulēs atrast kādas svarīgas ziņas.

Par Pats-Zini-Ko mēs, kā noproti, neko daudz nevaram stāstīt… Mums ir piekodināts neko svarīgu nestāstīt, jo vēstules varot nonākt nepareizās rokās… Mēs esam diezgan aizņemti, taču nedrīkstam tev izpaust sīkumusJaunumu ir ļoti daudz, mēs tev visu izstāstīsim, kad satiksimies…

Bet kad tad mēs satiksimies? Neviens neminēja konkrētu datumu. Hermione biia uzskribelējusi es ceru, ka mēs redzēsimies visai drīz uz Harija dzimšanas dienas apsveikuma kartītes, bet cik drīz ir drīz? Cik nu Harijs spēja noprast no miglainajiem mājieniem vēstulēs, Hermione un Rons atradās vienuviet, domājams, Rona vecāku mājā. Viņam apskrējās dūša ik reizes, kad viņš iedomājās, kā draugi plosās Midzeņos, kamēr viņš nīkst Dzīvžogu ielā. Īstenība Harijs bija tik dusmīgs uz draugiem, ka neatvērtas izmeta divas kārbas Medusdūru šokolādes, ko viņam atsūtīja uz dzimšanas dienu. To gan viņš vēlāk nožēloja — pēc apvītušajiem salātiem, ko Petūnijas tante tovakar cēla priekšā vakariņās.

Ar ko gan Rons un Hermione bija tā aizņemti? Un kāpēc aizņemts nebija viņš, Harijs? Vai tad viņš nebija pierādījis, ka spēj tikt galā ar krietni grūtākiem uzdevumiem nekā viņi? Vai visi bija aizmirsuši, uz ko viņš, Harijs, spējīgs? Tieši viņš taču nonāca kapsētā un redzēja, kā nonāvē Sedriku, tieši viņu piesēja pie kapakmens un gandrīz noslepkavoja!

Nedomā par to, Harijs cieši piekodināja sev — šovasar jau simto reizi. Jau gana ļauni bija kapsētā atgriezties nakts murgos, lai gribētos par to prātot ari nomoda stundās.

Viņš iegriezās Magnoliju lokā. Pusceļā viņš pagāja garām šaurai ejai starp mājām, kur savulaik pirmo reizi ieraudzīja savu krusttēvu. Vismaz Siriuss, šķiet, saprata, kā Harijs jūtas. Tiesa, arī viņa vēstules neko neatšķīrās no Rona un Hermiones sūtītajām, arī tajās nebija ne miņas no patiesi svarīgām ziņām, taču tajās vismaz sirdi plosošu mājienu vietā parādījās vārdi, kas mierināja un mudināja uz piesardzību: Es saprotu, Tev tas droši vien krīt uz nerviem… Neiekulies nekādās nepatikšanās, un viss būs labi… Esi piesardzīgs un nedari neko pārsteidzīgu…

Nu tā, sprieda Harijs, šķērsojis Magnoliju loku un iegriezies Magnoliju ielā, lai dotos uz tumstošā rotaļlaukuma pusi, — viņš bija visos sīkumos rīkojies tā, kā ieteica Siriuss. Viņš bija pieveicis kārdinājumu piesiet mantu lādi pie slotaskāta un doties uz Midzeņiem. īstenībā Harijs uzskatīja, ka uzvedies varen labi, ņemot vērā izmisumu un dusmas, kas viņu mocīja, tik ilgi nīkstot Dzīvžogu ielā, kad atlika vien gulēt puķudobē cerībā izdzirdēt kaut jelko, kas liecinātu par lorda Voldemorta nodomiem vai rīcību. Tiesa, diezgan pamatīgi kremta, ka padomu nepārsteigties viņam deva cilvēks, kurš divpadsmit gadu bija nosēdējis burvju cietumā, Azkabanā, tad izbēdzis, mēģinājis pastrādāt slepkavību, par kuru savulaik bija nepatiesi notiesāts, un tagad kaut kur slēpās kopā ar zagtu zirgērgli.

Harijs pārrāpās pāri rotaļlaukuma aizslēgtajiem vārtiem un devās uz priekšu pa izkaltušo zālienu. Laukums likās tikpat tukšs kā tuvējās ielas. Kad Harijs nonāca pie šūpolēm, viņš apsēdās vienīgajās, ko Dūdijs ar saviem drauģeļiem vēl nebija salauzis, apmeta roku ap ķēdi un sāka pikti petit zemi zem kājām. Tagad vairs nevarēs slēpties Dērsliju puķudobē. Rit nāksies izdomāt jaunu veidu, kā noklausīties ziņas. Bet pagaidām atlika tikai gaidīt vēl vienu nemierīgu, satraucošu nakti, jo pat tad, kad viņam izdevās paglabties no murgiem par Sedriku, mieru nelika trauksmaini sapņi, kuros viņš klīda pa gariem, tumšiem gaiteņiem, kas atkal un atkal beidzās strupceļā vai pie slēgtām durvīm. Tam, šķiet, varēja būt kāds sakars ar cietumnieka apziņu, kas viņu mocīja, nomodā esot. Vecā rēta uz pieres bieži neomulīgi iesmeldzās, taču viņš nemānīja sevi ar domu, ka Ronam, Hermionei vai Siriusam tas varētu likties īpaši interesanti. Agrāk rētas iesāpēšanās brīdināja, ka Voldemorts atkal pieņemas spēkā, bet tagad, kad viņš bija atgriezies, draugi droši vien atgadinatu, ka nemitīgās sāpes ir gluži pašsaprotamas… ka par to nav jāuztraucas… ka tas nav nekas jauns.

Likās, ka visa pasaule izturas pret viņu netaisnīgi, un šī sajūta kāpa arvien augstāk kaklā, līdz beidzot viņam gribējās dusmās kliegt, cik spēka. Ja ne viņš, neviens pat nezinātu, ka Voldemorts ir atgriezies! Un kā atalgojums viņam pienācās šī tupēšana Litlvingingā veselas četras nedēļas, pilnībā nogrieztam no maģiskās pasaules, kad neatlika nekas cits, kā tupēt starp noļukušām begonijām, lai varētu noklausīties ziņas par pundurpapagaiļiem, kas nodarbojas ar ūdensslēpošanu! Kā gan Dumidors varēja tik viegli par viņu aizmirst?! Kāpēc Kons un Hermione bija kopā, bet viņu tur neviens neielūdza? Cik ilgi vēl nāksies paciest Siriusa padomus sēdēt mierīgi un uzvesties kārtīgi; vai pretoties kārdinājumam uzrakstīt stulbajam "Dienas Pareģim" un atgādināt, ka Voldemorts ir atgriezies? Šis piktas domas virpuļot virpuļoja Harija galvā, pakrūtē sagriezās dusmas, bet apkārt tikmēr satumsa sutīga, maiga nakts. Gaisā virmoja siltas, sausas zāles smarža, un klusumā kaut kur uz ceļa aiz parka žoga šalca satiksme.

Harijs īsti nezināja, cik ilgi bija tā šūpolēs nosēdējis, kad pēkšņi domās ielauzās balsis. Viņš pacēla galvu. Apkārtējo ielu spuldzes meta dūmakainu gaismu, un tā ļāva saskatīt bariņu cilvēku, kas gāja pāri rotaļlaukumam. Viens no nācējiem skaļi dziedāja rupju dziesmeli. Pārējie smējās. Dārgie sacikšu velosipēdi, ko daži stūma pie rokas, klusi tikšķēja.

Harijs pazina nācējus. Pirmais stāvs neapšaubāmi piederēja viņa brālēnam. Dūdijs Dērslijs devās mājup savas uzticamās bandas pavadībā.

Dūdijs bija tikpat milzīgs kā vienmēr, tomēr veselu gadu ilga nežēlīga diēta un jauna talanta atklāšana bija krietni mainījusi viņa izskatu. Kā tēvocis Vernons sajūsmināts klāstīja katram, kas bija gatavs viņu uzklausīt, Dūdijs nesen bija kļuvis par Anglijas dienvidaustrumu skolu čempionu boksā smagajā svarā junioriem. "Dižciltīgais sports", kā tēvocis Vernons to dēvēja, darija Dūdiju vēl draudīgāku nekā pamatskolas laikos, kad viņš Hariju izmantoja par savu pirmo boksa maisu. Nu vairs Harijs nebaidījās no sava brālēna ne tik, cik melns aiz naga, tomēr nedomaja, ka vajadzētu priecāties par Dūdija prasmi belzt arvien stiprāk un precīzāk. Visi apkaimes bērni dzīvoja paniskās bailēs no Dērslija juniora — no viņa baidījas pat vairāk nekā no "tā Poteru puikas", kurš saskaņā ar brīdinājumiem bija rūdīts huligāns un mācījās Svētā Bruta Drošības centra zēniem ar nelabojamām kriminālām nosliecem.

Harijs noraudzījās, kā tumšie stāvi šķērso zālienu, un pie sevis pratoja, kas šodien no viņiem dabūjis pa kaklu. Paskatieties šurp, Harijs pieķera sevi domājam, vērodams gājējus. Nu taču… paskatieties šurp… es te sēžu gluži viens… nāciet un mēģiniet mani iekaustīt…

Ja Dudija draudziņi ieraudzītu viņu te sēžam, viņi teciņus vien drāztos šurpu. Ko tad darītu Dūdijs? Negribetu krist kaunā savas bandas priekšā, bet viņam būtu nāvīgi bail izaicināt Hariju… Butu tiešām interesanti pavērot Dūdiju cīnāmies ar šo dilemmu, varētu pakaitināt viņu, redzēt, kā viņš neuzdrīkstas atbildēt… un lai tikai kads no pārējiem mēģina piedurt Harijam kaut pirkstiņu, viņš bija gatavs — līdzi bija zizlis. Lai tikai provē… viņš tīri labprāt izgāztu daļu savu dusmu uz puikām, kuri reiz bija pārvērtuši viņa dzīvi par elli.

Taču viņi nepaskatījās uz Harija pusi, neievēroja vientuļo sēdētāju, tūlīt, tūlīt jau būs pie žoga… Harijs apvaldīja vēlmi nokliegties… kašķa meklešana nebija prāta darbs… viņš nedrīkstēja izmantot burvestības… citādi atkal draudētu izslēgšana no skolas.

Dūdija bandas balsis noklusa tālumā. Viņi nozuda no skata, virzīdamies projām pa Magnoliju ielu.

Kā tu, Sirius, piekodināji, Harijs drūmi nodomāja. Neuzsāku neko pārsteidzīgu. Neiekūlos nekādās nepatikšanās. Rīkojos gluži pretēji tam, kā būtu rīkojies tu pats.

Harijs nolaida kājas pie zemes un izstaipījās. Petūnijas tante un tēvocis Vernons, šķiet, uzskatīja, ka Dūdijs vienmēr ieradās mājās laikus, lai cik vēlu, savukārt jebkurš laiks pēc tam bija daudz par vēlu. Tēvocis Vernons bija piedraudējis, ka ieslēgs Hariju šķūnītī, ja viņš vēlreiz pārnākšot mājās pēc Dūdija, tāpēc, apspiedis žāvas un vēl aizvien piktodamies, Harijs devās uz rotaļlaukuma vārtu pusi.

Magnoliju iela līdzinājās Dzīvžogu ielai — arī te slējās lielas, pareizas mājas ar ideāli nopļautiem mauriņiem. Tās visas piederēja lieliem, pareiziem cilvēkiem, kuri brauca ļoti tīrās mašīnās, gluži kā tēvocis Vernons. Harijam Litlvinginga labāk patika naktīs, kad aizkarotie logi meta tumsā spožas gaismas kvadrātus un viņam nevajadzēja baidīties no nosodošas murmināšanas par "apšaubāmo" izskatu, kad zēnu pamanīja kāds no namu saimniekiem. Harijs soļoja ātri, tāpēc, nogājis apmēram pusceļu pa Magnoliju ielu, viņš atkal ieraudzīja Dūdija bandu. Tie visi stāvēja pie Magnoliju loka un atsveicinājās cits no cita. Harijs nostājās pamatīga ceriņkrūma ēnā un nogaidīja.

—   …kvieca kā cūka, ko? — plātījās Malkolms, kamēr pārējie zviedza.

—  Smuks labais āķītis, Lielais D, — Pīrss glaimoja.

—   Rīt tajā pašā laikā? — jautāja Dūdijs.

—   Varam pie manis, senču nebūs mājās, — Gordons sacija.

—   Tad uz redziti, — teica Dūdijs.

—   Sveiks, Dūd!

—   Pagaidām, Lielais D!

Harijs nogaidīja, kamēr pārējie bandas locekļi izklīst, tad atkal sāka iet. Kad balsis bija noklusušas, viņš iegriezās Magnoliju lokā un drīz vien bija sauciena attālumā no Dūdija, kurš laiski vilkās uz priekšu, kaut ko greizi pie sevis dungodams.

—   Sveiks, Lielais D! Dūdijs pagriezās.

—   A, — viņš norūca. — Tas esi tu.

—   Cik tad sen, kopš tu kļuvi par "Lielo D"? — Harijs apvaicājās.

—   Aizveries, — noņurdēja Dūdijs un novērsās.

—   Foršais vārds, — smīnēdams sacīja Harijs un sāka iet blakus brālēnam. — Bet man tu vienmēr paliksi "Pintiķītis Dūdu-

kinš". f

—   AIZVERIES, es teicu! — iesaucās Dūdijs, un viņa šķiņķīgās rokas savilkās dūrēs.

—   Vai tad zēniņi nezina, kā tevi sauc mammiņa?

—   Aizver žaunas.

—   Viņai tu neliec aizvērt žaunas. Bet kā tad ar "Punculīti" un "Dūkulīti" — varbūt vismaz tos es varu lietot?

Dūdijs neatbildēja. Likās, pūles savaldīties, lai nemestos Harijam virsū, prasīja viņam visus spēkus.

—   Ko tad jūs šovakar piekāvāt? — Harijs jautāja, smīnam nozūdot no sejas. — Vēl kādu desmitgadīgo? Zinu, ka pirms pāris dienām jūs sadevāt Markam Evansam…

—   Viņš pats uzprasījās, — noņurdēja Dūdijs.

—   Vai tiešām?

—   Viņš apsaukāja mani.

—   Ak tā? Vai viņš nemineja, ka tu izskaties pēc cūkas, kuru

iemācījuši staigāt uz pakaļkājām? Tikai tā nav apsaukāšanās, Dūd, tā ir balta patiesība.

Dūdijam žoklī noraustījās muskulis. Apziņa, ka izdevies satracināt Dūdiju līdz zobu griešanai, Harijam sagādāja milzīgu gandarījumu. Viņš jutās tā, it kā pārlietu paša bezspēcīgās dusmas brālēnā. Tā bija vienīgā iespēja no tām tikt vaļā.

Viņi nogriezās pa labi šaurajā ejā starp mājām, kur Harijs pirmo reizi redzēja Siriusu un kas bija īsākais ceļš starp Magnoliju loku un Glicīniju šķērsielu. Eja bija tukša un krietni tumšāka par ielām, ko tā savienoja, jo te nebija spuldžu. Zēnu soļi dobji atbalsojās pret garāžas sienu vienā un augstu žogu ejas otrā pusē.

—  Domā, ka esi zirgā ar to mantiņu azote, ko? — Dūdijs pēc klusuma brīža jautāja.

—   Par kādu mantinu tu runā?

—   Nu, par to… par to, ko tu slēp.

Harijs atkal pasmīnēja.

—  Nemaz neesi tik stulbs, ka izskaties, ko, Dud? Nu, tiesa, ja tu būtu tik stulbs, kā izskaties, tu droši vien nespētu reizē kustināt kājas un runāt.

Harijs izvilka zizli. Viņš redzēja, kā Dūdijs uz to bažīgi pašķielē.

—  Tu nedrīksti, — Dūdijs uzreiz paziņoja. — Es zinu, ka nedrīksti. Tevi izslēgs no tās tavas plānprātiņu skolas.

—   Kā tu, Lielais D, zini, ka noteikumi nav mainīti?

—  Nav arī, — Dudijs nomurmināja, kaut gan neizklausījās diez ko pārliecināts.

Harijs klusu iesmējās.

—  Tev pietrūkst dūšas stāties man pretī tukšām rokām, jā? — Dūdijs norūca.

—   Bet tev tikai vajag četrus drauģeļus aiz muguras, pirms tu

vari piedauzīt desmit gadus vecu puiku. Un kā ar to boksa titulu,

ar ko tu tā lepojies? Cik gadu bija tavam pretiniekam? Septiņi?

Astoņi? /

—   Tavai zināšanai, viņam bija sešpadsmit, — Dūdijs noņurdēja, — un viņš nogulēja bez samaņas divdesmit minūtesu, kad biju ticis galā, turklāt viņš bija reizes divas smagāks par tevi. Tu tikai pagaidi, kad es izstāstīšu tētim, ka tu biji izvilcis to mantinu…

—   Skriesi pie tētiņa, ko? Vai tad mazais boksa čempions ir nobijies no nejaukā Harija zižļa?

—   Naktīs gan tu neesi tik drosmīgs, ko? — ņirdzīgi jautāja Dūdijs.

—  Tagad ir nakts, Dūkulit. Par nakti cilvēki mēdz dēvēt laiku, kad ir tumšs — kā tagad.

—   Es domāju — tad, kad tu guli! — Dūdijs norūca.

Viņš bija apstājies. Arī Harijs apstājās un cieši paskatījās uz savu brālēnu. Cik nu Harijs spēja tumsā saskatīt, Dūdija platajā vaigā rotājās dīvains triumfs.

—   Ko tu ar to gribi teikt — neesmu drosmīgs, kad guļu? — Harijs, pilnīgi apjucis, jautāja. — No kā man būtu jābaidās, no spilveniem, vai?

—   Vakarnakt es dzirdēju, kas notiek tavā istabā, — elpai aizraujoties, klāstīja Dūdijs. — Tu miegā runāji. Vaidēji.

—  Tas ir — kā? — ī larijs pārvaicāja, taču vēders sažņaudzās. Vakar sapņos viņš atkal bija nonācis kapsētā.

Dūdijs izgrūda piesmakušu smiekliņu un tad atdarināja smalku, lūdzošu balsi.

—   "Nenogalini Sedriku! Nenogalini Sedriku!" Kas ir tas Sedriks — tavs draudziņš?

—   Es… tu melo, — Harijs automātiski izspēra. Taču mute bija izkaltusi. Viņš saprata, ka Dūdijs nemelo — kā gan citādi brālēns varēja zināt par Sedriku?

—   "Tēt! Palīgā, tēt! Viņš mani nogalinās, tēt! Āāāāā!"

—  Aizveries, — Harijs klusi sacīja. — Aizveries, Dūdij, es tevi brīdinu!

—   "Nāc palīgā, tēt! Mammu, nāc, palīdzi man! Viņš nogalināja

Sedriku! Tēt, palīdzi! Tagad viņš taisās…" Negriez to sūdu uz manu pusi!

Dūdijs kāpās atpakaļ, līdz atdūrās pret garāžas sienu. Harijs bija pavērsis zizli tieši pret Dūdija sirdi. Dzīslās kūsāja četrpadsmit naida gadi, — ko gan viņš neatdotu, lai tagad uzbruktu, lai noburtu Dūdiju tā, ka tam nāktos rāpot visu ceļu līdz mājai kā tādam kukainim, apstulbinātām, ar taustekļiem, kas aug laukā no visām malām…

—  Vairs ar mani tā nerunā, — Harijs draudīgi noteica. — Vai tu saproti, ko es tev saku?

—   Griez to štruntu projām!

—   Es jautāju, vai tu saproti, ko es tev saku?

—   Griez projām!

—   VAI TU SAPROTI, KO TEV SAKU?

—   AIZVĀC TO NO…

Dūdijs savādi, saraustīti noelsās, it ka apliets ar ledainu ūdeni.

Kaut kas šajā naktī bija mainījies. Tumši zilās debesis, kas vēl pirms mirkļa bija nosētas ar zvaigznēm, tagad pletās virs galvas melnas un bez mazākā gaismas stariņa — tur nebija ne mēness, ne zvaigžņu, pat dūmakainās ielas spuldzes abos ejas galos bija nodzisušās. Arī tālīno mašīnu dunoņa un koku lapotnes čaboņa vairs nebija saklausāma. Samtainais vakars pēkšņi bija kļuvis dzēlīgi, stindzinoši auksts. Zēnus ieskāva pilnīga, necaurredzama, mēma tumsa, it kā milzīga roka būtu uzsviedusi ejai starp mājām biezu, ledainu segu, padarīdama viņus aklus.

Pirmajā mirklī Harijs nosprieda, ka neapzināti izpildījis kādu burvestību, par spīti pūlēm savaldīties, — tad saprata, ka notiek kaut kas cits, — prāta balss atgādināja, ka viņš nespēj izdzēst zvaigznes. Viņš pagrieza galvu vispirms uz vienu, tad uz otru pusi, pūlēdamies kaut ko saskatīt, taču tumsa spiedās acīs kā bezsvara šķidrauts.

Harijam ausī ieskanējās Dūdija pārbiedētā balss.

—   K-ko tu da-dari? B-beidz!

—   Es neko nedaru! Aizveries un stāvi uz vietas!

—   Es n-neko neredzu! Es e-esmu akls! Es…

—   Es teicu, aizveries!

Harijs stāvēja kā sastindzis, akli raudzīdamies te pa kreisi, te pa labi. Bija tik auksts, ka viņš drebēja pie visām miesām. Rokas līdz pašiem pleciem klāja zosāda, un spalviņas uz kakla bija saslējušās stāvus — viņš paplēta acis vēl platāk, pūlēdamies kaut ko ieraudzīt — un velti.

Tas nebija iespējams… tie taču nevarēja būt te… lai nu kur, bet ne Litlvingingā… viņš sasprindzināja dzirdi… vajadzēja tos saklausīt, pirms viņš ieraudzīs…

—   Es izstāstīšu t-tētim… — Dūdijs vaimanāja. — K-kur tu esi? Ko tu d-dari?

—   Vai tu vienreiz stāvēsi klusu? — Harijs nošņācās. — Es mēģinu kaut ko saklau…

Bet tad viņš apklusa. Viņš nupat bija saklausījis to, no kā baidījās.

Ejā starp namiem atradās vēl kāds, kaut kas, kas ik pa brīdim ievilka garu, aizsmakušu, gārdzošu elpu. Drebēdams ledainajā gaisā, Harijs juta pakrūtē iesveļamies stindzinošas šausmas.

—   L-liecies mierā! Beidz! Es t-tev sitīšu, goda vārds!

—   Dūdij, apklusti…

BĀC!

Dūre trāpīja Harijam pa deniņiem, notriekdama viņu no kājām. Acu priekšā aizdancoja mazas zvaigznītes. Jau otro reizi stundas laikā Harijs jutās tā, it kā galva būtu pāršķelta uz pusēm; nākamajā mirklī viņš smagi nokrita zemē. Zizlis bija izsists no rokām.

—   Tu esi stulbs, Dūdij! — Harijs iekliedzās. Acīs no sāpēm bija saskrējušas asaras. Harijs pieslējās četrrāpus un sāka izmisīgi taustīties visapkārt. Varēja dzirdēt, kā mazliet tālāk streipuļo Dūdijs, viņš uzskrēja virsū žogam un, šķiet, paklupa.

—  DŪDIJ! NĀC ATPAKAĻ! TU UZSKRIESI TAM TIEŠI VIRSŪ!

Atskanēja briesmīgs kvieciens, un Dūdija soļi aprāvās. Tajā mirkli I larijs sev aiz muguras sajuta zogamies kaut ko ļoti aukstu, un las varēja nozīmēt tikai vienu. Uzbrucēji bija vairāki.

—  DŪDIJ, TURI MUTI CIET! LAI KO TU DARĪTU, TURI MUTI CIET! Zizlis! — Harijs izmisīgi murmināja, rokām taustoties pa zemi kā zirnekļiem. — Kur tas ir… zizlis… nu, taču… spīžo!

Viņš burvestību izkliedza automātiski, alkdams, kaut mazākais gaismas stariņš palīdzētu viņam atrast meklēto — un, nespēdams tam īsti noticēt, bet vienlaikus milzīgi atvieglots, viņš ieraudzīja, ka pussprīdi no labās rokas uzmirgo gaismiņa, — zižļa gals bija iespidējies. Harijs sagrāba zizli, pieslējās stāvus un apsviedās.

Vēderā viss sagriezās.

Liela auguma stāvs, kuram galvu sedza kapuce, karādamies sprīdi virs zemes, klusi slidēja šurp; drānas viņu klaja no galvas līdz papēžiem. Likās, tas tuvojoties iesūc sevī nakti.

Pastreipuļodams atpakaļ, Harijs pacēla zizli.

—   Sauces aizstāvum!

Sudrabota dūmakas svēdra izšāvās no zižļa gala, un atprātotājs palēnināja gaitu; tomēr burvestība nebija izdevusies. Klupdams krizdams Harijs atkāpās tālāk, bet atprātotājs vienādiņ tuvojās, paniskas bailes aptumšoja zēna smadzenes… saņemies…

Pelēku, gļotainu, kraupainu roku pāris izslīdēja no atprā-

totāja tērpa apakšas un pastiepās uz Harija pusi. Ausīs iesitās

neizturama šalkoņa.

—   Sauces aizstāvum!

Paša balss izklausījās vāja un tāla. Vēl viena sudrabotu dumu svēdra, vēl vārgāka par iepriekšējo, nošūpojās zižļa galā — vairāk nekā, burvestība nekādi negribēja izdoties.

Galvā ieskanējās smiekli, griezīgi, spalgi smiekli… Harijs saoda, kā atpratotāja trūdainā, nāvesaukstā elpa piepilda viņa paša plaušas, smacēdama… domā… par kaut ko laimīgu…

Taču laimīgu domu nebija… atprātotāja ledainie pirksti pieskārās Harija kaklam… spalgie smiekli kļuva arvien skaļāki un skaļāki, un tad viņa galvā atskanēja balss: — Paklanies nāvei, Harij… iespējams, nemaz nesāpēs… to es nezinu… nekad vēl neesmu miris…

Viņš nekad vairs neredzēs Ronu un I Iermioni…

t

Un, kamēr viņš cīnījās pēc elpas, acu priekšā skaidri nostājās draugu sejas.

—   SAUCES AIZSTĀVUM!

No zižļa gala izšāvās milzīgs, sudrabots briedis, tā ragi ietriecās atprātotājā vietā, kur vajadzēja būt sirdij; briesmonis palidoja atpakaļ, viegls kā tumsa, un, kad briedis vēlreiz metās tam virsū, sakauts aizlaidās kā sikspārnis.

—  TURP! — Harijs uzsauca briedim. Apsviedies viņš, ko kājas nes, metās uz ejas otru galu, turēdams zizli gatavībā. — DŪDIJ? DŪDIJ!

Viņš nebija noskrējis ne duci soļu, kad tika līdz brālēnam — Dūdijs, savilcies čokurā un ar rokām aizsedzis seju, gulēja zemē. Otrs atprātotājs bija zemu noliecies pār Dūdiju un, sagrābis viņa delnas savās gļotainajās plaukstās, lēnām, gandrīz ar mīlestību lauza tās katru uz savu pusi, vienlaikus pamazām liekdams kapucē tērpto galvu arvien zemāk, arvien tuvāk Dūdija sejai, it kā grasītos viņu noskūpstīt.

—   UZBRŪC TAM! — Harijs iekliedzās, un ar švīkstoņu un dārdoņu zēna uzburtais briedis aizšāvās viņam garām. Atprātotājā bezacu seja bija vairs tikai pirksta tiesu no Dūdija lūpām, kad to ķēra sudraba ragi; radījums uzlidoja gaisā un, tapat kā tā līdzinieks, izkusa tumsā. Briedis aizrikšoja līdz ejas galam un izgaisa sudrabotas miglas mākonī.

Atkal iedegās mēness, zvaigznes un ielās spuldzes. Ejā starp mājām nošalca silta vēja pūsma. Tuvējos dārzos iečabējās koku lapas, un nakts gaisu atkal piepildīja mašīnu pasaulīga rūkoņa Magnoliju lokā. Harijs stāvēja kā sastindzis, likās, visas viņa maņas vibrē, raudzīdamas atkal atgriezties īstenībā. Vēl pēc mirkļa

» !2S *

viņš aptvēra, ka sviedros izmirkušais krekliņš ir cieši pielipis pie muguras.

Viņš nespēja noticēt. Atprātotāji te, Litlvingingā.

Dūdijs gulēja sarāvies, činkstēdams un drebēdams. Harijs pieliecās, lai redzētu, vai brālēns spēs pieslieties kājās, taču tad viņš izdzirdēja kādu strauji skrienam šurp. Instinktivi pacēlis zizli, viņš apcirtās, lai redzētu, kas nāk.

Ejā elsdama pūzdama parādījās mazliet tērētā kaimiņu vecenīte, Eiga kundze. Sirmie, izspūrušie mati spraucās āra no matu tīkliņa, elkonī grabēdama kūļājās no stieplēm sieta iepirkšanās kuļķene, un kājas bija pa pusei izmukušas no rūtaina filca čībām. Harijs mēģināja aši paslēpt zizli, taču…

— Nebāz nu to nost, stulbais puika! — večiņa iespiedzās. — ja nu tuvumā ir vēl kāds no tiem mūdžiem? Ak, es nožuiiegšu to Mahorku Flečeru!

OTRA NODAĻA PŪČU GARS

KO?— Harijs apjucis parjautaja. —

— Viņš tomēr aiztinas! — lauzīdama rokas, piktojas Figa kundze. — Viņam, redz, vajagot ar kādu izrunāties par katlu partiju, kas nokritusi no slotas! Es teicu, ka dzīvam novilkšu ādu, ja viņš nozudīs, un tagad — paskat tik! Atprātotāji! Labi, ka es noliku Tibla kungu uz vakts! Tikai tagad nav īstais laiks dirnēt uz vietas! Pasteidzies, mums jānogādā tevi atpakaļ pie vietas! Ak, kāds jandāliņš sacelsies tā visa dēļ! Es viņu nomušīšu!

—   Bet… — Atklāsme, ka šī pustrakā, ar kaķiem apsēstā kaimiņu vecenīte zina, kas ir atprātotāji, Harijam izrādījās gandrīz tikpat liels pārsteigums kā divi atprātotāji ejā starp mājām. — Jūs esat… jūs esat ragana?

—   Es esmu niekkalbe, un Mahorks to lieliski zina. Tad kā gan es varēju tev palīdzēt tikt galā ar atprātotājiem? Viņš atstāja tevi pilnīgi neaizsargātu, kaut arī es viņu brīdināju…

—   Tad Mahorks visu laiku sekoja man? Paga, paga… tas bija viņšViņš aizteleportējās no mana pagalma!

—  Ja, jā, jā, tikai es, par laimi, biju norīkojusi Tibla kungu, drošs paliek drošs, sēdēt zem mašīnas, un tad nu viņš atsteidzās un brīdināja mani. Tikai, kamēr tiku līdz tavai mājai, tu jau biji projām — un tagad — ak, ko gan Dumidors teiks?! Ei, tu! — viņa uzbļāva Dūdijam, kurš vēl arvien gulēja zemē ejā starp mājām.

—   Slien beidzot savu resno pakaļu augšā, un ātrāk nekā citām reizēm!

—  Tad jūs pazīstat Dumidoru? — pārvaicāja Harijs, vēl arvien blenzdams uz veco kundzīti.

—   Protams, es pazīstu Dumidoru, kurš tad nepazīst Dumidoru? Bet pasteigsimies — es nespēšu palīdzēt, ja šie atgriezīsies

—   savu mūžu neesmu pārvērtusi pat tējas maisiņu.

Viņa pieliecās, sagrāba krunkainajas plaukstās vienu no Dūdija pamatīgajām ķetnām un parāva.

—  Celies augšā, tu, nejēdzīgais tauku pikuci, celies augšai

Taču Dūdijs vai nu nespēja, vai nevēlējās kustēties. Drebēdams un ar pelnu pelēku ģīmi viņš palika guļam zemē. Lūpas viņam bija cieši sakniebtas.

—  Es tikšu galā, — Harijs saņēma Dūdija roku un vilka. Ar milzīgu piepūli viņam izdevās uzsliet brālēnu kājās. Dūdijs likās esam par mata tiesu no ģīboņa. Mazās ačeles dobumos valbijas, un uz pieres spiedās ārā sviedru lāsītes; tikko Harijs viņu atlaida, Dūdijs draudīgi nozvārojās.

—  Pasteidzieties! — Figa kundze histēriski mudināja.

Harijs apmeta vienu no Dūdija gaļīgajām rokām sev ap pleciem un sāka vilkt nabagu uz ielas pusi, sagumis zem pamatīgā svara. Figa kundze viņiem pa priekšu aiztipināja līdz ielas stūrim, tad nervozi paskatījās visapkārt.

—  Tikai neliec nost zizli, — viņa piekodināja Harijam, kad viņi nonāca Glicīniju šķērsielā. —Tagad i nedomā par Slepenības statūtiem, šitais jandāliņš mums tik un tā dārgi maksas, kada starpība, vai mūs pakārs par pūķi vai par pūķa olu? Te nu bija Dekrēts par nepilngadīgo buršanās ierobežojumiem… tieši no tā baidījās Dumidors… Kas tur ir ielas viņā galā? Ā, tas tikai Prentisa kungs… turi zizli pie rokas, puis, cik reižu tev jāatgādina, ka no manis nekādas jēgas nav?

Nemaz nebija tik viegli noturēt zizli gatavībā un vienlaikus stiept Dūdiju. Harijs nepacietīgi iezvēla brālēnam pa ribām, taču Dūdijs likās zaudējis jebkādu vēlēšanos pārvietoties patstāvīgi. Viņš burtiski karājās Harijam uz pleca, lielās pēdas knapi vilkdams pa zemi.

—   Kāpēc jūs, Figa kundze, man neizstāstījāt, ka esat niekkalbe? — Harijs jautāja, elsdams no piepūles, ko prasīja ik solis. — Es taču tik daudz reižu esmu bijis jūsu mājā — kāpēc nelikāt manīt?

—   Dumidors lika. Man vajadzēja tevi pieskatīt, taču nebilst ne vārda; tu biji pārāk jauns. Piedod, ka tev ari manis dēļ nācies tik daudz pārciest, bet Dērsliji nekad nebūtu ļāvuši tev ciemoties pie manis, ja viņiem rastos iespaids, ka tev tas patīk. Viegli jau nu tas nebija, tici man… bet, tavu neražu… — viņa traģiski iesaucās, atkal ķerdamās pie roku lauzīšanas, — ko gan teiks Dumidors, kad visu to uzzinās… kā gan Mahorks varēja aizlaisties, viņam bija jāuzrauga tevi līdz pusnaktij… kur gan viņš ir? Kā lai es paziņoju Dumidoram, kas noticis? Es taču neprotu teleportēties.

—   Man ir pūce, jūs varat to aizņemties, — Harijs novaidējās, prātodams, vai mugurkauls zem Dūdija svara salūzis vai ne.

—   Harij, kā tu nesaproti! Dumidoram ir jārīkojas nekavējoties, ministrijas rīcibā ir līdzekļi, kā noteikt nepilngadīgo buršanos, viņi jau būs to piefiksējuši, tici man.

—   Bet es taču cinijos ar atprātotājiem. Man nekas cits neatlika, kā izmantot burvestību — viņi taču vairāk uztrauksies par to, ka atprātotāji lidinās pa Gliciniju šķērsielu, ko?

—   Ak, mīļais, kaut nu tā būtu, tikai es baidos… MAHORK FLEČER, ES TEVI NOBEIGŠU!

Atskanēja skaļš blīkšķis, un gaisā novēdija ar sastāvējušās tabakas smaku sajaukts stiprs alkohola smārds — turpat priekšā

* !Z9 &lt;■

pēkšņi materializējās drukns, neskuvies vīrelis apdriskātā mētelīti. Viņam bija īsas, līkas kājas, gari, sapinkājušies rudi mati un asinīm pieplūdušas acis ar maisiņiem zem tām. Tas viss viņam piešķīra baseta sērīgo izskatu. Turklāt rokā viņš turēja sažņaugtu sudrabainu vīstokli — Harijs uzreiz saprata, ka tas ir Paslēpnis.

—  Kas ta lēcies, Figiņ? — viņš noprasīja, uzmezdams skatienu vispirms Figa kundzei un tad ari 1 Iarijam ar Dūdiju. — Kur ta visa pagrīdes būšana?

—  Es tev parādīšu pagrīdi! — iebrēcās Figa kundze. — Atprātota ji, tu, nekam nederīgais, slīpētais, blēdīgais zagli!

—  Atprātotāji? — atkārtoja apstulbušais Mahorks. Atprātotāji, te?

—  Jā, te, tu štruntīgā sikspārņu kaku čupa! spiedza Figa kundze. —Atprātotāji uzbruka puikam tavas maiņas laikā!

—   Johambā, — Mahorks vārgi novilka, pārmijus noskatīdams Figa kundzi un Hariju. —Johambā, es…

—  Un tu kaut kur vazājies, pārpirkdams zagtus katlus! Vai es neteicu, lai tu paliec? Vai neteicu?

—  Es… redz, es… — Mahorks nejutās īsti savā ada. — Tas… tas, redz, bij ļoti labs darījums…

Figa kundze pacēla roku ar visu iepirkumu tīkliņu un iegāza ar to Mahorkam vispirms pa ģīmi, tad pa kaklu. Spriežot pēc graboņas, tīkliņš bija pilns ar kaķu barības skārdenem.

—  Au… liekas mierā… liekas mierā, tu, traka sikspārņu vecen! Kādam jāpasaka tas Dumidoram!

—   Jāpasaka… gan! — bļāva Figa kundze, vēzēdama savu kaķu barības tīkliņu un pūlēdamās trāpīt Mahorkam visur, kur vien tika klāt. — Un… labāk… tu… pats… to… izdari… un… izstāsti… viņam… kāpēc… tevis… te… nebija… kad… bija… vajadzīga… lava… palīdzība!

—   Nepazaudē savu mat tikliņ! — novilka Mahorks, sargādams galvu ar rokam. — Es jau iet, es jau iet!

Un ar vēl vienu skaļu blīkšķi viņš nozuda.

—    Es ceru, ka Dumidors viņu noslepkavosi — Figa kundze nikni šņāca. — Tagad iesim, Harij, ko gan lu gaidi?

Harijs nolēma netērēt nedaudzos atlikušos spēkus, lai paskaidrotu, ka tikko spēj pavilkt kājas zem Dūdija rumpja svara. Viņš pastūma pusnemaņā esošo brālēnu augstāk uz pleca un sāka kluburēt uz priekšu.

—   Es tevi pavadīšu līdz durvīm, — noteica Figa kundze, kad trijotne iegriezās Dzīvžogu ielā. — Gadījumā, ja tuvumā ir vēl kāds briesmonis… ak, tu žē, kas par nelaimi… un tev pašam vien nācās cīnīties ar tiem… un Dumidors piekodināja, lai pasargājot tevi no ķeršanās pie burvestībām, lai pasargājot par katru cenu… ko nu vairs, izlietu mikstūru nesasmelsi… bet nu runcis laumiņās.

—   Tātad, — Harijs elsoja, — Dumidors… lika, lai… mani pieskata?

—   Protams, ka lika, — nepacietīgi sacīja Figa kundze. — Vai tad tu domāji, ka viņš ļaus tev vienam klīst apkārt pēc tā, kas notika jūnijā? Ak kungs, kas ir ar tevi, puis, man apgalvoja, ka tu esot diezgan apķērīgs… labi… ej tagad iekšā un paliec tur, — viņa piekodināja, kad viņi nonāca līdz ceturtajam numuram. — Es domāju, kāds ar tevi sazināsies visai drīz.

—   Ko darīsiet jūs? — Harijs žigli pajautāja.

—   Es došos taisnā ceļā mājup, — Figa kundze atbildēja, pārlaizdama skatu tumšajai ielai un nodrebinādamās. — Man jāgaida turpmākie rīkojumi. Tu tikai paliec mājās. Arlabunakti!

—   Pagaidiet, neaizejiet vēl! Es gribēju jautāt…

Taču Figa kundze jau vieglā riksītī tipināja projām, filca čībām plakšķot un tīkliņam grabot.

—   Pagaidiet! — Harijs nokliedzās viņai nopakaļ. Viņam bija miljons jautājumu katram, kas bija sazinājies ar Dumidoru. Taču vēl pēc pāris mirkļiem Figa kundzi aprija tumsa. Viebdamies Harijs uzvilka Dūdiju maķenīt ērtāk uz pleca un lēnītēm, sāpēs sakodis zobus, nomēroja atlikušos soļus pa ceturtā numura grantēto celiņu.

Priekšnamā dega gaisma. I larijs iebāza zizli atpakaļ džinsu kabatā, piezvanīja un noskatījās, ka, durvju viļņotā stikla savādi izkropļots, Petūnijas tantes apveids aug arvien lielāks un lielāks.

—  Dūdiņ! Bija jau laiks, es jau sāku… sāku… Dūdiņ, kas ar tevi noticis?

Harijs paskatījās sāņus uz 1 )udiju un tad pēdējā brīdī atbrīvojās no brālēna rokas. Dūdijs, seja zaļš, brīdi šūpojas uz vietas… tad pavēra muti un novēma visu durvju paklājiņu.

—   DUDIŅ! Dūdiņ, kas tev kaiš? Vernon? VERNON!

Harija tēvocis aulekšiem vien izspērās no viesistabas, jūraslauvas cienīgajām ūsām cilājoties augša lejā — tā„vienmer notika, kad viņš bija uztraucies. Viņš steidzās palīgā Petūnijas tantei pārdabūt ceļgalos ļengano Dūdiju pāri slieksnim, vienlaikus cenšoties neiekāpt vēmekļu peļķē.

—   Viņam ir slikti, Vernon!

—  Kas ar tevi, dēls? Kas notika? Vai Polkisa kundze pie tējas pasniedza ko savādu?

—  Mīlulīt, kāpēc tu esi tā nosmērējies? Vai tu gulēji uz zemes?

—   Paga… tev taču neuzbruka laupītāji, ko, dels?

Petūnijas tante iespiedzās.

—  Zvani policijai, Vernon! Zvani policijai! Dūdiņ, dārgumiņ, pasaki kaut ko māmiņai! Ko viņi tev nodarīja?

Visā šajā jampadracī neviens nelikās manam 1 lariju, un ar to viņš bija gluži mierā. Pirms tēvocis Vernons aizcirta durvis, viņš pamanījās ieslīdēt mājā un, kamēr Dērsliji trokšņaini virzījās pa priekšnamu uz virtuves pusi, uzmanīgi un klusiņām manījās uz kāpnēm.

—    Kas to izdarīja, dēls? Nosauc viņu vārdus. Mēs viņus dabūsim rokā, vari neuztraukties.

—   Kuš, Vernon! Viņš kaut ko mēģina teikt. Kas tev uz sirds, Dūdiņ? Pastāsti mammiņai!

Harijs jau spēra kāju uz kāpnēm, kad Dūdijs beidzot atguva balsi.

—   Vinš.

Harijs sastinga ar kāju uz apakšējā pakāpiena un saviebies gaidīja sprādzienu.

—   PUIS! NĀC NU ŠURP!

Ar bailēm un dusmām Harijs lēnām nocēla kāju no pakāpiena un pagriezās, lai sekotu Dērslijiem.

Pēc āra tumsas pedantiski tīrā virtuve likās zaigojam savādi nereālā mirdzumā. Petūnijas tante steidzās nogādāt Dūdiju līdz krēslam. Viņš vēl arvien izskatījās izteikti zaļš un nosvīdis lipīgs. Tēvocis Vernons stāvēja pie trauku žāvējamās virsmas un blenza uz Hariju ar savām mazajām, šaurās spraudziņās samiegtajām acīm.

—  Ko tu nodarīji manam dēlam? — atskanēja tēvoča draudīgais rūciens.

—  Neko, — atbildēja Harijs, būdams pilnigi pārliecināts, ka tēvocis Vernons viņam nenoticēs.

—   Ko viņš tev, Dūdiņ, izdarīja? — drebošā balsī pārjautāja Petūnijas tante, kas tagad pūlējās notīrīt vēmekļus no dēla ādas jakas. — Vai tas… vai tas bija tu-zini-kas, mīļumiņ? Vai viņš lika lietā — savu to?

Lēni, vēl arvien drebot pie visām miesām, Dudijs pamāja ar galvu.

—  Neliku es to lietā! — Harijs asi uzsauca, bet Petūnijas tante tikmēr iegaudojās un tēvocis Vernons pacēla sažņaugtās dūres. — Es viņam neko neizdarīju, tas nebiju es, tas bija…

Taču tieši tajā bridi pa virtuves logu iekūleņoja purva pūce. Gandrīz uztriekusies tēvoča Vernona galvai, tā pārlaidās pāri virtuvei, nometa knābi atstiepto milzigo pergamenta aploksni Harijam pie kājām, graciozi apmeta loku, ar spārnu galiem pārslaucīdama ledusskapja augšu, un, atkal izlidojusi ārā pa logu, aiztraucās šķērsām pāri dārzam.

—   PŪCES! — ieaurojās tēvocis Vernons un, daudzcietušajai vēnai deniņos dusmīgi pulsējot, aizcirta virtuves logu. — ATKAL

PŪCES! ES SAVĀ MĀJĀ VAIRS NEGRIBU REDZĒT NEVIENU PAŠU PŪCI!

Bet Harijs pa to laiku jau plēsa vaļā aploksni un, sirdij dauzoties kaut kur ādamābola apkaimē, izvilka no tās vēstuli.

Godātais Potera kungs,

Mums ir nācis zināms, ka Jus esat izpildījis Aizstāvja burvestību šovakar pulksten deimios divdesmit trijās, vientiešu apdzīvotā apvidū un kāda vientieša klātbūtnē.

Dekrēts par nepilngadīgo buršanās ierobežojumiem pārkāpts tik nopietni, ka esam spiesti Jūs izslēgt no Cūkkārpas raganu un burvju arodskolas. Ministrijas pārstāvji drīzumā ieradīsies Jūsu uzturēšanās vietā, lai iznīcinātu Jūsu zizli.

Tā kā Jūs jau tikāt saņēmis oficiālu brīdinājumu par Starptautiskās Magu federācijas Slepenības statūtu 13. nodaļas noteikumu pārkāpumu, mums ar nožēlu jāpaziņo, ka Jūsu klātbūtne tiek pieprasīta disciplinārās komitejas sēdē Burvestību ministrijas telpās divpadsmitajā augustā pulksten 9 no rīta.

Cerot, ka šī vēstule sasniedz Jūs sveiku un veselu,

Jūsu

Mafalda Hopkērka Maģijas nepiedienīgas izmantošanas birojs Burvestību ministrija

Harijs pārlasīja vēstuli divas reizes. Viņš tikai pa ausu galam dzirdēja, kā tēvocis Vernons un Petūnijas tante par kaut ko runā. Galvā viss likās ledus auksts un nejūtīgs. Viens fakts caururba apziņu kā paralizējoša šautra. Viņš bija izslēgts no Cukkarpas. Viss pagalam. Viņš nekad vairs tur neatgriezīsies.

Viņš paskatījās uz Dērslijiem. Tēvoča Vernona seja bija zili sarkana, pacēlis dūres, viņš kaut ko kliedza. Petūnijas tante bija apskāvusi'Dūdiju, kurš atkal vēma.

Harija uz brīdi apstulbušās smadzenes likās atkal attopamies. Ministrijas pārstāvji drīzumā ieradīsies Jūsu uzturēšanās vietā, lai iznīcinātu Jūsu zizli. Atlika tikai viens. Viņam bija jābēg — un jābēg tūlīt. Kurp doties, Harijs isti nezināja, taču bija pārliecināts par vienu: lai kur — Cūkkārpā vai ārpus tās —, zizlis viņam bija nepieciešams. Gluži kā sapni viņš izvilka savu zizli un pagriezās, lai dotos laukā no virtuves.

—  Kur tad tu esi sataisījies? — iebļāvās tēvocis Vernons. Kad Harijs neatbildēja, tēvocis, zemei rībot, metās pāri virtuvei, lai aizšķērsotu durvis uz priekšnamu. — Es vēl neesmu pabeidzis sarunu ar tevi, puis!

—   Paejiet nost no ceļa, — Harijs klusi lūdza.

—   Tu paliksi šeit un paskaidrosi, kā mans dēls…

—  Ja jūs nepavāksieties malā, es jūs noburšu, — sacīja Harijs, paceldams zizli.

—   Ar mani tas neies cauri! — noņurdēja tēvocis Vernons.

—   Es zinu, ka tev nav atļauts to lietot ārpus tā par skolu dēvētā trakonama sienām.

—    Mani nupat izmeta no tā trakonama, — Harijs atteica.

—   Tā ka tagad es varu darīt visu, kas man ienāk prātā. Jums ir trīs sekundes laika. Viens… divi…

Virtuvē skaļi atbalsojās vēl viens blīkšķis. Petūnijas tante iespiedzās, tēvocis Vernons ieaurojās un pieliecās, bet Harijs jau trešo reizi tovakar pūlējās ieraudzīt to, kas radījis sajukumu, kurā viņš pats nebija vainīgs. Vaininieku viņš pamanīja uzreiz: apjukusi un izspūrusi plīvurpūce sēdēja ārpusē uz virtuves palodzes. Tā nupat bija ieskrējusi aizvērtajā logā.

Nelikdamies ne zinis par tēvoča Vernona mokpilno bļāvienu "PŪCES!", Harijs skriešus šķērsoja telpu un atrāva vaļā logu. Pūce pastiepa uz priekšu kāju, pie kuras bija piesiets neliels pergamenta tīstokhtis, tad izpurināja spalvas un pacēlās spārnos, līdzko Harijs bija paņēmis vēstuli. Rokām drebot, Harijs attina otro vēstuli, kuru kāds bija rakstījis lielā steigā ar melnu tinti, nežēlodams traipus.

Harij!

Dumidors tikko ieradās ministrijā, viņš mēģinās visu nokārtot. NEKĀDĀ GADĪJUMĀ NEAIZEJ NO TANTES UN TĒVOČA MĀJAS. NEĶERIES VAIRS PIE MAĢIJAS. NEATDOD SAVU ZIZLI.

Artūrs Vlzlijs

Dumidors mēģina visu nokārtot… ko tas varēja nozīmēt? Vai gan viņš bija gana ietekmīgs, lai varētu mainīt Burvestību ministrijas lēmumu? Vai tādā gadījumā pastāvēja kaut mazākā iespēja atgriezties Cūkkārpā? Zēnam krūtis iekvēlojās niecīga cerību dzirkstelite, ko gandrīz tajā pašā mirkli apdzēsa paniskas bailes, — kā gan viņš spēs neatdot savu zizli, neķeroties pie maģijas? Viņam nāksies duelēties ar ministrijas pārstāvjiem, un, ja viņš duelēsies, tas varēja beigties ar Azkabanu, ne tikai ar vienkāršu izslēgšanu no skolas.

Pa galvu šaudījās tūkstoš domu… varēja bēgt, riskējot, ka ministrija viņu notvers, vai palikt uz vietas un gaidīt, ka tie viņu atradīs tepat. Viņš gandrīz vairāk sliecās uz domām par labu pirmajam scenārijam, taču zēns saprata, ka Vīzlija kungs vēl viņam visu to labāko… un, galu galā, iepriekš Dumidors bija spējis nokārtot ari pamatīgākas lietas par šīm.

—   Labi, — Harijs paziņoja, — es pārdomāju. Palikšu tepat.

Viņš nometās sēdus turpat pie virtuves galda un paskatījās

uz Dūdiju un Petūnijas tanti. Dērslijus šī pēkšņā viedokļa maiņa likās pārsteigusi. Petūnijas tante ar izmisumu acīs vērās uz tēvoci Vernonu. Asinsvads tēvoča zili sārtajos deniņos pulsēja stiprāk nekā jebkad.

—   No kā ir šīs nolādētās pūces? — viņš norūca.

—   Pirmā bija no Burvestību ministrijas ar ziņu, ka esmu izslēgts, — Harijs mierīgi paskaidroja. Viņš mēģinaja sasprindzināt dzirdi, lai saklausītu kaut mazāko troksnīti ārpusē — tas varēja liecināt par ministrijas pārstāvju tuvošanos. Turklāt bija vieglāk un klusāk atbildēt uz tēvoča Vernona jautājumiem, nekā likt viņam ārdīties un aurot. — Otrā bija no mana drauga Rona tēta. Viņš strādā ministrijā.

—   Burvestību ministrijā? — tēvocis Vernons visai skaļi uzdeva jautājumu. — Tādi kā tu valdībā? O, tas daudz ko izskaidro, nav brīnums, ka šajā valsti viss ripo uz leju.

Kad Harijs neatbildēja, tēvocis Vernons cieši paskatījās uz viņu, tad izgrūda vēl vienu jautajumu: — Un kāpēc tevi izslēdza?

—   Es ķēros pie maģijas.

—    AHĀ! — ierēcās tēvocis Vernons un trieca dūri pret ledusskapja virsu ar tādu spēku, ka tas atsprāga vaļā. No skapja izvēlās pāris Dūdija gardumu ar zemu tauku saturu — un sašķīda uz grīdas. — Tātad tu to atzīsti! Ko tu nodarīji Dūdijam?

—   Neko, — nu jau mazliet nemierīgāk atteica Harijs. — Tas nebiju es…

—  Biji, — pēkšņi nomurmināja Dūdijs, un tēvocis Vernons ar Petūnijas tanti tūlīt sāka māt Harijam ar rokām, lai viņu apklusinātu. Tad abi pieliecās cieši Dūdijam klāt.

—   Turpini, dēls, — drošināja tēvocis Vernons, — ko tad šis darīja?

—   Pastāsti mums, mīļumiņ, — čukstēja Petūnijas tante.

—   Pagrieza savu zizli pret mani, — Dūdijs nošļupstēja.

—  Jā, pagriezu, bet es ar to neko… — Harijs dusmīgi sāka, taču…

—  AIZVERIES! — vienbalsīgi ierēcās tēvocis Vernons un Petūnijas tante.

—  Turpini, dēls, — atkārtoja tēvocis Vernons, ūsām nikni plandot.

—   Viss satumsa, — Dūdijs sacīja aizsmakušā, drebošā balsī. — Viss kļuva tumšs. Un tad es izdz-dzirdēju… kaut ko. Tas s-skanēja man galvā.

Tēvocis Vernons un Petūnijas tante saskatijās. Viņu skatienos skaidri jautās bezgaligas šausmas. Ja lieta, kas viņiem šajā pasaulē riebās visvairāk, bija maģija — kam cieši pa pēdām sekoja kaimiņi, kuri pārkāpa laistīšanas aizliegumu biežāk par viņiem pašiem, — tad arī cilvēki, kuriem kaut kas skanēja galvā, noteikti ierindojās pirmajā desmitniekā. Viņi laikam domāja, ka Dūdijs jūk prātā.

—   Ko īsti tu, Punculīt, dzirdēji? — tikko dzirdami izdvesa Petūnijas tante, bālajā sejā mirdzinādama asarainas acis.

Taču izskatījās, ka Dūdijs nespēj to pastāstīt. Viņš vēlreiz nodrebēja un papurināja savu lielo, gaišmataino galvu. Un, par spīti stindzinošajai baiļu sajūtai, kas pārņēma Hariju pēc pirmās pūces ierašanās, tagad viņš manīja ari ziņkārību. Atpratotāji lika cilvēkam pārdzīvot dzīves briesmīgākos brīžus. Ko gan bija spiests dzirdēt izlaistais, izlutinātais, visus terorizējošais Dudijs?

—   Kā gan tu pakriti, dēls? — nedabiski klusu jautāja tēvocis Vernons — tā viņš runātu, stāvēdams pie smagi slima cilvēka gultas.

—   P-paklupu, — Dūdijs drebelīgi atbildēja. — Un tad…

Viņš pamāja uz savu ducīgo krūtežu. Harijs saprata. Dūdijs

atcerējās lipīgo aukstumu, kas piepildīja plaušas, kad no tevis izsūc visas cerības un laimīgās domas.

—   Drausmīgi, — nogārdza Dūdijs. — Auksti. Ļoti auksti.

—  Labi, — sacīja tēvocis Vernons ar apvaldītu mieru, bet Petūnijas tante tikmēr uzlika nervozu plaukstu Dūdijam uz pieres, lai pārliecinātos, vai viņam nav temperatūra. — Un kas notika pēc tam, Dūdij?

—   Es jutos… jutos… jutos tā… it kā… it kā…

—  It kā tu nekad vairs nebūsi laimīgs, — Harijs neizteiksmīgi izdvesa.

—   Jā, — Dūdijs nočukstēja, vēl arvien drebēdams.

—   Tā! — sacīja tēvocis Vernons un, uzgriezis balsi pilnā un visai pamatīgā skaļumā, saslējās visā augumā. — Tu uzgrūdi kaut kādu debilu lāstu manam dēlam, lai viņš sāktu dzirdēt balsis un noticētu, ka viņš… viņš nolemts postam un izmisumam, vai kā tur īsti bija?

—    Cik reižu man jāatkārto? — balsij un dusmām pieņemoties spēkā, jautāja Harijs. — Tas nebiju es! Tur bija pāris atprātotāju.

—   Pāris kā — kas tās vēl par blēņām?

—    At-prā-to-tā-ju, — Harijs lēnām un skaidri atkārtoja. — Veseli divi.

—   Un kas, pie velna, ir šie atprātotāji?

—  Tie sargā burvju cietumu, Azkabanu, — sacīja Petūnijas tante.

Pēc šiem vārdiem vismaz sekundes divas valdīja tāds klusums kā pēc pērkona grāviena. Tad Petūnijas tante aizspieda sev muti, it kā viņai tikko būtu izsprucis kāds neķītrs lamuvārds. Tēvocis Vernons blenza uz sievu izvalbītam acīm. Harijam prātā atkal viss sagriezās. Lai nu būtu Figa kundze — bet Petūnijas tante?

—   Kā tad tu to zini? — tēvocis Vernons apstulbis jautāja.

Petūnijas tante izskatījās pagalam nokaunējusies pati par

savu rīcību. Viņa pavērsa pret tēvoci Vernonu skatienu, kurā jautās baijpilns lūgums pēc piedošanas. Tad Petūnijas tante palaida plaukstu mazliet zemāk, atklājot savus zirdziskos zobus.

—   Es dzirdēju… kā tas briesmīgais puika… stāstīja par tiem viņai… pirms daudziem gadiem, — viņa saraustīti skaidroja.

—  Ja jus runājat par manu mammu un tēti, kāpēc nesaucat viņus vārdā? — skaļi jautāja Harijs, taču Petūnijas tante nelikās par viņu ne zinis. Viņa izskatījās šausmīgi uztraukusies.

Harijs jutās apstulbis. Izņemot vienu vienīgu jūtu izvirdumu pirms vairākiem gadiem, kad Petūnijas tante spiedza, ka Harija mamma esot bijusi vājprātīga, viņa nekad nebija pieminējusi savu māsu, vismaz ne Harijam dzirdot. Viņš bija pārsteigts, ka mammas māsa, kas parasti visu savu enerģiju veltīja tam, lai izliktos, ka burvju pasaule nemaz nepastāv, tik ilgus gadus glabājusi atmiņā šādu sīkumu.

Tēvocis Vernons vispirms atvēra muti, tad to atkal aizvēra, tad vēlreiz atvēra, vēlreiz aizvēra, tad, it kā pūlētos atcerēties, kā bija jārunā, atvēra muti trešo reizi un nogārdza: — Tātad… tātad… tie… ē… tie… ē… tie patiešām pastāv, ko… tie atprāt-kā-tur-bija?

Petūnijas tante pamāja.

Tēvocis Vernons pēc kārtas noskatīja Petūnijas tanti, tad Dūdiju un tad — Hariju, it kā cerēdams, ka tūlīt kāds iesauksies "April! April!" Nesagaidījis šo prieka vēsti, viņš vēlreiz atvēra muti, taču tāvakara trešās pūces parādīšanās aiztaupīja nabagam vēl kādu vārdu meklēšanas mokas. Putns iešāvās pa vēl arvien atvērto logu gluži kā pūkaina lielgaballode un ar pamatīgu troksni piezemējās uz virtuves galda, likdams visiem trijiem Dērslijiem bailēs salēkties. Harijs paņēma no pūces knābja otru oficiāla izskata aploksni un atplēsa to vaļā, bet pūce atkal aizlidoja.

— Gana… to… nolāpīto… pūču, — izklaidīgi nomurmināja tēvocis Vernons un, aizbridis pie loga, atkal to aizcirta.

Godātais Potera kungs!

Attiecībā uz mūsu pirms apmēram divdesmit divām minūtēm nosūtīto vēstuli gribu paziņot, ka Burvestību ministrija ir pārskatījusi savu lēmumu iznīcināt Jūsu zizli. Jūs varat paturēt zizli līdz disciplinārās komitejas sēdei divpadsmitajā augustā, kad tiks pieņemts galīgais lēmums.

Ņemot vērā apspriedi ar Cūkkārpas raganu un burvju arodskolas direktoru, ministrija ir piekritusi, ka jautājums par Jūsu izslēgšanu no skolas arī tiek izskatīts augšminētajā sēdē. Tāpēc pagaidām Jūs tiekat uzskatīts par izslēgtu uz laiku līdz turpmākam lēmumam.

Ar visa laba vēlējumiem, Jūsu

Mafalda Hopkērka Maģijas nepiedienīgas izmantošanas birojs Burvestību ministrija

Harijs aši pārlasīja šo vēstuli veselas trīs reizes pēc kārtas. Izmisuma mezgls krūtīs kļuva mazliet vaļīgāks — bija tik labi zināt, ka jautājums par viņa izslēgšanu nav pilnīgi un galīgi izlemts, lai gan bailes, protams, palika. Likās, viss būs atkarīgs no komitejas sēdes divpadsmitajā augustā.

—   Nu, kas? — ierunājās tēvocis Vernons, atsaucot Hariju īstenībā. — Kas tagad? Vai viņi tev ir piesprieduši kādu sodu? Vai tai jūsu zortei pastāv nāvessods? — viņš cerīgi painteresējās.

—   Man būs jāierodas komitejas sēdē, — Harijs atbildēja.

—   Un tur pieņems lēmumu par tavu sodīšanu?

—   Laikam jau.

—  Tad nu es turēšu īkšķi, — tēvocis Vernons nešpetni piebilda.

—  Tā, ja tas ir viss, — noteica Harijs, celdamies kājās. Vairāk par visu pasaulē viņš šobrīd vēlējās palikt viens. Vajadzēja visu pārdomāt, iespējams, aizsūtīt vēstuli Ronam, Hermionei vai Siriusam.

—   NĒ, NE VELNA NAV VISS! — ieaurojās tēvocis Vernons. — APSĒDIES!

—   Kas tad vēl? — Harijs nepacietīgi jautāja.

—  DŪDIJS! — rēca tēvocis Vernons. — Es gribu zināt, kas tieši notika ar manu dēlu!

—   LABI! — Harijs iekliedzās. Viss notiekošais viņu tā tracināja, ka no rokā vēl arvien sažņaugtā zižļa gala izsprāga sarkanu un zeltainu dzirksteļu strūkla. Visi trīs Dērsliji panikā sarāvās.

—  Mēs ar Dūdiju bijām ejā starp mājām, kas savieno Magnoliju loku ar Glicīniju šķērsielu, — Harijs ātri bēra, cenzdamies apvaldīt dusmas. — Dūdijs sāka mani kacināt, un es izvilku zizli, taču neko vairāk nedarīju. Tad parādījās divi atprātotāji…

—   Bet kas īstie tie atprātoīdi IR? — uzbrūkoši jautāja tēvocis Vernons. — Ko tie DARA?

—  Es jau jums skaidroju… tie izsūc no cilvēka visas laimīgās domas, — Harijs sacīja, — un, ja tiem rodas iespēja, tie cenšas tevi noskūpstīt…

—  Noskūpstīt? — ar dobuļos mazliet izvelbtām acīm pārvaicāja tēvocis Vernons. — Noskūpstīt?

—   Tā dēvē to, kā viņi caur muti izsūc cilvēkam dvēseli.

Petūnijas tante klusi iespiedzās.

—   Dvēseli? Tie taču netika pie… viņējā vēl arvien ir vietā?…

Viņa sagrāba Dūdija plecus un sapurināja dēlu, it kā cenzdamās saklausīt, vai viņa dvēsele vēl grab kaut kur iekšā.

—   Protams, tie netika pie viņa dvēseles, ja tas būtu noticis, būtu redzams, — izmisis skaidroja Harijs.

—   Cīnījies kā zvērs, kamēr viņi aizbēga, ko, dēls? — skaļi jautāja tēvocis Vernons kā cilvēks, kurš visiem spēkiem cenšas novirzīt sarunu atpakaļ gultnē, ko pats puslīdz saprot. — Ietaisīji viņiem veco labo viens-divi, vai ne?

—   Vecais labais viens-divi pret atprātotāju nelīdz, — caur sakostiem zobiem izgrūda Harijs.

—   Tad kāpēc viņam nekas nekaiš? — lielīgi uzstāja tēvocis Vernons. — Kāpēc tad viņš nav izsūkts tukšs?

—   Tāpēc, ka es izmantoju Aizstāvja…

ŽVĪKS. Rīboņas, spārnu švīkstēšanas un klusi birstošu sodrēju pavadīta, no virtuves pavarda mutes izšāvās ceturtā pūce.

—  DIEVS ŽĒLĪGAIS! — ierēcās tēvocis Vernons, plēsdams no ūsām ārā pamatīgus kumšķus — tik tālu viņš jau sen nebija novests. — ES NEVĒLOS, LAI PŪCES APSĒŽ MANU MĀJU, ES TĀS ŠEIT NECIETĪŠU, KĀ ES TE STĀVU!

Bet Harijs tikmēr raisīja no pūces kājas pergamenta tīstokli. Viņš bija tik pārliecināts, ka šī vēstule būs no Dumidora un ka tā visu izskaidros — gan par atprātotājiem, gan par Figa kundzi, gan par ministrijas nodomiem, gan par to, kā viņš, Dumidors, taisījās visu nokārtot, — ka pirmo reizi dzīvē jutās vīlies, ieraugot Siriusa rokrakstu. Nelikdamies ne zinis par tēvoča Vernona sodīšanos pūču sakarā un piemiegdams acis, lai pasargātu tās no otra sodrēju mākoņa, ko sacēla pūce, aizlidodama caur skursteni, Harijs izlasīja Siriusa vēsti.

Artūrs nupat izstāstīja, kas lēcies, lai ko tu darītu, neizej no mājas.

Harijam tā likās tik nepilnīga reakcija uz visu, kas šovakar bija noticis, ka viņš apgrieza pergamentu uz otru pusi, meklēdams pārējo vēstules daļu, taču tur nekā nebija.

Nu zēnu atkal pārņēma dusmas. Varbūt kāds tomēr pateiks "labi nostrādāts" — galu gala, viņš viens pats bija pieveicis divus atprātotājus! Bet gan Vīzlija kungs, gan Siriuss izturējās tā, it kā viņš būtu nogrēkojies puišelis un rājienus viņi taupītu vēlākam laikam, kad paši būs tikuši skaidrībā, cik lieli ir pastrādātie nedarbi.

—   … pūču gars, es gribēju teikt, pūču bars šaudās iekšā ārā pa manu māju. Es, puis, to nepieļaušu, es…

—   Es nevaru apturēt pūces, — Harijs viņu pārtrauca, samurcīdams Siriusa vēstuli plaukstā.

—   Es gribu zināt patiesību par to, kas notika šovakar! — rēja tēvocis Vernons. — Ja tie bija atprāteņi, kas nodarīja pāri Dūdijam, tad kāpēc no skolas izslēdza tevi? Tu atzinies, ka izmantoji to tur\parHarijs ievilka dziļu elpu, pūlēdamies savaldīties. Atkal sāka sāpēt galva. Vairāk par visu viņš gribēja tikt projām no virtuves, projām no Dērslijiem.

—    Es izmantoju Aizstāvja burvestību, lai patriektu atprātotājus, — viņš paskaidroja, no visa spēka cenzdamies saglabāt mieru. — Tas ir vienīgais paņēmiens, kas pret viņiem darbojas.

—    Bet ko tie atprātoīdi darīja Litlvingingā? — aizkaitināti uzstāja tēvocis Vernons.

—   To gan es nezinu, — Harijs noguris atbildēja. — Nav ne jausmas.

Dienasgaismas spuldžu ņirboņa lika sāpēm atkal un atkal pukstēt deniņos. Dusmas pamazām pierima. Harijs jutās iztukšots, pārguris. Visi Dērsliji blenza uz viņu.

—   Tas notika tevis dēļ, — tēvocis Vernons beidzot pārliecināti sacīja. — Tur jābūt kādai saistībai ar tevi, puis, es to zinu. Kāpēc lai tie vispār te parādītos? Kas cits viņiem bija meklējams tajā ejā? Tu droši vien esi vienīgais… vienīgais… — Viņš laikam nespēja piespiest sevi izteikt vārdu "burvis". — Vienīgais tas tur pārdesmit jūdžu apkaimē.

—   Es nezinu, kāpēc viņi bija šeit.

Taču tēvoča Vernona vārdi atkal iekustināja Harija piekusušās smadzenes. Tiešām, kāpēc atprātotāji bija ieradušies Litlvingingā? Kā gan varēja gadīties, ka tie ieradās ejā tajā pašā brīdī, kad tur iegāja Harijs? Vai tos kāds bija sūtījis? Vai Burvestību ministrija bija zaudējusi varu par atprātotājiem? Vai tie bija pametuši Azkabanu un pievienojušies Voldemortam, kā Dumidors savulaik paredzēja?

—  Vai šie atprāteri sargā kaut kādu savādu cietumu? — vaicāja tēvocis Vernons, domādams aptuveni to pašu.

—  Sargā gan, — Harijs atbildēja.

Ja rimtos galvassāpes, ja viņš varētu tikt projām no virtuves, nokļūt savā tumšajā guļamistabā un padomāt…

—  Ahā! Viņi bija ieradušies, lai apcietinātu tevi! — triumfējoši iesaucās tēvocis Vernons, kā jau cilvēks, kas nonācis pie neapgāžama secinājuma. — Tā taču bija, ko, puis? Tu bēguļo no likuma sargiem!

—  Kas par muļķībām, nebēguļoju vis, — Harijs sacīja, sapurinādams tūkstoš domām pilno galvu, it kā mēģinot aizgaiņāt mušu.

—  Tad kāpēc?…

—  Tos droši vien uzsūtīja viņš, — Harijs klusi noteica, drīzāk runādams pats ar sevi, ne tēvoci Vernonu.

—   Par ko tu? Kas viņus uzsūtīja?

—   Lords Voldemorts, — Harijs atbildēja.

Viņš neskaidri pie sevis nodomāja — skat, cik dīvaini, Dērsliji, kuri sarāvās, viebās un vaidēja ik reizes, izdzirdot vārdus "burvis", "maģija" vai "zizlis", visu laiku briesmīgākā tumšā burvja vārdu uzklausīja, ij nenotrīcēdami.

—  Lords… paga, paga, — tēvocis Vernons sacīja, un viņa cūkas ačtelēs iegaismojās neskaidra nojausma. — Es esmu dzirdējis šo vārdu… viņš bija tas, kurš…

—   Nogalināja manus vecākus, tiesa, — Harijs piebilda.

—   Bet no viņa taču tika vaļā, — nepacietīgi ieminējās tēvocis

Vernons, ne ar ko neizrādīdams, ka Harija vecāku nonāvēšana kādam varētu būtu visai sāpīgs sarunas temats. — Tas lielais džeks pats sacīja. No viņa tika vaļā.

—   Viņš ir atgriezies, — Harijs uzsvērti atteica.

Tas bija tik dīvaini — viņš stāvēja Petūnijas tantes sterilajā virtuvē līdzās augstākās klases ledusskapim un platekrāna televizoram un mierīgi runāja ar tēvoci Vernonu par lordu Voldemortu. Atprātotāju ierašanās Litlvingingā likās sagrāvusi milzīgo, neredzamo mūri, kas nošķīra Dzīvžogu ielas nepielūdzami nemaģisko pasauli no visa, kas atradās aiz tās robežām. Harija divas dzīves beidzot šķita sakusušas vienā, un viss bija nostājies ar kājām gaisā. Dērsliji prašņāja par dažādām burvju pasaules īpatnībām, Figa kundze izrādījās pazīstam Baltusu Dumidoru, atprātotāji lidinājās pa Litlvingingu, un viņš, iespējams, nekad neatgriezīsies Cūkkārpā. Harija galva iesāpējās no jauna.

—  Atgriezies? — čukstus pārvaicāja Petūnijas tante.

Viņa skatījās uz Flariju tā, kā nekad iepriekš nebija skatījusies. Un tad pēkšņi, pirmo reizi dzīvē, Harijs tā pa īstam aptvēra, ka Petūnijas tante bija viņa mammas māsa. Kas to lai zina, kāpēc šī atskārsme viņu tik spēcīgi ķēra tieši tobrīd. Viņš vienkārši aptvēra, ka šajā telpā nav vienīgais, kuram ir kaut attāla nojausma par to, ko nozīmē lorda Voldemorta atgriešanās. Petūnijas tante nekad iepriekš uz viņu nebija tā skatījusies. Viņas lielās, blāvās acis (kas tik ļoti nelīdzinājās viņas māsas acīm) tagad nebija samiegtas nepatikā vai dusmās, bet vērās plati atplestas un baiļu pilnas. Spītīgā izlikšanās, ar ko Harijs bija saskāries visus šos gadus, — par to, ka nekādu burvestību nav un ka nepastāv cita pasaule bez tās, kurā dzīvoja viņa kopā ar tēvoci Vernonu — likās pēkšņi pagaisusi.

—  Jā, — Harijs sacīja, tagad runādams tieši ar Petūnijas tanti. — Viņš atgriezās pirms mēneša. Es viņu redzēju.

Viņas rokas sataustīja Dūdija pamatīgos, ādā tērptos plecus un iekrampējās tajos.

—   Paga, paga, — tēvocis Vernons iejaucās, skatīdamies te uz sievu, te uz Hariju, nepārprotami apstulbis un apjucis par tādu nebijušu saprašanos starp tiem abiem. — Paga, paga. Tu saki, ka tas lords Voldekātur ir atgriezies?

-Jā.

—  Tas, kurš nogalināja tavus vecākus. -Jā.

—   Un tagad viņš uzsūtījis tev aizkrāterus?

—   Tā izskatās.

—   Skaidrs, — noteica tēvocis Vernons, pārlaida skatienu sievas nobālušajam vaigam un Harijam un saraustīja uz augšu bikses. Likās, viņš pamazām piepūšas, milzīgā, zili sarkana seja sāka plesties Harija acu priekšā. — Tā, tas nu reiz pieliek visam punktu, — viņš sacīja. Tēvoča Vernona krūškurvis turpināja piepūsties, likās, no krekla priekšas tūlīt sāks sprāgt ārā pogas. — Tu, puis, vari taisīties projām no šīs mājas.

—   Ko? — Harijs pārjautāja.

—   Tu dzirdēji, ko es teicu — TAISIES! — tēvocis Vernons ieaurojās tā, ka pat Petūnijas tante un Dūdijs salēcās. — ĀRĀ! ĀRĀ! Man to vajadzēja izdarīt jau kur tie gadi! Pūces, kas te uzvedas kā pansionātā, sprāgstoši pudiņi, pa pusei nopostītā atpūtas istaba, Dūdija aste, Mārdža, kas kūļājas pie griestiem un kur nu vēl tas lidojošais Ford Anglia — ĀRĀ! ĀRĀ! Tas vadzis vienreiz ir lūzis! Ar tevi ir cauri! Tu te nepaliksi ne mirkli, ja tevi vajā kāds vājprātīgais, tu neapdraudēsi manu sievu un dēlu, tu vairs nenesīsi mums jaunas nelaimes. Ja tu taisies iet to pašu ceļu, ko gāja tavi bezcerīgie vecāki, man pietiek! ĀRĀ!

Harijs stāvēja pārakmeņojies kā sālsstabs. Vēstules no ministrijas, Vīzlija kunga un Siriusa bija saburzītas kreisajā rokā. Lai ko tu darītu, neizej no mājas. NEKĀDĀ GADĪJUMĀ NEAIZEJ NO TANTES UN TĒVOČA MĀJAS.

—  Vai tu dzirdēji? — tagad liekdamies uz priekšu, sacīja tēvocis Vernons. Viņa masīvais, zili sārtais ģīmis bija tik tuvu, ka

Harijs uz sejas juta tēvoča siekalu pilienus. — Taisies, taisies! Pirms pusstundas tu tik loti gribēji doties projām! Esmu gatavs tev visādi palīdzēt! Taisies, un tā ka lai tu nekad vairs nespertu kāju pār mūsu slieksni! Kāpēc gan mēs tevi vispār pieņēmām, tagad nesaprotu. Mārdžai bija taisnība, vajadzēja tevi atdot bērnunamā. Mēs bijām pārāk labsirdīgi, un tas mums ir ieriebis, domājām, ka varēsim to sērgu no tevis izdzīt, domājām, ka tu izaugsi par normālu cilvēku, bet viss velti, tu biji samaitāts jau no sākta gala, un man vienreiz pietiek… pūcesl

Piektā pūce iedrāzās caur skursteni tik strauji, ka vispirms atsitās pret grīdu. Tad tā ar skaļu brēcienu atkal uzšāvās gaisā. Harijs pastiepa roku, lai paņemtu vēstuli, kas šoreiz bija sarkanā aploksnē, taču pūce aizlidoja tieši pāri viņa galvai uz Petūnijas tantes pusi. Tante iespiedzās un, ar rokām aizsegusi seju, pietupās. Pūce nometa sarkano aploksni Petūnijas tantei uz galvas, pagriezās un taisnā ceļā caur skursteni izlidoja ārā.

Harijs metās uz priekšu, lai paceltu vēstuli, taču Petūnijas tante paķēra to pirmā.

—  Ja vēlaties, varat to atvērt, — Harijs sacīja, — bet es vienalga visu dzirdēšu. Tas ir kauceklis.

—   Petūnij, met to zemē! — ieaurojās tēvocis Vernons. — Neskaries tai klāt, tā var būt bīstama!

—  Tā ir adresēta man, — trīcošā balsī paziņoja Petūnijas tante. — Tā ir adresēta man, Vernon, paskaties pats! Petūnijai Dērslija kundzei, Virtuvē, Ceturtajā Numurā, Dzīvžogu ielā…

Viņai no pārbīļa aizrāvās elpa. Sarkanā aploksne sāka kūpēt.

—   Plēsiet to vaļā! — Harijs mudināja. — Tieciet ar to galā uzreiz! Tas notiks tik un tā.

—   Nē.

Petūnijas tantes roka drebēja. Viņa tramīgi aplaida skatienu virtuvei, it kā meklētu bēgšanas ceļu, taču bija jau par vēlu — aploksne aizdegās. Petūnijas tante iekliedzās un izmeta to no rokām.

Virtuvi piepildīja šaušalīga balss, kas skanēja no vēstules, kura turpināja degt uz galda, un noslēgtajā telpā vairākas reizes atbalsojās.

—  Petūnij, atceries manu pēdējo.

Petūnijas tante izskatījās gatava zaudēt samaņu. Paslēpusi seju rokās, viņa noslīga krēslā līdzās Dūdijam. Aploksnes atliekas uz galda sačervelējās plēnēs. Valdīja kapa klusums.

—   Ko tas nozīmē, Petūnij? — tēvocis Vernons aizkritušā balsī jautāja. — Ko… es ne… Petūnij?

Petūnijas tante klusēja. Ar pavērtu muti Dūdijs stulbi blenza uz māti. Klusums kļuva arvien nomācošāks. Harijs, galīgi apstulbis, skatījās uz tanti, kaut likās, ka galva tūlīt pārplīsīs.

—   Petūnij, mīļā? — tēvocis Vernons bikli ierunājās. — P-petūnij?

Viņa pacēla galvu. Viņa vēl arvien drebēja. Viņa norija siekalas.

—   Zēnam… zēnam būs jāpaliek, Vernon, — viņa vārgā balsī sacīja.

—  K-ko?

—   Viņš paliks, — Petūnijas tante atkārtoja. Viņa neskatījās uz Hariju. Viņa atkal piecēlās kājās.

—  Viņš… bet, Petūnij…

—    Ja mēs viņu izmetīsim, kaimiņi sāks tenkot, — viņa teica. Viņa visai strauji atguvās un atkal ierunājās mundri un strupi, lai gan pati vēl izskatījās ļoti bāla. — Viņi uzdos nepatīkamus jautājumus, gribēs zināt, kur puika palicis. Mums nāksies viņu paturēt.

Tēvocis Vernons saplaka kā pārdurta riepa.

—   Bet, Petūnij, dārgā…

Petūnijas tante nelikās par vīru ne zinis. Viņa pievērsās Harijam.

—   Tu paliksi savā istabā, — viņa sacīja. — Tu nedrīksti iziet no mājas. Tagad ej gulēt.

Harijs palika stāvam kā iemiets.

—   No kā bija tas kauceklis?

—   Neuzdod jautājumus, — Petūnijas tante viņam uzkliedza.

—   Vai jums ir kādi sakari ar burvjiem?

—   Es tev liku iet gulēt!

—   Ko tas nozīmēja? Atceries pēdējo — ko?

—   Pazūdi gultā!

—   Kā gan?…

—   TU DZIRDĒJI, KO TEV TANTE TEICA? TŪLIŅ UZ GULTU!

TREŠA NODAĻA AVANGARDS

Man tikko uzbruka atprātotāji, un mani var izslēgt no Cūkkārpas. Es gribu zināt, kas īsti notiek un kad es tikšu projām no šejienes?

Harijs pārrakstīja šos vārdus uz trīs pergamenta gabaliņiem, kolīdz tika līdz rakstamgaldam tukšajā guļamistabā. Pirmo vēstuli viņš adresēja Siriusam, otro — Ronam un trešo — Hermionei. Viņa pūce, Hedviga, bija aizlidojusi pamedīt, būris tukšs stāvēja uz galda. Viņš sāka soļot šurpu turpu pa istabu, gaidot tās atgriešanos. Galva vēl arvien pulsēja sāpēs, un tur virmoja tūkstošiem domu, tāpēc miegs nenāca ne prātā, par spīti tam, ka acis grauza un kņudināja nogurums. Mugura sāpēja no Dūdija stiepšanas, bet divi puni uz galvas, ko bija atstājis blieziens pret logu un Dūdija sitiens, tagad sāpīgi pukstēja.

Atkal un atkal, dusmu un izmisuma mākts, viņš šķērsoja istabu. Viņš grieza zobus un vīstīja dūres. Viņš meta niknus skatienus tukšajās, zvaigznēm nosētajās debesīs ikreiz, kad pagāja garām logam. Viņam uzsūta atprātotājus, Figa kundze un Mahorks

Flečers viņu slepeni izseko, tagad viņš uz laiku ir izslēgts no Cūkkārpas, turklāt viņu gaida disciplinārās komitejas sēde Burvestību ministrijā — tomēr tik un tā neviens nestāsta, kas īsti notiek.

Un par ko, par ko bija tas kauceklis? Kā balss tik šaušalīgi, tik draudīgi atbalsojās virtuvē?

Kāpēc viņš vēl arvien sēdēja te kā tādās lamatās, bez sīkākās informācijas druskas? Kāpēc visi izturējās pret viņu kā pret nerātnu bērnu? Neķeries vairs pie maģijas, neizej no mājas…

Iedams garām skolas mantu lādei, viņš no visa spēka tai iespēra, bet dusmas tāpēc neko daudz nemazinājās, toties pasliktinājās pašsajūta — tagad sāpes dažādās ķermeņa daļās papildināja arī asa smeldze sasistajā īkšķī.

Brīdī, kad viņš kārtējo reizi kliboja garām logam, gluži kā mazs spoks, spārniem klusi švīkstot, pārradās Hedviga.

—   Sen bija laiks! — Harijs noņurdēja, kad viņa viegli nolaidās uz sava būra. — To tu vari likt nost, tagad vajadzēs pastrādāt!

Fledvigas lielās, apaļās dzintara acis pārmetoši paskatījās uz Hariju pāri beigtajai vardei, ko putns turēja knābī.

—   Nāc šurp, — Harijs komandēja, paņēmis trīs nelielos pergamenta tistoklīšus un ādas siksniņu. Tad viņš piesēja vēstules pie pūces zvīņotās kājas. — Aiznes tās Siriusam, Ronam un Hermionei, un nelido atpakaļ bez labi garām atbildēm. Ja nepieciešams, knābā viņus tikmēr, kamēr viņi uzraksta pieklājīgi garas. Saprati?

Hedviga, neizlaizdama vardi no knābja, neskaidri noūjinājās.

—   Tad nu lido, — Harijs teica.

Viņa tūlīt pacēlās spārnos. Tiklīdz pūce bija prom, Harijs nenoģērbies iemetās gultā un sāka blenzt tumšajos griestos. Klāt visām pārējām mokošajām sajūtām bija nākusi vainas apziņa, ka viņš izturējies kašķīgi pret Hedvigu — galu galā, pūce te, Dzīvžogu ielas ceturtajā namē, bija viņa vienīgais draugs. Tāpēc viņš apņēmās nolīdzināt savu vainu, kad Hedviga atgriezīsies ar atbildēm no Siriusa, Rona un Hermiones.

Viņiem vajadzētu atbildēt ātri, nebija taču iespējams nelikties zinis par atprātotāju uzbrukumu. Kad viņš rit no rīta pamodīsies, priekšā droši vien gaidīs trīs biezas, izpratnes un līdzjūtības vārdu pilnas vēstules ar plāniem, kā viņu nekavējoties nogādāt Midzeņos. Un līdz ar šo mierinošo domu viņu pārņēma miegs,

noklusinādams visus pārējos uztraukumus.

* * *

Taču nākamajā rītā Hedviga neatgriezās. Harijs visu dienu nodzīvoja pa guļamistabu, iziedams tikai līdz tualetei. Todien Petūnijas tante trīs lāgos iestūma viņa istabā ēdienu cauri kaķu klapītei, ko tēvocis Vernons savulaik, pirms trijām vasarām bija ierīkojis istabas durvīs. Katru reizi, kad Harijs dzirdēja viņu tuvojamies, viņš mēģināja iztaujāt tanti par kaucekli, taču ar tādiem pašim panākumiem būtu varējis pratināt durvju rokturi. Citādi Dērsliji no viņa guļamistabas turējās pa gabalu. Harijam nebija ne mazākā iemesla uztiept viņiem savu sabiedrību. Vēl viens strīds neko nemainītu, vienīgais, viņš varēja pārskaisties un likt lietā vēl kādu nelikumīgu burvestību.

Tā turpinājās veselas trīs dienas. Brīžam Hariju pārņēma trauksmaina enerģija, kas neļāva pieķerties ne pie vienas kaut cik nopietnas nodarbes. Tad viņš riņķoja pa guļamistabu, nikns uz visu pasauli, ka jānīkst šajos slazdos. Brīžam uzbruka tik visaptveroša letarģija, ka viņš varēja vai veselu stundu nogulēt gultā, izklaidīgi blenzdams tukšumā un mocīdamies ar zobu sāpēm līdzīgām šausmām, kas pārņēma viņu, iedomājoties komitejas sēdi ministrijā.

Ja nu tā lemj viņam par sliktu? Ja nu Hariju izslēdz un viņa zizli pārlauž uz pusēm? Kurp viņš dosies, kur paliks? Viņš nevarētu atgriezties šeit, lai visu atlikušo mūžu nodzīvotu kopā ar Dērslijiem, ne jau tagad, kad bija iepazinis pasauli, pie kuras viņš pa īstam piederēja. Vai Harijs varētu ievākties Siriusa mājā, kā krusttēvs bija piedāvājis pirms gada, pirms viņš pats bija spiests bēgt no ministrijas nagiem? Vai Harijam atļaus tur dzīvot vienam, ņemot vērā, ka viņš vēl arvien bija nepilngadīgs? Vai varbūt arī to, kur viņam būs jāapmetas, noteiks sēdē? Un kas notiks, ja Starptautisko Slepenības statūtu pārkāpums būs uzskatāms par gana nopietnu, lai viņu iespundētu Azkabanas kamerā? Ik reizes, kad galvā iešāvās šī doma, Harijs izslīdēja no gultas un sāka atkal riņķot pa istabu.

Ceturtajā vakarā pēc Hedvigas aizlidošanas Harijs, kārtējā apātijas viļņa pārņemts, gulēja gultā un raudzījās griestos. Nogurušajās smadzenēs nebija nevienas domas. Pēkšņi guļamistabā ienāca tēvocis. Harijs lēni pagrieza galvu. Tēvocim Vernonam mugurā bija izejamais uzvalks, bet sejā rotājās bezgalīga pašapmierinātība.

—   Mēs izbrauksim, — viņš paziņoja.

—   Kā, lūdzu?

—   Mēs — proti, tava tante, Dūdijs un es — izbrauksim.

—   Labi, — nomākti sacīja Harijs, atkal pievērsdamies griestiem.

—   Tu nedrīksti pieskarties nedz televizoram un mūzikas sistēmai, nedz arī kādai citai no mūsu lietām.

—   Sarunāts.

—   Tu nedrīksti zagt pārtiku no ledusskapja.

—  Skaidrs.

—   Es aizslēgšu tavas istabas durvis.

—   Slēdziet vien.

Tēvocis Vernons pablenza uz Hariju ar aizdomām — sak, kāpēc puika nemeklē kašķi, tad izmaršēja no istabas uz aizvēra durvis. Harijs dzirdēja, kā slēdzenē pagriežas atslēga un tēvoča Vernona soļi smagi nodun lejā pa kāpnēm. Vēl pēc dažām minūtēm zēns dzirdēja, kā aizcērtas mašīnas durvis un ierūcas motors, tad sekoja raksturīgā švīkstoņa, ar kādu auto no piebraucamā ceļa izslīdēja uz ielas.

Dērsliju aizbraukšana neradīja Harijā kādas īpašas emocijas.

Viņam bija vienalga, vai radi atradās mājā vai ne. Viņš pat nespēja saņemties, lai pieceltos un ieslēgtu guļamistabā gaismu. Telpā ap viņu kļuva arvien tumšāks, bet zēns tikai klausījās nakts skaņās aiz loga, ko tagad vienmēr turēja vaļā, gaidot laimīgo brīdi, kad atgriezīsies Hedviga.

Tukšā māja ap viņu čīkstēja un čabēja. Caurulēs burbuļoja ūdens. Harijs gulēja kā pārakmeņojies un ne par ko nedomāja — viņu atkal bija pārņēmis izmisums.

Tad viņš pilnīgi skaidri dzirdēja, ka virtuvē kaut kas saplīst.

Viņš zibenīgi pieslējās sēdus un uzmanīgi ieklausījās. Nevarēja būt, ka Dērsliji jau atgriezušies — aizbrauca gluži nesen, turklāt viņš nebija dzirdējis mašinu piebraucam.

Pāris sekunžu valdīja klusums, tad atskanēja balsis.

Zagļi, viņš nodomāja, nolaizdams kājas uz grīdas — bet vēl pēc acumirkļa viņš aptvēra, ka zagļi sarunātos pec iespējas klusāk, bet tie, kas tagad saimniekoja virtuvē, pat necentās slāpēt troksni.

Harijs paķēra no naktsgaldiņa savu zizli un nostājās pret guļamistabas durvīm, pūlēdamies nepalaist garām ne mazāko troksnīti. Nākamajā mirklī viņš salēcās — atslēga skaļi noklikšķēja, un istabas durvis atsprāga vaļā.

Harijs stāvēja nekustīgi, pa durvju šķirbu skatīdamies uz tumšo kāpņu laukumiņu otrajā stāvā un pūlēdamies sadzirdēt vēl kādu skaņu. Klusums. Mirkli vilcinājies, viņš strauji un klusi izgāja no istabas un devās uz kāpņu pusi.

Sirds iespriedās kaklā — pirmā stāva krēslainajā priekšnamā vīdēja cilvēki, ielas spuldžu gaismā, kas iespīdēja caur ārdurvju stiklu, viņi bija skaidri saskatāmi. Tur bija kādi astoņi vai deviņi silueti — un, cik nu varēja noprast, tie visi skatījās uz viņu.

— Nolaid, puis, savu zizli, ka netrāpi kādam acī, — kāds rešņi ierūcās.

Sirds nevaldāmi iepukstējās. Viņš pazina šo balsi, taču zizli nenolaida.

—   Profesor Tramdān? — viņš nedroši vaicāja.

—   Nu, par to "profesoru" es īsti pārliecināts neesmu, — balss noducināja, — neko daudz pie tās mācīšanas es netiku, ko? Nāc nu lejā, mēs gribam tevi kārtīgi apskatīt.

Harijs nolaida savu zizli mazliet zemāk, taču turēja tikpat cieši un palika stāvam uz vietas. Viņa aizdomām bija gluži dibināts pamats. Pirms kāda laika viņš pavadīja deviņus mēnešus, kā visi, arī viņš, uzskatīja, Trakača Tramdāna sabiedrībā, bet, galu galā, izrādījās, ka tas nebija vis Tramdāns, bet gan viltvārdis; turklāt viltvārdis, kurš pirms atmaskošanas mēģināja nogalināt Hariju. Taču, pirms viņš paguva izlemt, kā rīkoties tālāk, atskanēja otra, mazliet aizsmakusi balss.

—  Viss ir kārtībā, Harij. Mēs esam ieradušies tev pakaļ.

Harija sirds salēcās. Arī šo balsi viņš pazina, kaut arī nebija

to dzirdējis vairāk nekā gadu.

—   P-profesor Vilkson? — viņš pārjautāja, nespēdams noticēt savām ausīm. — Vai tas esat jūs?

—   Kāpēc mēs visi stāvam tumsā? — bilda trešā balss, kas likās pilnīgi sveša. Tā piederēja sievietei. — Spīžo.

Iespīdējās zižļa gals, pieliedams priekšnamu ar burvju gaismu. Harijs piemiedza acis. Lejā stāvošie bija sapulcējušies kāpņu pakājē un, izstiepuši kaklus, lai labāk varētu viņu saskatīt, cieši raudzījās uz Hariju.

Vistuvāk stāvēja Vilksons. Kaut arī vēl diezgan jauns, Vilksons izskatījās noguris un ne visai vesels; kopš dienas, kad Harijs no viņa atvadījās, Vilksona galva bija kļuvusi baltāka, bet viņa drēbes izskatījās nolāpītas un noskrandušākas nekā agrāk. Tomēr Vilksons plati uzsmaidīja Harijam, un arī zēns, par spīti šokam, mēģināja atbildēt ar to pašu.

—   Ūūū, viņš izskatās tieši tā, kā es iedomājos, — teica ragana, kas turēja rokā izgaismoto zizli. Viņa šķita pati jaunākā no ciemiņiem — ar balu sirdsveida seju, tumšām, dzirkstošām acīm un īsiem, indīgi violetiem, gaisā saslietiem matiem. — Sumināts, Harij!

—   Jā, tagad es redzu, ka tev, Remus, bija taisnība, — sacīja tumsnējs burvis ar kailu galvvidu, kurš stāvēja vistālāk aizmugurē, — balss viņam bija dobja, lēna un viens pats zelta gredzens ausī, — viņš izskatās gluži kā Džeimss.

—   Izņemot acis, — piebilda aizsmacis burvis sudraboti sirmiem matiem, kurš stāvēja pulciņa aizmugurē. — Tās ir Lilijas acis.

Trakacis Tramdāns, kuram bija gari, iesirmi mati un degunā — pamatīgs robs, samiedzis nevienādās acis, aizdomīgi pētīja Hariju. Viena acs bija maza, melna un spoža, bet otra — liela, apaļa un koši zila. Šī maģiskā acs spēja redzēt cauri sienām, durvīm un pat cauri Tramdāna paša galvai.

—   Vai tu, Vilkson, esi droši pārliecināts, ka tas ir viņš? — Trakacis noducināja. — Tas tik būtu skats, ja mēs pārvestu kādu nāvēdi, kas tikai izliekas par Poteru. Mums būtu jāpajautā viņam kas tāds, uz ko varētu atbildēt tikai īstais. Bet varbūt kāds ir paķēris līdzi patiesības serumu?

—  Harij, kā izskatās tavs aizstāvis? — Vilksons pajautāja.

—  Kā briedis, — Harijs nervozi atbildēja.

—  Tas ir viņš, Trakaci, — Vilksons apstiprināja.

Skaidri apzinādamies, ka visi turpina skatīties uz viņu, Harijs sāka kāpt lejā pa kāpnēm un pa ceļam iebāza zizli džinsu aizmugures kabatā.

—   Puis, nebāz tur savu zizli! — ierēcās Tramdāns. — Ja nu tas aizdegsies? Zini, par tevi gudrāki burvji tā sev nosvilinājuši pakaļu!

—   Vai tu pazīsti kādu, kas tā palicis bez vaidziņa? — Trakacim ziņkārīgi vaicāja sieviete ar violetajiem matiem.

—   Neprašņā nu lieku, tikai nebāz zizli aizmugures kabatā! — ducīgi noteica Trakacis. — Elementāri drošības tehnikas noteikumi, tagad tos neviens vairs neņem galvā. — Tad viņš aizkliboja uz virtuves pusi. — Starp citu, es visu redzēju, — viņš aizkaitināts piebilda, kad sieviete izbolīja acis pret griestiem.

Vilksons paspieda Harijam roku.

—   Kā klājas? — viņš vaicāja, cieši nopētīdams Hariju.

—   L-labi…

Harijs nespēja noticēt, ka viss notiek īstenībā. Četras nedēļas pilnīgas neziņas, ne mazākā mājiena par nodomu aizdabūt viņu projām no Dzīvžogu ielas, un — pēkšņi — viņa mājā, it kā nekas nebūtu noticis un viss šis pasākums būtu sen jau ieplānots, stāv vesels bars burvju. Harijs paskatījās uz cilvēkiem, kas stāvēja ap Vilksonu. Visi vēl arvien kāri vēroja zēnu. Pēkšņi viņš jutās ļoti neērti, jo četras dienas nebija ķemmējis matus.

—   Man… jums tiešām paveicās, ka Dērsliji ir izbraukuši, — viņš nomurmināja.

—   Paveicās, ha! — iesmējās violeti krāsotā sieviete. — Es viņus izmānīju no mājām. Nosūtīju pa vientiešu pastu vēstuli, kurā izklāstīju, ka viņi iekļuvuši konkursa finālā kā Anglijas labākie piepilsētas mauriņa kopēji. Pašlaik viņi dodas pakaļ savai balvai… vismaz tā viņiem liekas.

Harija acu priekšā nozibēja vīzija — viņš varēja iedomāties, kā izskatīsies tēvocis Vernons, kad uzzinās, ka nekāda Anglijas mēroga konkursa par labāk kopto piepilsētas mauriņu nemaz nav.

—  Mēs dosimies projām, jā? — viņš vaicāja. — Vai drīz?

—   Pēc īsa brīža, — Vilksons atbildēja, — mums tikai jāsagaida apstiprinājums, ka viss kārtībā.

—   Uz kurieni mēs dosimies? Uz Midzeņiem? — Harija balsī ieskanējās cerība.

—   Nē, uz Midzeņiem ne, — Vilksons sacīja, bīdīdams Hariju uz virtuves pusi. Nelielais pulciņš burvju sekoja, vēl arvien ziņkārīgi pētot zēnu. — Pārāk riskanti. Mēs esam iekārtojuši galveno mītni kādā neatrodamā vietā. Tam visam bija nepieciešams laiks…

Trakacis Tramdāns tagad sēdēja pie galda un lieliem malkiem kaut ko dzēra no plakanas blašķes. Viņa maģiskā acs grozījās uz visām pusēm, vērodama daudzās Dērsliju iegādātās iekārtas mājassoļa atvieglošanai.

—   Šis, Harij, ir Alastors Tramdāns, — Vilksons turpināja, norādīdams uz Trakaci.

—  Jā, es zinu, — Harijs sacīja, juzdamies neomulīgi. Likās dīvaini, ka tevi iepazīstina ar cilvēku, kuru, tavuprāt, tu esi pazinis jau veselu gadu.

—  Un tā ir Nimfadora…

—   Nesauc mani par Nimfadoru, Remus, — nodrebinājusies iejaucās jaunā ragana, — vienkārši Tonksa.

—   Nimfadora Tonksa, kam labāk patīk, ja viņu sauc uzvārdā, — Vilksons pabeidza.

—  Arī tu rīkotos tāpat, ja tava muļķa māte būtu ielikusi tev Nimfadoru vārdā, — Tonksa nomurmināja.

—  Un šis ir Kingslijs Šaklbolts. — Vilksons norādīja uz garo, tumsnējo burvi, kurš paklanījās. — Elfiass Dodžs. — Šoreiz galvu palocīja burvis ar aizsmakušo balsi. — Dedals Digls…

—  Mēs jau esam tikušies, — nočiepstēja jūsmīgais Digls, noceldams no galvas violetu cilindru.

—   Emelīna Vensa. — Dižciltīga izskata ragana ar smaragdzaļu šalli ap pleciem viegli pielieca galvu. — Sturģis Podmors. — Burvis ar kvadrātveida žokli un bieziem salmu krāsas matiem piemiedza aci. — Un Hestija Džonsa. — Nu Harijam pamāja melnmataina sārtvaidze, kas stāvēja līdzās tosterim.

Harijs neveikli paklanījās katram no nosauktajiem burvjiem. Viņš vēlējās, kaut nu ciemiņi aplūkošanai izvēlētos ko citu, nevis viņu. Viņš jutās tā, it kā pēkšņi būtu izstumts uz skatuves. Vēl viņš prātoja, kāpēc te ieradušies tik daudzi burvji un raganas.

—  Kad vajadzēja doties tev pakaļ, pieteicās pārsteidzoši daudz brīvprātīgo, — ieminējās Vilksons, it kā būtu nolasījis Harija domas. Remusa mutes kaktiņi tikko manāmi nodrebēja.

—  Jā, jo vairāk, jo labāk, — drūmi noteica Tramdāns. — Mēs apsargāsim tevi, Poter.

—  Tikai gaidām signālu, ka varam droši doties ceļā, — sacīja Vilksons, skatīdamies ārā pa virtuves logu. — Mums vēl ir kādas piecpadsmit minūtes.

—   Šie vientieši ir ļoti tīrīgi, ko? — ierunājās ragana, ko sauca par Tonksu, kas ar milzīgu ziņkāri nopētīja virtuvi. — Mans tētis nāca no vientiešiem, un viņš bija riktīgs vecs nevīža. Bet laikam jau vientieši ir visādi, tāpat kā mēs, burvji?

—    Ē… tā gan, — Harijs sacīja. — Klau… — viņš pievērsās Vilksonam, — kas īsti notiek, neviens nav man bildis ne pušplēsta vārdiņa, kas ar Vold…

Vairākas raganas un burvji dīvaini iešņācās, Dedals Digls atkal norāva savu cilindru, bet Tramdāns norūca: — Apklusti!

—   Ko? — Harijs nesaprata.

—   Mēs šeit neko neapspriežam, tas ir pārāk riskanti, — paskaidroja Tramdāns, pievērsis Harijam savu parasto aci. Viņa maģiskā acs joprojām skatījās uz griestiem. — Nolādēts, — viņš dusmīgi piebilda, paceldams roku pie maģiskās acs, — kopš tas nelietis to panēsāja, tā sprūst vienā laidā.

Ar nejauku šļakstoņu, kas stipri vien atgādināja to, ar kādu no aizsērējušas izlietnes tiek izvilkts korķis, Tramdāns izcēla acis no dobuma.

—   Trakaci, vai tu zini, ka tas izskatās pretīgi? — it kā starp citu ieminējās Tonksa.

—   Harij, dabū man, lūdzu, glāzi ūdens! — Tramdāns palūdza.

Harijs piegāja pie trauku mazgājamās mašīnas, izņēma tīru glāzi un virs izlietnes piepildīja to ar ūdeni. Burvju pulciņš vēl arvien aizrautīgi viņu vēroja. Šī nemitīgā blenšana sāka kaitināt zēnu.

—   Prozit, — uzsauca Tramdāns, kad Harijs pasniedza viņam glāzi. Viņš iemeta maģisko aci ūdenī un pāris reižu to pabakstīja. Acs sāka atkal griezties, pēc kārtas nopētīdama visus klātesošos. — Atpakaļceļā man būs nepieciešama trīssimt sešdesmit grādu redzamība.

—   Kā mēs ceļosim — nu, uz turieni, kurp mēs dodamies? — Harijs jautāja.

—   Uz slotām, — Vilksons atteica. — Vienīgais iespējamais veids. Tu esi par jaunu, lai teleportētos, Lidu tīklu viņi uzmanīs, bet uzstādīt nelikumīgu ejslēgu būtu bīstami dzīvībai.

—   Remuss stāstīja, ka tu labi lidojot, — savā dobjajā balsī ierunājās Kingslijs Šaklbolts.

—   Viņš ir lielisks, — teica Vilksons, kurš brīdi pa brīdim ieskatījās savā pulkstenī. — Lai nu kā, tagad būtu labi, ja tu, Harij, ietu un sakravātu savas mantas, mums jābūt gataviem, kolīdz tiks dota zīme.

—   Iešu un palīdzēšu tev, — mundri pieteicās Tonksa.

Kopā ar Hariju viņa izgāja priekšnamā un devās augšā pa

kāpnēm, ziņkārīgi vērdamās visapkārt.

—  Savāda vietiņa, — viņa sacīja. — Mazliet par daudz tīra, ja saproti, ko es gribu teikt. Mazliet nedabīga. O, te jau ir labāk, — viņa piebilda, kad abi iegāja Harija guļamistabā un zēns ieslēdza gaismu.

Harija istaba neapšaubāmi bija daudz nekārtīgāka par pārējo māju. Četras dienas ieslodzīts, turklāt vēl būdams drausmīgi sliktā omā, Harijs pat nebija pūlējies kaut ko novākt. Vairākums grāmatu, kas viņam piederēja, bija izmētātas pa grīdu. Ik pa brīdim viņš bija mēģinājis aizmirsties kādā no grāmatam, taču drīz vien nosviedis to, kur pagadās. Arī Hedvigas būris nebija kādu laiku tīrīts un jau sāka ost. Mantu lāde stāvēja vaļā, atklādama skatienam vientiešu un burvju drānu mudžekli, kas turpinājās arī uz grīdas ap lādi.

Harijs sāka vākt kopā grāmatas un steidzīgi sviest tās lādē. Tonksa uz mirkli apstājās pie atvērtā drēbju skapja, lai kritiski novērtētu sevi spogulī.

—   Zini, man vairs nešķiet, ka violetā ir mana īstā krāsa, — viņa domīgi noteica, virpinādama pirkstos vienu no šķipsnām. — Kā tev šķiet, vai tā neliek man izskatīties pārak balai?

—  Ē… — novilka Harijs, paskatīdamies uz viņu pāri "Lielbritānijas un Īrijas kalambola klubu" vākam.

—   Liek gan, — Tonksa apņēmīgi noteica. Tad viņa aizmiedza acis, seja saspringa, it kā viņa pūlētos kaut ko atcerēties. Vēl pēc mirkļa mati viņai bija rozā kā košļene.

—   Kā tu to izdarīji? — Harijs apstulbis jautāja, kad Tonksa atkal atvēra acis.

—   Es esmu metamorfomags, — viņa paskaidroja, vērdamās savā atspulgā un grozīdama galvu, lai varētu apskatīt jauno frizūru no visām pusēm. — Tas nozīmē, ka es spēju ar gribas palīdzību mainīt savu izskatu, — viņa piebilda, spogulī ievērojusi Harija apmulsušo seju. — Es par tādu piedzimu. Auroru apmācības laikā man bija tikai teicamas atzīmes slēpšanās un maskēšanās nodarbībās, turklāt bez kādas mācīšanās. Tas bija forši.

—   Tu esi aurors? — Harijam tas likās iespaidīgi. Tumšo burvju tvarstīšana bija vienīgais darbs, ko viņš spēja iedomāties pēc Cūkkārpas beigšanas.

—   Esmu gan, — Tonksa lepni atbildēja. — Tāpat kā Kingslijs, tikai viņam ir augstāka pakāpe. Es noliku eksāmenus tikai pirms gada. Gandrīz izgāzos piesardzībā un sekošanā. Es esmu nāvīgi neveikla, vai dzirdēji, kā es virtuvē saplēsu šķīvi, kad mēs ieradāmies?

—   Vai metamorfomaga prasmi var apgūt? — Harijs jautāja, piesliedamies stāvus, pilnīgi aizmirsis par kravāšanos.

Tonksa iesmējās.

—  Varu saderēt, ka tu reizēm labprāt paslēptu savu rētu, ko?

Viņas skatiens apstājās pie zibens šautrai līdzīgās rētas Harijam uz pieres.

—   Tas tiesa, — Harijs piekrita un novērsās. Viņam nepatika, ka cilvēki skatās uz viņa rētu.

—   Nu, baidos, ka tev to nāktos ņemties vaiga sviedros, — Tonksa teica. —Metamorfomagu nav daudz, par tādiem parasti piedzimst, ne kļūst. Vairākumam burvju ir nepieciešams zizlis vai mikstūra, lai mainītu izskatu. Bet, pag, Harij, mums jāpasteidzas un jātiek galā ar kravāšanos, — viņa vainīgi piebilda, pārlaizdama acis mantu lēvenim uz grīdas.

—  Ak jā, — Harijs sacīja un pacēla no grīdas vēl pāris grāmatu.

—  Nemuļķojies, es tikšu galā daudz ātrāk — kravāl — viņa iesaucās un ar plašu, slaidu vēzienu novēcināja zizli pār grīdu.

Grāmatas, drēbes, teleskops un svari pacēlās gaisā un juku jukām sabira mantu lādē.

—   īpaši kārtīgi nebūs, — sacīja Tonksa, piegājusi pie lādes un novērtējusi tur valdošo jucekli. — Manai mammai uz to ir ķēriens, viņa panāk, lai mantas sagulst kārtīgi blakus cita citai — kad viņa ķeras pie darba, pat zeķes pašas salokās pa pāriem — bet man tā arī nav izdevies to iemācīties… visa sāls esot tai plaukstas novicināšanā… — viņa vēlreiz cerīgi pakustināja zizli.

Viena no Harija zeķēm negribīgi sakustējās un nokrita atpakaļ lādes juceklī.

—  Nu, labi, — noteica Tonksa, aizcērtot lādes vāku, — vismaz viss ir iekšā. Tā, tam arī noderētu neliela tīrīšana. — Viņa pavērsa zizli pret Hedvigas būri. — Tīro! — Dažas spalvas un spiras nozuda. — Labi, tā būtu mazliet labāk — man tie mājsaimnieču buramvārdi īsti nepadodas. Tā — vai nekas nepaliek? Katls? Slota? Oho! Ugunsbulta?

Viņai iepletās acis, kad viņa ieraudzīja slotaskātu Harijam labajā rokā. Tas bija viņa lepnums un prieks, Siriusa dāvana, pasaules klases slota.

—  Un es vēl lidinos ar divsimt sešdesmito komētu, — Tonksas balsī varēja saklausīt skaudību. — Nu, ko… zizlis vel arvien biksēs? Abi dupša vaidziņi vietā? Labi, ejam. Lokokusties, lāde!

Harija mantu lāde pacēlās pāris centimetru virs zemes. Turēdama savu zizli kā diriģents un pasitusi Hedvigas buri kreisajā padusē, Tonksa lika lādei pārslīdēt pāri istabai, tad sev pa priekšu izvadīja to ārā pa durvīm. Harijs sekoja viņai leja pa trepēm ar slotaskātu rokā.

Virtuvē Tramdāns bija atlicis vieta savu aci, kas pēc tīrīšanas griezās tik ātri, ka Harijam reiba galva, skatoties vien. Kingslijs

Šaklbolts un Sturģis Podmors pētīja mikroviļņu krāsni, un Hestija Džonsa priecājās par kartupeļu mizojamo, ko bija atradusi kādā no atvilktnēm. Vilksons zīmogoja ciet Dērslijiem adresētu vēstuli.

—    Lieliski, — Vilksons nopriecājās, ieraudzījis Tonksu un Hariju. — šķiet, mums vēl atliek kāda minūte. Laikam labāk būtu visiem iziet dārzā, lai varam uzreiz doties ceļā. Harij, es atstāju vēstuli tavai tantei un tēvocim, kurā uzrakstīju, lai viņi neuztraucas…

—  Viņi neuztrauksies, — Harijs noteica.

—   …ka tu esi drošībā…

—  Tas viņus bezgala skumdinās.

—   …un ka tu atkal satiksi viņus nākamajā vasarā.

—  Vai tas obligāti?

Vilksons pasmaidīja, bet neko neatbildēja.

—   Panāc šurp, puis, — Tramdāns skarbi pasauca, mādams Harijam ar zizli. — Vajag uzlikt tev nošķitumu.

—   Ko vajag? — Harijs bikli pārvaicāja.

—   Nošķituma burvestību, — paskaidroja Tramdāns, paceldams zizli. — Vilksons teica, ka tev esot Paslēpnis, taču lidojuma laikā tas īsti neturēsies tev mugurā; šī burvestība palīdzēs labāk. Te nu būs…

To teikdams, Tramdāns diezgan spēcīgi iebelza Harijam pa galvu, un Hariju pārņēma dīvaina sajūta — it kā Tramdāns būtu viņam uz galvas tikko pārsitis olu, no vietas, kur bija trāpījis zizlis, lejup šķita notekam aukstas tērcites.

—   Teicami nostrādāts, Trakaci, — Tonksa atzinīgi noteica, raudzīdamās uz Harija vidukli.

Harijs paskatījās lejup uz savu ķermeni vai drīzāk uz to, kas vēl nupat bija viņa ķermenis, jo pēc viņa tas noteikti vairs neizskatījās. Tas gan nebija kļuvis neredzams. Vienkārši ķermenis bija pieņēmis Harijam aiz muguras stāvošā skapīša precīzu krāsu un faktūru. Likās, viņš bija kļuvis par hameleonu cilvēka izskatā.

—  Ejam, — teica Tramdāns, ar zizli atslēgdams durvis uz pagalmu.

Viņi visi izgāja tēvoča Vernona rūpīgi koptajā zālienā.

—  Skaidra nakts, — norūca Tramdāns, kad maģiskā acs bija nopētījusi debesis. — Būtu noderējis mazliet pamatīgāks mākoņu aizsegs. Tā, puis, klausies, — viņš uzrēja Harijam, — mēs lidosim izkārtojušies. Tonksa būs tev tieši priekšā, turies viņai cieši astē. Vilksons piesegs tevi no apakšas. Es lidošu tev aiz muguras. Pārējie riņķos ap mums. Mēs nekādā gadījumā neizjaucam šo kārtību, saprati? Ja kādu no mums nogalina…

—   Vai tas tiešām var notikt? — Harijs nobažījies jautāja, bet Tramdāns nelikās ne zinis.

—    …pārējie turpina lidot uz priekšu, neviens neapstājas, neviens nepamet savu vietu. Ja viņi iznīcina mūs visus, bet tu, Harij, izdzīvo, tevi pārņems arjergards, tikai turpini lidot uz austrumiem, un viņi tev pievienosies.

—   Neesi nu tik optimistisks, Trakaci, citādi zēns nodomās, ka mēs pret šo misiju neizturamies gana nopietni, — ierunājās Tonksa, kas tobrīd īpašās, pie viņas slotas piekārtās siksnās iesprādzēja Harija mantu lādi un Hedvigas būri.

—   Es vienkārši izklāstu Poteram plānu, — noņurdēja Tramdāns. — Mūsu uzdevums ir droši nogādāt viņu galvenajā mītnē un, ja šīs misijas laikā kāds ies bojā…

—  Neviens neies bojā, — dobji un rimti viņu pārtrauca Kingslijs Šaklbolts.

—  Kāpjam uz slotām, tas ir pirmais signāls! — sarunā strupi iejaucās Vilksons, rādīdams uz debesīm.

Tālu, tālu augšā starp zvaigznēm nolija spožu, sarkanu dzirksteļu šalts. Harijs uzreiz saprata, ka to raidījis kāds zizlis. Viņš pārsvieda labo kāju pāri savai ugunsbultai, cieši satvēra kātu un sajuta, kā slota tikko jūtami vibrē, it kā tai, tāpat kā Harijam pašam, atkal kārotos uzšauties gaisā.

—  Otrais signāls, laižamies! — skaļi nokomandēja Vilksons, kad augstu gaisā vēlreiz nošķīda dzirksteles, šoreiz zaļas.

Harijs spēcīgi atspērās. Matus sabužināja vēsais nakts vējiņš, bet Dzīvžogu ielas koptie, vienādie dārziņi sāka strauji sarukt, vēl pēc brīža pārvēršoties tumšzaļi melnā lupatdeķī. Jebkura doma par komitejas sēdi ministrijā pagaisa no prāta, it kā gaisa strāvas būtu izpūtušas tās no galvas. Viņam likās, ka sirds no sajūsmas tūlīt pārplīsīs. Viņš atkal lidoja, lidoja projām no Dzīvžogu ielas — par to viņš bija sapņojis visu vasaru, viņš devās mājup… mirklis pacilātības, un visas raizes likās atkāpjamies bezgalībā, uz milzīgo, zvaigžņoto debesu fona kļūdamas gauži nenozīmīgas.

—  Griežam pa kreisi, straujāk, straujāk, tur kāds vientiesis skatās uz augšu! — aiz muguras iesaucās Tramdāns. Tonksa pagriezās, un Harijs viņai sekoja, vērodams savu mantu lādi neprātīgi dancojam aiz Tonksas slotas. — Mums jāceļas augstāk… pieliekam vēl kādu ceturtdaļjūdzi!

Jo augstāk, jo no aukstuma asaras sariesās acīs. Apakšā viņš vairs varēja saskatīt tikai kniepadatas lieluma gaismiņas — tās bija auto ugunis un ielu spuldzes. Iespējams, divi no šiem sīkajiem punktiņiem bija tēvoča Vernona mašīna… Dērsliji droši vien brauca atpakaļ uz savu tukšo māju, pārskaitušies par neeksistējošo mauriņu konkursu… un Harijs skaļi iesmējās par šo ainu, kaut gan viņa balsi noslāpēja pārējo lidoņu drēbju plīkstoņa, viņa mantu lādes un būra siksnu čīkstoņa un vēja šalkoņa paša ausīs. Veselu mēnesi viņš nebija juties tik dzīvs un tik laimīgs.

—   Uz dienvidiem! — kliedza Trakacis. — Priekšā pilsēta!

Viņi nogriezās pa labi, lai nebūtu jālido tieši virs lejā izklātā

gaismu tīmekļa.

—  Turamies uz dienvidaustrumiem un ceļamies vēl augstāk, tur ir zems mākonis, kurā varam paslēpties! — sauca Tramdāns.

—  Mēs taču nelidosim caur mākoņiem! — dusmīgi atkliedza Tonksa. — Izmirksim taču līdz ādai, Trakaci!

Harijs nopriecājās par Tonksas iebildi. Zēna rokas uz ugunsbultas kāta pamazām kļuva nejūtīgas. Viņš nožēloja, ka nebija uzvilcis mēteli, jo pār muguru ik pa brīdim pārskrēja drebuļi.

Laiku pa laikam, ievērojot Trakača norādījumus, viņi mainīja kursu. Harijs bija piemiedzis acis, lai pasargātu tās no ledainā vēja brāzmām, bet nupat sāka sāpēt arī ausis. Viņš spēja atcerēties tikai vienu reizi, kad, lidojot uz slotas, bija tā salis. Tas notika trešajā skolas gadā, kad viņi vētras laikā spēlēja kalambolu ar Elšputi. Apsargi nemitigi riņķoja ap viņu kā milzīgi plēsīgi putni. Harijs vairs nesaprata, cik laika pagājis. Labu brīdi prātojis par lidojuma ilgumu, viņš nosprieda, ka aizritējusi vismaz stunda.

—     Griežam uz dienvidrietumiem! — sauca Tramdāns. — Virs šosejas nav ko rādīties.

Harijs tagad bija tā pārsalis, ka ar ilgošanos domāja par omulīgajiem, sausajiem mašīnu saloniem tur, lejā, tad, ar vēl lielāku ilgošanos, par ceļošanu ar Lidu pulveri. Var jau būt, ka virpuļošana kamīnos nebija īpaši ērta, toties liesmās bija silti… Kingslijs Saklbolts aizšāvās viņam garām, un mēnessgaismā nozibēja plikais pakausis un zelta auskars… tagad viņam līdzās pa labi lidoja Emelīna Vensa, pacēlusi savu zizli un modri raudzīdamās apkārt… tad arī Vensa pārslīdēja pāri, bet viņas vietu ieņēma Sturģis Podmors…

—   Mums vajadzētu pamest kādu līkumu atpakaļ, lai pārliecinātos, ka mums neviens neseko! — Tramdāns atkal kliedza.

—  KLAU, TRAKACI, VAI TU TRAKS? — iebrēcās priekšā lidojošā Tonksa. — Mēs visi esam piesaluši pie slotām! Ja visu laiku novirzīsimies no kursa, mēs nonāksim galā tikai pēc nedēļas! Starp citu, mums ir atlicis tikai pavisam nedaudz!

—  Laiks sākt nolaišanos! — atskanēja Vilksona balss. — Harij, seko Tonksai!

Harijs piķēja pakaļ Tonksai. Viņi traucās uz lielāko līdz šim redzēto gaismu jūru, milzīgu, uz visām pusēm izpletušos, krustu šķērsu gaismas līniju masu, kurā starp visās krāsās zaigojošām taisnēm un kvadrātiem slēpās piķa melni plankumi. Visi laidās arvien zemāk un zemāk, līdz Harijs jau spēja saskatīt atsevišķu mašīnu ugunis un ielas spuldzes, skursteņus un televīzijas antenas. Ļoti, ļoti gribējās nokļūt atpakaļ uz zemes, lai gan viņš bija gluži pārliecināts — kādam nāksies atkausēt viņu no slotas.

—   Klāt esam! — iesaucās Tonksa, un vēl pēc pāris mirkļiem viņa bija lejā.

Harijs piezemējās tieši aiz viņas un nokāpa no slotaskāta nekoptas zāles pleķītī neliela laukuma vidū. Tonksa jau sprādzēja ārā no siksnām Harija mantu lādi. Harijs drebinādamies palūkojās apkārt. Apkārtējo māju nokvēpušās fasādes nelikās diez ko pievilcīgas. Daudzām ēkām bija izsisti logi, kas nespodri spīdēja ielas spuldžu gaismā, krāsa lobījās nost no durvīm, un pie vairāku māju kāpnītēm slējās atkritumu kaudzes.

—   Kur mēs esam? — Harijs jautāja, bet Vilksons klusi atbildēja: — Pacieties mirklīti.

Tramdāns kaut ko meklēja savā apmetnī, bet mezglainās, pārsalušās rokas likās par daudz neveiklas.

—  Rokā ir, — viņš nomurmināja, paceldams mantiņu, kas atgādināja sudraba šķiltavas, virs galvas un noklikšķinādams to.

Tuvākā ielas spuldze ar klusu paukšķi izdzisa. Viņš noklikšķināja mantiņu vēlreiz — izdzisa nākamā spuldze. Viņš turpināja klikšķināt, līdz visas spuldzes laukumā bija izdzēstas un vienīgā gaisma nāca no kāda aizkaru aizsegta loga un mēness sirpja virs galvas.

—  Aizņēmos no Dumidora, — nočērkstēja Tramdāna balss, kad viņš iebāza kabatā izslēdzi. — Tā, tam vajadzētu mūs pasargāt no vientiešiem, kas blenž no logiem, saproti? Tagad ejam, ātri.

Viņš saņēma Hariju aiz rokas un vadīja projām no zāles pleķīša, tad pāri laukumam, līdz viņi nonāca uz ietves. Vilksons un Tonksa sekoja, nesdami Harija mantu lādi, pārējā sardze virzījās puslokā ap viņiem, ar zižļiem kaujas gatavībā.

No tuvākās mājas augšējā loga vēlās slāpēti basi. Pūstošu atkritumu kodīgā smaka plūda šurp no piebāztu atkritumu maisu kaudzes, kas slējās tūlīt aiz salauztajiem vārtiem.

—    Tā, — Tramdāns nomurmināja, pastiepdams uz Harija nošķituma skartās rokas pusi pergamenta gabalu un turēdams savu izgaismoto zizli pietiekami tuvu lapai, lai butu iespējams izlasīt, kas tur rakstīts: — Atri lasi un iegaumē.

Harijs paskatījās uz pergamenta loksni. Smalkais rokraksts likās kaut kur redzēts. Uz pergamenta bija rakstīts:

Feniksa ordeņa galveno mītni var uziet Drūmkaktes divpadsmitajā numurā, Londonā.

CETURTA NODAĻA DIVPADSMITAIS NUMURS

Kas ir Feniksa…? — Harijs iesaka. — — Ne šeit, puis! — Tramdāns noņurdēja. — Pagaidi,

kamēr tiksim iekšā!

Viņš izrāva pergamenta loksni Harijam no rokas un ar zižļa galu to aizdedzināja. Lapiņa sačervelējās liesmās un lēni nolaidās uz zemes. Harijs vēlreiz pavērās uz mājam. Viņi stāvēja pie vienpadsmitā nama. Zēns paskatījās pa kreisi un ieraudzīja desmito numuru. Pa labi gan nez kāpēc bija trīspadsmitais.

—   Bet kur ir…?

—  Domā par to, ko nupat iegaumēji, — Vilksons viņu klusiņām pārtrauca.

Harijs domāja arī, un, tikko viņi nonāca vietā, kur vajadzēja atrasties Drūmkaktes divpadsmitajam numuram, starp vienpadsmito un trīspadsmito namu no zila gaisa parādījās nobružātas

durvis, tūliņ ari netīras sienas un nokvēpuši logi. Likās, it kā kāds piepūstu šo papildu māju, blakus esošās pavirzot sānis. Mūzika no vienpadsmitā numura turpināja dārdēt. Acīmredzot vientieši neko nemanīja.

—  Ejam, pasteigsimies, — Tramdāns norūca, pagrūžot Hariju no mugurpuses.

Harijs uzkāpa pa nodeldētiem akmens pakāpieniem, blenzdams uz durvīm, kas bija iznirušas no nebūtības. Melnais krāsojums bija palobījies un saskrāpēts. Sudraba klauvēklis bija izveidots kā savijusies čūska. Durvīs nebija atslēgas cauruma, arī pastkastīte nekur nebija ieraugāma.

Vilksons izvilka zizli un vienreiz uzsita pa durvīm. Harijs saklausīja daudzus skaļus, metāliskus klikšķus un vēl kādu troksni, kas atgādināja ķēdes žvadzēšanu. Durvis čīkstot pavērās.

—   Harij, ej žigli iekšā, — Vilksons čukstus mudināja, — tikai ne pārāk dziļi, un neko neaiztiec.

Harijs pārkāpa pāri slieksnim un nonāca priekšnamā, kur valdīja gandrīz pilnīga tumsa. Oda pēc mitruma, putekļiem un saldeniem trūdiem; te valdīja sen pamestas mājas gaisotne. Viņš paskatījās atpakaļ pāri plecam un redzēja, ka pārējie cits pēc cita seko. Vilksons un Tonksa nesa viņa mantu lādi un Hedvigas būri. Tramdāns stāvēja uz augšējā pakāpiena un izšāva gaismas lodītes, ko viņa izslēdzis bija nozadzis ielas lampām; gaisma atgriezās spuldzēs, un laukums uzreiz izgaismojās oranžs. Tad Tramdāns iekliboja priekšnamā un aizvēra ārdurvis; tumsa pilnībā aprija priekšnamu.

—   Tā…

Viņš pamatīgi ieblieza Harijam pa galvu ar savu zizli. Šoreiz Harijam likās, ka pār muguru notek kaut kas karsts, un viņš nojauta, ka nošķituma burvestība ir noņemta.

—  Tagad visi palieciet, kur esat, es tūlīt sagādāšu kādu nieku gaismas, — Tramdāns čukstēja.

Pieklusinātās balsis nez kāpēc uzvēdīja nelāgu priekšnojautu;

likās, viņi tikko bija ienākuši mirstoša cilvēka mājā. Harijs izdzirda klusu šņākoņu, un tad gar sienām cita pēc citas iedegās vecmodīgas gāzes lampas, kas meta raustīgu, knapu gaismu uz vietumis atlipušajām tapetēm un izstaigāto paklāju, kas aizstiepās pa garu, drūmu priekšnamu, kur pie griestiem spīdēja zirnekļu tikliem klāta lustra, bet gar sienām šķībi greizi karājās mūžveci, nomelnējuši portreti. Aiz grīdlīstes Harijs saklausīja kaut kādu skrubināšanos. Gan lustra pie griestiem, gan svečturis uz izļodzītā galda turpat līdzās bija veidoti kā čūskas.

Atskanēja steidzīgi soļi, un no durvīm priekšnama tālajā galā iznāca Rona mamma, Vīzlija kundze. Steigdamās uz atnācēju pusi, viņa starot staroja, taču I larijs ievēroja, ka viņa ir krietni izkritusies miesās un daudz bālāka nekā iepriekšējā tikšanās reizē.

—  Ak, Harij, kā es priecājos tevi redzēt! — viņa čukstus sveicināja un apskāva zēnu tā, ka viņam nobrīkšķēja ribas. Tad viņa Hariju rūpīgi nopētīja. — Tu izskaties vājāks, vajadzēs tevi piebarot, taču, baidos, līdz vakariņām nāksies nedaudz pagaidīt.

Viņa pagriezās pret burvjiem, kas stāvēja Harijam aiz muguras, un steidzīgi pačukstēja: — Viņš tikko ieradās, sapulce ir sākusies.

Burvji Harijam aiz muguras sarosījās un sāka ieinteresēti, satraukti sačukstēties. Tad viņi zosu gājienā devās garām Harijam uz durvīm, pa kurām tikko iznāca Vīzlija kundze. Harijs grasījās sekot Vilksonam, taču Vīzlija kundze viņu atturēja.

—   Nē, Harij, sapulcē piedalās tikai Ordeņa locekļi. Rons un Hermione ir augšā, tu vari pagaidīt kopā ar viņiem. Tikko sapulce beigsies, mēs ēdīsim vakariņas. Un priekšnamā mēģini runāt pēc iespējas klusāk, — viņa piekodināja, čukstus bērdama vārdus.

—   Kāpēc?

—   Negribu, lai kāds te pamostos.

—   Ko jūs…

—  Vēlāk visu tev izskaidrošu. Man jāpasteidzas — mani gaida sapulcē. Es tikai parādīšu, kur tu gulēsi.

Piespiedusi pirkstu pie lūpām, viņa uz pirkstgaliem vadīja viņu garām kožu saēstiem, gariem aizkariem. Harijs nosprieda,ka tur jābūt vēl kādām durvīm. Tad viņi apmeta likumu ap lielu lietussargu statīvu, kas šķita gatavots no nocirstas troļļa kājas. Visbeidzot abi devās augšup pa tumšām kāpnēm, kur pagāja garām rindai izkaltušu galvu, kas uz plāksnītēm bija piestiprinātas pie sienas. Ieskatījies ciešāk, Harijs saprata, ka tās ir mājas elfu galvas. Tiem visiem bija līdzīgs, šņukurveida deguns.

Harija apjukums ar katru soli auga augumā. Ko gan viņi darīja namā, kas, pēc visa spriežot, piederēja vistumšākajam no Tumšajiem burvjiem?

—   Vīzlija kundze, kāpēc…?

—   Rons un Hermione tev, mīļais, visu paskaidros, man tiešām jāskrien, — Vīzlija kundze izklaidīgi pačukstēja. — Šeit… — viņi bija sasnieguši otro kāpņu laukumiņu, — …tavējās ir durvis pa labi. Es jūs pasaukšu, kolīdz viss būs galā.

Un viņa aizsteidzās lejā pa trepēm.

Harijs šķērsoja tumšo kāpņu laukumiņu, pagrieza durvju rokturi, kas bija veidots kā čūskas galva, un atvēra durvis.

Viņš paguva tikai saskatīt drūmu istabu ar augstiem griestiem un divām gultām, kad atskanēja skaļa čirpstēšana, kuru tūlīt papildināja vēl skaļāks spiedziens, un tad skatu uz istabu pilnībā aizsedza milzīgs ļoti sprogainu matu mākonis. Apskaut viņu, gandrīz notriekdama garšļaukus, bija metusies Hermione, bet Rona mazā pūcīte, vārdā Pumpa, satraukti meta lokus ap viņu galvām.

—   HARIJ! Ron, viņš ir klat, Harijs ir klāt! Mēs nedzirdējām, kā tu ienāci! Ak, kā tev klājas? Nekas nekaiš? Vai biji pārskaities uz mums? Varu saderēt, ka biji, es zinu, no mūsu vēstulēm nebija nekādas jēgas. Taču mēs nedrīkstējām tev neko stāstīt, Dumidors mūs nozvērināja, ka neko neteiksim, ak, mums ir tik daudz, ko tev stāstīt, un arī tev droši vien ir kas bilstams — atprātotāji! Kad mēs dzirdējām… un vēl tā komitejas sēde ministrijā… tas vienkārši

ir kaut kas nedzirdēts, es visu izpētiju, viņi nevar tevi izslēgt no skolas, nu nekādi nevar, Dekrētā par nepilngadīgo buršanās ierobežojumiem ir skaidri norādījumi par maģijas izmantošanu dzīvībai bīstamās situācijas…

—   Ļauj viņam uzelpot, Hermione, — smīnēdams noteica Rons un aizvēra aiz Harija durvis. Tajā mēnesī, ko viņi nebija redzējušies, viņš likās izaudzis vēl par vairākiem centimetriem, tāpēc tagad likās vēl garāks un vēl vairāk izstīdzējis nekā iepriekš, taču garais deguns, spilgti rudie mati un vasarraibumi bija tādi paši.

Vēl arvien starodama, Hermione atlaida Hariju, taču, pirms viņa paguva bilst kaut vārdu, atskanēja klusa šalkoņa, no tumšās skapjaugšas nolidoja liels, balts kamols un viegli nosēdās Harijam uz pleca.

—   Hedviga!

Polārpūce paklakšķināja knābi un mīlīgi ieknāba Harijam ausī, bet zēns noglaudīja viņas spārnus.

—  Viņa bija sapūcējusies ne pa jokam, — Rons teica.— Noknābaja mūs gandrīz līdz nāvei, kad atnesa tavas pēdējās vēstules, paskaties uz šo te…

Viņš parādīja Harijam labās rokas rādītājpirkstu, uz kura bija saskatams pussadzijusi, bet acīm redzami dzija brūce.

—  Ak jā, — Harijs sacīja. — Piedodiet, tā ir mana vaina, bet, saprotiet, es gribēju saņemt atbildes…

—   Vecīt, mēs arī labprāt tev būtu atbildējuši, — Rons teica.

—   Hermione dusmojās kā traka, visu laiku atkārtoja, ka tu pastrādāšot kādu muļķību, ja dabūsi sēdēt viens pats bez jebkādām ziņām, taču Dumidors lika mums…

—    …apzvērēt, ka man neko neteiksiet, — Harijs pabeidza.

—   Jā, Hermione man to jau pastāstīja.

Silto prieku, kas iedegās viņa sirdī, ieraugot divus labākos draugus, pēkšņi nodzēsa ledains vilnis, kas uzbangoja pakrūtē. Negaidīti — veselu menesi ilgojies abus atkal satikt — viņš pēkšņi vēlējās, kaut Rons un Hermione atstātu viņu vienu.

Iestājās saspringts klusums. Harijs automātiski glāstīja Hedvigu, galvu nodūris.

—  Šķiet, viņš domāja, ka tā būs labāk. — Hermionei, likās, trūka elpas. — Es runāju par Dumidoru.

—  Skaidrs, — Harijs noteica. Viņš ievēroja Hedvigas knābja pēdas ari uz Hermiones rokām, taču saprata, ka tas neizraisa viņā ne mazāko līdzjūtību.

—  Manuprat, viņš uzskatīja, ka tev visdrošāk būtu palikt pie vientiešiem… — Rons iesāka.

—  Tiešām? — pārjautāja Harijs, paceļot uzacis. — Vai kādam no jums šovasar uzbruka atprātotāji?

—  Nu, nē… bet tāpēc jau viņš uzdeva Fēniksa ordeņa cilvēkiem tevi visu laiku uzmanīt…

Harijam vēderā kaut kas nokutēja, it kā viņš, ejot lejā pa kāpnēm, kāju būtu aizlicis garām pakāpienam. Tātad to, ka viņam seko, zināja pilnīgi visi, izņemot viņu pašu.

—   īsti labi gan nesanaca, ko? — jautāja Harijs, no visa spēka cenzdamies nepacelt balsi. — Beigu beigās man pašam vien nācās tikt ar visu galā, ne?

—   Viņš bija tā pārskaities, — Hermione pavēstīja teju bijīgi. — Nu, Dumidors. Mēs redzējām. Kad viņš uzzināja, ka Mahorks ir devies projām pirms maiņas beigām. Dusmīgs, ka bail.

—   Es gan priecājos, ka viņš aiztinās, — Harijs teica ledainā balsī. — Citādi man nebūtu nācies ķerties pie buršanās un Dumidors droši vien būtu nomarinējis mani Dzīvžogu ielā visu vasaru.

—   Vai tad… vai tevi neuztrauc komitejas sēde Burvestību ministrijā? — klusi jautāja Hermione.

—   Nē, — Harijs izaicinoši meloja. Skatīdamies apkārt, viņš paspēra pāris soļu prom no draugiem. Hedviga vēl arvien sēdēja, ērti iekārtojusies zēnam uz pleca. Taču istaba diez vai spēja uzlabot omu. Tā bija mikla un tumša. Pelēka audekla gabals greznā gleznas rāmī bija vienīgā aplupušo sienu rota, bet, kad Harijs pagāja tam garām, tur kāds it kā ieķiķinājās.

—   Tad kāpēc Dumidors tik aizrautīgi centās paturēt mani neziņā? — Harijs jautāja, vēl arvien pūlēdamies runāt tā, it kā nekas sevišķs nebūtu noticis. — Vai jūs… ē… to viņam maz pajautājāt?

Viņš pacēla galvu tieši laikā, lai pamanītu, ka draugi saskatās. Abu skatieni vēstīja, ka Harijs izturas tieši tā, kā viņi baidījušies. Šī apjauta nu nekādi neuzlaboja Harija omu.

—   Mēs teicām Dumidoram, ka gribam izstāstīt tev visu, kas notiek, — Rons teica. — Kā es te stāvu, vecīt. Taču viņš visu laiku ir baigi aizņemts, kopš ierašanās šeit esam viņu redzējuši tikai divas reizes, un arī tad viņš bija nevaļīgs — tikai lika mums apzvērēt, ka rakstot neatklāsim tev neko svarīgu, viņš teica, ka pūces varot pārtvert.

—   Būtu gribējis, tomēr būtu varējis atrast iespēju dot kādu ziņu, — Harijs strupi noteica. — Jūs taču nemēģināsiet man iestāstīt, ka Dumidors prot sazināties tikai ar pūču starpniecību.

Hermione paskatījās uz Ronu un tad sacīja: — Man ari tas ienāca prātā. Taču viņš uzstāja, ka tu neko nedrīksti zināt.

—   Varbūt viņš domā, ka man nevar uzticēties, — noteica Harijs, vērodams draugu sejas izteiksmi.

—  Nerunā nu muļķības, — galīgi apjucis nomurmināja Rons.

—   Vai varbūt es nespēju parūpēties pats par sevi.

—   Viņš tā, protams, neuzskata! — Hermione nervozi teica.

—  Tad kāpēc gan man jādirn pie Dērslijiem, kamēr jūs abi piedalāties visā, kas notiek šeit? — ierunājās Harijs. Vārdi vēlās varenā straumē, ar katru zilbi viņa balss kļuva arvien skaļāka un skaļāka. — Kāpēc gan jūs abi drīkstat zināt visu, kas notiek?

—  Tā tas nav! — Rons viņu pārtrauca. — Mamma nelaiž mūs sapulcēm ne tuvu, saka — mēs esot par mazu…

Bet Harijs, pirms attapās, jau kliedza visā galvā.

—   AK TAD JŪS NEESAT TIKUŠI SAPULCĒS, LIELA MUIŽA! JŪS TOMĒR BIJĀT ŠEIT. JŪS TOMĒR BIJĀT KOPĀ! BET ES VESELU MĒNESI NONĪKU PIE DĒRSLIJIEM! TURKLĀT ES ESMU TICIS

GALĀ AR ŠO TO NOPIETNĀKU, NEKA JUMS TAS JELKAD IZDEVIES! UN DUMIDORS TO ZINA… KURŠ IZGLĀBA FILOZOFU AKMENI? KURŠ TIKA VAĻĀ NO MELSUDORA? KURŠ IZGLĀBA JŪSU ABU ĀDAS NO ATPRĀTOTĀJIEM?

Visas rūgtā aizvainojuma pilnās domas, ko ITarijs bija izperinājis pēdējā mēneša laikā, tagad spruka laukā: izmisīgā neziņa, aizvainojums, ka visi bija kopā bez viņa, nevaldāmās dusmas par to, ka viņu izseko, pašam nebilstot ne vārda, — visas ±ās jūtas, no kurām viņš pa pusei kaunējās, tagad beidzot izlauzās no sprosta. Fledviga nobijās no trokšņa un atkal aizlaidās uz skapjaugšu. Pumpa satraucies čirpstēja un šaudījās ap viņu galvām vēl ātrāk.

—   KURAM PAGĀJUŠAJĀ GADĀ BIJA JĀTIEK GARĀM PŪĶIEM UN SFINKSĀM, UN VISĀM PĀRĒJĀM NEJAUCĪBĀM? KURŠ REDZĒJA VIŅA ATGRIEŠANOS? KURAM NĀCĀS GLĀBTIES NO VINA? MAN!

r

Rons stāvēja ar puspavērtu muti pilnīgi satriekts un nespēja bilst ne vārda, savukārt Hermione, izskatījās, kuru katru bridi bija gatava izplūst asarās.

—   BET KĀPĒC GAN MAN BŪTU JĀZINA, KAS NOTIEK? KĀPĒC GAN KĀDAM BŪTU JĀMĒĢINA PASTĀSTĪT MAN KAUT JEL KO?

—   Harij, mēs gribējām tev izstāstīt visu, mēs tiešām gribējām… — Hermione iesāka.

—   LAIKAM TOMĒR NEGRIBĒJĀT ĪPAŠI STIPRI, KO? CITĀDI BŪTU ATSŪTĪJUŠI MAN PŪCI, BET DUMIDORS LIKA IUMS APZVĒRĒT…

—   Viņš lika…

—    ČETRAS NEDĒĻAS ES SĒŽU, IESPUNDĒTS DZĪVŽOGU IELĀ, ČIEPJU AVĪZES NO ATKRITUMU URNĀM, LAI MĒĢINĀTU SAPRAST, KAS NOTIEK…

—   Mēs gribējām…

—   JŪS DROŠI VIEN IZSMĒJĀTIES NO SIRDS, VAI NE? VISI TE KOPĀ, DRAUDZĪGĀ PULCIŅĀ…

—   Nē, tiešām…

—   Harij, mums tiešām ļoti žēl! — Hermione, kam acis tagad mirdzēja asaras, izmisusi teica. — Tev ir pilnīga taisnība, Harij, — ari es būtu dusmīga līdz nāvei, ja tā būtu noticis ar mani!

Vēl arvien smagi elpodams, Harijs pablenza uz Hermioni ar baltu aci, tad atkal pagrieza abiem draugiem muguru un sāka soļot šurpu turpu pa istabu. I Iedviga skapjaugšā drūmi nobrēcās. Iestājās ilgs klusums, tikai grīdas dēļi sērīgi čīkstēja Harijam zem kājām.

—   Kas, galu galā, šī ir par vietu? — Harijs beidzot strupi pajautāja Ronam un Hermionei.

—   Fēniksa ordeņa galvenā mītne, — Rons tūlīt atbildēja.

—   Varbūt kāds tomēr atļausies man pastāstīt, kas ir Fēniksa ordenis?…

—   Slepena biedrība, — šoreiz ar atbildi pasteidzās Hermione. — Dumidors ir galvenais, viņš to nodibināja. Tajā darbojas cilvēki, kas pret Paši-Zināt-Ko cīnījās iepriekšējā reizē.

—   Kas tie ir? — jautāja Harijs, apstādamies istabas vidū, rokas sabāzis kabatās.

—   Diezgan daudz ļaužu…

—   Mēs esam satikuši kādus divdesmit, — Rons paskaidroja, — bet, mūsuprāt, viņu ir vairāk.

Harijs caur pieri paskatījās uz draugiem.

—   Nu? — viņš uzstāja, skatīdamies no viena uz otru.

—   Ē, — Rons īsti nesaprata. — Ko — nu?

—   Voldemorts! — Harijs nikni izsaucās, un abi — gan Rons, gan Hermione — saviebās. — Kas notiek ar viņu? Kas viņam aiz ādas? Kur viņš ir? Ko mēs darām, lai viņu aizkavētu?

—   Teicām jau, Ordenis nestāsta mums, kas notiek sapulcēs, — Hermione tramīgi sacīja. — Tāpēc sīkumus mēs nezinām — taču mums ir vispārīgs priekšstats, — viņa steigšus piebilda, ieraudzījusi Harija sejas izteiksmi.

—    Redzi, Freds ar Džordžu izgudroja garausis, — Rons paskaidroja. — Tās tiešām noder.

—   Gar…

—  Jā, ausis. Tikai pēdējā laikā tās vairs nav izmantojamas, jo mamma mūs pieķēra — tas tik bija jandāliņš! Fredam un Džordžam nācās visas noslēpt, lai mamma neizlidinātu tās ārā. Taču mēs tās gluži labi likām lietā, pirms mamma atšifrēja, kas notiek. Mēs zinām, ka daži Ordeņa locekļi izseko plaši pazīstamus nāvēžus, tā teikt, pieskata viņus…

—  Citi strādā, lai piesaistītu Ordenim vairāk cilvēku… — papildināja Hermione.

—  Un vēl daži kaut ko sargā, — Rons pabeidza. — Viņi mūžam runā par sardzes pienākumiem.

—  Vai tik tas nav par mani, ko? — Flarijs sarkastiski jautāja.

—  Ak jā, — Rons noteica, piepeši it kā attapies.

Harijs nospurdzās. Viņš atkal sāka staigāt pa istabu, skatīdamies visur kur, tikai ne uz Ronu un Hermioni. — Ar ko gan jūs abi divi nodarbojāties, ja reiz nedrīkstējāt piedalīties sapulcēs? — viņš noprasīja. — Teicāt taču, ka esot bijuši briesmīgi aizņemti?

—  Bijām ari, — Hermione žigli atbildēja. — Mēs dezinficējam šo māju, tā ir gadiem ilgi stāvējusi tukša, un te saviesies daudz visādas draņķibas. Mums ir izdevies iztīrīt virtuvi, vairākumu guļamistabu, un rīt mēs laikam ķeramies pie viesis… BĀAĀ!

Ar diviem skaļiem blīkšķiem istabas vidū no zila gaisa bija materializējušies Freds un Džordžs, par Ronu mazliet vecākie dvīņubrāļi. Pumpa iečirpstējās vēl skaļāk un uzspurdza uz skapjaugšas pie Hedvigas.

—   Beidziet šito! — Hermione vārgi uzbruka dvīņiem, kam mati bija tikpat spilgti rudi kā Ronam, tikai viņi paši bija būdigāki un augumā mazliet mazāki.

—    Sveiks, Harij, — Džordžs starodams uzrunāja Hariju. — Mums jau likās, ka dzirdam tavu maigo balstiņu.

—   Nevar, Harij, dusmas tā glabāt sevī, izbļaujies no sirds, — Freds, arī starodams piebilda. — Varbūt tuvāko piecdesmit jūdžu apkārtnē ir kādi pāris cilvēki, kas tevi nedzirdēja.

—   Skatos, jūs abi esat nolikuši teleportācijas eksāmenus, — Harijs sapīcis noteica.

—   Ar izcilību, — atbildēja Freds, kurš turēja rokā kaut ko līdzīgu ļoti garai miesaskrāsas auklai.

—   Kāpiens lejā pa kāpnēm jums būtu prasījis par trīsdesmit sekundēm vairāk, — Rons norūca.

—   Laiks ir galeoni, mazo brāl, — Freds teica. — Starp citu, Harij, tu radi traucējumus. Garausis, — viņš piebilda, ievērojis Harija jautājošo ģīmi, un pacēla auklu, kas, kā Harijs tagad redzēja, aizstiepās uz kāpņu laukumiņa pusi. — Mēs cenšamies saklausīt, kas notiek apakšā.

—   Tikai uzmanīgi, — Rons brīdināja, blenzdams uz ausi, — ja mamma tās atkal ieraudzīs…

—  Ir vērts riskēt, viņiem šodien ir lielā sapulce, — Freds sacīja.

Pavērās durvis, un tajās parādījās garas, spilgti rudas krēpes.

—    Ak, sveiks, Harij! — mundri iesaucās Džinnija, Rona jaunākā māsa. — Man likās, ka dzirdēju tavu balsi.

Vērsdamās pie Freda un Džordža, viņa teica: — Ar garausim nekas nesanāks, viņa virtuves durvīm uzlikusi netraucēšanas burvestību.

—   Kā tad tu to zini? — Džordžs sašļucis jautāja.

—   Tonksa man izstāstīja, kā to var noskaidrot, — Džinnija paskaidroja. — Jāpaņem kads sīkums un jāmet pret durvīm; ja tas durvīm nepieskaras, tad tās ir netraucējamas. Es no augšas metu pa durvīm ar mēslu bumbām, bet tās vienkārši atlec, tādēļ garausis pa durvju apakšu nekādi neielidīs.

Freds grūši nopūtās.

—    Žēl gan. Es ļoti labprāt uzzinātu, ko sastrādājis vecais Strups.

—   Strups! — Harijs strauji iesaucās. — Vai viņš ir šeit?

—   Ir gan, — sacīja Džordžs, uzmanīgi pievērdams durvis un apsēzdamies uz vienas no gultām. Freds un Džinnija sekoja viņa piemēram. — Sniedzot ziņojumu. Pilnīgi slepeni.

—  Ķēms, — Freds izmeta.

—   Viņš tagad ir mūsu pusē, — Hermione pārmetoši atgādināja.

Rons nosprauslojās. — Tāpēc jau viņš nav mazāk ķēms. Kā viņš vienmēr bolās uz mums, tikko ierauga.

—   Ari Bilam viņš nepatīk, — piebilda Džinnija, it kā tas šai tēmai pieliktu punktu.

Harijs nebija īsti pārliecināts, ka viņa dusmas ir norimušas, tomēr alkas uzzināt ko jaunu guva virsroku pār vēlmi turpināt bļaušanu. Viņš apsēdās uz otras gultas, pretī pārējiem.

—   Vai Bils ir šeit? — viņš jautāja. — Es domāju, ka viņš strādā Ēģiptē?

—   Viņš pieteicās strādāt ar papīriem, lai varētu doties mājās un strādāt Ordeņa labā, — Freds klāstīja. — Apgalvo, ka viņam pietrūkstot kapeņu, taču, — viņš pasmīnēja, — nav ļaunuma bez labuma.

—  Proti?

—   Atceries veco labo Flēru Delakūru? — Džordžs jautāja. — Viņa strādā pie Gringotiem, lai rrunātu parrcizā mēlē…

—   Un Bils viņai pasniedz ļoti daudz privātstundu, — Freds pie sevis nosmējās.

—   Arī Čārlijs ir Ordenī, — Džordžs turpināja, — tikai viņš vēl atrodas Rumānijā. Dumidors vēlas, lai Ordeni iekļautos pēc iespējas vairāk citvalstu burvju, tāpēc Čārlijs savās brīvajās dienās cenšas dibināt sakarus.

—   Vai tad to nevarēja darīt Persijs? — Harijs jautaja. Pēdējoreiz par trešo Vīzliju brāli bija dzirdēts, ka viņš strādājot Burvestību ministrijas Starptautiskās maģiskās sadarbības nodaļā.

Tikko Harijs bija izteicis šos vārdus, visi Vlzliji un Hermione drūmi un zīmīgi saskatījās.

—    Dari ko darīdams, tikai nepiemini Persiju mammas un tēta klātbūtnē, — Rons saspringti ieteica Harijam.

—   Kāpēc tad ne?

—   Tāpēc, ka ik reizes, kad tiek pieminēts Persija vārds, tētis saplēš to, kas viņam tobrīd rokās, bet mamma sāk raudāt, — Freds sacīja.

—   Tas bija briesmīgi, — Džinnija bēdīgi noteica.

—   Manuprāt, labi vien ir, ka esam tikuši no viņa vaļā, — piebilda Džordžs ar neraksturīgi greizu viepli.

—   Kas notika?

—   Persijs sastrīdējās ar tēti, — Freds sacīja. — Nekad nebiju redzējis tēti ar kādu tā strīdamies. Parasti jau bļaustās mamma.

—   Tas notika pirmajā nedēļā pēc skolas beigām, — Rons turpināja. — Mēs taisījāmies braukt šurp un pievienoties Ordenim. Persijs pārradās mājās un paziņoja, ka viņu paaugstinājuši amatā.

—  Tu joko? — Harijs brīnījās.

Viņš gan ļoti labi zināja, ka Persijs ir visai ambiciozs tips, tomēr Harijam bija radies iespaids, ka savā pirmajā darbā Burvestību ministrijā trešais Vīzlijs nebūt netika parādījis sevi no labākās puses. Pildot pienākumus, Persijs bija palaidis garām kādu būtisku lietu — proti, neievēroja, ka viņa tiešo priekšnieku kontrolē lords Voldemorts (ministrijā gan tam ipaši neticēja — bija pieņemts uzskatīt, ka Zemvalža kungs vienkārši sajucis prātā).

—  Jā, mums visiem tas bija pārsteigums, — Džordžs piekrita, — jo ar to Zemvalža lietu Persijs iekūlās pamatīgās nepatikšanās, bija dienesta izmeklēšana un kas nu tur. Šie teica — Persijam vajadzējis saprast, ka Zemvaldis ir nojūdzies, un ziņot augstākajai priekšniecībai. Bet tu jau pazīsti Persiju — Zemvaldis nodeva vadības grožus viņa rokas, un vai tad Persijs par kaut ko tādu jelkad ir žēlojies?

—  Tad kāpēc šie viņu paaugstināja?

—   Par to jau mēs visi brīnījāmies, — Rons skaidroja, acim redzami priecigs, ka Harijs beidzis ārdīties un izdevies uzsākt normālu sarunu. — Ieradās mājās ar sevi varen apmierināts — pat vairāk nekā parasti, ja tu to spēj iedomāties. Un pavēstīja tētim, ka viņam piedāvāts amats paša Fadža birojā. Tiešām laba vieta kādam, kurš tikai pirms gada pabeidzis Cūkkārpu — ministra jaunākais palīgs. Manuprāt, viņš domāja, ka tētim būs mute vaļā.

—   Nebija vis, — Freds drūmi noteica.

—  Kāpēc tad ne? — Harijs gribēja zināt.

—   Nu, rādās, ka Fadžs plosās pa ministriju, pieraudzīdams, lai nevienam nebūtu nekādu sakaru ar Dumidoru, — Džordžs sacīja.

—    Redzi, Dumidora vārds tagad ministrijā ir briesmīgāks par visļaunāko sērgu, — Freds turpināja. — Viņi visi uzskata, ka Dumidora apgalvojumi par Pats-Zini-Kā atgriešanos ir tīrā ūdens jaukšana.

—   Tētis stāstīja, ka Fadžs esot licis skaidri saprast — visi, kas esot sazvērējušies ar Dumidoru, varot taisīties, ka tiek, — Džordžs teica.

—   Nelaime tā, ka Fadžs tur tēti aizdomās, zina, ka viņam vienmēr bijušas draudzīgas attiecības ar Dumidoru, turklāt Fadžs vienmer uzskatījis tēti par dīvaini — viņš tak apsēsts ar vientiešiem.

—   Bet kāds gan tam sakars ar Persiju? — Harijs apmulsis jautāja.

—   Tūlīt pie tā nonāksim. Tētis uzskata, ka Fadžs pieņēmis Persiju savā birojā tikai tāpēc, lai viņš izspiegotu savu ģimeni — un Dumidoru.

Harijs klusi iesvilpās.

—  Varu saderēt, ka Persijam tas tīri labi gāja pie sirds.

Rons iesmējās tādā kā aizkritušā balsī.

—   Persijs galīgi aizgāja ciet. Viņš sacīja — nu, sarunāja visādas briesmīgas lietas. Teica, ka viņam kopš iestāšanās darbā ministrijā mūždien jācīnoties ar tēta draņķīgo reputāciju, ka tētim neesot ne drusciņas godkāres un ka tāpēc mēs vienmēr esot bijuši… nu, saproti… ka mums nav bijis īpaši daudz naudas…

—   Ko? — Harijs iesaucās, nespēdams noticēt savām ausīm, bet Džinnija iešņācās kā saniknota kaķene.

—   Es zinu, — Rons klusi turpināja. — Un trakākais vēl nāca pēc tam. Viņš paziņoja, ka tētis esot idiots, kurš skraidot pakaļ Dumidoram, ka Dumidors iekulšoties lielās nepatikšanās, bet tētis kritīšot kaunā kopā ar viņu. Lūk, viņš, Persijs, zinot, ko nozīmē uzticība, un viņš pilnībā piekrītot ministrijas viedoklim. Un, ja mamma ar tēti taisoties nodot ministriju, tad viņš parūpēšoties, lai visi zina, ka viņam ar šo ģimeni vairs neesot nekā kopīga. Tajā pašā vakarā viņš sakravāja savas mantas un devās projām. Kopš tā laika viņš dzīvo te, Londonā.

Harijs klusi nolamājās. Persijs vienmēr viņam bija paticis mazāk par pārējiem Rona brāļiem, taču kam gan varēja ienākt prātā, ka miesīgs dēls Vīzlija kungam sarunās tādas briesmu lietas?

—    Mamma tā arī nav atjēgusies no tā skandāla, — Rons sacīja. — Zini — visu laiku raud, un tā tālāk. Viņa ieradās Londonā, lai aprunātos ar Persiju, bet šis esot aizcirtis durvis viņai degunpriekšā. Es nezinu, ko viņš dara, kad satiek tēti darbā — laikam izliekas, ka nepazīst.

—   Bet Persijam taču ir jāsaprot, ka Voldemorts atgriezies, — Harijs lēnām teica. — Viņš taču nav muļķis, viņam jāsaprot, ka mamma un tētis neriskētu pazaudēt visu, ja viņiem nebūtu pierādījumu.

—   Jā, redzi, tajā strīdā pazibēja ari tavs vārds, — Rons turpināja, uzmezdams nedrošu skatienu Harijam. — Persijs teica, ka vienīgais pierādījums esot tavi apgalvojumi un… es nezinu… viņš uzskatīja, ka ar to nav gana.

—   Persijs ņem nopietni to, kas rakstīts "Dienas Pareģī", — Hermione dzēlīgi noteica, un pārējie piekrītoši pamāja.

—   Par ko jūs runājat? — Harijs jautāja, visus noskatīdams. Viņi piesardzīgi vēroja draugu.

—   Vai… vai tad tu nesaņēmi "Dienas Pareģi"? — Hermione nervozi vaicāja.

—  Saņēmu gan! — Harijs atbildēja.

—  Vai tu… ē… lasīji to uzmanīgi? — vēl tramīgāk jautāja Hermione.

—   Nu, ne viscaur, — piesardzīgi teica Harijs. — Ja viņi ziņotu kaut ko par Voldemortu, tā būtu galvenā ziņa, ne?

Atskanot šim vārdam, pārējie nodrebēja. Hermione aši runāja tālāk: — Nu, lai to ievērotu, ir jālasa viss, no pirmās līdz pēdējai lappusei, jo viņi… mhm… mēdza tevi pieminēt pāris reižu nedēļā.

—  Es gan nemanīju…

—   Ja lasīji tikai pirmo lappusi, — nogrozījusi galvu, turpināja Hermione. — Es nerunāju par lielajiem rakstiem. Viņi piesauc tevi kā tādu… joku.

—   Ko tu…

—   Īstenībā tas ir diezgan nejauki, — ar pūlēm valdīdamās, sacīja Hermione. — Viņi turpina Ritas garā.

—   Bet viņa taču vairs neraksta avīzei.

—   Nē, nē, pilda solījumu — viņai gan nav citas izvēles, — Hermione ar gandarījumu piebilda. — Taču viņa ir ielikusi pamatu tam, ko šie tagad mēģina attīstīt.

—   Proti? — Harijs nepacietīgi skubināja draudzeni.

—   Labi, tu jau atceries — viņa samurgoja, ka tu gāžoties gar zemi, kur vien pagadās, vaidot, ka rēta sāp kā traka, un tā tālāk?

—   Atceros gan, — piekrita Harijs, kurš Ritas Knisles sacerējumus tik drīz vis aizmirst negrasijās.

—   Redzi, viņi raksta par tevi kā par apmātu, uzmanības kāru tipinu, kurš iedomājas sevi par dižu traģisku varoni vai ko tamlīdzīgu, — Hermione ātri nobēra, it kā uzskatīdama, ka Harijam būs mazāk nepatīkami, ja viss tiks pateikts ātri. — Viņi atkal un atkal iesprauž kādu pretīgu piezīmi par tevi. Ja parādās kāds mazticams stāsts, viņi to sāk ar vārdiem, teiksim, "Harija Potera cienīga pasaka", bet, ja kāds piedzīvo ko dīvainu, seko teikums, "Cerēsim, ka viņam uz pieres nav rētas, jo citādi mums nāksies mesties vai ceļos"…

—   Es negribu, lai kāds mestos ceļos… — Harijs uzbudināts iesaucās.

—   Es zinu, ka negribi, — Hermione viņu ātri pārtrauca, izskatīdamās nobijusies. — Es zinu, Harij. Bet tu saproti, ko viņi dara? Viņi vēlas panākt, lai tev neviens neticētu. Varu saderēt, ka aiz visa tā stāv Fadžs. Viņi vēlas, lai parasts burvis uz ielas uzskatītu, ka tu esi mazliet jocīgs, stulbs puika, kurš izdomā visādus pekstiņus, jo tev, lūk, patīk būt slavenam un tu dari visu iespējamo, lai tā arī turpinātos.

—    Es taču nelūdzu… es negribēju… Voldemorts nogalināja manus vecākus! — Harijs nomurmināja. — Es kļuvu slavens tāpēc, ka viņš noslepkavoja manu ģimeni, bet nespēja nonāvēt mani! Kurš gan vēlas būt slavens tā? Vai tad viņi nesaprot, ka es labāk gribētu, lai tas nekad…

—   Mēs zinām, Harij, — Džinnija no visas sirds apliecināja.

—   Un, protams, viņi nav ziņojuši ne vārda par to, ka tev uzbrukuši atprātotāji, — Hermione piebilda. — Kāds licis to noklusēt. Tas būtu bijis satriecošs raksts — atprātotāji, kurus varas iestādes nekontrolē. Viņi pat nav pieminējuši, ka tu pārkāpi Starptautiskos Slepenības statūtus. Mēs domājām, ka to viņi izpūtīs — tik labi piedienētu glupa lielībnieka tēlam! Tomēr viņi laikam nogaida, līdz tevi izslēgs, tad pa īstam ķersies pie lietas… es, protams, gribēju teikt, ja tevi izslēgs, — viņa steigšus piebilda. — Kaut arī īstenībā tevi nemaz nedrīkst izslēgt; ja viņi paši ievēro savus likumus, pret tevi nemaz nevar izvirzīt apsūdzību.

Viņi atkal bija atgriezušies pie komitejas sēdes, bet Harijs par to nevēlējās domāt. Viņš sāka prātot, par ko vēl varētu parunāt, taču no šī sarežģītā uzdevuma viņu paglāba soļi kāpnēs.

—  Opā!

Freds sparīgi parāva garausis, un ar vēl vienu skaļu blīkšķi viņi abi ar Džordžu izgaisa. Vēl pēc pāris sekundēm guļamistabas durvīs parādījās Vizlija kundze.

—  Sapulce ir galā, jūs varat nākt lejā un pavakariņot. Visi ļoti vēlas redzēt tevi, Harij. Nez, kas samētājis tās mēslu bumbas pie virtuves durvīm?

—    Blēžkājis, — nenosarkstot paziņoja Džinnija. — Viņam patīk ar tām spēlēties.

—   Ak tā, — Vīzlija kundze noteica. — Es iedomājos, ka varbūt vainīgs Mokšķis, viņš atkal un atkal izstrādā ko savādu. Tā, tikai neaizmirstiet, ka priekšnamā jāsarunājas čukstus. Džinnij, ko tu esi darījusi, tev ir drausmīgi netīras rokas! Lūdzu, pirms sēdies pie galda, aizej tās nomazgā.

Džinnija novaikstījās pret pārējiem un kopā ar mammu izgāja no istabas, atstājot Hariju vienatnē ar Ronu un Hermioni. Abi draugi piesardzīgi vēroja Hariju, it kā baidītos, ka viņš atkal sāks kliegt, jo pārējie bija projām. Draugu nervozie skatieni lika Harijam justies mazliet neērti.

—   Klau… — viņš nomurmināja, bet Rons papurināja galvu un Hermione klusi sacīja: — Mēs zinājām, ka tu dusmosies, mēs tiešām negribam tevi vainot, bet tev mūs jāsaprot, mēs tiešām mēģinājām pārliecināt Dumidoru…

—  Jā, es saprotu, — īsi noteica Harijs.

Viņš prātā pārcilāja vairākas sarunu tēmas, kas neskartu skolas direktoru, jo, iedomājoties vien par Dumidoru, pakrūtē atkal savilkās dusmu kamols.

—   Kas ir Mokšķis? — viņš jautāja.

—   Mājas elfs, kurš šeit dzīvo, — Rons atbildēja. — Galīgi sagājis sviestā. Tādu redzu pirmoreiz.

Hermione sarauca pieri.

—   Viņš nav sagājis sviestā, Ron.

—   Viskarstāk viņš ilgojas pēc brīža, kad viņam nocirtis galvu un uz plāksnītes pieliks pie sienas, tāpat kā viņa mammas galvu, — Rons aizkaitināts sacīja. — Vai tas, tavuprāt, ir normāli?

—   Nu… nu, ja arī viņš ir mazliet dīvains, tā nav viņa vaina.

Rons novalbijies uzlūkoja Hariju.

—   Hermionei vēl arvien prātā tā vemšana.

—  Tā nav nekāda vemšanai — Hermione iekarsa. — Tā ir Vergojošo elfu maznodrošināto tiesību apvienība. Un tas nav tikai mans viedoklis, ari Dumidors uzskata, ka pret Mokšķi jaizturas saprotoši.

—   Labi, labi, — Rons samierinoši teica. — Ejam, es mirstu badā.

Viņš pirmais izgāja pa durvim kāpņu laukumiņā, taču, pirms visi sāka kāpt lejup…

—   Pagaidiet! — Rons izdvesa, pacēlis roku, lai aizkavētu Hariju un Hermionei. — Viņi vēl arvien ir priekšnamā, varbūt mums izdosies kaut ko dzirdēt.

Trijotne piesardzīgi palūkojās pāri margām. Krēslainais priekšnams lejā bija pilns ar burvjiem un raganām, ieskaitot visu Harija apsardzi. Viņi satraukti sačukstējās. Pašā pulciņa vidū Harijs ieraudzīja galvu ar tumšiem, saķepušiem matiem un pamatīgu degunu, kas piederēja pasniedzējam, kurš Harijam Cūkkārpā patika vismazāk, profesoram Strupam. Harijs pārliecās tālāk pāri margām. Viņu ļoti interesēja, ko Strups dara Fēniksa ordenī…

Harijam gar pašu degunu lejā nolaidās miesaskrāsas pavediens. Pavēries augšup, viņš nākamajā kāpņu laukumiņā ieraudzīja Fredu un Džordžu, kas uzmanīgi laida garausis uz tumšā cilvēku pulciņa pusi. Taču vēl pēc brīža lejā stāvošie sāka virzīties uz ārdurvīm un pazuda no skata.

—   Nolādēts, — Harijs saklausīja Freda čukstu, bet garausis atkal tika uzvilktas augšā.

Viņš dzirdēja, kā ārdurvis vispirms atveras, tad aizveras.

—   Strups te nekad neēd, — Rons klusi paskaidroja Flarijam. — Paldies dievam. Iesim.

— Un neaizmirsti, Harij, ka priekšnamā jārunā pusbalsī, — Hermione čukstus atgādināja.

Iedami garām pie sienas izliktajām mājas elfu galvām, viņi ieraudzīja Vilksonu, Vīzlija kundzi un Tonksu pie ārdurvīm — viņi aizbūra ciet daudzās slēdzenes un bultas.

—   Mēs ēdīsim lejā, virtuvē, — Vizlija kundze pačukstēja, kāpņu pakājē sagaidot bērnus. — Harij, mīļais, ej, lūdzu, uz pirkstgaliem pāri priekšnamam uz tām tur durvim…

BLĀC.

—   Tonksa! — iekliedzās Vizlija kundze un pagriezās, lai redzētu, kas noticis.

—   Piedodiet! — Tonksa ievaimanājās. Viņa gulēja uz grīdas. — Tas ir tas stulbais lietussargu statīvs, tā ir jau otrā reize, kad es aizķeros aiz…

Taču teikuma beigas noslāpēja spiedziens — tik drausmīgs, ka vai ausis plīsa pušu un asinis stinga dzīslās.

Kožu saēstie samta aizkari, kuriem Harijs iepriekš pagāja garām, atsprāga vaļā, taču durvju aiz tiem nebija. Pirmajā mirklī Harijam likās, ka tur ir logs, aiz kura veca sieviete ar melnu aubi kliedza visā galvā, it kā viņu kāds spīdzinātu, — bet tad viņš aptvēra, ka tas vienkārši ir portrets dabiskā lielumā, tikai visreālistiskākais — un visnepatīkamākais, kādu vien viņam dzīvē bija nācies skatīt.

No večas mutes šķīda siekalas, acis bija pārgrieztas, dzeltējošā sejas āda — kliedziena piepūlē nostiepusies; un visā priekšnamā pamodās arī citi portreti un arī sāka aurot, tā ka Harijs, neizturējis troksni, aizmiedza acis un ar rokām aizspieda ausis.

Vilksons un Vizlija kundze metās uz priekšu un mēģināja aizvilkt večai priekšā aizkarus, taču tie nevērās ciet, un viņa sāka spiegt vēl skaļāk, vicinādama pa gaisu rokas savilktiem pirkstiem, it kā gribēdama iegrābties visiem ģīmī.

—  Mēsli! Padibenes! Cūcības un zemiskutna krustojums! Jaukteņi, mutanti, ķēmi, vācieties projām no šejienes! Kā gan jūs uzdrīkstaties apkaunot manu senču namu…

Tonksa nespēja vien beigt atvainoties, cenzdamās milzīgo, smago troļļa kāju piesliet atkal stāvus. Vīzlija kundze atmeta ar roku mēģinājumam aizvērt aizkarus un sāka skraidit šurpu turpu pa priekšnamu, ar zižļa palīdzību apdullinot citu portretu iemītniekus. Tad no durvim, kas atradās pretī Harijam, izsteidzās vīrs ar gariem, melniem matiem.

—    Aizveries, tu vecā šausmone, AIZVERIES! — viņš ierēcās, ķerdamies pie aizkara, ar ko Vizlija kundze nebija spējusi tikt galā.

Večas seja kļuva balta kā palags.

—   Tuuuuu! — ieraudzījusi vīrieti, viņa iegaudojās, acīm izspiežoties no dobuļiem. — Dzimtas nodevējs, preteklis, manas miesas apkaunojums!

—     Es teicu… AIZ… veries! — vīrietis nokliedzās, un ar milzīgu piepūli viņiem abiem ar Vilksonu izdevās aizkarus atkal aizvilkt.

Večas spiedzieni noklusa, un iestājās dunošs klusums.

Drusku aizelsies, atmetis garos, tumšos matus, pret Hariju pagriezās viņa krusttēvs Siriuss.

—   Sveiks, Harij, — viņš drūmi sveicināja, — redzu, esi iepazinies ar manu māti.

PIEKTA NODAĻA FĒNIKSA ORDENIS

T avu…?

1 — Jā, ar manu mīļo, veco mammuku, — Siriuss sacīja. — Mēs mēģinām viņu dabūt nost no sienas jau veselu mēnesi, bet liekas, viņa audekla aizmugurei ir uzlikusi mūžlīmes burvestību. Iesim žigli lejā, pirms viņi visi atkal pamostas.

—   Bet kāpēc te ir tavas mātes portrets? — Harijs izbrīnīts vaicāja, kad viņi visiem pa priekšu caur norādītajām durvīm izgāja no priekšnama un devās lejup pa šaurām, taisnām akmens kāpnītēm.

—    Vai tad tev neviens nav stāstījis? Šī bija manu vecāku māja, — Siriuss paskaidroja. — Bet es esmu pēdējais no Bleķiem, tāpēc tagad tā pieder man. Es piedāvāju to Dumidoram kā galveno mītni — gandrīz nekā citādi es neesmu varējis palīdzēt.

Harijs, kurš bija gaidījis sirsnīgāku satikšanos, ievēroja, cik skarba un rūgta ir Siriusa balss. Viņš kopā ar krusttēvu nokapa līdz kāpņu apakšai un tad sekoja cauri durvīm pagrabstāva virtuvē.

Tā nebija neko daudz omulīgāka par priekšnamu stāvu augstāk. Alai līdzīgajai telpai bija netēstu akmeņu sienas. Spožākais gaismas avots bija kārtīgi sakurta uguns telpas tālajā galā. Gaisā kā kaujas dūmi vēdīja pīpju atstāta migliņa, caur kuru varēja manīt pie tumšajiem griestiem piekārtu smagu čuguna podu un pannu draudīgos apveidus. Uz sapulci virtuvē bija sanesti daudzi jo daudzi krēsli, visi ap garu koka galdu, noklātu ar pergamenta tīstokļiem, kausiem, tukšām vīna pudelēm un vēl kaut ko, kas atgādināja lupatu kaudzi. Vīzlija kungs un viņa vecākais dēls Bils, sagrūduši galvas kopā, galda galā klusi sarunājās.

Vīzlija kundze noklepojās. Viņas vīrs, kalsns vīrietis ar pašķidriem rudiem matiem un brillēm raga rāmjos, paskatījās uz durvīm un pielēca kājās.

—   Harij! — iesaucās Vīzlija kungs, steigdamies sasveicināties ar zēnu, un tad sparīgi sapurināja ienācēja roku. — Priecājos tevi redzēt!

Pāri Vīzlija seniora plecam Harijs vēroja Bilu, kas savus garos matus vēl arvien nēsāja zirgastē. Viņš steidzīgi tina kopā uz galda atstātos pergamentus.

—   Kā lidojums, Harij? — Bils uzsauca, pūlēdamies ar vienu grābienu novākt no galda kādus divpadsmit tīstokļus. — Tad jau Trakacis nebūs licis mest līkumu caur Grenlandi, ko?

—    Viņš mēģināja, — iejaucās Tonksa, mezdamās palīgā Bilam un tūlīt apgāzdama sveci uz pēdējā atlikušā pergamenta. — Ak, nē… piedodiet…

—   Viss kārtībā, mīļā, — mierināja Vīzlija kundze, kaut arī balss liecināja, ka viņa sāk zaudēt savaldīšanos. Tad viņa ar zizli salaboja cietušo tīstokli. Gaismas zibsnī, ko radīja Vīzlija kundzes burvestība, Harijs pamanīja kaut ko līdzīgu ēkas plānam.

Vīzlija kundze ievēroja Harija skatienu. Viņa paķēra plānu no galda un iespieda to Bilam padusē, jo rokas viņam bija pilnas.

—  Šādas lietas ir jānovāc no galda tūlīt pēc sapulces beigām, — viņa bargi noteica, pirms devās pie senlaicīgas bufetes un sāka ņemt ārā vakariņu šķīvjus.

Bils izvilka savu zizli un nomurmināja: — Izgaistum! — Tīstokļi nozuda.

—   Sēdies, Harij, — mudināja Siriuss. — Tu jau esi iepazinies ar Mahorku, jā?

Tas, ko Harijs bija noturējis par lupatu kaudzi uz galda, gari, drebelīgi nokrācās un tad pēkšņi pacēla galvu.

—   Kāds man sauc? — Mahorks miegaini nošļupstēja. — Es piekrīt Siriusam… — Viņš pacēla gaisā ļoti netīru roku, it kā taisītos balsot. Asinīm pieplūdušās, aiztūkušās acis miglaini pavērās visapkārt.

Džinnija ieķiķinājās.

—  Sapulce beigusies, Mahork, — teica Siriuss, bet pārējie tikmēr sasēdās ap galdu. — Harijs ieradies.

—  Ko ta? — novilka Mahorks, drūmi pablenzdams uz Hariju cauri salipušajiem, rudajiem matiem. —Jēziņ, tiešām klāt. Jā… vesels, Har?

—  Jā, — atteica Harijs.

Vēl arvien bolīdams acis uz Hariju, Mahorks sāka nervozi

rakāties kabatās un pēc brīža izvilka melni nokvēpušu pīpi. Viņš

iebāza to mutē, ar zižļa galu aizdedzināja un ievilka dziļu dūmu.

Pēc pāris sekundēm viņu ietina milzīgi, mutuļojoši zaļganu dūmu

mākoni.

—   Man tev jāpras piedošana, — norūca balss no smirdīgā mākoņa dziļumiem.

—   Es tevi brīdinu beidzamo reizi, Mahork, — iesaucās Vīzlija kundze, — vai tu, lūdzu, varētu nesmēķēt to draņķību virtuvē, īpaši, ja pārējie gatavojas maltītei?

—   O, — Mahorks atjēdzās. — Tiešām. Piedošanu, Mollij.

Mahorks iebāza savu pīpi kabatā, un dūmu mākonis pazuda,

taču gaisā vēl arvien bija jūtama gruzdošu zeķu kodīgā smaka.

—  Un, ja jūs šovakar vēlaties vakariņas, nāciet man palīgā, — Vīzlija kundze vērsās pie visiem virtuvē sēdošajiem. — Nē, nē, mīļais Harij, sēdi vien, tev bija grūts ceļojums.

—  Ko es varu darīt, Mollij? — mezdamās uz priekšu, aizrautīgi jautāja Tonksa.

Vīzlija kundze saminstinājās, bažīgi novērtēdama palīdzi.

—   Ē… nē, viss kārtībā Tonksa, atpūties tu arī, gana šodien esi pūlējusies.

—   Nē, nē, es gribu palīdzēt! — Tonksa mundri uzstāja un tad, steigdamās pie bufetes, no kuras Džinnija ņēma ārā galda piederumus, apgāza krēslu.

Drīz vien smagu nažu orķestris Vīzlija kunga vadībā grieza gaļu un kapāja dārzeņus, bet Vīzlija kundze tikmēr maisīja virumu katlā, kas karājās virs uguns. Citi ņēma ārā no pieliekamā šķīvjus, kausus un pārtiku. Harijs bija atstāts pie galda vienatnē ar Siriusu un Mahorku, kurš vēl arvien, sērīgi blisinot acis, skatījās uz Hariju.

—   Vai kopš tās reizs veco Figiju satik? — viņš jautāja.

—   Nē, — Harijs atbildēja, — es nevienu neesmu saticis.

—   Rau, man nevaidzēj triekties prom, — paliecies uz priekšu, atzinās Mahorks, un viņa balsī ieskanējās lūdzoša nots, — bet es varēj izgrozīt vienu lietu…

Harijs juta, ka gar ceļgaliem kaut kas noslīd un salēcās, taču tas izrādījās tikai Blēžkājis, Hermiones līkkājainais, rudais runcis, kurš murrādams vispirms vienreiz noglaudās Harijam ap kājām, tad ielēca Siriusam klēpī un saritinājās tur. Siriuss izklaidīgi pakasīja kaķim aiz ausīm un tad, vēl arvien sadrūmis, pievērsās Harijam.

—   Kā vasara līdz šim — laba?

—   Nē, draņķīga, — Harijs atteica.

Pirmo reizi Siriusa sejā pazibēja kas smīnam līdzīgs.

—   Es gan nesaprotu, par ko tu sūdzies.

—   Ko? — nespēdams noticēt savām ausīm, iesaucās Harijs.

—   Es, personīgi, būtu tikai priecājies par atprātotāju uzbrukumu. Cīņa uz dzīvību un nāvi par paša dvēseli būtu ienesusi kaut jel mazāko pārmaiņu šajā vienmuļībā. Tev liekas, ka tev klājies slikti, bet tu vismaz esi varējis šur tur paklaiņot, izlocīt kājas, pāris reižu kārtīgi izvilloties… es neesmu izgājis no mājas veselu mēnesi.

—   Kā tad tā? — saraucis pieri, jautāja Harijs.

—   Burvestību ministrija vēl arvien meklē mani, un tagad Voldemorts zina, ka es esmu zvēromags, Tārpastis viņam visu droši vien izstāstījis, tā ka mana labākā iespēja nomaskēties ir zudusi. Neko daudz Fēniksa ordeņa labā es nevaru darīt… vai vismaz tā uzskata Dumidors.

Vilšanās pieskaņa balsī, ar kādu Siriuss pieminēja Dumidora vārdu, lika nojaust, ka arī Siriuss nav pārāk priecīgs par direktora izturēšanos. Harijs pēkšņi sajuta negaidītus jūtu uzplūdus pret krusttēvu.

—  Tu vismaz zināji, kas notiek, — zēns mēģināja viņu uzmundrināt.

—  Jā, jā, — Siriuss izsmējīgi atsaucās. — Tā nu es te nīkstu un klausos Strupa ziņojumos, un esmu spiests paciest dzēlīgās piezīmītes par to, ka viņš, lūk, riskējot ar savu dzīvību, kamēr es sēžot uz pakaļas un jauki pavadot laiku… viņš vēl apjautājas, kā veicoties ar tīrīšanu…

—   Ar kādu tīrīšanu? — Harijs jautāja.

—: Mēģinām padarīt šo namu apdzīvojamu, — Siriuss atbildēja, ar rokas vēzienu norādīdams uz drūmo virtuvi. — Te neviens nav dzīvojis jau desmit gadu, kopš nomira mana sirdsmiļotā māmiņa — tikai viņas vecais mājas elfs, bet viņš ir nojūdzies un veselu mūžību neko nav tīrījis.

—  Sirius, — pēkšņi iebuldurējās Mahorks, kurš, šķiet, pārāk aizrautīgi pētīja tukšu vīna kausu, lai ievērotu, ka līdzās norisinās saruna. — Vecīt, tas tak tīrs sudrabs?

—   Ir gan, — ar nepatiku uzmetis acis kausam, atbildēja Siriuss. — Smalkākais piecpadsmitā gadsimta goblinu kaltais sudrabs, kurā iegravēts Bleķu ģimenes ģerbonis.

—  Tik tāds padilis, — nomurmināja Mahorks, spodrinādams kausu ar piedurkni.

—    Fred, Džordž… NĒ, VIENKĀRŠI ATNESIET! — Vīzlija kundze iespiedzās.

Harijs, Siriuss un Mahorks atskatījās — un nākamajā mirkli visi trīs atsprāga no galda. Freds ar Džordžu bija nobūruši milzīgu katlu ar sautējumu. Vēl dzelzs sviestalus kannu un smagu koka maizes dēli ar visu nazi, lai viss pats uzlidotu uz galda. Sautējums pārslīdēja pāri visam galdam un knapi nobremzēja pašā galā, atstājis iepakaļ melnu deguma svītru. Sviestalus kanna piezemējās ar skaļu blīkšķi, izšķiezdama saturu uz visām pusēm. Maizes nazis noslīdēja no dēļa un, dziļi iecirties vietā, kur vēl tikko atradās Siriusa labā roka, palika draudīgi šūpojamies.

—   AUGSTĀ DEBESS! — kliedza Vīzlija kundze. — NEBIJA TAČU NEKĀDAS VAJADZĪBAS… MAN VIENREIZ PIETIEK… TIKAI TĀPĒC, KA JŪS TAGAD DRĪKSTAT IZMANTOT MAĢIJU, JUMS NAV JĀVICINA ZIŽĻI, LAI PAVEIKTU KATRU MAZĀKO SĪKUMU!

—  Mēs tikai pūlamies ietaupīt mazliet laika! — taisnojās Freds, steigdamies izraut maizes nazi no galda virsmas. — Piedod, Sirius, vecīt… negribējām…

Harijs un Siriuss smējās. Mahorks bija atmuguriski novēlies no krēsla un tagad sodīdamies centās tikt atpakaļ kājās. Blēžkājis ar dusmīgu šņācienu bija pazudis zem bufetes, un no skapjapakšas tumsas tagad spīdinājās viņa lielās, dzeltenās acis.

—   Zēni, — iejaucās Vīzlija kungs, novietodams sautējumu atpakaļ galda vidū, — mammai taisnība, tagad, kad esat pilngadīgi, jums vajadzētu izrādīt zināmu atbildību…

—  Neviens no jūsu brāļiem nav radījis tādas jukas! — Vīzlija kundze bāra dvīņus, ar sparu triekdama uz galda jaunu sviestalus kannu — un izšļakstīdama gandrīz tikpat krietnu tiesu kā puikas. — Bilam nevajadzēja teleportēties ik divus soļus! Čārlijs nemēģināja noburt visu, kas gadās ceļā! Persijs…

Viņa aprāvās pusvārdā un bažīgi palūkojās uz vīru, kam seja piepeši bija kokaina.

—   Ķersimies pie maltītes, — ātri iejaucās Bils.

—  Izskatās debešķīgi, Mollij, — teica Vilksons, iesmēla sautējumu Vīzlija kundzes šķīvī un pasniedza to pāri galdam.

Pāris minūtes valdīja klusums un varēja dzirdēt tikai traukus un galda piederumus šķindam, kā ari krēslu čikstam, kad kāds no ēdājiem iekārtojās ērtāk pie sava šķīvja. Tad Vīzlija kundze pagriezās pret Siriusu.

—  Jau kādu laiku gribu tev, Sirius, teikt, ka taja viesistabas rakstāmgaldā kaut kas ir iespundēts. Visu laiku grabinās un šūpo galdu. Protams, iespējams, ka tikai bubulis, bet, man likās, būtu labāk, ja mēs palūgtu Alastoru, lai viņš uzmet galdam acis, pirms mēs laižam ko ārā.

—   Kā teiksi, — Siriuss vienaidzigi attrauca.

—   Un aizkari tur ir pilni ar šausminām, — Vīzlija kundze turpināja. — Ja tu nāktu palīgā, biju iecerējusi rīt mēģināt tikt ar tām galā.

—  Ar prieku gaidu to brīdi, — Siriuss sacīja. Harijs krusttēva balsī saklausīja sarkasmu, taču zēnam nelikās, ka to pamanīja vēl kāds.

Harijam pretī pie galda sēdēja Tonksa, kas tikām uzjautrināja Hermioni un Džinniju, mainot sava deguna formu. Ik reizes samiegdama acis tajā pašā sāpīgajā izteiksmē, kādu Harijs bija redzējis savā guļamistabā, viņa pārvērta savu degunu te knābjveidīgā izaugumā — kā Strupam, te sarucināja to tik mazu kā bērzlapēs podiņš, te izdiedzēja no katras nāss pa kārtīgam spalvu kumšķim. Acīmredzot tā bija ierasta ēdienreižu izklaide, jo Hermione un Džinnija drīz vien sāka pasūtināt savus iecienītākos degunus.

—   Tonksa, uztaisi to cūkas šņukuru!

Tonksa izpildīja lūgumu, un Harijam uz brīdi likās, ka no galda otras puses pretī smej sieviešu kārtas Dūdijs.

Vīzlija kungs, Bils un Vilksons bija iegrimuši aizrautīgā sarunā par gobliniem.

—   Viņi pagaidām neko neatklāj, — Bils klāstīja. — Es vēl arvien īsti nesaprotu, vai noticējuši, ka viņš ir atgriezies. Protams, vēl var būt, ka viņi nenostāsies ne vienā, ne otrā pusē. Paliks malā.

—    Esmu pārliecināts, ka viņi nekad nepārietu Paši-Zināt-Kā pusē. — Vizlija kungs papurināja galvu. — Ari viņi ir dabūjuši ciest. Atcerieties to goblinu ģimeni, ko viņš iepriekšējā reizē nogalināja, kaut kur pie Notingemas?

—   Domāju, tas bus atkarīgs no tā, ko viņiem piedāvās, — Vilksons palika pie sava. — Turklāt es nerunāju par zeltu. Ja viņiem piedāvās tiesības, ko mēs gadsimtiem ilgi esam lieguši, kārdinājums varētu būt liels. Vai tev, Bil, vēl arvien nav izdevies tikt skaidrībā ar Ragnoku?

—  Viņš šobrīd ir slikti noskaņots pret burvjiem vispār, — Bils teica, — vēl arvien ārdās par to Maišelnieka lietu, uzskata, ka ministrija Ludo piesegusi, tie goblini tā arī nedabūja zeltu no tā blēža, jūs jau zināt…

Smieklu vētra, kas sacēlās turpat pie galda, noslāpēja Bila pēdējos vārdus. Freds, Džordžs, Rons un Mahorks smējās, vēderu turēdami.

—   …un ta, — teju vai smakdams nost un slaukot asaras, kas ritēja pa vaigiem, izspēra Mahorks, — un ta, ticiet vai ne, viņš sak man, viņš man sak: "Klau, Mahork, kur tu dabūj viss tos krupjs? Jo kāds āmurgalvas dēls ir nospērs viss mans!" Un es šim sak: "Nospērs viss tavs krupjs, Vil, kas tik nenotiek? Ta jau tev vaidzēs kād jaunu, ko?" Un, ticiet man, puikiņ, tas apdauzīts aunapiere nopērk no mans viss savs krupjs, un vēl samaksā čum vairāk, nekā sākumā…

—   Man šķiet, ka mēs nevēlamies neko dzirdēt par citiem taviem biznesa darijumiem, liels tev paldies, Mahork, — asi iejaucās Vīzlija kundze, bet Rons tikmēr nogāzās uz galda, smieklos gārgdams.

—   Piedošanu, Mollij, — Mahorks tūlīt atsaucās, slaucīdams acis un piemiegdams Harijam. — Bet, zin, Vils vispirms nospēr tos Kārpu Kārlim, tāpēc es neko ļaun nepastrādāj.

—  Nezinu gan, kur tu esi mācījies atšķirt labu no ļauna, Mahork, tikai viens ir skaidrs — tu esi nobastojis vairākas svarīgas stundas, — ledainā balsī sacīja Vizlija kundze.

Freds un Džordžs paslēpa smaidu aiz sviestalus kausiem. Džordžu rāva žagas. Nezināma iemesla dēļ Vizlija kundze uzmeta nešpetnu skatienu Siriusam, tad piecēlās un aizgāja pakaļ lielai rabarberu drumstalmaizei, kas bija paredzēta saldajā. Harijs paskatījās uz Siriusu.

—   Mollijai Mahorks nepatīk, — Siriuss pusbalsī paskaidroja.

—   Kā tad viņš tika Ordenī? — Harijs ļoti klusu jautāja.

—   Viņš ir noderīgs, — Siriuss čukstus teica. — Pazīst visus blēžus — jo pats taču ir viens no viņiem. Taču viņš ir ļoti uzticams Dumidoram, kurš reiz viņu izpestīja no trakām nepatikšanām. Ir vērts draudzēties ar tādu tipu kā Mahorks, viņš dzird lietas, par kurām mēs nezinām. Bet Mollija uzskata, ka aicināt viņu pie vakariņu galda — tas esot par daudz. Viņa nav piedevusi to aiztīšanos no maiņas, kad viņam bija tevi jāuzmana.

Trīs porcijas rabarberu drumstalmaizes ar olu krēmu, un Harija džinsi likās neomulīgi šauri (un tas kaut ko nozīmēja, jo bikses reiz bija piederējušas Dūdijam). Kad viņš nolika karoti uz galda, kopīgās sarunas bija pieklusušas. Vīzlija kungs sēdēja, atlaidies krēslā, un izskatījās labi paēdis un apmierināts ar dzīvi. Tonksa plati žāvājās. Viņas deguns bija atguvis ierasto veidolu. Džinnijai bija izdevies izmānīt Blēžkāji no bufetes apakšas, un viņa, sakrustojusi kājas, sēdēja uz grīdas un, spēlēdamās ar runci, ripināja šurpu turpu sviestalus korķus.

—  Manuprāt, tūlīt būs laiks doties pie miera, — žāvādamās noteica Vīzlija kundze.

—  Pagaidi vēl mazliet, Mollij, — sacīja Siriuss, atstumdams tālāk tukšo šķīvi un palūkodamies uz Hariju. — Zini, tu mani drusku pārsteidz. Man likās, ka, ieradies šeit, tu vispirms sāksi uzdot jautājumus par Voldemortu.

Gaisotne virtuvē pārmainījās tik strauji, ka Harijs nevilšus atminējās atprātotāju parādišanos. Tur, kur pirms mirkļa valdīja miegains pamirums, tagad visi kāri ķēra katru vārdu, gaisā jautās spriedze. Atskanot Voldemorta vārdam, ap galdu apskrēja viegla satraukuma vilnis. Vilksons, kas tajā bridi cēla pie lūpām vīna kausu, lēnām nolaida to un piesardzīgi paskatījās apkārt.

—   Es jautāju! — Harijs sašutis iesaucās. — Es jautāju Ronam un Hermionei, bet viņi teica, ka Ordenim mūs nelaižot ne tuvumā, tāpēc…

—   Un pareizi teica, — Vīzlija kundze ierunājās. — Jūs esat par mazu.

Viņa sēdēja, saslējusies krēslā — dūres sažņaugtas, miegainība kā ar slotu aizslaucīta.

—   Kopš kura laika jautājumus drīkst uzdot tikai Fēniksa ordeņa locekļi? — Siriuss vaicāja. — Harijs ir bijis iespundēts tajā vientiešu mājā veselu mēnesi. Viņam ir tiesības zināt, kas noti…

—   Paga, paga! — viņu skaļi pārtrauca Džordžs.

—  Kā nākas, ka Harijs atbildes dabū? — dusmojās Freds.

—   Mēs esam pūlējušies kaut ko izspiest veselu mēnesi, bet jūs neesat mums izpauduši nevienu smirdīgu sīkumu! — Džordžs nelikās mierā.

—   "Jūs esat par mazu, jūs neesat ordenī", — spalgā balsī, kas neparasti precīzi līdzinājās Vīzlija kundzes intonācijai, sacīja Freds. — Harijs pat nav pilngadīgs!

—   Tā nav mana vaina, ka jums neviens neko nestāsta par Ordeni, — Siriuss mierīgi noteica, — tā ir izlēmuši jūsu vecāki. Harijs, turpretī…

—    Nav tavā ziņā izlemt, kas Harijam der! — asi iebilda Vīzlija kundze. Viņas parasti laipnā seja izskatījās draudīga. — Ceru, tu neesi aizmirsis, ko teica Dumidors?

—   Kuru no visām viņa pamācībām tu domā? — Siriuss pieklājīgi jautāja, kaut gan balss vēstīja, ka viņš gatavojas cīniņam.

—   To pamācību, kurā viņš lūdza nestāstīt Harijam vairāk, nekā zēnam nepieciešams zināt, — Vīzlija kundze atgādināja, īpaši uzsvērdama divus pēdējos vārdus.

Rons, Hermione, Freds un Džordžs skatījās te uz Siriusu, te uz Vīzlija kundzi, it kā tie viņu priekšā rautu vaļā tenisu. Džinnija sēdēja sviestalus korķu lēveni, pilnīgi par tiem aizmirsusi, un, muti pavērusi, klausījās sarunā. Vilksons cieši skatījās uz Siriusu.

—   Mollij, es netaisos stāstīt vairāk, nekā viņam nepieciešams zināt, — Siriuss teica. — Bet, tā kā tieši viņš pieredzēja Voldemorta atgriešanos, — atskanot biedējošajam vārdam, visi pie galda sēdošie atkal nodrebēja, — viņam ir lielākas tiesības nekā vairākumam…

—  Viņš nav Fēniksa ordeņa loceklis! — Vīzlija kundze iesaucās. — Viņš ir tikai piecpadsmit gadu vecs un…

—   Un viņš ir piedzīvojis tikpat, cik lielākā daļa Ordeņa locekļu, — Siriuss viņu pārtrauca, — un vairāk nekā pārējie.

—   Neviens nenoliedz to, ko viņš ir izdarījis! — balsi paceldama, nepiekāpās Vīzlija kundze. Uz krēsla roku balstiem savilktās dūres drebēja. — Bet viņš vēl ir…

—   Viņš vairs nav nekāds bērns! — Siriuss nepacietīgi teica.

—    Bet arī ne pieaugušais! — vaigos sakāpjot sārtumam, sacīja Vīzlija kundze. — Viņš nav Džeimss, Sirius!

—   Es ļoti skaidri apzinos, kas viņš ir, Mollij, paldies tev par atgādinājumu, — dzestri atcirta Siriuss.

—   Par to gan es neesmu pārliecināta! — Vīzlija kundze teica. — Reizēm, kad tu sāc par viņu runāt, man liekas, tu iedomājies, ka atgriezies tavs labākais draugs!

—   Un kas tur slikts? — sarunā iejaucās Flarijs.

—   Slikti ir tas, Harij, ka tu neesi paša tēvs, lai cik līdzīgs viņam būtu! — atbildēja Vīzlija kundze, ar skatienu vēl arvien urbdamās Siriusā. — Tu vēl mācies skolā, un pieaugušajiem, kas atbild par tevi, nevajadzētu to aizmirst!

—  Tu gribi teikt, ka es esmu bezatbildīgs krusttēvs? — arī jau skaļāk atbildi pieprasīja Siriuss.

—   Es gribu teikt, ka tu, Sirius, reizēm rīkojies pārsteidzīgi, un tieši tāpēc Dumidors atkal un atkal atgādina, ka tev nevajadzētu pamest šo māju un…

—  Nerunāsim par man domātajiem Dumidora norādījumiem, esi tik mīļa! — Siriuss skaļi teica.

—    Artūr! — Vīzlija kundze pagriezās un vērsās pie vīra. — Artūr, palīdzi man!

Vīzlija kungs neatsaucās uzreiz. Viņš noņēma brilles un, neskatīdamies uz sievu, lēni noberza tās ar mantijas stērbeli. Tad viņš rūpīgi uzlika acenes atpakaļ un ierunājās.

—   Dumidors zina, Mollij, ka šobrīd stāvoklis ir mainījies. Viņš piekrīt, ka Harijs ir jāinformē, vismaz daļēji, ja reiz zēns uzturas galvenajā mītnē.

—  Jā, bet ir starpība starp daļēju informēšanu un aicinājumu uzdot jebkuru jautājumu, kas viņam iešaujas prātā!

—   Es, personiski, — klusi sacīja Vilksons, beidzot novērsis skatienu no Siriusa, tā ka Vīzlija kundze, kura cerēja, ka beidzot atradies kāds sabiedrotais, pacirtās uz viņa pusi, — uzskatu, ka labāk būs, ja Harijs dzirdēs faktus — ne visus faktus, Mollij, bet kopējo ainu, — no mums, nevis sagrozītu versiju no… kāda cita.

Viņš rādīja laipnu seju, bet Harijs bija pārliecināts — Vilksons zina vismaz to, ka dažas no garausim ir paglābušās no Vīzlija kundzes tīrīšanas.

—   Nu ko, — smagi elpodama, Vīzlija kundze nomērīja ar skatienu tos, no kuriem atbalstu tā arī nebija sagaidījusi, — labi… es redzu, ka vairākums nav ar mani vienisprātis. Es tikai gribu piekodināt vienu: acīmredzot Dumidoram bija kāds iemesls neizpaust Harijam pārāk daudz, un es, runājot kā cilvēks, kuram Harijs ļoti rūp…

—   Viņš nav tavs dēls, — Siriuss klusi iebilda.

—   Tikpat kā ir, — nikni atcirta Vīzlija kundze. — Vai tad viņam ir kāds cits?

—   Bet es?

—  Tiešām, — uzmetusi lūpu, Vīzlija kundze noteica, — tikai, redzi, tev bija diezgan grūti pieskatīt viņu, kamēr tupēji Azkabanā.

Siriuss jau slējās kājās.

—   Mollij, tu te neesi vienīgais cilvēks, kam rūp Harija liktenis, — Vilksons asi sacīja. — Sirius, apsēdies.

Vīzlija kundzei drebēja apakšlūpa. Siriuss nobālis lēni noslīga atpakaļ krēslā.

—   Domāju, ka arī Harijam šajā jautājumā būtu kāda teikšana, — Vilksons turpināja, — viņš ir pietiekami vecs, lai pats pieņemtu lēmumus.

—   Es gribu zināt, kas noticis, — Harijs tūlīt sacīja.

Viņš neskatījās uz Vīzlija kundzes pusi. Zēnu bija ļoti aizkustinājuši vārdi, ka viņa Hariju uzskata tikpat kā par dēlu, tomēr pārmērīgās rūpes brīžam kaitināja. Siriusam bija taisnība, viņš vairs nebija bērns.

—   Lieliski, — balsij aizlūstot, teica Vīzlija kundze. — Džinnij… Ron… Hermione… Fred… Džordž… pazūdiet, lūdzu, no virtuves.

šie vārdi tūlīt izraisīja sašutuma vētru.

—   Mēs esam pilngadīgi! — Freds un Džordžs ieaurojās vienā balsī.

—  Ja Harijs drīkst, tad kāpēc es nedrīkstu? — kliedza Rons.

—  Mammu, es arī gribu dzirdēt! — Džinnija gaudās.

—   NĒ! — iekliedzās Vīzlija kundze, pieceldamās kājās. Acis viņai spīdēja. — Es kategoriski aizliedzu…

—   Mollij, tu nevari aizliegt Fredam un Džordžam, — nogurušā balsī iejaucās Vīzlija kungs. — Viņi tiešām ir pilngadīgi.

—  Viņi vēl mācās skolā.

—   Bet likuma priekšā viņi ir pieauguši, — piebilda Vīzlija kungs tikpat gurdi.

Vīzlija kundzes seja tagad bija sarkana kā tomāts.

—   Es… ak, labi, lai Freds un Džordžs paliek, bet Rons…

—   Harijs tik un tā izstāstīs mums ar Hermioni visu, ko dzirdēs! — Rons sapīcis sacīja. — Vai… vai ne? — viņš jau nedrošāk piemetināja, pavērdamies uz Hariju.

Vienu īsu acumirkli Harijs kāroja pateikt Ronam, ka nestāstīs ne pušplēsta vārdiņa, ka viņš ļaus pamēģināt, kā tas ir — mocīties neziņas tumsā. Taču nejaukais nodoms pagaisa, kad abi saskatījās.

—  Protams, izstāstīšu, — Harijs atzinās. Rons un Hermione starodami sasmaidījās.

—   Jauki! — Vīzlija kundze vairs nevaldīja pār savu balsi.

—   Jauki! Džinnij — GULTĀ!

Džinnija cinijās līdz galam. Viņas plosīšanās un vaimanas bija dzirdamas visu ceļu, kamēr abas kāpa augšup pa virtuves kāpnēm, bet priekšnamā šim ļembastam pievienojās Bleķa kundzes griezīgie spiedzieni. Vilksons aizmetās pie portreta, lai to apvaldītu. Tikai tad, kad viņš atgriezās, aizvēra aiz sevis virtuves durvis un apsēdās atpakaļ vietā, ierunājās Siriuss.

—   Labi, Harij… ko tu vēlies zināt?

Harijs dziļi ievilka elpu un uzdeva jautājumu, kas pēdējā mēneša laikā bija tirdījis viņu visvairāk.

—   Kur ir Voldemorts? — viņš jautāja, nelikdamies ne zinis par jauno drebināšanās vilni un viebšanos. — Ko viņš dara? Es mēģināju skatīties vientiešu ziņas, bet tur pagaidām nemana neko, kas liktu domāt par viņu, nekādu dīvainu nāves gadījumu, nekā.

—   Tas tāpēc, ka nekādu dīvainu nāves gadījumu vēl nav bijis, — Siriuss sacīja, — vismaz mēs par tādiem nezinām… un mēs zinām diezgan daudz.

—   Katrā ziņā vairāk, nekā viņš domā, — piebilda Vilksons.

—   Kāpēc viņš pārstājis nogalināt cilvēkus? — Harijs vaicāja. Viņš zināja, ka Voldemorts nogalinājis ne vienu vien, un pagājušais gads nebija izņēmums.

—   Tāpēc, ka nevēlas pievērst sev uzmanību, — Siriuss teica.

—   Tas apdraudētu viņu. Atgriešanās neizdevās tik veiksmīga, kā cerēts. Viņš to salaida grīstē.

—   Vai drīzāk tu to viņam salaidi grīstē, — ar apmierinātu smaidu pielaboja Vilksons.

—   Kā tad? — Harijs samulsis jautāja.

—   Nebija paredzēts, ka tu izdzīvosi! — Siriuss paskaidroja.

—   Nevienam, izņemot nāvēžus, nevajadzēja zināt par viņa atgriešanos. Taču tu izdzīvoji — kā liecinieks.

—   Un cilvēks, kuram viņš vismazāk vēlējās paziņot par sevi jau atgriešanās bridi, bija Dumidors, — Vilksons turpināja. — Bet tu parūpējies, lai Dumidors to uzzinātu uzreiz.

—   Kā tas palīdzēja? — Harijs gribēja zināt.

—   Vai tu joko? — Bils neticīgi pārjautāja. — Dumidors bija vienīgais, no kā Pats-Zini-Kas jebkad baidījies!

—   Pateicoties tev, Dumidors spēja atjaunot Fēniksa ordeņa darbību nepilnu stundu pēc Voldemorta atgriešanās, — Siriuss teica.

—  Tā, un ar ko nodarbojas Ordenis? — Harijs vaicāja, pārlaizdams skatu klātesošajiem.

—    Darām visu iespējamo, lai Voldemorts nespētu īstenot savus nodomus, — Siriuss sacīja.

—   Ko jūs zināt par viņa nodomiem? — Harijs strauji pajautāja.

—   Dumidoram iešāvās galvā kāda prātīga doma, — Vilksons atbildēja, — un, kā jau Dumidora visas prātīgās domas, arī šī izrādījās pareiza.

—  Tad ko, Dumidors saka, Voldemorts plāno?

—    Pirmkārt, vēlas atjaunot savu armiju, — teica Siriuss. — Pagājušajā reizē Pats-Zini-Kā rīcībā bija kareivju bez sava skaita: raganas un burvji, ko viņš nobūra vai piespieda pievienoties viņam, uzticamie nāvēži, dažnedažādi Tumšie radījumi. Tu dzirdēji, kā viņš plāno dabūt savā pusē milžus, — bet tā ir tikai viena grupa, ko viņš cenšas pakļaut. Viņš noteikti nedomā stāties pretī Burvestību ministrijai ar duci nāvēžu.

—   Tātad jūs rikojaties, lai viņš neiegūtu jaunus sabiedrotos?

—  Mēs darām, ko spējam, — Vilksons sacīja.

—  Kā?

—   Redzi, galvenais būtu pārliecināt iespējami vairāk cilvēku, ka Pats-Zini-Kas tik tiešām ir atgriezies, likt viņiem uzmanīties, — šoreiz atbildēja Bils. — Tomēr, izrādās, tas nemaz nav tik viegli.

—   Kādēļ?

—   Ministrijas attieksmes dēļ, — Tonksa sacīja. — Tu, Harij, redzēji Kornēliju Fadžu tūlīt pēc Pats-Zini-Kā atgriešanās. Un viņš nav mainījis savu nostāju. Absolūti atsakās ticēt, ka tas varētu būt noticis.

—   Bet kāpēc? — Harijs izmisumā vaicāja. — Kāpēc viņš izturas tik stulbi? Ja Dumidors…

—   Nu, redzi, tur jau ir tā vaina, — ar greizu smaidu noteica Vīzlija kungs. — Proti, Dumidors.

—   Saproti, Fadžs baidās no viņa, — Tonksa drūmi paskaidroja.

—   Baidās no Dumidora? — Harijs neizpratnē vaicāja.

—   Baidās no tā, ko Dumidors dara, — Vīzlija kungs sacīja. — Fadžs uzskata, ka Dumidors rīko sazvērestību, lai viņu, Fadžu, dabūtu nost no ceļa. Viņš uzskata, ka Dumidors grib būt burvestību ministrs.

—   Bet Dumidors taču negrib…

—   Protams, ka negrib, — Vīzlija kungs piekrita. — Viņš nekad nav gribējis strādāt ministrijā, kaut gan daudzi mudināja viņu stāties ministra amatā, kad Milisenta Begnolda aizgāja pensijā. Toreiz pie portfeļa tika Fadžs, taču viņš nekad nav aizmirsis, cik daudz atbalstītāju bija Dumidoram, lai gan pats Dumidors pat nepieteicās uz ministra posteni.

—   īstenībā Fadžs saprot, ka Dumidors ir daudz gudrāks par viņu, daudz varenāks burvis, tāpēc pirmajos ministrēšanas gados viņš vienādiņ vērsies pie Dumidora pēc palīdzības un padoma, — Vilksons klāstīja. — Taču izskatās, ka viņam ir iepatikusies vara, turklāt viņš ir kļuvis daudz pašpārliecinātāks. Viņam patīk būt par burvestību ministru, un laika gaitā viņam ir izdevies sevi pārliecināt, ka viņš ir tas prātīgais, bet Dumidors tikai jauc gaisu — jaukšanas pēc.

—   Kā gan viņam kas tāds varēja ienākt prātā? — Harijs dusmojās. — Vai tad viņš iedomājas, ka Dumidors to visu ir izgudrojis, — ka es to visu esmu izgudrojis?

—   Redzi, ja viņš atzītu, ka Voldemorts atgriezies, tad ministrijai vajadzētu tikt galā ar tādām problēmām, kādas tā nav piedzīvojusi gandrīz četrpadsmit gadu, — Siriuss skarbi secināja. — Fadžs vienkārši nespēj to pieņemt. Daudz ērtāk taču ir iegalvot sev, ka Dumidors melo, lai sašūpotu viņa krēslu.

—   Te nu tas suns aprakts, — Vilksons sacīja. — Kamēr ministrija uzstāj, ka no Voldemorta nav jābaidās, ir grūti pārliecināt cilvēkus, ka viņš atgriezies, īpaši, ja viņi paši negrib tam īsti ticēt. Turklāt ministrija pamatīgi žmiedz "Dienas Pareģi", lai laikraksts neziņotu neko no tā, ko viņi sauc par Dumidora baumām, tāpēc lielākā daļa burvju sabiedrības nemaz nenojauš, ka kaut kas būtu noticis, un tas padara viņus par vieglu mērķi nāvēžiem, kas lieto Valdum lāstu.

—   Bet jūs taču stāstāt to cilvēkiem? — Harijs jautāja, pārlaizdams vaicājošu skatienu Vīzlija kungam, Sīriusam, Bilam, Mahorkam, Vilksonam un Tonksai. — Jūs taču darāt zināmu, ka viņš ir atgriezies?

Viņi atbildēja ar skumju smaidu.

—   Redzi, mani visi uzskata par vājprātīgu masu slepkavu, un ministrija ir izsludinājusi desmit tūkstoš galeonu lielu atlīdzību par manu galvu, tāpēc es īsti nevaru iziet ielās un sākt dalīt lapiņas. — Siriuss nemierīgi sagrozījās.

—  Arī es neesmu no tiem, ko parasti uzlūdz uz vakariņām, — Vilksons piebilda. — Vilkača profesijas nepatīkams blakusefekts.

—   Tonksa un Artūrs zaudētu darbu ministrijā, ja sāktu brūķēt muti, — Siriuss turpināja, — un ir ļoti svarīgi, lai mums tur būtu savi cilvēki, jo, varu saderēt, Voldemortam ministrijā spiegu netrūkst.

—   Tiesa, dažu labu mums ir izdevies pārliecināt, — Vīzlija kungs sacīja. — Tonksa ir viens piemērs — pagājušajā reizē viņa vēl bija pārāk jauna, lai darbotos Fēniksa ordenī. Tas, ka mūsu pusē ir aurori, ir bezgala svarīgi — arī Kingslijs Šaklbolts ir īsts dārgums. Viņš ir atbildīgs par Siriusa meklēšanu, un tā nu viņš ministrijā izplata informāciju, ka tavs krusttēvs visdrīzāk esot meklējams Tibetā.

—    Bet, ja jūs nevienam nesakāt, ka Voldemorts ir atgriezies… — Harijs iesāka.

—   Kurš teica, ka nesakām? — Siriuss jautāja. — Kāpēc tad, tavuprāt, Dumidoram ir tādas nepatikšanas?

—   Ko tu ar to gribi teikt?

—   Viņi mēģina Dumidoru iegrūst kaunā, — Vilksons paskaidroja. — Vai neredzēji "Dienas Pareģi" pagājušajā nedēļā? Tur bija ziņa, ka viņš izbalsots no Starptautiskās Burvju konfederācijas priekšsēža amata, jo viņš, lūk, kļūstot vecs un esot zaudējis ķērienu, bet tas nav tiesa. Ministrijas burvji viņu izbalsoja pēc tam, kad viņš publiskā runā paziņoja par Voldemorta atgriešanos. Viedo kapituls — tā ir burvju Augstā tiesa — atņēma viņam virsmaga pakāpi, turklāt dzird runājam, ka viņam atņemšot ari pirmās šķiras Merlina ordeni.

—  Taču Dumidors smejas, ka par to nekas, kamēr viņu neņemot nost no šokovaržu kartītēm, — arī Bils pasmaidīja.

—   Te nav par ko smieties, — skarbi ierunājās Vīzlija kungs. — Ja viņš turpinās tā izaicināt ministriju, viss var beigties ar Azkabanu, un mēs nu nekādi nevēlamies, lai Dumidors nokļūtu aiz restēm. Kamēr Paši-Zināt-Kas zina, ka Dumidors ir kaut kur netālu un nojauš, kas šim padomā, viņš darbosies pēc iespējas piesardzīgi. Ja Dumidoru dabūs nost no ceļa — nu, tad PašiZināt-Kam būs visas kārtis rokā.

—    Bet, ja Voldemorts mēģinās savervēt jaunus nāvēžus, kādam taču vajadzētu atklāt, ka viņš ir atgriezies, vai ne ta? — Harija jautājumā skanēja izmisums.

—   Voldemorts, Harij, neatsoļos pie tavas mājas un nepieklauvēs pie parādes durvīm, — Siriuss teica. — Viņš mana, nobur, šantažē cilvēkus. Viņš ir labi iemanījies darboties slepenībā. Katrā ziņā piekritēju vervēšana ir tikai viens, kas viņu interesē. Viņam ir arī citas ieceres — tādas, kuru īstenošanu var uzsākt gluži nemanāmi, un galveno uzmanību viņš šobrīd pievērš šiem citiem plāniem.

—   Kas tad vēl viņam ir prātā bez piekritējiem? — Harijs aši jautāja. Viņam likās, ka Siriuss un Vilksons tikko manāmi saskatās, pirms Siriuss atbildēja.

—  Tas, ko viņš var iegūt tikai zagšus.

Harijs vēl arvien izskatījās samulsis, tāpēc Siriuss piebilda:

—   Kaut kas līdzīgs ierocim. Ierocim, kāda viņam nebija iepriekšējā reizē.

—   Kad viņš vēl bija varens? -Jā.

—   Kas tas par ieroci? — Harijs jautāja. — Kaut kas ļaunāks par Avada Kedavra?…

—  Nu gan pietiek!

Pustumsā līdzās durvīm atskanēja Vīzlija kundzes balss. Harijs nebija pamanījis, kurā brīdī viņa atgriezās, Džinniju nogādājusi guļamistabā. Viņa stāvēja, rokas uz krūtīm sakrustojusi, un acis viņai meta zibeņus.

—   Tagad lai jūs tūliņ visi būtu gultā. Visi bez izņēmuma, — viņa piebilda, pārlaizdama skatienu Fredam, Džordžam, Ronam un Hermionei.

—  Tu nevari mums pavēlēt… — Freds iesāka.

—  Skaties man, — norūca Vīzlija kundze. Viņa, tikko manāmi drebēdama, paskatījās uz Siriusu. — Tu esi sniedzis Harijam gana daudz informācijas. Vēl drusku, un varēsi iesvētīt viņu par Ordeņa locekli.

—   Kāpēc gan ne? — Harijam šī doma nelikās zemē metama.

—   Es iestātos arī, es gribu iestāties, es gribu cīnīties.

—  Nē.

To teica nevis Vīzlija kundze, bet Vilksons.

—   Ordenī darbojas tikai pilngadīgi burvji, — viņš sacīja.

—   Burvji, kas ir pabeiguši skolu, — viņš piebilda, kad Freds ar

Džordžu jau vēra vaļā muti. — Jūs nespējat pat iedomāties, kādas briesmas mums draud, to nespēj neviens no jums… manuprāt, Sirius, Mollijai ir taisnība. Mēs esam izstāstījuši pietiekami daudz.

Siriuss tikai paraustīja plecus, bet pretī nestrīdējās. Vīzlija kundze valdonīgi pamāja saviem dēliem un Hermionei. Cits pēc cita viņi pieslējās kājās, un Harijs, atzīdams sakavi, darīja tāpat.

SESTĀ NODAĻA DIŽCILTĪGAIS UN SENAIS BLEKU NAMS

V

Izlija kundze sadrūmusi kāpa viņiem nopakaļ uz augšstāvu.

—   Tā ka lai jus tūlīt dotos pie miera, nekādas pļāpāšanas, — viņa noteica, kad pulciņš sasniedza pirmo kāpņu laukumiņu. — Rit mums priekšā ir grūta diena. Es domāju, ka Džinnija ir aizmigusi, — viņa vērsās pie Hermiones, — tāpēc mēģini viņu nepamodināt.

—  Aizmigusi, ka tik ne tā, — pusbalsī noteica Ereds, kad Hermione atvadījās no puišiem, kas kāpa tālāk uz nākamo stāvu.

—   ja Džinnija negaida platām acīm, kad ieradīsies Hermione un pastāstīs viņai, ko dzirdējusi, es esmu trictārps…

—  Tā, Ron, Harij, — otrajā kāpņu laukumiņā sacīja Vīzlija kundze, virzot abus iekšā viņu guļamistabā. — Pa gultām.

—   Saldu dusu, — Harijs un Rons atvadījās no dvīņiem.

—  Un pilnu gultu melnu blusu, — atbildēja Freds un piemiedza ar aci.

Vīzlija kundze aizvēra durvis aiz Harija ar paskaļu blīkšķi.

Guļamistaba izskatījās vēl miklāka un drūmāka nekā pirmajā acu uzmetienā. Tukšā glezna uz sienas tagad ļoti lēni un dziļi elpoja, it kā tās neredzamais iemītnieks gulētu. Harijs uzvilka pidžamu, noņēma brilles un ielīda ledusaukstajā gultā, bet Rons tikmēr uzsvieda uz skapjaugšas sauju "Pūčgardumu", lai nomierinātu Hedvigu un Pumpu, kuri tur čabinājās un nemierīgi vēcināja spārnus.

—   Mēs nedrīkstam tās katru nakti laist medībās, — Rons paskaidroja, iemaukdamies savā kastaņbrūnajā pidžamā. — Dumidors negrib, lai pa laukumu lidinātos pārāk daudz pūču, tas varot kļūt aizdomīgi. Ak, jā… galīgi aizmirsu…

Viņš piegāja pie durvīm un aizbultēja tās.

—   Kam tas vēl?

—  Mokšķis, — paskaidroja Rons un nodzēsa gaismu. — Pirmajā naktī, kad te gulēju, viņš ieklīda šeit trijos no rīta. Tici man, nav īpaši patīkami pamosties un atklāt, ka šis ložņā pa tavu istabu. Lai nu kā… — viņš ielīda gultā, iekārtojās zem segām un tad tumsā pagriezās pret Hariju. Harijs varēja saskatīt viņa siluetu mēnessgaismā, kas ieplūda caur netīro logu, — ko tu par to domā?

Vaicāt, par ko ir runa, bija lieki.

—   Nu, viņi mums neizstāstīja daudz kā tāda, ko mēs paši nebūtu nojautuši, vai ne? — viņš teica, prātodams par sarunu lejā, virtuvē. — Redzi, vienīgais, viņi pateica, ka Ordenis mēģina nepieļaut, lai cilvēki pievienotos Vol…

Rons strauji ievilka elpu.

— …demortam, — Harijs apņēmīgi pabeidza. — Kad gan tu beidzot sāksi saukt viņu vārdā? Siriuss un Vilksons taču to dara.

Rons izlikās nedzirdam pēdējo piebildi.

—  Jā, tev taisnība, — viņš piekrita, — gandrīz visu, ko viņi mums stāstīja, mēs jau zinājām, pateicoties garausīm. Vienīgais jaunums bija…

Bltkš!

—  AU!

—   Klusāk, Ron, citādi mamma uzskries atpakaļ.

—  Jūs abi nupat atteleportējāties tieši man uz ceļgaliem!

—  Jā, tumsā ir sarežģītāk.

Harijs redzēja, kā Freda un Džordža neskaidrie apveidi nolec zemē no Rona gultas. Novaidējās gultas atsperes, un Harija matracis nolaidās par pussprīdi zemāk, kad blakus gulētāja kājām apsēdās Džordžs.

—  Nu, aizrunājāties tiktāl? — Džordžs ieinteresēti jautāja.

—   Līdz ierocim, ko pieminēja Siriuss? — Harijs noprasīja.

—   Drīzāk viņam tas paspruka, — Freds ar baudu sacīja, apsēzdamies līdzās Ronam. — Par to, klausoties ar pagarinātājiem, mēs netikām dzirdējuši, vai ne?

—   Kas tas varētu būt? — Harijs vaicāja.

—  Jebkas, — Freds teica.

—    Bet kas gan varētu būt briesmīgāks par Avada Kedavra lāstu? — Rons brīnījās. — Kas ir briesmīgāks par nāvi?

—   Varbūt ar to iespējams nogalināt daudzus cilvēkus uzreiz, — ieminējās Džordžs.

—   Varbūt tie, ko nogalina, cieš drausmīgas sāpes, — Rons bailīgi izteica savu versiju.

—   Sāpju nodarīšanai ir Mokum lāsts, — Harijs teica, — nekas baigāks vairs nav nepieciešams.

Iestājās klusums, un Harijs nojauta, ka pārējie, tāpat kā viņš, lauza galvu, kādas briesmu lietas varētu sastrādāt ar šo ieroci.

—   Kam tas tagad varētu piederēt? — Džordžs prātoja.

—  Ceru, ka viņš ir mūsu pusē, — mazliet nervozi sacīja Rons.

—  Ja tā, droši vien pie Dumidora, — Freds teica.

—  Kur? — tūlīt jautāja Rons. — Cūkkārpā?

—   Kur gan citur! — Džordžs iesaucās. — Arī Filozofu akmeni viņš paslēpa skolā.

—   Ierocim vajadzētu būt maķenīt lielākam par akmeni! — Rons sacīja.

—  Tas nav obligāti, — Freds nepiekrita.

—   Jā, izmērs vēl negarantē iedarbigumu, — Džordžs teica. — Paskaties kaut vai uz Džinniju.

—   Ko tu ar to gribi teikt? — Harijs brīnījās.

—   Tu laikam nekad neesi dabūjis kādu no viņas sikspārņspoku burvestībām, ko?

—    Ššš! — pasliedamies no gultas, nošņācās Freds. — Vai dzirdat?

Visi apklusa. Kāds kāpa augšup pa kāpnēm.

—   Mamma, — noteica Džordžs, un bez liekas vilcināšanās atskanēja skaļš blīkšķis. Harijs juta matraci atkal paceļamies. Vēl pēc kāda mirkļa viņi dzirdēja, kā aiz durvīm nočīkst grīdas dēlis. Vīzlija kundze vienkārši klausījās, vai viņi nepļāpā.

Hedviga un Pumpa sērīgi iebrēcās. Vēlreiz nočīkstēja grīdas dēlis, un viņi dzirdēja, kā Vīzlija kundze dodas tālāk uz augšu, lai pārbaudītu Fredu un Džordžu.

—   Viņa mums it nemaz neuzticas, — ar nožēlu sacīja Rons.

Harijs bija pārliecināts, ka nespēs aizmigt. Šovakar bija noticis tik daudz, vajadzēja pārdomāt katru sīkumu, tāpēc viņam likās, ka nāksies nomodā pavadīt vairākas stundas, pūloties tikt ar visu skaidrībā. Viņš gribēja turpināt sarunu ar Ronu, bet Vīzlija kundze tieši tobrīd čīkstinājās atpakaļ, lejup pa kāpnēm, un, kad viņa bija projām, bija skaidri dzirdams, ka augšā pa trepēm kāpj kāds cits… īstenībā tie bija daudzkāju radījumi, kas klusiņām rikšoja šurpu turpu gar guļamistabas durvīm, un Hagrids, maģisko būtņu kopšanas pasniedzējs, klāstīja: — Skaistuļi, ne, Harij? Šinī trimestrī mēs apgūs ieročus… Un Harijs ieraudzīja, ka radījumiem galvu vietā ir lielgabali, tie griezās uz viņa pusi… viņš pieliecās…

Harijs pamodās, saritinājies siltā kamoliņā zem segas, bet istabu pieskandināja Džordža skaļā balss.

—   Mamma liek visiem celties, brokastis gaida virtuvē, un tad viņa gaida jūs viesistabā, kur esot daudz vairāk šausminu, nekā viņai sākumā licies, turklāt zem dīvāna viņa esot atradusi beigtu šķeterpūšu midzeni.

Pēc pusstundas, ātri apģērbušies un pabrokastojuši, Harijs un Rons ienāca viesistabā, garā otrā stāva telpā ar augstiem griestiem. Olivzajās sienas klāja netīri gobelēni. No paklāja pēc katra soļa gaisā virmodami pacēlās sīki putekļu mākonīši, un garie, sūnu zaļie samta aizkari zumēja tā, it kā būtu pilni ar neredzamām bitēm. Tieši te ari pulcējās Vīzlija kundze, Hermione, Džinnija, Freds un Džordžs. Viņi izskatījās visai savādi — mutei un degunam priekšā bija aizsieti drānas gabali. Katrs no viņiem rokās turēja lielu pudeli ar melnu šķidrumu un sprauslu galā.

—   Apsieniet seju un ņemiet smidzinātāju, — Vīzlija kundze teica Harijam ar Ronu, tikko viņi ienāca pa durvīm, norādīdama uz vēl divām pudelēm ar melno šķidrumu, kas stāvēja uz neparasti tievkājaina galda. — Tas ir šausmicīds. Nekad neesmu redzējusi tik briesmīgi apsēstu māju… nesaprotu, ko gan pēdējos desmit gadus darījis mājas elfs…

Hermiones seju līdz pusei sedza trauku dvielis, taču Harijs skaidri redzēja, kā viņa uzmet Vīzlija kundzei pārmetošu skatienu.

—   Mokšķis ir pārāk vecs, viņš droši vien nespēj tikt ar visu galā…

—   Tu, Hermione, būtu pārsteigta, redzot, ko Mokšķis var, ja vien grib, — noteica Siriuss, kas tikko bija ienācis istabā, nesdams asiņainu maisu ar, likās, beigtām žurkām. — Es tikai baroju Švitknābi, — ieraudzījis Harija jautājošo skatienu, Siriuss piebilda. — Es viņu turu augšstāvā, mātes guļamistabā. Tā… ko ar to rakstāmgaldu…?

Viņš iemeta žurku maisu klubkrēslā, tad pieliecās, lai izpētītu aizslēgto skapīti, kurš, kā Harijs tikko ievēroja, viegli drebēja.

—   Nu ko, Mollij, esmu gandrīz pārliecināts, ka tas ir bubulis, — teica Siriuss, ieskatījies pa atslēgas caurumu, — taču varbūt tiešām labāk, lai Trakacis apskatās, pirms laižam to ārā — zinu, kāda mātei daba — tas varētu būt arī kaut kas negantāks.

—  Tev taisnība, Sirius, — Vīzlija kundze piekrita.

Viņi abi runāja tīši bezrūpīgi un pieklājīgi, un tas ļāva Harijam noprast, ka ne viens, ne otrs nav aizmirsis vakarvakara strīdu.

Lejā skaļi nošķindēja zvans, kam tūlīt sekoja tieši tāda pati spiedzienu un vaimanu kakofonija, kādu vakar izraisīja Tonksas apgāztais lietussargu statīvs.

—    Cik reižu var lūgt, lai nezvana pie durvīm! — Siriuss, izvests no pacietības, nošķendējās un izsteidzās no istabas. Bija dzirdams, kā viņš nodimdina lejā pa kāpnēm, bet cauri visai mājai atkal atbalsojās Bleķa kundzes griezīgie kliedzieni:

—   Kauna traipi, pretīgie jaukteņi, dzimtas nodevēji, pamesli…

—   Harij, aizver, lūdzu, durvis, — Vizlija kundze ierunājās.

Harijs vēra durvis ciet, cik nu spēdams, lēni, jo vēlējās dzirdēt, kas notiek apakšstāvā. Siriusam laikam izdevās aizvilkt aizkarus priekšā mātes portretam, jo viņa pārstāja spiegt. Viņš saklausīja, kā Siriuss iet uz priekšnama viņu galu, tad nožvadzēja ārdurvju ķēde, un Harijs pazina Kingslija Šaklbolta dobjo balsi:

—   Hestija tikko nomainīja mani, Tramdāna paslēpnis tagad ir pie viņas, man ienāca prātā, ka es varētu atstāt ziņojumu Dumidoram…

Juzdams, ka Vīzlija kundze skatās šurp, Harijs ar nožēlu aizvēra viesistabas durvis un pievienojās šausminu iznīcinātājiem.

Vīzlija kundze bija noliekusies pār šausminām veltītu lappusi grāmatā "Zeltiņa Sirdsāķa ceļvedis mājas kaitēkļu pasaulē", kas atvērta gulēja uz dīvāna.

—   Tā, esiet uzmanīgi, jo šausmiņas kož un zobi viņām ir indīgi. Man te ir pretindes pudele, bet es ceru, ka tā nevienam nebūs vajadzīga.

Viņa izslējusies nostājās tieši pretī aizkariem un saaicināja pārējos apkārt.

—   Kad es nokomandēšu, tūlīt sāciet smidzināt, — viņš skaidroja. — Visticamāk, šausmiņas lidos mums virsū, bet uz šķidruma pudelēm ir rakstīts, ka viens kārtīgs šļāciens tās paralizēšot. Kad paliek nekustīgas, vienkārši sviediet visas spainī.

Viņa pakāpās sāņus, lai netrāpītos kādai strūklai ceļā, un tad pacēla pati savu pudeli.

—  Kārtībā? Šļācam!

Jau pēc pāris sekundēm no aizkara krokas izšāvās pieaugusi šausmina un metās virsū Harijam. Spožie, vabolei līdzīgie spārni zumēja, mazās zobu adatiņas bija atieztas, itin kā fejas rumpīti klāja biezs, melns kažoks, un četras sīkās dūrītes bija savilktas dusmās. Harijs ar šausmicīda šļācienu trāpīja viņai tieši sejā. Šausmina sastinga gaisā un ar pārsteidzoši skaļu bladāc! novēlās uz nodeldētā paklāja. Harijs kustonīti pacēla un iemeta spainī.

—   Fred, ko tu dari? — stingri noprasīja Vīzlija kundze. — Tūlīt apsmidzini un met projām!

Harijs atskatījās. Freds starp rādītājpirkstu un īkšķi turēja šausminu, kas spirinājās kā traka.

—   Tūlitās, — Freds mundri atsaucās, žigli iesmidzināja šķidrumu šausmiņai sejā, lai tā zaudē samaņu, bet, kolīdz Vīzlija kundze uzgrieza muguru, viņš, piemiedzis Harijam ar aci, iebāza sīkaliņu kabatā.

—   Mēs gribam izmēģināt šausminu indi slamstu kārumkārbās, — Džordžs pačukstēja Harijam.

Izmanīgi apsmidzinājis divas šausmiņas, kas traucās tieši uz viņa degunu, Harijs pavirzījās tuvāk Džordžam un ar lūpu kaktiņu pajautāja: — Kas ir slamstu kārumkārbas?

—    Saldumi, kas padara tevi slimu, — čukstus atbildēja Džordžs, neizlaizdams no acīm Vīzlija kundzes muguru. — Proti, ne pārāk slimu, tikai pietiekami slimu, lai varētu tikt ārā no klases, kad vien sagribas. Mēs ar Fredu pie tiem šovasar strādājam. Tur ir tādi batoniņi, kam katrs gals savā krāsā. Piemēram, ja tu apēd vemjamā batoniņa oranžo pusi, tu sāc laist pār lūpu. Tikko tevi no klases aizsūta uz slimnīcas spārnu, tu notiesā violeto gabaliņu…

—   "…un atkal esi spirgts un vesels, lai baudītu iecerēto izklaidi veselu stundu, kas citādi būtu jāpavada, pilnīgi bezjēdzīgi garlaikojoties." Tas ir no mūsu izdomātās reklāmas, — pačukstēja Freds, kurš bija aizlavijies ārpus Vīzlija kundzes redzesloka, tuvāk viņiem, un tagad savāca no grīdas vēl pāris apdullinātas šausmiņas un noslēpa tās kabatā. — Tomēr vēl jāpiestrādā. Pašlaik izmēģinātājiem nav viegli pārtraukt vemšanu uz pietiekami ilgu laiku, lai noritu violeto pusi.

—   Izmēģinātājiem?

—   Mums, — Freds nomierināja Hariju. — Mēs to darām pamīšus. Džordžs izmēģināja ģlbjamos batoniņus… tad mēs abi provējām degunasiņu šķirni…

—   Mamma domāja, ka esam sakāvušies, — Džordžs atgādināja.

—   Tad jau joku bodes ideja vēl ir dzīva? — Harijs nomurmināja, izlikdamies, ka sakārto sava smidzinātāja sprauslu.

—   Nu, mēs vēl neesam tikuši pie telpām, — Freds vēl vairāk pieklusināja balsi, jo Vīzlija kundze tobrīd, ar šalli noslaucījusi no pieres sviedrus, atkal metās uzbrukumā, — tāpēc pašlaik mēs piegādājam preces pa pastu. Pagājušajā nedēļā mēs ielikām reklāmu "Dienas Pareģī".

Harijs pasmaidīja. Viņš bija par varītēm iegrūdis Vīzliju dvīņiem tūkstoš Trejburvju turnīrā dabūtos galeonus, lai palīdzētu viņiem īstenot sapni par sava joku veikala atvēršanu. Tomēr Harijs priecājās, ka par viņa atbalstu šim pasākumam neko nezina Vīzlija kundze. Viņa neuzskatīja joku bodi par piemērotu karjeru saviem diviem dēliem.

Aizkaru atšausmošana aizņēma gandrīz visu priekšpusdienu. Jau bija pāri divpadsmitiem, kad Vīzlija kundze beidzot nosēja savu aizsargšalli un atslīga izsēdētajā klubkrēslā, lai, riebumā iekliegušies, atkal pielēktu kājās, — viņa bija uzsēdusies uz maisa ar beigtajām žurkām. Aizkaros vairs nekas nezumēja. Tie nokarājās ļengani un no intensīvās smidzināšanas slapji. Turpat blakus stāvēja spainis, pilns ar apdullinātajām šausminām, bet tam līdzās — bļoda ar to melnajām oliņām, ko patlaban apostīja Blēžkājis un kāri noskatīja Freds ar Džordžu.

—   Tiem, es domāju, mēs varētu ķerties klāt pēc pusdienām, — Vīzlija kundze norādīja uz noputējušiem skapjiem ar stikla durvīm, kas stāvēja abās pusēs kamīnam. Tur juku jukām jaucās visdīvainākās mantas: sarūsējušu dunču kolekcija, zvēru nagi, saritināta čūskas āda, vairākas apsūbējuša sudraba kastītes ar uzrakstiem Harijam nesaprotamās valodās un, visnepatīkamākais, smalki izslīpēta kristāla pudele ar lielu opālu aizbāžņa vietā. Tās saturs Harijam aizdomīgi atgādināja asinis.

Atkal nošķindēja durvju zvans. Visi paskatījās uz Vīzlija kundzi.

—   Palieciet šeit, — viņa stingri noteica, paķerdama no krēsla žurku maisu. Lejā atkal skanēja Bleķa kundzes griezīgie kliedzieni. — Es jums atnesīšu sviestmaizes.

Viņa izgāja no istabas un rūpīgi aizvēra durvis. Tūlīt visi kā viens metās pie loga, lai redzētu, kas stāv uz sliekšņa. Lejā vīdēja ruda galva ar savēlušamies matiem un bīstami šūpīga katlu kaudze.

—   Mahorks! — Hermione iesaucās. — Kāpēc viņš atstiepis šurp visus tos katlus?

—    Iespējams, meklē drošu vietiņu, kur tos noglabāt, — Harijs teica. — Vai nebija tā, ka tonakt, kad viņam vajadzēja uzmanīt mani, viņš gādāja sev aizdomīgas izcelsmes katlus?

—  Jā, tev taisnība! — sacīja Freds. Tajā brīdi atvērās ārdurvis, Mahorks iestiepa katlus iekšā un pazuda… — Mīļo debestiņ, mammai tas nepatiks…

Freds ar Džordžu piegāja pie viesistabas durvīm un vērīgi ieklausījās. Bleķa kundzes kliegšana bija rimusies.

—   Mahorks sarunājas ar Siriusu un Kingsliju, — Freds murmināja, pūlēdamies saklausīt ko vairāk. — Nevar īsti labi dzirdēt… kā tu domā, vai ir vērts riskēt ar garausim?

—   Varbūt ir vērts, — Džordžs sacīja. — Es varētu uzlavīties augšā un paķert kādu pārīti…

Bet tieši tajā mirklī lejā sākās pamatīgs ļembasts, tāpēc garausis kļuva gluži liekas. Visi varēja gluži labi saklausīt to, ko pilnā kaklā kliedza Vīzlija kundze.

—  MUMS ŠEIT NAV ZAGTU MANTU SLĒPTUVE!

—   Kā man patīk klausīties, kā mamma bļauj uz kādu citu, — ar apmierinātu smaidu sejā noteica Freds un pavēra durvis pirksta platuma spraugā, lai Vīzlija kundzes balss vieglāk nokļūtu viesistabā, — tik jauka pārmaiņa.

—   …PILNĪGI BEZATBILDĪGI, IT KĀ MUMS TRŪKTU, PAR KO UZTRAUKTIES, BET TE VĒL TU SASTIEP MĀJĀ ZAGTUS KATLUS…

—   Tie muļķi ļauj viņai ieskrieties, — Džordžs sacīja un nogrozīja galvu. — Mamma ir jāapstādina uzreiz, citādi uzkrājas tvaiks, un tad viņa var vārīties stundām ilgi. Turklāt viņai nagi niez ieklupt Mahorkam krāgā jau no tā brīža, kad viņam vajadzēja pieskatīt tevi, bet šis aiztinās… tā, tagad atkal sāk Siriusa mamiņa.

Vīzlija kundzes balsi atkal noslāpēja priekšnama portretu kliedzienu un spiedzienu vētra.

Džordžs jau grasījās aizvērt durvis, lai paglābtos no trokšņa, bet, pirms viņš paguva to izdarīt, istabā iespraucās mājas elfs.

Ja neņem vērā netīru lupatu, kas viņam bija apsieta ap vidukli kā gurnauts, mājas elfs bija pilnīgi kails. Viņš izskatījās ļoti vecs. Likās, ka paša āda viņam izvalkājusies vairākas reizes par lielu. Galva bija plika, kā jau daždien mājas elfam, taču no lielajām sikspārņa ausīm laukā auga sirmu spalvu kušķi. Ūdeņaini pelēkās acis bija apsarkušas, bet lielais, gaļīgais deguns atgādināja cūkas šņukuru.

Elfs nelikās ne zinis par Hariju un pārējiem. Izturēdamies tā, it kā nevienu neredzētu, viņš, uzmetis kūkumu, lēnām un stūrgalvīgi šļūca uz istabas tālo galu, visu laiku klusi murminādams pie sevis dobjā, aizsmakušā balsi, kas atgādināja vēršvardes kurkstēšanu.

—   …smird kā renstele un vēl noziedznieks piedevām, tikai viņa ne ar ko nav labāka, vecā, nejaukā sugas nodevēja ar saviem razbainiekiem posta manas kundzes māju, ak, mana nabaga kundze, ko viņa teiktu vecajam Mokšķim, ak, kas par kaunu, draņķasiņi un vilkači, un nodevēji, un zagļi, nabaga vecais Mokšķis, ko gan viņam iesākt…

—  Sveiks, Mokšķi, — ļoti skaļi sveicināja Freds, vienlaikus ar blīkšķi aizcirzdams durvis.

Mājas elfs sastinga, pārstaja murmināt un ļoti izteiksmīgi un tikpat mazticami notēloja pārsteigumu.

—   Mokšķis neredzēja jauno kungu, — viņš sacīja, pagriezdamies un paklanīdamies Fredam. Vēl arvien blenzdams paklājā, viņš skaidri sadzirdami piebilda: — Tas sugas nodevēju nejaukais, sīkais razbainieks.

—   Piedod? — Džordžs pārvaicāja. — īsti nesaklausīju, ko tu teici pašās beigās.

—   Mokšķis neko neteica, — liedzās elfs, tagad paklanīdamies Džordžam un labi saklausāmā pusbalsī piebilzdams: — …un te ir šā dvīnis, nedabīgie nezvērēni.

Harijs nesaprata, smieties vai ne. Elfs atlieca muguru, ļaunu aci nopētīdams viņus visus un, laikam pārliecināts, ka bērni viņu nedzird, turpināja murmināt: — …un vēl tā draņķasine, stāv te kā stabs, ak, ja mana kundze to zinātu, ak, kā viņa raudātu, un uzradies vēl viens puika, Mokšķis nezina viņa vārdu. Ko viņš te dara? Mokšķis nezina…

—  Tas ir Harijs, Mokšķi, — Hermione mēģināja stādīt priekšā draugu. — Harijs Poters.

Mokšķa blāvās acis iepletās, un viņš sāka murmināt straujāk un dusmīgāk nekā iepriekš.

—   Draņķasine runā ar Mokšķi, it kā viņa būtu man draugs, ja Mokšķa saimniece redzētu viņu šādā sabiedrībā, ak, ko gan viņa teiktu…

—   Nesauc viņu par draņķasini! — vienā balsi ļoti dusmīgi iesaucās Rons un Džinnija.

—    Tam nav nekādas nozīmes, — Hermione nočukstēja, — viņam ir aptumšojies prāts, viņš pats nesaprot, ko…

—   Nemāni sevi, Hermion, viņš ļoti labi saprot, ko runā, — sacīja Freds, vērodams Mokšķi ar acīm redzamu nepatiku.

Mokšķis vēl arvien kaut ko murmināja, tagad jau skatīdamies uz Hariju.

—   Vai tas tiesa? Vai tas ir Harijs Poters? Mokšķis redz rētu, tātad taisnība vien būs, tas ir puika, kas apturēja Tumšo kungu, Mokšķis brīnās, kā gan viņam tas izdevās…

—  Ari mēs brīnāmies, Mokšķi, — Freds sacīja.

—  Starp citu, ko tu gribēji? — vaicāja Džordžs.

Mokšķa milzīgās acis ar joni pievērsās Džordžam.

—   Mokšķis kopjas, — viņš izvairīgi teica.

—   Laba pasaciņa, — Harijam aiz muguras atskanēja balss.

Bija atgriezies Siriuss. Uz sliekšņa stāvēdams, viņš nikni zibināja acis uz elfa pusi. Troksnis priekšnama bija norimis; iespējams, Vīzlija kundze un Mahorks turpināja strīdu virtuvē. Ieraudzījis Siriusu, Mokšķis paklanījās tik smieklīgi zemu, ka šņukuram līdzīgais deguns atspiedās pret zemi.

—  Stāvi vien taisni, — Siriuss nepacietīgi uzsauca. — Tad ko īsti tu taisījies darīt?

—   Mokšķis kopjas, — elfs atkārtoja. — Mokšķis dzīvo, lai kalpotu dižciltīgajam Bleķu namam…

—   …un ar katru dienu tas paliek melnāks un smirdīgāks, — teica Siriuss.

—   Kungam vienmēr paticis jokot, — atkal paklanīdamies, sacīja Mokšķis un tad pusbalsī turpināja: — Kungs bija nejauka, nepateicīga cūka, kas salauza savai mātei sirdi…

—    Manai mātei, Mokšķi, nebija sirds, — Siriuss atcirta.

—   Viņa turējās pie dzīvības tikai tāpēc, ka bija spītniece.

Mokšķis turpināja klanīties un runāt.

—  Kā kungs teiks, — viņš dusmīgi nomurmināja. — Kungs nav cienīgs noslaucīt dubļus no mātes zābaciņiem, ak, mana nabaga kundze, ko viņa teiktu, ja redzētu Mokšķi kalpojam viņam, kā viņa to ienīda, kādu vilšanos viņš sagādāja…

—   Es jautāju, ko tu taisījies darīt, — Siriuss salti atkārtoja.

—    Ik reizes, kad tu ierodies, izlikdamies, ka uzkop māju, tu aizstiep kaut ko uz savu istabu, lai mēs neko nevarētu izmest ārā.

—    Mokšķis kunga mājā nekad neko neizkustina no vietas, — paziņoja elfs un tad sāka ļoti ātri murmināt: — Kundze nemūžam nepiedotu Mokšķim, ja gobelēnu izmestu, jau septiņus gadsimtus tas pieder dzimtai, Mokšķim tas jāglābj, Mokšķis neļaus kungam un sugas nodevējiem, un razbainiekiem to iznicināt…

—  Iespējams, tur tā vaina, — Siriuss sacīja, uzmetis nievājošu skatienu pretējai sienai. — Viņa tam ir nobūrusi aizmuguri ar vēl vienu mūžlīmes burvestību, šaubu nav, bet, ja vien spēšu tikt no tā vaļā, es to noteikti izdarīšu. Tagad ej projām, Mokšķi.

Izskatījās, ka Mokšķis neuzdrīkstas neklausīt tiešai pavēlei, tomēr skatiens, ko viņš, šļūcot ārā no istabas, veltīja Siriusam, bija visdziļākā riebuma pilns, un viņš nemitējās murmināt.

—   …ierodas te no Azkabanas un ņemas izrīkot Mokšķi, ak, mana nabaga kundze, ko viņa teiktu, ja tagad ieraudzītu māju, te ievākušās padibenes, viņas dārgumus met ārā, viņa nozvērējās, ka šis vairs neesot viņas dēls, bet nu viņš ir atgriezies, runā, ka esot arī slepkava…

—  Pamurmini vēl, un es tiešām kādu noslepkavošu, — pirms aizcirst durvis, Siriuss saērcināts nokliedzās elfam nopakaļ.

—   Sirius, viņam kaut kas nav kārtībā ar galvu, — Hermione aizstāvēja Mokšķi, — manuprāt, viņš nesaprot, ka mēs visu dzirdam.

—  Viņš pārāk ilgi ir nodzīvojis viens, — Siriuss sacīja, — klausīdamies manas mātes portreta neprātīgajās pavēlēs un runādamies pats ar sevi, bet viņš vienmēr ir bijis mazs, pretīgs…

—  Ja tu viņu atbrīvotu, — Hermione cerīgi ieminējās, — varbūt…

—   Mēs nevaram viņu atbrīvot, viņš zina pārāk daudz par Ordeni, — Siriuss strupi atbildēja. — Un, starp citu, šoks viņu tik un tā nogalinātu. Ierosini Mokšķim pamest šo māju, redzēsim, kā viņš to uztvers.

Siriuss aizgāja pāri istabai pie gobelēna, ko Mokšķis tik ļoti vēlējās pasargāt. Tas stiepās no griestiem līdz pat grīdai. Harijs un pārējie viņam sekoja.

Gobelēns izskatījās neticami vecs. Tas bija izbalējis un vietām izskatījās šausminu sagrauzts. Tomēr izšuvumu zelta diegs vēl arvien mirdzēja pietiekami spoži, lai iezīmētu sazarotu ciltskoku, kas iesniedzās (cik nu Harijs varēja saprast) pat viduslaikos. Pašā augšpusē rindojās vārdi:

SHžciftūjats un senais 9Јfe6u nams &lt;,( čbujours pur"

—    Tevis te nav! — izpētījis koka apakšējo daļu, paziņoja Harijs.

—   Savulaik es tur biju, — teica Siriuss un norādīja uz nelielu, apaļu, gobelēnā izsvilušu caurumu, kas likās kā izdedzināts ar cigareti. — Mana mīļā vecā māte izsvieda mani ārā pēc tam, kad es aizbēgu no mājām, — Mokšķim tīri labi patīk pusbalsī atkārtot šo stāstu.

—   Tu aizbēgi no mājām?

—   Man bija kādi sešpadsmit, — Siriuss sacīja. — Es vairs nespēju izturēt.

—   Kur tu apmeties? — blenzdams uz krusttēvu, jautāja Harijs.

—   Pie tava tēta, — Siriuss teica. — Tavi vecvecāki izturējās tiešām jauki, viņi pieņēma mani kā otru dēlu. Jā, skolas brīvdienās mēs ar tavu tēvu gulējām teltī, un, kad man palika septiņpadsmit, es sameklēju pats savu mitekli. Mans tēvocis Alfards atstāja man glītu kaudzīti zelta — arī viņu savulaik izdzēsa no šī koka, droši vien tāpēc viņš aplaimoja tieši mani. Lai nu kā, pēc tam es par sevi gādāju pats. Kaut gan svētdienas pusdienās pie Potera kunga un kundzes es vienmēr biju gaidīts ciemiņš.

—   Bet… kāpēc tu…?

—    Aizbēgu? — Siriuss skābi pasmaidīja un izlaida pirkstus caur garajiem, nekoptajiem matiem. — Tāpēc, ka es ienīdu viņus visus: manus vecākus ar viņu tirasinības māniju, viņi bija pārliecināti, ka būt par Bleķu nozīmēja teju saradoties ar karaļiem… stulbo brāli, kurš bija pārāk gļēvs, tāpēc noticēja viņiem… te viņš ir.

Siriuss piedūra pirkstu vārdam "Reguluss Bleks" pašā koka apakšā. Aiz dzimšanas datuma vīdēja nāves diena (pirms gadiem piecpadsmit).

—  Viņš bija jaunāks par mani, — Siriuss teica, — un daudz labāks dēls — to vecāki man mūžam bāza acīs.

—   Bet viņš nomira, — Harijs sacīja.

—    Jā, — Siriuss papurināja galvu. — Stulbais muļķis… pievienojās nāvēžiem.

—   Tu joko!

—   Paklau, Harij, vai tad tu nesaproti, kādi burvji dzīvojuši šajā mājā? — Siriuss īgni jautāja.

—   Vai… vai arī tavi vecāki bija nāvēži?

—   Nē, nē, bet, tici man, viņi uzskatīja, ka Voldemorta idejas ir pareizas, viņi pilnībā atbalstīja burvju rases tīrību, vientiešu vidū dzimušo iznīcināšanu un visu grožu nodošanu tīrasiņu rokās. Turklāt viņi nebūt nebija vienīgie, bija daudz tādu, kas domāja, ka Voldemortam ir taisnība, tikai, kad viņš parādīja savu īsto seju… kad viņi ieraudzīja, uz ko viņš gatavs, lai iegūtu varu, tad viņiem bija aukstas kājas. Bet varu saderēt, ka sākumā mani vecāki Regulusa pievienošanos nāvēžiem uzskatīja par mazu, jauku varoņdarbu.

—   Vai viņu nogalināja aurors? — Harijs piesardzīgi jautāja.

—   Nē, nē, — Siriuss atbildēja. — Nē, viņu noslepkavoja Voldemorts. Vai drīzāk — Voldemorts lika. Es šaubos, vai Reguluss bija gana svarīgs, lai Voldemorts viņu nonāvētu. Cik nu es uzzināju pēc Regulusa nāves, viņš bija iesaistījies diezgan pamatīgi, tad pārbijies no tā, kas jādara, un mēģinājis izkulties. Nu, Voldemortam jau nevar tā vienkārši iesniegt atlūgumu. Tā ir kalpošana uz mūžu vai nāve.

—   Pusdienās, — atskanēja Vīzlija kundzes balss.

Viņa turēja zizli augstu paceltu — tam galā bīstami līgojās milzīga paplāte ar sviestmaižu un kūku kalnu. Vīzlija kundze bija koši piesārtusi un vēl arvien izskatījās dusmīga. Pārējie, kārodami ko iekost, devās pie viņas, bet Harijs palika kopā ar Siriusu, kurš tagad bija pieliecies tuvāk gobelēnam.

—  Neesmu to pētījis ilgus gadus. Te ir Fineass Nigells… mans vecvecvectēvs, redzi? … visnepopulārākais direktors, kāds Cūkkarpai jebkad bijis… un Araminta Meliflua … manas mātes māsīca … mēģināja izdabūt cauri ministrijai likumu, kas atļautu vientiešu medības … tad mīļā Elladoras tante … viņa aizsāka dzimtas tradīciju — kad mājas elfi kļuva tik veci, ka vairs nejaudāja pastiept tējas paplātes, tiem nocirta galvu … protarrrs, līdzko ģimenē parādījās kāds puslīdz normāls tips, viņš tika izslēgts no mantojuma. Redzu, ka Tonksas arī šeit nav. Varbūt tāpēc Mokšķis neklausa viņas pavēlēm — viņam jāpilda viss, ko liek dzimtas locekļi…

—  Jūs ar Tonksu esat radinieki? — Harijs bija pārsteigts.

—  O, jā, viņas māte Andromēda bija mana mīļākā māsīca, — Siriuss teica, uzmanīgi pētīdams gobelēnu. — Nē, arī Andromēdas te nav, paskaties…

Viņš norādīja uz vēl vienu mazu, apaļu deguma vietu starp diviem vārdiem, Bellatrisi un Narcišu.

—  Andromēdas māsas vēl arvien ir tepat, jo izgāja pie cienījamiem, jaukiem tīrasiņu vīriem, bet Andromēda apprecējās ar vientiešu ģimenē dzimušo Tedu Tonksu, tāpēc…

Siriuss ar zizli atdarināja vārda izdedzināšanu un tad skāņi iesmējās. Taču Harijs nesmējās, viņš bija pārāk aizņemts, pētot vārdus pa labi no Andromēdas deguma zīmes. Divkāršs zelta izšuvuma pavediens savienoja Narcišu Bleķu ar Lūciju Malfoju, un viena vertikāla zelta līnija, kas sākās zem viņu vārdiem, beidzās ar vārdu Drako.

—   Tu esi Malfoju radinieks?

—  Visas tīrasiņu ģimenes ir savstarpēji saradojušās, — Siriuss paskaidroja. — Ja tu ļauj saviem dēliem un meitām precēties tikai ar tīrasiņiem, izvēle ir ļoti ierobežota, mūsu ir palicis šausmīgi maz. Mēs ar Molliju esam attālos svaiņos, jo Artūrs man sanāk tāds kā trešās pakāpes brālēns. Bet te viņus nav ko meklēt — par Vīzlijiem briesmīgākus sugas nodevējus neatradīsi.

Bet tagad Harijs skatījās uz vārdu pa kreisi no Andromēdas cauruma: Bellatrise Bleķa, kura ar divkāršu līniju bija savienota ar Rodolfusu Svešovski.

—   Svešovskis, — Harijs pateica balsī. Šis vārds viņam likās pazīstams, viņš to kaut kur bija dzirdējis, taču kādu mirkli nespēja atcerēties, kur, lai gan tas lika pakrūtei dīvaini, šermifioši nokutēt.

—  Viņi ir Azkabanā, — Siriuss strupi noteica.

Harijs ziņkāri palūkojās uz krusttēvu.

—   Bellatrisi un viņas viru Rodolfusu atveda kopā ar Bārtiju Zemvaldi jaunāko, — turpināja Siriuss tikpat strupi. — Arī Rodolfusa brālis Rabastans bija kopā ar viņiem.

Tad Harijs atcerējās. Bellatrisi Svešovsku viņš savulaik tika redzējis Dumidora Domnīcā, dīvainā ietaisē, kurā glabājās domas un atmiņas: gara, tumsnēja sieviete ar smagiem acu plakstiņiem, kas stāvēja savu tiesnešu priekšā un apliecināja savu uzticību lordam Voldemortam, lepnums par to, ka viņa mēģinājusi atrast savu pavēlnieku pēc viņa krišanas, un pārliecība, ka reiz pienāks diena, kad uzticība tiks atalgota.

—  Tu nekad neesi teicis, ka viņa ir tava…

—   Kāda gan nozīme, ka viņa ir man māsīca? — Siriuss atcirta. — Ciktāl tas skar mani, es viņus neuzskatu par savu ģimeni. Viņa noteikti nav mana radiniece. Neesmu redzējis viņu kopš tā laika, kad biju tik vecs kā tu, tikai uz mirkli saskatījāmies, kad viņa ieradās Azkabanā. Domā, es lepojos ar tādu radinieci?

—  Piedod, — Harijs ātri noteica, — es negribēju… tikai pabrīnījos…

—   Tas nekas, vari neatvainoties, — Siriuss nomurmināja. Viņš uzgrieza gobelēnam muguru, rokas dziļi sabāzis kabatās. — Man nepatīk atgriezties šeit, — viņš turpināja, skatīdamies pāri viesistabai. — Nekad nespēju iedomāties, ka reiz atkal būšu iesprostots šajā mājā.

Harijs krusttēvu lieliski saprata. Viņš zināja, kā pats justos, ja būtu pieaudzis, uzskatītu, ka ticis projām no moku vietas uz visiem laikiem, bet tad apstākļi piespiestu viņu atgriezties un dzīvot Dzīvžogu ielas ceturtaja namā.

—  Protams, galvenajai mītnei šī ir teicama vieta, — Siriuss piebilda. — Kamēr te dzīvoja mans tēvs, viņš apgādāja māju ar visiem drošības līdzekļiem, kādi vien pazīstami burvju pasaulē. Tā nav redzama, tāpēc vientieši nevar pēkšņi parādīties uz sliekšņa — it kā viņi par to vien sapņotu — un tagad, kad Dumidors te klāt licis savu aizsardzību, vēl drošāku māju būtu grūti sameklēt. Dumidors ir Ordeņa slepensargs, proti, neviens nekad nespēs atrast galveno mītni, ja vien pats Dumidors viņam par to neizstāstīs. Tā zīmīte, ko Tramdāns tev parādīja vakar vakarā, bija Dumidora rakstīta… — Siriuss izgrūda aprautu smiekliņu, kas atgādināja suņa rējienu. —Ja mani vecāki redzētu, kā tagad tiek izmantota viņu māja… nu, zināmu priekšstatu vari gūt no mātes portreta…

Viņš brīdi stāvēja saviebies, tad nopūtās.

—  Es tik ļoti nepārdzīvotu, ja vien varētu kaut reizēm tikt no šejienes ārā un paveikt ko noderīgu. Esmu prasījis Dumidoram, vai varēšu pavadīt tevi uz to komitejas sēdi — ka Šņuks, protams, — lai varētu tevi kaut mazliet morāli atbalstīt, kā tev šķiet?

Harijs sajuta pakrūti nošļūkam tik zemu, ka tā it kā izkrita cauri putekļainajam paklājam zem kājām. Kopš vakarvakara maltītes komitejas sēde viņam ne reizes nebija ienākusi prātā. Satraucies par atkalredzēšanos ar cilvēkiem, kas viņam patika vislabāk, un klausoties jaunumos par pēdējā laika notikumiem, viņš par sēdi bija galīgi aizmirsis. Bet Siriusa vārdi atkal atmodināja nomācošās šausmas. Viņš paskatījās uz Hermioni un Vizlijiem, kas mierīgi ēda savas sviestmaizes, un pēkšņi iedomājās, kā būtu, ja draugi atgrieztos Cūkkārpā bez viņa.

—  Neuztraucies, — Siriuss mierināja. Harijs pacēla galvu un saprata, ka Siriuss viņu vērojis. — Esmu pārliecināts, ka tevi attaisnos, Starptautiskajos Slepenības statūtos noteikti jābūt kādam punktam, kas jauj lietot maģiju, ja dzīvība likta uz kārts.

—   Bet ja mani tomēr izslēgs, — Harijs klusi jautāja, — vai es varēšu atgriezties šeit un dzīvot kopā ar tevi?

Siriuss skumji pasmaidīja.

—  Skatīsimies.

—   Es par to sēdi tā neuztrauktos, ja zinātu, ka man nav jāatgriežas pie Dērslijiem, — Harijs uzstāja.

—   Laikam īsti briesmoņi, ja reiz tu dod priekšroku šai mājai, — Siriuss drūmi noteica.

—  Jūs, abi, pasteidzieties, citādi paliksiet neēduši, — uzsauca Vīzlija kundze.

Siriuss vēlreiz dziļi nopūtās un uzmeta drūmu skatienu gobelēnam, tad viņi ar Hariju pievienojās pārējiem.

Harijs, cik spēdams, centās nedomāt par sēdi, kamēr topēcpusdien visi tīrīja skapju stiklotās vitrīnas. Par laimi, šis darbs prasīja pamatīgu koncentrēšanos, jo daudzi priekšmeti ļoti nelabprāt pameta putekļainos plauktus. Siriusu nepatīkami sakoda kāda sudraba tabakas doze; sakosto roku tūlīt pārklāja nepatīkams, garozai līdzīgs slānītis, kas atgādināja cietu, brūnu cimdu.

—   Viss būs kārtībā, — viņš sacīja, ar interesi nopētīdams roku, un pēc tam viegli uzsita tai ar zizli. Āda atkal atguva normālu izskatu. — Laikam iekšā bijis kārpklājas pulveris.

Viņš iesvieda tabakas dozi maisā, kurā viņi lika visas no skapjiem izvāktās grabažas. Harijs pamanīja, kā pēc kāda laiciņa, iepriekš uzmanīgi aptinis roku ar drānas gabalu, Džordžs zagšus izvelk dozi no maisa un iebāž ar šausminām pilnajā kabatā.

Tīrītāji uzgāja arī nejauka paskata sudraba instrumentu, kas atgādināja daudzkājainu pinceti. Kad Harijs to paņēma no plaukta, daikts uzskrēja augšā pa viņa roku un mēģināja iedzelt, bet Siriuss to saķēra un nospieda ar smagu grāmatu, kas saucās "Dabas dižcilši: burvju ģenealoģija". Te bija mūzikas lādīte, kas uzvilkta spēlēja mazliet draudīgu, šķindošu melodiju. Visus klātesošos pēkšņi pārņēma nespēks un miegainība, līdz Džinnija attapās aizcirst mūzikas lādītei vāku. Turpat bija ari smags medaljons, kuru nevienam tā arī neizdevās atvērt, vairāki seni zīmogi un putekļaina kārbiņa ar pirmās šķiras Merlina ordeni, ko savulaik par "kalpošanu ministrijai" bija dabūjis Siriusa vectēvs.

—   Proti, iešķieba šiem kaudzi zelta, — Siriuss nicīgi paskaidroja, iesviezdams ordeni atkritumu maisā.

Vairākas reizes istabā ieslīdēja Mokšķis un mēģināja zagšus aizstiept vienu otru mantu, paslēpis tās zem sava gurnauta un pusbalsī briesmīgi lādēdamies ik reizi, kad tika pieķerts. Kad Siriuss viņam atņēma lielu zelta zīmoggredzenu ar Bleķu ģerboni, Mokšķis pat izplūda dusmu asarās un aizvilkās no viesistabas, šņukstēdams un apsaukādams Siriusu tādos vārdos, kādus Harijs savu mūžu nebija dzirdējis.

—   Tas ir mana tēva gredzens, — noteica Siriuss, iemezdams to atkritumos. — Mokšķis viņam nebija pieķēries tik ļoti kā manai mātei, bet tik un tā es pirms nedēļas pieķēru viņu bučojam vecas tēva bikses.

* *

Ari turpmākajās pāris dienās Vīzlija kundze visus pamatīgi nostrādināja. Viesistabas dezinfekcija prasīja trīs dienas. Beidzot bija izmestas visas nevēlamās mantas, izņemot gobelēnu ar Eleku dzimtas koku, kas nekādi neļāvās noņemties no sienas, un grabošo rakstāmgaldu. Tramdāns vairs galvenajā mītnē nebija rādījies, tāpēc neviens nevarēja būt drošs par to, kas tur slēpjas.

No viesistabas viņi pārcēlās uz ēdamistabu pirmajā stāvā, kur bufetē bija iemitinājušies zirnekļi, tik lieli kā apakštasītes (Rons žigli izsteidzās laukā, lai pagatavotu sev tasīti tējas, un atgriezās pēc pusotras stundas). Visu porcelānu ar Bleķu ģerboni un devīzi Siriuss bez liekām ceremonijām sameta maisā. Tāds pats liktenis piemeklēja ari vecu fotogrāfiju kolekciju apsūbējušos sudraba rāmjos, un, stikliem plīstot, visi fotogrāfiju iemītnieki griezīgi spiedza.

Strups tādu darbu varbūt sauca par "tīrīšanu", bet Harijs nosprieda, ka īstenībā tas bija karš pret šo māju, kura, Mokšķa atbalstīta un musināta, ļoti sekmīgi aizstāvējās. Majas elfs atkal un atkal uzradās, lai kur viņi sapulcējās, viņš murmināja aizvien aizskarošāk un aizvainojošāk un pūlējās izčiept no atkritumu maisiem visu, kam vien tika klāt. Siriuss pat piedraudēja izsniegt viņam drēbes, bet Mokšķis cieši paskatījās uz saimnieku ar savām ūdeņainajām acīm un sacīja: — Lai kungs dara, kā labpatīk. — Un sekoja ļoti uzkrītoša murmināšana: — Taču kungs neraidīs Mokšķi projām, nē, jo Mokšķis zina, kas šiem padomā, jā, jā, viņš kaļ plānus pret Tumšo kungu, jā, kopā ar šiem draņķasiņiem un nodevējiem, un padibenēm…

Tad, neskatoties uz Hermiones protestiem, Siriuss no mugurpuses sagrāba Mokšķi aiz gurnauta un ar sviešanu izsvieda viņu no istabas.

Vairākas reizes dienā skanēja durvju zvans, kas signalizēja Siriusa mātei, ka atkal jāsāk spiegt, bet Harijam un pārējiem deva zīmi, ka jāmēģina noklausīties, ko runā atnācēji. Tiesa, no mirklīgajiem skatiem un sarunu drumslām viņiem izdevās uzzināt ļoti maz, jo Vīzlija kundze žigli vien sauca viņus atpakaļ pie darbiem. Vairākkārt uz brīdi iegriezās Strups, bet drīz arī steidzās projām, un, Harijam par lielu atvieglojumu, viņi vaigu vaigā tā arī nesatikās. Harijs redzēja ari pārvērtību pasniedzēju profesori Maksūru, kas vientieses kleitā un mētelī izskatījās pagalam savādi, turklāt arī viņa likās pārāk aizņemta, lai uzkavētos ilgāk. Tiesa, reizēm ciemiņi palika mājā un nāca talkā. Kopā ar Tonksu viņi aizvadīja neaizmirstamu pēcpusdienu, kad visi augšstāva tualetē pieķēra slepkavnieciska izskata vecu rēgu. Savukārt Vilksons, kas dzīvoja mājā kopā ar Siriusu, bet bieži nozuda uz ilgāku laiku, pildot noslēpumainus Ordeņa uzdevumus, palīdzēja viņiem salabot sienas pulksteni, kurš bija iedzīvojies nelāgā ieradumā visus, kas gāja garām, apmētāt ar smagām skrūvēm. Mahorks savukārt mazliet reabilitējās Vīzlija kundzes acīs, kad izglāba Ronu no sena purpurkrāsas tērpa, kas, no skapja izņemts, mēģināja zēnu nožņaugt.

Par spīti tam, ka Harijs vēl arvien gulēja nemierīgi un sapņoja par gaiteņiem un aizslēgtām durvīm, kas lika rētai pierē asi iesāpēties, viņš pirmo reizi šajā vasarā jutās labi. Kamēr bija ko darīt, viņš bija laimīgs. Tiesa, kad rosība pieklusa, pietika uz brīdi zaudēt modrību vai nogurumā atlaisties gultā un pievērsties neskaidrajām ēnām, kas slīdēja pār istabas griestiem, lai atgrieztos domas par gaidāmo sēdi ministrijā. Bailes durstīja krūtis kā adatas, kolīdz Harijs iedomājās, kas notiks, ja viņš tomēr tiks izslēgts. Doma likās tik briesmīga, ka viņš neuzdrīkstējās to pateikt skaļi, pat ne Ronam un Hermionei. Viņš bieži manīja, ka draugi sačukstas un nemierīgi skatās šurp, taču, sekojot Harija piemēram, arī viņi par sēdi nebilda ne vārda. Reizēm pati no sevis acu priekšā parādījās aina, kā nenosakāms ministrijas ierēdnis pārlauž viņa zizli un pavēl atgriezties pie Dērslijiem… Bet tur viņš neatgriezīsies. To viņš bija cieši izlēmis. Viņš atgriezīsies te, Drūmkaktē, un dzīvos kopā ar Siriusu.

Vēderā it kā ķieģelis iekrita, kad trešdienas vakariņās Vīzlija kundze viņam pievērsās un klusi sacīja: — Rītrītam es izgludināju tavas izejamās drēbes, Harij, un būtu labi, ja tu šovakar izmazgātu matus. Labs pirmais iespaids var izrādīties ļoti svarīgs.

Rons, Hermione, Freds, Džordžs un Džinnija apklusa un paskatījās uz Hariju. Harijs pamāja un mēģināja turpināt ēst savu karbonādi, bet mute bija izkaltusi tik sausa, ka viņš nespēja norit ne kumosu.

—  Kā es tur nokļūšu? — viņš pajautāja Vīzlija kundzei, mēģinādams izklausīties mierīgs.

—  Artūrs paņems tevi līdzi, kad dosies uz darbu, — Vīzlija kundze liegi atteica.

Vīzlija kungs uzmundrinoši uzsmaidīja Harijam no galda otras puses.

—  Lidz sēdes sākumam varēsi pakavēties manā kabinetā, — viņš sacīja.

Harijs paskatījās uz Siriusu, bet, pirms paguva iejautāties, Vīzlija kundze jau uz visu bija atbildējusi.

—   Profesors Dumidors uzskata, ka Siriusam nevajadzētu doties turp kopā ar tevi, un, man jāsaka, es…

—   …domāju, ka viņam ir taisnība, — sakodis zobus, viņas vietā teikumu pabeidza Siriuss.

Vīzlija kundze uzmeta lūpu.

—   Kad Dumidors tev to pateica? — Harijs jautāja Siriusam.

—   Viņš ieradās vakar naktī, kad jūs jau gulējāt, — Vīzlija kungs sacīja.

Siriuss īgni ietrieca dakšiņu kartupelī. Harijs nodūra galvu, blenzdams savā šķīvī. Apziņa, ka Dumidors bija atradies šajā mājā sēdes priekšvakarā un nebija saticies ar viņu, lika Harijam justies vēl draņķīgāk, ja vien tas maz bija iespējams.

SEPTĪTĀ NODAĻA BURVESTĪBU MINISTRIJA

Nākamajā rītā Harijs pamodās pussešos — tik pēkšņi, it kā viņam kāds būtu iebļāvis ausī. Kādu laiciņu viņš gulēja nekustīgi. Domas par disciplinārās komitejas sēdi pamazām piepildīja smadzeņu ik sīkāko šūniņu, un Harijs, to vairs nespēdams izturēt, izlēca no gultas un uzlika brilles. Gultas kājgalī Vīzlija kundze bija izklājusi svaigi izmazgātus džinsus un sporta krekliņu. Harijs saģērbās. Tukšais rāmis pie sienas ieķiķinājās.

Cieši aizmigušais Rons gulēja uz muguras, rokas un kājas izpletis un muti plati vaļā. Viņš pat nepakustējās, kad Harijs šķērsoja istabu, izgāja kāpnēs un uzmanīgi aizvēra aiz sevis durvis. Cenzdamies nedomāt par to, ka viņš Ronu atkal ieraudzīs tad, kad, iespējams, vairs nebūs Cūkkārpas audzēknis, Harijs klusītēm nokāpa lejā pa kāpnēm, garām Mokšķa senču galvām un tad līdz virtuvei.

Viņš domāja, ka telpa būs tukša, bet, jau tuvojoties durvīm, viņā pusē saklausīja klusas balsis. Pavēris durvis, viņš ieraudzīja Vīzlija kungu un kundzi, Sīriusu, Vilksonu un Tonksu sēžam tā,

it kā tie jau gaidītu. Visi bija pilnīgi saģērbušies, izņemot Vīzlija kundzi, kam mugurā bija vatēti, purpursarkani rītasvārki. Tikko Harijs parādījās durvīs, viņa pielēca kājās.

—  Brokastis, — viņa sacīja, izvilkdama savu zizli un aizsteigdamās pie pavarda.

—   L-l-iabrīt, Harij, — žāvādamies sveicināja Tonksa. Šorīt viņai mati bija gaiši un cirtaini. — Gulēji labi?

—  Jā, — Harijs atteica.

—   Es n-nemaz neesmu gulējusi, — viņa paskaidroja, nodrebinājās un vēlreiz nožāvājās. — Nāc, piesēdi…

Viņa pavilka atpakaļ blakus krēslu, pie reizes apgāžot nākamo.

—   Ko gribēsi, Harij? — Vīzlija kundze sauca. — Biezputru? Maizītes? Kādu kūpinātu siļķīti? Šķiņķi ar olām? Grauzdiņu?

—   Tikai… tikai grauzdiņu, paldies, — atbildēja Harijs.

Vilksons pašķielēja uz Hariju, tad jautāja Tonksai. — Ko tu

stāstīji par Skrimžūru?

—  Ak… jā… nu, mums jābūt mazliet piesardzīgākiem, viņš uzdod Kingslijam un man savādus jautājumus…

Harijs teju vai jutās pateicīgs, ka neviens viņu nemēģina iesaistīt sarunā. Iekšas viņam vilkās čokurā. Vīzlija kundze nolika uz galda pāris grauzdiņu un marmelādi, un viņš mēģināja kaut ko ieēst, bet tikpat labi varēja arī košļāt paklāju. Vīzlija kundze apsēdās blakus un kārtīgi nopētīja viņa sporta krekliņu, tad paslēpa no apkaklītes izlidušo firmas zirnīti un nogludināja krunciņas uz pleciem. Labāk jau nu būtu likusies mierā.

—   …un nāksies teikt Dumidoram, ka rīt es nevarēšu uzņemties nakts maiņu, es esmu p-p-pārāk piekususi, — Tonksa pabeidza teikumu ar vēl vienām grandiozām žāvām.

—   Es tevi nomainīšu, — Vīzlija kungs pieteicās. — Es jūtos labi, turklāt man tik un tā jāpabeidz viens ziņojums…

Vīzlija kungam mugurā bija nevis burvja drānas, bet gan tumšas, smalki svītrotas bikses un veca, silta ādas jaka. Novērsies no Tonksas, viņš uzlūkoja Hariju.

—   Kā jūties?

Harijs paraustīja plecus.

—   Viss drīz būs galā, — Vīzlija kungs uzmundrinoši teica. — Pēc pāris stundām būsi jau attaisnots.

Harijs neko neteica.

—  Komitejas sēde notiks manā stāvā, Amēlijas Bounzas birojā. Viņa vada Maģiskās policijas nodaļu, un tieši viņa tevi pratinās.

—  Amēlijai Bounzai nav ne vainas, Harij, — Tonksa nopietni teica. — Viņa ir taisnīga — uzklausīs visu, kas tev būs sakāms.

Harijs pamāja, vēl arvien nespēdams izdomāt, ko tādu lai pasaka.

—   Nezaudē savaldīšanos, — Siriuss aprauti ieteica. — Esi pieklājīgs un turies pie faktiem.

Harijs atkal pamāja.

—  Likums ir tavā pusē, — klusi sacīja Vilksons. — Pat nepilngadīgiem burvjiem ir atļauts izmantot maģiju dzīvībai bīstamās situācijās.

Harijam pa muguru notecēja ļoti auksta strūkliņa. Pirmajā mirklī viņš nosprieda, ka atkal kāds licis lietā nošķituma burvestību, bet tad aptvēra, ka Vīzlija kundze ar slapju ķemmi uzbrukusi viņa matiem. Viņa ar spēku mēģināja ērkuli pieplacināt pie galvas.

—   Vai tavus matus vispār ir iespējams pieglaust? — viņa, zaudējusi cerību, vaicāja.

Harijs papurināja galvu.

Vīzlija kungs ieskatījās pulkstenī un pavērās uz Hariju.

—  Domāju, ka brauksim tagad, — viņš teica. — Būsim gan mazliet paagrāk, taču, manuprāt, tu ministrijā jutīsies labāk, nekā nīkdams šeit.

—   Labi, — automātiski atbildēja Harijs, nolikdams grauzdiņu uz šķīvja un pieceldamies kājās.

—  Viss būs kārtībā, Harij, — teica Tonksa, paplikšķinādama viņam pa roku.

—   Lai veicas, — Vilksons novēlēja. — Esmu pārliecināts, ka viss nokārtosies.

—    Bet, ja nenokārtosies, — drūmi piebilda Siriuss, — es sameklēšu Amēliju Bounzu un kārtīgi aprunāšos ar viņu…

Harijs vārgi pasmaidīja. Vīzlija kundze apskāva zēnu.

—   Mēs visi turēsim par tevi īkšķi, — viņa nočukstēja.

—   Labi, — Harijs sacīja. — Nu… tad uz redzēšanos.

Sekodams Vīzlija kungam, viņš uzkāpa pa kāpnēm un izgāja

cauri priekšnamam. Varēja dzirdēt, kā aiz aizkariem miegā noņurdas Siriusa māte. Vīzlija kungs atbultēja durvis, un viņi izgāja laukā, kur ausa salts, pelēks rīts.

—  Jūs taču parasti neejat uz darbu kājām, vai ne? — Harijs jautāja savam pavadonim, kad abi raitā solī devās pāri laukumam.

—   Nē, parasti es teleportējos, — Vīzlija kungs paskaidroja, — bet, tā kā tu to nevari, manuprāt, būs vislabāk, ja mēs uz ministriju dosimies, neizmantojot nekādas burvestības… tas atstās labāku iespaidu, īpaši, ņemot vērā apsūdzību…

Vīzlija kungs iedams turēja roku azotē. Harijs saprata, ka rokā ir sažņaugts zizlis. Noplukušās ielas izskatījās pilnīgi tukšas, bet, kad viņi nonāca mazajā, nožēlojamajā metro stacijā, tur viņus sagaidīja krietns agrīnu braucēju pūlītis. Kā ikreiz, kad Vīzlija kungs nonāca tiešā saskarsmē ar vientiešiem, kas devās savās ikdienas gaitās, viņam bija grūti apvaldīt savu aizrautību.

—   Vienkārši pasakaini, — viņš čukstēja, norādot uz biļešu automātiem. — Apbrīnojami atjautīgi.

—   Tie nedarbojas, — Harijs teica, norādīdams uz uzrakstu.

—  Jā, bet tik un tā… — Vīzlija kungs jūsmīgi sacīja, aprīdams automātus ar skatienu.

Tāpēc biļetes viņi nopirka no miegaina kasiera (šo uzdevumu veica Harijs, jo Vīzlija kungs diez ko labi nemācēja apieties ar vientiešu naudu). Vēl pēc piecām minūtēm abi iekāpa apakšzemes vilcienā, kas sāka ribināties uz Londonas centra pusi. Vīzlija kungs atkal un atkal pētīja metro karti virs loga.

—  Vēl četras pieturas, Harij… Paliek vēl trīs… Vairs tikai divas, Harij…

Viņiem bija jāizkāpj stacijā, kas atradās pašā Londonas sirdī, un no vilciena viņus burtiski iznesa uzvalkos un kostīmos tērptu, ar portfeļiem bruņotu vīriešu un sieviešu vilnis. Viņi uzbrauca augšā pa eskalatoru, izgāja cauri biļešu kontroles barjerai (Vīzlija kungs sajūsminājās, kā tā aprija viņa biļeti) un nonāca uz platas, mašīnām pilnas ielas ar iespaidīgām ēkām.

—   Kur mes atrodamies? — Vīzlija kungs apmulsis jautāja, un Harijam gandrīz apstājās sirds, iedomājoties, ka viņi, lai kā Vīzlija kungs pētījis karti, izkāpuši nepareizā stacijā. Taču vēl pēc mirkļa viņš sacīja: — Ā, jā… mums jāiet uz to pusi, 1 larij, — un viņi iegriezās nelielā sānieliņā.

—  Atvaino, — Vīzlija kungs teica, — bet es nekad nebraucu ar vilcienu un, raugoties no vientieša skatpunkta, viss izskatās pilnīgi citādi. Starp citu, es vēl nekad neesmu izmantojis parādes durvis.

Jo tālāk, jo ēkas kļuva mazākas un necilākās. Beidzot viņi nonāca ieliņā, kur atradās pāris noplukušas biroju ēkas, krodziņš un ar būvniecības atkritumiem pārpildīts konteiners. Harijs bija iedomājies, ka Burvestību ministrija atradīsies prestižākā rajonā.

—   Esam klāt, — mundri teica Vīzlija kungs, norādīdams uz vecu, sarkanu telefona būdiņu pie sienas, klātas ar spilgtiem grafiti. Vairākiem būdas logiem trūka rūšu. — Pēc tevis, Harij.

Viņš atvēra telefona būdiņas durvis.

Harijs iegāja iekšā, brīnīdamies, kas notiks tālāk. Vīzlija kungs ielocījās Harijam blakus un aizvēra durvis. īpaši ērti te nebija, Harijs bija piespiests pie telefona aparāta, kas pie sienas karājās iešķībi, it kā vandāļa nagos pabijis. Vīzlija kungs pasniedzās garām Harijam un nocēla klausuli.

—   Vīzlija kungs, manuprāt, arī tas varētu nedarboties, — Harijs ieminējās.

—    Nē, nē, es domāju, ka viss strādā, — noteica Vīzlija kungs, turēdams klausuli virs galvas un skatīdamies uz griežamo ripu. — Tā… seši… — viņš uzgrieza pirmo ciparu, — divi… četri… un vēlreiz četri… un vēlreiz divi…

Kad ripa ar klusu klakstoņu atgriezās vietā, telefona būdiņā atskanēja oficiāla sievietes balss — nevis no klausules Vīzlija kunga rokā, bet tik skaļi un skaidri, it kā viņiem līdzās stāvētu neredzama dāma.

—   Laipni lūdzam Burvestību ministrijā. Lūdzu, nosauciet savu vārdu un ierašanās iemeslu.

—  Ē… — sacīja Vīzlija kungs, nesaprazdams, vai viņam jārunā klausulē vai ne. Viņš izvēlējās kompromisu un pielika klausuli ar mikrofonu pie auss, — Artūrs Vīzlijs, Vientiešu priekšmetu nepareizas izmantošanas birojs, esmu ieradies, lai pavadītu Hariju Poteru, kurš ir uzaicināts uz disciplinārās komitejas sēdi…

—   Paldies, — oficiālā sievietes balss teica. — Apmeklētāj, lūdzu, paņemiet nozīmi un piespraudiet to pie drēbēm.

Aparāts noklikšķēja un nograbēja, bet vēl pēc mirkļa Harijs ieraudzīja kaut ko izslīdam no spraugas, kurā parasti dabūjams atlikums. Satvēris priekšmetu, Harijs saprata, ka tā ir kvadrātveida sudraba nozīme ar uzrakstu Harijs Poters, Disciplinārās komitejas sēde. Viņš piesprauda nozīmi pie sporta krekliņa. Tad atkal atskanēja sievietes balss.

—   Ministrijas apmeklētāj, jums ir jāiziet pārmeklēšana un jānodod zizlis reģistrācijai apsardzes postenī, kas atrodas ātrija pretējā pusē.

Telefona būdiņas grīda nodrebēja. Viņi lēnām slīdēja lejup. Harijs bažīgi vēroja, kā ietve brauc uz augšu, garām telefona būdiņas stikla logiem, līdz virs galvas sakļāvās tumsa. Kādu brīdi nekas nebija saskatāms, tikai telefona būdiņa vienmuļi čīkstēja, laizdamās arvien zemāk un zemāk. Pēc kādas minūtes, lai gan Harijam likās, ka pagājis krietni ilgāks laiks, lejā uzzibēja zeltainas gaismas svēdra, kas pamazām kļuva platāka, brauca arvien augstāk, līdz beidzot iespīdēja viņam sejā, tā ka nācās piemiegt acis, lai tās nesāktu asarot.

—   Burvestību ministrija novēl jums jauku dienu, — sacīja sievietes balss.

Telefona būdiņas durvis atsprāga vaļā, un Vīzlija kungs izkāpa. Harijs sekoja. Nākamajā mirkli zēnam mute palika vaļā aiz brīnumiem.

Viņi stāvēja uz spoži pulētas tumšas koka grīdas ļoti garas un greznas zāles vienā galā. Koši zilie griesti bija inkrustēti ar mirdzošiem zelta rakstiem, kas nemitīgi pārvietojās un mainījās, it kā tas būtu kāds debesu ziņojumu dēlis. Sienas abās pusēs klāja tādi paši koka paneļi, kuros ik pēc soļa bija ierīkoti zeltīti kamīni. Ik pēc mirkļa no kāda kamīna zāles kreisajā pusē ar klusu šņākoņu iznira ragana vai burvis. Labajā pusē pie kamīniem veidojās nelielas rindas — tur visi gaidīja savu kārtu, lai varētu doties projām.

Zāles vidū atradās strūklaka. Apaļa baseina vidū slējās zelta tēlu grupa; statujas bija lielākas par to dabiskajiem līdziniekiem. Prāvākā no statujām bija cēla izskata burvis ar augšup paslietu zizli. Viņam apkārt pulcējās vēl četri: skaista ragana, kentaurs, goblins un mājas elfs. Pēdējie trīs ar pielūgsmi raudzījās uz burvi un raganu. Mirdzošas ūdens strūklas šāvās abiem no zižļiem, arī no kentaura bultas smailes, goblina cepures gala un abām mājas elfa ausīm, tāpēc krītoša ūdens skanīgā šalkšana papildināja teleportācijas paukšķus un blīkšķus, kā ari soļu dipoņu, jo daudzum daudzas (te bija simti!) raganas un burvji — vairākums likās drūmi, samiegojušies — ar skubu traucās uz zelta vārtiem zāles tālajā galā.

—   Uz to pusi, — Vīzlija kungs teica.

Viņi pievienojās pūlim, līkumodami starp ministrijas darbiniekiem. Dažs labs stiepa ļodzīgus pergamentu kalnus, citam rokās bija apbružāts portfelis, vēl kāds iedams lasīja "Dienas Pareģi". Iedams garām strūklakai, Harijs ievēroja, ka baseinā spīguļo sudraba sirpi un bronzas knutas. Uz neliela, nosmulēta paziņojuma turpat blakus bija rakstīts:

VISI MAĢISKAS BUALĪBAS STRЬKLAKAS IEŅĒMUMI TIKS ZIEDOTI SVĒTĀ MANGO

MAĢISKO SIIMĪBU UN IEVAlNOJUMU DZIEDNĪCAI.

Ja mani neizslēgs no Cūkkārpas, es tur iemetīšu desmit galeonus, Harijs izmisumā pie sevis nodomāja.

—   Nāc šurp, Harij, — Vīzlija kungs pasauca, un viņi izkāpa no ministrijas darbinieku straumes, kas plūda uz zelta vārtiem. Kreisajā pusē zem uzraksta Apsardze pie galdiņa sēdēja slikti noskuvies burvis spilgti zilās drānās. Kad pie galda pienāca Harijs un Vīzlija kungs, viņš pacēla acis un nolika "Dienas Pareģi".

—   Es pavadu apmeklētāju, — teica Vīzlija kungs, norādīdams uz Hariju.

—   Nostājieties šeit, — garlaikotā balsī nokomandēja burvis.

Harijs pienāca tuvāk, burvis paņēma garu, zeltītu stienīti,

tievu un lokanu kā mašīnas antena, un pārbaudīja Hariju vispirms no priekšas un tad no muguras.

—    Zizli, — nolicis savu zelta darbarīku un pastiepdams roku, norūca apsardzes burvis.

Harijs izņēma zizli. Burvis uzsvieda to uz savāda misiņa instrumenta, kas atgādināja svarus, tikai tam bija viens pats kauss. Instruments sāka vibrēt. No spraugas tā pamatnē izlīda šaura pergamenta loksnīte. Burvis to noplēsa un nolasīja.

—   Vienpadsmit collu, fēniksa spalvas serde, lietošanā četrus gadus. Viss pareizi?

—  Jā, — Harijs nervozi atbildēja.

-Šo te paturēšu es, — teica burvis, uzdurdams pergamenta loksnīti uz paīsas misiņa adatas. — Šo te es atdodu jums, — viņš piebilda, pastiepdams zizli Harijam.

—   Paldies.

—   Paga, paga… — burvis lēni noteica.

Viņa skats apstājās pie apmeklētāja sudraba nozīmes Harijam uz krūtīm, tad aizslīdēja līdz pierei.

—   Paldies, Ērik, — stingri noteica Vīzlija kungs un, sagrābis Hariju aiz pleca, aizvilka viņu projām no galda, lai ievirzītu atpakaļ burvju un raganu straumē, kas plūda cauri zelta vārtiem.

Pūļa viegli bukņīts un grūstīts, Harijs sekoja Vīzlija kungam cauri vārtiem. Viņā pusē bija mazāka zāle, kur aiz kalta zelta režģiem rindojās vismaz divi desmiti liftu. Harijs un Vīzlija kungs nostājās pūlītī pie viena no tiem. Turpat netālu stāvēja liela auguma bārdains burvis ar lielu kartona kasti, no kuras skanēja griezīgas skaņas.

—  Viss pa vecam, Artur? — pamājis Vīzlija kungam, bārdainis ierunājās.

—  Kas tev tur ir, Bob? — skatīdamies uz kasti, jautāja Vīzlija kungs.

—    Neesam tikuši skaidrībā, — nopietni atbildēja burvis. — Sākumā izskatījās pēc visparastākās vistas, bet tad sāka spļaut uguni. Izskatās, ka rupji pārkāpts Eksperimentālās selekcijas aizliegums.

Žvadzēdams un grabēdams priekšā apstājās lifts. Zelta režģis atvērās, un kopā ar pārējo pūlīti liftā iespiedās arī Harijs un Vīzlija kungs. Harijs attapās piespiests pie sienas lifta dziļumā. Vairākas raganas un burvji ziņkārīgi vērās šurp, tāpēc viņš nodūra acis, pētīdams savas kurpes, pie reizes mēģinādams pieglaust savu matu ērkuli. Režģis ar troksni aizvērās, un, ķēdēm žvadzot, lifts sāka lēnām celties augšup. Tad atskanēja tā pati oficiālā sievietes balss, ko Harijs bija dzirdējis telefona būdiņa.

—   Septītais līmenis, Maģisko spēļu un sporta veidu nodaļa, ieskaitot Lielbritānijas un Īrijas Kalambola līgas galveno mītni, Oficiālo jauklodišu klubu un Jocīgo patentu biroju.

Lifta durvis atvērās. Harijs ieraudzīja nekoptu gaiteni, kam sienas bija pavirši aplīmētas ar dažādu kalambola komandu plakātiem. No lifta ar grūtībām izspraucās burvis ar pamatīgu slotaskātu nešļavu un nozuda gaiteni. Durvis aizvērās, un lifts turpināja ceļu augšup. Sieviete balss vēstīja:

—  Sestais līmenis, Maģiskā transporta nodaļa, ieskaitot Lidu tikla pārvaldi, Slotu kontroles inspekciju, Ejslēgu biroju un Teleportācijas eksāmenu centru.

Atkal atvērās durvis, šoreiz izgāja četras vai piecas raganas un burvji. Kamēr durvis bija vaļā, liftā ielidoja vairākas papīra lidmašīniņas. Harijs raudzījās augšup, kur tās laiski plivinājās viņam virs galvas. Lidmašīniņas bija gaiši violetas, un spārniem uz malām Harijs varēja salasīt spiedogu Burvestību ministrija.

—   Iekšējā korespondence, — Vīzlija kungs viņam čukstus paskaidroja. — Savulaik mēs izmantojām pūces, bet tas bija neizturami… spiras uz visiem galdiem…

Kamēr lifts grabinājās uz augšu, korespondence riņķoja ap lampu, kas šūpojās pie kabīnes griestiem.

—   Piektais līmenis, Starptautiskās maģiskās sadarbības nodaļa, ieskaitot Starptautisko maģiskās tirdzniecības standartu padomi, Starptautisko maģiskās likumdošanas biroju un Starptautiskās burvju konfederācijas Britu frakcijas mītni.

Kad atvērās durvis, kopā ar ar vairākām raganām un burvjiem gaitenī izšāvās arī divas lidmašīniņu vēstules, toties liftā ielidoja vairākas citas un sāka riņķot ap lampu, tāpēc tās gaisma šķita raustāmies.

—   Ceturtais līmenis, Maģisko būtņu regulēšanas un kontroles nodaļa, ieskaitot Zvēru, Radījumu un Garu sekcijas, Goblinu sadarbības biroju un Kaitēkļu konsultatīvo dienestu.

—  Atvainojiet, — teica burvis ar ugunsspļāvēju vistu un izgāja, spārnoto vēstuļu mākonīša pavadīts. Durvis atkal grabēdamas aizvērās.

—   Trešais līmenis, Maģisko negadījumu un katastrofu nodaļa, ieskaitot Nejaušas buršanās likvidācijas vienību, Aizmirsinātāju štābu un Vientiešiem iebarojamo stāstu komiteju.

Šajā līmenī izgāja gandrīz visi, izņemot Vīzlija kungu, Hariju un kādu raganu, kura lasīja ļoti garu pergamenta rulli — viens gals tam pamazām krokās gūla uz grīdas. Atlikušās vēstules turpināja virpuļot ap lampu; kad lifts atkal sāka kratīties augšup, durvis vēlreiz atvērās un balss noskaitīja:

—  Otrais līmenis, Maģiskās kārtības sargāšanas nodaļa, ieskaitot Maģijas nepiedienīgas izmantošanas biroju, Auroru štābu un Viedo kapitula administrācijas sekretariātu.

—   Mūsējais, Harij, — teica Vīzlija kungs, abi izgāja no lifta aiz raganas un nonāca gaitenī ar durvīm abās pusēs. — Mans kabinets ir stāva viņā pusē.

—  Vīzlija kungs, — Harijs ievaicājās, kad viņi pagāja garām logam, caur kuru iespīdēja saules gaisma, — vai tad mēs vairs neesam pazemē?

—   Esam gan, — Vīzlija kungs atbildēja. -Šie ir apvārdoti logi. Maģiskās saimniecības pārvalde katru dienu izlemj, kāds būs laiks. Pagājušajā reizē, kad mēs mēģinājām panākt algu pielikumu, divus mēnešus plosījās viesuļvētras… Tepat ap stūri, Harij.

Viņi nogriezās, izgāja cauri smagam ozolkoka dubultdurvīm un nonāca nekārtīgā, ar aizslietņiem sadalītā lielā telpā, kurā valdīja sarunas un smiekli. No nodalījumiem kā mazas raķetes ik pa brīdim izšāvās vēstules. Nošķiebies uzraksts pie tuvākā aizslietņa vēstīja "Auroru štābs".

Iedams garām nodalījumiem, Harijs slepus iemeta tur acis. Aurori aizslietņus bija nolīmējuši ar visu ko — no apcietināmo burvju bildēm un pašu ģimenes fotogrāfijām līdz mīļāko kalambola komandu plakātiem un izgriezumiem no "Dienas Pareģa". Sarkanā tērpts vīrs ar tādu zirgasti, kas noteikti sita pušu Bilu ar viņa frizūru, sēdēja, uzcēlis zābakus uz galda, un diktēja spalvai ziņojumu. Mazliet tālāk ragana ar pārsietu aci pāri sava nodalījuma sienai sarunājās ar Kingsliju Šaklboltu.

—  Sveiki, Vīzlij, — nevērīgi sveicināja Kingslijs, kad viņi pienāca tuvāk. — Gribēju aprunāties ar jums, vai būs brīvs brītiņš?

—   Bet tiešām tikai brītiņš, — Vīzlija kungs atbildēja. — Es steidzos.

Viņi sarunājās tā, it kā tik tikko pazītu viens otru, un, kad Harijs pavēra muti, lai apsveicinātos ar Kingsliju, Vīzlija kungs uzkāpa viņam uz kājas. Viņi sekoja Kingslijam cauri nodalījumu rindai, līdz nonāca tajā, kas bija pats pēdējais.

Iegājis tur, Harijs drusku sabijās — no visām pusēm uz viņu skatījās Siriusa seja. Izgriezumi no avīzēm un vecas fotogrāfijas — pat Siriuss kā vedējs Poteru kāzās — klāja visas sienas. Vienīgā vieta, kur no Siriusa nebija ne miņas, bija pasaules karte, uz kuras kā dārgakmeņi zalgoja sarkanas spraudītes.

—   Ņemiet, — Kingslijs strupi noteica, pasniegdams Vīzlija kungam pergamentu žūksni. — Man ir nepieciešama pēc iespējas pilnīgāka informācija par visām lidojošām vientiešu ierīcēm pēdējos divpadsmit mēnešos. Esam saņēmuši informāciju, ka Bleks, iespējams, vēl arvien izmanto savu veco motociklu.

Kingslijs piemiedza Harijam ar aci un čukstus piebilda:

—   Iedcd viņam žurnālu, domāju, būs interesanti palasīties. — Un tad atkal balsī turpinaja: — Un nevelciet garumā, Vīzlij, kad aizkavējās ziņojums par šaujamiem kājiem, izmeklēšana nekustēja no vietas veselu mēnesi.

—  Redziet, būtu jūs izlasījis manu ziņojumu, zinātu, ka pareizais termins ir šaujamie roči, — Vīzlija kungs dzedri paziņoja.

—   Un es baidos, ka informāciju par mof ocikl:°m jums nāksies kādu laiku pagaidīt, mēs šobrīd esam ļoti noslogoti. — Tad viņš pieklusināja balsi un piebilda: — Ja tiec projām līdz septiņiem, Mollija šovakar gatavo tefteļus.

Viņš pamāja Harijam un izvadīja viņu no Kingslija nodalījuma, tad cauri vēl vienām ozolkoka durvīm. Viņi nonāca citā ejā, pagriezās pa kreisi, nogāja krietnu gabalu pa vēl vienu gaiteni, līdz beidzot nokļuva strupceļā. Durvis pa kreisi stāvēja vaļā, tur atradās slotu kambaris, bet pie durvīm labajā pusē vīdēja apsūbējusi misiņa plāksnīte ar uzrakstu "Vientiešu priekšmetu nepareiza izmantošana".

Vīzlija kunga tumšais kabinets izskatījās mazliet šaurāks par slotu kambari. Tur bija iespiesti divi galdi, tā ka gandrīz vairs neatlika vietas, lai pasprauktos tiem garām, jo gar sienām rindojās pārpildīti dokumentu skapji, uz kuriem slējās bīstami greizas pergamentu kaudzes. Niecīgā brīvā sienu platība liecināja par Vīzlija kunga aizraušanos: tur bija vairāki mašīnu plakāti, turklāt vienai no tām bija izjaukts motors; divi pastkastīšu attēli, kas izskatījās izgriezti no vientiešu bērnu grāmatas; un tad vēl shēma, kurā bija parādīts, kā kontaktdakšiņa iespraužama ligzdā.

Uz pārpildītās ienākošo dokumentu paplātes nevaldāmi žagojās vecs tosteris, bet līdzās īkšķus virpināja tukšu ādas cimdu pāris. Blakus ienākošo dokumentu paplātei stāvēja Vīzliju ģimenes fotogrāfija. Harijs ievēroja, ka Persijs, šķiet, no tās bija aizgājis.

—   Loga mums nav, — Vīzlija kungs kā taisnodamies ieminējās, novilkdams savu ādas jaku un uzkārdams uz krēsla atzveltnes. — Mēs gan esam lūguši tādu ierīkot, taču priekšniecībai laikam šķiet, ka mums logs nav vajadzīgs. Apsēdies, Harij, neizskatās, ka Pērkinss būtu ieradies.

Harijs iespiedās krēslā pie Pērkinsa galda, bet Vīzlija kungs tikmēr šķirstīja Kingslija Šaklbolta iedoto pergamentu žūksni.

—  O, — viņš pasmaidīja, izvilkdams no kaudzes vidus žurnālu "Varkšķis", — jā… — Viņš ātri to izšķirstīja. — Jā, viņam taisnība, esmu pārliecināts, ka Siriusam tas liksies varen uzjautrinoši… mī un žē, kas tad tas?

Pa atvērtajām durvīm tikko bija ielidojusi vēstule, kas piezemējās uz žagu mocītā tostera. Vīzlija kungs to atlocīja un skaļi nolasīja.

—   "Trešā atvemjošā sabiedriskā tualete šodien konstatēta Betnalgrīnā, lūdzu, nekavējoties ķerieties pie izmeklēšanas." Tas jau kļūst smieklīgi…

—   Atvemjoša tualete?

—  Pret vientiešiem noskaņoti jokdari, — raucot pieri, noteica Vīzlija kungs. — Pagājušajā nedēļā nācās noņemties ar divām, vienu — Vimbldonā, otru — "Zilonī un pilī". Vientiesis nolaiž ūdeni, un tā vietā, lai viss aizskalotos projām — nu, tu vari iedomāties. Tie nabagi sauc palīgā tos — saneniķus, tā, šķiet, viņus sauca — nu, tos, kas labo caurules un tamlīdzīgas lietas.

—   Santehniķus?

—   Pareizi. Bet tie, protams, netiek galā un apjukuši kasa galvas. Ceru, ka mums izdosies noķert tos nekrietneļus.

—   Vai viņus ķers aurori?

—  Nē, nē, tas ir par daudz nenozīmīgi, lai iesaistītu aurorus, te darbs parasti maģiskās policijas patruļai… ā, Harij, lūk, ari Pērkinss.

Salīcis, bikls pavecs burvis ar pūkainiem, sirmiem matiem tikko bija iesteidzies telpā. Viņš bija galīgi aizelsies.

—  Ak, Artūr! — neskatīdamies uz Hariju, viņš izmisis sacīja. — ī^abi gan, es nezināju, kā man labāk darīt — gaidīt tevi te vai kā. Es tikko aizsūtīju pūci tev uz mājām, bet laikam par vēlu — pirms desmit minūtēm pienāca steidzama ziņa…

—  Es zinu par atvemjošo tualeti, — Vīzlija kungs mierinoši teica.

—   Nē, nē, runa nav par tualeti, runa ir par Poteru puikas sēdi — viņi pārcēluši laiku un vietu… sākas tagad, astoņos, un tā notiks lejā, vecajā tiesas zālē, desmitajā…

—   Lejā, vecajā… bet viņi man teica… pie Merlina bārdas!

Vīzlija kungs paķēra savu pulksteni, novaidējās un pielēca

no krēsla.

—  Ātrāk, Harij, mums tur vajadzēja būt pirms piecām minūtēm!

Pērkinss pieplaka pie dokumentu skapjiem, bet Vīzlija kungs skriešus metās ārā no kabineta. Harijs mina viņam uz papēžiem.

—  Kāpēc gan viņi mainījuši laiku? — Harijs aizelsies jautāja, kad viņi skrēja cauri auroru telpai. Cilvēki izbrīnā pabāza galvas no saviem nodalījumiem un noskatījās, kā viņi aizjož garām. Harijs jutās tā, it kā viss, kas vēderā, palicis tur, pie Pērkinsa galda.

—   Nav ne mazākās nojausmas, bet labi, ka atbraucām laikus — būtu tu nokavējis sēdi, sekas varētu izrādīties katastrofālas.

Vīzlija kungs strauji nobremzēja pie liftiem un sāka nepacietīgi spaidīt "UZ LEJU" pogu.

—   Nu TAČU!

Grabēdams parādījās lifts, un viņi iemetās kabīnē. Katru reizi, kad tas apstājās, Vīzlija kungs dusmīgi lādējās un dauzīja pogu ar skaitli deviņi.

—   Tās tiesas zāles nav izmantotas veselu mūžību, — Vīzlija kungs dusmojās. — Es nespēju iedomāties, kāpēc viss pārcelts uz turieni… ja vien… nē, nevar būt…

Liftā iekāpa tukla ragana ar kūpošu kausu rokā, tāpēc Vīzlija kungs aprāvās pusvārdā.

—   Ātrijs, — paziņoja oficiālā sievietes balss, un zelta režģi atvērās. Tālumā vīdēja strūklakas zelta statujas. Tuklā ragana izkāpa, bet liftā ienāca burvis ar iedzeltenu sejas krāsu un ļoti drūmi savilktu pieri.

—   Labrīt, Artūr, — viņš aizkapa balsī sveicināja, kad lifts sāka braukt lejup. — Nenākas tevi bieži redzēt te, lejā.

—   Steidzama lieta, Boud, — atbildēja Vīzlija kungs, uz pirkstgaliem šūpodamies šurpu turpu un pa brīdim uzmezdams Harijam tramīgu skatienu.

—  Ak tā, — nemirkšķinot acis, Bieds nopētīja Hariju. — Protams.

Harijam pret Biedu nebija nekādas sevišķas attieksmes, tomēr stingais skatiens viņam nepavisam nelika justies omulīgāk.

—   Noslēpumu nodaļa, — strupi pavēstīja oficiālā sievietes balss.

—   Žigli, Harij, — tikko lifta durvis blarkšķēdamas atvērās, iesaucās Vīzlija kungs, un viņi metās skriešus pa gaiteni, kas krietni atšķīrās no augšstāvos redzētajiem. Kailajās sienās nebija logu, arī durvju ne, izņemot vienas vienkāršas, melnas — pašā gaiteņa galā. Harijs domāja, ka viņi dosies turp, taču Vīzlija kungs saķēra viņu aiz rokas un sāka vilkt pa kreisi, kur lejup veda kāpnes.

—   Uz leju, uz leju, — elsdams steidzināja Vīzlija kungs, lēkdams pār diviem pakāpieniem uzreiz. — Pat lifts tik zemu neiet… kāpēc šeit, es…

Noskrējuši pa kāpnēm, viņi iemetās vēl vienā gaitenī. Tas stipri vien atgādināja to, kurš Cūkkārpa veda uz Strupa pagrabu, ar visām netēsta akmens sienām un lāpām turekļos. Viņi steidzās garām daudzām smagām koka durvīm ar dzelzs aizšautņiem un atslēgas caurumiem.

—   Desmitā… tiesas zāle… man liekas… mēs tūlīt… jā.

Vīzlija kungs pieklupa pie nokvēpušām, melnām durvīm ar

milzīgu slēdzeni un, saķēris pakrūti, atslējās pret sienu.

—   Ej, — viņš elsdams norādīja ar īkšķi uz durvīm. — Ej tur iekšā.

—   Vai… vai jūs nenāksiet ar…?

—   Nē, nē, es nedrīkstu. Lai veicas!

Harija sirds bungodamās sitās pret ādamābolu. Viņš norija siekalas, nospieda smago čuguna rokturi un iegāja tiesas zālē.

ASTOTA NODAĻA SĒDE

Harijam nevilšus aizrāvās elpa. Lielā pazemes telpa bija biedējoši pazīstama. Viņš ne tikai to bija iepriekš redzējis, viņš te iepriekš bija atradies. Šo vietu viņš reiz apmeklēja, izmantojot Dumidora Domnīcu, šeit viņš vēroja, kā Svešovskiem piespriež mūža ieslodzījumu Azkabanā.

Melna akmens sienas vāji izgaismoja lāpas. Visapkārt stiepās vairākas tukšu solu rindas, bet priekšā, visaugstākajos solos, pustumsā sēdēja daudzi stāvi. Viņi apvaldīti sarunājās, bet, kad Harijam aiz muguras aizvērās smagās durvis, iestājās draudīgs klusums.

No tiesas zāles viņa gala atskanēja dzedra vīrieša balss.

—  Jūs kavējaties.

—  Es atvainojos, — Harijs nervozi sacīja. — Es… es nezināju, ka sēde pārcelta.

—   Tā nav Viedo kapitula vaina, — balss teica. — Šorīt pie jums tika aizsūtīta pūce. Sēdieties.

Harijs paskatījās uz telpas vidū novietoto krēslu — ap roku balstiem tam vijās ķēdes. Viņš bija redzējis, kā šīs ķēdes atdzīvojušās aptinas ap sēdētāju. Soļi skanēja, sperti pa akmens klonu, un skaļi atbalsojās zālē. Tad Harijs uzmanīgi apsēdās uz pašas krēsla maliņas. Ķēdes draudīgi nožvadzēja, taču nesasaistīja viņu. Juzdamies pagalam draņķīgi, viņš pacēla galvu, noskatīdams cilvēkus, kuri sēdēja augšā, solos.

Tur bija kādi piecdesmit burvji un raganas, visiem mugurā, cik nu bija saskatāms, plūmjkrāsas mantijas ar smalki izšūdinātu sudraba "V" krūšu kreisajā pusē. Visi skatījās lejup uz Hariju, cits — bargi, cits — ar neslēptu ziņkāri.

Pirmajā rindā pašā vidū sēdēja Kornēlijs Fadžs, burvestību ministrs. Fadžs bija ducīgs vīrs, kas bieži dižojās ar spilgti zaļu katliņcepuri, taču šoreiz viņš to bija atstājis mājās. Vēl viņš bija atstājis mājās vēlīgo smaidiņu, kas savulaik rotājās viņam sejā, runājot ar Hariju. Pa kreisi no Fadža sēdēja pamatīga ragana ar stūrainu zodu un ļoti īsiem sirmiem matiem. Vienā acī spīdēja monoklis, un viņa izskatījās draudīga. Pa labi no Fadža sēdēja otra ragana, bet atzvēlusies tik tālu atpakaļ, ka viņas seja slēpās ēnā.

—   Ļoti labi, — sacīja Fadžs. — Apsūdzētais ir ieradies… beidzot… sāksim. Vai esat gatavs? — viņš uzsauca kādam rindas viņā galā.

—  Jā, kungs, — atsaucās dedzīga balss, kuru Harijs pazina. Rona brālis Persijs sēdēja pašā pirmā sola galā. Harijs paskatījās uz Persiju, domādams, ka tas kaut kā liksies viņu pazīstam, taču nekā. Persija acis aiz raga brillēm turpināja blenzt priekšā izklātajā pergamentā, spalva pacelta, gatava darbam.

—  Disciplinārā sēde, divpadsmitais augusts, — skanīgi paziņoja Fadžs, un Persijs tūlīt sāka pierakstīt. — Dienas kārtībā: pārkāpts Dekrēts par nepilngadīgo buršanās ierobežojumiem un Starptautiskie Slepenības statūti. Pārkāpējs — Harijs Džeimss Poters, dzīvo Dzīvžogu ielā četri, Litlvingingā, Sarijā.

—  Nopratinātāji, — viņš turpināja, — Kornēlijs Osvalds Fadžs, burvestību ministrs. Amēlija Sūzena Bounza, Maģiskās kārtības sargāšanas nodaļas vadītāja. Doloresa Džeina Ambrāža, ministra pirmā vietniece. Tiesas rakstvedis — Persijs Ignācijs Vīzlijs…

—   Aizstāvības liecinieks — Baltuss Persivāls Vulfriks Braiens Dumidors, — Harijam aiz muguras atskanēja klusa balss. Viņš pagrieza galvu ar tādu joni, ka gandrīz izmežģīja kaklu.

Dumidors mierīgi nāca pāri zālei, tērpies garā, tumši zilā mantijā — rimts un nesatricināms. Viņa garā sudrabotā bārda un mati mirdzēja lāpu gaismā. Viņš nostājās līdzās Harijam un pavērās uz Fadžu cauri pusmēness brillītēm, kas bija noslīdējušas līdz izteikti kumpā deguna vidum.

Viedo kapituls ņēmās murdēt. Visi tagad raudzījās uz Dumidoru. Daži likās saērcināti, citi — sabijušies, tomēr divas vecākas raganas no pēdējās rindas pacēla rokas un viņam laipni pamāja.

Ieraugot Dumidoru, Harijam krūtīs uzbangoja itin kā vilnis — spēcinošs, cerīgs, kā tas, kādu radīja fēniksa dziesma. Viņš gribēja saskatīties ar Dumidoru, taču Cūkkārpas direktors neskatījās pretim — viņš turpināja vērties uz manāmi satraukto Fadžu.

—   A, — ierunājās Fadžs, kurš pēkšņi izskatījās tā, it kā būtu izjucis kāds plāniņš. — Dumidors. Jā. Tad jūs… ē… saņēmāt mūsu… ē… ziņu, ka sēdes laiks un… ē… vieta ir mainīti?

—   Laikam būšu palaidis to garām, — Dumidors līksmi atsaucās. — Tomēr laimīga pārpratuma dēļ es ierados ministrijā trīs stundas par agru, tāpēc nekas slikts nav noticis.

—  Jā… nu… es pieņemu, ka mums būs nepieciešams vēl viens krēsls… es… Vīzlij, vai jūs varētu…?

—   Nevajag uztraukties, nevajag uztraukties, — Dumidors laipni mierināja. Viņš izvilka un nozibināja savu zizli, un līdzās Harijam no zila gaisa uzradās mīksts, ar puķainu audumu apvilkts klubkrēsls. Dumidors apsēdās, salika kopā garos pirkstus un tiem pāri ar pieklājīgu interesi uzlūkoja Fadžu. Viedo kapituls vēl arvien nemierīgi murdēja un dīdījās. Tikai tad, kad atkal ierunājās Fadžs, kņada norima.

—   Jā, — atkal teica Fadžs, cilādams savas piezīmes. — Nu, tātad. Lūk. Apsūdzības. Jā.

No kaudzes viņš izvilka pergamenta gabalu, dziļi ievilka elpu un sāka lasīt: — "Pret uzaicināto personu tiek izvirzītas šādas apsūdzības. Viņš tiek apsūdzēts par to, ka ar iepriekšēju nodomu, tīši un pilnībā apzinoties savas rīcības nelikumīgo raksturu, saņēmis iepriekšēju rakstisku brīdinājumu no Burvestību ministrijas par līdzīgu pārkāpumu, otrajā augustā divdesmit trīs minūtes pāri deviņiem izmantoja aizstāvja burvestību vientiešu apdzīvotā rajonā, kāda vientieša klātbūtnē, kas ir sodāms pārkāpums pēc 1875. gada Dekrēta par nepilngadīgo buršanās ierobežojumiem C paragrāfa, kā arī pēc Starptautiskās magu konfederācijas Slepenības statūtu 13. nodaļas."

—   Vai jūs esat Harijs Džeimss Poters, kas dzīvo Dzīvžogu ielā četri, Litlvingingā, Sarijā? — Fadžs jautāja, ar baltu aci blenzdams uz Hariju pāri pergamentam.

—   Jā, esmu, — Harijs sacīja.

—   Vai jūs saņēmāt oficiālu brīdinājumu no ministrijas par nelikumīgu burvestību lietošanu pirms trim gadiem?

—   Jā, bet…

—   Un tomēr jūs izmantojāt aizstāvja burvestību otrā augusta vakarā?

—  Jā, — atbildēja Harijs, — taču…

—   Apzinoties, ka jums ir aizliegts lietot maģiju ārpus skolas, pirms esat sasniedzis septiņpadsmit gadu vecumu?

—  Jā, bet…

—   Apzinoties, ka atrodaties vientiešu apdzīvotā rajonā?

—  Jā, bet…

—   Skaidri saprotot, ka tobrīd tuvumā ir kāds vientiesis?

—   Jā, — Harijs dusmīgi iesaucās, — bet es to izmantoju tikai tāpēc, ka mums…

Viņu pārtrauca ar monokli bruņotās raganas dimdošā balss.

—   Jūs uzbūrāt pilnvērtīgu aizstāvi?

—   Jā, — Harijs sacīja, — jo…

—   Ķermenisku aizstāvi? f

—   Kā, lūdzu? — Harijs nesaprata.

—   Jūsu aizstāvim bija skaidras aprises? Vai tas bija kas vairāk par tvaikiem vai dūmiem?

—   Jā, — apstiprināja Harijs, vienlaikus juzdamies gan nepacietīgs, gan sākdams izsamist, — tas ir briedis, tas vienmēr ir briedis.

—   Vienmēr? — Bounza kundze nodārdināja. — Vai jūs esat uzbūris aizstāvi jau iepriekš?

—   Jā, — Harijs atbildēja, — es to protu jau vairāk nekā gadu.

—   Un jūs esat piecpadsmit gadu vecs?

—   Jā, un…

—   Jūs to iemācījāties skolā?

—   Jā, trešajā gadā man to iemācīja profesors Vilksons, jo…

—   Iespaidīgi, — no augšas skatīdamās uz viņu, noteica Bounza kundze, — pilnvērtīgs aizstāvis tādā vecumā… patiešām ļoti iespaidīgi.

Vairāki burvji un raganas atkal sačukstējās, daži piekrītoši pamāja, bet citi viebās un šūpoja galvu.

—   Nav runas par to, cik iespaidīga bija burvestība, — Fadžs īgni teica, — īstenībā, jo iespaidīgāka, jo ļaunāk, es teiktu, ņemot vērā, ka zēns ar to nodarbojās vientieša acu priekšā!

Tie, kas iepriekš viebās, tagad piekrītoši murmināja, taču runāt Hariju pamudināja Persija mazais, svētulīgais galvas mājiens.

—   Es tā rīkojos atprātotāju dēļ! — zēns skaļi sacīja, iekams kāds paguva viņu pārtraukt.

Viņš iedomājās, ka murdoņa pieņemsies spēkā, bet iestājās vēl dziļāks klusums nekā iepriekš.

—    Atprātotāji? — pēc pauzes pārjautāja Bounza kundze. Kuplās uzacis uzrāvās tik augstu, ka likās, viņai tūlīt izkritīs monoklis. — Ko tu, puis, ar to gribi teikt?

—   Es gribu teikt, ka ejā starp mājām bija divi atprātotāji, kas uzbruka man un manam brālēnam!

—   Ā, — nepatīkami iesmējies, noteica Fadžs un pārlaida skatienu pār Viedo kapitulu, it kā aicinādams pārējos pasmieties kopā ar viņu. — Jā. Jā, man jau likās, ka mums būs jādzird kaut kas tamlīdzīgs.

—   Atprātotāji Litlvingingā? — ļoti pārsteigta sacīja Bounza kundze. — Es nesaprotu…

—   Vai tiešām, Amēlij? — Fadžs, vēl arvien vīpsnādams, jautāja. — Ļauj man paskaidrot. Viņš visu ir labi apdomājis un secinājis, ka atprātotāji būtu jauka, maza attaisnošanās pasaciņa — ļoti jauka. Vientieši taču nevar redzēt atprātotājus, vai ne, puis? Augstākajā mērā parocīgi, augstākajā mērā parocīgi… tātad, te nu mums ir jūsu apgalvojumi un nekādu liecinieku…

—    Es nemeloju! — Harijs sacīja pietiekami skaļi, jo tiesas zālei pārskrēja vēl viens sačukstēšanās vilnis. — Tur bija divi atprātotāji, tie tuvojās katrs no no savas puses, viss satumsa, kļuva auksts. Mans brālēns, tos samanījis, metās bēgt…

—   Gana, gana! — ar ļoti augstprātīgu ģīmi Fadžs viņu pārtrauca. — Man žēl pārtraukt šo, esmu pārliecināts, lieliski iestudēto stāstījumu…

Dumidors noklepojās. Viedo kapituls atkal apklusa.

—   Mums īstenībā ir liecinieks, kas apstiprina, ka atprātotāji norādītajā vietā bijuši, — viņš paziņoja, — proti, cits liecinieks, nevis Dūdijs Dērslijs…

Fadža apaļā seja sakritās, it kā no tās kāds būtu izlaidis gaisu. Kādu mirkli viņš lūkojās lejup uz Dumidoru, tad saņēmies teica:

—    Mums nav laika klausīties jaunos pekstiņos, man ļoti žēl, Dumidor. Es vēlos, lai lieta tiktu izskatīta ātri…

—   Varbūt man nav taisnība, — Dumidors pieklājīgi iebilda,

—   bet es esmu pārliecināts, ka Viedo kapitula Tiesību harta paredz apsūdzētajam tiesības lietā pieaicināt lieciniekus. Vai tad tāda nav Maģiskās kārtības sargāšanas nodaļas pieņemtā kārtība, Bounza kundze? — viņš turpināja, vērsdamies pie raganas ar monokli.

—   Jums taisnība, — atbildēja Bounza kundze. — Pilnīga taisnība.

—   Tā, lieliski, lieliski, — strupi noteica Fadžs. — Kur ir ši persona?

—   Viņa ieradās kopā ar mani, — Dumidors sacīja. — Gaida ārpusē aiz durvīm. Vai man…?

—   Nē… Vīzlij, ejiet jūs, — Fadžs uzrēja Persijam, kas tūlīt pielēca kājās, noskrēja pa akmens pakāpieniem lejā no tiesnešu nožogojuma un aizsteidzās garām Dumidoram un Harijam, uz viņu pusi pat nepaskatījies.

Pēc brīža Persijs atgriezās, vezdams līdzi Figa kundzi. Viņa izskatījās pārbijusies un vēl nesakarīgāka kā parasti. Harijs tikai nodomāja, ka viņa neliktos tik jukusi, ja būtu vismaz pārvilkusi savas filca čības.

Dumidors piecēlās un pastūma savu krēslu uz Figa kundzes pusi, uzburdams sev otru tādu pašu.

—   Pilns vārds? — Fadžs skaļi jautāja, kad Figa kundze bija nervozi piesēdusi uz pašas krēsla maliņas.

—   Arabella Dorīna Figa, — drebelīgā balsī atsaucās Figa kundze.

—    Un kas jūs tāda būtu? — garlaikots un dižmanīgs noprasīja Fadžs.

—   Es dzīvoju Litlvingingā, netālu no Harija Potera mājas, — Figa kundze paskaidroja.

—   Mums nav ziņu, ka Litlvingingā bez Harija Potera dzīvotu vēl kāds burvis vai ragana, — nekavējoties iejaucās Bounza kundze. — Situācija tur vienmēr tiek rūpīgi kontrolēta, ņemot vērā… ņemot vērā pagātnes notikumus.

—   Es esmu niekkalbe, — Figa kundze sacīja. — Mūs jau jūs nereģistrējat, vai ne?

—   Niekkalbe, ko? — Fadžs noteica, viņu ar aizdomām pētīdams. — Mēs to vēl pārbaudīsim. Atstājiet datus par saviem vecākiem manam palīgam Vīzlijam. Starp citu, vai niekkalbji spēj saredzēt atprātotājus? — viņš piebilda, pārlaizdams acis pār visiem soliem.

—  Jā, spējam gan! — sašutusi iesaucās Figa kundze.

Fadžs atkal paskatījās uz viņu no augšas, izbrīnā savilcis uzacis. — Ļoti jauki, — viņš atturīgi teica. — Ko jūs varat mums pastāstīt?

—   Otrā augusta vakarā, ap deviņiem, es aizgāju līdz stūra veikaliņam Glicīniju ielas galā nopirkt kaķu barību, — tūlīt sāka bērt Figa kundze, it kā savu sakāmo viņa būtu iemācījusies no galvas, — bet tad ejā starp Magnoliju loku un Glicīniju ielu es saklausīju dīvainu troksni. Pienākusi pie ejas, es ieraudzīju, ka atprātotāji skrien…

—  Skrien? — Bounza kundze viņu skarbi pārtrauca. — Atprātotāji neskrien, tie slīd.

—  Tā ari es gribēju teikt, — žigli izlaboja Figa kundze, bet uz viņas krunkainajiem vaigiem izsitās sārti plankumi. — Tie slīdēja pa eju uz, man tā šķita, divu zēnu pusi.

—   Kā viņi izskatījās? — jautāja Bounza kundze, piemiegdama acis tā, ka monokļa mala iespiedās miesā.

—   Nu, viens bija ļoti resns, bet otrs — diezgan kaulains…

—   Nē, nē, — Bounza kundze viņu nepacietīgi pārtrauca. — Atprātotāji… aprakstiet tos.

—  Ā, — Figa kundze aprāvās. Tagad augšup pa viņas kaklu cēlās vienlaidus piesarkums. — Tie bija ļoti lieli. Ļoti lieli, ar apmetņiem.

t

Harijam likās, ka dūša tūliņ galīgi saskries papēžos. Lai ko Figa kundze teiktu, iespaids būs tāds, ka večiņa ir labi ja redzējusi bildīti grāmatā, un bildītē nekādi nebija iedabūjams tas, kādi šie radījumi bija īstenībā: ne cik dīvaini viņi kustējās, slīdēdami dažus centimetrus virs zemes, ne trūdu smaka, ne baigā graboņa, ar kādu viņi iesūca gaisu…

Drukns burvis ar lielām, melnām ūsām, kurš sēdējā otrajā rindā, pieliecās, lai kaut ko iečukstētu ausī blakussēdētājai, raganai ar sīki sacirtotiem matiem. Tā klusu iesmējās un pamāja ar galvu.

—  Ļoti lieli, ar apmetņiem, — salti atkārtoja Bounza kundze, bet Fadžs tikmēr nicīgi nosprauslojās. — Skaidrs. Vai vēl kas?

—  Jā, — Figa kundze teica. — Es tos sajutu. Visapkārt kļuva auksts, pie tam tas bija ļoti silts vasaras vakars, kad es jums saku. Un es jutu… it kā no pasaules būtu izzudis viss prieks… un es atcerējos… drausmīgas lietas…

Viņai aiztrūka balss.

Bounza kundzes acis tikko jaušami iepletās. Flarijs varēja saskatīt sarkanu nospiedumu tur, kur plakstiņā bija iespiedies monoklis.

—   Ko atprātotāji darīja? — viņa jautāja, un Flarijam sirdī iesvēlās cerība.

—  Viņi devās uz zēnu pusi, — Figa kundze turpināja, jau drošāk un ar lielāku pārliecību. Arī sārtums vaigos pamazām bālēja. — Viens no zēniem bija pakritis. Otrs atkāpās, pūlēdamies atvairīt atprātotāju. Tas bija Harijs. Viņš mēģināja divas reizes, bet nekā — tikai sudrabota migliņa. Trešajā reizē viņš uzbūra aizstāvi, kurš vispirms aizdzina pirmo atprātotāju, un tad, Harija mudināts, aiztrieca otru atprātotāju — no brālēna. Un tas… tas ir viss, kas tovakar notika, — Figa kundze mazliet neveikli pabeidza savu stāstu.

Bounza kundze klusēdama vērās lejup uz Figa kundzi. Fadžs pat neskatījās uz liecinieci, tikai šķirstīja savus pergamentus. Beidzot viņš pacēla galvu un diezgan uzbrukoši jautāja: — Tātad to jūs redzējāt?

—   Tas tovakar notika, — Figa kundze atkārtoja.

—   Ļoti labi, — Fadžs sacīja. — Jūs varat iet.

Figa kundze uzmeta bailīgu skatienu vispirms Fadžam, tad Dumidoram, pēc tam piecēlās un sāka šļūkt uz durvju pusi. Harijs dzirdēja, ka tās viņai aiz muguras ar dobju būkšķi aizveras.

—   Ne visai pārliecinoša lieciniece, — Fadžs vīzdegunīgi paziņoja.

—    Es tiešām nezinu, — nodimdināja Bounza kundze. — Katrā ziņā, viņa ļoti precīzi aprakstīja atprātotāju uzbrukuma izpausmes. Un es nespēju iedomāties, kāpēc viņai vajadzētu apgalvot, ka tie tur bija, ja tā nemaz…

—   Beidziet, atprātotāji klīst pa vientiešu priekšpilsētu un nejauši uzskrien virsū burvim? — Fadžs nosprauslājās. — Tāda varbūtība ir ļoti, ļoti mazticama. Pat Maišelnieks uz to nederētu…

—   Ak, es nedomāju, ka atprātotāji tur būtu ieradušies nejauši, — Dumidors it kā starp citu ieminējās.

Ragana ar pustumsā nesaskatamo seju pa labi no Fadža sakustējās, bet visi pārējie sēdēja stingi un mēmi.

—   Un ko jūs ar to gribat teikt? — Fadžs ledaini vaicāja.

—   To, ka, manuprāt, kāds pavēlēja atprātotājiem ierasties tieši tur, — Dumidors atbildēja.

—   Manuprāt, ja kāds būtu devis pavēli pāris atprātotājiem doties vakara pastaigā uz Litlvingingu, tam vajadzētu būt reģistrētam ministrijā! — Fadžs norēja.

—  Tikai ne tādā gadījumā, ja atprātotājus pašlaik izrīko kāds cits, nevis Burvestību ministrija, — Dumidors mierīgi aizrādīja. — Kornēlij, es jau esmu jums izklāstījis savu viedokli šajā jautājumā.

—  Esat gan, — uzsvērti atteica Fadžs, — un man ir iemesls uzskatīt, ka jūsu viedoklis, Dumidor, ir pilnīgas muļķības. Atprātotāji ir savā vietā, Azkabanā, un dara visu, ko mēs tiem liekam.

—  Tad, — klusi, bet skaidri sacīja Dumidors, — jāvaicā, kāpēc gan kāds ministrijas ierēdnis būtu licis diviem atprātotājiem otrajā augustā doties uz minēto eju?

Absolūtajā klusumā, kas sekoja pēc šiem vārdiem, Fadžam labajā pusē sēdošā ragana paliecās uz priekšu tiktāl, ka Harijs beidzot varēja viņu aplūkot.

Viņaprāt, ragana izskatījās pēc liela, bāla krupja. Viņa izrādījās diezgan drukna sieva ar apaļu, gļēvu seju, tikpat īsu kaklu kā tēvocim Vernonam un ļoti platu, ļenganu muti. Acis viņai bija lielas, apaļas un mazliet izspiedušās. Pat mazā melnā samta lentite, kas bija uztupināta uz viņas īsajiem, cirtotajiem matiem, atgādināja lielu mušu, kam pakaļ, tā vien skaties, aizšausies gara, lipīga mēle.

—   Sēdes vadītājs dod vārdu Doloresai Džeinai Ambrāžai, ministra vecākajai padomniecei, — paziņoja Fadžs.

Ragana ierunājās aizrautīgā, meitenīgi spalgā balsī, kas Hariju pārsteidza. Viņš bija gaidījis ko līdzīgāku kurkstēšanai.

—   Esmu pārliecināta, kā pārpratu jūs, profesor Dumidor, — viņa ierunājās ar nedabisku smaidu sejā, kas gan viņas lielās, apaļās acis nepadarīja ne par mata tiesu mīlīgākas. — Cik muļķīga iedoma! Taču uz īsu acumirkli izklausījās, it kā jūs pieļautu, ka Burvestību ministrija ir pavēlējusi uzbrukt šim zēnam!

Viņas metāliskie smiekli lika matiņiem uz Harija kakla saslieties stāvus. Nedaudzi Viedo kapitula locekļi iesmējās līdzi. Tomēr bija pilnīgi skaidrs, ka neviens no viņiem nejūtas uzjautrināts.

—    Ja ir taisnība, ka atprātotāji uzklausa tikai Burvestību ministrijas pavēles, un, ja taisnība ir ari tas, ka pirms nedēļas divi atprātotāji uzbruka Harijam un viņa brālēnam, varam loģiski secināt, ka īstenot uzbrukumu varētu būt pavēlējis kāds no ministrijas, — Dumidors pieklājīgi izklāstīja savu viedokli. — Protams, šie konkrētie atprātotāji varēja būt ārpus ministrijas kontroles…

—   Nekādu atprātotāju ārpus ministrijas kontroles nav! — viņu strupi pārtrauca Fadžs, kuram seja tagad bija ķieģeļa sarkanumā.

Dumidors tikko jaušami pamāja ar galvu.

—   Tad, protams, ministrija veiks rūpīgu izmeklēšanu, kāpēc divi atprātotāji atradās tik tālu no Azkabanas un kāpēc tie uzbruka bez atļaujas.

—   Dumidor, jūs neizlemsiet, ko Burvestību ministrijai darīt un ko — ne! — Fadžs uzsprāga, pietvīkdams tik koši sarkans, ka tonis būtu darījis godu pat tēvocim Vernonam.

—  Protams, nekāda ziņā, — Dumidors piekāpīgi atzina. — Es tikai izteicu savu pārliecību, ka šis gadījums nepaliks neizmeklēts.

Viņš paskatījās uz Bounza kundzi, kas sakārtoja monokli un ar mazliet sarauktu pieri vērās pretim.

—   Es gribu visiem atgādināt, ka šīs sēdes tēma nav atprātotāji, lai gan arī tie itin labi varētu izrādīties šī zēna fantāzijas auglis! — Fadžs klāstīja. — Mēs esam sapulcējušies, lai izvērtētu, kā Harijs Poters pārkāpis Dekrētu par nepilngadīgo buršanās ierobežojumiem!

—   Protams, protams, — Dumidors turpināja, — tikai divu atprātotāju klātbūtne notikuma vietā visai būtiski iespaido šīs lietas izvērtēšanu. Dekrēta septītais punkts norāda, ka ārkārtas gadījumos atļauts izmantot burvestības vientiešu klātbūtnē, un kā šādi ārkārtas gadījumi ir norādītas situācijas, kad tiek apdraudēta paša burvja vai raganas dzīvība, vai jebkuras citas raganas, burvja vai vientieša dzīvība…

—  Mēs labi zinām septīto punktu, liels jums paldies! — Fadžs, tikko valdīdamies, pārtrauca Dumidoru.

—   Protams, ka zināt, — laipni piekrita Dumidors. — Tad jau mēs esam vienojušies, ka Harija ķeršanās pie aizstāvja burvestības konkrētajos apstākļos ļoti precīzi atbilst ārkārtas gadījumiem, kas aprakstīti šajā punktā?

—  Ja atprātotāji tiešām tur bija, par ko es šaubos…

—   Jūs dzirdējāt, ko teica aculieciniece, — Dumidors viņa pārtrauca. — Ja jūs vēl arvien šaubāties par viņas vārdu patiesumu, ataiciniet viņu atpakaļ un iztaujājiet vēlreiz. Esmu pārliecināts, ka viņa neiebildīs.

—   Es… tas… nav… — bubināja Fadžs, juceklīgi cilādams priekšā sakrautos pergamentus. — Tikai… es vēlos ar to visu tikt galā vēl šodien, Dumidor!

—   Bet jums taču noteikti nerūp, cik reižu ir jāuzklausa liecinieks, ja citādi draudētu netaisnīgs spriedums, — Dumidors sacīja.

—   Netaisnīgs spriedums, ko tu neteiksi! — pilnā kaklā ieaurojās Fadžs. — Vai jūs, Dumidor, jelkad esat papūlējies paskaitīt, cik reižu šis zeņķis ir sagudrojis prātam neaptveramas pasaciņas, lai tikai noslēptu skandalozu buršanos ārpus skolas? Šķiet, esat piemirsis lidināšanās burvestību, ko viņš lika lietā pirms trijiem gadiem…

—  Ne jau es, tas bija mājas elfs! — Harijs iesaucās.

—   VAI REDZAT? — kliedza Fadžs, zīmīgi norādīdams uz Hariju. — Mājas elfs! Vientiešu mājā! Ko teiksiet?

—   Minētais mājas elfs pašlaik ir nodarbināts Cūkkārpas skolā, — Dumidors teica. — Tāpēc, ja jūs vēlaties, es varu viņu nekavējoties izsaukt kā liecinieku.

—   Es… ne… man nav laika klausīties mājas elfos! Turklāt tas nebūt nav vienīgais gadījums — apžēliņ, vēl viņš piepūta savu tanti! — Fadžs bļāva, bliezdams ar dūri pa tiesneša galdu tā, ka apgāzās tintes pudele.

—   Un jūs toreiz izrādījāt lielu laipnību, neuzstādams, ka tas būtu uzskatāms par pārkāpumu, sacīdams, ka pat izcilākajiem burvjiem ne vienmēr izdodas savaldīt savas jūtas, — Dumidors mierīgi sacīja, kamēr Fadžs pūlējās notīrīt tinti no savām piezīmēm.

—   Un es pat neesmu sācis iztirzāt to, kā viņš izrīkojas skolā!

—     Bet, tā kā ministrija nav pilnvarota sodīt Cūkkārpas audzēkņus par skolā nodarītajām palaidnībām, Harija uzvedība skolā šajā sēdē nebūtu jāapspriež, — tikpat pieklājīgi kā līdz šim teica Dumidors, tikai tagad drusku tā kā dzedrāk.

—   Oho! — Fadžs izgrūda. — Tātad nav mūsu darīšana, kā viņš izrīkojas skolā, ko? Vai jūs tā tiešām uzskatāt?

—   Ministrija nav pilnvarota izslēgt audzēkņus no Cūkkārpas, kā es jums, Kornēlij, atgādināju otrā augusta naktī, — Dumidors teica. — Tāpat ministrija nav tiesīga konfiscēt zizli, pirms pārkāpumi nav pilnībā pierādīti; arī par to es runāju otrā augusta naktī. Tik apbrīnojami dedzīgi cenzdamies panākt likuma ievērošanu, jūs, liekas, — esmu pārliecināts, ka pilnīgi nejauši, — pats esat piemirsis vienu otru likumu.

—   Likumus var mainīt, — Fadžs nesavaldīgi izmeta.

—   Protams, var, — pieliecis galvu, bilda Dumidors. — Un jūs, Kornēlij, liekaties esam varen apsviedīgs likumu mainītājs. Kāpēc tajās dažās nedeļās, kopš mani palūdza aiziet no Viedo kapitula, jau ieviesusies prakse parastu nepilngadīgo buršanās gadījumu izskatīt pēc krimināltiesas procedūras?

Daži augstāk sēdošie burvji neomulīgi saknosījās. Fadžs pietvīka vēl par pustoni tumšāks. Tikai krupim līdzīgā ragana pa labi no ministra turpināja blenzt uz Dumidoru gluži vienaldzīgi.

—   Cik man zināms, — Dumidors turpināja, — vēl nav pieņemts likums, kurš noteiktu, ka šīs tiesas uzdevums ir sodīt Hariju par katru burvestību, ko viņš jebkad licis lietā. Viņš ir apsūdzēts konkrētā pārkāpumā, un mēs esam noklausījušies liecības viņa aizstāvībai. Tagad viņam un man atliek tikai viens — gaidīt jūsu spriedumu.

Dumidors atkal salika kopā roku pirkstus un apklusa. Fadžs nenolaida no viņa savas zvērojošās acis. Harijs iesāņus pašķielēja uz Dumidoru, meklēdams atbalstu. Zēns nebija īsti pārliecināts, ka Dumidors rīkojies pareizi, faktiski likdams Viedo kapitulam saprast, ka pienācis laiks pieņemt lēmumu. Taču Dumidors atkal izlikās nemanām Harija skatienu. Profesors turpināja raudzīties augšup — uz soliem, kur aizrautīgi sačukstējās viss Viedo kapituls.

Harijs pievērsās saviem purngaliem. Sirds, it kā pietūkuši nedabiski liela, skaļi sitās pret ribām. Pirms sēdes bija licies, ka viss ies ilgāk. Viņš nebija īsti pārliecināts, ka pašam izdevies radīt labu iespaidu. Neko daudz jau viņš īstenībā nepateica. Vajadzēja paskaidrot sīkāk — par atprātotājiem, par to, kā viņš pakrita, kā uzbrucēji viņu un Dūdiju gandrīz noskūpstīja…

Divreiz viņš pacēla galvu, paskatījās uz Fadžu un pavēra muti, lai ko teiktu, taču uzblīdusi sirds tagad bija aizspundējusi rīkli, tāpēc abas reizes viņš tikai dziļi ievilka elpu un atkal ņēmās aplūkot savas kurpes.

Tad čuksti noklusa. Harijs gribēja paskatīties augšup uz tiesnešiem, taču atklāja, ka tiešām daudz, daudz vieglāk ir vēl un vēlreiz nopētīt kurpju auklas.

—   Kas balso par to, ka apsūdzētais attaisnojams? — atskanēja Bouriza kundzes dimdošā balss.

Harija galva parāvās augšup. Gaisā slējās rokas, daudz roku… vairāk par pusi! Strauji kampdams gaisu, viņš mēģināja skaitīt, taču, pirms tika galā, Bounza kundze teica: — Un kas balso par to, ka vaina ir pierādīta?

Roku pacēla Fadžs, tad vēl kāds pusducis, ieskaitot raganu pa labi no viņa, arī melnūsaino burvi un sprogoto raganu otrajā rindā.

Fadžs noskatīja zāli. Likās, ka viņam kaklā iesprūdis kaut kas nesamērīgi liels. Tad viņš nolaida roku, divreiz dziji ieelpoja un apslāpēta niknuma pārvērstā balsī paziņoja: — Ļoti labi, ļoti labi… atceļam visas apsūdzības.

—   Lieliski, — mundri noteica Dumidors, pielēca kājās un, izvilcis zizli, lika izgaist abiem puķainajiem klubkrēsliem. — Nu ko, man jāsteidzas tālāk. Lai jums visiem laba diena.

Un, Harijam pat skatu neuzmetis, viņš strauji izgāja no tiesas zāles.

DEVITA NODAĻA VĪZLIJA KUNDZES NEDIENAS

Dumidora pēkšņā aiziešana pagalam apmulsināja Hariju. Viņš palika sēžam ķēdēm apvītajā krēslā, pūlēdamies pārvarēt šoku un atvieglojumu, kas vēlās pāri. Visi Viedo kapitula locekli, runādami un vākdami kopā savus pergamentus, cēlās kājās. Izskatījās, ka neviens nepievērš ne vismazāko uzmanību Harijam, izņemot krupim līdzīgo raganu pa labi no Fadža, kura tagad Dumidora vietā pētīja Hariju. Nelikdamies ne zinis par ministra vietnieci, Harijs mēģināja notvert Fadža vai Bounza kundzes skatienu un vēlējās kādam pajautāt, vai drīkst iet projām, taču Fadžs darīja, ko varēja, lai neievērotu Hariju, savukārt Bounza kundze ņēmās ar savu portfeli, tāpēc zēns vispirms piesardzīgi pagājās uz izejas pusi un, kad neviens nelika viņam atgriezties vietā, pielika soli.

Pie durvīm viņš tika jau skriešus. Atrāvis tās vaļā, viņš gandrīz saskrējās ar Vīzlija kungu, kas stāvēja tieši aiz durvīm un izskatījās gan bāls, gan nobažījies.

— Dumidors nepateica…

—   Visas apsūdzības, — Harijs sacīja, aizvērdams aiz sevis durvis, — atceltas!

Vīzlija kungs starodams satvēra Harija plecus.

—   Harij, tas ir brīnišķīgi! Nu, protams, viņi nevarēja atzīt tevi par vainīgu, ne ar tādiem pierādījumiem, tomēr es neizlikšos, ka nebiju uz…

Taču Vīzlija kungs aprāvās pusvārdā, jo tiesas zāles durvis atkal atvērās. Ārā sāka plūst Viedo kapitula locekļi.

—   Pie Merlina bārdas! — izbrīnīts iesaucās Vīzlija kungs un parāva Hariju malā, lai ļautu raganām un burvjiem paiet garām.

—   Tavu lietu izskatīja krimināltiesa?

—  Laikam jau, — Harijs klusi atbildēja.

Viens vai divi burvji, ārā ejot, pamāja Harijam ar galvu, un vēl daži, ieskaitot Bounza kundzi, pasveicināja Vīzlija kungu:

—   Labrīt, Artūr! — Tiesa, vairākums vienkārši novērsās. Kornēlijs Fadžs un krupim līdzīgā ragana bija gandrīz pēdējie, kas iznāca no pazemes zāles. Fadžs izturējās tā, it kā Vīzlija kungs un Harijs būtu sienas dekors, bet ragana atkal — ar teju vērtējošu skatienu — nopētīja Hariju. Pēdējais abiem garām pagāja Persijs. Gluži kā Fadžs, arī Persijs izlikās nemanām paša tēvu un Hariju; viņš pasoļoja garām, iespiedis padusē lielu pergamenta tīstokli un rokā sažņaudzis vairākas rakstāmspalvas. Persijs gāja, stīvi saslējies un degunu pacēlis augstu gaisā. Grumbiņas ap Vīzlija kunga muti tikko jaušami savilkās, taču citādi viņš neizrādīja, ka būtu redzējis savu trešo dēlu.

—   Es tevi tūlīt aizvedīšu atpakaļ, lai vari pārējiem pavēstīt labo ziņu, — nogaidījis, kamēr Persija soļi aizklaudzēja augšup, uz devīto līmeni, sacīja Vīzlija kungs un pamāja Harijam. — Es tur ieskriešu tikai uz mirklīti un tad steigšos tālāk uz to Betnalgrīna tualeti? Iesim…

—   Nu, un ko tad jūs iesāksiet ar to tualeti, — Harijs, plati smaidīdams, vaicāja. Viss pēkšņi likās reizes piecas smieklīgāk nekā iepriekš. Zēns pamazām sāka aptvert, ka viņu ir attaisnojuši, ka viņš atgriezīsies Cūkkārpā.

—  Eh, ko tur, tā ir pietiekami vienkārša pretburvestlba, — Vīzlija kungs skaidroja, kamēr viņi kāpa augšup pa kāpnēm, — bet ne jau tā postījumu novēršana mani uztrauc, bīstamāka ir attieksme, kas izraisa šādu vandālismu. Vientiešu kaitināšana vienam otram burvim var likties komiska, taču tā mēdz izpausties arī dziļākas un pretīgākas lietas, tāpēc man, personīgi…

Vīzlija kungs aprāvās pusvārdā. Viņi tikko bija iegriezušies devītā līmeņa gaitenī; pāris soļu no viņiem stāvēja Kornēlijs Fadžs un klusi sarunājās ar slaidu vīrieti kārtīgi saglaustiem gaišiem matiem, asiem vaibstiem un bālu seju.

Izdzirdis nācēju soļus, otrais vīrietis pagriezās. Arī viņš aprāvās pusvārdā, aukstās, pelēkās acis savilkās šaurās spraudziņās un burtiski piesūcās Harija sejai.

—  Tā, tā, tā… Aizstāvja Poters, — ledainā balsī novilka Lūcijs Malfojs.

Harijam aizcirtās elpa, it kā viņš būtu ieskrējis akmens sienā. Iepriekšējo reizi viņš šīs aukstās, pelēkās acis redzēja caur izgriezumiem nāvēža kapucē. Šī vīra balsi viņš dzirdēja ņirdzam, kad tumšajā kapsētā viņu mocīja lords Voldemorts. Harijs nespēja noticēt, ka Lūcijs Malfojs uzdrīkstas skatīties viņam acīs; viņš nespēja noticēt, ka Voldemorta sabiedrotais atrodas šeit, Burvestību ministrijā, un ka Kornēlijs Fadžs ar viņu sarunājas, kaut gan Harijs tikai pirms dažām nedēļām personīgi Fadžam izstāstīja, ka Malfojs ir nāvēdis.

—   Poter, ministrs man tikko izstāstīja par tavu veiksmīgo izglābšanos, — stiepti sacīja Malfoja kungs. — Gaužām pārsteidzoši, kā tu spēj mūždien izlocīties no gluži bezcerīgām situācijām… kā tāds čūskulēns, es pat teiktu.

Vizlija kungs brīdinoši satvēra Harija plecu.

—  Jā, — Harijs atbildēja, — jā, uz izglābšanos man ir ķēriens.

Lūcijs Malfojs pacēla acis uz Vizlija kungu.

—   Un Artūrs Vīzlijs ari! Ko tad jūs, Artūr, te darāt?

—   Es šeit strādāju, — strupi atteica Vīzlija kungs.

—   Ne jau šeit, protams? — izsaucās Malfoja kungs, izbrīnā savilkdams uzacis un pāri Vizlija kunga plecam palūkodamies uz durvīm. — Man likās, jūs strādājat augšā, otrajā līmenī… vai tad jūs nenodarbojāties ar ko tādu, kas ietver vientiešu mantiņu stiepšanu mājās un apburšanu?

—   Nē, — atcirta Vizlija kungs. Viņa pirksti nu jau sāpīgi spieda Harija plecu.

—  Un ko jūs te vispār darāt? — Harijs jautāja Lūcijam Malfo-

jam.

—   Nedomāju, ka uz jums, Poter, attiektos personiskas dabas jautājumi, ko mēs ar ministru risinām, — sacīja Malfojs, nogludinādams krūtežu. Harijs skaidri saklausīja klusu šķindēšanu, kas stipri vien atgādināja to, kā nožvadz ar zeltu pilna kabata. — Tas, ka jūs esat Dumidora mīlulītis, nebūt nenozīmē, ka jums vajadzētu sagaidīt tādu pašu visatļautību arī no pārējiem… tad laikam dosimies uz jūsu biroju, ministra kungs?

—  Protams, — noteica Fadžs, uzgriezdams muguru Harijam un Vizlija kungam. — Nāciet šeit, Lūcij.

Viņi devās projām, turpinādami klusi sarunāties. Vīzlija kungs žņaudza Harija plecu, kamēr abi nebija nozuduši liftā.

—   Kāpēc viņš negaidīja pie Fadža kabineta, ja viņiem bija kādas lietas kārtojamas? — Flarijs saniknots jautaja. — Ko viņš darīja te, lejā?

—  Ja tu gribi zināt manu viedokli, es teiktu, ka viņš mēģināja aizlavīties līdz tiesas zālei, — atbildēja Vīzlija kungs, likdamies ļoti uztraukts un ik pa brīdim pamezdams skatienu pāri plecam, lai pārliecinātos, ka viņus neviens nedzird. — Mēģināja noskaidrot, vai tevi izslēguši no skolas vai ne. Kad nogādāšu tevi atpakaļ, atstāšu zīmiti Dumidoram, viņam jāzina, ka Malfojs atkal runājis ar Fadžu.

—   Kādi gan personiskas dabas jautājumi viņiem risināmi?

—  Par zeltu, droši vien, — pikti sacīja Vizlija kungs. — Malfojs gadiem ilgi devīgi atbalsta dažnedažādus pasākumus… tas ļauj viņam satuvināties ar vajadzīgajiem cilvēkiem… tad, atgādinot par ziedojumiem, viņš lūdz izpalīdzēt… aizkavēt kāda nevēlama likuma pieņemšanu… o, viņam, šim Lūcijam Malfojam, ir ļoti labi sakari…

Piebrauca lifts. Tas bija tukšs, ja neņem vērā krietnu vēstuļu bariņu, kas sāka lidināties ap Vīzlija kunga galvu, tikko viņš nospieda ātrija pogu un lifts sāka kustēties. Viņš ar aizkaitinātu vēzienu tās izgaiņāja.

—  Vīzlija kungs, — Harijs lēnām iesāka, — ja Fadžs tiekas ar tādiem nāvēžiem kā Malfojs, ja viņš tiekas ar tiem vienatnē, kā mēs varam būt droši, ka viņam nav uzlikts Valdītus lāsts?

—   Nedomā, Harij, ka mums tas nebija ienācis prātā, — Vīzlija kungs klusi atbildēja. — Taču Dumidors uzskata, ka Fadžs šobrīd darbojas, pats savu interešu vadīts, — kas gan, kā Dumidors saka, mums neliek justies ne par mata tiesu labāk. Labāk būtu, Harij, ja mēs šo sarunu pagaidām neturpinātu.

Durvis atvērās, un viņi izgāja ātrijā, kas tagad bija gandrīz tukšs. Sargburvi Ēriku atkal slēpa viņa "Dienas Pareģis". Savu apņemšanos Harijs atcerējās tikai tad, kad viņi jau bija pagājuši garām strūklakai.

—  Pagaidiet… — viņš palūdza Vīzlija kungum un, izvilcis no kabatas maisiņu ar naudu, atgriezās pie strūklakas.

Viņš ieskatījās vīrišķīgā burvja sejā, taču tuvumā tā Harijam likās pagļēva un glupa. Raganai sejā vīdēja skaistumkonkursantes sastingušais smaids. Savukārt, cik nu Harijam bija nācies redzēt goblinus un kentaurus, bija grūti iedomāties kādu no viņiem skatāmies uz cilvēku ar tādu pielūgsmi acīs. Tikai mājas elfa pieglaimīgā pakalpība likās daudzmaz pārliecinoša. Iedomājies, ko teiktu Hermione, ja ieraudzītu šo elfa statuju, Harijs pasmaidīja un iemeta strūklakā ne tikai desmit galeonus, bet iztukšoja visu muķa saturu.

* * *

—   Es jau zināju! — ieaurojās Rons, pacirzdams dūri gaisā.

—   Tu vienmēr tiec cauri sveikā!

—   Viņiem vajadzēja tevi attaisnot, — teica Hermione, kas bridi, kad Harijs ienāca virtuvē, likās no kreņķiem gatava ģībt un nu sēdēja, ar drebošu roku aizsegusi acis, — viņiem nebija nekāda pamata celt pret tevi apsūdzību.

—  Tiesa, jūs visi izskatāties diezgan atviegloti, ņemot vērā, ka tik droši zinājāt, ka es tikšu cauri sveikā, — Harijs smaidīdams paķircināja draugus.

Vīzlija kundze slaucīja seju priekšautā, un Ereds, Džordžs un Džinnija dancoja ko līdzīgu indiāņu kara dejai, dziedādami:

—   Viņš tika cauri, viņš tika cauri, viņš tika cauri…

i ' f ' r

—  Pietiek! Rimstieties! — uzbļāva Vīzlija kungs, kaut gan arī viņš smaidīja. — Klau, Sirius, ministrijā bija Lūcijs Malfojs…

—   Ko? — Siriuss strauji pagriezās pret runātāju.

—   Viņš tika cauri, viņš tika cauri, viņš tika cauri…

—  Klusāk, jūs, trīs! Jā, es redzēju viņu runājam ar Fadžu devītajā līmenī, un tad viņi kopā devās uz Fadža biroju. Dumidoram tas būtu jāzina.

—  Noteikti, — Siriuss piekrita. — Mēs viņam izstāstīsim, neuztraucies.

—  Labi, es labāk iešu, mani Betnalgrīnā gaida vemjoša tualete. Mollij, es pārradīšos vēlu, jo man jānomaina Tonksa, taču Kingslijs, iespējams, ieskries uz vakariņām…

—   Viņš tika cauri, viņš tika cauri, viņš tika cauri…

—   Nu jau gana — Fred… Džordž… Džinnij! — kad Vīzlija kungs devās projām, bērnus mēģināja novaldīt Vīzlija kundze.

—   Harij, mīļais, nāc piesēdi un ieēd pusdienas, tu brokastis gandrīz neko neēdi.

Rons un Hermione apsēdās pie galda pretī draugam. Harijs nebija redzējis viņus tik priecīgus kopš savas pirmās ierašanās

Drūmkaktes mājā. Reibinošā atvieglojuma sajūta, ko mazliet atskurbināja tikšanās ar Lūciju Malfoju, atkal ielija zēna dzīslās. Drūmā māja pēkšņi likās siltāka un omulīgāka; pat Mokšķis vairs nelikās tik atbaidošs, kad pabāza savu šņukuram līdzīgo degunu virtuvē, lai noskaidrotu, kāpēc tur valda tāds jandāliņš.

—  Protams, kad tavā pusē nostājās Dumidors, viņi nu nekādi nevarēja atzīt tevi par vainīgu, — Rons priecīgi teica, kraudams visiem uz šķīvjiem milzīgus kartupeļu biezputras kalnus.

—  Jā, viņš visu pavērsa man par labu, — Harijs atzina. Viņam likās, ka būtu pagalam nepateicīgi un ļoti bērnišķīgi piebilst: "Es tikai gribēju, lai viņš būtu aprunājies ar mani. Vai vismaz paskatījies uz manu pusi."

Tikko viņš to iedomājās, rētā iedzēla tik asa sāpe, ka viņš pieķēra galvai ar roku.

—   Kas tad nu? — Hermione satraukti vaicāja.

—  Rēta, — Harijs nomurmināja. — Bet tas jau nieks… tagad tā notiek visu laiku…

Neviens cits neko nepamanīja. Visi cienājās un priecājās par Harija neticamo izglābšanos. Freds, Džordžs un Džinnija vēl arvien dziedāja. Hermione izskatījās visai nobažījusies, taču, pirms viņa paguva bilst kaut vārdu, Rons priecīgi sacīja: — Varu saderēt, ka Dumidors šovakar ieradīsies, lai kopā ar mums nosvinētu tavu attaisnošanu!

—  Nedomāju, Ron, ka viņam tas izdosies, — nolikdama Harijam priekšā milzīgu šķīvi ar ceptiem vistas gabaliņiem, galvu nošūpoja Vīzlija kundze. — Šobrīd viņš tik tiešām ir ļoti aizņemts.

—   VIŅŠ TIKA CAURI, VIŅŠ TIKA CAURI, VIŅŠ TIKA CAURI…

—   AIZVERIETIES! — nobļāvās Vīzlija kundze.

* *

Turpmākajās dienās Harijs nespēja neievērot, ka Drūmkaktes divpadsmitajā namā tomēr ir kāda persona, kuru nepavisam nesajūsmina tas, ka zēns varēs atgriezties Cūkkārpā. Siriuss ļoti ticami notēloja pilnīgu laimi, kad Harijs ieradās un paziņoja par attaisnošanu — krusttēvs spieda zēnam roku un staroja tāpat kā visi pārējie. Tomēr drīz varēja manīt, ka Siriuss kļuvis untumaināks un īgnāks nekā iepriekš, viņš mazāk sarunājās ar pārējiem, Hariju ieskaitot, un arvien vairāk laika pavadīja, ieslēdzies mātes istabā kopā ar Švītknābi.

—   Tikai nesāc justies vainīgs! — ITermione stingri piekodināja, kad Harijs izstāstīja viņai un Ronam par savām sajūtām, kamēr visi trīs pāris dienu vēlāk mājas ceturtajā stāvā berza appelējušu bufeti. — Tava vieta ir Cūkkārpā, un Siriuss to lieliski zina. Manuprāt, viņš izturas savtīgi.

—   Tas nu, Hermione, ir par skaļu teikts, — Rons teica un saviebās — viņam pie pirksta bija cieši pielipis pelējums, ko tagad nekādi nevarēja dabūt nost, — tu nebūt nepriecātos, ja būtu iesprostota šajā mājā bez jelkādas sabiedrības.

—   Viņam būs sabiedrība! — Hermione nepiekāpās. — Vai tad šī nav Fēniksa ordeņa galvenā mītne?! Viņš vienkārši sadomājās, cik labi būtu, ja Harijs pārnāktu dzīvot pie viņa.

—   Es nedomāju, ka tev ir taisnība, — Harijs noteica, izgriezdams lupatu. — Kad es viņam jautāju, vai drīkstēšu pārvākties uz šejieni, viņš man tā arī skaidri neatbildēja.

—   Viņš negribēja pārāk uzkurināt savas cerības, — Hermione prātīgi iebilda. — Un, iespējams, pats jutās mazliet vainīgs, jo, manuprāt, drusciņ tiešām cerēja, ka tevi izslēgs. Tad jūs abi būtu izstumtie, un abi varētu dzīvot kopā.

—   Liecies nu mierā! — Harijs un Rons vienā balsī iesaucās, bet Hermione tikai paraustīja plecus.

—   Kā jums tīk. Taču dažkārt man liekas, ka Rona mammai taisnība un Siriuss reizēm apjūk, nespēdams izšķirties, vai tu, Harij, esi tu pats vai tavs tēvs.

—   Tātad tu uzskati, ka viņš ir nojūdzies? — Harijs iekarsis iesaucās.

—   Nē, es uzskatu, ka viņš jau ļoti ilgi jūtas ļoti vientuļš, — Hermione vienkārši paskaidroja.

Tajā brīdi pa guļamistabas durvīm viņiem aiz muguras ienāca Vīzlija kundze.

—  Vēl neesat beiguši? — viņa jautāja, iebāzdama galvu bufetē.

—   Es iedomājos, ka atnāci, lai dotu mums atelpu! — Rona balsī izskanēja rūgtums. — Vai tu maz nojaut, cik pelējuma mēs esam izmēzuši, kopš te ieradāmies?!

—  Jums tik ļoti gribējās palīdzēt Ordenim, — Vīzlija kundze sacīja, — tad nu mazliet pacentieties, lai padarītu galveno mītni kaut cik apdzīvojamu.

—   Es jūtos kā mājas elfs, — purpināja Rons.

—  Tagad, kad tu beidzot saproti, cik briesmīga ir viņu dzīve, varbūt mazliet aktīvāk gribēsi palīdzēt VEMT! — Hermiones balsī ieskanējās cerība, bet Vīzlija kundze jau bija projām. — Zini, tā nemaz nav slikta doma — parādīt cilvēkiem, cik drausmīgi ir visu laiku noņemties ar tīrīšanu. Mēs varētu sarīkot Grifidora koptelpas tīrīšanas talku ar ziedojumu vākšanu. Ja mēs visus līdzekļus nodotu VEMT, līdz ar fonda veidošanos mums izdotos ari celt cilvēku apziņu…

—  Es varētu ziedot mazliet naudas, lai tu beigtu vārīties par to vemšanu, — aizkaitināts nomurmināja Rons, taču tik klusu, lai viņu sadzirdētu tikai Harijs.

* * *

Jo tuvāk nāca brīvdienu beigas, jo biežāk Harijs sapņoja par Cūkkārpu. Viņš nespēja sagaidīt, kad atkal ieraudzīs Hagridu, kad atkal varēs uzspēlēt kalambolu vai kaut vai izlīkumot caur dārzeņu lauciņiem ceļā uz herboloģijas siltumnīcām. Kāds gan atvieglojums būtu tikt projām no šīs putekļainās, appelējušās mājas, kurā puse bufešu vēl arvien bija aizslēģotas un Mokšķis no ēnainiem stūriem izgārdza apvainojumus katram garāmgājējam. Tiesa, Harijs uzmanījās, lai neko tādu neizpaustu, Siriusam dzirdot.

Nācās atzīt, ka dzīvošana antivoldemorta kustības galvenajā mitnē nebija ne tuvu tik interesanta vai aizraujoša, kā Harijs bija iedomājies, pirms te nokļuva. Kaut gan Ordeņa locekļi te parādījās visai regulāri, reizēm, lai ieturētu maltīti, reizēm, lai atkal nozustu pēc pāris minūšu sačukstēšanās, Vīzlija kundze gādāja, lai Harijam un pārējiem nekas lieks nenāktu ausīs (ne parastajās, ne garausis). Neviens, Siriusu ieskaitot, šķiet, neuzskatīja, ka Harijam būtu jāzina kas vairāk par to, ko viņš bija dzirdējis ierašanās naktī.

Brīvdienu pēdējā dienā Harijs slaucīja Hedvigas spiras no skapjaugšas, kad guļamistabā ienāca Rons ar vairākām aploksnēm rokā.

—  Pienākuši grāmatu saraksti, — Rons paziņoja, pamezdams vienu no aploksnēm uz krēsla stāvošajam Harijam. — Sen bija laiks, man jau likās, ka būs piemirsuši. Parasti grāmatu sarakstus nosūta krietni agrāk…

Harijs ieslaucīja atkritumus maisiņā un maisiņu pāri Rona galvai iemeta stūrī noliktajā papīrgrozā, kas to norija un skaļi atraugājās. Tad Harijs atplēsa savu aploksni. Tajā bija divas pergamenta loksnes: parastais atgādinājums, ka mācību gads sākas pirmajā septembrī, un lapa ar grāmatām, kas viņam būs nepieciešamas šajā skolas gadā.

—  Tikai divas jaunas, — viņš sacīja, pārlaidis acis sarakstam, — "Burvju vārdu hrestomātija, 5. daļa / 5. apmācības gads", sarakstījusi Miranda Goshoka, un "Maģiskās aizsardzības teorija", autors Vilberts Slapsts.

Bltkš.

Freds un Džordžs bija atteleportējušies tieši līdzās Harijam. Viņš bija tā pieradis pie šīm dvīņu izdarībām, ka šoreiz pat nenokrita no krēsla.

—  Mēs brīnījāmies, kurš gan būtu ieteicis Slapsta grāmatu, — it kā starp citu ieminējās Freds.

—  Jo tas var nozīmēt tikai to, ka Dumidors ir atradis jaunu pasniedzēju aizsardzībai pret tumšajām zintīm, — Džordžs piebilda.

—   Sen bija laiks, — Freds turpināja.

—  Proti? — Harijs jautāja, nolēkdams no krēsla viņiem blakus.

—   Nu, pirms pāris nedēļām mēs ar garaušu palīdzību noklausījāmies mammas un tēta sarunu, — Freds paskaidroja Harijam, — un, spriežot pēc viņu teiktā, Dumidoram bijis milzum grūti atrast kādu, kas šogad uzņemtos šo amatu.

—   Nav nekāds brīnums, ja atceras, kāds liktenis piemeklējis iepriekšējos četrus, ne? — Džordžs sacīja.

—  Viens atlaists, viens pagalam, viens palicis bez atmiņas un viens nogulējis paša mantu lādē deviņus mēnešus, — Harijs atgādināja, citu pēc cita noliekdams četrus pirkstus, — jā, tev varētu būt taisnība.

—   Kas ar tevi, Ron? — Freds pēkšņi pievērsās jaunākajam brālim.

Rons neatbildēja. Harijs pagriezās. Rons sastindzis stavēja istabas vidū ar mazliet pavērtu muti un blenza no Cūkkārpas saņemtajā vēstulē.

—   Kas noticis? — Freds nepacietīgi pārjautāja un tad pakāpās brālim aiz muguras, lai pār plecu ieskatītos pergamentā.

Arī Fredam mute palika vaļā.

—   Prefekts? — viņš vaicāja, neticīgām acīm blenzdams uz vēstuli. — Prefekts?

Džordžs metās uz priekšu, izķēra Ronam no otras rokas aploksni un apvāza to. Harijs redzēja, kā Džordžam plaukstā ieslīd kaut kas sarkani zeltains.

—   Nevar būt, — nočukstēja Džordžs.

—   Droši vien pārpratums, — Freds sacīja, izraudams vēstuli Ronam no rokas un paceldams pret gaismu, it kā taisītos pārbaudīt ūdenszīmi. — Neviens, kas pie pilna prāta, neieceltu Ronu par prefektu.

Dvīņu galvas kā pēc komandas vienlaikus pagriezās un pievērsās Harijam.

—   Mēs domājām, ka nozīmīte noteikti tiks tev! — paziņoja Freds balsī, kas lika domāt, ka Harijs viņus apvedis ap stūri.

—  Mēs domājām, ka Dumidora pienākums ir izvēlēties tevi! — Džordžs iekaisis sauca.

—  Tu taču uzvarēji Trejburvju turnīrā, un kur nu vēl viss pārējais! — Freds turpināja.

—  Droši vien viņam par sliktu nospēlējuši visi tie sastrādātie trakumi, — Džordžs ieminējās Fredam.

—  Jā, — Freds lēnām novilka. — Jā, tu, vecīt, esi sagādājis par daudz uztraukumu un klapatu. Nu ko, vismaz viens no jums zina, kas kārtīgām džekam jādara.

Viņš piegāja pie Harija un vairākas reizes uzsita viņam uz pleca, vienlaikus mezdams iznicinošus skatus Rona virzienā.

—   Prefekts… perfektais prefektiņs Ronitis.

—  Oi, mamma apvemsies, — novaidējās Džordžs, iegrūzdams prefekta nozīmīti atpakaļ rokās Ronam, it kā tā būtu kas indīgs.

Rons, kas vēl arvien nebija bildis ne vārda, pacēla nozīmi, mirkli aplūkoja to un tad pasniedza Flarijam, it kā mēmi jautādams, lai draugs apstiprina, ka tā ir īsta. Harijs satvēra nozīmīti. Uz Grifidora lauvas bija uzspiests liels "P" burts. Tieši tādu pašu nozīmīti viņš bija redzējis pie Persija krūtīm savā pirmajā Cūkkārpas dienā.

Durvis ar blīkšķi atsprāga vaļā. Istabā iedrāzās Hermione ar piesārtušiem vaigiem un plīvojošiem matiem. Viņai rokā bija aploksne.

—   Vai tu… vai tu saņēmi…?

Ieraudzījusi nozīmīti Harijam rokā, viņa iespiedzās.

—    Es zināju! — viņa satraukti teica, vicinot savu vēstuli.

—   Ari es, Harij, arī es!

—   Nē, — Harijs papurināja galvu un žigli iegrūda nozīmīti atpakaļ Ronam saujā. — Tā ir Rona nozīmīte, ne manējā.

—   Tā… ko?

—   Rons ir prefekts, ne es, — Harijs teica.

—    Rons? — Hermione pārvaicāja, un viņai atkārās žoklis.

—   Bet… vai tu esi pārliecināts? Es gribēju…

Meitene nosarka kā biete, kad Rons pagriezās pret viņu ar izaicinājumu sejā.

—   Vēstule ir adresēta man, — viņš sacīja.

—   Es… — noteica Hermione, izskatīdamās pagalam apjukusi. — Es… nu… paskat tik! Malacis, Ron! Tas tiešām ir…

—   …negaidīti, — pamādams ar galvu, viņas vietā teikumu pabeidza Džordžs.

—  Nē, — sacīja Hermione, pietvīkdama vēl košāk, — nemaz nav… Rons ir paveicis tik daudz… viņš tiešām…

Durvis Hermionei aiz muguras atvērās mazliet plašāk, un pa tām istabā atmuguriski iespraucās Vīzlija kundze, stiepdama veselu kaudzi svaigi izmazgātu drēbju.

—   Džinnija teica, ka beidzot esot atnākuši grāmatu saraksti, — Vīzlija kundze teica, uzmetusi acis aploksnēm. Tad viņa piegāja pie gultas un sāka kārtot drēbes divās kaudzēs. — Ja jūs tos atdotu man, es pēcpusdienā aizietu līdz Diagonalejai un sagādātu grāmatas, bet jūs pa to laiku varētu sakravāt mantas. Ron, man nāksies tev nopirkt vēl kādas pidžamas, šīm staras un piedurknes ir gandrīz veselu sprīdi par īsām, es nespēju noticēt savām acīm, tu audz tik ātri… kādā krāsā gribēsi?

—  Pērc vien sarkanas ar zeltu, lai piestāvētu viņa nozīmītei, — Džordžs smīkņāja.

—   Kam lai piestāvētu? — Vīzlija kundze izklaidīgi pārvaicāja, salocīdama kastaņbrūnu zeķu pāri un nolikdama tās uz Rona drēbju kaudzītes.

—   Viņa nozīmītei, — žigli izteica Freds, it kā vēlētos to pašu ļaunāko paziņot pēc iespējas ātri. — Viņa jaukajai, spožajai, jaunajai prefekta nozīmītei.

Pagāja kāds laiciņš, līdz ar pidžamām aizņemtais Vīzlija kundzes prāts aptvēra Freda vārdus.

—   Viņa… bet… Ron, tu taču neesi…?

Rons parādīja savu nozīmīti.

Pār Vīzlija kundzes lūpām izspruka Hermiones spiedzienam visai līdzīga skaņa.

—   Es nespēju tam noticēt! Es nespēju tam noticēt! Ak, Ron, cik burvīgi! Prefekts! Kā visi šajā ģimenē!

—   Kas tad esam mēs ar Fredu, nāburgi no blakus mājas? — aizkaitināti vaicāja Džordžs, kad māte pastūma viņu sāņus un abām rokām apskāva savu jaunāko dēlu.

—   Kā tētis priecāsies, kad uzzinās! Ron, es tā lepojos ar tevi, varbūt tu reiz kļūsi par vecāko kā Bils un Persijs, šis ir pirmais solis! Ak, kāds priecīgs notikums pa vidu visiem šiem uztraukumiem, man trūkst vārdu, ak, Ronij…

Freds un Džordžs mātei aiz muguras skaļi vemstījās, taču

Vīzlija kundze to nemanīja; apmetuši rokas cieši ap Rona kaklu,

viņa skūpstīja dēla seju, kas pamazām pietvīka tikpat spilgti

sarkana kā vina nozīmīte.

—  Mamm… nevajag… mamm, nomierinies… — viņš murmināja, pūlēdamies atbrīvoties no tvēriena.

Beidzot viņa palaida Ronu vaļā un, būdama gluži bez elpas, jautāja: — Nu, ko tu gribēsi? Persijam mēs uzdāvinājām pūci, bet tev, protams, pūce jau ir.

—  Ko tu ar to domā? — pārjautāja Rons, izskatīdamies tā, it kā neuzdrīkstētos noticēt pats savām ausīm.

—  Tev taču ir jāsaņem dāvana par tādu panākumu! — Vīzlija kundze ar mīlestību teica. — Kā būtu ar jaunu, glītu izejamo kārtu?

—To jau mēs viņam nopirkām, — ar skābu ģīmi noteica Freds, kas likās no sirds nožēlojam savu dāsnumu.

—  Vai jaunu katlu, Čārlija vecajam tūlīt dibens būs izrūsējis. Vai varbūt jaunu žurku, tev tā patika Kašķis…

—   Mammu, — Rons ieminējās cerību pilnā balsī, — vai es varētu dabūt jaunu slotu?

Vīzlija kundzes seja tikko jaušami saduga; slotaskāti bija dārga manta.

—   Man jau nevajag nekādu īpašo! — Rons steigšus piebilda. — Vienkārši… vienkārši jaunu… pārmaiņas pēc…

Vizlija kundze mirkli vilcinājās, tad pasmaidīja.

—   Protams, vari… labi, es labāk taisīšos, ja man vēl jānopērk slota. Tiksimies vēlāk… mazais Ronijs — prefekts! Un neaizmirstiet sakārtot savas mantu lādes… prefekts… ak, es esmu galīgi apjukusi!

Viņa vēlreiz noskūpstīja Ronu uz vaiga, skaļi nošņaukājās un izmetās no istabas.

Freds un Džordžs saskatījās.

—   Cerams, tu, Ron, neiebildisi, ja mēs tevi nebučosim? — māksloti satrauktā balsī ierunājās Freds.

—  Ja gribi, mēs varētu tev pakniksēt, — Džordžs piedāvājās.

—    Ak, aizverieties, — Rons noteica un uzmeta dvīņiem drūmu skatienu.

—   Un, ja neaizvērsimies, ko tad? — jautāja Freds, atplaukdams negantā smīnā. — Uzliksi mums pēcstundu darbus?

—  Gribētu gan redzēt — lai tikai pamēģina, — Džordžs pavīpsnāja.

—  Tā arī būs, ja jūs nepievaldisieties! — Hermione dusmīgi teica.

Freds un Džordžs sāka pilnā kaklā smieties, bet Rons nomurmināja: — Liecies mierā, Hermione.

—    Tagad mums, Džordž, nāksies uzmanīties, kur speram kāju, — Freds turpināja, izlikdamies, ka dreb pie visām miesām, — ja mums pie dziesmas ķersies šie divi…

—  Jā, izskatās, ka mūsu kriminālajiem pārkāpumiem beidzot ir pielikts punkts, — noteica Džordžs un pašūpoja galvu.

Un ar vēl vienu skaļu blikš dviņi aizteleportējās.

—  Tie nu gan ir labie! — pikti sodījās Hermione, blenzdama griestos, cauri kuriem tagad varēja dzirdēt, kā savā augšstāva guļamistabā, vai gar zemi krizdami, rēc Freds un Džordžs. — Neliecies par viņiem ne zinis, Ron, viņiem vienkārši skauž!

—  Nedomāju gan, ka viņiem skauž, — Rons, arī skatīdamies augšup, šaubījās. — Viņi vienmēr ir teikuši, ka par prefektiem kļūst tikai nūģi… lai nu kā, — viņš mazliet priecīgāk piebilda, — viņiem nekad nav bijušas jaunas slotas! Kaut nu es varētu aiziet uz veikalu kopā ar mammu un izvēlēties… viņa nemūžam nevarēs atļauties' nimbu, taču nesen ir izlaists jaunais tirslauķis, tas būtu lieliski… jā, es laikam iešu un pateikšu viņai, ka man patīk tirslauķis, lai viņai nebūtu jādomā…

Viņš izmetās no istabas, atstādams Hariju un Hermioni divatā.

Nez kāpēc Harijam negribējās skatīties uz Hermioni. Viņš pagriezās pret gultu, paņēma no tās Vīzlija kundzes noliktās tīrās drānas un pārgāja pāri istabai pie savas mantu lādes.

—   Harij? — Hermione piesardzīgi ierunājās.

—   Malacis, Hermione, — Harijs mēģināja pateikt pēc iespējas sirsnīgāk, taču nemaz neizklausījās pēc viņa balss. Vel arvien neskatīdamies uz Hermioni, viņš piebilda: — Lieliski. Prefekte. Teicami.

—   Paldies, — Hermione sacīja. — Ē… Harij… vai es varētu aizņemties Hedvigu, lai paziņotu mammai un tētim? Viņi tiešām priecāsies — prefekte ir vārds, ko viņi tiešām saprot.

—  Jā, protams, — vēl arvien cenzdamies izklausīties sajūsmināts, svešādā balsi atbildēja Harijs. — Ņem vien!

Viņš pārliecās pār savu mantu lādi, iekrāva drēbes un izlikās, ka mēģina kaut ko atrast. Hermione tikmēr pārgāja pāri istabai pie skapja un pasauca Hedvigu. Pagāja vēl kāds bridis. Harijs dzirdēja, kā aizveras durvis, taču palika stāvam, saliecies kūkumā, un turpināja klausīties. Ausīs skanēja tikai tukšās gleznas ķiķināšana pie sienas un papīrgroza kāsēšana — tas istabas stūrī mēģināja atklepot pūču spiras.

Viņš izslējās pilnā augumā un atskatījās. Hermione bija aizgājusi, un arī Hedvigas te vairs nebija. Harijs lēnām atgriezās pie savas gultas un atslīga pēlī, akli blenzdams uz skapja kājām.

Viņš bija galīgi aizmirsis, ka piektajā gadā izvēlas prefektus. Ar visiem uztraukumiem, ka viņu varētu izslēgt no skolas, pat prātā neienāca doma, ka nozīmītes ir sākušas ceļu pie saviem nākamajiem īpašniekiem. Bet, ja viņš būtu atcerējies… ja viņš būtu domājis par to… ko viņš būtu paredzējis?

Ne to, kas bija noticis, kaut kur dziļi prātā atzina klusa un godīga balss.

Harijs saviebās un paslēpa seju plaukstās. Viņš nespēja melot pats sev; būtu viņš zinājis, ka prefektu nozīmīte ir ceļā, viņš domātu, ka tā nonāks pie viņa, nevis pie Rona. Vai tas nozīmēja, ka viņš ir tikpat augstprātīgs kā Drako Malfojs? Vai viņš uzskatīja, ka ir pārāks par visiem pārējiem? Vai tiešām domāja, ka viņš ir labāks par Ronu?

Nē, klusā balss izaicinoši teica.

Vai tā tiešām bija? Harijs lauzīja galvu, satraukti pūlēdamies saprast, ko īsti jūt.

Es esmu pārāks kalambolā, ieminējās balss. Taču visā citā es neesmu pārāks.

Tā nu reiz bija tiesa, Harijs prātoja; mācībās viņš nebija pārāks par Ronu. Bet kā tad ar visu citu? Kā ar to, ko viņi kopā ar Ronu un Hermioni bija piedzīvojuši kopš iestāšanās Cūkkārpā, bieži riskēdami ar ko vairāk, ne tikai izslēgšanu no skolas?

Nu, Rons un Hermione gandrīz vienmēr bija kopā ar mani, balss atgādinaja Harijam.

Taču ne gluži vienmēr, Harijs iebilda pats sev. Viņi kopā ar mani necīnījās pret Drebeli. Viņi nestājās pretī Melsudoram un baziliskam. Viņi neaiztrieca atprātotāju baru naktī, kad Sīriuss izbēga no vajātājiem. Viņu nebija kapsētā tajā naktī, kad atgriezās Voldemorts…

Atka! uzmācās tā pati sajūta, kas pirmajā atgriešanās vakarā, — likās, ka pret viņu ir izturējušies negodīgi. Es taču neapšaubāmi esmu paveicis vairāk, Harijs aizkaitināts domāja. Es esmu paveicis vairāk nekā viņi abi!

Bet varbūt, klusā balss pamatoti iebilda, varbūt Dumidors neizvēlas skolniekus par prefektiem tikai tāpēc, ka tie iekuļas dažnedažādās draudīgās ķibelēs… varbūt viņš tos izvēlas pilnīgi citu iemeslu dēj… Ronā droši vien ir kaut kas tāds, kā tevī nav…

Harijs atvēra acis un cauri pirkstiem paskatījās uz skapja kājas ķetnu. Tad viņš atcerējās Freda teikto: "Neviens, kas pie pilna prāta, neieceltu Ronu par prefektu…"

Harijs iespurdzās. Un vēl pēc mirkļa viņam sametās nelabi par savām domām.

Rons taču nelūdza Dumidoram, lai tas viņam piešķir prefekta nozīmīti. Tā nebija Rona vaina. Vai tad viņš, Harijs, Rona labākais draugs, smilkstēs, ka nav dabūjis nozīmīti, kopā ar dvīņiem smiesies viņam aiz muguras un samaitās visu prieku tagad, kad Rons pirmo reizi ir izrādījies pārāks?

Tajā brīdī Harijs kāpnēs sadzirdēja Rona soļus. Harijs piecēlās, sakārtoja brilles un savilka seju smaidā. Vēl pēc mirkļa pa durvīm atpakaļ iebrāzās Rons.

—  Tik tikko noķēru viņu! — viņš laimīgi paziņoja. — Teica, ka ņemšot tīrslauķi, ja dabūšot.

—  Lieliski, — Harijs pateica — un ar atvieglojumu saprata, ka balss vairs neskan tik "sirsnīgi". — Klau… Ron… es tevi apsveicu, vecīt!

Smaids no Rona sejas nozuda.

—   Kā man varēja ienākt prātā, ka izvēlēsies mani?! — viņš neticīgi papurināja galvu. — Es taču domāju, ka par prefektu kļūsi tu!

—   Ko tu, es esmu savārījis tik daudz ziepju, — Harijs atbildēja, izklausīdamies pēc Freda.

—  Jā, — Rons noteica, — jā, tā jau laikam ir… tā, labāk sakravājam savas mantu lādes, ne?

Taisni brīnums, kur visur mētājās viņu mantas. Pagāja gandrīz visa pēcpusdiena, līdz viņi pa visiem mājas nostūriem savāca grāmatas, drēbes un citus sīkumus un nogādāja tos atpakaļ mantu lādēs. Harijs ievēroja, ka Rons prefekta nozīmīti teju neizlaida no rokām. Vispirms viņš to nolika uz naktsskapīša pie gultas, tad iebāza džinsu kabatā, tad atkal izvilka ārā un nolika uz salocītajām skolas drēbēm, it kā novērtēdams, cik labi sarkanais izskatās uz melnā. Tikai tad, kad ieradās Freds ar Džordžu un piedāvājās nozīmīti piestiprināt brālim pie pieres ar mūžlīmes burvestību, Rons to maigi ielocīja vienā no savu kastaņbrūno zeķu pāriem un ieslēdza mantu lādē.

Vīzlija kundze pārradās no Diagonalejas ap sešiem, apkrāvusies ar grāmatu saiņiem. Starp nešļavām bija arī garens, biezā, brūnā papīrā ietīts sainis, kuru ar ilgpilnu vaidu paķēra Rons.

—  Neko nesaiņojiet ārā, tūlīt uz vakariņām saradīsies cilvēki, gribu, lai jūs visi tūlīt nāktu lejā, — viņa uzsauca, bet, tikko Vīzlija kundze uzgrieza muguru, Rons ar joni norāva iesaiņojumu un ar aizgrābtu izteiksmi sejā nopētīja katru jaunā slotaskāta sprīdi.

Lejā, pagrabā, Vīzlija kundze virs dāsni piekrautā vakariņu galda bija izkārusi sarkanu drēbes gabalu ar uzrakstu:

APSVEICAM RONU UN HERMIONI — JAUNOS PREFEKTUS!

Kopš brīvdienu sākuma Harijs nebija Vīzlija kundzi redzējis labākā omā kā šovakar.

—   Es nolēmu šovakar vakariņu vietā sarīkot mazus svētkus, — viņa pavēstīja Harijam, Ronam, Hermionei, Fredam, Džordžam un Džinnijai, kad bērni ienāca virtuvē. — Tavs tētis, Ron, un Bils jau ir ceļā. Es abiem nosūtīju pūci, un viņi ir sajūsmā, — viņa starodama piebilda.

Freds novalbījās.

Siriuss, Vilksons, Tonksa un Kingslijs Šaklbolts jau sēdēja pie galda, un drīz pēc tam, kad Harijs ielēja sev pirmo sviestalus kausu, virtuvē iekliboja arī Trakacis Tramdāns.

—    Ak, Alastor, cik labi, ka esi šeit, — žirgti iesaucās Vīzlija kundze, kad Trakacis nosvieda no pleciem ceļojuma apmetni. — Jau veselu mūžību gribam tev ko lūgt — vai tu varētu iemest aci viesistabas rakstāmgaldā un pateikt, kas tur ir iekšā? Negribējām vērt vaļā — ja nu tur kas nelāgs?

—  Nekādu problēmu, Mollij…

Tramdāna spilgti zilā acs aizvalbījās augšup un brīdi nekustīgi blenza cauri virtuves griestiem.

—   Viesistaba… — viņš norūca, zīlītei savelkoties mazākai. — Tas galds stūrī? Jā, redzu… jā, tas ir bubulis… vai vēlies, Mollij, lai uzsvempjos augšā un tieku ar to galā?

—   Nē, nē, es pati — mazliet vēlāk, — Vīzlija kundze starodama sacīja, — tu tikmēr iedzer. Redzi, mums šodien ir iemesls svinībām… — Viņa norādīja uz sarkano suminājumu. — Ceturtais prefekts mūsu ģimenē! — viņa turpināja, mīļi sabužinot Rona matus.

—    Ak, tad prefekts, ko? — noņurdēja Tramdāns, pievērsis parasto aci Ronam, kamēr maģiskā acs pagriezās, lai ieskatītos saimnieka galvas iekšienē. Harijam nez kādēļ radās sajūta, ka tā vēro viņu, tāpēc viņš pagāja nostāk, tuvāk Siriusam un Vilksonam.

—   Nu, ko, apsveicu, — Tramdāns teica, parastās acs skatienu vēl arvien piekalis Ronam, — varas pārstāvji daudz biežāk nonāk bīstamās situācijās, taču jādomā, ka Dumidors ir pārliecināts, ka tu tiksi galā ar vairākumu izplatītāko burvestību, citādi viņš nebūtu tevi izvēlējies…

Ronu šis negaidītais viedoklis par jaunajiem pienākumiem manāmi pārsteidza, taču no nepieciešamības atbildēt viņu izglāba tēva un vecākā brāļa ierašanās. Vīzlija kundzes oma izrādījās tik laba, ka viņa pat nesarīkoja izskaidrošanos par to, ka līdzi viņi bija atveduši arī Mahorku, kura garais mētelis visneiedomājamākajās vietās izskatījās savādi kunkuļains. Turklāt viņš atteicās to novilkt un nolikt blakus Tramdāna ceļojuma apmetnim.

—    Tā, manuprāt, ir pienācis laiks tostam, — Vīzlija kungs paziņoja, kad visiem bija saliets. — Par Ronu un Hermioni, jaunajiem Grifidora prefektiem!

Rons un Hermione starodami saskatījās, bet pārējie tikmēr iedzēra uz viņu veselību un tad sveica ar aplausiem.

—   Es pati tā ari nekļuvu par prefekti, — Harijam aiz muguras līksmi ierunājās Tonksa, kad visi devās pie galda, lai ķertos pie maltītes. Šodien viņas tomātu sarkanie mati sniedzās līdz pat viduklim un viņa atgādināja Džinnijas vecāko māsu. — Mūsu nama pārzinis uzskatīja, ka man trūkstot zināmu prefektam nepieciešamu īpašību.

—  Piemēram? — jautāja Džinnija, kraudama uz šķīvja ceptu kartupeli.

—  Piemēram, prasmes pieklājīgi uzvesties, — Tonksa paskaidroja.

Džinnija iesmējās. Hermione likās nesaprotam, smaidīt vai ne, tāpēc galu galā iekampa par daudz lielu sviestalus malku un aizrijās.

—  Un tu, Sirius? — vaicāja Džinnija, pie reizes iebliezdama Hermionei pa muguru.

Siriuss, kas sēdēja tieši līdzās Harijam, nosmējās savus īsos, rējienam līdzīgos smieklus.

—  Kas tad par prefektu būtu izvēlējies mani, es pārāk daudz laika pavadīju pēcstundu darbos kopā ar Džeimsu! Vilksons skaitījās tas labais, viņam ari tika nozīmīte.

—   Pieļauju, tam par iemeslu bija Dumidora cerības, ka es spēšu kaut cik apvaldīt savus labākos draugus, — Vilksons paskaidroja. — Lieki teikt, ka es nožēlojami izgāzos.

Harija garastāvoklis pēkšņi uzlabojās. Arī viņa tēvs nebija prefekts. Uzreiz svinības likās jaukākas; viņš piekrāva pilnu šķīvi. Šķita, ka visi klātesošie viņam kļuvuši divkārt mīļi.

Rons dziedāja slavas dziesmas par savu jauno slotu katram, kas bija gatavs klausīties.

—   …no nulles līdz septiņdesmit desmit sekundēs, nav slikti, ko? Ja ņem vērā, ka divsimtdeviņdesmitā komēta izspiež tikai no nulles līdz sešdesmit, turklāt ari to tikai krietnā pavājā — vismaz tā rakstīts bukletā "Kuru slotaskātu?".

Hermione ļoti nopietni izklāstīja Vilksonam savu viedokli par elfu tiesībām.

—   Manuprāt, tā ir tāda pati nejēdzība kā vilkaču segregācija. Un viss ceļas no tās briesmīgās burvju iedomas, ka viņi ir pārāki par visiem citiem…

Vīzlija kundze un Bils turpināja ierasto strīdu par Bila matu garumu.

—    …tiešām vairs nav iespējams savākt. Bet tu esi tik glīts vīrietis, tev daudz labāk piestāvētu īsi mati, vai ne, Harij?

—   Es… es nezinu… — nomurmināja Harijs, ko mazliet uztrauca lūgums paust savus uzskatus tik kutelīgā jautājumā; tāpēc viņš izvairīgi aizlavījās uz virtuves stūri, kur, galvas kopā sabāzuši, sačukstējās Freds, Džordžs un Mahorks.

Ieraudzījis Hariju, Mahorks apklusa, taču Freds piemiedza ar aci un māja, lai Harijs nākot tuvāk.

—   Viss kārtībā, — viņš paskaidroja Mahorkam, — uz Hariju mēs varam paļauties, viņš mūs atbalsta ar naudām.

—   Paskaties, ko Horks mums sagādājis, — teica Džordžs, pavērdams plaukstu un pastiepdams uz Harija pusi. Tajā atradās kaut kas līdzīgs mazām, červeļainām pākstīm. No tām skanēja klusa graboņa, kaut ari pašas pākstis nekustējās.

—   Indīgās tausteklenes sēklas, — Džordžs sacīja. — Mums tās nepieciešamas slamstu kārumkārbām, bet, tā kā tās iešķirotas tirdzniecībai aizliegto substanču "C" klasē, pagrūti dabūjamas.

—   Desmit galeoni par visām, ko, Hork? — Freds piedāvāja savu cenu.

—   Ar visām tām klapatām, lai tās dabūt? — Mahorka asinīm pieplūdušās acis ar noļukušajiem plakstiņiem izvalbījās vēl vairāk. — Piedod, puiš, bet es neņemš ne knutas zem divdesmit.

—   Horkam patīk dzīt jokus, — Freds teica Harijam.

—   Jā, pagaidām labākais bija, kad viņš paprasīja sešus sirpus par knerķeļa spalvu maisiņu, — Džordžs atcerējās.

—   Uzmanīgāk, — Harijs klusi brīdināja sazvērniekus.

—   Kas ir? — Freds jautāja. — Mamma dūdo ap prefektu Ronu, mums nekas nedraud.

—   Man radās sajūta, ka uz šo pusi skatās Tramdāns, — Harijs nočukstēja.

Mahorks nervozi pameta skatienu pāri plecam.

—   Nu, ko var zināt, — viņš norūca. — Labi, zeļļi, ņem pa desmit, tikai ņem veicīgi.

—   Labi nostrādāts, Harij, — Freds priecīgs noteica, kad Mahorks bija iztukšojis savu kabatu saturu dvīņu pastieptajās plaukstās un aizmucis atpakaļ pie galda. — Mēs labāk nogādāsim šīs mantiņas augšstāvā…

Juzdamies mazliet neomulīgi, Flarijs noskatījās, kā Freds un Džordžs aiziet. Viņam tikko bija ienācis prātā, ka Vizlija kungs ar kundzi noteikti gribēs zināt, kā Freds un Džordžs finansējuši savu joku bodes projektu, kad šis mazais noslēpums beidzot nāks gaismā. Toreiz Trejburvju turnīra naudas balvu atdot dvīņiem likās tik vienkārši, bet ko tad, ja viss beigsies ar vēl vienu ģimenes strīdu un atsvešināšanos, kā tas bija noticis ar Persiju? Vai Vīzlija kundze vēl arvien uzskatīs Hariju teju par miesīgu dēlu, ja atklās, ka tieši viņš palīdzējis Fredam un Džordžam uzsākt karjeru, ko viņa pati uzskatīja par nepiemērotu kārtīgam burvim?

Stāvēdams tur, kur dvīņi viņu bija pametuši, pilnīgi viens, ja neņēma vērā nelāgi smago vainas apziņu kaut kur dziļi vēderā, Harijs pēkšņi izdzirdēja pieminam savu vārdu. Kingslija Šaklbolta dobjā balss pārskanēja vispārējo kņadu.

—    …kāpēc Dumidors par prefektu neizvēlējās Poteru? — viņš jautāja.

—    Droši vien viņam bija kāds iemesls, — Vilksons atbildēja.

—   Bet tas parādītu zēnam, ka Dumidors viņam uzticas. Es būtu viņu atbalstījis, — Kingslijs palika pie sava, — īpaši, ņemot vērā "Dienas Pareģa" uzbraucienus vai katru otro dienu…

Harijs nepagriezās pret runātājiem. Zēns negribēja, lai Vilksons vai Kingslijs mana, ka viņš kaut ko dzirdējis. Gan nejuzdamies izsalcis, viņš tomēr sekoja Mahorka piemēram un atgriezās pie galda. Prieks par svinībām bija pagaisis tikpat ātri, kā parādījies. Viņš saprata, ka labāk atrastos augšā, savā gultā.

Trakacis Tramdāns ar deguna pārpalikumu apostīja vistas stilbiņu; acīmredzot indi tur nesamanījis, viņš pēc mirkļa ar zobiem noplēsa gaļas strēmeli.

—   …rokturis ir pagatavots no Spānijas ozola un apstrādāts ar pretburvestību laku; vēl rokturī ir iebūvēta vibrācijas kontroles sistēma… — Rons klāstīja Tonksai.

Vīzlija kundze plati nožāvājās.

—   Labi, es laikam pirms gulētiešanas vēl tikšu galā ar to bubuli… Artūr, pieskati, lai viņi nepaliek augšā pārāk ilgi, jā? Arlabunakti, Harij, mīļais.

Viņa izgāja no virtuves. Harijs atstūma šķīvi un sāka prātot, vai viņam izdosies sekot Vīzlija kundzei, nepievēršot pārējo uzmanību.

—  Viss kārtībā, Poter? — norūca Tramdāns.

—  Jā, protams, — sameloja Harijs.

Tramdāns ierāva šļuku no savas kabatas blašķes, bet spilgti zilā acs tikmēr šķielēdama pētīja Hariju.

—   Panāc šurp, gribēju ko parādīt — iespējams, tev tas liksies interesanti, — viņš sacīja.

No mantijas iekškabatas Tramdāns izvilka ļoti nobružātu, vecu burvju fotogrāfiju.

—   Vecais Fēniksa ordenis, — Tramdāns norūca. — Atradu vakar vakarā, kad meklēju savu veco Paslēpni, jo Podmors, lūk, nav bijis pietiekami solīds, lai atdotu man jauno… iedomājos, varbūt kāds gribēs apskatīt šo bildi.

Harijs paņēma fotogrāfiju. No tās pretim vērās mazs cilvēku pulciņš — daži māja zēnam ar roku, citi pacēla glāzes.

—   Tas esmu es, — Tramdāns, Harija skatījumā, gluži lieki — norādīja uz sevi. Arī attēlā redzamo Tramdānu nebija iespējams sajaukt ne ar vienu citu, lai gan mati nelikās tik sirmi kā tagad un deguns bija vesels. — Te man līdzās ir Dumidors, otrā pusē Dedals Digls… tā ir Merlīne Makkinona, kuru nogalināja divas nedēļas pēc šīs bildes tapšanas, visa viņas ģimene gāja bojā. Tie ir Frenks un Alise Lēniņi…

Flarija vēders, kas jau iepriekš nejutās diez ko labi, savilkās čokurā — viņš ļoti labi pazina Alises Lēniņas apaļo, draudzīgo seju, kaut arī nekad iepriekš nebija sievieti redzējis. Kā divas ūdens lāses tā bija līdzīga viņas dēla un Harija klasesbiedra Nevila sejai.

—   …nabaga nelaimes putni, — norūca Tramdāns. — Tad jau labāk mirt, nekā piedzīvot to, ko nācās izciest viņiem… un tā ir Emelīna Vensa, tu ar viņu esi ticies, un tas tur, protams, ir Vilksons… Bendžijs Fenviks, ari viņu šie noķēra, pēc tam mēs atradām tikai to, kas bija pāri palicis… pavirzieties mazliet, — viņš piebilda, piebikstīdams ar pirkstu bildei, un mazie fotogrāfijas cilvēciņi pabīdījās sāņus, lai uz priekšu varētu pastumties tie, kas bija aizsegti skatam.

—   Edgars Bounzs… Amēlijas Bounzas brālis, ari viņu novāca ar visu ģimeni, bija dižens burvis… Sturģis Podmors, apžēliņ, izskatās tik jauns… Karadoks Dīrborns, pazuda mēnešus sešus pēc fotografēšanās, viņa miesas tā arī neatradām… Hagrids, protams, izskatās tieši tāpat, kā vienmēr… Elfiass Dodžs, viņu tu satiki, biju piemirsis, ka viņš mēdza nēsāt šito stulbo cepuri… Gideons Prūits, viņi ar brāli Fabiānu paņēma kapā līdzi piecus nāvēžus, cīnījās kā varoņi… pavirzieties, pavirzieties…

Mazie cilvēciņi fotogrāfijā pakāpās sāņus, tā ka priekšplānā iznāca tie, kas līdz šim bija stāvējuši pašā aizmugurē.

—   Dumidora brālis Aberforts, tā bija vienīgā reize, kad satiku viņu, dīvains vīrs… tā ir Dorkasa Medouza, viņu nonāvēja Voldemorts pats personīgi… Siriuss, toreiz viņam vēl bija īsi mati… un… te nu ir, man likās, ka tu gribēsi viņus redzēt!

Harija sirds krūtīs apmeta kūleni. No fotogrāfijas pretim starodami skatījās mamma un tētis. Viņi sēdēja katrs savā pusē sīkam vīriņam ar ūdeņainām acīm. To Harijs pazina — Tārpastis, cilvēks, kurš nodeva zēna vecāku slēptuvi Voldemortam un tādējādi tuvināja viņu nāvi.

—  Nu? — ierunājās Tramdāns.

Harijs pacēla acis un ieskatījās Tramdāna rētu klātajā, daudzcietušajā sejā. Laikam Tramdānam likās, ka viņš Hariju tikko iepriecinājis.

—   Jā, — sacīja Harijs un vēlreiz mēģināja pasmaidīt. — Ē… paklausieties, es nupat tikai atcerējos, aizmirsu ielikt lādē savu…

Taču viņam nenācās gudrot, ko tādu viņš nebūtu ielicis lādē. Siriuss ievaicājās: — Kas tev, Trakaci, tur ir? — un Tramdāns pievērsās zēna krusttēvam. I larijs pārgāja pāri virtuvei, izslīdēja ārā pa durvīm un metās augšup pa kāpnēm, pirms kāds paguva pasaukt viņu atpakaļ.

Harijs nesaprata, kāpēc fotogrāfija viņu tā satrauca. Galu galā, vecāku bildes viņš bija redzējis arī iepriekš, turklāt viņš bija ticies ar Tārpasti… taču tagad likās, ka tie visi pēkšņi izlēkuši acu priekšā tieši tad, kad viņš to vismazāk gaidīja… kuram gan tas patiktu, viņš dusmīgi nodomāja…

Un tad vēl visas tās priecīgās sejas viņiem visapkārt… Bendžijs Fenviks, ko atrada, saplosītu gabalos, un Gideons Prūits, kas bija kritis kā varonis, un vēl Lēniņi, kurus mocīja tik ilgi, līdz viņi sajuka prātā… uz mūžīgiem laikiem viņi paliks fotogrāfijā, laimīgi mājot pretim, jo vēl nezina, ka viņu dienas ir skaitītas… jā, Tramdānam tas varēja likties interesanti… viņam, Harijam, tas likās kā murgs…

Harijs uz pirkstgaliem lavījās augšup pa kāpnēm garām izbāztajām elfu galvām. Viņš priecājās, ka beidzot palicis viens, bet, tuvojoties pirmajam kāpņu laukumiņam, pēkšņi saklausīja troksni. Viesistabā kāds šņukstēja.

—   Vai te kāds ir? — Harijs jautāja.

Neviens neatbildēja, taču šņuksti neapklusa. Lecot pa diviem pakāpieniem uzreiz, viņš uzskrēja lidz kāpņu laukumiņam, šķērsoja to un pavēra viesistabas durvis.

Pie tumšās sienas bija sakņupis sievietes stāvs. Viņai rokā bija zizlis, un viss ķermenis raustījās elsās. Garšļaukus uz putekļainā, vecā paklāja mēnessgaismas plankumā gulēja Rons — viņš bija miris.

Harijam aizsitās elpa. Šķita, ka grīda pazūd zem kājām. Smadzenes pārņēma ledains stingums… Rons bija miris, nē, tā nevarēja būt…

Bet, paga, nevarēja būt… Rons palika lejā, virtuvē…

—   Vīzlija kundze? — Harijs iečērkstējās.

—   Ķ-ķ-ķiķikulus! — Vīzlija kundze elsodama izdvesa, pievērsusi drebošo zizli Rona ķermenim.

Blīkš.

Rona vietā tagad uz muguras, rokas un kājas izplētis uz visām pusēm, gulēja Bils. Acis viņam bija vaļa un aklas. Vīzlija kundze iešņukstējās vēl stiprāk.

—   Ķ-ķiķikulus! — viņa vēlreiz izmocīja.

Blīkš.

Vīzlija kunga ķermenis bija nomainījis Bilu. Brilles bija sašķiebušās, bet pa seju tecēja asins urdziņa.

—   Nē! — ievaidējās Vīzlija kundze. — Nē… ķiķikulusl Ķiķikulus! ĶIĶIKULUS!

Blīkš. Miruši dvīņi. Blīkš. Miris Persijs. Blīkš. Beigts Harijs…

—   Vīzlija kundze, vienkārši ejiet projām! — iekliedzās Harijs, vērdamies pats uz savu līķi. — Lai kāds cits…

—   Kas te notiek?

Istabā ieskrēja Vilksons, un viņam cieši uz pēdām arī Siriuss. Vēl pēc mirkļa klibodams parādījās Tramdāns. Vilksons paskatījās uz Vīzlija kundzi, tad uz mirušo Hariju, kas gulēja uz grīdas, un, šķiet, acumirklī visu saprata. Izrāvis savu zizli, viņš ļoti noteikti un skaidri pateica:

—   Kikikulus!

Harija līķis izgaisa. Tā vietā mazliet virs zemes šūpojās sudrabaina lode. Vilksons vēlreiz pavēcināja zizli, un lode pagaisa dūmu mutulitī.

—   Ak… ak… ak! — Vīzlija kundze nespēja atgūt elpu un vēl pēc mirkļa, paslēpusi seju rokās, izplūda nevaldāmās asarās.

—   Mollij, — Vilksons drūmi ierunājās un piegāja pie Vīzlija kundzes. — Mollij, nevajag…

Nākamajā brīdī viņa aizgūtnēm elsoja, pieplakusi pie Vilksona pleca.

—   Mollij, tas bija tikai bubulis, — viņš mierinot teica, glāstīdams Vīzlija kundzes galvu. — Tikai muļķa bubulis…

—   Es visu laiku re-redzu viņus mirušus! — Vīzlija kundze vaidēja Vilksonam uz pleca. — Visu 1-1-laiku! Es t-t-to redzu sapņos…

Siriuss nespēja novērsties no tās paklaja vietas, kur tik tikko, izlikdamies par Harija līķi, bija gulējis bubulis. Tramdāns paskatījās uz Hariju, bet zēns novērsās. Uzmācās dīvaina sajūta, ka Tramdāna maģiskā acs bija viņam sekojusi jau no pašas virtuves.

—   Ne-ne-nesakiet Artūram, — pūlēdamās apvaldīt elsas un drudžaini slaucīdama ar piedurknēm acis, lūdza Vīzlija kundze. — Es negribu, lai viņš to uzzina… tik muļķīgi…

Vilksons pasniedza viņai kabatlakatiņu, un Vīzlija kundze izšņauca degunu.

—   Piedod, Harij. Ko tu tagad domāsi par mani? — viņi sacīja un nodrebinājās. — Nespēju tikt galā ar kaut kādu bubuli…

—   Nemuļķojieties. — Harijs mēģināja pasmaidīt.

—   Es tikai t-t-tā uztraucos, — viņa teica, un asaras atkal sāka plūst pār Vīzlija kundzes vaigiem. — Puse no ģi-ģi-ģimenes Ordenī, taisni brīnums, ja mēs visi tiksim cauri sveikā… un P-P-Persijs ar mums nerunā… un, ja nu notiek kaut kas b-b-briesmīgs, pirms mēs pagūstam izlīgt ar viņu? Un kas notiks, ja Artūru un mani nogalinās, kas p-p-parūpēsies par Ronu un Džinniju?

—    Mollij, nu jau pietiek, — Vilksons apņēmīgi noteica. — Pagājušajā reizē bija citādi. Šoreiz Ordenis ir labāk sagatavojies, mēs ejam soli pa priekšu, mums ir zināms, ko Voldemorts iecerējis…

Izdzirdusi baismo vārdu, Vīzlija kundze vārgi iespiedzās.

—   Mollij, beidz, sen jau bija laiks pierast pie šī vārda… Paklausies, es nevaru tev apsolīt, ka neviens necietīs, to nevar apsolīt neviens, taču mūsu stāvoklis ir daudz labāks nekā iepriekšējā reizē. Toreiz tu nebiji Ordenī, tāpēc varbūt īsti nesaproti atšķirību. Toreiz uz katru mūsējo bija divdesmit nāvēžu, un viņi iznīcināja mūs pa vienam…

Harijs acu priekšā atkal ieraudzīja fotogrāfiju, vecāku starojošās sejas. Zēns zināja, ka Tramdāns vēl arvien viņu vēro.

—   Un nepārdzīvo par Persiju, — Siriuss aprauti sacīja. — Gan jau viņš visu sapratīs. Reiz Voldemortam būs jāsāk darboties atklāti. Tikko tas notiks, ministrija lūgsies, lai piedodam viņiem. Un es neesmu pārliecināts, vai būšu gatavs pieņemt šo atvainošanos. — Tagad viņa balsī izskanēja rūgtums.

—   Un, ja tevi interesē, kas parūpēsies par Ronu un Džinniju, ja nu jūs ar Artūru tiešām aizietu bojā, — piebilda Vilksons, tikko jaušami pasmaidīdams, — ko, tavuprāt, darīsim mēs, ļausim viņiem nomirt badā?

Arī Vīzlija kundze nedroši pasmaidīja.

—   Es uzvedos muļķīgi, — viņa vēlreiz nomurmināja, slaucīdama acis.

Taču tad, kad minūtes desmit vēlāk Harijs aizvēra aiz sevis guļamistabas durvis, viņam Vīzlija kundzes izturēšanās nebūt nelikās muļķīga. Viņš nespēja aizmirst savu vecāku starojošās sejas apdriskātajā, vecajā fotogrāfijā. Neviens no abiem neapjauta, ka viņu dzīve, tāpat kā daudzu klātesošo likteņi, aprausies tik pēkšņi un tik drīz. Tad acu priekšā sāka zibēt bubulis, arvien cita Vizliju ģimenes nelaiķa izskatā.

Bez kāda brīdinājuma pamatīgs sāpju vilnis iecirtās rētā uz pieres, likdams vēderam sarauties čokurā.

—    Pietiek, — viņš stingri noteica un sāka berzēt rētu, lidz sāpes pierima.

—    Pirmā vājprāta pazīme — sarunas ar paša galvu, — no tukšās gleznas atskanēja ironiska balss.

Harijs nelikās par to ne zinis. Nekad dzīvē viņš nebija juties tik vecs. Tagad pašam likās dīvaini, ka vēl pirms nepilnas stundas viņš uztraucās par joku bodi un to, kam tikusi prefekta nozīmīte.

DESMITA NODAĻA LUNA MĪLABA

Harijs atkal gulēja nemierīgi. Sapņos te parādījās, te pazuda viņa vecāki, turklāt viņi nebilda ne vārda. Vizlija kundze raudāja, pārliekusies pār Mokšķa nedzīvo ķermeni, un viņu vēroja Rons un Hermione, piesprauduši prefektu nozīmītes. Tomēr, beigu beigās, Harijs atkal attapās ejam pa gaiteni, kas beidzās ar aizslēgtām durvīm. Viņu pamodināja pēkšņa sāpe rētā. Atvēris acis, viņš ieraudzīja, ka Rons jau ir saģērbies un kaut ko gvelž.

—  …labāk pasteidzies, mamma jau iet pa gaisu, bļauj, ka mēs nokavēšot vilcienu…

Mājā valdija pamatīgs jandāliņš. Zibens ātrumā ģērbjoties, viņš noprata, ka Freds un Džordžs nobūruši savas mantu lādes, lai tās pašas lidotu lejup pa kāpnēm, tā aiztaupot dvīņiem stiepšanas puliņus. Lādes pa ceļam bija aizķērušas Džinniju tā, ka viņa noripojusi divus kāpņu laidienus un pamatīgi apdauzīta atjēgusies priekšnamā. Tur tagad pilna balsī spiedza Bleķa kundze un Vizlija kundze.

—    …VARĒJĀT VIŅU SMAGI SAVAINOT, JŪS, STULBEŅI…

—   …PRETĪGIE IZDZIMTEŅI, JŪS APGĀNĀT MANU SENČU NAMU…

Brīdī, kad Harijs jau sēja ciet sporta kurpes, istabā iesteidzās uztrauktā Hermione. Viņai uz pleca šūpojās Hedviga, bet rokās viņa stiepa Blēžkāji, kas par varītēm mēģināja izsprukt.

—   Mamma un tētis tikko atsūtīja Hedvigu atpakaļ. — Pūce paklausīgi pacēlās spārnos un nolaidās uz sava būrīša. — Vai tu jau esi gatavs?

—  Gandrīz. Vai ar Džinniju viss kārtībā? — jautāja Harijs, uzlikdams brilles.

—   Vizlija kundze viņu sadakterēja, — Hermione atbildēja.

—    Bet tagad Trakacis sūdzas, ka mēs nevarot doties projām, kamēr nepārrodas Sturģis Podmors, citādi apsardzē būšot par vienu cilvēku mazāk, nekā nepieciešams.

—  Apsardzē? — Harijs pārvaicāja. — Mums jādodas uz Kingskrosu ar apsardzi?

—   Tev jādodas uz Kingskrosu ar apsardzi, — Hermione izlaboja.

—   Kāpēc gan? — Harijs aizkaitināts jautāja. — Cik nopratu, Voldemorts kaut kur slēpjas, bet tu man mēģini iegalvot, ka viņš var izlēkt no tuvākās miskastes aizsega, lai mēģinātu mani novākt?

—   Es neko nezinu, tikai atkārtoju, ko saka Trakacis, — izklaidigi attrauca Hermione un ieskatījās savā rokas pulkstenī,

—   vienīgais, ja drīzumā nesāksim kustēties, mēs tiešām nokavēsim vilcienu…

—   VAI TAGAD VISI VAR SAPULCĒTIES TE, LEJĀ? — pilnā kaklā bļāva Vizlija kundze. Hermione salēcās, it kā viņai kāds būtu uzgāzis karstu ūdeni, un izmetās no istabas. Harijs paķēra Hedvigu, bez liekām ceremonijām iebāza pūci būrī un, vilkdams mantu lādi aiz muguras, drāzās pakaļ Hermionei.

Bleķa kundzes portrets gaudoja, zils palikdams, taču nevienam nebija laika nodarboties ar viņas aizkaru aizvilkšanu.

Priekšnamā valdīja tāds troksnis, ka viņa tik un tā nākamajā mirklī atkal satrakotos.

—   Harij, tu nāksi kopā ar mani un Tonksu, — auroja Vizlija kundze, mēģinādama pārkliegt nemitigo, griezīgo lamu straumi, kur atkal un atkal atkārtojās vārdi "DRANĶASINI", "PADIBENES" un "PABIRAS". — Atstāj savu lādi un pūci, Alastors parūpēsies par bagāžu… ak, augstā debess, Sirius, Dumidors aizliedza to darīt!

Kamēr Harijs pāri daudzajām mantu lādēm kūņojās uz Vizlija kundzes pusi, viņam līdzās nez no kurienes bija parādījies lācim līdzīgs melns suns.

—    Nu, tiešām… — Vīzlija kundze izmisusi plātīja rokas.

—   Labi, tas nāks pār tavu galvu!

Atgrūdusi ārdurvis, viņa izgāja septembra remdenajā piesaulītē. Harijs un suns viņai sekoja. Durvis aiz muguras aizcirtās, un Bleķa kundzes brēcieni apklusa, kā ar nazi nogriezti.

—   Kur ir Tonksa? — vaicāja Harijs, kad viņi kāpa lejup pa divDadsmitā nama pakāpieniem, kas izgaisa, līdzko gājēji sasniedza ietvi.

—   Viņa gaida mūs gabaliņu tālāk, — stīvi atbildēja Vīzlija kundze, pūlēdamās neskatīties uz melno suni, kas lumpačoja līdzās Harijam.

Uz stūra viņus sveicināja kāda vecāka sieviete. Viņai bija sīki sprogoti sirmi mati un violeta cepure, kas atgādināja ačgārni apgāztu kēksiņu.

—  Sveiks, Harij, — dāma sacīja un piemiedza ar aci. — Mums laikam jāpasteidzas, ne, Mollij? — viņa piebilda, ieskatījusies rokas pulksteni.

—   Zinu, zinu, — novaidējās Vīzlija kundze, pielikdama soli,

—   tikai Trakacis gribēja sagaidīt Sturģi… kaut nu Artūrs mums atkal būtu sagādājis mašīnas no ministrijas… jā, tagad Fadžs viņam neuzticēs ne tukšu tintes pudelīti… kā gan tie vientieši spēj izturēt pārvietošanos bez burvestību palīdzības…

Bet lielais melnais suns tikmēr jautri ierējās un joņoja apkārt visam pulciņam, brīžam pabiedēdams kādu baložu bariņu, brīžam dzenādams pats savu asti. Harijs nespēja valdīt smieklus. Siriuss bija pārāk ilgi nosēdējis aiz atslēgas. Vīzlija kundze saknieba lupas tik dusmīgi, ka sāka mazliet līdzināties Petūnijas tantei.

Pagāja divdesmit minūtes, līdz viņi kājām sasniedza Kingskrosas staciju. Pa ceļam nenotika nekas satraucošs, tikai Siriuss Harijam par prieku sabiedēja pāris kaķus. Nokļuvuši stacijas ēkā, viņi it kā starp citu pakavējās pie sienas, kas devīto platformu šķīra no desmitās, nogaidīja, kamēr neviens neskatās, un tad pa vienam atbalstījās pret sienu un viegli izslīdēja otrā pusē, uz platformas numur deviņi un trīs ceturtdaļas, kur stāvēja Cūkkārpas ekspresis, izgrūzdams sodrējainu dūmu mutuļus pāri peronam, kas bija pilns ar skolniekiem un viņu radiem. Harijs ieelpoja pazīstamo smaržu un juta, ka garastāvoklis strauji uzlabojas… viņš tiešām devās atpakaļ uz skolu.

—  Es ceru, ka arī pārējie pagūs laikā, — uztraukusies bilda Vīzlija kundze, pamezdama skatienu atpakaļ, — tur slējās kaltas dzelzs arka, caur kuru nāca klāt arvien jauni aizbraucēji.

—   Smuks sunītis, Harij! — uzsauca gara auguma zēns ar drediem.

—  Paldies, Lī, — Harijs smaidīdams atsaucās, bet Siriuss tikmēr aizrautīgi luncināja asti.

—  Tā, labi, — Vīzlija kundzes balsī ieskanējās atvieglojums, — re, tur nāk Alastors ar bagāžu…

Novilcis nesēja cepures nagu zemu pāri nevienādajām acīm, cauri arkai, stumdams ar mantu lādēm piekrautus ratiņus, iekliboja Tramdāns.

—  Viss kārtībā, — viņš pačukstēja Vīzlija kundzei un Tonksai, — šķiet, mums neviens nesekoja…

Vēl pēc mirkļa uz platformas parādījās Vīzlija kungs kopā ar Ronu un Hermioni. Kad kopā ar Vilksonu ieradās arī Freds,

Džordžs un Džinnija, viņi jau gandrīz bija izkrāvuši Tramdāna bagāžas ratiņus.

—   Viss mierīgi? — norūca Tramdāns.

—   Pilnīgs klusums, — Vilksons atbildēja.

—   Es tik un tā ziņošu Dumidoram par Sturģi, — Tramdāns nelikās mierā, — tā jau ir otrā reize nedēļas laikā, kad viņš neierodas norunātajā vietā. Drīz uz viņu nevarēs paļauties, tāpat kā uz Mahorku.

—   Nu, ko, dzīvojiet godīgi, — noteica Vilksons, paspiezdams roku katram aizbraucējam. Harijam viņš roku pasniedza pēdējam, uzsita pa plecu un teica: — Turies, Harij. Esi piesardzīgs.

—   Jā, nelien, kur nevajag, un turi acis vaļā, — spiežot Harijam roku, piebilda Tramdāns. — Un neaizmirstiet — tas attiecas uz visiem — uzmanīgi pārdomājiet katru vārdu, ko rakstāt. Ja šaubāties, neraksties vispār.

—   Man bija liels prieks iepazīties ar jums visiem, — teica Tonksa, apskaudama Hermioni un Džinniju. — Domāju, ka mēs drīz atkal redzēsimies.

Atskanēja brīdinājuma svilpiens. Skolnieki, kas vēl stāvēja uz perona, steidza iekāpt vilcienā.

—   Ātrāk, ātrāk, — izklaidīgi skubināja Vīzlija kundze, apskaudama te vienu prombraucēju, te otru, tā ka Harijs viņas apskāvienos nonāca divas reizes. — Rakstiet… uzvedieties labi… ja kaut ko aizmirsāt, gan aizsūtīsim… tā, tagad kāpiet vilcienā, pasteidzieties…

Uz īsu brīdi lielais melnais suns saslējās uz pakaļkājām un uzlika priekšējās ķepas Harijam uz pleciem, taču Vīzlija kundze pastūma Hariju uz vilciena durvju pusi un nošņācās: — Augstā debess, Sirius, izturies taču reiz, kā sunim pieklājas!

—   Uz redzēšanos! — Harijs nokliedzās, izliecies pa atvērto logu, kad vilciens sāka kustēties. Rons, Hermione un Džinnija tikmēr māja, stāvēdami viņam līdzās. Tonksas, Vilksona, Tramdāna un abu Vīzliju stāvi ātri saruka arvien mazāki un mazāki, bet melnais suns, luncinādams asti, auļoja līdzās logam. Vienā zibā saplūdušie cilvēki uz perona smējās, vērodami, kā tas dzenas pakaļ vilcienam. Tad nāca līkums, un arī Siriuss nozuda no skata.

—  Viņam nevajadzēja nākt līdzi, — bažīgi noteica Hermione.

—  Rimsties taču, — Rons sacīja, — tas nabags vairākus mēnešus nebija redzējis dienas gaismu.

—  Tā, — Freds iesaucās un sasita plaukstas, — mēs nevaram te stāvēt augu dienu, kuldami tukšus salmus, mums ir lietišķa saruna ar Lī. Tiksimies vēlāk! — Ar šiem vārdiem viņi abi ar Džordžu aizgāja pa gaiteni uz labo pusi.

Vilciens traucās arvien ātrāk un ātrāk, ēkas arvien straujāk zibēja garām logiem, un šūpošanās arvien pieņēmās spēkā.

—  Nu ko, iesim sameklēt kupeju? — Harijs ierosināja.

Rons un Hermione pārmija skatienus.

—   Ē… — iesāka Rons.

—  Mums… redzi… mums ar Ronu būtu jāiet uz prefektu vagonu, — Hermione neveikli ierunājās.

Rons neskatījās uz Hariju. Viņš aizrautīgi pētīja savas kreisās rokas nagus, it kā zem tiem būtu atklājis jaunu dzīvības formu.

—  Ak, jā, — Harijs sacīja. — Tiešām. Labi.

—  Nedomāju, ka mums tur būs jāsēž visu ceļu, — Hermione žigli piebilda. — Vēstulēs bija rakstīts, ka mums jāuzklausa zēnu un meiteņu vecāko norādes un tad laiku pa laikam jāizstaigā vagoni, lai pārliecinātos, ka viss kārtībā.

—  Labi, — Harijs atkārtoja. — Tad jau… tad jau redzēsimies vēlāk.

—  Jā, noteikti, — piebilda Rons, uzmezdams Harijam šaudīgu, tramīgu skatienu. — Man riebjas uz turieni vilkties, es daudz labprātāk… bet mums ir jāiet… nu, es gribēju teikt, man tas nesagādā milzīgu prieku, es jau neesmu nekāds Persijs, — viņš apņēmīgi pabeidza.

—  Es zinu, ka neesi, — Harijs noteica un pasmaidīja. Bet, kad

Hermione ar Ronu savas mantu lādes līdz ar Blēžkāji un būri iesprostoto Pumpu aizvilka uz vilciena priekšgalu, Hariju pārņēma savāda zaudējuma sajūta. Viņš vēl nekad nebija braucis Cūkkārpas ekspresī bez Rona.

—  Ejam, — ierunājās Džinnija, — ja mēs sāksim kustēties tūlīt, vēl pagūsim aizņemt viņiem vietas.

—  Tiesa, — Harijs atbildēja, saņemdams Hedvigas būri vienā un mantu lādes rokturi — otrā rokā. Viņi vilka savu mantību pa ejām, cauri stiklotajām durvīm ieskatīdamies kupejās, taču visas jau bija aizņemtas. Harijs drīz vien pamanīja, ka daudzi jo daudzi skolasbiedri viņu vēro ar milzīgu ziņkāri, daži pat grūda dunku sānos kaimiņam, sak, skaties, kas tur nāk. Pēc tam kad Harijam to pašu nācās novērot piecos vagonos pēc kārtas, viņš atcerējās, ka "Dienas Pareģis" augu vasaru skandinājis, ka viņš ir plātīgs melis. Tagad zēns sāka drūmi prātot, vai visi, kas sačukstēdamies blenza uz viņu, šiem stāstiem tiešām ticēja.

Pēdējā vagonā viņi satika Neviļu Lēniņu, Harija vienaudzi no Grifidora nama. Nevila apaļā seja spīdēja no piepūles — ar vienu roku viņš vilka pa eju mantu lādi, bet ar otru mēģināja noturēt savu krupi, Trevoru, kurš savukārt pūlējās izrauties.

—  Sveiks, Harij, — Lēniņš elsdams sacīja. — Sveika, Džinnij… visur aizņemts… nevaru atrast vietu…

—  Par ko tu runā? — brīnījās Džinnija, paspraukusies garām un ieskatījusies kupejā viņam aiz muguras. — Šajā te vietas netrūkst, te ir tikai Lunātiķe Milaba…

Nevils nomurmināja, ka viņš negribot nevienu traucēt.

—   Nemuļķojies, — Džinnija smiedamās teica, — viņai nav nekādas vainas.

Viņa atbīdīja durvis un ievilka mantu lādi kupejā. Harijs un Nevils darīja tāpat.

—  Sveika, Luna, — Džinnija sveicināja, — neiebilsti, ja mēs te iekārtosimies?

Pie loga sēdošā meitene pacēla galvu. Viņai bija izspūruši kviešu krāsas mati, kas sniedzās lidz viduklim, ļoti gaišas uzacis un izvelbtas acis, kamdēļ meitene vienmēr izskatījās pārsteigta. Harijs uzreiz saprata, kāpēc Nevils bija nolēmis neizvēlēties šo kupeju. Ap meiteni staroja nepārprotama nojūgšanās aura. Iespējams, par to vedināja domāt aiz kreisās auss aizspraustais zizlis, iespējams, no sviestalus korķiem pagatavotā kaklarota vai varbūt tas apstāklis, ka žurnālu viņa lasīja ačgārni. Viņas skatiens pārslīdēja pāri Neviļam un apstājās pie Harija. Viņa pamāja.

—   Paldies, — Džinnija sacīja un uzsmaidīja viņai.

Harijs un Nevils visas trīs mantu lādes un Hedvigas būri uzstīvēja uz bagāžas plaukta un apsēdās. Luna vēroja viņus pāri ačgārni pagrieztajam žurnālam, kas saucās "Varkšķis". Likās, ka kupejas biedrene acis mirkšķina daudz retāk nekā normāli cilvēki. Viņa blenza un blenza uz Hariju, kas bija iekārtojies tieši pretī — un tagad nožēloja savu izvēli.

—   Kā tev gāja vasarā? — Džinnija jautāja.

—   Labi, — sapņaini atbildēja Luna, nenolaizdama acis no Harija. — Jā, tā bija visai aizraujoša, lūk. Tu esi Harijs Poters, — viņa piebilda.

—   Es zinu, ka esmu, — Harijs atbildēja.

Nevils iespurdzās. Luna pievērsa gaišo acu skatienu viņam.

—   Un es nezinu, kas esi tu.

—   Es neesmu nekas, — steigšus atbildēja Nevils.

—  Tā nu gan nav, — Džinnija asi iebilda. — Nevils Lēniņš — Luna Mīlaba. Luna mācās vienā gadā ar mani, tikai viņa ir no Kraukļa naga.

—    Gudra, apķērīga galva lai ir augstākā tev balva, — Luna dziedoši noskaitīja.

Viņa pacēla ačgārni pagriezto žurnālu pietiekami augstu, lai tas aizsegtu seju, un apklusa. Saraukuši uzacis izbrīnā, Harijs un Nevils saskatījās. Džinnija tik tikko valdīja smieklus.

Vilciens klabēja uz priekšu, tagad iztraukdamies plašā klajumā. Diena bija savāda, tāda svaidīga — te kupeju pielēja saules gaisma, te viņi brauca zem nomācoši pelēkiem mākoņiem.

—  Uzmini, ko man uzdāvināja dzimšanas dienā? — pajautāja Nevils.

—   Vēl vienu visatceri? — Harijs bilda, atcerēdamies marmora lodītei līdzīgo ietaisi, ko mazdēlam savulaik atsūtīja Nevila vecmāmiņa, pūlēdamās uzlabot viņa bezcerīgi slikto atmiņu.

—  Neuzminēji, — Nevils sacīja, — lai gan tāds man noderētu, veco es pazaudēju kur tas laiks… nē, paskaties uz šo te…

Ar vienu roku joprojām valdīdams Trevoru, viņš otru iebāza skolas somā un, drusku parakājies, izvilka augu, kas izskatījās pēc maza, pelēka, podiņā iestādīta kaktusa, tikai adatu vietā, likās, tam bija augonīši.

—  Mimbulus mimbletonia, — viņš lepni paziņoja.

Harijs nopētīja augu. Tas tikko manāmi pulsēja, tāpēc nepatīkami atgādināja briesmīgas slimības skartu iekšējo orgānu.

—  Tā ir ļoti, ļoti reta, — Nevils starodams skaidroja. — Es nezinu, vai pat Cūkkārpas siltumnīcās tāda ir. Nespēju vien sagaidīt, kad varēšu to paradīt profesorei Asnītei. Vecāsmammas brālis Eldžijs sadabūja to Asīrijā. Gribu redzēt, vai man izdosies to pavairot.

Harijs zināja, ka Nevila mīļākais priekšmets ir herboloģija, taču viņš nu nekādi nespēja saprast, ko skolasbiedrs taisās darīt ar šo mazo, panīkušo augu.

—   Nu… vai tas kaut ko dara? — Harijs jautāja.

—   Viskautko! — Nevils lepni paziņoja. — Tam ir pārsteidzošs pašaizsardzības mehānisms. Klau, paturi Trevoru…

Viņš iemeta krupi Harijam klēpī, bet pats no skolas somas izvilka rakstāmspalvu. Lunas Mīlabas izvelbtās acis atkal parādījās virs ačgārnā žurnāla augšmalas, lai pavērotu, ko Nevils darīs. Nevils pacēla Mimbulus mimbletonia pie pašām acīm un, iekodis mēles galiņu starp zobiem, nomērķēja. Tad viņš strauji iedūra augam ar rakstāmspalvas galu.

No visiem augonīšiem izšļācās šķidrums — biezas, smirdīgas, tumši zaļas strūkliņas. Tās nošļakstija griestus, logus un Lunas Mīlabas žurnālu; Džinnija bija paguvusi aizšaut sejai priekšā rokas, tāpēc cietuši izrādījās tikai mati — izskatījās, ka viņai galvā ir zaļa, gļetna cepure. Taču Harijs, kas dūriena bridi ar abām rokām mēģināja noturēt Trevoru, dabūja visu to labumu tieši ģīmī. Šķidrums smirdēja pēc vircas.

Nevils, kuram gļotas klāja visu seju un augumu, sapurināja galvu, lai dabūtu vaļā acis.

—   P-piedodiet, — nabagam no pārsteiguma bija aizkritusi balss. — Nebiju iepriekš izmēģinājis… nedomāju, kā iznāks tik iespaidīgi… neuztraucieties, smirdsula nav indīga, — viņš tramīgi piebilda, vērodams, kā Harijs izspļauj veselu malku draņķības.

Tieši tajā mirklī atvērās kupejas durvis.

—  O… sveiks, Harij, — sacīja nervoza balss. — Laikam… nav īstais brīdis?

Harijs ar vienu roku noslaucīja briļļu stiklus, otrā joprojām žņaugdams Trevoru. Ļoti glīta meitene ar gariem, mirdzošiem matiem stāvēja kupejas durvīs un uzsmaidīja viņam. Tā bija Čo Čanga, Kraukļanaga kalambola komandas meklētāja.

—   O… sveika, — Harijs neizteiksmīgi atsaucās.

—   Mhm… — Čo novilka. — Nu… es tikai gribēju sasveicināties… tad pagaidām.

Diezgan pamatīgi nosarkusi, viņa aizvēra durvis un aizgāja. Hariis atkrita sēdeklī un ievaidējās. Viņš būtu gribējis, lai Čo ierauga viņu sēžam satriecošu cilvēku pulciņā, un lai visi, vēderu turēdami, smejas par joku, ko viņš tikko izstāstījis. Bet viņš sēdēja Nevila un Lunātiķes Mīlabas sabiedrībā, sažņaudzis rokā krupi un mirkdams smirdsulā.

—  Nekas briesmīgs nav noticis, — Džinnija mundri paziņoja. —Klau, to visu mēs tūlīt sakopsim. — Viņa izvilka savu zizli. — Tīro!

Smirdsula izgaisa.

—   Piedodiet, — Nevils vēlreiz atkārtoja klusā balsī.

Rons un Hermione nerādījās gandrīz veselu stundu. Pa to laiku garām aizbrauca našķu ratiņi. Harijs, Džinnija un Nevils, notiesājuši savus ķirbju pīrāgus, aizrautīgi mainījās ar šokovaržu kartītēm, kad atvērās kupejas durvis un pa tām ienāca abi jaunie prefekti Blēžkāja un būrī spalgi taurējošā Pumpas pavadībā.

—   Es mirstu badā, — paziņoja Rons un, uzcēlis Pumpu blakus Hedvigai, paķēra no Harija šokovardi. Tad viņš iekrita sēdeklī blakus draugam. Noplēsis ietinamo papīrīti, viņš nokoda vardei galvu un, acis aizvēris, atgāzās krēslā, it kā tikko būtu pārcietis vienu no savas dzīves nogurdinošākajiem rītiem.

—  No katra nama piektgadniekiem ir iecelti divi prefekti, — Hermione paziņoja, ar pagalam ērcīgu ģīmi ieņemdama savu vietu. — Zēns un meitene.

—   Uzmini, kas ir Slīdeņa prefekts? — acis tā arī neatvēris, jautāja Rons.

—   Malfojs, — tūlīt atbildēja Harijs, pārliecināts, ka piepildīsies Jaunākās priekšnojautas.

—  Protams, — Rons sarūgtināts izgrūda. Viņš iestūķēja mutē visu vardi un paņēma vēl vienu.

—   Un tā absolūtā gous Pansija Pārkinsone, — nešpetni piebilda Hermione. — Kā gan viņa kļuvusi par prefekti, ja ir stulbāka par kontuzētu trolli…

—   Kas iecelts no Elšpūša? — Harijs jautāja.

—  Ernijs Makmilans un Hanna Abote, — Rons aizsmacis atbildēja.

—    Un Antonijs Goldšteins ar Padmu Patilu no Kraukļanaga, — Hermione piebilda.

—  Tu ar Padmu Patilu gāji uz Ziemassvētku balli, — atskanēja nedroša balss.

Visi pagriezās pret Lunu Mīlabu, kas, acis nemirkšķinot, pāri "Varkšķim" skatījās uz Ronu. Viņš norija vardes kumosu.

—  Jā, es zinu, ka gāju, — viņš, mazliet pārsteigts, apstiprināja.

—  Viņai tā balle diez ko nepatika, — Luna turpināja. — Viņa domā, ka tu pret viņu neizturējies īpaši jauki, jo negāji ar viņu dejot. Man gan laikam nekas nebūtu iebilstams, — viņa domīgi piebilda. — Man tā dejošana diez ko nepatīk.

Viņa atkal nozuda aiz "Varkšķa". Puspavērtu muti Kons vairākas sekundes blenza uz žurnāla vāku, tad paskatījās uz Džinniju, it kā cerētu sagaidīt kadu paskaidrojumu, taču Džinnija, iekodusies dūrē, mēģināja novaldīt smieklus. Rons apmulsis papurināja galvu, tad ieskatījās pulkstenī.

—   Mums ik pa brīdim jāapstaigā vagoni, — viņš teica Harijam un Neviļam, — un mēs drīkstam sodīt par sliktu uzvedību. Nespēju vien sagaidīt, kad pieķeršu Krabi un Goilu…

—   Ron, tu nedrīksti savu amatu izmantot ļaunprātīgi! — uzstājīgi atgādināja Hermione.

—  Jā, protams, jo Malfojs to nemūžam ļaunprātīgi neizmantos, — Rons izsmējīgi noteica.

—   Tātad tu grasies nolaisties līdz viņa līmenim?

—  Nē, es vienkārši gribu pabojāt dzīvi viņa draugiem, pirms viņš ķeras klat manējiem.

—  Apžēliņ, Ron…

—   Es likšu Goilam rakstīt, tas viņu nobeigs, viņš neieredz rakstīšanu, — Rons līksmi klāstīja. Ierūcies kā Goils un saverkšķījis seju sāpīgā piepūlē, viņš izlikās rakstām gaisā: — Es… nedrīkstu… izskatīties… pēc… paviāna… pakaļas.

Visi iesmējās, bet aizrautīgāk par pārējiem smējās Luna Mīlaba. Viņas priekpilnais spiedziens pamodināja Hedvigu un lika putnam sašutumā savicināt spārnus; Blēžkājis savukārt šņākdams uzlēca uz bagāžas plaukta. Luna smējās tik nevaldāmi, ka žurnāls izkrita viņai no rokām un gar kājām noslīdēja uz grīdas.

—   Tas nu gan bija smieklīgi!

No lielajām acīm plūda asaras, kamēr viņa pati, joprojām blenzdama uz Ronu, mēģināja atgūt elpu. Galīgi apmulsis, Rons noskatīja pārējos, kas tagad smējās par viņa sejas izteiksmi un Lunas Mīlabas neticami ilgajiem smiekliem — saķērusi sānus, viņa vēl arvien šūpojās te uz priekšu, te atpakaļ.

—   Vai tu ņirgājies par mani? — Rons viebdamies noprasīja.

—   Paviāna… pakaļa! — viņa aizrijās un ķēra pie ribām.

Kamēr pārējie vēroja Lunas smiešanos, Harijs uzmeta acis uz

grīdas nokritušajam žurnālam. Tad kaut kas piesaistīja viņa uzmanību un lika pacelt preses izdevumu. Kamēr Luna turēja žurnālu ačgārni, bija grūti saprast, kas attēlots uz vāka, taču tagad Harijs saprata, ka tā ir ne visai veiksmīga Kornēlija Fadža karikatūra. Harijs ministru pazina tikai pēc spilgti zaļā katliņa. Viena no Fadža rokām bija apkampusi zelta maisu, bet otra žņaudza goblinu. Zem karikatūras bija paraksts: Cik tālu ies Fadžs, lai iedibinātu kontroli pār Gringotiem?

Zemāk bija minēti citu žurnāla rakstu nosaukumi.

KORUPCIJA KALAMBOLA LĪGĀ Kā virsroku gūst Viesuļi

SENO RŪNU NOSLĒPUMS ATKLĀTS!

Siriuss Bleks: ļaundaris vai upuris?

—   Vai drīkstu iemest aci? — viņš nepacietīgi vaicāja Lunai.

Vēl arvien bez elpas skatīdamās uz Ronu, viņa pamāja.

Harijs atvēra žurnālu un pārskatīja satura rādītāju. Viņš bija

pilnīgi aizmirsis žurnālu, ko Kingslijs toreiz iedeva, lai Vīzlija kungs nogādā to Siriusam, bet tam vajadzēja būt šim pašam "Varkšķa" numuram.

Viņš atrada vajadzīgo lappusi un aizrautīgi sāka lasīt.

Arī šeit tekstu papildināja ne visai veikla karikatūra. Nebūtu paraksta, Harijs pat nebūtu sapratis, ka te domāts Siriuss. Krusttēvs stāvēja uz cilvēku kaulu kaudzes ar zizli rokā. Raksta virsraksts skanēja:

SĪRIUSS — VAI TIK MELNS, KĀ VIŅU MĀLĒ?

Bēdīgi slavens masu slepkava vai nevainīga estrādes zvaigzne?

Harijam pirmo teikumu nācās izlasīt vairākas reizes, lai pārliecinātos, ka viņš nav to pārpratis. Kopš kura laika Siriuss bija estrādes zvaigzne?

Četrpadsmit gadus Siriuss Bleks ir uzskatīts par vainīgu divpadsmit nevainīgu vientiešu un viena burvja nonāvēšanā. Bleķa pārdrošā bēgšana no Azkabanas pirms diviem gadiem ir kļuvusi par cēloni līdz šim plašākajai Burvestību ministrijas organizētajai meklēšanai. Neviens nekad nav apšaubījis, ka Bleks ir pelnījis, lai viņu atkal noķer un nodod atpakaļ atprātotāju rokās.

BET VAI TĀ TIEŠĀM IR?

Nesen gaismā nākušas jaunas, pārsteidzošas liecības, ka Siriuss Bleks, iespējams, nemaz nav vainīgs noziegumos, par kuriem tika ieslodzīts Azkabanā. Īstenībā, kā apgalvo Dorisa Pērkisa no Barkšķu ielas 18 Litlnortonā, Bleks nemaz nav atradies slepkavību vietā.

"Cilvēki nezina, ka Siriuss Bleks nemaz nav šī cilvēka īstais vārds," skaidro Pērkisa kundze. "Persona, ko uzskata par Siriusu Bleķu, īstenībā ir Druknais Bordmens, populārā estrādes ansambļa "Hobgoblini" vadošais vokālists, kurš aizgāja no lielās mākslas pirms gandrīz piecpadsmit gadiem, pēc tam kad koncerta laikā Litlnortonas baznīcā dabūja ar kāli pa ausi. Es viņu pazinu, kolīdz ieraudzīju attēlu laikrakstā. Druknais nekādi nevarēja pastrādāt šos noziegumus, jo slepkavību dienā mums ar viņu bija romantiskas vakariņas sveču gaismā. Esmu uzrakstījusi vēstuli burvestību ministram un ceru, ka Druknais, viņš arī Siriuss, drīzumā tiks pilnībā attaisnots.

Visu izlasījis, Harijs, nespēdams noticēt savām acim, turpināja blenzt uz rakstu. Iespējams, tas ir joks, viņš nosprieda, varbūt šis žurnāls reizēm drukā izdomātus stāstiņus. Dažas lappuses iepriekš viņš sameklēja rakstu par Fadžu.

Burvestību ministrs Kornēlijs Fadžs, pirms pieciem gadiem stājoties amatā, noliedza, ka viņam būtu kādi nodomi pārņemt Gringotu, burvju bankas, vadību. Fadžs vienmēr uzsvēris, ka viņa vienīgais mērķis esot "miermīlīgi sadarboties" ar mūsu zelta sargātājiem.

BET VAI TĀ TIEŠĀM IR?

Ministram tuvu stāvoši avoti nesen paziņojuši, ka ministra karstākā vēlme esot sagrābt kontroli pār goblinu zelta krājumiem un ka viņš, ja radīšoties nepieciešamība, nevilcināšoties izmantot arī spēku.

"Turklāt tā nebūt nebūs pirmā reize, kad viņš tā rīkojas," paziņoja mūsu avots ministrijā. "Draugi viņu ir iesaukuši par Kornēliju "Goblinkāvi" Fadžu. Kad viņš vienatnē sarunājas ar sevi un domā, ka neviens cits nedzird, Fadžs vienmēr stāsta par nonāvētajiem gobliniem: vienus viņš esot noslīcinājis, citus nosviedis no jumta, vēl kādus noindējis, bet dažus licis iecept pīrāgos…

Tālāk Harijs vairs nelasīja. Fadžam bija vesels lērums netikumu, tomēr Harijam bija briesmīgi grūti iedomāties, ka ministrs liktu goblinus iecept pīrāgos. Viņš pārskrēja ar acīm citiem rakstiem: apsūdzība, ka "Vizhilas viesuļi" izvirzījušies Kalambola līgas vadībā, izmantojot šantāžu, nelikumīgus slotu uzlabojumus un pretinieku spīdzināšanu; intervija ar burvi, kurš apgalvoja, ka uz sestā tīrslauķa aizlidojis līdz Mēnesim un kā pierādījumu atvedis no turienes maisu ar mēness vardēm; un tad vēl raksts par senajām rūnām, kas vismaz izskaidroja, kāpēc Luna "Varkšķi" lasīja ačgārni. Žurnālā bija apgalvots, ka, apvēršot rūnas ar kājām gaisā, atklājas buramvārdi, kas ļauj pārvērst ienaidnieka ausis par mandarīniem. Īstenībā pieļāvums, ka Siriuss varētu būt bijis "Hobgoblinu" vadošais vokālists, vismaz salīdzinājumā ar pārējiem "Varkšķa" rakstiem likās gluži saprātīgs.

—   Kaut kas interesants? — pajautāja Rons, kad Harijs aizvēra žurnālu.

—   Protams, ne, — iznīcinoši pasludināja Hermione, pirms Harijs paguva atbildēt. — "Varkšķis" ir tīrā tenku lapa, to zina ikviens.

—   Atvaino, — Lunas balss pēkšņi likās zaudējusi ēterisko sapņainību. — Tā redaktors ir mans tēvs.

—   Es… ak, — apmulsusi sacīja Hermione. — Nu… tajā mēdz būt ari interesanti… es gribēju teikt, tas ir…

—   Ja drīkst, es to paņemšu atpakaļ, — Luna salti pavēstīja un, paliekusies uz priekšu, izrāva žurnālu Harijam no rokām. Lapas čaukstinādama, viņa aizšķīrās līdz piecdesmit septītajai lappusei, apņēmīgi pagrieza žurnālu ačgārni un atkal paslēpās aiz vāka. Tajā brīdi kupejas durvis atvērās trešo reizi.

Harijs pagriezās. Viņš bija gaidījis šo tikšanos, taču tas nedz Drako Malfoju ar viņa smīnošo ģīmi, nedz abus viņa drauģeļus Krabi un Goilu nepadarīja diez ko patīkamākus.

—   Ko gribi? — Harijs uzbrūkoši izšāva, pirms Malfojs paguva pavērt muti.

—   Pieklājīgāk, Poter, vai ari es tev uzlikšu pēcstundu darbus, — stiepdams vārdus, atsmēja Malfojs, kura pieglaustie, gaišie mati un smailais zods bija tieši tādi paši kā viņa tēvam. — Redzi, atšķirībā no tevis, es esmu iecelts par prefektu, un tas nozīmē, ka atšķirībā no tevis man ir piešķirtas pilnvaras sodīt nepaklausīgos.

—  Jā, — Harijs piebilda, — tikai tu, atšķirībā no manis, esi mērglis, tāpēc vācies projām un liec mūs mierā.

Rons, Hermione, Džinnija un Nevils sāka smieties. Malfojs uzmeta lūpu.

—   Klau, Poter, kā ir, kad Vīzlijs aizliek kāju priekšā? — viņš nelikās mierā.

—  Apklusti, Malfoj, — izgrūda Hermione.

—  Izskatās, ka esmu aizskāris sāpīgu tēmu, — smīkņādams turpināja Malfojs. — Nu ko, Poter, piesargies, jo es kā suns sekošu tev pa pēdām, lai būtu klāt ikreiz, kad tu pieļausi kaut mazāko pārkāpumu.

—   Vācies ārā! — uzkliedza Hermione, pieceldamās kājās.

Malfojs ķiķinādams uzmeta Harijam vēl pēdējo ļaunprātīgo

skatienu un Krabes un Goila grīļīgo stāvu pavadībā devās projām. Hermione aizcirta kupejas durvis un paskatījās uz Hariju. Viņš uzreiz redzēja, ka arī draudzene lieliski sapratusi Malfoja mājienu un ka arī Hermioni tas tikpat stipri uztraucis.

—   Pamet vēl vienu vardi, — lūdza Rons, laikam taču neko neievērojis.

Harijs neuzdrīkstējās atklāti paust savas bažas Nevila un

Lunas klātbūtnē. Viņš vēlreiz nervozi saskatījās ar Hermioni un tad sāka raudzīties ārā pa logu.

Sākumā likās, ka Siriusa ierašanās stacijā ir nevainīgs joks, bet tagad tā pēkšņi likās pārgalvīga, iespējams, pat bezatbildīgi bīstama rīcība… Hermionei bija taisnība… Sīriusam nevajadzēja nākt. Ja nu Malfoja kungs bija ievērojis melno suni un izstāstījis par to Drako? Ja nu viņš bija nojautis, ka Vīzliji, Vilksons, Tonksa un Tramdāns zina, kur Siriuss slēpjas? Vai varbūt Malfojs vārdu "suns" bija pieminējis vienkārši tāpat?

Tālāk uz ziemeļiem laiks saglabājās tikpat neizlēmīgs. Te logus norasināja paslinks lietus, te uzspīdēja vārga saulīte, bet vēl pēc laiciņa debesis atkal aizklāja mākoņi. Kad satumsa un vagonos iedegās spuldzes, Luna saritināja "Varkšķa" numuru, rūpīgi noglabāja to somā un tagad pēc kārtas ņēmās pētīt visus kupejā sēdošos.

Harijs sēdēja, piespiedis pieri pie vagona loga un pūlēdamies tālumā saskatīt Cūkkārpu, tomēr tas viņam neizdevās, jo pie debesīm nebija mēness un lietus sašvīkotais logs izrādījās gana netīrs.

—    Labāk pārģērbsimies, — beidzot ierosināja Hermione. Rons un Hermione rūpīgi piesprauda pie tērpa prefekta nozīmīti. Harijs ievēroja, kā Rons nopēta savu atspīdumu melnajā logā.

Beidzot vilciens sāka samazināt ātrumu, un vagonos sacēlās ierastā kņada — visi lēca kājās, lai noceltu no plauktiem savas lādes un mīluļus un sagatavotos izkāpšanai. Tā kā Ronam un Hermionei vajadzēja to visu pārraudzīt, viņi atkal nozuda, atstādami Blēžkāji un Pumpu Harija un pārējo gādībā.

—   Ja gribi, es panesīšu to pūci, — Luna ieteicās Harijam, pastiepdama roku pēc Pumpas, kamēr Nevils rūpīgi noglabāja Trevoru mantijas iekškabatā.

—  Jā… ē… paldies, — Harijs teica, pasniegdams Lunai Pumpas būri un pats drošāk iespiezdams padusē Hedvigas sprostu.

Viņi izstūmās no kupejas, un, kad pievienojās drūzmai vagona ejā, sejā jau iedzēla naksnīgais gaiss. Visi lēnām virzījās uz izeju. Harijam nāsīs iesitās priežu smarža — tie bija koki, kas auga abās pusēs takai uz ezeru. Viņš nokāpa uz perona un pavērās apkārt, cenzdamies saklausīt pazīstamo saucienu "visi pirmziemniek, nāk tik šurp… visi pirmziemniek…".

Taču ierastā balss tā arī neatskanēja. Tās vietā gluži cita, sievišķīga un mundra balss izrīkoja: — Pirmā gada audzēkņi, lūdzu, sastājieties rindā! Visi pirmā gada audzēkņi, lūdzu, pie manis!

Uz Harija pusi šūpodamās virzījās laterna, un tās gaismā zēns ieraudzīja profesores Ķersijas izteiksmīgo zodu un īsi apcirptos matus. Šī ragana jau iepriekšējā gadā uz laiku aizstāja Hagridu, kad viņš nevarēja vadīt maģisko būtņu kopšanas stundas.

—   Kur ir Hagrids? — Harijs skaļi vaicāja.

—  Nezinu, — atbildēja Džinnija, — bet labāk paiesim malā, mēs esam aizsprostojuši durvis.

—  Tiešām…

Virzīdamies tālāk pa peronu un cauri stacijai, Harijs un Džinnija pašķīrās. Pūļa grūstīts, Harijs pūlējās tumsā saskatīt Hagrida stāvu. Milzim vajadzēja būt kaut kur tepat, Harijs bija cerējis viņu satikt — arī atkalredzēšanos ar Hagridu viņš noteikti bija gaidījis ar ilgošanos. Taču raženais stāvs nekur nebija manāms.

Nevar būt, ka viņš pametis skolu, Harijs centās pats sev iegalvot, kopā ar pārējiem lēnām stumdamies cauri šaurām durvīm, aiz kurām sākās ceļš. Droši vien saaukstējies, vai kaut kātā…

Harijs palūkojās apkārt pēc Rona vai Hermiones. Viņš gribēja pajautāt draugiem, ko tie domā par profesores Ķersijas atkalparādīšanos, taču ne vienu, ne otru nekur tuvumā nemanīja, tāpēc ļāvās, lai cilvēku straume viņu iznes uz tumšā, lietus izmērcētā ceļa, kas vijās gar Cūkmiestiņa staciju.

Tur rindojās kādas simt vai pat vairāk beziejūga kariešu, kas vienmēr nogādāja uz pili visus audzēkņus, izņemot pirmziemniekus. Harijs uzmeta tām žiglu skatienu, tad novērsās, lai turpinātu meklēt Ronu un Hermioni. Bet tūliņ viņš atkal pacirta galvu uz kariešu pusi.

Karietes vairs nebija bez iejūga. Starp ilksīm stāvēja kaut kādi radijumi. Ja Harijam būtu jādod tiem vārds, viņš lopiņus visdrīzāk būtu dēvējis par zirgiem, kaut ari tajos jautās kaut kas no rāpuļiem. Izskatījās, ka miesas uz kauliem tiem nav itin nemaz — melnā āda bija uzstiepta uz skeleta tā, ka izspiedās katrs kauliņš. Pūķa cienīgajās galvās valbījās baltas acis bez zīlītēm. Virs katra kustoņa pleciem pletās spārni — milzīgi ādas spārni, kas likās piederamies gigantiskiem sikspārņiem. Visi mierīgi un klusi stāvēja melnajā tumsā, uzdvesdami savādu, ļaunu priekšnojautu. Harijs nespēja saprast, kāpēc gan karietēs jājūdz šie briesmīgie zirgi, ja tās gluži labi spēja pārvietoties vienas pašas.

—  Kur ir Pumpa? — Harijam tieši aiz muguras atskanēja Rona balss.

—   Viņu paņēma Luna, — Harijs atbildēja un strauji pagriezās pret draugu, gribēdams apspriesties par Hagridu. — Kā tu domā, kur…

—   …ir Hagrids? Nezinu. — Rona balsī varēja saklausīt bažas.

— Kaut nu ar vinu viss būtu kārtībā… t

Mazliet tālāk Drako Malfojs kopā ar nelielu drauģeļu pulciņu, kurā ietilpa Krabe, Goils un Pansija Pārkinsone, pašlaik izdzenāja kautrīga izskata otrgadniekus, lai paši varētu aizņemt veselu karieti. Vēl pēc mirkļa no pūļa elsdama izsteidzās Hermione.

—  Malfojs pret to pirmziemnieku izturējās pilnīgi cūciski. Es zvēru, ka ziņošu par viņa uzvedību, pirms trim minūtēm saņēmis nozīmīti un jau izturas pret cilvēkiem briesmīgāk nekā jebkad iepriekš… kur ir Blēžkājis?

—   Pie Džinnijas, — Harijs atbildēja. — Tur jau viņa nāk…

No pūļa iznira arī Vīzliju ģimenes jaunākā atvase, spiezdama

pie krūtīm Blēžkāji, kas mēģināja izrauties no viņas skavām.

—   Paldies, — Hermione sacīja un izcēla kaķi Džinnijai no rokām. — Iesim sameklēt karieti, pirms visas ir aizņemtas…

—    Man vēl nav Pumpas! — Rons iebilda, bet Hermione jau soļoja uz tuvākās brīvās karietes pusi. Harijs aizkavējās blakus Ronam.

—   Kā tu domā, kas ir tie tur? — Harijs jautāja draugam, pamādams ar galvu uz briesmigo zirgu pusi, kamēr garām steidzās citi audzēkņi.

—   Kas?

—   Tie zirgvei…

Parādījās Luna ar Pumpas būri rokās. Mazā pūcīte, kā jau ierasts, satraukti čirpstināja.

—   Te tā ir, — viņa sacīja. — Maza, mīļa pūcīte, vai ne?

—   Ē… jā… viņam nav ne vainas, — Rons nepacietīgi noteica. — Nu ko, tad kāpsim iekšā… ko tu tur, Harij, teici?

—   Es prasīju, kas tās par zirgveidīgajām būtnēm? — Harijs jautāja, trijotnei, kurā ietilpa arī Rons un Luna, virzoties uz karieti, kurā jau sēdēja Hermione un Džinnija.

—   Par kādām zirgveidīgajām būtnēm tu runā?

—   Par tām, kas velk karietes! — Harijs nepacietīgi stāstīja. Galu galā, viņi atradās knapi trīs soļus no tuvākā radījuma. Tas vēroja viņus ar savām tukšajām, baltajām acīm. Tomēr Rons veltīja Harijam pagalam samulsušu skatienu.

—   Par ko tu runā?

—   Kā — par ko? Paskaties!

Harijs sagrāba Rona roku un pagrieza draugu tā, ka tas stāvēja aci pret aci ar spārnoto zirgu. Rons kādu mirkli blenza norādītajā virzienā, tad atkal paskatījās uz Hariju.

—   Kas man būtu jāredz?

—    Nu… te, starp ilksīm! Iejūgts priekšā karietei! Tas ir tieši te…

Bet, tā kā Rons vēl arvien neko nesaprata, Harijam prātā ienāca savāda doma.

—   Tu… tu tos neredzi?

—   Ko neredzu?

—   Vai tu neredzi, kas velk karietes?

Nu jau Rons likās pavisam uztraucies.

—   Vai tu, Harij, jūties labi?

—   Es… jā…

Harijs jutās galīgi apjucis. Zirgs stāvēja tepat acu priekšā, kā klints spidēdams nespodrajā gaismā, ko viņiem aiz muguras meta stacijas logi. No kustoņa nāsīm vēsajā nakts gaisā cēlās garaiņi. Taču, ja vien Rons neizlikās — un, ja izlikās, joks bija pagalam neveiksmīgs, — draugs spārnoto zirgu neredzēja.

—   Kāpsim iekšā? — Rons nedroši vaicāja, skatīdamies uz draugu tā, it kā būtu norūpējies par viņa veselību.

—  Jā, — Harijs atbildēja. — Jā, ej vien…

—  Viss kārtībā, — kad Rons nozuda karietes tumšajās durvīs, Harijam aiz muguras atskanēja sapņaina balss. — Tu nejūc prātā. Arī es tos redzu.

—  Tiešām? — pagriezies pret Lunu, Harijs apjukumā pārvaicāja. Viņas platajās, sudrabainajās acīs atainojās sīciņi zirgi ar sikspārņa spārniem.

—  Redzu, redzu, — Luna piebilda. — Es tos redzu kopš pirmās skolas dienas. Tie vienmēr vilkuši karietes. Neuztraucies. Tu esi pie pilna prāta, tāpat kā es.

Viegli pasmaidījusi, viņa iekāpa piepelējušajā karietē pakaļ Ronam. Dūšu īsti neatguvis, Harijs sekoja Lunai.

VIENPADSMITĀ NODAĻA ŠĶIRNICES JAUNĀ DZIESMA

Harijs nevēlējās izklāstīt pārējiem, ka viņi ar Lunu redz vienu un to pašu halucināciju, ja tā tiešām bija halucinācija, tāpēc, iesēdies karietē un aizcirtis durvis, viņš par zirgiem vairs nebilda ne vārda. Tomēr viņš nespēja novērsties no zirgiem, kuru silueti slīdēja garām logam.

—  Vai visi redzējāt to Ķersiju? — vaicāja Džinnija. — Ko viņa atkal šeit dara? Hagrids taču nebūs aizgājis no skolas?

—  Es gan priecātos, ja viņš aizietu, — Luna ieminējās, — viņš nav pārāk izcils pasniedzējs, ne?

—   Ir gan! — Harijs, Rons un Džinnija vienā balsī metās aizstāvēt Hagridu.

Harijs dusmīgi paskatījās uz Hermioni. Viņa nokremšļojās un žigli piebilda: — Jā… protams… ļoti labs pasniedzējs.

—  Nu, mēs Kraukļanagā domājam, ka viņš ir tāds pajocīgs, — Luna, ne aci nepamirkšķinājusi, turpināja.

—  Tad jums humora izjūta nav īpaši laba, — atcirta Rons. Tūliņ arī zem viņiem čīkstēdami sāka griezties riteņi.

Lunu, šķiet, neuztrauca Rona nesavaldība. Gluži pretēji, viņa kādu mirkli vienkārši vēroja zēnu, it kā skatītos pagarlaicīgu televīzijas raidījumu.

Grabot un šūpojoties, kariešu kolonna virzījās uz priekšu. Kad viņu kariete izbrauca cauri skolas vārtu augstajiem akmens pīlāriem, kam galā sēdēja pa spārnotam mežakuilim, Harijs izliecās pa logu un mēģināja saskatīt, vai Hagrida būdā pie Aizliegtā meža ir redzama kāda gaismiņa, taču tajā pusē viss tinās pilnīgā tumsā. Savukārt Cūkkārpas pils slīdēja arvien tuvāk un tuvāk: tā piķa melna slējās pret tumšajām debesīm kā milzīgs torņu un tornīšu kalns, kurā šur tur varēja manīt pa spoži izgaismotam logam.

Karietes žvadzēdamas apstājās netālu no lieveņa akmens pakāpieniem, kas veda augšup uz skolas ozolkoka durvīm. Harijs pirmais izlēca no karietes. Viņš vēlreiz paskatījās uz mežu, cerēdams tur ieraudzīt kādu gaismiņu, taču Hagrida namiņa apkārtne bija kā izmirusi. Negribīgi, it kā pa pusei cerēdams, ka neradījumi būs izgaisuši, viņš pagriezās pret dīvainajiem, skeletiem līdzīgajiem kustoņiem, kas klusi stāvēja vēsajā naktī, tumsā pa brīdim paspīdinot tukšās, baltās acis.

Reiz Harijs bija piedzīvojis ko līdzīgu — proti, viņš spēja saskatīt ko tādu, ko Rons neredzēja, taču toreiz runa bija par atspīdumu spogulī, par kaut ko daudz netveramāku kā simts pavisam taustāmu dzīvnieku, kas turklāt bija gana spēcīgi, lai pavilktu katrs savu karieti ar vairākiem pasažieriem. Ja varēja ticēt Lunai, radījumi vienmēr bija vilkuši karietes, tikai iepriekš tie bijuši neredzami. Tad kāpēc Harijs pēkšņi spēja tos redzēt, bet Rons — ne?

—   Tu nāksi? — jautāja Rons, kas stāvēja līdzās.

—  Ak… jā, — Harijs strauji atsaucās, un viņi pievienojās pūlim, kas steidzās augšup pa akmens pakāpieniem, lai drīzāk nokļūtu pilī.

Ieejas zāli spoži izgaismoja daudzas jo daudzas lāpas. Audzēkņiem šķērsojot akmens plāksnēm izklāto grīdu, zem velvēm atbalsojās soļu troksnis. Cilvēku straume plūda cauri divviru durvīm zāles labajā pusē — tur atradās Lielā zāle un atbraucējus gaidīja mācību gada sākuma mielasts.

Četri garie namu galdi zem melnajiem griestiem, kur nemanīja ne zvaigznītes, gluži tāpat kā debesīs, ko varēja saskatīt aiz augstajiem logiem, pamazām pildījās ar audzēkņiem. Virs galdiem lidinājās sveces, izgaismodamas sudrabotos rēgus, kas bija manāmi šur tur zālē, un audzēkņus, kas aizrautīgi sarunājās, izklāstīdami cits citam vasaras spilgtākos notikumus, uzsaukdami sveicienus draugiem no citiem namiem, pētīdami cits cita jaunās frizūras un drānas. Harijs atkal ievēroja, ka, viņam paejot garām, citi sabāž galvas kopā un sāk sačukstēties. Viņš sakoda zobus un mēģināja izturēties tā, it kā neredzētu, kas notiek, un viņam būtu vienaldzīgs tas, ko viņš redz.

Luna aizslīdēja uz Kraukļanaga galda pusi. Tiklīdz viņi pienāca pie Grifidora galda, Džinniju skaļi sveica vairāki ceturtgadnieki, un Vīzliju jaunākā atvase apsēdās pie viņiem. Harijs, Rons, Hermione un Nevils atrada vietas apmēram galda vidū, starp Grifidora nama spoku, Gandrīz-Bezgalvas-Niku un draudzenēm Parvati Patilu un Lavenderu Braunu. Meitenes ar Hariju apsveicinājās pārāk dedzīgi un uzspēlēti draudzīgi, tāpēc viņam radās pamatotas aizdomas, ka abas tikai sekundes daļiņu pirms tam beigušas pārskaitīt viņa kauliņus. Tiesa, Harija prātu nodarbināja svarīgākas rūpes — pāri audzēkņu galvām viņš vēroja skolas pasniedzēju galdu, kas stiepās gar zāles gala sienu.

—   Tur vina nav.

r

Arī Rons un Hermione nopētīja pasniedzēju galdu, kaut arī tas bija lieki. Ja Hagrids kur parādījās, viņa vareno stāvu bija grūti nepamanīt.

—  Nevar būt, ka viņš ir projām, — Rona balsī tikko jaušami ieskanējās bažas.

—   Protams, nevar, — pārliecināti sacīja Harijs.

—  Tu taču nedomā, ka viņš varētu būt… ievainots, ko? — Hermione nemierīgi jautāja.

—   Nē, — Harijs uzreiz atbildēja.

—   Bet kur tad viņš ir?

Sekoja īsa pauze, un tad Harijs ļoti klusiņām, lai nedzirdētu Nevils, Parvati un Lavendera, sacīja: — Varbūt viņš vēl nav atgriezies. Atcerieties — no savas misijas — no tā, ko viņš darīja vasarā, pildot Dumidora rīkojumu.

—  Jā… jā, tā arī būs, — Rons likās atguvis pārliecību, taču Hermione iekoda lūpā un turpināja pētīt pasniedzēju galdu no viena gala līdz otram, it kā cerēdama rast kādu izšķirošu Hagrida prombūtnes izskaidrojumu.

—  Un kas ir tā? — viņa pēkšņi jautāja, norādīdama uz pasniedzēju galda vidu.

Harijs paskatījās turp, kur rādīja draudzene. Vispirms viņš ieraudzīja profesoru Dumidoru, kas sēdēja savā zeltītajā krēslā ar augsto atzveltni garā pasniedzēju galda vidū, tērpies tumši violetās, ar mazām zvaigznītēm nosētās drānās un pieskaņotā cepurē. Dumidors bija pieliecis galvu līdzās sēdošai sievietei — tā kaut ko klāstīja direktoram pie pašas auss. 1 larijam ienāca prātā, ka viņa izskatās pēc krustmāmiņas, kura palikusi vecmeitās, — tuklās dāmiņas īsajos, sprogainajos peļu pelēkajos matos bija iesieta briesmīga rozā matu lente, gluži kā Alisei Brīnumzemē. Lente bija pieskaņota pūkainai rozā jaciņai, ko sieviete bija uzspīlējusi pāri savai mantijai. Tad viņa mazliet pagriezās, lai iedzertu kādu malku no sava kausa, un Harijs, atskārsmes satriekts, pazina bālo krupja seju un lielo, noļukušajiem plakstiņiem greznoto acu pāri.

—  Tā taču ir Ambrāža!

—   Kas? — Hermione neizpratnē pārvaicāja.

—   Viņa piedalījās manā pratināšanā, viņa strādā pie Fadža!

—  Smuka jaciņa, — Rons smīkņādams sacīja.

—  Viņa strādā pie Fadža! — raukdama pieri, atkārtoja Hermione. — Ko tad viņa dara šeit?

—  Nezinu…

Hermione, piemiegusi acis, vēlreiz nopētīja pasniedzēju galdu.

— Nē, — viņa murmināja, — nē, protams, nē…

Harijs nesaprata, par ko viņa runā, taču nepaguva pajautāt, jo viņa uzmanību piesaistīja profesore Ķersija, kas parādījās aiz pasniedzēju galda. Viņa aizgāja līdz pašam galda galam un apsēdās tur, kur vajadzēja sēdēt Hagridam. Tas nozīmēja, ka pirmziemnieki ir pārbraukuši pāri ezeram un sasnieguši pili. Tiešām,

pēc pāris mirkļiem vērās Lielās zāles durvis. Pa tām profesores

*

Maksūras vadībā ienāca gara nobijušos pirmziemnieku rinda. Pasniedzēja nesa soliņu, uz kura atradās vecum veca, ielāpiem no vienas vietas klāta burvju cepure ar platu izplīsušu caurumu netālu no apspurušās malas.

Sarunu troksnis Lielajā zālē noklusa. Pirmziemnieki nostājās gar pasniedzēju galdu ar seju pret pārējiem skolniekiem. Nolikusi soliņu ar cepuri viņiem priekšā, profesore Maksūra pakāpās malā.

Pirmziemnieku sejas sveču gaismā blāvi spīdēja. Likās, ka mazais puisītis rindas vidū dreb pie visām miesām. Harijs uz mirkli atcerējās, cik pārbijies bija juties, pirms dažiem gadiem stāvot turpat un gaidot nezināmo pārbaudījumu, kam vajadzēja noteikt, kurā namā katrs no jaunajiem skolniekiem turpmāk mācīsies.

Visa skola, elpu aizturējusi, gaidīja. Tad plīsuma vieta pie cepures malas papletās kā mute, un Šķirmice sāka dziedāt:

Reiz sendienās, kad mani šūdināja Un skola dibinājās Cūkkārpā, Tās aizgādņi ne mirkli nedomāja, Ka šķelsies, strīdēsies vai dzīvos ienaidā. Jo visi četri ļāvās vienām alkām, Jo visiem vienas bija cerības — Kā labāko no burvju skolām smalkām Celt, spodrināt un vairot zinības. — Mēs mācīsim un celsim visi kopā! —

Tā četri labi draugi nosprieda,

—   Un satiksim kā darba bites stropā, Un strādāsim kā dūre vienotai —

Jo kur vēl citur divi tādi draugi Kā brašais Grifidors un Slīdenis? Vēl sirsnīgāk un ciešāk satiek, raugi, Vien Kraukļanags un klusais Elšpūtis. Kā gadījās, ka nogāja viss greizi? Kā tāda draudzība var izputēt? Es varu pavēstīt par liktenīgo reizi — Es biju klāt. Stāsts skumjš. Der pieminēt.

—   Mēs mācīsim vien tādus, kuriem šķīstas Plūst dzīslās asinis, — tā Slīdenis.

Bet Kraukļanags uz to: — Nē, tikai īstas Visgaišas galvas — tāds būs līmenis.

—   Nē, tādus, kuriem droša sirds un roka, — Tā Grifidors, jau zodu paslējis.

—   Es — visus, kādi ir, no plaša loka, Man visi vienādi, — tā Elšpūtis. No sākuma vēl spalvas neputēja

Un lielas nesaskaņas necēlās, Jo burvji katrs savu namu slēja, Ko piepildīja, kā nu gribējās. Tā Slīdenis zem sava spārna vāca Vien īstus burvjus, pašam līdzīgus, Ar izmaņu un viltību kas nāca Un cēla priekšā senus ciltskokus. Un tikai tie, kas aptver visu aši, Pie Kraukļanaga tika mācībā, Un mācekļi, kas drosmīgi un braši, Pie Grifidora gāja klausība. Bet Elšpūtis it labprāt pulcināja Tos pārējos un mācīja, cik spēka.

Tā visi tie, kas namus dibināja,

Joprojām draugos palika, un ēkā,

Kas Cūkkārpā nu valdonīga slējās,

Uz laiku bija miers un saskaņa.

Bet, necik ilgi, baumas ieskanējās,

Ko viesa kļūmes, bailes, skaudība.

Un nātni, kas kā četri stipri stabi

Reiz mūsu skolu droši balstīja,

Nu cits pret citu vērsās. — Nebūs labi, —

Es nospriedu. Man bija Jiojauta.

Un vienubrīd jau rādījās, ka skola,

Cik ātri radusies, tik ātri bojā ies:

Vien divkaujas, cits citam nāvi sola,

Draugs draugam negriež ceļu, sanīdies.

Līdz pienāca kāds rīts, kad ausmas stundā

No Slīdeņa ne miņas nebija,

Gan pieklusa tad trakā cīņas junda,

Bet drūmi bija trīs, kas palika.

Un tā, kopš četru vietā tikai trijus

No draugiem vieno lepnā Cūkkārpa,

Nav nami vairs tik spēcīgi, kā bija,

Kā visi četri kādreiz cerēja.

Un te nu esmu — Mice Šķirotāja,

Un visi zina, kāpēc: esmu te,

Lai sašķirotu namos jūs, kas stājas

Pie mācībām, — jo esmu Šķirmice.

Bet šogad teikšu vairāk — modri esiet

Un ieklausieties, ko jums skandēšu:

Kaut nāksies man jūs šķelt, bet, lūgtum, ticiet,

Ka neuzskatu to par pareizu.

Ik gadu savu pienākumu veicu,

Ik gadu četrus namus piepildu,

Bet ja nu ienaidu sēt šķirodama steidzu,

Ja pati postu daru nenovēršamu?

Nāk nedienas, jel ejiet, zīmes lasiet, Kas vēsturē it skaidri lasāmas! Jūs Cūkkārpu it lielās briesmās rāsiet — Tai naidnieks uzglūn, likstas draudīgas, Un pašiem mums nu jāsadodas rokās, Jo citādi mūs sabradās kā nieku. Tāds ir mans brīdinājums. Ijai nu sokas… Nu šķirošu, bet near lielu prieku…

Šķirmice atkal sastinga. Atskanēja aplausi, kaut ari šoreiz — un, ciktāl Harija atminējās, tā notika pirmoreiz — tos caurstrāvoja murmināšana un sačukstēšanās. Visā Lielajā zālē audzēkņi apspriedās ar saviem kaimiņiem, un, aplaudēdams kopā ar pārējiem, Harijs gluži labi zināja, par ko viņi runā.

—   Šogad pagrāba drusku plašāk, ko? — sacēlis uzacis, ieminējās Rons.

—   Plašāk gan, — Harijs piekrita.

Parasti Šķirmice apmierinājās ar katram Cūkkārpas namam vēlamo īpašību uzskaitījumu un savas lomas izklāstu, sadalot audzēkņus pa namiem. Harijs nespēja atcerēties, ka tā iepriekš būtu mēģinājusi sniegt skolai kādu padomu.

— Interesanti, vai tā agrāk arī ir izteikusi brīdinājumus? — Hermione prātoja, un viņas balsī varēja saklausīt vieglas bažas.

—  Jā, ir, — zinoši teica Gandrīz-Bezgalvas-Niks, cauri Neviļam pagāzdamies uz Hermiones pusi (Nevils saviebās; laikam nebija visai patīkami, ja tev cauri izbāžas spoks). — Šķirmice uzskata par savu goda lietu brīdināt skolu vienmēr, kad uzskata to par…

Taču profesore Maksūra, kas gaidīja, kad varēs nolasīt pirmziemnieku sarakstu, uzmeta čukstētājiem svilinošu skatienu. Gandrīz-Bezgalvas-Niks piespieda pie lūpām caurspīdīgu pirkstu un atkal atliecās taisni savā vietā, bet murmināšana zālē spēji noklusa. Pārlaidusi pār četriem namu galdiem vēl vienu pārmetošu skatienu, profesore Maksūra ieskatījās savā garajā pergamenta rulli un nosauca pirmo vārdu:

—   Aberkrombijs Jūens.

Pārbiedētais zēns, ko Harijs bija ievērojis iepriekš, gandrīz paklupa, sperdams soli uz priekšu. Tad viņš uzlika galvā Šķirmici. Tikai puikas varen iespaidīgās ausis neļāva cepurei noslīdēt līdz pleciem. Šķirmice kādu brīdi domāja, tad plīsums pie malas atkal pavērās, un cepure pasludināja:

—   Grifidors!

Harijs kopā ar pārējiem grifidoriem skaļi aplaudēja, kamēr Jūens Aberkrombijs atkūņojās līdz viņu galdam un apsēdās. Nabags izskatījās tā, it kā labprāt izkristu cauri zemei, lai neviens viņu vairs tā nepētītu.

Lēnītēm garā pirmziemnieku rinda kļuva arvien īsāka un īsāka. Pauzēs starp vārdiem un Šķirmices lēmumiem Harijs varēja dzirdēt Rona vēdera paskaļos burkšķus. Visbeidzot "Zellere Roze" nonāca elšpūšu rindās, profesore Maksūra, paņēmusi cepuri un soliņu, izgāja no zāles, bet pie pasniedzēju galda piecēlās profesors Dumidors.

Kaut arī vēl gluži nesen Cūkkārpas direktors Harijam bija sagādājis vairākus rūgtus brīžus, tomēr Dumidora stāvs ierastajā vietā, visas skolas priekšā, šķita mierinošs. Tik daudz kas, sākot no Hagrida prombūtnes un beidzot ar drakonisko zirgu klātbūtni, lika Harijam justies, it kā ilgi gaidītā atgriešanās Cūkkārpā slēptu sevī bezgala daudzus negaidītus pārsteigumus, it kā pazīstamajā dziesmā būtu ieskanējušās jaunas, griezīgas skaņas. Tomēr viens vēl arvien bija tā, kā jābūt: viņu direktors cēlās kājās, lai mācību gada sākuma svinībās sveiktu visus klātesošos.

—   Laipni lūgti, — skanīgi paziņoja Dumidors, plati izpletis rokas un starojoši smaidīdams, — mūsu jaunie draugi! Mūsu vecie paziņas — lai sveikti ar atgriešanos! Savs laiks runām, bet tas vēl nav pienācis. Tāpēc — cienājieties!

Atskanēja atzinīgi smiekli, un zāli pāršalca aplausu vilnis, bet Dumidors tikmēr kārtīgi apsēdās un pārsvieda savu garo bārdu pāri plecam, lai tā nekārtos šķīvī — jo nez no kurienes bija parādījies ēdiens. Visiem pieciem garajiem galdiem kājas vai lūza zem stilbu un stilbiņu, no pīrāgu un dārzeņu ēdienu, no maizes un mērču, un ķirbju sulas krūku svara.

—   Lieliski, — ar ilgpilnu kunkstu sacīja Rons un pagrāba tuvāko karbonāžu bļodu, lai piekrautu savu šķīvi. Tādu izrīkošanos ar acīm redzamu skaudību vēroja Gandrīz-Bezgalvas-Niks.

—  Ko tu sāki teikt pirms šķirošanas? — Hermione atgādināja spokam. — Par to, ka Šķirmice mēdz brīdināt?

—  Ak, jā, — Niks atsaucās, šķiet, ar prieku novērsdamies no Rona, kurš teju ar nepieklājīgu alkatību bija uzbrucis ceptajiem kartupeļiem. — Jā, es esmu dzirdējis vairākus cepures brīdinājumus arī iepriekš, vienmēr tajos laikos, kad iezīmējušies skolai draudīgi brīži. Un vienmēr, protams, padoms ir bijis tas pats: turieties kopā, esiet visi kā viens.

—   Kāgn cepreva zināk skol drauriesms? — Rons izgrūda.

Mute viņam bija tik pilna, ka likās pārsteidzoši — kā viņš

vispār varēja izdvest kaut skaņu?

—   Lūdzu, piedodiet? — Gandrīz-Bezgalvas-Niks pieklājīgi pārvaicāja, bet Hermione pretīgumā saviebās. Rons norija milzīgu kumosu un atkārtoja: — Kā gan cepure var zināt, ka skolai draud briesmas?

—   Man nav ne jausmas, — Gandrīz-Bezgalvas-Niks atzinās. — Protams, tā mitinās Dumidora kabinetā, tāpēc, uzdrīkstos apgalvot, šo to varētu noklausīties tur.

—  Un cepure grib, lai visi nami draudzētos? — jautāja Harijs, paskatīdamies pāri uz Slīdeņa galdu, kur kā karalis starp galminiekiem sēdēja Drako Malfojs. — Gaidiet ar maisu.

—  Nu, jums nekādi nevajadzētu ieņemt šādu nostāju, — pārmetoši teica Niks. — Miermīlīga sadarbība — ta ir visam pamatā. Mēs, spoki, kaut arī piederam katrs pie sava nama, saglabājam draudzīgas saites. Par spīti sacensībai starp Grifidoru un Slideni. Man nekad nenāktu prātā uzsākt strīdu ar Asiņaino baronu.

—   Tikai tāpēc, ka tev no viņa bail, — Rons sacīja.

Gandriz-Bezgalvas-Niku šī piezīme likās ļoti aizvainojusi.

—  Bail? Es ceru, ka es, sers Nikolass de Mimsijs-Porpingtons, nekad mūžā neesmu bijis vainīgs gļēvulības grēkā! Dižciltīgās asinis, kas rit manās dzīslās…

—   Kādas asinis? — Rons viņu pārtrauca. — Tev taču vairs nav…?

—    Tas bija tēlains izteiciens! — Gandrīz-Bezgalvas-Niks tagad bija tā nokaitināts, ka viņa aizcirstā galva draudīgi drebēja uz sakropļotā kakla. — Es ceru, ka vēl arvien drīkstu lietot jebkuru vārdu pēc savas labpatikšanas, kaut arī ēšanas un dzeršanas prieki man ir liegti! Tiesa, esmu jau pieradis, ka skolnieki dzen jokus par to, ka esmu miris, varat būt droši!

—   Nik, viņš tevi nemaz nedomāja apsmiet! — nikni pablenzusi uz Ronu, Hermione mēģināja nomierināt spoku.

Diemžēl Rona mute atkal bija piebāzta līdz plīšanas robežai, un viss, ko viņš spēja izmocīt, bija: — Snegribju sfainotjūs aukstlap cimtīb. — Tiesa, Nikam nebūt nelikās, ka tā ir pienācīga atvainošanās. Pacēlies gaisā, viņš sakārtoja taisni savu spalvām rotāto cepuri un aizšāvās uz galda otru galu, kur nometās starp brāļiem Kolinu un Denisu Krīvijiem.

—   Lieliski, Ron, — iedzēla Hermione.

—   Kas bija? — aizskarts brīnījās Rons, kuram beidzot bija izdevies norīt visu mutē sastūķēto ēdienu. — Vai tad vairs nedrīkstēs uzdot parastu jautājumu?

—  Ak, liecies mierā, — Hermione aizkaitināti noteica, un atlikušo maltītes laiku abi aizvadīja piepūtušies un nesarunājoties viens ar otru.

Harijs bija pārāk pieradis pie abu kašķēšanās, lai pūlētos draugus uz karstām pēdām samierināt. Viņš labak pavadīja laiku, lokot iekšā sulīgo gaļas pīrāgu ar nierītēm un pēc tam uzēdot tam virsū kārtīgu gabalu savas iecienītās sīrupa tortes.

Kad audzēkņi beidza ēst un troksnis zālē atkal pieņēmās spēkā, Dumidors vēlreiz piecēlās kājās. Sarunas tūlīt pieklusa, jo visi pievērsās direktoram. Harijs jutās lieliski, un viņu vilka uz miegu. Kaut kur tur, augšā, viņu starp četriem stabiem gaidīja silta un mīksta gulta…

—   Tagad, kad mums visiem vēderā vēl viena lieliska maltīte, es vēlos lūgt pāris mirkļu jūsu uzmanības, lai nāktu klajā ar parastajiem mācību gada paziņojumiem, — Dumidors sacīja. — Pirmziemniekiem ir jāzina, ka audzēkņiem ir aizliegts ieiet skolas teritorijā esošajā mežā — turklāt to derētu atcerēties ari dažiem jauniešiem, kuri mūsu skolā pavadījuši jau ilgāku laiku. — Izdzirdot šos vārdus, Harijs, Rons un Hermione zīmīgi sasmaidījās.

—  Skolas uzraugs, Filča kungs, lūdza atgādināt — un viņš to sakot jau četrsimt sešdesmit otro reizi — ka burvestību izmantošana gaiteņos starp stundām ir aizliegta, tāpat kā virkne citu lietu, kuras jūs varat uziet visai plašajā sarakstā, ko Filča kungs piestiprinājis pie sava kabineta durvīm.

—   Pasniedzēju pulkā, — turpināja Dumidors, — šogad ir divas izmaiņas. Ar lielu prieku mēs atkal redzam mūsu vidū profesori Ķersiju, kas pasniegs maģisko būtņu kopšanas stundas. Tāpat ar lielu prieku es iepazīstinu jūs ar profesori Ambrāžu, kas turpmāk mācīs aizsardzību pret tumšajām zintīm.

Atskanēja pieklājīgi, taču ne patiesas sajūsmas pilni aplausi. Harijs, Rons un Hermione mazliet paniski saskatījās — Dumidors netika bildis, cik ilgi mācīs Ķersija.

Bet Dumidors tikmēr turpināja: — Namu kalambola komandu pārbaudes notiks…

Viņš apklusa un jautājoši paskatījās uz profesori Ambrāžu. Tā kā, piecēlusies kājās, viņa neizskatījās daudz lielāka kā sēžot, kādu brīdi neviens nesaprata, kāpēc Dumidors apklusis, bet tad profesore Ambrāža nokremšļojās: — Khem, khem. — Tad kļuva skaidrs, ka viņa ir piecēlusies kājās un gatavojas uzstāties ar runu.

Apmulsums Dumidora acīs nozibēja tikai uz īsu mirkli, tad viņš iznesīgi apsēdās un pievērsa nedalītu uzmanību profesorei

Ambrāžai, it kā vairāk par visu pasaulē vēlētos uzklausīt viņas teikto. Citiem pasniedzējiem neizdevās tik labi noslēpt pārsteigumu. Profesores Asnītes uzacis uzrāvās kaut kur zem izspūrušajiem matiem un profesores Maksūras lūpas bija sakniebtas tik cieši, ka Harijam pār muguru pārskrēja drebuļi. Neviens jaunais pasniedzējs vēl nekad nebija pārtraucis Dumidoru. Daudzi audzēkņi vīpsnāja — šī sieviete acīmredzot nezināja, kā Cūkkārpā pieņemts.

—   Paldies, direktora kungs, — profesore Ambrāža iečalojās, saldi smaidīdama, — par laipnajiem vārdiem.

Viņas balss bija smalka, dvesmaina un kā mazai meitenītei. Hariju atkal pāršalca spēcīgas nepatikas vilnis, ko viņš pats nespēja izskaidrot. Viņš tikai saprata, ka neieredz visu, kas saistās ar jauno pasniedzēju, sākot no viņas muļķīgās balss līdz pat pūkainajai rozā jaciņai. Viņa vēlreiz noklepojās ("khern, khem") un turpināja.

—   Nu ko, jāteic, ka atgriezties Cūkkārpā ir ļoti patīkami! — Viņa pasmaidīja, atiezdama ļoti smailus zobus. — Un redzēt, ka mani vēro tik daudzas priecīgas, mazas sejiņas!

Harijs palūkojās visapkārt. Neviena no sejām, lai kurp viņš skatījās, nelikās priecīga. Gluži pretēji, audzēkņi likās visai apmulsuši, ka tiek uzrunāti kā piecgadīgi bērni.

—  Es ļoti gaidu to brīdi, kad iepazīšu jūs visus, un es ceru, ka mēs kļūsim labi draugi!

Pēc šiem vārdiem ne viens vien audzēknis saskatījās ar saviem blakussēdētājiem, daudzi tikko spēja novaldīt smīniņu.

—  Es ar viņu draudzēšos tikai tik ilgi, kamēr man nevajadzēs nēsāt to jaciņu, — Parvati iečukstēja ausī Lavenderai, un viņas abas sāka kratīties mēmos smieklos.

Profesore Ambrāža atkal nokremšļojās ("khem, khem"), taču, kad viņa turpināja runu, vairs tik ļoti nedvesa. Runa izklausījās krietni lietišķāka, un tagad viņas vārdos jautās kaut kas no galvas iekalts.

—   Burvestību ministrija jauno raganu un burvju audzināšanu vienmēr ir uzskatījusi par vitāli svarīgu jomu. Tie īpašie talanti, kas ielikti katram no jums šūpuli, var nest tikai vilšanos, ja netiks aprūpēti un attīstīti rūpīgas apmācības gaitā. Burvju sabiedrībai piemītošās unikālās vēsturiskās prasmes ir nepieciešams nodot nākamajām paaudzēm, citādi tās var iet zudībā uz laiku laikiem. Tiem, kas par savu sauc cēlo pasniedzēja amatu, ir jāsargā, jāvairo un jāslīpē maģisko zinību bagātības, ko uzkrājuši mūsu priekšteči.

Te profesore Ambrāža apklusa un paklanījās citiem pasniedzējiem, no kuriem, tiesa, neviens ar līdzīgu laipnību viņai neatbildēja. Profesores Maksūras tumšās uzacis bija sarauktas tik cieši, ka nu jau viņa tiešām atgādināja vanagu. Un Harijs skaidri redzēja, kā Maksūra zīmīgi saskatās ar profesori Asnīti. Ambrāža tikmēr aplaimoja visus klausītājus ar vēl vienu mazu "khem, khem" un turpināja savu runu.

—    Katrs Cūkkārpas direktors vai direktrise ir ienesuši ko jaunu šīs vēsturiskās skolas grūtajā vadīšanas uzdevumā, un tā tam arī jābūt, jo bez progresa iestājas stagnācija un pagrimums. Tomēr jāpiebilst, ka progress paša progresa dēļ nebūtu atbalstāms, jo ar izmēģinātajām un pārbaudītajām tradīcijām neklājas spēlēties. Tātad līdzsvars starp veco un jauno, starp pastāvīgo un mainīgo, starp tradīciju un jauninājumiem…

Harijs juta, ka vairs nespēj klausīties gana uzmanīgi, it kā viņa smadzenes te noskaņotos uz runātājas viļņa, te pazaudētu to. Kad runāja Dumidors, zālē vienmēr valdīja klusums, bet tagad varēja manīt, ka skolnieki sabāž galvas kopā, atskan sačukstēšanās un apvaldīti spurdzieni. Pie Kraukļanaga galda Čo Čanga kaut ko dzīvi pārsprieda ar savām draudzenēm. Pāris vietu aiz Čo Luna Mīlaba atkal bija izvilkusi savu "Varkšķa" numuru. Tikmēr pie Elšpūša galda Ernijs Makmilans bija palicis viens no nedaudzajiem, kas vēl skatījās uz profesori Ambrāžu, taču zēna stiklainais skatiens bija drošs pierādījums, ka viņš tikai izliekas

klausāmies, pūlēdamies nedarīt kaunu jaunajai prefekta nozīmītei, kas mirdzēja viņam pie krūtīm.

Profesore Ambrāža, šķiet, nemanīja zālē sacēlušos kņadu. Harijam radās iespaids, ka viņai kaut deguna priekšā varēja sākties kārtīgs ļembasts — profesore tikai bērtu un bērtu savu runu. Tiesa, pasniedzēji vēl arvien klausījās ļoti uzmanīgi. Likās, ka ari Hermione kāri ķer katru Ambrāžas vārdu, lai gan, spriežot pēc meitenes sejas izteiksmes, dzirdētais viņai diez ko negāja pie sirds.

—   …jo zināmas pārmaiņas nesīs skaidri saskatāmu labumu, bet citas laika gaitā tiks atzītas par pārsteidzīgām un kļūdainām. Tātad būs veci ieradumi, kas tiks — un pamatoti — saglabāti, kamēr citus, novecojušus un savu laiku nokalpojušus, vajadzēs atmest. Tāpēc virzīsimies uz priekšu, uz jaunu atklātības, efektivitātes un atbildības laikmetu, ar ciešu apņemšanos saglabāt to, kas ir saglabājams, pilnveidot to, kas ir pilnveidojams, un izravējot visas tās parādības, kas mums liekas iznīdējamas.

Runātāja apsēdās. Dumidors aplaudēja. Viņa piemēram sekoja pārējie pasniedzēji, lai gan Harijs ievēroja, ka vairāki tikai reizi vai divas sasit plaukstas, un viss. Aplaudētāju šķidrās rindas papildināja arī daži audzēkņi, tiesa, tā kā no visas runas vairākums bija dzirdējuši tikai pāris vārdu, tās beigas viņus pārsteidza nesagatavotus, un, pirms kāds paguva sirsnīgāk ķerties pie plaukšķināšanas, kājās vēlreiz bija piecēlies Dumidors.

—    Liels paldies profesorei Ambrāžai par varen saturīgo uzstāšanos, — viņš teica un paklanījās pret kolēģi. — Tātad, kā jau es teicu, kalambola pārbaudes notiks…

—  Jā, tā tiešām bija ļoti saturīga, — pusbalsī ierunājās Hermione.

—  Tu taču neteiksi, ka tev patika? — Rons klusi pārjautāja, pievērsdams Hermionei savu stiklaino skatienu. — Tā bija garlaicīgākā runa, ko es dzīvē esmu dzirdējis, turklāt neaizmirsti, ka es uzaugu kopā ar Persiju.

—   Es teicu "saturīga", nevis "aizraujoša", — precizēja Hermione. — Tā daudz ko izskaidroja.

—  Tiešām? — Harijs pārsteigts vaicāja. — Man izklausījās pēc tukšas muldēšanas.

—   Tajā muldēšanā slēpās daža laba svarīga lieta, — Hermione drūmi noteica.

—   Vai tad? — Rons truli atsaucās.

—  Piemēram, "progress paša progresa dēļ nebūtu atbalstāms". Vai "izravējot visas tās parādības, kas mums liekas iznīdējamas".

—   Nu, un ko tas viss nozīmē? — Rons nepacietīgi jautāja.

—   Es tūlīt pateikšu, ko tas viss nozīmē, — draudīgi izgrūda Hermione. — Tas nozīmē, ka ministrija sāk iejaukties Cūkkārpas dzīvē.

Pēkšņi viss sāka blīkšķēt un blākšķēt — acīmredzot Dumidors bija beidzis savus paziņojumus un atlaidis audzēkņus uz viņu mītnēm. Visi cēlās, gatavi pamest zāli. Hermione uztraukusies pielēca kājās.

—   Ron, mums taču jāparāda pirmziemniekiem, kur viņiem jāiet!

—  Ak, jā, — atsaucās Rons, kaut gan varēja redzēt, ka viņš šo pienākumu piemirsis. — Hei… hei, jūs, tur! Knišļi!

—   Ron!

—   Nu, bet viņi taču ir tik sīki…

—   Es zinu, bet tāpēc taču nevar saukāt viņus par knišļiem! — Pirmziemnieki! — Hermione pavēloši nokliedzās pāri visam galdam. — Nāciet, lūdzu, šeit!

Jauno audzēkņu pulciņš kautrīgi izgāja ejā starp Grifidora un Elšpūša galdu, turklāt visi centās nenonākt pirmajās rindās. Viņi tiešām izskatījās ļoti sīki. Harijs bija pārliecināts, ka pats savā pirmajā skolas dienā tik mazs vis neizskatījās. Viņš uzsmaidīja pirmziemniekiem. Gaišmatains zēns līdzās Jūenam Aberkrombijam pēkšņi sastinga kā sālsstabs. Viņš iegrūda dunku Jūenam sānos un kaut ko iečukstēja tam ausī. Jūens Aberkrombijs nu izskatījās tikpat nobijies un uzmeta Harijam baiļpilnu skatienu. Harijs juta, kā smaids uz lūpām izčib kā smirdsula.

—  Redzamies vēlāk, — viņš atvadījās no Rona un Hermiones un viens pats devās ārā no Lielās zāles, visiem spēkiem cenzdamies nelikties zinis par sačukstēšanos, skatieniem un paslietajiem pirkstiem, kas sekoja viņam kā vilnis. Virzīdamies cauri pūlim uz Ieejas zāli, Harijs skatījās tieši uz priekšu. Tad viņš metās augšup pa marmora kāpnēm, pāris vietās izmantoja slēptas ejas un drīz vien atstāja drūzmu tālu aiz muguras.

Kā gan viņš varēja būt tāds muļķis un cerēt, ka nekas tāds nenotiks, Harijs dusmīgi domāja, soļodams pa daudz tukšākajiem gaiteņiem skolas augšējos stāvos. Protams, visi blenza. Viņš taču tikai pirms diviem mēnešiem iznāca no Trejburvju turnīra labirinta ar skolasbiedra līķi uz rokām, apgalvodams, ka pieredzējis lorda Voldemorta atgriešanos. Toreiz, pirms visi devās brīvdienās, viņam neradās iespēja izskaidrot, kas tad īsti bija noticis, — pat ja būtu pieticis dūšas visas skolas priekšā sīkumos izstāstīt šaušalīgos notikumus kapsētā.

Tikai tad, kad Harijs bija sasniedzis gaiteņa galu pie Grifidora koptelpas un apstājies Resnās kundzes portreta priekšā, viņš aptvēra, ka nezina jauno paroli.

—  Ē… — viņš drūmi novilka, skatīdamies augšup uz Resno kundzi, kas nogludināja sārtās satina kleitas krunciņas un stingri pavērās uz Hariju.

—   Bez paroles neviens iekšā netiks, — viņa valdonīgi paziņoja.

—   Harij, es zinu paroli! — Harijam aiz muguras atskanēja elšana. Viņš pagriezās un ieraudzīja Neviļu, kas rikšoja uz portreta pusi. — Vai zini, kas tā ir? Tagad reizi par visām reizēm es spēšu to atcerēties… — To teikdams, viņš pavicināja gaisā mazo, vārgo kaktusiņu, ko bija rādījis pārējiem vilcienā. — Mimbulus mimbletonia!

—   Pareizi, — Resnā kundze teica, un viņas portrets atvērās kā durvis, atsedzot sienā apaļu caurumu, pa kuru Harijs un Nevils ielīda iekšā.

Grifidora koptelpa izskatījās tikpat mājīga kā vienmēr — omulīga, apaļa torņa telpa, pilna ar noplukušiem, mīkstiem klubkrēsliem un veciem, ļodzlgiem galdiem. Kamīna jautri sprēgāja uguns, pie kuras paris grifidoru sildīja rokas pirms došanās augšā, uz guļamistabām. Istabas otrā galā Freds un Džordžs Vīzliji sprauda pie ziņojumu dēļa kaut kādu lapiņu. Harijs atvadoties pamāja dvīņiem ar roku un taisnā ceļā devās uz durvīm, kas veda uz zēnu guļamistabām. Šobrīd viņam prāts diez ko nenesās uz sarunām. Nevils nāca viņam nopakaļ.

Dīns Tomass un Šīmuss Finigens bija tikuši līdz guļamistabai vēl pirms viņiem un pašlaik sienas savu gultu tuvumā izgreznoja ar dažādiem plakātiem un fotogrāfijām. Kad Harijs atgrūda telpas durvis, abi sarunājās, taču, viņu ieraudzījuši, spēji apklusa. Vispirms Harijs nosprieda, ka saruna bijusi par viņu, tad sāka prātot, vai pašam nav piemetusies vajāšanas mānija.

—  Sveiki, — viņš uzsauca, pāri istabai pieiedams pie savas mantu lādes un atvāzdams vāku.

—  Sveiks, Harij, — atsaucās Dīns, kas tobrīd vilka mugurā pidžamu West Ham futbola komandas krāsās. — Kā brīvdienas?

—  Normāli, — nomurmināja Harijs, jo kaut cik pilnīgs stāsts par brīvdienām aizņemtu nakts lielāko daļu, turklāt viņš pats tam nejutās gatavs. — Un tavējās?

—   Tā nekas, — Dīns iesmējās. — Katrā ziņā labākas nekā Šīmusam, cik nu pats stāsta.

—  Kas tad notika, Šīmus? — gādīgi nolicis savu Mimbulus mimbletonia uz naktsskapīša pie gultas, jautāja Nevils.

Šīmuss neatbildēja uzreiz; viņš likās ārkārtīgi aizņemts, mēģinot panākt, lai "Penderas piekūnu" kalambola komandas plakāts pie sienas karātos ideāli taisni. Tad, vēl arvien ar muguru pret Hariju, viņš sacīja: — Mamma negribēja, lai es atgriežos.

—  Ko? — Harijs apstājās ar mantiju pusratā pāri galvai.

—   Viņa negribēja, lai es atgriežos Cūkkārpā.

Šīmuss atkapās no sava plakāta un, vēl arvien neskatīdamies uz Hariju, izvilka no mantu lādes pidžamu.

—   Bet kāpēc? — Harijs satriekts jautāja. Viņš zināja, ka šīmusa mamma ir ragana, tādēļ nespēja saprast, kāpēc viņas rīcība tik ļoti atgādināja Dērsliju cienīgu gājienu.

Šīmuss atbildēja tikai tad, kad bija aizpogājis visas pidžamas pogas.

—   Nu, — viņš nosvērti teica, — laikam jau… tevis dēļ.

—   Ko tu ar to gribi teikt? — Harijs žigli noprasīja.

Sirds viņam sitās neparasti strauji. Viņš jutās tā, it kā ap kaklu savilktos neredzama cilpa.

—   Redzi, — vēl arvien vairīdamies no Harija skatiena, turpināja Šīmuss, — viņa… ē… nu, runa nav tikai par tevi, bet par Dumidoru arī…

—   Vai tad viņa tic "Dienas Pareģim"? — Harijs jautāja. — Viņa uzskata mani par meli un Dumidoru — par vecu muļķi?

Šīmuss beidzot paskatījās uz viņu.

—   Jā, tā varētu teikt.

Harijs cieta klusu. Viņš nosvieda savu zizli uz naktsgaldiņa, novilka mantiju, dusmīgi iesvieda to mantu lādē un uzrāva mugurā pidžamu. No tā visa metās nelabi; no tā, ka visi vienā laidā blenž un aprunā. Ja kāds zinātu, ja kādam būtu kaut vismazākā nojausma, kā jūtas cilvēks, kas visu to piedzīvojis… Finigena kundzei, tam stulbajam sievišķim, protams, nebija ne vismazākās nojausmas, mežonīgu dusmu mākts, Harijs domāja.

Viņš ielīda gultā un jau grasījās aizvilkt baldahīna aizkarus, taču, pirms to paguva izdarīt, Šīmuss iejautājās: — Paklau… kas īsti notika tovakar, kad… nu, tu saproti, kad… ar Sedriku Digoriju, un tā tālāk?

Šīmusa balsī skanēja satraukums un dedzīga ziņkāre vienlaikus. Dīns, kas līkņāja pie savas mantu lādes, cenzdamies tur atrast otru čību, sastinga dīvainā pozā, un Harijs saprata, ka arī viņš klausās ar abām ausīm.

—   Ko tu man prasi? — Harijs atcirta. — Turpini vien kopā ar savu mammīti lasīt "Dienas Pareģi"! Tur ir smalki izklāstīts viss, ko tev vajag zināt.

—   Liec mierā mariu mammu, — ŠImuss dusmīgi sacīja.

—   Es nelikšu mierā nevienu, kas sauks mani par meli, — Harijs nepalika parādā.

—   Nerunā ar mani tādā tonī!

—   Es runāšu ar tevi, kā gribēšu, — atbildēja Harijs. Pacietība izsīka tik strauji, ka viņš pagrāba zizli no naktsgaldiņa. — Un, ja tev nepatīk nakšņot vienā guļamistabā ar mani, ej un palūdz Maksūrai, lai viņa tevi pārceļ uz citu… lai tavai mammītei nav lieki jāuztraucas…

—  Nejauc te iekšā manu mammu, Poter!

—   Kas te notiek?

Durvīs bija parādījies Rons. Acis ieplētis, viņš noskatīja Hariju, kas tupēja pie savas gultas, pavērsis zizli pret Šīmusu, tad uz Šīmusu, kas stāvēja gabaliņu nostāk ar paceltām dūrēm.

—   Viņš ņirgājas par manu mammu! — Šīmuss kliedza.

—   Ko? — Rons brīnījās. — Harijs nemūžam neko tādu nedarītu — mēs taču viņu satikām, mums viņa patika…

—   Līdz tam brīdim, kad viņa sāka ticēt katram vārdam, ko par mani drukā smirdīgais "Dienas Pareģis"! — pilnā kaklā nobļāvās Harijs.

—   Oho, — Rona mūsainajā sejā beidzot atplaiksnījās atskārta. — Ak, tad tā…

—   Zini, ko? — iekarsis sacīja Šīmuss un uzmeta Harijam indīgu skatienu. — Viņam taisnība, es vairs negribu ar viņu dzīvot vienā guļamistabā, viņš ir traks.

—   Tas nu ir par daudz, Šīmus, — Rons noteica, ausīm piesarkstot — tā bija droša zīme, ka būs nepatikšanas.

—   Par daudz, ko? — Šīmuss kliedza, atšķirībā no Rona tapdams arvien bālāks. — Varbūt tu tici visiem tiem murgiem, ko viņš sastāstījis par Pats-Zini-Ko, varbūt tu uzskati, ka viņš stāsta taisnību?

—  Jā, ticu gan! — dusmīgi atbildēja Rons.

—  Tad arī tu esi traks, — Šīmusa balsī skanēja riebums.

—   Tiešām? Man ļoti žēl, draudziņ, bet es esmu ari prefekts! — sacija Rons, bikstīdams ar pirkstu sev krūtis. — Tāpēc, ja vien tu nevēlies nopelnīt pēcstundu darbus, pievaldi muti!

Kādu mirkli likās, ka Šīmuss būs ar mieru paciest pēcstundas, lai tikai varētu pateikt visu, kas viņam bija uz mēles. Taču tad viņš ar nicīgu burkšķi apcirtās uz papēža, ielēca gultā un ar tādu sparu aizrāva gultas aizkarus, ka tie noplīsa un sakrita putekļainā kaudzītē uz grīdas. Rons dusmīgi noskatījās uz Šīmusa pusi, tad vērsās pie Dina un Nevila.

—   Vai vēl kādam senči nav apmierināti ar Hariju? — viņš uzbrūkoši vaicāja.

—  Manējie ir vientieši, vecīt, — Dīns paraustīja plecus. — Viņi neko nezina par nāves gadījumiem Cūkkārpā, es neesmu tik stulbs, lai viņiem to stāstītu.

—   Tu nepazīsti manu māti, viņa no tevis izspiedīs visu, ko gribēs zināt! — Šīmuss uzkliedza. — Turklāt tavi vecāki katru dienu nesaņem "Dienas Pareģi". Viņi nezina, ka mūsu direktors ir izslēgts no Viedo kapitula un Starptautiskās Burvju konfederācijas, jo pamazām iet sviestā…

—   Mana vecmāmiņa apgalvo, ka tās esot blēņas, — iepīkstējās Nevils. — Viņa ir pārliecināta, ka uz leju iet ar "Dienas Pareģi", nevis ar Dumidoru. Viņa anulēja parakstīšanos. Mēs ticam Harijam, — Nevils vienkārši sacīja. Viņš ierāpās gultā, savilka segu līdz zodam un tad kā pūce paskatījās uz Šīmusa pusi. — Mana vecmāmiņa vienmēr ir teikusi, ka Paši-Zināt-Kas reiz atgriezīsies. Viņa saka — ja Dumidors apgalvojot, ka viņš esot atgriezies, tad tā ari ir.

Harijs samanīja krūtīs uzbangojam pateicību pret Neviļu. Visi pārējie klusēja. Šīmuss izvilka savu zizli un salaboja aizkarus, lai pēc tam aiz tiem noslēptos. Dīns iekāpa gultā, pagriezās pret pārējiem ar muguru un palika klusi guļam. Nevils, kam, šķiet, vairs nebija ko teikt, ar mīlestības pilnām acīm skatījās uz savu mēness gaismas apspīdēto kaktusu.

Harijs atlaidās spilvenos, bet Rons tikmēr rosījās, nokravādams savas mantas. Strīds ar Šīmusu satrieca Hariju — Finigens vienmēr bija viņam paticis. Vai vēl daudzi izteiks aizdomas, ka viņš melo vai ka viņam aizbraucis jumts?

Vai Dumidoram tā bija jāmokās visu vasaru, kad vispirms Viedo kapituls un pēc tam ari Starptautiskā Burvju konfederācija izslēdza viņu no savām rindām? Varbūt tieši dusmas uz Hariju mēnešiem ilgi liedza Dumidoram ar viņu satikties? Galu galā, viņi abi bija visā iejaukti. Dumidors bija noticējis Harijam, izklāstījis zēna versiju vispirms visai skolai un vēlāk arī visai burvju sabiedrībai. Visiem, kas uzskatīja, ka Harijs ir melis, vajadzēja uzskatīt, ka melis ir arī Dumidors, — vai arī domāt, ka direktoru apveduši ap stūri…

Galu galā, Harijs izmisis nodomāja, viņiem būs jāatzīst, ka mums tomēr bija taisnība. Rons pa to laiku ielīda gultā un nopūta pēdējo sveci guļamistabā. Bet Flarijs turpināja prātot, cik vēl Šīmusa uzbrukumam līdzīgu dzēlienu viņam nāksies pārciest, pirms visi sapratis, ka viņš nemelo.

DIVPADSMITĀ NODAĻA PROFESORE AMBRĀŽA

Nākamajā rītā šīmuss apģērbās zibens ātrumā un izmetās no guļamistabas, pirms Harijs paguva uzvilkt zeķes. — Viņš laikam uzskata, ka pats nojūgsies, ja pavadīs pārāk daudz laika vienā telpā ar mani, — Harijs skaļi noteica, kad Šīmusa mantijas stērbele izsvilpa ārā pa durvīm.

—   Neuztraucies par to, Harij, — Dīns nomurmināja, uzmezdams plecā skolas somu, — viņš vienkārši…

Taču Dīns acīmredzot nespēja atrast īstos vārdus, lai pateiktu, kāds Šimuss bija, un pēc mazliet neveiklas pauzes arī viņš izgāja no istabas.

Nevila un Rona skatieni likās sakām "tā ir viņa problēma, ne tavējā", taču diez kādu milzīgo mierinājumu Harijam tas nesniedza. Cik daudz tadu gājienu viņam vēl nāksies paciest?

—   Kas noticis? — piecas minūtes vēlāk jautāja Hermione, panākusi Hariju un Ronu, kad abi, dodamies uz brokastīm, šķērsoja koptelpu. —Jūs izskatāties galīgi… Augstā debess!

Viņa skatījās uz koptelpas ziņojumu dēli, pie kura karajās jauns, liels paziņojums.

GALEONU GALONI!

Kabatas nauda Izrādījusies mazaka par jusu vajadzībām?

Vēlaties nopelnīt mazliet zelta?

Sazinieties ar Fredu un Džordžu Vīzlijiem Grifidora koptelpā un piesakieties vienkāršā, ar mācībām viegli savienojamā un praktiski nesāpīgā darbā!

(Diemžēl visi nodarbinātie paši uzņemas atbildību par iespējamām sekām.)

—  Tas nu ir par daudz, — nepielūdzami noskaldīja Hermione, noņemdama paziņojumu, ko Freds un Džordžs bija piesprauduši virs plakāta, kas izsludināja pirmo Cukmiestiņa nedēļas nogali oktobrī. — Mums nāksies ar viņiem aprunāties.

Rons izskatījās patiešām satraukts.

—   Kāpēc?

—   Tāpēc, ka mēs esam prefekti! — Hermione atgādināja, kamēr trijotne līda ārā pa portretcaurumu. — Mūsu pienākums ir pārtraukt šādus gājienus!

Rons klusēja. Pēc viņa saīgušās sejas Harijs noprata, ka viņu nebūt nevilināja iespēja mēģināt aizliegt Fredam ar Džordžu tieši to, ko tiem abiem patika darīt.

—   Jā, Harij, kas īsti noticis? — Hermione turpināja, kamēr viņi soļoja lejup pa kāpņu laidienu, garam vecu raganu un burvju portretu rindai, kuri, aizņemti ar savām sarunām, par nācējiem nelikās ne zinis. — Izskatās, kaut kas tevi ir kārtīgi saniknojis.

—   Šīmuss uzskata, ka Harijs melo par Pati-Zini-Ko, — Rons īsi paskaidroja, jo Harijs nebilda ne vārda.

Harijs domāja, ka Hermione uzsprāgs un metīsies viņu aizstāvēt, taču meitene tikai nopūtās.

—  Jā, arī Lavendera domā tāpat, — viņa drūmi noteica.

—   Smuki pārspriedāt, vai es esmu vai neesmu melīgs izlēcējs, ko? — Harijs skaļi noprasīja.

—   Nē, — Hermione mierīgi atbildēja. — Es, starp citu, palūdzu, lai viņa šajā sakarā pievalda savu garo, šaudīgo mēli. Un būtu gluži jauki, ja tu pārtrauktu savus uzbraucienus mums, Harij, jo, ja gadījumā neesi ievērojis, mēs ar Ronu esam tavā pusē.

Uz brīdi iestājās klusums.

—   Piedod, — klusā balsī sacīja Harijs.

—  Viss kārtībā, — ar cieņu noteica Hermione. Tad viņa papurināja galvu. — Vai tad neatceries, ko Dumidors teica pagājušā mācību gada beigu mielastā?

Harijs un Rons, neko nesaprazdami, blenza uz Hermioni. Viņa vēlreiz nopūtās.

—   Par Paši-Zināt-Ko. Viņš teica, ka Paši-Zināt-Kā "prasme sēt nesaskaņas un ienaidu ir milzīga. Mēs varam cīnīties pret to, tikai saliedējoties draudzībā un uzticībā…"

—   Kā tu spēj atcerēties kaut ko tādu? — Rons jautāja, uzmetis viņai apbrīnas pilnu skatienu.

—   Es klausos, Ron, — mazliet pamācošā tonī atbildēja Hermione.

—  Arī es klausos, tikai es nespēju vārds vārdā…

—  Tas, — Hermione viņu skaļi pārtrauca, — kas notiek, vārds vārdā sasaucas ar Dumidora sacīto. Paši-Zināt-Kas atgriezās pirms nieka diviem mēnešiem, un mes jau plēšamies cits ar citu. Turklāt arī Šķirmice brīdināja par to pašu — turieties kopā, esiet vienoti…

—   Un Harijs vakar pareizi teica, — Rons iejaucās. — Ja tas nozīmē, ka mums jāsāk biedroties ar slideniem — gaidiet ar maisu.

—   Manuprāt, tas, ka mēs nedarām nenieka, lai vairotu starpnamu vienotību, neko labu par mums neliecina, — Hermione dusmīgi noteica.

Viņi bija sasnieguši marmora kāpņu pakāji. Pāri Ieejas zālei gāja Kraukļanaga ceturtgadnieku pulciņš. Ieraudzījuši Hariju, viņi saspiedās ciešāk, it kā baidītos, ka viņš varētu uzbrukt atpalicējiem.

—  Jā, mums vajadzētu gan mēģināt sadraudzēties ar tādiem tipiņiem kā viņi, — Harijs izsmējīgi sacija.

Kraukļanagiem pa pēdām viņi iegāja Lielajā zālē un instinktīvi paskatījās uz pasniedzēju galda pusi. Profesore Ķersija pļāpāja ar profesori Sinistru, astronomijas pasniedzēju, un Hagrids atkal izcēlās tikai ar to, ka viņa te nebija. Apburtie griesti virs galvas gluži precīzi atspoguļoja Harija garastāvokli — nomākušies drūmi pelēki kā lietus mākoņi.

—   Dumidors pat neieminējās, cik ilgi tā Ķersija te paliks, — viņš sacīja, virzīdamies uz Grifidora galda pusi.

—   Varbūt… — Hermione domīgi iesāka.

—   Ko? — Harijs un Rons vienā balsī iesaucās.

—   Redziet… varbūt viņš negrib pievērst uzmanību tam, ka Hagrida te nav.

—   Ko tu ar to gribi teikt, "nepievērst uzmanību"? — Ronu tā kā vilka uz smiekliem. — Kā tad to var nepamanīt?

Pirms Hermione paguva atbildēt, pie Harija pienāca slaida, tumšādaina meitene ar gariem, bizēs sapītiem matiem.

—  Sveika, Endželīna.

—   Sveiks, — viņa žirgti atbildēja, — kā vasara? — Un, nenogaidījusi atbildi, viņa turpināja: — Klausies, es esmu iecelta par Grifidora kalambola komandas kapteini.

—   Forši, — Harijs sacīja un uzsmaidīja viņai. Viņam likās, ka Endželīnas pirmsspēles uzrunas varētu būt īsākas nekā Olivera Žagara eposi, un tā vien jau bija laba ziņa.

—   Jā, un tagad, kad Olivers ir beidzis skolu, mums vajadzēs jaunu sargu. Pārbaudes notiek piektdien piecos, es gribētu, lai tur ir visa komanda, labi? Tad mēs redzēsim, kā tur iederas jaunais spēlētājs.

—  Sarunāts, — Harijs atbildēja.

Endželīna uzsmaidīja viņam un aizgāja.

—   Biju galīgi piemirsusi, ka Žagars ir projām, — Hermione izklaidīgi teica, apsēzdamās līdzās Ronam un pavilkdama uz savu pusi šķīvi ar grauzdiņiem. — Jādomā, tas komandai nozīmē krietnas pārmaiņas?

—   Laikam gan, — apsēzdamies uz sola viņai pretī, sacīja Harijs. — Viņš bija labs sargs…

—   Tiesa, nenāktu par ļaunu ieplūdināt komandā kādas jaunas asinis, ne? — Rons sprieda.

Vērdamies nošķindēja logu stikli, un, spārniem švīkstot, zālē ielidoja simtiem puču. Tās nobira pār galdiem kā krusa, nesdamas saimniekiem vēstules un paciņas un vienlaikus nošķiezdamas brokastotājus ar ūdens lāsēm. Tas nozīmēja, ka ārā pamatīgi līst. Hedvigu nekur nemanīja, bet tas Hariju neko daudz neizbrīnīja — vienīgais, ar ko viņš varēja sarakstīties, bija Siriuss, un zēns šaubījās, vai Siriusam varētu būt kas jauns sakāms tikai divdesmit četras stundas kopš šķiršanās. Hermionei, turpretī, nācās steigšus pastumt sāņus savu apelsīnu sulas glāzi, lai būtu kur nolaisties lielai, izmirkušai plīvurpūcei, kas knābī nesa slapju "Dienas Pareģi".

—   Kāpēc tu to pasūti? — sapīcis vaicāja Harijs, nespēdams aizmirst Šīmusu, bet Hermione tikmēr ielika knutu ādas somiņā, kas bija piesieta pūcei pie kājas. Pūce atkal aizlaidās. — Man tā tenku lapa nav vajadzīga… viena vienīga draņķība.

—   Der zināt, ko saka pretinieks, — Hermione drūmi paskaidroja, atvēra avīzi un nozuda aiz tās. Viņa to nenolaida līdz brīdim, kad Harijs un Rons pabeidza maltīti.

—   Nekā nav, — viņa vienkārši paziņoja, salocīja laikrakstu un nolika līdzās šķīvim. — Nekā ne par tevi, ne par Dumidoru, nekā cita interesanta.

Gar galdu nāca profesore Maksūra, dalīdama stundu sarakstus.

—   Paskaties uz šodienu! — Rons ievaidējās. — Maģijas vēsture, mikstūru pāris, pareģošana un divas aizsardzības pret tumšajām zintīm… Bijs, Strups, Trilonija un tā Ambrāža, visi vienā dienā! Kaut nu Freds un Džordžs pasteigtos ar tām savām slamstu kārumkārbām…

—   Vai tikai ausis mani neviļ? — Klāt pienāca Freds Džordža pavadībā un iespiedās uz sola blakus Harijam. — Cūkkārpas prefekti taču nekad nebasto!

—   Paskaties, kas mums šodien par sarakstiņu! — Rons īdzīgi sacīja, pabāzdams lapiņu Fredam zem deguna. — Briesmīgākā pirmdiena, kādu man jebkad nācies redzēt.

—  Kas nu ir, tas ir, mazo brāl, — pārskrējis ar acīm stabiņam,

atzina Freds. — Ja gribi, tu vari pa lēto dabūt degunasiņu bato-

ninu.

—   Kāpēc pa lēto? — Rons ar aizdomām jautāja.

—   Tāpēc, ka asiņošana turpināsies, līdz visas asinis iztecēs un tu sačokurosies kā kaltēta plūme — mēs vēl neesam atraduši pretlīdzekli, — tiesādams kūpinātu siļķi, Džordžs paskaidroja.

—   Paldies, — Rons ērcīgi noteica, iestūķēdams stundu sarakstu kabatā, — bet es laikam pagaidām izvēlēšos stundas.

—   Starp citu, ja runājam par jūsu slamstu kārumkārbām, — ierunājās Hermione, zibošām acīm vērodama dvīņus, — jūs nedrīkstat izlikt sludinājumus par izmēģinātājiem uz Grifidora ziņojumu dēļa.

—   Kurš to saka? — Džordžs pārsteigts jautāja.

—   Es saku, — Hermione atbildēja. — Un Rons.

—   Nejauc mani tur iekšā, — Rons steigšus piebilda.

Hermione uzmeta viņam baltu aci. Freds un Džordžs ieķiķi-

nājās.

—   Drīz tu, Hermione, dziedāsi pavisam citu dziesmiņu, — Freds teica, ziezdams uz apaļmaizītes biezu sviesta kārtu. — Jūs tagad sākat piekto mācību gadu, tāpēc, necik ilgi, pati skriesi pie mums, kārumiņus lūgdama.

—   Un kāds gan piektā mācību gada sākumam sakars ar slamstu kārumkārbām? — Hermione jautāja.

—   Piektais ir SLIMu gads, — Džordžs atbildēja.

—   Nu, un?

—   Un gada beigās jūs gaida lielie eksāmeni. Pasniedzēji no-

dzīs jūs tik pamatīgi, ka uz pirkstiem no rakstīšanas plīsīs tulznas. — Freda balss skanēja varen apmierināti.

—   Gatavojoties SLIMiem, vai pusei no mūsējiem ik pa brīdim gadījās kāda kaite, — Džordžs priecīgi klāstīja. — Asaras un dusmu lēkmes… Patrfcijai Stimpsonei visu laiku nāca virsū ģībiens…

—   Kenetam Tauleram uzmetās augoņi, atceries? — atmiņās gremdējās Freds.

—   Tas tāpēc, ka tu viņam iekaisīji pidžamā pumpadoksa pulveri, — Džordžs atgādināja.

—    Ak, pareizi, — Freds smīnot noteica. — Biju pavisam piemirsis… reizēm grūti visu paturēt prātā.

—    Lai nu kā, piektais gads ir īsta elle, — Džordžs sacīja. — Protams, ja jūs kaut cik uztrauc eksāmenu rezultāti. Mums ar Fredu kaut kā izdevās noturēties virs ūdens.

—   Jā… jūs dabūjāt, cik tur bija, trīs SLIMus katrs? — Rons jautāja.

—  Tieši tā, — vienaldzīgi atbildēja Freds. — Taču mēs uzskatām, ka mūsu nākotne nesaistīsies ar akadēmisku karjeru.

—   Mēs pat nopietni diskutējām, vai atgriezties skolā uz septīto gadu, — Džordžs enerģiski skaidroja, — tagad, kad esam dabūjuši…

Viņš aprāvās pusvārdā, ieraudzījis Harija brīdinošo skatienu, — Harijs saprata, ka Džordžs nupat taisījās pieminēt Trejburvju turnīra balvu, ko viņš bija atdevis Vīzliju dvīņiem.

—    …tagad, kad bijām dabūjuši savus SLIMus, — Džordžs steigšus piebilda. —Spriedām, kāpēc mums vajadzīgi tie SĒRGi? Taču mums likās, ka mamma varētu diezgan slimīgi uztvert to, ja aiziesim no skolas priekšlaikus. īpaši pēc tā, ka Persijs izrādījās lielākais mērglis pasaulē.

—   Tiesa, mēs negribam galīgi izniekot pēdējo skolas gadu. — Freds aplaida Lielajai zālei mīlestības pilnu skatienu. — Mēs to izmantosim, lai veiktu šādus tādus tirgus pētījumus, noskaidrotu, ko vidusmēra Cūkkārpas skolnieks sagaida no joku bodes,

rūpīgi novērtēsim pētījumu rezultātus un tad radīsim produktus, kas atbilst pieprasījumam.

—   Bet kur tad jūs dabūsiet zeltu, lai atvērtu joku bodi? — Hermione neticīgi vaicāja. — Jums būs nepieciešamas izejvielas un materiāli… un laikam arī telpas…

Harijs neskatījās uz dvīņiem. Vaigi svila; viņš tīšām nometa uz grīdas dakšiņu un nozuda zem galda, lai to paceltu. Virs galvas viņš dzirdēja Freda balsi: — Nejautā mums neko, un mēs tev nemelosim, Hermione. Ejam, Džordž, ja tiksim līdz klasei laikus, pirms herboloģijas vēl pagūsim pārdot kādas garausis.

Harijs izlīda no galdapakšas brīdī, kad Freds un Džordžs jau soļoja projām, nesdami rokā pa grauzdiņu kaudzei.

—   Ko tad tas nozīmēja? — Hermione paskatījās vispirms uz Hariju un tad uz Ronu. — "Nejautā mums…" Vai tas nozīmētu, ka viņi ir jau dabūjuši zeltu joku bodes dibināšanai?

—   Zini, es arī par to esmu lauzījis galvu, — saraucis pieri, teica Rons. — Šovasar viņi nopirka man jaunu drānu kārtu, un es nespēju saprast, kur šie ņēmuši tos galeonus…

Harijs nosprieda, ka pienācis laiks sarunu izvadīt no šiem bīstamajiem ūdeņiem.

—   Kā jums šķiet, vai šogad tiešām būs tik traki? Eksāmenu

dēļ?

—   O, jā, — Rons sacīja. — Tā vismaz vajadzētu būt, ne? SLIMi ir tiešām svarīgi, tie ietekmē ļoti daudz ko, sākot jau ar amatiem, uz kuriem vēlāk vari pieteikties. Bils teica, ka vēlāk šajā mācību gadā būšot arī karjeras konsultācija. Lai mēs varētu izvēlēties SĒRGu priekšmetus nākamajam gadam.

—   Vai jūs zināt, ko gribat darīt pēc Cūkkārpas? — Flarijs pavaicāja abiem draugiem, kad viņi pēc īsa brīža no Lielās zāles devās uz maģijas vēstures klasi.

—   īsti nezinu, — Rons lēnām sāka. — Izņemot… nu…

Viņš izskatījās mazliet nokautrējies.

—   Saki, — Harijs mudināja draugu.

—   Nu, būtu labi kļūt par auroru, — Rons nevērīgi atteica.

—  Tas tiesa, — dedzīgi piebalsoja Harijs.

—   Tikai viņi ir, redzi, tāda kā elite, — Rons turpināja. — Tev ir jābūt labākajam no labākajiem. Un kā ar tevi, Hermione?

—   Es nezinu, — viņa atbildēja. — Man liekas, es gribētu darīt kaut ko tiešām noderīgu.

—  Aurors ir noderīgs darbs! — Harijs norādīja.

—   Jā, protams, taču tas nav vienīgais noderīgais darbs, — Hermione domīgi noteica, — redzi, ja es varētu turpināt VEMT…

Harijs un Rons apdomīgi izvairījās no saskatīšanās.

Maģijas vēsture pēc visu audzēkņu vienprātīga atzinuma bija garlaicīgākais priekšmets, ko izdomājusi burvju suga. Profesora Bija, pasniedzēja rēga, aizkritusi, vienmuļā balss gandrīz ar garantiju uzdzina pamatīgu miegu jau pirmajās desmit minūtēs. Siltā laikā bija vajadzīgas tikai piecas. Viņš nekad nemainīja metodi, tikai lasīja un lasīja savus penterus bez atelpas, kamēr skolnieki skribelēja piezīmes vai, drīzāk, pusaizmiguši blenza kaut kur izplatījumā. Harijam un Ronam līdz šim šajā priekšmetā bija izdevies dabūt apmierinošas atzīmes, tikai pateicoties pirms eksāmeniem norakstītajām Hermiones piezīmēm. Likās, ka visā klasē viņai vien piemīt spēja pretoties Bija balss iemidzinošajam spēkam.

Šodien viņi pavadīja trīs stundas ceturkšņus, ciešot vienmuļu vārdu plūdus par milžu kariem. Pirmo desmit minūšu laikā Harijs dzirdēja pietiekami, lai spētu novērtēt, ka prasmīga pasniedzēja rokās šī tēma varētu būt puslīdz interesanta, taču tad viņa smadzenes atslēdzās, un atlikušās trīsdesmit piecas minūtes viņi kopā ar Ronu pavadīja, spēlēdami karātavas uz pergamenta stūra, bet Hermione tikmēr ik pa brīdim iesāņus raidīja uz viņu pusi pārmetošu skatienu zibeņus.

—   Kā būtu, — viņa dzestri jautāja, kad trijotne izgāja no klases starpbrīdī (Bijs aizslīdēja projām caur tāfeli), — ja šogad es jums nedotu norakstīt savas piezīmes?

—  Tad mēs izkristu SLIMos, — Rons sacīja. — Ja tu vēlies, lai tas gultos uz tavas sirdsapziņas, Hermione…

—   Nu, jūs to būtu pelnījuši, — viņa atcirta. — Jūs pat nemēģināt klausīties, vai ne?

—   Mēģinām gan, — Rons nepiekrita. — Mums vienkārši nav tavu smadzeņu, tavas atmiņas vai tavu koncentrēšanās spēju — tu taču esi daudz, daudz gudrāka par mums — vai ir tik patīkami to atkal un atkal iebāzt mums degunā?

—   Klau, nestāsti man šitās muļķības, — Hermione attrauca, taču, iedama pārējiem pa priekšu uz pielijušo pagalmu, viņa izskatījās mazliet nomierinājusies.

Sijāja smalka migliņa, tāpēc likās, ka audzēkņiem, kas pulciņos stāvēja pagalma, bija izplūduši apveidi. Harijs, Rons un Hermione izvēlējās tālāku pagalma nostūri zem pamatīgi piloša balkona. Uzsituši mantijas apkakli, lai pasargātos no saltā gaisa, viņi sāka pārspriest, ko gan gada pirmajā stundā varētu uzdot Strups. Tiktāl vienojušies, ka visdrīzāk varētu būt gaidāms kaut kas neticami sarežģīts, lai pārsteigtu viņus nesagatavotus pēc divus mēnešus garajām brīvdienām, bet tad pie stūra parādījās kāds stāvs un devās šurp.

—   Sveiks, Harij!

Tā bija Čo Čanga, turklāt atkal viena pati. Tas bija ļoti neparasti: Čo vienmer ielenca ķiķinošu meiteņu bariņš. Harijs atcerejās, cik grūti bija nācies satikt meiteni vienu pērn, kad viņš gribēja uzlūgt Čo uz Ziemassvētku balli.

—   Sveika, — sacīja Harijs, juzdams, kā sāk svilt vaigi. Vismaz šoreiz tu neesi nošķiests ar smirdsulu, viņš pie sevis nodomāja. Likās, Čo pie sevis nodoma kaut ko līdzīgu.

—   Izdevās to dabūt nost?

—   Izdevās gan, — Harijs atbildēja un mēģināja pasmaidīt, it kā atmiņas par iepriekšējo tikšanos būtu drīzāk smieklīgas, nevis asinis stindzinošas. — Nu, vai tu… ē… pavadīji labu vasaru?

Tikko šie vārdi bija izteikti, viņš vēlējās, kaut varētu tos ar cirvi izcirst — Sedriks taču bija Čo draugs, un atmiņas par viņa nāvi Čo brīvdienas noteikti darīja tikpat drūmas, kā Harijam pašam. Likās, ka viņas sejā kaut kas saspringst, bet tad meitene atbildēja: — Nu, zini, ta nekas…

—   Vai tā ir "Viesuļu" nozīmīte? — pēkšņi ievaicājās Rons, norādīdams uz Čo mantiju, kur bija piesprausta debesszila nozīmīte ar diviem zeltītiem "V". — Tu fano par viņiem, jā?

—   Fanoju gan, — Čo atbildēja.

—   Vai tu par viņiem esi fanojusi vienmēr vai tikai kopš tā laika, kad viņi līgā izvirzījās vadībā? — Rons vaicāja. Harijam likās, ka drauga balsī izskan gluži lieks pārmetums.

—    Es par viņiem fanoju jau no sešu gadu vecuma, — Čo dzestri atbildēja. — Lai nu kā… pagaidām, Harij.

Viņa devās projām. Hermione nogaidīja, līdz Čo bija šķērsojusi pusi pagalma, un tad likās virsū Ronam.

—  Tu izturējies tik netaktiski!

—   Ko? Es tikai pajautāju, vai viņa…

—    Vai tad tu nesaprati, ka viņa grib aprunāties ar Hariju divatā?

—   Nu, un tad? Būtu runājusi, vai tad es viņai liedzu…

—   Kāpēc tu viņai meties virsū par to kalambola komandu?

—   Metos virsū? Es nemetos virsū, es tikai…

—   Kāda kuram daļa, vai viņa atbalsta "Viesuļus"?

—   Ak, it kā tu nezinātu, puse no tiem, kas nēsā šīs nozīmītes, iegādājās tās tikai pagājušajā sezonā…

—   Bet kāda gan tam nozīme?

—   Tāda, ka viņi nav īsti fani, viņi tikai skrien pakaļ modei…

—   Zvans, — Harijs gurdi sacīja, jo Rons ar Hermioni strīdējās pārāk skaļi, lai to saklausītu. Abi turpināja kašķēties visu ceļu lejā uz Strupa pagrabu, tāpēc Harijam bija gana laika izdomāt, ka, pateicoties Neviļam un Ronam, būtu tīrais brīnums, ja viņam jelkad izdotos ar Čo parunāt aci pret aci divas minūtes, kuras pēc tam varētu atminēties, nealkstot emigrēt no dzimtenes.

Un tomēr, viņš prātoja, kopā ar pārējiem iestādamies rindā pie Strupa klases durvīm, viņa taču bija atnakusi, lai aprunātos!

Čo bija Sedrika draudzene. Viņa taču varēja nist Hariju tikai par to, ka viņš no Trejburvju labirinta atgriezās dzīvs, kamēr Sedriks tur gāja bojā. Tomēr viņa runāja ar Hariju ļoti draudzīgi, ne tā, it kā uzskatītu viņu par vājprātīgu vai par meli, vai kaut kā atbildīgu par Sedrika nāvi… jā, viņa noteikti meklēja iespēju aprunāties ar viņu, jau otro reizi divu dienu laikā… šī doma uzlaboja Harija omu. Pat Strupa pazemes durvju vēršanās ļaunu vēstošais čiksts nespēja pārdurt mazo cerību burbulīti, kas bija aizmeties krūtīs. Viņš iegāja klasē aiz Rona un Hermiones un kopā ar draugiem devās uz ierasto solu telpas beigās, kur apsēdās, nelikdamies ne zinis par aizkaitināto pukošanos, kas atskanēja te vienā, te otrā pusē.

—   Nomierinieties, — dzestri ierunājās Strups, aizvērdams aiz sevis durvis.

Nekādas vajadzības saukt audzēkņus pie kārtības gan nebija. Tikko klase dzirdēja durvis aizveramies, iestājās klusums un knosīšanās beidzās. Ar Strupa klātbūtni vien parasti pietika, lai klasē nodrošinātu mieru.

—   Pirms sākam šodienas stundu, — Strups iesāka, platiem soļiem pieiedams pie sava galda un pārlaizdams skatienu audzēkņiem, — domāju, būtu vietā atgādināt, ka nākamajā jūnija jūs liksiet svarīgu eksāmenu, kurā jums būs jāpierāda, cik daudz esat iemācījušies par maģisko mikstūru gatavošanu un lietošanu. Neskatoties uz to, ka šajā klasē stulbeņu netrūkst, ceru, ka jūs savā SLIMā izspiedīsiet apmierinošu atzīmi, vai arī man nāksies izrādīt… neapmierinātību.

Šoreiz viņa skatiens pievērsās Neviļam, kas gandrīz aizrijās.

—  Pēc šī gada beigām, protams, daudzi no jums vairs nemācīsies manu priekšmetu, — Strups turpināja. — Savā SĒRGu mikstūru klasē es pieņemu tikai labākos, un tas nozīmē, ka ar dažiem no jums mēs vairs noteikti neredzēsimies.

Profesors paskatījās uz Hariju, un viņa lupas savilkās. Harijs izturēja šo skatienu, izjuzdams drūmu apmierinājumu par domu, ka pēc piektā gada varēs atteikties no mikstūrām.

—   Taču līdz laimīgajam šķiršanās brīdim mums ir palicis vel viens gads, — klusi sacīja Strups, — tāpēc, neatkarīgi no tā, vai jūs gatavojaties SĒRGam manā priekšmetā vai ne, es iesaku visiem nežēlot spēkus, lai spētu sasniegt to augsto zināšanu līmeni, ko es sagaidu no saviem SLIMu kārtotājiem.

—   Šodien, — viņš turpināja, — mēs mēģināsim sajaukt mikstūru, kas bieži jāgatavo Sākuma līmeņa ieskaitēs maģijā: miera izvilkumu, kas ir paredzēts satraukuma mazināšanai un uzbudinājuma remdēšanai. Bet brīdinu: ja jūs neapiesities ar sastāvdaļām uzmanīgi, varat novest lietotāju smagā un reizēm pat neatgriezeniskā miega stāvoklī, tāpēc ļoti vērīgi sekojiet tam, ko darāt. — Pa kreisi no Harija Hermione saslējās taisnāk — sejā viņai parādījās maksimālas uzmanības izteiksme. — Sastāvdaļas un sagatavošanas veids… — Strups pavicināja savu zizli, — …ir uz tāfeles. — Tur parādījās apraksts. — Visu, kas nepieciešams, jūs atradīsiet… — viņš vēlreiz pavicināja zizli, — …izejvielu skapī. — Pieminētā skapja durvis atsprāga vaļā. — Jums ir pusotra stunda laika… sāciet.

Kā jau Harijs, Rons un Hermione nojauta, Strupam vajadzētu krietni palauzīt galvu, lai uzdotu viņiem vēl grūtāku, ķēpīgāku mikstūru. Izejvielas bija pievienojamas stingri noteiktā kārtībā un ļoti precīzā daudzumā; mikstūru vajadzēja apmaisīt tik un tik reižu, vispirms pulksteņa rādītāja virzienā, tad otrādi; pirms pēdējās sastāvdaļas pievienošanas liesmas, uz kurām lēni virda katls, vajadzēja samazināt uz noteiktu skaitu minūšu.

—  Tagad no jūsu mikstūrām jāceļas viegliem sudrabotiem garaiņiem, — paziņoja Strups, kad līdz stundas beigām bija atlikušas desmit minūtes.

Pamatīgi svīzdams, Harijs noskatīja pagrabu. No viņa katla bagātīgi vēlās biezu, tumši pelēku dūmu vāli. Rona katls spļāva zaļas dzirksteles. Šīmuss ar zižļa galu drudžaini bakstīja liesmas zem sava katla, jo likās, ka tās tūlīt izdzisīs. Tiesa, virs Hermiones mikstūras cēlās sudrabotu garaiņu migliņa. Traukdamies garām,

Strups pāri līkajam degunam uzmeta tai skatienu, bet nebilda ne vārda. Tas nozīmēja, ka te nebija kur piesieties. Savukārt pie Harija katla Strups apstājās un ar baigu smaidu ieskatījās tajā.

—   Poter, kam te bija jābūt?

Slīdeņi klases priekšpusē cerīgi saausījās — viņiem ļoti patika, kā Strups izsmej Hariju.

—   Miera izvilkumam, — Harijs sasprindzis atbildēja.

—   Sakiet, Poter, — Strups klusi vaicāja, — vai jūs lasīt protat?

Drako Malfojs iesmējās.

—   Jā, protu, — cieši sažņaudzis pirkstos zizli, Harijs teica.

—  Tad, lūdzu, nolasiet man, Poter, gatavošanas apraksta trešo punktu.

Harijs pievērsās tāfelei un samiedza acis — cauri pazemes telpas daudzkrāsaino dumu mutuļiem nebija viegli saskatīt vārdus.

—   Pievienot pulverī saberztu mēness akmeni, apmaisīt trīs reizes pretēji pulksteņa rādītāja virzienam, ļaut septiņas minūtes vārīties uz lēnas uguns, tad pievienot divus pilienus helleboras sīrupa.

Harijam aptecējās dūša. Viņš bija aizmirsis pievienot helleboras sīrupu, bet pēc septiņu minūšu vārīšanās turpinājis uzreiz ar apraksta ceturto punktu.

—    Vai jūs, Poter, izpildījāt visu, kas bija norādīts trešajā punktā?

—   Nē, — ļoti klusi atbildēja Harijs.

—  Atvainojiet, nesaklausīju?

—   Nē, — nu jau skaļāk teica Harijs. — Es aizmirsu helleboru.

—   Es zinu, ka jūs, Poter, aizmirsāt, bet tas nozīmē vienīgi to, ka šī žļurga nekam neder. Izgaiso!

Harija mikstūra izgaisa. Viņš palika kā muļķis stāvam pie tukša katla.

—   Tie, kam izdevās izlasīt gatavošanas aprakstu, piepildiet vienu flakonu ar savas mikstūras paraugu, uzlīmējiet uz flakona zīmīti ar savu vārdu un nolieciet to u/ m.nt.i gald.i, l.u v.iim jmi baudīt iznākumu, — Strups sacīja. — Majas darba viena ped.i pergamenta par mēness akmens īpašībām un tā izmantošanu miksturu gatavošanā, jānodod ceturtdien.

Kamēr apkārtējie pildīja savas mikstūras flakonos, Harijs, zobus griezdams, vāca kopā mantas. Viņa mikstūra nebija sliktāka par Rona izvilkumu, kas tagad nelāgi oda pēc vecām olām, vai par Nevila brīnumu, kas bija ieguvis tikko sajaukta cementa konsistenci un no katla bija dabūjams ārā tikai ar kalšanu. Taču nulli par šodienas darbu saņems tieši viņš, Harijs. Viņš iebāza zizli atpakaļ somā un atzvēlās krēslā, vērodams, kā visi pārējie dodas pie Strupa galda ar piepildītiem un aizkorķētiem flakoniem. Tikko atskanēja sengaidītais zvans, Harijs pirmais izmetās no pagraba klases un jau locīja iekšā pusdienas, kad Lielajā zālē viņam pievienojās Rons un Hermione. Priekšpusdienas laikā griesti bija samākušies vēl drūmāk pelēki. Augstos logus pātagoja lietus šaltis.

—  Tas tiešām nebija godīgi, — mierinādama sacīja Hermione, apsēdusies blakus Harijam un uzlikusi sev kartupeļu sacepumu. — Tava mikstūra nebija ne uz pusi tik briesmīga kā Goila brūvējums — kad viņš ielēja to flakonā, tas uzsprāga, aizdedzinot pašam mantiju.

—   Nu, ko padarīsi, — Harijs atbildēja, dusmīgi blenzdams šķīvī, — kad tad Strups pret mani būtu izturējies godīgi?

Draugi neatbildēja. Visi trīs zināja, ka Strupa un Harija savstarpējā nepatika bija sasniegusi desmit balles jau pirmajā dienā, kad Harijs spēra kāju pār Cūkkārpas slieksni.

—  Es tiešām spriedu, ka šogad būs maķenīt labāk. — Hermiones balsī varēja sakļausit vilšanos. — Redz… jūs jau saprotat… — viņa piesardzigi palūkojās apkārt un, konstatējusi, ka pusducis vietu abās pusēs viņiem ir tukšas un ka garām arī neviens neiet, turpināja: — …tagad, kad viņš ir Ordenī…

—    Kur sarkanajai mušmirei pleķi bijuši, tur paliek, — viedi sacīja Rons. — Lai nu kā, es vienmēr esmu uzskatījis, ka Dumidors ir traks, uzticēdamies Strupam. Kur gan ir pierādījums tam, ka viņš vispār beidzis sadarboties ar Paši-Zināt-Ko?

—   Es pieļauju, ka Dumidoram ir gana pierādījumu, pat ja viņš aizmirsis par tiem informēt tevi, Ron, — Hermione atcirta.

—   Paklau, vai jūs abi vienreiz varētu aizvērties? — Harijs uzsvērti noskaldīja, kad Rons pavēra muti, lai cirstu pretim. Hermione un Rons sastinga — abi saskaitušies un aizvainoti. — Vai nevarat rimties? — Harijs turpināja. — Jūs abi katru mīļu brīdi plēšaties, tas padarīs mani traku. — Un, pamezdams savu kartupeļu sacepumu, viņš uzsvieda skolas somu atpakaļ plecā un atstāja draugus pie galda divatā.

Viņš kāpa augšup pa diviem marmora kāpņu pakāpieniem uzreiz, pretī daudzajiem audzēkņiem, kas steidzās lejā uz pusdienām. Tik negaidīti uzplaiksnījušās dusmas vēl arvien bija pilnās liesmās, tāpēc aina ar Rona un Hermiones satriektajām sejām iesvēla viņa sirdī dziļu gandarījumu. Tā viņiem vajadzēja, viņš domāja, kāpēc gan viņi nespēj likties mierā… visu laiku tā kašķēšanās… tā jau kuru katru piespiedīs staigāt pa sienām…

Kādā kāpņu laukumiņā viņš pagāja garām lielai gleznai, kas attēloja bruņinieku seru Kedogenu. Sers Kedogens izrāva savu zobenu un nikni savicināja to uz Harija pusi, taču zēns nelikās ne zinis.

—   Nāc atpakaļ, tu, kraupainais suns! Stājies pretī un cīnies! — auroja sers Kedogens, bruņucepures sejsega slāpētā balsī. Taču Harijs tikai turpināja iet tālāk, tāpēc sers Kedogens mēģināja viņam sekot, ieskriedams blakus gleznā, taču no turienes brašo bruņinieku iztrieca tās iemītnieks, liels un no skata dusmīgs vilku suns.

Pusdienlaika stundas atlikušo daļu Harijs nosēdēja vienatnē zem lūkas Ziemeļu tornī. Tādējādi viņš izrādījās pirmais, kas, atskanot zvanam, pa sudraba kāpnītēm ierāpās Sibillas Trilonijas klasē.

Pareģošana Harijam bija otra nīstamākā stunda pēc mikstūrām, galvenokārt tāpēc, ka profesore Trilonija mēdza ik pēc pāris nodarbībām pareģot zēnam priekšlaicīgu nāvi. Tievā, šaļļu šallēs satinusies un mirdzošu krellīšu virtenēm mūžīgi apkārusies profesore ar brillēm, kas milzīgi palielināja viņas acis, Harijam vienmēr bija atgādinājusi nezināmas izcelsmes kukaini. Kad Harijs ienāca telpā, viņa bija aizņemta, liekot uz katra no mazajiem, tievkājainajiem galdiņiem pa apdriskātam, ādā iesietas grāmatas eksemplāram. Ar šallēm apklātās lampas un kamīns, kurā gailēja pāris pagaļu, izplatot telpā šķebinoši saldu smaržu, nedeva pārāk daudz gaismas, tāpēc likās, ka pasniedzēja Hariju nepamana. Viņš apsēdās pustumšajā klasē. Nākamajās piecās minūtēs telpā sapulcējās arī pārējie skolnieki. Kad no lūkas izlīda Rons, viņš uzmanīgi palūkojās apkārt, pamanīja Hariju un tad devās pie drauga, līkumojot starp galdiem, krēsliem un pārāk stingri piebāztiem sēžamajiem spilveniem.

—   Mēs ar Hermioni vairs nestrīdamies, — viņš paziņoja, apsēzdamies blakus Harijam.

—   Labi, — Harijs norūca.

—  Taču Hermione lika tev nodot, ka, viņasprāt, būtu tīri jauki, ja tu beigtu savu slikto garastāvokli izgāzt uz mums abiem, — Rons piebilda.

—   Es ne…

—   Es tikai nodevu ziņu, — Rons pārtrauca draugu. — Bet man liekas, ka viņai ir taisnība. Mēs neesam vainīgi pie tā, kā pret tevi izturas Šīmuss un Strups.

—   Es nekad neesmu teicis…

—   Labdien, — ierasti aizplīvurotajā, sapņainajā balsī ierunājās profesore Trilonija, un Harijs aprāvās pusvārdā, atkal juzdamies vienlaikus saīdzis un mazliet nokaunējies par savu rīcību. — Priecājos jūs visus atkal redzēt pareģošanā. Protams, brīvdienu laikā es rūpīgi sekoju jūsu likteņiem un esmu laimīga, ka visi esat atgriezušies Cūkkārpā sveiki un veseli — par ko gan man, zināms, nebija nekādu šaubu.

—   Uz saviem galdiem, — viņa turpināja, — jūs redzat Inigo Imago sarakstītā "Sapņu tulka" eksemplārus. Sapņu interpretācija ir viens no svarīgākajiem nākotnes pareģošanas paņēmieniem — un, ļoti iespējams, tieši to pārbaudīs jūsu SLIMā. Protams, es neuzskatu, ka veiksmei vai neveiksmei eksāmenā ir kaut mazākā nozīmē svētajā pareģošanas mākslā. Ja jums ir Iekšējā Acs, apliecībām un atzīmēm nav lielas jēgas. Taču direktors vēlas, lai jūs Liktu eksāmenu, tāpēc…

Viņas balss izsmalcināti noklusa, neatstājot klātesošajiem ne mazākās šaubas — profesore Trilonija uzskata, ka viņas priekšmets stāv pāri tādām laicīgām lietām kā eksāmeni.

—  Atveriet, lūdzu, ievadu un izlasiet, kas Imago sakāms par sapņu tulkošanas būtību. Tad sadalieties pāros. Izmantojot "Sapņu tulku", mēģiniet izskaidrot viens otra svaigākos sapņus. Lūdzu, sāciet.

Vienīgais labums, ka šī nebija dubultstunda. Kad viņi tika galā ar ievada lasīšanu, pašai sapņu tulkošanai atlika knapi desmit minūtes. Pie Harijam un Ronam tuvākā galdiņa sēdēja Dīns ar Neviļu. Lēniņš tūlīt sāka gari un plaši stāstīt briesmīgu murgu, kurā darbojās milzīgas šķēres ar viņa vecmāmiņas labāko cepuri galvā. Harijs un Rons tikai drūmi saskatījās.

—  Es nekad neatceros savus sapņus, — Rons teica, — stāsti tu savējo.

—  Vismaz viens taču tev jāatceras, — Harijs nepacietīgi uzstāja.

Viņš negrasījās nevienam stāstīt savus sapņus. Harijs gluži labi zināja, ko nozīmē parastais murgs par kapsētu, viņam nebija vajadzīgs Rons, profesore Trilonija vai šis stulbais "Sapņu tulks", lai to noskaidrotu.

—   Nu, es viņnakt sapņoju, ka spēlēju kalambolu. — Rons sarauca pieri grumbu grumbās, mēģinādams kaut ko atcerēties. — Kā tu domā, ko tas varētu nozīmēt?

—    Tevi droši vien apēdīs milzīgs zefīrs vai notiks kaut kas tikpat briesmīgs, — atbildēja Harijs, vienaldzīgi šķirstīdams "Sapņu tulka" lappuses. Sapņu fragmentu meklēšana "Tulkā" bija varen garlaicīga nodarbe, un vēl mazāk viņu iepriecināja profesores Trilonijas uzdotais mājasdarbs — veselu mēnesi rakstīt sapņu dienasgrāmatu. Kad atskanēja zvans, Harijs ar Ronu bija pirmie, kas pa trepītēm laidās projām no klases, turklāt Rons skaļi šķendējās.

—   Vai tu maz sajēdz, cik daudz mājasdarbu mums jau uzdots? Bijs lika uzrakstīt pusotru pēdu garu eseju par milžu kariem, Strups gaida pēdu par mēness akmens izmantošanu, un tagad vēl sapņu dienasgrāmata mēneša garumā no Trilonijas! Fredam un Džordžam bija taisnība par to SLIMu gadu. Kaut nu tā Ambrāža mums neko…

Kad viņi iegāja klasē, kur notika aizsardzība pret tumšajām zintīm, profesore Ambrāža jau sēdēja pie pasniedzēja galda. Viņa bija tērpusies tajā pašā vakardienas pūkainajā rozā jaciņā, tikai uz galvas šoreiz bija melnā samta bante. Harijam šī aina atkal nepārvarami atgādināja milzīgu mušu, kas vieglprātīgi nolaidusies uz vēl milzīgāka krupja.

Audzēkņi klusēdami sagāja telpā. Profesore Ambrāža pagaidām vēl bija nezināms lielums, tāpēc nevarēja zināt, cik stingras būs viņas prasības disciplīnas jomā.

—  Tā, labdien! — viņa beidzot sacīja, kad visi bija apsēdušies vietās.

Pāris skolnieku atbildēja ar neskaidru "labdien".

—  Tā, tā, tā. — Profesore Ambrāža nogrozīja galvu. — Tas nu nekur nederēs, mīļie. Es gribētu, lai jūs, lūdzu, atbildat "Labdien, profesore Ambrāža!" Lūdzu, mēģināsim vēlreiz. Labdien, klase.

—   Labdien, profesore Ambrāža, — noskandēja audzēkņi.

—   Cita lieta, — saldi nodūdoja profesore Ambrāža. — Tas nebija pārāk grūti, vai ne? Liksim nu zižļus nost un ņemsim ārā rakstāmspalvas.

Klasē daudzi nomākti saskatījās. Pēc pavēles "liksim nost zižļus" vēl nekad nebija sekojusi patiesi aizraujoša stunda. Harijs iegrūda savu zizli atpakaļ somā un izvilka no tās rakstāmspalvu, tinti un pergamentu. Profesore Ambrāža atvēra savu rokassomu, izņēma no tās zizli, kas izrādījās neparasti īss, un ar to uzsita pa tāfeli. Uz tās tūlīt parādījās vārdi:

Aizsardzība pret tumšajām zintīm Atgriešanās pie pamatprincipiem

—   Cik noprotu, ši priekšmeta apgūšana līdz šim ir bijusi visai saraustīta un fragmentāra? — profesore Ambrāža drīzāk paziņoja, nekā jautāja, pagriezdamās pret klasi un ļoti kārtīgi salikusi rokas uz vēdera. — Pasniedzēji nemitīgi mainījušies un, liekas, nav ievērojuši ministrijas apstiprināto mācību plānu. Tāpēc jūs diemžēl tālu atpaliekat no tā līmeņa, ko mēs cerētu sagaidīt no audzēkņiem, kuriem šogad kārtojams SLIMs.

—   Taču jums par prieku varu paziņot, — viņa turpināja, — ka šīs nepilnības tagad tiks novērstas. Šogad mēs apgūsim rūpīgi strukturētu, teorijā balstītu, ministrijas apstiprinātu maģiskās aizsardzības kursu. Norakstiet, lūdzu, šo te.

Viņa vēlreiz uzsita pa tāfeli. Pirmais uzraksts nozuda, un tā vietā parādījās "Kursa mērķi".

1.  Izprast principus, uz kuriem balstās maģiskā aizsardzība.

2.   Iemācīties noteikt situācijas, kurās ir likumīgs pamats izmantot maģisko aizsardzību.

3.   Novērtēt maģiskās aizsardzības izmantošanu praktiskās lietošanas kontekstā.

Pāris minūtes klasē spalvas vien čirkstēja uz pergamenta. Kad visi bija norakstījuši profesores Ambrāžas kursa trīs mērķus, viņa pajautāja: — Vai visiem ir Vilberta Slapsta grāmata "Maģiskās aizsardzības teorija"?

Klasi pāršalca neskaidri apstiprinoša murdoņa.

—  Man šķiet, ka mēs varētu pamēģināt vēlreiz, — profesore Ambrāža teica. — Kad es uzdodu jautājumu, es vēlos, lai jūs atbildētu "Jā, profesore Ambrāža" vai "Nē, profesore Ambrāža". Tātad: vai visiem ir Vilberta Slapsta grāmata "Maģiskās aizsardzības teorija"?

—  Jā, profesore Ambrāža, — klase noskandēja.

—   Jauki, — teica profesore Ambrāža. — Tad atveriet piekto lappusi un izlasiet pirmo nodaļu, "Pamati iesācējiem". Sarunāties nebūs nepieciešams.

Profesore Ambrāža pagāja nost no tāfeles un apsēdās krēslā aiz pasniedzēja galda, ar savam izvelbtajām krupja acīm vērodama visus audzēkņus. Harijs atšķīra savas "Maģiskās aizsardzības teorijas" piekto lappusi un sāka lasīt.

Teksts bija neizturami garlaicīgs, tas droši varēja sacensties ar klausīšanos profesora Bija lekcijā. Harijs juta, ka uzmanība aizklīst sāņus. Viņš atjēdzās, ka vienu un to pašu rindiņu lasa teju vai desmito reizi, bet sapratis tikai dažus pirmos vārdus. Pagāja vairākas minūtes. Viņam līdzās Rons izklaidīgi grozīja rokās rakstāmspalvu, blenzdams vienā un tajā pašā lappuses punktā. Harijs paskatījās pa labi. Ieraudzītais viņu pārsteidza tik ļoti, ka stingums atkāpās. Hermione pat nebija atvērusi savu "Maģiskās aizsardzības teorijas" grāmatu. Viņa sēdēja ar gaisā paceltu roku un nenovērsdamās skatījās uz profesori Ambrāžu.

Harijs nespēja atcerēties, kad vēl Hermione būtu ignorējusi pasniedzēja norādi lasīt. īstenībā viņai bija grūti savaldities un neatvērt grāmatu arī tad, kad tā vienkārši tika nolikta deguna priekšā. Viņš jautājoši paskatījās uz ITermioni, bet viņa tikai viegli papurināja galvu, liekot saprast, ka šobrīd ne uz kādiem jautājumiem neatbildēs, un turpināja skatīties uz profesori Ambrāžu, kas savukārt tikpat apņēmīgi raudzījās uz pilnīgi pretējo pusi.

Tomēr vēl pēc dažām minūtēm Harijs vairs nebija vienīgais, kas vēroja Hermioni. Lasīšanai uzdotā nodaļa bija izrādījusies tik nogurdinoša, ka arvien vairāk un vairāk audzēkņu izvēlējas vērot Hermiones mēmo mēģinājumu pievērst sev profesores Ambrāžas uzmanību, nevis cīkstēties ar "Pamatiem iesācējiem".

Kad uz Hermioni skatījās jau vairāk nekā puse klases, profesore Ambrāža, šķiet, izlēma, ka turpmāk situāciju vairs nedrīkst ignorēt.

—   Vai tu, mīļā, gribēji ko vaicāt par nodaļu? — viņa jautāja Hermionei, it kā tikko būtu ievērojusi viņas pacelto roku.

—   Nē, mans jautājums nav par nodaļu, — Hermione atbildēja.

—   Redzi, mēs pašlaik lasām, — paskaidroja profesore Ambrāža, pie reizes parādot savus mazos, asos zobiņus. — Ja tev ir kādi citi jautājumi, mēs varētu par tiem aprunāties stundas beigās.

—  Man bija jautājums par jūsu kursa mērķiem, — Hermione sacīja.

Profesore Ambrāža izbrīnā savilka uzacis.

—   Un tavs vārdiņš būtu?

—   Hermione Grendžera, — atbildēja Hermione.

—  Redziet, Grendžera jaunkundz, es domāju, ka mūsu kursa mērķi ir pilnīgi skaidri, ja vien tos rūpīgi izlasa, — profesore Ambrāža sacīja ar nepiekāpīgu saldmi.

—    Redziet, es tā nedomāju, — Hermione strupi noteica. — Tur nekas nav rakstīts par aizsardzības burvestību lietošanu.

Iestājās īss klusuma brīdis, kura laikā vairākums skolnieku

pagriezās pret tāfeli, lai, pieri saraukuši, vēlreiz pārlasītu tur balts

uz melna uzrakstītos kursa mērķus.

—  Par aizsardzības burvestību lietošanu? — profesore Ambrāža pārjautāja un īsi iesmējās. — Nu, es nespēju iedomāties, ka manā stundā varētu rasties situācija, kurā jums, Grendžera jaunkundz, vajadzētu lietot aizsardzības burvestību. Jūs taču negaidāt uzbrukumu stundas laikā?

—   Vai mēs lietosim maģiju? — Rons skaļi iesaucās.

—  Manās stundās audzēknis, kurš vēlas runāt, vispirms paceļ roku. Jūs esat…

—   Vīzlijs, — sacīja Rons, uzšaudams roku gaisā.

Pasmaidījusi vēl platāk, profesore Ambrāža uzgrieza viņam muguru. Tūlīt rokas pacēla arī Harijs un Hermione. Profesores Ambrāžas izvelbto acu skatiens uz mirkli aizkavējās pie Harija, bet tad viņa vērsās pie Hermiones.

—  Jā, Grendžera jaunkundz? Jūs gribējāt vēl ko jautāt?

—   Jā, — Hermione teica. — Vai tad aizsardzība pret tumšajām zintīm nav domāta tam, lai mēs apgūtu aizsardzības burvestības?

—   Vai jūs, Grendžera jaunkundz, būtu ministrijas sagatavota izglītības speciāliste? — savā māksloti saldajā balstiņā vaicāja profesore Ambrāža.

—   Nē, bet…

—   Tad, baidos, jūs nebūsiet gana kvalificēta, lai izlemtu, kam domātas šīs nodarbības. Mūsu jauno apmācības programmu ir izstrādājuši par jums daudz vecāki un gudrāki burvji. Jūs mācīsieties par aizsardzības burvestībām droši, bez jebkāda riska…

—   Kāds no tā labums? — Harijs skaļi jautāja. — Ja mums uzbruks, tur nebūs nekā droša…

—  Roku, Potera jaunkungs! — iedziedājās profesore Ambrāža.

Harijs uzšāva gaisā dūri. Atkal profesore Ambrāža nekavējoties novērsās, bet nu jau roku pacēluši bija vēl arī citi.

—   Un jūsu vārds būtu? — profesore Ambrāža izvēlējās Dīnu.

—   Dīns Tomass.

—  Nu, Tomasa jaunkungs?

—   Vai tad nav tā, kā Harijs teica? — Dīns jautāja. — Ja mums uzbruks, tas nebūs "bez jebkāda riska"?

—   Es atkārtoju, — sacīja profesore Ambrāža, ļoti kaitinoši uzsmaidīdama Dīnam, — vai tiešām jūs uzskatāt, ka jums kāds uzbruks manu stundu laikā?

—  Nē, bet…

Profesore Ambrāža pārtrauca viņu bez liekām ceremonijām. — Es nevēlos kritizēt to, kā viss jūsu skolā organizēts līdz šim, — profesore sacīja, un nedrošs smaids viņas muti izstiepa vēl platāku, — taču šī priekšmeta apgūšanas laikā jums nācies saskarties ar vairākiem ļoti bezatbildīgiem burvjiem, ļoti bezatbildīgiem, tik tiešām… nemaz nerunājot par to, — viņa īsi, pretīgi iesmējās, — ka daži no viņiem bija ārkārtīgi bīstami jaukteņi.

—  Ja jūs runājat par profesoru Vilksonu, — Dins nikni nošņācās, — viņš bija labākais…

—   Roku, Tomasa jaunkungs! Kā jau teicu — jums ir mācītās sarežģītas, jūsu vecuma grupai neatbilstošas un potenciāli letālas burvestības. Jūs ir regulāri biedējuši, iegalvojot, ka jums katru otro dienu nāksies saskarties ar tumšās puses uzbrukumiem…

—   Nav tiesa, — Hermione iejaucās, — mums tikai…

—  Jūs netikāt pacēlusi roku, Grendžera jaunkundz!

Hermione pacēla roku. Profesore Ambrāža novērsās no viņas.

—  Cik es saprotu, mans priekštecis ne tikai izpildīja aizliegtus lāstus jūsu klātbūtnē, viņš nolādēja jūs.

—  Nu, izrādījās, ka viņš ir maniaks, vai ne tā? — Dīns iekarsis sacīja. — Starp citu, ari viņa stundās mēs ļoti daudz ko iemācījāmies.

—  Jūsu roka nav pacelta, Tomasa jaunkungs! — ietrallinājās profesore Ambrāža. — Tātad, ministrija uzskata, ka ar teorētiskām zināšanām būs vairāk nekā pietiekami, lai jūs pienācīgi sagatavotu eksāmenam, kas, galu galā, ir skolas galvenais uzdevums. Un jūsu vārdiņš būtu? — viņa piemetināja, pievērsdamās Parvati, kas tikko bija pacēlusi roku.

—  Parvati Patila. Bet vai tad SLIMā, ko mēs kārtosim aizsardzībā pret tumšajām zintīm, nebūs nekādu praktisku uzdevumu? Vai tad mums nebūs jāpierāda, ka mēs patiešām spējam lietot pretlāstus?

—  Ja pietiekami uzcītīgi apgūsiet teoriju, kāpēc gan lai jūs nevarētu izpildīt burvestības rūpīgi pārraudzītos eksāmenu apstākļos? — profesore Ambrāža noskaldīja.

—  Ne reizi tās neizmeģinot? — Parvati nespēja noticēt savām ausim. — Vai jūs gribat teikt, ka pirmoreiz bursimies eksāmenā?

—   Es atkārtoju, ja pietiekami uzcītīgi apgūsiet teoriju…

—   Un kāda gan jēga no teorijas reālajā dzīvē? — skaļi jautāja Harijs, atkal paslējis gaisā dūri.

Profesore Ambrāža pacēla acis.

—   šī ir skola, Poter, nevis reālā dzīve, — viņa klusi noteica.

—   Tatad mums nav jābūt sagatavotiem tam, kas gaida ārpus skolas durvīm?

—  Tur nekas tāds negaida, Potera jaunkungs.

—   Tiešām? — pārjautāja Harijs. Viņa pacietības mērs, ko dienas notikumi tika pildījuši augu dienu, tagad draudēja iet pāri malām.

—  Kā jums šķiet, kas gribētu uzbrukt tādiem bērniem kā jūs?

—   drausmīgi medainā interesējās profesore Ambrāža.

—   Hm, jāpadomā… — Harijs bilda māksloti domīgā balsī.

—   Varbūt… lords Voldemorts?

Rons noelsās vien. Lavendera Brauna vārgi iespiedzās. Nevils sāniski noslīdēja no sava krēsla. Profesore Ambrāža savukārt pat nenodrebēja. Viņa skatījās uz Hariju baismīgi apmierināta.

—   Potera jaunkungs, es noņemu desmit punktu Grifidoram. Visa klase sēdēja nekustēdamās un neizdvesdama ne skaņu.

Visi skatījās vai nu uz profesori Ambrāžu, vai uz Hariju.

—  Tā, tagad mēģināsim noskaidrot dažas lietas. Profesore Ambrāža piecēlās kājās un paliecās uz klases pusi,

izplājusi abas sardeļpirkstu plaukstas uz galda.

—   Jums mēģina iegalvot, ka no mirušajiem atgriezies kāds tumšais burvis…

—   Viņš nav bijis miris, — Harijs dusmīgi iesaucās, — un, jā, viņš ir atgriezies!

-— Potera-jaunkungs-jūs-jau-atņēmāt-savam-namam-desmitpunktu-nepadariet-savu-stāvokli-vēl-ļaunāku, — profesore Ambrāža noskaitīja vienā elpas vilcienā, pat nepagodinādama Hariju ar skatienu. — Kā jau es teicu, jums ir teikts, ka zināms tumšais burvis atkal ir atguvis spēkus. Tie ir meli.

—   Tie NAV meli! — Harijs uzsprāga. — Es viņu redzēju, es cīnījos ar viņu!

—   Pēcstundu darbi, Potera jaunkungs, — triumfējoši izskanēja profesores Ambrāžas balss. — Rit vakarā. Pulksten piecos. Mana kabinetā. Atkārtoju, tie ir meli. Burvestību ministrija garantē, ka jums nedraud briesmas ne no viena tumšā burvja. Ja jūs vēl arvien kaut kas satrauc, noteikti nāciet pie manis pēc stundām, mēs visu izrunāsim. Ja kāds jūs biedē ar blēņām par atdzimušiem tumšajiem burvjiem, es labprāt to dzirdētu. Es esmu šeit, lai palīdzētu. Es esmu jūsu draugs. Un tagad, lūdzu, turpiniet lasīt. Piektā lappuse, "Pamati iesācējiem".

Profesore Ambrāža apsēdās pie sava galda. Turpretī Harijs piecēlās. Visi skatījās uz viņu. Šīmuss izskatījās pa pusei nobijies, pa pusei apburts.

—   Harij, nedari tā! — Hermione brīdinoši pačukstēja un, pagrābusi viņa piedurkni, mēģināja draugu apsēdināt. Taču Harijs , izrāva piedurkni un pagāja tālāk, lai Hermione viņu nevarētu aizsniegt.

—   Tātad, jūsuprāt, Sedriks Digorijs nokrita beigts un pagalam pats no sevis, ko? — balsij drebot, Harijs jautāja.

Varēja saklausīt, kā visa klase ievelk elpu. Neviens cits, izņemot Ronu un Hermioni, nebija dzirdējis Hariju stāstām par to, kas notika Sedrika bojāejas vakarā. Visu skatieni ziņkāri šaudījās no Harija uz profesori Ambrāžu. Viņa bija paslējusi zodu un skatījās uz zēnu — no mākslotā smaidiņa vairs nebija ne miņas.

—   Sedrika Digorija nāve bija traģisks nelaimes gadījums, — viņa salti paziņoja.

—  Tā bija slepkavība, — Harijs atteica. Viņš juta, kā pats dreb pie visām miesām. Par tāvakara notikumiem viņš vispār gandrīz nevienam nebija stāstījis, kur nu vēl trīsdesmit klasesbiedriem, kas bija gatavi kāri ķert katru vārdu. — Viņu nogalināja Voldemorts, un jūs to zināt.

Profesores Ambrāžas sejā nepakustējās ne vaibsts. Kādu mirkli Harijam likās, ka viņa sāks aurot. Bet viņa tikai savā maigākajā, saldākajā, meitenigākajā balsī bilda: — Panāciet šurp, mīļais Potera jaunkungs.

Viņš paspēra sāņus savu krēslu, apmeta līkumu Ronam un Hermionei un piegāja pie Ambrāžas galda. Bija manāms, ka visi pārējie aiztur elpu. Viņu māca tādas dusmas, ka bija gluži vienalga, kas notiks tālāk.

Profesore Ambrāža izvilka no savas rokasomas nelielu rozā pergamenta tīstoklīti, izklāja to uz galda, iemērca rakstāmspalvu tintes pudelē un sāka skribelēt, pārliekusies pāri loksnei tā, lai Harijs nevarētu redzēt, ko viņa raksta. Neviens nebilda ne vārda. Pēc apmēram minūtes viņa saritināja pergamentu un uzsita pa to ar zizli. Pergaments pats tā aizzīmogojās, ka Harijam nebija ne mazāko cerību to atvērt.

—   Aiznesiet to, mīļais, profesorei Maksūrai, — sacīja profesore Ambrāža, pasniegdama viņam zīmīti.

Neteikdams ne vārda, Harijs paņēma no pasniedzējas pergamentu un, neatskatījies uz Ronu un Hermioni, izgāja no klases, aizcirzdams aiz sevis durvis. Pa gaiteni viņš soļoja ļoti strauji, Maksūrai adresēto zīmīti cieši sažņaudzis saujā. Griezdamies ap kādu stūri, viņš uzskrēja tieši virsū poltergeistam Pīvzam, mazam vīriņam ar platu muti, kas peldēja uz muguras gaisā, žonglēdams ar vairākām tintnīcām.

—   Ho, ho, tas tak ir jukušais Poterītis! — ieirgojās Pīvzs, ļaujot divām tintnīcām nokrist zemē un sašķīst uz grīdas, nošļakstot sienas ar tinti. Harijs palēca malā un noņurdēja:

—  Taisies, ka tiec, Pīvz.

—   Oho, rūgumpods jūtas ieskābis, — sauca Pīvzs, pa gaiteni dzīdamies pakaļ Harijam un izaicinoši pablenzdams uz zēnu ik reizes, kad pārlaidās viņam virs galvas. — Kas tad šoreiz, nepotēto draudziņ? Dzirdi balsis? Redzi vīzijas? Runā… — Pīvzs palaida savu slaveno blurkšķi, —…mēlēs?

—   Es teicu, liec mani MIERĀ! — Harijs uzkliedza poltergeistam un metās lejā pa tuvākajām kāpnēm, bet Pīvzs vienkārši uz muguras šļūca lejā pa margām zēnam līdzās.

Ak, vairākums domā, ka viņš lēcas, puišelītis plātīgais,

Bet tie, kam sirds ir mīksta, spriež, ka skumst viņš, Poters mīlīgais,

Tak Pīvzam labāk zināms — puikam aizbraucis jumts pēdīgais…

—  AIZVERIES!

Pa kreisi no Harija pēkšņi atsprāga durvis, un no sava kabineta, izskatīdamās barga un iztraucēta nelaikā, izmetās profesore Maksūra.

—    Kāpēc jūs, Poter, bļaustāties kā sadedzis? — viņa skarbi jautāja, bet Pivzs tikmēr apmierināti noņirdzās un izgaisa. — Kāpēc neesat stundā?

—  Mani atsūtīja pie jums, — Harijs stīvi sacīja.

—  Atsūtīja? Ko jūs ar to gribat teikt, atsūtīja?

Viņš pastiepa profesores Ambrāžas rakstīto zīmīti. Profesore Maksūra, saraukusi pieri, paņēma tīstokli, ar zižļa uzsitienu to atvēra, attina un sāka lasīt. Viņas acis aiz četrstūrainajām brillēm zibēja no vienas lapas malas uz otru, lasot profesores Ambrāžas rakstīto. Ar katru rindiņu tās samiedzās arvien šaurākas un šaurākas.

VI

—  Ienāciet, Poter.

Harijs profesorei nopakaļ iegāja viņas kabinetā. Durvis aiz viņa pašas no sevis aizvērās.

—   Ko teiksiet? — jautāja profesore Maksūra, pagriezdamās pret zēnu. — Vai tā ir taisnība?

—   Kas ir taisnība? — Harijs jautāja — krietni uzbrūkošāk, nekā bija gribējis. — Profesore? — viņš piebilda, mēģinādams izklausīties pieklājīgāks.

—  Vai taisnība, ka jūs kliedzāt uz profesori Ambrāžu?

—  Jā, — Harijs teica.

—   Nosaucāt viņu par meli?

-Jā.

—  Pateicāt, ka Vārdā Neminamais ir atgriezies?

-Jā.

Profesore Maksūra apsēdās pie sava galda, ar sarauktu pieri skatīdamās uz Hariju. Tad viņa sacīja: — Paņemiet cepumu, Poter.

—   Ko paņemt?

—   Paņemiet cepumu, — viņa nepacietīgi atkārtoja, norādīdama uz tartāna rakstā krāsotu skārda kārbu, kas stāvēja uz papīru kaudzes viņai uz galda. — Un apsēdieties.

Reiz jau Harijs bija piedzīvojis gadījumu, kad šķita, ka profesore Maksūra tūlīt noslānīs viņu zilu, bet profesore iekļāva viņu Grifidora kalambola komandā. Viņš atslīga krēslā pretī Maksūrai un paņēma pipartritonu, juzdamies tikpat apjucis un pieķerts vismaz tikpat lielos pārkāpumos, kā toreiz.

Profesore Maksūra nolika profesores Ambrāžas zīmīti uz galda un ļoti nopietni paraudzījās uz Hariju.

—  Poter, jums jābūt piesardzīgākam.

Harijs norija pipartritona gabalu un ieskatījās pasniedzējai acīs. Viņa runāja balsi, pie kuras Harijs nebija radis: tā nebūt nelikās mundra, skaidra un stingra, drīzāk klusa un satraukta — un kaut kā daudz cilvēciskāka nekā parasti.

—   Slikta uzvedība Doloresas Ambrāžas klasē jums var maksāt ko vairāk par namam atņemtiem punktiem un pēcstundu darbiem.

—   Ko jūs…?

—   Poter, lieciet lietā savu veselo saprātu, — profesore Maksūra viņu nepacietīgi pārtrauca, pēkšņi atguvusi ierasto balsi.

—  Jūs zināt, no kurienes viņa nāk, jums jāzina, kam viņa atskaitās.

Zvans pavēstīja stundas beigas. Virs galvas un visapkārt sacēlās dimdoņa un dipoņa, ar kādu pārvietojas audzēkņu simti.

—   Šeit rakstīts, ka jums šonedēļ, sākot no rītdienas, katru vakaru uzlikti pēcstundu darbi, — profesore Maksūra sacīja, vēlreiz ieskatījusies Ambrāžas zīmītē.

—   Katru vakaru visu nedēļu?! — Harijs pārbijies atkārtoja.

—   Bet, profesore, vai jūs nevarētu…?

—  Nē, nevarētu, — strupi atteica profesore Maksūra.

—   Bet…

—   Viņa ir jūsu pasniedzēja, un viņai ir visas tiesības piešķirt jums pēcstundu darbus. Rīt jūs tieši piecos dosieties uz viņas kabinetu, lai atstrādātu pirmo vakaru. Un atcerieties: uzmanieties, ja tuvumā ir Doloresa Ambrāža.

—   Bet es taču teicu taisnību! — Harijs sacīja, saniknots līdz baltkvēlei. — Voldemorts ir atgriezies, jūs to zināt. To zina arī profesors Dumidors…

—   Augstā debess, Poter! — teica profesore Maksūra, dusmīgi sakārtodama savas brilles (kad Harijs pieminēja Voldemorta vārdu, viņa bija pamatīgi saviebusies). — Vai jūs tiešām uzskatāt, ka runa te ir par patiesību un meliem? Runa ir par spēju īstajā brīdī pieliekt galvu un savaldīt savas dusmas!

Viņa piecēlās. Profesores nāsis kampa gaisu, bet lūpas bija jo cieši sakniebtas. Arī Harijs piecēlās.

—   Paņemiet vēl vienu cepumu, — viņa ērcīgi piedāvāja, pagrūzdama kārbu uz Harija pusi.

—   Paldies, nē, — Harijs dzestri atbildēja.

—   Nekļūstiet smieklīgs, — viņa stingri sacīja.

Viņš paņēma cepumu.

—   Paldies, — viņš sapīcis pateicās.

—   Vai tad jūs, Poter, nedzirdējāt Doloresas Ambrāžas runu pirmajā skolas dienā?

—   Dzirdēju, — Harijs norūca. —Jā… viņa teica… ka progresu aizliegšot vai… nu, tā doma bija tāda, ka… ka Burvestību ministrija mēģinot iejaukties Cūkkārpas lietās.

Profesore Maksūra brīdi viņu pētīja, tad nošņācās, apgāja apkārt savam galdam un atvēra Harijam durvis.

—   Nu ko, labi, ka jūs vismaz reizēm ieklausāties Hermionē Grendžerā, — profesore sacīja, pamādama, ka viņš var iet.

TRISPADSMITA NODAĻA PĒCSTUNDAS PIE DOLORESAS

Vakariņas Lielajā zālē tovakar Harijam sagādāja daudz nepatīkamu brīžu. Ziņa par vārdu kariem ar Ambrāžu bija apceļojusi visu skolu neparasti ātri — pat pēc Cūkkarpas standartiem. Sēzdamies pie maltītes starp Ronu un Hermioni, viņš visapkārt dzirdēja sačukstēšanos. Jocīgākais bija tas, ka čukstētājus, šķiet, neuztrauca, ka Harijs visu dzird. Gluži pretēji, likās, ka visi cenšas viņu atkal sadusmot, cerot, ka iznāks kliegšana un viņiem būs iespēja Harija stāstu dzirdēt no viņa paša mutes.

—   Viņš apgalvo, ka esot redzējis, kā nogalina Sedriku Digoriju…

—   Viņš domā, ka esot cīnījies ar Paši-Zināt-Ko…

—  Beidz muldēt…

—   Ko viņš domā apmānīt?

—  Nu, liecieties taču mierā…

—   Vienu gan es nesaprotu, — trīsošā balsī ierunājās Harijs, nolikdams nazi un dakšiņu (rokas drebēja tik stipri, ka necik stingri viņš ēdamrīkus tik un tā nespēja noturēt), — kāpēc viņi

noticēja manam stāstam pirms diviem mēnešiem, kad to izklāstīja Dumidors…

—   Redzi, Harij, es neesmu gluži pārliecināta par to noticēšanu, — Hermione drūmi novilka. — Paklau, tinamies no šejienes projām.

Viņa ar skaļu blīkšķi nolika uz galda nazi un dakšiņu. Rons ilgpilni paskatījās uz savu puapēsto ābolu pīrāgu, taču tad izdarīja to pašu. Visu ceļu ārā no zāles trijotni pavadīja vakariņotāju skatieni.

—   Ko tu ar to gribi teikt, neesi gluži pārliecinātā par to noticēšanu? — Harijs jautāja Hermionei, kad viņi bija nonākuši līdz kāpņu laukumiņam otrajā stāvā.

—   Redzi, tu laikam īsti nesaproti, kāda bija sajūta tūlīt pēc tam, — Hermione klusi sacīja. — Tu atgriezies skatītāju priekšā ar Sedrika liķi uz rokām… neviens taču neredzēja, kas īsti notika labirintā… viss, ko mēs dzirdējām, bija Dumidora apgalvojums, ka Pats-Zini-Kas esot atgriezies, nogalinājis Sedriku un uzbrucis tev.

—   Un tā ari bija! — Harijs sirdīgi izsaucās.

—   Es zinu, ka bija, Harij, tāpēc, lūdzu, beidz man klupt virsū, labi? — Hermione gurdi atteica. — Vienkārši, pirms cilvēki paguva tā īsti noticēt tavai taisnībai, viņi devās brīvdienās, atgriezās mājās un divus mēnešus to vien darīja, kā lasīja tajā lapelē, ka tu esot nojūdzies, bet Dumidoru piemeklējis vecuma vājprāts!

Pa tukšajiem gaiteņiem viņi soļoja atpakaļ uz Grifidora torni. Logu rūtīs sitās lietus. Harijs jutās tā, it kā pirmā atgriešanās diena butu ilgusi veselu nedēļu, turklāt pirms gulētiešanas viņam vēl vajadzēja tikt galā ar veselu kaudzi mājasdarbu. Virs labās uzacs spēkā pamazām pieņēmās trula, pulsējoša sāpe. Pirms iegriešanās Resnās kundzes gaiteni viņš pameta skatienu ārā pa lietus straumīšu sasvītroto logu. Hagrida būda vel arvien slīga pilnīgā tumsā.

—   Mimbulus mimbletonia, — pateica Hermione, pirms Resnā kundze paguva uzdot jautājumu. Portrets nošķiebās, atklājot sienā caurumu, pa kuru trijotne ielīda torni.

Koptelpa bija gandrīz tukša. Visi leja ēda vakariņas. Blēžkājis izritinājās no atpūtas krēsla dzīlēm un, skaļi murrādams, pietipināja klāt. Kad Harijs, Rons un Hermione apsēdās iecienītajos trijos krēslos pie kamīna, runcis viegli ielēca Hermionei klēpi un tur saritinājās, gluži kā pūkains, ruds spilvens. Juzdamies iztērējis visus spēkus un paguris līdz nāvei, Harijs blenza liesmās.

—   Kā gan Dumidors varēja visu to pieļaut? — pēkšņi iekliedzās Hermione, tā ka Harijs un Rons salēcās. Blēžkājis dziļi aizvainots aizšmauca ka divi deviņi. Vina dusmās sāka dauzīt krēsla

paroceņus; no caurumiem apšuvumā sāka spraukties ārā polsterējums. — Kā viņš varēja pielaist to pretīgo veceni pie mācīšanas? Turklāt SLIMu gadā!

—   Nu, aizsardzībā pret tumšajām zintim mums ar pasniedzējiem nekad nav veicies. — Harijs prātoja. — Tu jau zini, kā tas esot, atceries, Hagrids stāstīja, ka neviens negribot šo amatu, jo tas skaitoties noburts.

—   Jā, bet pieņemt darbā cilvēku, kurš vispār atsakās ļaut mums apgūt maģiju! Ko gan Dumidors mēģina ar to panākt?

—   Turklāt viņa mēģina piedabūt skolniekus, lai tie spiego viņas labā, — Rons bezcerīgi izdvesa. — Atcerieties, teica, ka vēloties, lai mēs nākam pie viņas un izstāstām, ja kāds runāšot par Paši-Zināt-Kā atgriešanos?

—   Protams, viņa te ir ieradusies, lai izspiegotu mūs visus, par to nav ne mazāko šaubu. Kāpēc tad vēl Fadžs vēlētos, lai viņa šeit atrodas? — Hermione dusmojās.

—   Nesāciet nu atkal strīdēties, — gurdi iejaucās Harijs, kad Rons jau vēra muti, lai noliktu Hermioni pie vietas. — Vai mēs nevaram vienkārši… pieķerties pie mājasdarbiem, tikt galā vismaz ar to…

Paņēmuši no kakta skolassomas, viņi atgriezās savos krēslos pie uguns. Pamazām no vakariņām pārradās pārējie. Harijs centās neskatīties uz portretcauruma pusi, taču tik un tā juta skatienus, kas atkal un atkal pievērsās viņam.

—   Vispirms rakstīsim to, kas Strupam? — jautāja Rons, mērkdams rakstāmspalvu tintes pudelītē. — Mēness akmens… īpašības… un tā… izmantošana… mikstūru gatavošanā… — viņš murmināja, rakstīdams virsrakstu pergamenta loksnes augšpusē. — Tā, — pabeidzis viņš pasvītroja virsrakstu un tad paskatījās uz Hermioni, it kā gaidītu turpmākos norādījumus.

—   Nu, kādas tad ir mēness akmens īpašības un tā izmantošana mikstūru gatavošanā?

Taču Hermione neklausījās, meitenes skatiens bija piekalts koptelpas tālajam stūrim, kur tagad nevainīga izskata pirmziemnieku pulciņa vidū sēdēja Freds, Džordžs un Lī Džordans. Jaunie skolnieki košļāja kaut ko saldumveidīgu, ko no lielas papīra turzas dalīja Freds.

—   Nē, piedodiet, tas nu ir par daudz, — viņa noteica un pagalam saniknota piecēlās kājās. — Nāc, Ron.

—    Es… ko? — cenzdamies novilcināt laiku, jautāja Rons. — Nē… liecies mierā, Hermione… mēs nevaram viņiem aizliegt cienāt kādu ar konfektēm…

—   Es lieliski zinu, ka tie ir degunasiņu vai… vai vemjamie… vai…

—  Ģībšanas batoniņi? — Harijs klusi ieminējās.

Cits pēc cita, it kā būtu saņēmuši triecienu pa galvu ar neredzamu veseri, pirmziemnieki bez samaņas saļima savos krēslos. Dažs nošļuka uz grīdas, cits palika sēdus, sabrucis pār paroceni. Visiem, kam varēja saskatīt seju, no mutes ļengani izkārās mēle. Vairākums vērotāju smējās, taču Hermione izslējusies taisnā ceļā devās pie Freda un Džordža, kas ar pierakstiem rokās rūpīgi vēroja samaņu zaudējušos pirmziemniekus. Rons tā kā paslējās no sava krēsla, mirkli vai divus neizlēmīgi svārstījās, tad nomurmināja: — Viņa pati tiks ar visu galā, — un iegrima krēslā tik dziļi, cik nu atļāva viņa izstīdzējušais stāvs.

—   Pietiek! — Hermione stingri uzsauca Fredam un Džordžam. Mazliet izbrīnīti, dvīņi pacēla acis.

—  Jā, es tev piekritu, — Džordžs noteica un pamāja ar galvu, — šī deva liekas pietiekami stipra.

—   Es jau no rīta teicu, ka jūs nedrīkstat savus draņķus izmēģināt uz skolniekiem!

—   Mēs viņiem maksājam! — Freds nedomāja piekāpties.

—   Kas man par daļu? Tas var būt bīstami!

—   Blēņas, — Freds nepalika atbildi parādā.

—  Nomierinies, Hermione, ar viņiem viss ir kārtībā! — mēģinādams mazināt spriedzi, ierunājās Lī. Viņš apstaigāja visus pirmziemniekus, katram pavērtajā mutē iegrūzdams pa purpurkrāsas konfektei.

—   Nu, redzi, tagad viņi atgūs samaņu, — Džordžs sacīja.

Pirmziemnieki patiešām sāka kustēties. Daži likās ļoti pārsteigti, atklājot, ka atrodas uz grīdas vai nokarājas pāri krēslu roku balstiem, tāpēc Harijam radās stipras aizdomas, ka Freds un Džordžs nebija viņus brīdinājuši par "konfekšu" iedarbības izpausmēm.

—  Vai jūties labi? — Freds mīļi vaicāja mazai tumšmatei, kas gulēja viņam pie kājām.

—   Man… man liekas, ka jā, — viņa nedroši atbildēja.

—   Lieliski, — Freds optimistiski paziņoja, taču nākamajā mirklī Hermione izrāva viņam no rokām gan pierakstus, gan papīra maisiņu ar ģībšanas batoniņiem.

—   Nekas NAV lieliski!

—   Ir gan, viņi taču ir dzīvi? — Freds dusmīgi teica.

—  Jūs nedrīkstat tā rīkoties, ja nu no tiem draņķiem kādam kļūst patiešām slikti?

—  Nevienam nekļūs patiešām slikti, mēs visu vispirms izmēģinām paši uz sevis, tagad mēs tikai pārbaudām, vai batoniņi visus ietekmē vienādi…

—  Ja jūs nepārtrauksiet šos izmēģinājumus, es…

—   Sodīsi mūs ar pēcstundu darbiem? — Freds teica ar nepārprotamu gribu-redzēt-kā-tu-to-uzdrikstēsies zemtekstu.

—   Liksi pārrakstīt kādas viedas pamācības? — smīnēdams savu versiju piedāvāja Džordžs.

Vērotāji smējās. Hermione izslējās pilnā augumā un piemiedza acis. Likās, ka viņas spurainajā ērkulī nosprakšķ elektrības dzirkstelītes.

—   Nelikšu gan, — balsij dusmās drebot, Hermione sacīja,

—   taču es uzrakstīšu jūsu mammai.

—  Nerakstīsi vis, — izdvesa Džordžs, šausmās pakāpdamies soli atpakaļ.

—     Rakstīšu, rakstīšu, — Hermione apņēmīgi turpināja.

—   Ēdiet to draņķibu paši, to es nevaru jums aizliegt, bet pirmziemniekiem jūs to nedosiet.

Freds un Džordžs izskatījās tā, it kā viņus būtu ķēris zibens spēriens. Bija skaidri redzams, ka, viņuprāt, Hermiones sitiens bija trāpījis krietni zem jostasvietas. Uzmetusi dvīņiem vēl vienu draudīgu skatienu, viņa iegrūda pierakstus un maisiņu ar batoniņiem atpakaļ Fredam rokās un atgriezās pie sava krēsla kamīna priekšā.

Rons tagad sēdēja, krēslā ierāvies tik dziļi, ka deguns atradās aptuveni ceļu augstumā.

—   Paldies par atbalstu, Ron, — Hermione dzēlīgi teica.

—   Tu pati visu lieliski nokārtoji, — Rons nomurmināja.

Brīdi blenzusi uz tukšo pergamenta loksni savā priekšā, viņa

nervozi paziņoja: — Nē, nekas nesanāks, es tagad nespēju saņemties. Es eju gulēt.

Viņa atrāva vaļā savu somu. Harijs nosprieda, ka draudzene grasās tur iekravāt mācību grāmatas, taču viņa no somas izvilka divus bezveidīgus vilnas kumšķus, rūpīgi novietoja tos uz galda turpat blakus kamīnam un uzmeta tiem virsū pāris saburzītas pergamenta loksnes un salauztu rakstāmspalvu. Tad Hermione pakāpās atpakaļ un apmierinata nopētīja savu veikumu.

—   Ko, pie Merlina, tu tur dari? — vaicāja Rons, šķiet, nebūdams īsti drošs par meitenes veselo saprātu.

—   Tās ir cepures mājas elfiem, — viņa mundri paskaidroja, salikdama soma grāmatas. — Es tās noadīju vasarā. Bez burvestībām man adīšana diez ko nesokas, bet tagad, kad atkal esmu skolā, varēšu pagatavot daudz vairāk cepuru.

—   Tatad tu atstāj cepures mājas elfiem? — Rons lēnām teica. — Un vispirms tu tās pārklāj ar drazām?

—  Jā, — uzmezdama somu plecā, izaicinoši apstiprināja Hermione.

—    Tas nav godīgi, — dusmīgi iebilda Rons. — Tu mēģini viņus piekrāpt, iesmērēt savas mices. Tu atbrīvo viņus, kaut arī viņi paši, iespējams, nemaz nevēlas būt brīvi.

—   Vēlas gan! — Hermione nevilcinājās ar atbildi, lai gan vaigos iesitās sārtums. — Un, Ron, neuzdrīksties ij ne pirkstu likt klāt manām cepurēm!

Viņa aizgāja. Rons pagaidīja, līdz viņa nozūd durvīs, kas veda uz meiteņu guļamtelpām, un tad nolasīja drazas no adītajām cepurēm.

—   Lai viņi vismaz redz, ko ņem rokās, — viņš apņēmīgi noteica. — Labi… — tad Rons saritināja pergamenta loksni, uz kuras bija uzrakstījis Strupa uzdotā mājasdarba virsrakstu, — tagad nav jēgas turpināt, bez Hermiones es tik un tā neko nespēšu izdarīt. Man nav ne mazākās nojēgas, ko var darīt ar mēness akmeni. Un tev?

Harijs noliedzoši papurināja galvu. Viņš ievēroja, ka sāpes labajos deniņos arvien pieņemas spēkā. Viņš iedomājās garo eseju par milžu kariem, un sāpe iedūra kā ar nazi. Lieliski apzinādamies, ka rīt no rīta nožēlos, ka nav pabeidzis mājasdarbu iepriekšējā vakarā, viņš sameta grāmatas atpakaļ somā.

—  Arī es eju gulēt.

Pa ceļam uz durvīm, kas vērās uz guļamistabu kāpnēm, viņš pagāja garām Šīmusam. Harijam likās, ka Šīmuss ver muti, lai kaut ko teiktu, taču viņš pielika soli un iespruka akmens vītņu kāpņu veldzējošajā mierā, izvairījies, kā pašam likās, no vēl vienas provokācijas.

* * *

Nākamais rīts atausa tikpat svinpelēks un lietains kā iepriekšējais. Pie pasniedzēju galda Hagrids vēl arvien nebija manāms.

—  Labā ziņa ir tā, ka šodien mums nav Strupa, — Rons nezaudēja optimismu.

Hermione plati nožāvājās un ielēja sev kafiju. Viņa likās ar kaut ko visai apmierināta. Kad Rons nenovaldījies pavaicāja, kas viņu tā iepriecinot, Hermione vienkārši paskaidroja: — Cepuru no rīta vairs nebija. Izskatās, ka mājas elfi tomēr grib tikt brīvībā.

—   Es par to tik pārliecināts nebūtu, — Rons spītīgi iebilda. — Iespējams, tās nemaz nevar uzskatīt par drēbēm. Man jau nu tās nekādi neatgādināja cepures, drīzāk izskatījās pēc plušķainiem, saplakušiem baloniem.

Visu atlikušo ritu Hermione nepārmija ar Ronu ne vārda.

Pēc burvestību dubultstundas sekoja pārvērtību pāris. Pirmo stundas ceturksni gan profesors Zibiņš, gan profesore Maksūra veltīja, skaidrojot skolniekiem SLIMu milzīgo nozīmi.

—  Jums ir jāatceras viens, — sīkā balstiņā skaidroja augumā niecīgais profesors Zibiņš, kā jau parasts, uztupies grāmatu kaudzes galā, lai vispār varētu redzēt pāri galda malai, — šie eksāmeni var ietekmēt jūsu nākotnes izredzes daudzu gadu garumā! Ja kāds no jums vēl nav domājis par savu turpmāko karjeru, tagad ir īstais laiks tikt par to skaidrībā. Un tāpēc, es baidos, mums nāksies strādāt vēl cītīgāk nekā iepriekš, lai eksāmenā jūs noteikti parādītu savām spējām atbilstošu sniegumu!

Vairāk nekā stundu viņi pavadīja, atkārtojot pieburšanu, kas, profesors Zibiņš apgalvoja, noteikti būšot viena no SLIMa tēmām, bet nodarbību pasniedzējs nobeidza, uzdodot pašu lielāko mājasdarbu visā priekšmeta apgūšanas vēsturē.

Pārvērtību stundas noritēja līdzīgi, ja ne vēl smagāk.

—  Jūs nespēsiet nolikt SLIMu, — nepielūdzami paziņoja profesore Maksūra, — ja nebūsiet ļoti uzcītīgi gan praktizējoties, gan apgūstot teoriju. Neredzu sevišķus iemeslus, kāpēc visi šīs klases audzēkņi nevarētu nokārtot SLIMu pārvērtībās, ja vien gana centīgi strādās. — No Nevila sola puses atskanēja kluss, bēdīgs, neticīgs kunksts. — Jā, tas attiecas ari uz jums, Lēniņ, — profesore Maksūra sacīja. — Jūsu darbiem nebūtu nekādas vainas, ja vien jums netrūktu pārliecības par saviem spēkiem. Tātad… šodien mēs sāksim apgūt izgaisināšanas pārvērtības. Šī pārvērtību grupa nav tik sarežģīta kā uzburšanas pārvērtības, kuras parasti nemēģina mācīt pirms SĒRGu līmeņa. Neskatoties uz to, izgaisināšana būs viena no grūtākajām maģijas izpausmēm, ko jums nāksies demonstrēt SLIMos.

Profesorei bija taisnība. Harijam izgaisināšanas pārvērtības likās ļoti grūtas. Līdz dubultstundas beigām nedz viņam, nedz Ronam tā arī neizdevās izgaisināt gliemežus, ar kuriem skolnieki todien strādāja, tiesa, Rons cerīgā balsī apgalvoja, ka, viņaprāt, viņa gliemezis tagad izskatoties mazliet bālāks nekā stundas sākumā. Turpretī Hermionei savu gliemezi izdevās izgaisināt jau ar trešo mēģinājumu, par ko profesore Maksūra piešķīra Grifidoram desmit punktu. Hermione bija vienīgā klasē, kas tika cauri bez mājasdarba; visiem pārējiem bija jāturpina strādāt ar šo pārvērtību vakara gaitā, lai nākamajā pēcpusdienā pilnveidoto izgaisināšanas prasmi varētu atkal izmēģināt uz gliemežiem.

Tā kā mājasdarbu strauji pieaugošie apmēri sāka uzvēdīt paniku, Harijs un Rons garo pusdienu starpbrīdi pavadīja bibliotēkā, meklējot grāmatās mēness akmens izmantošanas piemērus mikstūru gatavošanā. Vēl arvien dusmodamās par Rona vakarējo uzbrukumu viņas adītajām cepurēm, Hermione zēniem nepiebiedrojās. Kad pēcpusdienā viņi devās uz maģisko dzīvnieku kopšanas stundu, Harijam atkal sāka sāpēt galva.

Kopš rīta laiks bija kļuvis vēsāks un vējaināks. Kamēr viņi gāja lejup pa zālaino nogāzi uz Hagrida būdas pusi Aizliegtā meža malā, sejā brīdi pa brīdim trāpīja kāda lietus lāse. Profesore Ķersija gaidīja skolniekus metrus desmit no Hagrida būdas durvīm. Viņa stāvēja pie gara steķu galda, ko klāja koku zari. Kad Harijs un Rons nonāca līdz pasniedzējai, viņiem aiz muguras atskanēja skaļi smiekli. Pagriezušies viņi ieraudzīja Drako Malfoju tuvojamies tradicionālā slidenu pulciņa pavadībā. Nevajadzēja īpaši spilgti iztēloties, lai saprastu, ka Drako tikko pateicis kaut ko varen uzjautrinošu, jo Krabe, Goils, Pansija Pārkinsone un pārējie ik pa brīdim iespurdzās kā traki, ari stājoties ap steķu galdu. Spriežot pēc tā, ka viņu skatieni atkal un atkal tika raidīti uz Harija pusi, nebija grūti nojaust, kas bijis joka galvenais "varonis".

—  Visi sanākuši? — norējās profesore Ķersija, kad visi slideni un grifidori bija klāt. — Tad nu ķersimies vērsim pie ragiem. Kurš man pateiks, ko mēs šeit redzam?

Viņa norādīja uz zaru kaudzi priekšā. Gaisā uzšāvās Hermiones roka. Viņai aiz muguras, atiezis augšējos priekšzobus un lēkādams augšā lejā, Malfojs mēdījās pakaļ, rādīdams, cik dedzīgi vēlas atbildēt uz jautājumu. Pansija Pārkinsone uzjautrināta iespiedzās, taču jau nākamajā mirklī līksmibu viņas balsī nomainīja šausmas, jo uz galda gulošie zari palēcās gaisā un izrādījās esam nelielām laumiņām līdzīgas būtnes. Izskatījās, ka radījumi ir no koka, tiem bija mezglainas bruņas rokas un kājas, un plaukstas ar diviem smalkiem zariņiem līdzīgiem pirkstiem. Būtņu jocīgi plakanajās, mizai līdzīgajās sejiņās mirdzēja divas vaboļbrūnas acis.

—  Ooooo! — iesaucās Parvati un Lavendera, pamatīgi nokaitinādamas Hariju. It kā Hagrids viņiem nekad nebūtu rādījis iespaidīgus radījumus. Jāatzīst, trīctārpi bija mazliet garlaicīgi, bet salamandras un zirgērgļi bija ļoti interesantas būtnes, un spridzekļmūdži, iespējams, pat pārāk interesantas.

—  Lūdzu, klusāk, meitenes! — profesore Ķersija skarbi uzsauca un iemeta starp žagarveidīgajiem radījumiem sauju graudiņu, kas atgādināja brūnos rīsus. Būtnes uzreiz metās virsu ēdmaņai. —Tātad — vai kāds zina, kā sauc šos radījumus? Grendžera jaunkundz?

—   Tie ir koklīžas, — Hermione atbildēja. — Tie sargā kokus un parasti apmetas zižļu kokos.

—   Pieci punkti Grifidoram, — profesore Ķersija sacīja. — Jā, tie tiešām ir koklīžas un, kā Grendžera jaunkundze pareizi norādīja, parasti dzīvo kokos, no kuriem iespējams pagatavot zižļus. Vai kāds zina, no kā tie pārtiek?

—   No malkutīm, — Hermione tūlīt izšāva. Tad tāpēc Harijam bija licies, ka brūnajiem rīsiem līdzīgie graudi kustas. — Bet labprāt mielojas arī ar feju oliņām, ja vien tiek tām klāt.

—   Gudra meitene, piešķiru jums vēl piecus punktus. Tāpēc vienmēr, ja jums ir nepieciešamas lapas vai koksne no koka, kurā dzīvo koklīža, ir visai prātīgi turēt pie rokas sauju malkutu, lai novērstu tā uzmanību vai koklīžu pielabinātu. Var jau būt, ka koklīža neliekas bīstams, taču sadusmots mēģinās trāpīt cilvēkam acīs ar pirkstiem, kas, kā droši vien pamanījāt, ir ļoti asi, tāpēc to nokļūšana redzokļu tuvumā nebūtu vēlama. Esiet tik laipni, pienāciet tuvāk, paņemiet kādas malkutis un koklīžu — uz katriem trim audzēkņiem vajadzētu iznākt pa vienam — un papētiet tos tuvāk. Līdz stundas beigām katram jāuzzīmē koklīža un jānorāda visas tā ķermeņa daļas.

Visi saspiedās ciešāk ap steķu galdu. Harijs tīšām apgāja tam apkārt, lai tiktu tuvāk profesorei Ķersijai.

—   Kur ir Hagrids? — viņš pajautāja pasniedzējai, kamēr pārējie izvēlējās savus koklīžas.

—   Par to galvu nelauziet, — pavēloši noskaldīja profesore Ķersija. Tāpat viņa bija izturējusies arī iepriekšējā reizē, kad Hagrids neieradas uz stundu. Drako Malfojs ar platu smīnu kalsnajā ģīmī paliecās Harijam garām un paķēra lielāko koklīžu.

—   Iespējams, — Malfojs ierunājās pusbalsī, lai viņu dzirdētu tikai Harijs, — tas stulbais milzu lempis ir pamatīgi savainots.

—  Ja tu neaizvērsies, ari pats būsi pamatīgi savainots, — Harijs nošņācās caur sakostiem zobiem.

—   Varbūt viņš ticis klāt radījumiem, kas ir pārlieku brangi pat viņam, ja tu saproti, uz kuru pusi es velku.

Malfojs aizgāja, pa ceļam vēl smīnigi atskatīdamies. Harijam pēkšņi sametās nelabi ap dūšu. Vai Malfojs kaut ko zināja? Galu galā, viņa tēvs bija nāvēdis. Ja nu viņš par Hagrida likteni zināja ko tādu, kas vēl nebija nonācis līdz Ordenim? Apkārt galdam viņš aizsteidzās atpakaļ pie Rona un Hermiones, kuri tupēja zālē kādu gabaliņu nostāk no galda un pūlējās panākt, lai koklīža pietiekami ilgi paliktu puslīdz mierā, citādi tas nebija uzzīmējams. Harijs izvilka pergamentu un spalvu, nometās līdzās draugiem un čukstus atstāstīja, ko tikko bija sacījis Malfojs.

—   Dumidors zinātu, ja Hagridam kas būtu noticis, — Hermione noteikti teica. — Ja izskatīsimies norūpējušies, tas tikai nāks Malfojam par labu — viņš sapratīs, ka mēs īsti nezinām, kas notiek. Harij, mēs nedrīkstam ņemt viņu par pilnu. Klau, paturi koklīžu, lai es varu uzzīmēt ģīmīti…

—   Jā, — no tuvējā skolnieku pulciņa atskanēja Malfojam raksturīgie stieptie vārdi, — pāris dienu atpakaļ mans tēvs apspriedās ar ministru, un izskatās, ka ministrija tiešām ir nolēmusi izskaust Cūkkārpā savām prasībām neatbilstošu apmācību. Tāpēc, ja arī šis pāraugušais pālis tomēr atgriezīsies šeit, visticamāk, tikai tāpēc, lai savāktu savas mantiņas.

—   AU!

Harijs bija sagrābis koklīžu tik stingri, ka tas teju pārlūza un par sodu iecirta savus asos pirkstus Harijam rokā, atstājot tur divas dziļas brūces. Harijs izlaida kustonīti no rokām. Krabe un Goils, kas jau ņirdza par ziņu, ka Hagridu atlaidīšot, iesmējās vēl skaļāk, kad ieraudzīja koklīžu diebjam uz meža pusi, ko kājeles nes. Drīz vien mazais, kustīgais zarainītis nozuda starp koku saknēm. Kad pāri pagalmam atbalsojās skolas zvans, Harijs saritināja ar asinīm notraipīto koklīžas portretu un, satinis roku Hermiones kabatlakatiņā, devās uz herboloģiju. Ausīs vēl arvien skanēja Malfoja nicīgie smiekliņi.

—   Ja viņš vēlreiz nosauks Hagridu par pāli… — Harijs noņurdēja.

—   Harij, nemeklē kašķi ar Malfoju, neaizmirsti, viņš tagad ir prefekts un var pamatīgi pabojāt tev dzīvi…

—   Ūja, interesanti, kāda gan varētu būt tā pabojātā dzīve? — Harijs izsmējīgi noteica. Rons iespurdzās, bet Hermione sarauca pieri. Visi trīs kopā viņi šķērsoja dārzeņu lauciņu. Izskatījās, ka debesis vēl arvien nevar izlemt, līt lejā vai nelīt.

—   Kaut nu Hagrids pasteigtos un atgrieztos skolā, — klusu sacīja Harijs, kad viņi nonāca pie siltumnīcām. — Un nesaki, ka tā Ķersija ir labāka pasniedzēja! — viņš draudīgi piebilda.

—   Es nemaz negribēju, — Hermione mierīgi teica.

—   Jo viņa nekad nespēs līdzināties Hagridam, — Harijs apņēmīgi noteica, lai gan lieliski apzinājās, ka nupat bija piedalījies ideālā maģisko būtņu kopšanas stundā. Varbūt tieši tas viņu kaitināja visvairāk.

Tuvākās siltumnīcas durvis atsprāga vaļā, un pa tām iznāca ceturtgadnieku bariņš. Starp viņiem bija ari Džinnija.

—   Sveiki, — ejot garām trijotnei, viņa priecīgi uzsauca. Vēl pēc mirkļa, pāris soļu aiz pārējiem klasesbiedriem, siltumnīcas durvīs parādījās Luna Mīlaba ar zemēm nosmērētu degunu un copē sakārtotiem matiem. Kad Luna ieraudzīja Hariju, viņas izvelbtās acis likās vēl vairāk izspiežamies no pieres un, manāmi satraukta, viņa pa taisno metās pie Harija. Vairāki viņa klasesbiedri ziņkārīgi atskatījās. Luna dziļi ievilka elpu un, pat nepadevusi labdienu, sāka klāstīt: — Es ticu, ka Vārdā Neminamais ir atgriezies, un es ticu, ka tu ar viņu cīnījies un izglābies no viņa nagiem.

—   Ē… tiesa, kas tiesa, — Harijs neveikli noteica. Izskatījās, ka auskaru vietā Luna ir piespraudusi oranžu redīsu pāri. To, likās, bija pamanījušas Parvati un Lavendera; tagad abas smiedamās rādīja uz viņas ausu ļipiņām.

—    Smejieties vien, — Lunas balss kļuva mazliet skaļāka. Viņai laikam šķita, ka Parvati un Lavendera smejas par viņas vārdiem, nevis paskatu, — taču reiz cilvēki uzskatīja, ka nepastāv nedz bluburējošais malucis, nedz ņurcragu šņākaksis!

—   Un pareizi uzskatīja, — nepacietīgi iejaucās I Iermione.

—   Tādi radījumi kā bluburējošais malucis un ņurcragu šņākaksis tiešām nekad mv pastāvējuši.

Luna uzmeta Hermionei iznīcinošu skatienu un aizdrāzās, redīsiem lēkājot ausīs kā trakiem. Tagad Parvati un Lavendera vairs nebija vienīgās, kas smējās, vēderus turēdamas.

—   Varbūt tu varētu neaizvainot tos ne pārāk daudzos cilvēkus, kuri man tic? — Harijs lūdza Hermionei, kad viņi gāja iekšā klasē.

—  Augstā debess, Harij, kāds tev no viņas labums? — Hermione nopūzdamies jautāja. — Džinnija man visu par viņu izstāstīja. Cik var noprast, Luna tic tikai tam, kam nav itin nekādu pierādījumu. Tiesa, ko citu var gaidīt no bērna, kura tēvs izdod "Varkški"?

r

Harijs iedomājās baigos spārnotos zirgus, ko bija redzējis atbraukšanas vakarā, un atcerējās, kā Luna apgalvoja, ka arī viņa spējot tos saskatīt. Viņam apskrējās dūša. Vai arī toreiz viņa meloja? Taču, pirms Harijs paguva veltīt šai tēmai vēl kādu mirkli, pienāca Ernijs Makmilans.

—   Es vēlos, lai tu, Poter, zinātu, — viņš skaļi, pacilāti iesāka,

—   ka tevi atbalsta ne tikai dīvaiņi. Es pats tev ticu par visiem simt procentiem. Mana ģimene vienmēr ir stingri atbalstījusi Dumidoru, un arī es viņu uzskatu par diženu burvi.

—   Ē… liels paldies, Ernij, — Harijs atbildēja, juzdamies mazliet pārsteigts. Tomēr pārsteigums bija patīkams. Šādos brīžos Ernijs mēdza izturēties pārāk svinīgi, tomēr patlaban Harijs jutās bezgala pateicīgs par uzticības apliecinājumu no cilvēka, kuram ausīs nekarājas redīsi. Katra ziņā, Ernija vārdi noslaucīja smaidiņu no Lavenderas Braunas sejas, turklāt, pagriezdamies, lai turpinātu sarunu ar Ronu un Hermioni, Harijs pamanīja Šīmusa sejas izteiksmi, kurā jaucās apjukums un spīts.

Nevienu nepārsteidza tas, ka arī profesore Asnīte savu stundu sāka ar stāstījumu par SLIMu lielo nozīmi. Harijs ilgojās, kaut tas reiz beigtos. Katru reizi, kad pasniedzēji atgādināja par eksāmeniem, viņam pārskrēja nervozas tirpas un vēderā kaut kas sagriezās, jo viņš atcerējās, cik daudz mājasdarbu vēl vakarā jāizpilda. Nepatīkamās sajūtas dramatiski saasināja profesore Asnlte, stundas beigās uzdodama vēl vienu eseju. Piekusuši un visai spēcīgi ozdami pēc pūķu pamesliem, profesores Asnītes iecienītā mēslojuma, grifidori vilkās atpakaļ uz pili. Neviens neko daudz nerunāja — bija aizvadīta vēl viena gara diena.

Ta kā Harijam drausmīgi gribējās ēst, bet piecos gaidīja pirmās pēcstundas pie Ambrāžas, viņš, pat nenometis somu Grifidora torni, taisnā ceļā devās uz vakariņām, lai pirms stāšanās bargās profesores priekšā kaut ko iekostu. Taču bridi, kad viņš sasniedza Lielās zāles durvis, atskanēja skaļa un dusmīga balss: — Klau, Poter!

—   Kas tad vēl? — Harijs gurdeni nomurmināja, pagriezās un ieraudzīja Endžellnu Džonsoni, kas, šķiet, bija ne pa jokam noskaitusies.

—   Es tev rādīšu kas tad vēli — viņa noteica, platiem soļiem pienākdama pie Harija un sāpigi iegrūzdama viņam ar pirkstu krūtis. — Kā tad tu pamanījies sagādāt sev pēcstundu darbus piektdien pulksten piecos?

—   Ko? — Harijs apjuka. — Kāpēc… ak, pareizi, sargu pārbaude!

—   Tagad viņš atceras! — norūca Endželīna. — Vai tad es tev neteicu, ka vēlos, lai pārbaudē piedalās visa komanda un lai mēs atrodam spēlētāju, kas var saprasties ar visiem pārējiem? Vai es tev neteicu, ka īpaši šim nolūkam rezervēju kalambola laukumu? Un tagad tu esi izlēmis, ka tur nemaz neieradīsies!

—    Ne jau es to izlēmu! — Netaisnie pārmetumi sāpīgi iedzēla. — Tā Ambrāža atstāja mani pēc stundām tikai tāpēc, ka pateicu viņai taisnību par Pati-Zini-Ko.

—   Labi, tad vari taisnā ceļā doties pie viņas un palūgt, lai piektdien tevi tomēr atbrīvo, — Endželīna nikni noteica, — un man ir vienalga, kā tu to panāksi. Ja nepieciešams, paziņo viņai, ka Pats-Zini-Kas ir tavas slimīgās iztēles auglis, bet piektdien tev ir jābūt laukumā!

Viņa pameta Hariju vienu.

—   Zināt, ko? — Harijs ieminējās Ronam un Hermionei, kad viņi ienāca Lielajā zālē. — Man liekas, mums vajadzētu sazināties ar Padlmīras izlasi un noskaidrot, vai tikai kādā treniņā nav gājis bojā Olivers Žagars, jo izskatās, ka viņa gars ir iemiesojies Endželīnā.

—   Kādas, tavuprāt, ir izredzes, ka Ambrāža piektdien tevi atlaidīs? — Rons visai skeptiski pavaicāja, kamēr viņi iekārtojās pie Grifidora galda.

—   Mazākas par nulli, — drūmi sacīja Harijs, uzstumdams uz šķīvja pāris jēra gaļas gabaliņu un ķerdamies pie ēšanas. — Tomēr laikam jau būs jāmēģina, ne? Piedāvāšu atstrādāt dubultā, lai gan nezinu… — Noēdis kartupeļa šķēli, viņš piebilda: — Ceru, ka šovakar viņa mani nenoturēs pārāk ilgi. Vai maz apjēdzat, ka mums ir jāuzraksta trīs esejas, jāpastrādā pie Maksūras uzdotajām izgaisināšanas pārvērtībām, tad vēl jāiemācās pretburvestība Zibina nodarbībai, jāpabeidz koklīžas zīmējums un jāsāk rakstīt tā stulbā Trilonijas dienasgrāmata!

Rons ievaidējās un nez kāpēc pacēla acis pret griestiem.

—   Turklāt izskatās, ka līs.

—    Kāds gan tam sakars ar mājasdarbiem? — Hermione izbrīnīti sacēla uzacis.

—  Nekāds, — ausīm piesarkstot, aizdomīgi ātri atbildēja Rons.

Bez piecām piecos Harijs atvadījās no abiem draugiem un

devās uz Ambrāžas kabinetu pils ceturtajā stāvā. Kad viņš pieklauvēja pie durvīm, no kabineta atskanēja profesores cukursaldā balss: — Ienāciet! — Viņš uzmanīgi pavēra durvis un paskatījās visapkārt.

Viņš bija redzējis šo kabinetu, kad te saimniekoja trīs iepriekšējie aizsardzības pasniedzēji. Zeltiņa Sirdsāķa laikos te visas sienas klāja viņa paša smaidīgie portreti. Ierodoties te Vilksona gadā, visai bieži, iesprostotu būri vai akvārijā, varēja aplūkot kādu saistošu tumsas radījumu. Kad kabinetā mājoja viltus Tramdāns, te, sakrautas cita uz citas, darbojās dažnedažādas burvju ierīces un daikti ļaunprātību un paslepšus nodomu atklāšanai.

Tagad kabinets bija pārvērties līdz nepazīšanai. Ir visur bija saklāti tamborētām mežģīnēm izcakoti galdautiņi un salvetītes. Vairākas vāzes pildīja sauso ziedu kompozīcijas, bet katra no vāzēm stāvēja uz īpaši pieskaņotas sedziņas. Vienu sienu savukārt rotāja dekoratīvo šķīvju kolekcija, un katru šķīvi greznoja liels, nedabiski spilgts pūkaina kaķēna attēls. Šie attēli atšķīrās cits no cita ar lentēm, kas bija apsietas kaķēnam ap kaklu. Kaķēni izskatījās tik briesmīgi, ka labu brīdi Harijs blenza uz tiem kā apstulbis, bet tad atkal ierunājās profesore Ambrāža.

—   Labvakar, Potera jaunkungs.

Harijs satrūkās un pagriezās. Pirmajā brīdī viņš nemaz neievēroja profesori, jo viņa bija tērpusies drausmīgi puķainā mājas tērpā, kas pārāk labi saplūda ar galdautu uz galda viņai aiz muguras.

—   Labvakar, profesore Ambrāža, — Harijs stīvi atbildēja.

—   Nu ko, sēdieties. — Viņa norādīja uz nelielu mežģīnēm klātu galdiņu, pie kura bija novietots krēsls ar taisnu, cietu atzveltni. Uz galda atradās tīra pergamenta loksne — tā laikam bija paredzēta Harijam.

—   Ē… — palikdams uz vietas, iesāka Harijs. — Profesore Ambrāža. Ē… pirms mēs sākam, es… es gribēju jums kaut ko… palūgt.

Viņas izvelbtās acis samiedzās šaurākas.

—  Un kas tas būtu?

—   Redziet, es… es spēlēju kalambolu Grifidora komandā. Un piektdien piecos mums bija paredzēta jauno sargu pārbaude. Nu, es… es iedomājos, vai es nevarētu tajā vakarā izlaist pēcstundas un atstrādāt… atstrādāt to kādā citā vakarā…

Jau krietni pirms teikuma beigām viņš aptvēra, ka visas pūles ir veltīgas.

—   Nē, nē, — smaidīdama tik plati, it kā tikko būtu norijusi īpaši sulīgu mušu, atbildēja Ambrāža. — Ak, nē, nē, nē. Šis, Potera jaunkungs, jums ir sods par ļaunprātīgu, pretīgu baumu izplatīšanu ar nolūku izrādīties. Un sodus pilnīgi noteikti nedrīkst pielāgot vainīgo ērtībām. Nē, jūs ieradisieties šeit tieši piecos gan rītdien, gan parīt, gan arī piektdien, lai, kā paredzēts, izciestu uzlikto sodu. Manuprāt, pat labi, ka jums tālab nāksies palaist garām ko tādu, kas pašam tik ļoti patīk. Iespējams, tas palīdzēs labāk iegaumēt mācību.

Harijs juta, kā galvā saskrien asinis. Ausīs sāka dunēt. Tatad viņš izplatīja "ļaunprātīgas, pretīgas baumas"?

Mazliet piešķiebusi galvu un vēl arvien plati smaidīdama, profesore vēroja Hariju. Likās, viņa lieliski zina, kas notiek zēnam galvā, un gaida, vai viņš atkal nesāks kliegt. Ar pamatīgu piepūli savaldījies, Harijs novērsās no Ambrāžas, nometa savu skolassomu līdzās krēslam ar taisno atzveltni un apsēdās.

—   Tā, — vēl arvien bezgalīgi saldā balsī nodūdoja Ambrāža, — liekas, mēs jau labāk protam savaldīt savus untumus, vai ne? Es gribu, lai jūs man šo to uzrakstītu. Nē, ne ar savu spalvu, — viņa piebilda, kad Harijs pieliecās, lai atvērtu savu somu. — Esmu jums sagatavojusi īpašu spalvu. Lūdzu, te būs.

Profesore pasniedza Harijam garu, tievu, melnu spalvu ar neparasti asu galu.

—   Es vēlos, lai jūs rakstītu "Es nedrīkstu melot", — viņa mīļi turpināja.

—  Cik reižu? — Harijs jautāja, gluži ticami tēlojot pieklājīgo.

—   Ak, rakstīsiet tikmēr, kamēr tas iespiedīsies ne tikai prāta, — Ambrāža saldi nožūžoja. — Sāciet nu.

Viņa piegāja pie sava galda, apsēdās un noliecās pār žūksnīti pergamenta lokšņu, kas atgādināja labošanai nodotas esejas. Harijs pacēla aso, melno spalvu un tad aptvēra, ka kaut kā trūkst.

—  Jūs neiedevāt man tinti, — viņš teica.

—  A, tinti nemaz nevajadzēs, — atbildēja profesore Ambrāža, un viņas balsi ieskanējās izsmiekla atblāzma.

Harijs piespieda spalvas galu pie pergamenta un uzrakstīja: "Es nedrīkstu melot."

Viņš iekunkstējās sāpēs. Uz pergamenta spilgti sarkani lāsmoja uzrakstītie vārdi. Vienlaikus tie paši vārdi parādījās uz Harija labās plaukstas virspuses — tie bija iegriezti ādā, it kā pa to būtu novilkts ar pašu skalpeļa galiņu. Taču, kamēr viņš skatījās uz seklo iegriezumu, āda sadzija. Tajā vietā tā gan likās mazliet piesārtusi, bet citādi pilnīgi gluda un vesela.

Harijs pagriezās un paskatījās uz Ambrāžu. Profesore raudzījās pretim. Plato krupja muti rotāja sirsnīgs smaids.

—  Vai ko vēlējāties?

—  Nē, — klusu atbildēja Harijs.

Viņš atkal pievērsās pergamentam, vēlreiz piespieda pie tā spalvu, uzrakstīja "Es nedrīkstu melot", un atkal sajuta plaukstas virspusē svelošas sāpes. Ari šoreiz vārdi iegriezās ādā; arī šoreiz brūclte pēc paris sekundēm sadzija.

Tā viss turpinājās. Atkal un atkal Harijs uzrakstīja īso teikumu uz pergamenta — drīz vien viņš saprata, ka tā nemaz nebija tinte, bet gan viņa paša asinis. Atkal un atkal vārdi iegriezās viņa rokā, sadzija un atkal parādījās, kad spalva pieskārās pergamentam.

Aiz Ambrāžas kabineta loga satumsa vakars. Harijs nejautāja, kad varēs pārtraukt rakstīšanu. Viņš pat neskatījās savā pulksteni. Viņš zināja, ka profesore cenšas sagaidīt, kad viņš pagurs, un bija cieši apņēmies nesagādāt viņai šo gandarījumu, pat ja te nāktos pavadīt visu nakti, nepārtraukti uzšķēržot roku ar šo spalvu…

—   Panāciet, — pavēlēja Ambrāža pec krietna brīža — likās, bija aizritējušas daudzas jo daudzas stundas.

Viņš piecēlās. Roka dzeļoši sāpēja. Kad viņš paskatījās uz plaukstu, izskatījās, ka brūce aizdzijusi, bet āda samocītajā vietā bija pamatīgi piesārtusi.

—   Roku, — profesore teica.

Viņš pastiepa roku. Viņa to saņēma savējā. Harijs tikko novaldīja tirpas, kad viņa ar saviem resnajiem, strupajiem pirksteļiem, kuros bija samaukti veclaicīgi, neglīti gredzeni, pieskārās vina miesai.

r

—   Tā, tā, tā, nešķiet gan, ka man šodien izdevies atstāt pietiekamu iespaidu, — viņa smaidot sacīja. — Nu, neko darīt, mēģināsim ko vērst par labu rītvakar. Varat iet.

Nebildis ne vārda, Harijs izgāja no kabineta. Skolā nemanīja nevienas dzīvas dvēseles. Droši vien jau bija pāri pusnaktij. Viņš lēni aizsoļoja līdz gaiteņa galam, bet tad, kad bija nogriezies ap stūri un jutās pārliecināts, ka profesore Ambrāža viņu vairs nedzird, metās skriet.

Viņš nebija paguvis nedz atkārtot izgaisināšanas pārvērtības, nedz ierakstījis sapņu dienasgrāmatā kaut sapni. Tāpat nepabeigts kaut kur somā mētājās koklīžas zīmējums. Viņš nebija pabeidzis nevienu no trijām apcerēm. Nākamajā rītā viņš izlaida brokastis, lai pirms pareģošanas, kas todien bija pirmā stunda, pagūtu uzskribelēt pāris izdomātu sapņu. Harijam par pārsteigumu, šajā nodarbē viņam pievienojās arī Rons, kurš nelikās īsti labi izgulējies.

—   Kāpēc tu to neizdarīji vakar vakarā? — Harijs pavaicāja Ronam, kam skatiens tobrīd tramīgi šaudījās pa koptelpu, meklējot iedvesmas avotu. Rons, kas vakarnakt, Harijam pārrodoties guļamtelpā, cieši gulēja, nomurmināja kaut ko līdzīgu "bija kas cits darāms", saguma pār savu pergamentu un uzskrivēja uz tā dažus vārdus.

—     Vajadzētu pietikt, — viņš noteica, aizcirzdams dienasgrāmatu. — Uzrakstīju, ka sapnī redzēju sevi pērkam jaunu kurpju pāri, cerams, viņa nespēs no tā uzpūst kaut ko savādu.

Tad abi draugi aizsteidzās uz Ziemeļu torni.

—   Starp citu, kā gāja pēcstundās pie Ambrāžas? Ko viņa lika tev darīt?

Harijs sekundes desmitdaļu vilcinājās, tad atbildēja: — Rakstīt.

—   Tad jau nebija tik traki, ko? — Rons prasīja.

—   Nē, — Harijs sacīja.

—   Klau — gandrīz piemirsu — vai viņa tevi piektdien palaida?

—   Nepalaida, — Harijs teica.

Rons līdzjūtīgi novaidējās.

Harijam šī diena atkal izvērtās pagalam draņķīga. Tā kā līdz izgaisināšanas pārvērtībām viņš iepriekšējā vakarā nebija ticis, pārvērtību stundā viņš izrādījās viens no sliktākajiem. Visu pusdienu pārtraukumu nācās pavadīt, pabeidzot koklīžas zīmējumu, turklāt profesores Maksūra, Ķersija un Sinistra uzdeva vēl veselu kaudzi mājasdarbu. Viņš saprata, ka ari tie paliks neizpildīti, jo vakarā gaidīja otrās pēcstundās pie Ambrāžas. Visam punktu pielika Endželīna Džonsone, kas pie vakariņu galda viņu atkal noķēra un, uzzinājusi, ka piektdien uz sargu pārbaudi Harijs tomēr nav atlaists, paziņoja, ka viņu nepārliecinot komandas meklētāja attieksme pret komandas nākotni un ka viņa gribot, lai spēlētājiem, kas vēlas palikt sastāvā, treniņdarbs būtu svarīgāks par jebkuru citu nodarbi.

—   Es esmu sodīts ar pēcstundām! — Harijs nokliedzās viņai pakaļ, kad komandas kapteine jau gāja projām. — Vai tad tu tiešām domā, ka es dodu priekšroku dirnēšanai tās vecās krupenes kabinetā, nevis kalambolam?

—   Labi, ka tikai jāraksta vien, — Hermione mierināja, kad Harijs atkrita savā vietā uz sola un paskatījās uz gaļas pirāgu ar nierēm, kas vairs nelikās necik kārdinošs. — Tas nu nav nekāds briesmīgais sods, tiešām…

Harijs jau paplēta muti, tad atkal to aizvēra un pamāja ar galvu. Viņš pats īsti nesaprata, kāpēc neizstāsta Ronam un Hermionei, tieši kas notika Ambrāžas kabinetā. Vienīgais, noteikti negribējās ieraudzīt šausmas draugu sejās, tad visas tās mocības liktos vēl drausmīgākas un grutak izturamas. Tāpat viņš neskaidri apjauta, ka tā ir viņa un Ambrāžas privāta lieta, divu gribasspēku kauja, un viņš nenovēlēja profesorei apmierinājumu, ko viņa nešaubīgi gūtu, ja uzzinātu, ka Poters par sodu žēlojies.

—    Neticami — šito mājasdarbu kaudzi, — Rons izmisis novilka.

—   Bet kāpēc tu neko neizdarīji vakar vakarā? — gribēja zināt Hermione. — Kur tu vispār biji?

—   Es… man gribējās pastaigāties, — Rons izvairīgi atbildēja:

Harijs skaidri noprata, ka viņš nav vienīgais, kam šobrīd ir

kaut kas slēpjams.

* * *

Otrās pēcstundas bija tikpat mokošas kā pirmās. Šoreiz āda Harija plaukstas virspusē likās krietni vārīgāka. Jau pēc dažiem "teikumiem" tā bija iekaisusi sarkana. Harijam radās sajūta, ka nez vai āda vēl ilgi dzīs tikpat labi kā iepriekšējā vakarā. Drīz vien griezums uz rokas saglabāsies un tad, iespējams, Ambrāža jutīsies apmierināta. Viņš neizdvesa pār lūpām ne skaņu, kas liecinātu par sāpēm, un no ienakšanas kabinetā līdz pat brīdim, kad Ambrāža, atkal pēc pusnakts, atlaida viņu gulēt, Harijs pateica tikai divas frāzes — "labvakar" un "ar labu nakti".

Tiesa, tagad stāvoklis ar mājasdarbiem vērtās pilnīgi bezcerīgs, tāpēc, atgriezies Grifidora koptelpā, Harijs, par spīti nogurumam, nedevās vis pie miera, bet izvilka no somas grāmatas un ķērās pie Strupa uzdotā apraksta par mēness akmeni. Kad viņš to pabeidza, bija pustrīs. Viņš zināja, ka sacerējums nav izdevies nekāds spožais, tomēr tur neko nevarēja darīt. Ja viņš neko nenodotu, nākamās pēcstundas viņam uzliktu Strups. Tad viņš uzskribelēja atbildes uz profesores Maksūras uzdotajiem jautājumiem, sacerēja pastāstiņu par pareizu apiešanos ar kokližām profesorei Ķersijai un, visbeidzot, uzstreipuļoja augšā uz guļamistabu,

kur, nenovilcis pat apavus, iegāzās gultā un tūlīt ari aizmiga.

* * *

Ceturtdiena aizritēja noguruma migliņā. Arī Rons izskatījās visai miegains, lai gan Harijs īsti nesaprata, kāds tam varētu būt iemesls. Trešā pēcstundu reize pagāja līdzīgi iepriekšējām divām. Vienīgā atšķirība — jau otrās stundas beigās vārdi "Es nedrīkstu melot" vairs neizzuda no Harija plaukstas virspuses, bet gan palika ieskrāpēti ādā. Tagad no tiem sūcās sīkas asins lāsītes. Izdzirdusi, ka asā spalva vairs nečirkst uz pergamenta, profesore Ambrāža pacēla acis.

—  A, — viņa klusi noteica, apmetuši loku savam galdam, lai pati personīgi uzmestu aci zēna rokai. — Labi. Tam vajadzētu kalpot par atgādinājumu, vai ne? Šovakar varat iet.

—  Vai man rit vēl ir jānāk? — Harijs jautāja, skolassomu paceldams ar kreiso, nevis smeldzošo labo roku.

—  Protams, — smaidīdama tikpat plati kā iepriekš, atbildēja profesore Ambrāža. — Jā, es domāju, ka mēs pastrādāsim vēl vienu vakaru, lai mācība paliktu atmiņā mazliet ilgāk.

Harijam nekad nebija ne sapņos rādījies, ka pasaulē varētu but kāds pasniedzējs, ko viņš ienīstu vairak par Strupu, taču, soļojot atpakaļ uz Grifidora torni, viņam nācās atzīt, ka mikstūru profesoram ir parādījies ļoti nopietns konkurents. Viņa ir vienkārši ļauna, viņš prātoja, kāpdams pa kāpnēm astotajā stāvā, viņa ir ļauna, nojūgusies, traka, veca…

—   Ron?

Harijs bija sasniedzis kāpņu augšējo laukumiņu, pagriezies pa labi un gandrīz uzskrējis virsū Ronam, kas, sažņaudzis rokās savu slotaskātu, slēpās aiz Laklana Lunkanā statujas. Draugs, ieraudzījis Hariju, pārsteigumā salēcās vien un mēģināja noslēpt aiz muguras savu jauno vienpadsmito tirslauķi.

—  Ko tu te dari?

—   Ē… neko. Un ko tu dari?

Harijs saviebās.

—   Liecies mierā, tu taču vari man izstāstīt! Kāpēc tu te slēpies?

—   Es… es slēpjos no Freda un Džordža, ja tu tik ļoti gribi to zināt, — Rons atbildēja. — Viņi tikko pagāja garām ar pirmziemnieku pulciņu. Varu saderēt, ka atkal izmēģina uz sīkajiem savus batoniņus. Saproti, koptelpā vairs nevar, vismaz ne tad, kad tur grozās Hermione.

Rons runāja ļoti ātri, gluži kā drudzi.

—   Bet kam tev tā slota, tu taču tagad nelidoji, ko? — Harijs nelikās mierā.

—   Es… redzi… redzi, labi, es tev izstāstīšu, tikai nesmejies, sarunāts? — Rons it kā aizstāvēdamies sacīja, ar katru mirkli piesarkdams arvien vairāk un vairāk. — Es… es iedomājos, ka mēģināšu pieteikties uz sarga posteni Grifidora komandā, ja reiz man tagad ir pieklājīga slota. Tā. Nu, ko gaidi? Smejies!

—   Es nesmiešos, — Harijs teica. Rons acis vien noblisināja. — Lieliska doma! Būtu tik forši, ja tu arī tiktu komandā! Es nekad neesmu redzējis tevi spēlējam par sargu, vai labi sanāk?

—   Nu, normāli, — Rons atbildēja. Likās, ka Harija vārdi novēluši viņam no sirds smagu akmeni. — Kad brīvdienās Čārlijs, Freds un Džordžs mājās spēlēja kalambolu, viņi vienmēr lika man sargāt stīpas.

—  Tad tu šovakar trenējies?

—   Un ari pārējos vakarus, jau kopš otrdienas… tiesa, viens pats. Mēģināju noburt sviedenes, lai tās lidotu uz manu pusi, taču viegli negāja. Es nezinu, vai no šiem treniņiem būs kāds labums. — Rons vēl arvien izskatījās uztraucies. — Kad es parādīšos pārbaudē, Freds un Džordžs no smiekliem pārsprāgs. Viņi nav likuši mani mierā ne bridi, kopš es saņēmu vēstuli, ka esmu iecelts par prefektu.

—  Kaut nu es varētu būt tur klāt, — Harijs novilka ar rūgtumu balsī, un tad viņi abi sāka iet uz koptelpas pusi.

—  Jā, man arī būtu… Harij, paklau, kas tev tur, uz rokas?

Harijs tikko bija pakasījis degunu ar brīvo labo roku un nu

mēģināja paslēpt ievainojumu, taču veicās tikpat slikti, kā Ronam ar vina tīrslauki.

—   Ieskrāpēju… sīkums… tas…

Taču Rons bija satvēris Harija plaukstu un piegrūdis to tuvāk pie acīm. Iestājās klusums. Draugs blenza uz ādā iegrieztajiem vārdiem, tad ar riebumu sejā atlaida Harija roku.

—   Es domāju, ka viņa liek tev rakstīt!

Harijs vilcinājās, bet, galu galā, Rons tik tikko bija viņam atklāti izstāstījis visu par savu sapni, tāpēc arī Harijs beidzot atzinās, kas patiesībā notika Ambrāžas kabinetā.

—  Vecā maita! — Rona čukstā izskanēja vārdos neaprakstāms pretīgums. Viņi bija apstājušies pie Resnās kundzes portreta. Pati kundze, atspiedusi galvu pret gleznas rāmi, mierīgi snauda. — Viņa ir slima! Aizej pie Maksūras, izstāsti kādam!

—  Nekur es neiešu, — Harijs bez vilcināšanās noteica. — Es nejaušu viņai izjust gandarījumu par to, ka viņa mani novedusi.

—   Novedusi tevi? Tu nedrīksti pieļaut, ka viņa tā nesodīti izrīkojas!

—  Es nezinu, vai Maksūrai ir teikšana pār Ambrāžu, — Harijs šaubījās.

—   Un Dumidors? Tad izstāsti visu Dumidoram!

—   Nē, — Harijs strupi atbildēja.

—   Kāpēc tad ne?

—   Viņam pietiek, par ko lauzīt galvu, — sacīja Harijs, taču iemesls nebija īstais. Viņš nedomāja iet pie Dumidora un lūgt palīdzību, ja Dumidors nebija atradis iespēju aprunāties ar viņu jau kopš jūnija.

—  Labi, man liekas, tev vajadzētu… — Rons iesāka, taču viņu pārtrauca Resnā kundze, kura laikam kadu bridi jau bija vērojusi zēnus un tagad izmeta: — Ka būs — vai jūs teiksiet beidzot paroli, vai man nāksies pavadīt nomodā visu nakti, gaidot, kad izpļāpāsiet savas pļāpas?

* * *

Piektdiena atausa tikpat nomākusies un pievilgusi kā visa aizvadītā nedēļa. Lai gan, ienācis Lielajā zālē, Harijs automātiski uzmeta skatienu pasniedzēju galdam, tur ieraudzīt Hagridu viņš vairs īsti necerēja. Tūlīt pēc tam viņa domas saistīja neatliekamāki jautājumi, piemēram, milzīgais nepadarīto mājasdarbu kalns un atlikusī reize pie Ambrāžas.

To dienu Harijam palīdzēja izturēt divas lietas. Pirmā bija apziņa, ka tūlit būs klāt nedēļas nogale. Otra — viņam ienāca prātā, ka no Ambrāžas logiem var saskatīt kalambola laukumu, tāpēc, lai cik briesmigas būtu pēdējās pēcstundās pie Ambrāžas (un viņš bija pārliecināts, ka nekas labs nav gaidāms), viņam varēja laimēties redzēt vismaz kaut ko no Rona pārbaudes. Tiesa, šie gan bija visai vārgi saules stariņi, taču Harijs bija pateicīgs par katru sīkumu, kas viesa kaut cik gaismiņas tumsā, kāda patlaban valdīja viņa dzīvē. Šī bija murgainākā pirmā mācību nedēļa, ko viņam Cūkkārpā bija nācies piedzīvot.

Tovakar pulksten piecos viņš pieklauvēja pie profesores Ambrāžas kabineta durvīm, kā pats cerēja, pēdējo reizi. Ambrāža atsaucās, aicinādama ienākt, un viņš paklausīja. Uz mežģlņotā galdiņa jau gaidīja tukša pergamenta loksne, un līdzās tai bija nolikta asā, melnā spalva.

—  Jūs, Potera jaunkungs, zināt, kas darāms, — saldi uzsmaidījusi zēnam, teica Ambrāža.

Harijs paņēma spalvu un paskatījās ārā pa logu. Ja pabīdītu krēslu kādus pāris centimetrus pa labi… izlikdamies, ka piestumj to tuvāk galdam, Harijs vienlaikus pavirzījās ari pa labi. Tagad

viņš tālumā varēja saskatīt, kā pa laukumu augšup lejup laidelējas Grifidora kalambola komandas spēlētāji, bet trīs augsto stīpu pakājē mīņājās kāds pusducis tumšu stāvu, acīmredzot gaidīdami savu sargāšanas kārtu. No šāda attāluma nebija iespējams noteikt, kurš no kandidātiem ir Rons.

"Es nedrīkstu melot," Harijs rakstīja. Brūce labās plaukstas virspusē atvērās un atkal sāka asiņot.

"Es nedrīkstu melot." Brūce kļuva dziļāka, dega un sūrstēja.

"Es nedrīkstu melot." Asinis sāka tecēt lejup gar plaukstu.

Viņš pamanījās uzmest vēl vienu mirkli logam. Lai kas tobrīd sargāja stīpas, viņam pagalam neveicās. Tajās pāris sekundēs, ko Harijs uzdrīkstējās pasekot spēlei, Keitija Bella divreiz izlidināja sviedeni cauri stīpai. Cerēdams, ka sargātājs nav Rons, Harijs atkal pievērsās ar paša asinīm notraipītajam pergamentam.

"Es nedrīkstu melot."

"Es nedrīkstu melot."

Viņš mēģināja paskatīties ārā pa logu ikreiz, kad likās, ka var riskēt. Piemēram, brīžos, kad varēja dzirdēt Ambrāžas spalvu čirkstam uz pergamenta vai kad šņirkstēdama vaļā vērās atvilktne. Trešajam sarga vietas kandidātam veicās tīri labi, ceturtais izrādījās briesmīgs, piektais teicami izvairījās no āmurgalvas, bet pēc tam kļūdījās, atvairot vieglu metienu. Kļuva arvien tumšāks, tāpēc Harijs šaubījās, vai sesto un septīto sargātāju vispār spēs saskatīt.

"Es nedrīkstu melot."

"Es nedrīkstu melot."

Vai viss pergaments mirdzēja asinīs, kas pilēja no Harija rokas. Plauksta dega sāpēs. Kad viņš nākamo reizi pacēla galvu, bija iestājusies pilnīga tumsa un kalambola laukumu vairs nevarēja saskatīt.

— Nu ko, paskatīsimies, kā esat ielāgojis, labi? — vēl pēc pusstundas atskanēja Ambrāžas mīlīgā balstiņa.

Viņa piegāja pie Harija un paģēroši pastiepa savus īsos,

gredzeniem izrotātos pirkstus. Un tad, kad viņa saņēma zēna plaukstu, lai izpētītu ādā iegrieztos vārdus, sāpju vilnis uzbangoja ne vairs savainotajā rokā, bet gan rētā, kas bija iecirsta Harija pierē. Tajā pašā mirkli viņš kaut kur diafragmas apvidū sajuta ko pavisam dīvainu.

Viņš izrāva roku no Ambrāžas tvēriena un pielēca kājās, cieši skatīdamies uz profesori. Viņa ieskatījās Harijam acis, un platā, ļenganā mute izstiepās smaidā.

—  Jā, diezgan sāpīgi, vai ne? — viņa liegi nodūdoja.

Harijs neatbildēja. Sirds krūtis dauzijās ļoti spēcīgi un strauji.

Vai Ambrāža runāja par viņa roku vai ari zināja, ko viņš tikko juta pierē?

—  Labi, Potera jaunkungs, šķiet, būsiet mani sapratis. Varat iet.

Viņš paķēra skolassomu un, cik nu ātri bija iespējams, izgāja

no kabineta.

Izturies mierīgi, viņš sev pavēlēja, skriedams augšup pa kāpnēm. Izturies mierīgi, varbūt tas nozīmē ko citu, nevis to, ko tu tagad domā…

—  Mimbulus mimbletonia! — viņš aizelsies izdvesa, ticis līdz Resnajai kundzei, un portrets tūlīt atvērās.

Pretim vēlās pamatīgs troksnis. No koptelpas dziļumiem preti Harijam izsteidzās Rons, smaidīdams pār visu seju un šļakstīdams sviestalu uz drēbēm no rokā sažņaugtā kausa.

—   Harij, man izdevās, es tiku komandā, es esmu sargs!

—   Ko? Ak, jā — lieliski! — Harijs sacīja, pūlēdamies nepiespiesti pasmaidīt, kamēr sirds turpināja sisties kā traka, bet asiņojošo roku plosīja pulsējošas sāpes.

—   Iedzer sviestalu. — Rons iespieda Harijam rokā pudeli. — Es vēl nespēju noticēt… kur palika Hermione?

—  Tepat ir, — teica Freds. Arī sūkdams sviestalu, viņš norādīja uz vienu no kamīnam tuvākajiem atpūtas krēsliem. Tajā snauda Hermione. Dzēriena kauss viņai rokā likās bīstami nošķiebies.

—   Paklau, kad es izstāstīju, viņa teica, ka priecājoties par mani, — Rons, izskatīdamies mazliet vīlies, klāstīja.

—   Lai viņa guļ, — Džordžs steigšus teica. Tikai pēc brīža Harijs ievēroja, ka vairākiem viņa tuvumā stāvošiem pirmziemniekiem, šķiet, nesen bija asiņojis deguns.

—   Panāc šurp, Ron, paskatīsimies, vai tev der Olivera vecā forma, — aicināja Keitija Bella, — mēs varam noņemt viņa vārdu un uzlikt tur tavējo…

Kad Rons aizgāja, pie Harija pienāca Endželīna.

—   Piedod, Poter, ja iepriekš izturējos pret tevi mazliet par skarbu, — viņa strupi atvainojās. — Zini, šie vadīšanas pienākumi nemaz nav īpaši patīkami, es sāku domāt, vai reizēm neizturējos pret Žagaru netaisnīgi. — Mazliet saraukusi pieri, viņa pāri sava kausa malai vēroja Ronu.

—   Klau, es zinu, ka Rons ir tavs labākais draugs, taču viņš laukumā nepaveica neko satriecošu, — viņa klaji paziņoja. — Tiesa, uzskatu, ka pēc dažiem treniņiem ar viņu viss būs kārtībā. Viņa ģimenē ir bijis daudz labu kalambola spēlētāju. Ja atklāti, es ceru, ka tur izrādīsies ielikts mazliet vairāk talanta, nekā viņš parādīja šodien. Vikija Frobišere un Džefrijs Hūpers šovakar gaisā izskatījās labāk par Ronu, taču Hūpers ir baigais vaidētājs, viņš vienmēr par kaut ko sūdzas, bet Vikija darbojas pusducī dažādu biedrību. Viņa atklāti pateica, ka, ja treniņi sakritīšot ar burvestību kluba nodarbībām, viņa došot priekšroku klubam. Lai nu kā, mums rīt divos paredzēts treniņš, tāpēc pacenties būt laukumā laikus. Turklāt es būtu pateicīga, ja tu palīdzētu Ronam, cik nu tas ir tavos spēkos, labi?

Harijs pamāja, un Endželīna aizgāja atpakaļ pie Alīsijas Spinetas. Harijs piegāja tuvāk kamīnam un apsēdās blakus Hermionei. Kad viņš nolika somu uz grīdas, draudzene spēji pamodās.

—   Ak, Harij, tas esi tu… prieks par Ronu, vai ne? — viņa, uzmetusi Harijam aizmiglotu skatienu, sacīja. — Es vienkārši esmu tā… tā… tā piekususi, — viņa nožāvājās. — Nosēdēju augšā līdz vieniem, taisot jaunas cepures. Tās pazūd cita pēc citas!

Tiešām, rūpīgāk papētījis koptelpu, Harijs šur un tur, laikam vietās, kur elfi varēja tām nejauši uzskriet virsū, pamanīja noslēptas adītās mices.

—   Lieliski, — Harijs izklaidīgi teica. Ja viņš drīz kādam neizstāstīs par šīvakara notikumiem, pārsprāgs… — Paklau, Hermione, es tikko nāku no Ambrāžas kabineta. Kad viņa pieskārās manai rokai…

Hermione uzmanīgi klausījās. Kad Harija stāsts bija galā, viņa lēnām vaicāja: — Vai tu uztraucies, ka Pats-Zini-Kas varētu kontrolēt Ambrāžu, tāpat kā viņš kontrolēja Drebeli?

—  Nu, — Harijs novilka, pieklusinājis balsi, — tāda iespēja taču pastāv, ne?

—   Droši vien, — Hermione atbildēja, kaut arī īstas pārliecības balsī trūka. — Taču es nedomāju, ka viņš ir pārņēmis Ambrāžu tā, kā bija pārņēmis Drebeli, redzi, tagad viņš atkal ir dzīvs, vai ne? Viņam ir pašam sava miesa, tāpēc nav nepieciešams iemiesoties kādā citā. Varbūt viņš kontrolē Ambrāžu ar Valdītus lāsta palīdzību?…

Kādu bridi Harijs vēroja, kā Freds, Džordžs un Li Džordans žonglē ar tukšām sviestalus pudelēm. Tad Hermione turpināja: — Bet pagājušajā gadā tava rēta sāpēja tad, kad neviens tevi neaiztika, un vai tad Dumidors neminēja, ka tai ir saistība ar to, ko attiecīgajā bridi jūt Pats-Zini-Kas? Redzi, varbūt tam vispār nav nekāda sakara ar Ambrāžu, varbūt tā ir tikai sagadīšanās, ka rēta iesāpējās bridi, kad tu biji pie viņas?

—   Viņa ir ļauna, — Harijs uzstājīgi teica. — Nojūgusies.

—  Viņa ir briesmīga, tur tev taisnība, taču… Harij, manuprāt, tev vajadzētu izstāstīt Dumidoram, ka rēta atkal sāpēja.

Tā bija jau otrā reize divu dienu laikā, kad kāds viņam ieteica doties pie Dumidora, taču arī Hermionei viņš atbildēja to pašu, ko iepriekš bija teicis Ronam.

—   Es viņu netraucēšu ar tādiem niekiem. Kā jau tu tikko teici, tur nekā tāda nav. Rēta visu vasaru te iesāpas, te aprimst… šovakar vienkārši tā iesmeldzās mazliet negantāk, tas arī viss…

—   Harij, esmu pārliecināta, ka Dumidors gribētu, lai tu viņu patraucē ar šo…

—  Jā, — Harijs norūca, pirms paguva pats sevi apturēt, — par rētu vien viņš uztraucas, vai ne? Ne par ko citu, kas ar mani notiek?

—   Nerunā tā, tev nav taisnība!

—    Domāju, varbūt man par to jāaizraksta Siriusam, jāpajautā, ko viņš domā…

—    Harij, tu taču nevari kaut ko tādu rakstīt vēstulē! — Hermione izskatījās nobažījusies. — Vai tad tu neatceries, Tramdāns lika piesargāties, ko rakstām! Mēs taču nevaram būt droši, ka pūces vairs nepārķer!

—   Labi jau, labi, tad es viņam nerakstīšu! — Harijs aizkaitināti noteica. Tad viņš piecēlās kājās. — Es laikam došos pie miera. Pasaki Ronam, ka es aizgāju.

—   Nē, nē, — Hermiones balsī varēja saklausīt atvieglojumu. — Ja tu ej projām, tas nozīmē, ka arī es varu iet augšā, neuztraucoties, ka to kāds var uztvert kā nepieklājīgu rīcību. Es esmu pārguruši līdz nāvei, un rīt es gribu pagatavot vēl kādas cepures. Paklausies, ja gribi, vari man palīdzēt, tas ir diezgan interesanti. Tagad es esmu piešāvusies, varu izveidot rakstus, bumbuļus un visu ko.

Harijs ieskatījās viņai acīs, kurās sprikstīja aizrautība, un mēģināja izlikties, ka tiešām varētu apdomāt šo priekšlikumu.

—   Ē… nē, zini, droši vien es tev tomēr nepalīdzēšu, bet paldies par uzaicinājumu, — viņš sacīja. — Ē… vismaz rītdien noteikti ne. Man jāizpilda vesels lērums mājasdarbu…

Un viņš aizvilkās uz zēnu puses kāpnēm, pamezdams Hermioni sēžam mazliet vīlušos.

ČETRPADSMITA NODAĻA PĒRSLIJS UN ĶEPAINIS

Nākamajā rītā Harijs savā guļamistabā pamodās pirmais. Kādu bridi viņš gulēja, vērodams, kā putekļi dejo saulesstarā, kas iespīdēja pa spraugu starp gultas aizkariem, un izbaudīdams domu, ka beidzot pienākusi sestdiena. Bija sajūta, it kā mācību gada pirmā nedēļa būtu vilkusies veselu mūžību, kā viena milzīga maģijas vēstures stunda.

Spriežot pēc miegainā klusuma un saulesstara spirgtā svaiguma, diena bija tikko uzaususi. Viņš atvilka aizkarus, kas norobežoja gultu no pārējās guļamistabas, piecēlās un sāka ģērbties. Viteroja putni, un citādi valdīja klusums, tikai dziļi un vienmērīgi elpoja pārējie grifidori. Viņš uzmanīgi atvēra skolassomu, izņēma pergamentu un rakstāmspalvu un tad no guļamistabas nokāpa lejā, torņa koptelpā.

Harijs devās taisnā ceļā uz iecienīto, veco atpūtas krēslu pie tobrīd izdzisušā kamīna, ērti iekārtojās un, vērdamies visapkārt, atritināja pergamentu. Saburzītu pergamenta gabalu, vecu jauklodīšu, tukšu burciņu un saldumu papirīšu kultūrslānis, kas dienas beigās parasti klāja koptelpas grīdu un mēbeles, bija nokopts. Tāpat nekur nebija manāmas Hermiones elfu cepures. Izklaidīgi

prātodams, cik elfu — tiem pašiem atvēli neprasīdama — draudzene ir atbrīvojusi, Harijs atvēra tintes pudeli, iemērca tajā spalvu, un tad, sparīgi domādams, sastinga, spalvas galu turēdams pāris centimetrus no pergamenta gludās, dzeltenīgās virsmas… taču, kādu minūti blenzis tukšajā kamīnā, viņš saprata, cik grūti atrast pareizos vārdus.

Tikai tagad Harijs sāka apjēgt, cik grūti visu vasaru bija klājies Ronam un Hermionei, rakstot viņam vēstules. Kā lai izstāsta Siriusam visu, kas bija noticis pagājušās nedēļas laikā, un kā lai uzdod visus jautājumus, kas dega uz mēles, vienlaikus nesniedzot iespējamiem vēstuļu pārtvērējiem ziņas, ko tiem nu nekādi nevajadzētu zināt?

Vēl kādu laiciņu Harijs nosēdēja, nekustīgi raugoties kamīnā, līdz beidzot izprātoja, ko vislabāk rakstīt, vēlreiz iemērca rakstāmspalvu tinies pudelītē un izlēmīgi piespieda to pie pergamenta.

Sveiks, Šņuk!

Ceru, ka Tev klājas labi. Pirmā nedēja pēc atgriešanās šeit bija briesmīga, es tiešām priecājos, ka beidzot pienākusi nedēļas nogale.

Mums ir jauna pasniedzēja aizsardzībā pret tumšajām zintīm, profesore Ambrāža. Viņa ir gandrīz tikpat jauka kā Tava mamma. Es rakstu Tev tāpēc, ka, atstrādājot pēcstundas pie Ambrāžas, atkal sajutu to, par ko rakstīju pagājušajā vasarā.

Mums visiem ļoti pietrūkst mūsu lielākā drauga, ceram, ka viņš drīz atgriezīsies.

Lūdzu, sūti atbildi pēc iespējas ātrāk.

Visu labu,

Harijs.

Harijs pārlasīja vēstuli vairākas reizes, mēģinādams to novērtēt no svešinieka viedokļa. Viņam neatrada neko tādu, kas ļautu vēstules pārtvērejam nojaust, par ko viņš raksta — un kam. Viņš cerēja, ka Siriuss sapratīs mājienu par Hagridu un pavēstīs, kad var gaidīt "lielākā drauga" atgriešanos. Harijs nevēlējās jautāt tieši, lai nepievērstu lieku uzmanibu tam, ko Hagrids varētu pasākt, būdams projām.

Vēstule beigu beigās iznāca ļoti īsa, tomēr rakstīšana bija prasījusi krietnu laiciņu. Kamēr viņš rakstīja, saulestars bija aizlavījies līdz plāna vidum, un augšā, guļamistabās, tagad varēja saklausīt pirmo rosību. Rūpīgi aizzīmogojis pergamentu, viņš izlīda ārā pa portreta caurumu un pa gaiteni devās uz Pūču māju.

—  Tavā vietā es neizvēlētos šo ceļu, — satraukti ierunājās Gandrīz-Bezgalvas-Niks, mulsinoši izslīdējis no sienas Harijam tieši degungalā. — Pivzs plāno izspēlēt negantu joku ar pirmo, kas ies garām Paracelza krūšutēlam gaiteņa vidū.

—   Vai tas nozīmē, ka Paracelzs uzkritīs šai personai uz galvas? — Harijs gribēja zināt.

—   Lai cik tas jocīgi skanētu, tā tiešām ir, — garlaikoti paziņoja Gandrīz-Bezgalvas-Niks. — Izsmalcinātība nekad nav bijusi Pīvza stiprā puse. Es mēģināšu sameklēt Asiņaino baronu… varbūt viņam izdosies to novērst… visu labu, Harij…

—  Jā, paliec sveiks, — novēlēja Harijs un nogriezās nevis pa labi, bet pa kreisi, izvēlēdamies garāku, bet drošāku ceļu uz Pūču māju. Garastāvokli vēl vairāk uzlaboja logi, caur kuriem vidēja spilgti zilas debesis; vēlāk gaidīja treniņš, viņš beidzot atgriezīsies kalambola laukumā.

Kaut kas noslīdēja gar potītēm. Viņš paskatījās uz leju un ieraudzīja skolas pārziņa izkāmējušo kaķeni, Norisa kundzi, aizlavāmies garām. Viņa uz mirkli pievērsa Harijam savas dzeltenās, laternām līdzīgās acis un tad nozuda aiz ītena Ilgpilnā statujas.

—  Es nedaru neko aizliegtu, — Harijs nokliedzās pakaļ kaķenei, kuras izskats nepārprotami liecināja par nodomu ziņot saimniekam par pamanītajām nekārtibām, taču Harijs nespēja saprast, kāpēc, jo viņam bija visas tiesības sestdienas rītā aizstaigāt līdz Pūču mājai.

Tagad saule rotājās augstu debesīs, un, kad Harijs nonāca Pūču mājā, no bezrūšu logiem krītošā gaisma apžilbināja acis.

Platie, sudrabotie staru kūļi krustu šķērsu izgaismoja apaļo telpu, kurā uz spārēm bija satupuši vairāki simti pūču, kas rīta saulē knosījās un grozījās, bija skaidrs, ka daudzi no putniem tikko atgriezušies no medībām. Zem kājām, uz salmiem klātās grīdas, krakšķēja sīki dzīvnieku kauliņi. Harijs atgāza galvu, pūlēdamies saskatīt Hedvigu.

—   Ak tur tu man esi, — viņš noteica, ieraudzījis savu pūci gandrīz pie pašiem velvētajiem griestiem. — Laidies nu šurp, man tev ir vēstule.

Klusu ieūjinājusies, pūce izplēta lielos, baltos spārnus un nolaidās Harijam uz pleca.

—  Tā, es zinu, ka virsū ir rakstīts "Šņukam", — pastiepdams vēstuli uz pūces knābja pusi, Harijs sacīja, pats īsti nesaprazdams, kāpēc pārgājis uz čukstiem, sacīja, — taču tā ir domāta Siriusam.

Hedviga vienu reizi samirkšķināja savas dzintara acis, un zēns nosprieda, ka viņa sapratusi.

—   Nu, tad drošu lidojumu, — novēlēja Harijs un aiznesa pūci pie viena no logiem. Atspērusies pret viņa roku, Hedviga pacēlās žilbinoši spožajās debesīs. Viņš sekoja putnam ar skatienu, līdz tas pārvērtās sīksīka melnā punktiņā un izgaisa. Tad Harijs paskatījās uz Hagrida namiņu, kas no augšas bija labi redzams, taču vēl arvien stāvēja neapdzīvots — ne dūmu no skursteņa, ne atvilktu aizkaru.

Aizliegtā meža koku galotnes šūpojās vieglā vējā. Harijs tās brīdi vēroja, izbaudīdams svaigo vējiņu sejā, prātodams par kalambolu, kas gaidīja vēlāk… un tad viņš to ieraudzīja. Izplētis melnos ādas spārnus plati kā pterodaktils, no koku galotnēm kā grotesks, gigantisks putns pacēlās milzīgs, rāpulim līdzīgs spārnots zirgs, gluži kā tie, kas vilka Cūkkārpas karietes. Apmetis pamatīgu loku virs meža, tas atkal nolaidās kokos. Viss notika tik ātri, ka Harijs gandrīz nespēja noticēt savām acīm, vienīgi sirds krūtis sitās kā neprātīga.

Aiz muguras atvērās Pūču mājas durvis. Viņš pārsteigumā palēca sāņus un apcirties ieraudzīja Čo Čangu ar vēstuli un sainīti rokās.

—   Sveika, — Harijs automātiski sacīja.

—   Ā… sveiks, — viņa aizelsusies atbildēja. — Nedomāju te kādu satikt tādā agrumā… Es tikai pirms piecām minūtēm apķēros, ka mammai šodien ir dzimšanas diena.

Viņa pasvārstīja rokā sainīti.

—   Skaidrs, — Harijs teica. Likās, smadzenēs kaut kas bija saķēries. Viņš gribēja nevērīgi izmest kaut ko smieklīgu un interesantu, taču atmiņā pārāk spilgti vīdēja briesmīgā spārnotā zirga apveids.

—  Jauka diena, — viņš sacīja, pamādams uz logu pusi. Šķita, iekšas no kauna sarausies čokurā. Laiks. Viņš ar Čo runaja par laiku…

—    Tiesa, -Čo piekrita, izraudzīdamas piemerotu pūci. — Pats labums kalambolam. Es visu nedēļu tā īsti netiku laukā. Un tu?

—   Es arī ne, — Harijs teica.

Čo bija izvēlējusies vienu no skolas plīvurpūcēm. Meitene piesauca putnu, tas nolaidās viņai uz rokas un paklausīgi pacēla kāju, lai Čo pie tās varētu piesiet sainīti.

—   Klau, vai Grifidora komandai jau ir jauns sargs? — viņa pajautāja.

—  Jā, — Harijs sacīja. — Mans draugs Rons Vīzlijs, vai zini viņu?

—  Viesuļu nīdējs? — visai atturīgi vaicāja Čo. — Vai viņš ir labs?

—  Jā, — Harijs saminstinājās, — tā vismaz šķiet. Tiesa, es neredzēju viņu pārbaudē, jo atstrādāju pēcstundas.

Čo pacēla galvu, kaut arī sainītis vēl nebija kārtīgi piestiprināts pie pūces kājas.

—    Tā Ambrāža ir maita, — viņa klusu sacīja. — Uzlikt tev pēcstundas tikai tāpēc, ka tu pateici patiesību par to… par to… par to, kā viņš gāja bojā. Visi par to ir dzirdējuši, par to runāja visa skola. Tu rīkojies patiešām drosmīgi, nejaudams viņai vaļu.

Harija krūškurvis tik strauji piepildījās ar gaisu, ka likās, viņš tūlīt pacelsies sprīdi virs putnu pamesliem klātās grīdas. Kam gan vairs rūpēja viens stulbs, spārnots zirgs, ja Čo uzskatīja, ka viņš rīkojies patiešām drosmīgi. īsu mirkli viņš prātoja, vai, palīdzot meitenei nostiprināt sainīti pie pūces kājas, nevajadzētu it kā nejauši demonstrēt brūci plaukstas virspusē… taču tajā mirklī, kad prātā iešāvās šī satraucošā doma, Pūču mājas durvis vēlreiz atvērās.

Telpā ar joni iemetās skolas pārzinis Filčs. Viņa iekritušos, sīku asinsvadu izraibinātos vaigus rotāja zili sarkani plankumi, zods drebēja, bet plānie, sirmie mati spurojās uz visām pusēm; izskatījās, ka viņš šurp ir skrējis. Tūlīt pa durvīm ierikšoja ari Norisa kundze, mezdama skatus uz pūcēm virs galvas un badīgi ņaudēdama. Virs galvas tramīgi nošalca spārni, un liela, brūna pūce draudīgi noklabināja knābi.

—  Ahā! — noļukušajiem vaigiem dusmās drebot, iesaucās Filčs un paspēra uz Harija pusi neveiklu soli. — Man ir nācis zināms, ka tu gatavojies pasūtināt lielu daudzumu mēslu bumbu!

Harijs sakrustoja rokas uz krūtīm un paskatījās uz skolas pārzini.

—   Kurš jums teica, ka es grasos pasūtināt mēslu bumbas?

Čo paskatījās vispirms uz Hariju, tad uz Filču, un arī sarauca

pieri. Plīvurpūce, kas vēl arvien tupēja meitenei uz rokas, bija piekususi stāvēt uz vienas kājas, tāpēc iebrēcās, par sevi atgādinādama, bet Čo nelikās par viņu ne zinis.

—    Man ir droši avoti, — Filčs pašapmierināti nošņācās. — Tagad atdod man to, ko gribēji nosūtīt!

Juzdamies bezgala gandarīts, ka ar vēstules sūtīšanu nav vilcinājies, Harijs atbildēja: — Es nevaru, vēstule jau ir projām!

—   Projām ? — neticīgi pārjautāja Filčs, un viņa seju izķēmoja dusmas.

—   Projām gan, — Harijs mierīgi atbildēja.

Filcs, niknuma plosīts, pavēra muti, pāris reižu to noplātīja un nomērīja Harija stāvu ar pētīgu skatienu.

—   Kā lai es zinu, ka sūtījums nav tev kabatā?

—   Tāpēc…

—   Es redzēju, kā viņš to nosūtīja, — Čo dusmīgi iejaucās sarunā.

Filcs pagriezās pret meiteni.

—   Tu redzēji, kā viņš…?

—  Tieši tā, es redzēju, — nupat arī viņa bija nikna.

Iestājās klusuma mirklis, Filčs blenza uz Čo, bet Čo stingri

vērās pretim. Tad skolas pārzinis pagriezās un šļūcošiem soļiem devās atpakaļ uz durvju pusi. Uzlicis roku uz durvju roktura, viņš apstājās un atskatījās uz Hariju.

—  Ja es kaut pa gabalu saodīšu kādu mēslu bumbu…

Un viņa soļi aizdimdēja lejā pa kāpnēm. Norisa kundze uzmeta ilgpilnu skatienu pūcēm un tad sekoja savam saimniekam.

Harijs un Čo saskatījās.

—   Paldies, — Harijs sacīja.

—   Nav par ko, — mazliet piesarkusi, atbildēja Čo un pabeidza nostiprināt sainīti pie plīvurpūces otras kājas. — Paklau, tu taču tiepasūtināji mēslu bumbas, ko?

—   Nē, — Harijs teica.

—  Es tikai brīnos, kāpēc viņam kaut kas tāds ienāca prātā! — viņa izsaucās, nesdama pūci uz loga pusi.

Harijs paraustīja plecus. Viņam šis apstāklis likās tikpat noslēpumains, tikai dīvainā kārtā šobrīd tas viņu diez ko neuztrauca.

No Pūču mājas viņi izgāja kopā. Pie ieejas gaitenī, kas veda uz pils rietumu spārnu, Čo atvadījās. — Es iešu uz šo pusi. Nu, tad… tad jau redzēsimies, Harij.

—  Jā… uz redzēšanos!

Viņa uzsmaidīja zēnam un devās projām. Klusas pacilātības pārņemts, Harijs gāja tālāk. Viņam bija izdevies kārtīgi parunāties ar Čo, ne reizi nekrītot kaunā… tu rīkojies patiešām drosmīgi, neļaudams viņai vaļu… Čo bija nosaukusi viņu par drosmīgu… viņa nenlda Hariju par to, ka viņš palicis dzīvs…

Protams, viņai patika Sedriks, to Harijs zināja… lai gan, būtu viņš uzlūdzis Čo uz Ziemassvētku balli pirms Sedrika, viss vēl varēja iegrozīties citādi… toreiz likās, ka viņa ar nožēlu atsaka Harijam…

—    Labrīt, — Harijs moži sveicināja Ronu un Ilermioni, piebiedrojoties draugiem Lielajā zālē pie Grifidora galda.

—    Kāpēc tu izskaties tik apmierināts? — vaicāja Rons, pārsteigts nopētot Hariju.

—   Ē… vēlāk jāspēlē kalambols, — Harijs laimīgi atbildēja, pavilkdams uz savu pusi lielu šķīvi ar olām un speķi.

—  O… jā… — Rons novilka. Viņš nolika uz šķīvja grauzdiņu, no kura tikko bija nokodis prāvu kumosu, un uzdzēra virsū lielu malku ķirbju sulas. Tad viņš teica: — Paklau… vai tu negribētu kopā ar mani aizstaigāt līdz laukumam pirms treniņa? Nu, zini, lai es varētu mazliet iesist roku.

—   Jā, labi, — Harijs piekrita.

—   Klausieties, es nedomāju, ka jums to vajadzētu darīt, — I Iermione nopietni iebilda. — Jūs abi jau tā esat pamatīgi iekavējuši mājasdarbus…

Bet tad viņa aprāvās — bija ieradies rita pasts, un uz Hermiones pusi, kā jau ierasts, purva pūces knābi traucās "Dienas Pareģis". Pūce nolaidās bīstami tuvu cukurtraukam un pastiepa savu kāju. Hermione iebāza ādas maisiņā knutu, paņēma avīzi un rūpīgi nopētīja pirmo lappusi, bet pūce tikmēr atkal pacēlās spārnos.

—  Vai ir kas interesants? — Rons vaicāja. Harijs pasmaidīja, nojauzdams, ka Rons ir gatavs runāt par jebko, lai tikai novērstu I lermiones uzmanību no mājasdarbiem.

—  Nē, — meitene nopūtās, — tikai kaut kadas blēņas par to, ka "Ķēmu masu" basiste precoties.

Hermione atvēra avīzi un nozuda aiz tās. Harijs pievērsās vēl vienai olu un speķa porcijai. Rons skatījās augšup uz augstajiem logiem — un likās mazliet norūpējies.

—   Paga, paga, — pēkšņi iesaucās Hermione. — Nevar būt… Siriuss!

—    Kas noticis? — Harijs uztraucies paķēra avīzi no viņas rokām tik spēji, ka tā vidū pārplīsa un tagad viņam un Hermionei rokās bija katram sava laikraksta puse.

—   Burvestību ministrija no uzticama avota saņēmusi informāciju, ka Siriuss Bleks, bēdīgi slavenais masu slepkava… bebebebe-bebe… pašlaik slēpjas Londonā! — satraukti čukstēdama, Hermione nolasīja no savas puses.

—   Varu derēt, ka tas ir Lūcijs Malfojs, — klusā, niknā balsī novilka Harijs. — Viņš pazina Siriusu uz perona…

—   Ko? — nu arī Rons izskatījās uzvilkts. — Tu neteici…

—   ššš! — abi pārējie nošņācās.

—    … Ministrija brīdina burvju sabiedrību, ka Bleks ir ļoti bīstams… nogalinājis trīspadsmit cilvēkus… izbēdzis no Azkabanas… parastās blēņas, — Hermione secināja, noliekot uz galda savu avīzes pusi un ar izbailēm paskatoties uz Hariju un Ronu. — Nu, viņš vienkārši vairs netiks ārā no mājas, tas arī viss, — viņa čukstus prātoja. — Dumidors taču brīdināja, lai viņš neiet.

Harijs īgni paskatījās uz noplēsto "Dienas Pareģa" pusi. Lapas lielāko daļu aizņēma "Malkinas kundzes Drānu visiem dzīves gadījumiem" reklāma, acīmredzot pie viņiem bija sākusies izpārdošana.

—   Ui! — viņš iesaucās, nogludinādams avīzi, lai arī Hermione un Rons varētu redzēt rakstu. — Paskatieties!

—   Man drēbju vairs nevajag, — Rons sacīja.

—   Nē, — Harijs papurināja galvu. — Te… šis mazais gabaliņš…

Rons un Hermione pieliecās zemāk, lai to izlasītu. Rakstiņš bija nepilnas desmit rindiņas garš un novietots pašās slejas beigās. Tā virsraksts bija:

IELAUŠANĀS MINISTRIJĀ

38 gadus vecais Sturģis Podmors, no Zel tai ietus dārziem 2 Klephemā, stājies Viedo kapitula priekšā, apsūdzēts par ielaušanos un laupīšanas mēģinājumu Burvestību ministrijā 31.augusta naktī. Podmoru aizturēja sargburvis Ēriks Grauzis, kad noziedznieks vienos no rīta mēģināja uzlauzt augstākās slepenības telpas durvis. Podmors atteicies no aizstāvības. Viņš atzīts par vainīgu abās apsūdzībās un notiesāts uz sešu mēnešu ieslodzījumu Azkabanā.

—   Sturģis Podmors? — Rons lēnām sacīja. — Tas bija tas vīrs, kuram pauris izskatījās kā apjumts ar salmiem, vai ne? Viņš ir viens no Ord…

—   Ron, &amp;&gt;Ј! — Hermione nošņācās, pamezdama visapkārt panisku skatienu.

—   Seši mēneši Azkabanā! — satriektais Harijs čukstus novilka. — Par mēģinājumu iekļūt pa durvim!

—   Nemuļķojies, ne jau tikai par mēģinājumu iekļūt pa durvim. Ko gan viņš vienos no rīta darīja Burvestību ministrijā?

—    Domājat, pildīja kādu Ordeņa uzdevumu? — Rons nomurmināja.

—    Paga, paga… — Harijs lēni teica. — Atcerieties, Sturģim vajadzēja ierasties, lai pavadītu mūs uz staciju?

Abi pārējie paskatījās uz Hariju.

—   Jā, viņš bija paredzēts kā viens no sargiem, kam jādodas līdzi uz Kingskrosu, vai ne? Un Tramdāns vēl pukojās, ka šis neesot ieradies; tātad viņš nevarēja pildīt Ordeņa uzdevumu.

—   Nu, varbūt viņi nedomāja, ka Podmoru pieķers, — Hermione sprieda.

—   Varbūt tās bija lamatas! — Rons satraukti iesaucās. — Nē — paklausieties! —pamanījis Hermiones brīdinošo skatienu, viņš dramatiski pieklusināja balsi un turpināja. — Ministrijā radās aizdomas, ka viņš ir viens no Dumidora cilvēkiem, tāpēc… es nezinu… viņi iemānīja Podmoru ministrijā — un viņš nemaz nemēģināja pa tām durvīm iekļūt! Varbūt viss tas tīšām sarīkots, lai saņemtu viņu ciet!

Iestājās klusuma brīdis, kamēr Harijs un Hermione pārdomāja Rona versiju. Harijam tā nelikās diez ko ticama. Turpretī Hermione izskatījās visai pārliecināta.

—   Vai zini, es nemaz nebrīnītos, ja tev izrādītos taisnība.

Viņa domīgi salocīja savu laikraksta pusi. Kad Harijs nolika

uz galda nazi un dakšiņu, Hermione pēkšņi it kā pamodās no sapņa. ^

—   Tā, labi, es domāju, ka vispirms mēs varētu ķerties pie Asnītes esejas par pašapmēslu krūmājiem. Ja mums veiksies labi, varbūt pirms pusdienām pagūsim sākt Maksūras uzdoto eseju par Nedzīvus uzburšanu…

Iedomājies mājasdarbu kalnu, kas gaidīja augšstāvā, Harijs sajuta sīku vainas apziņas dzēlienu, taču debesis bija tik skaidras un priecīgi zilas, turklāt viņš visu šo nedēļu tā arī nebija uzkāpis uz savas ugunsbultas…

—   Nu, to visu varētu atlikt uz vakaru, — Rons mierināja, kad viņi ar Hariju, pārmetuši slotaskātus pār plecu, gāja lejup pa zālaino nogāzi uz kalambola laukuma pusi; tiesa, abiem ausīs vēl arvien zvanīja Hermiones biedejošie brīdinājumi, ka viņi izkritīšot SLIMos. — Un mums vēl paliek rītdiena. Viņa pārāk uztraucas par mācībām, tā ir viņas lielākā nelaime… — Mirkli paklusējis, viņš mazliet nervozāk piebilda: — Kā tu domā, vai viņa runāja nopietni, kad teica, ka nedošot mums neko norakstīt?

—   Jā, tā likās gan, — Harijs teica. — Bet arī šī nav nekāda tukšā laika nosišana — mums ir jātrenējas, ja vēlamies palikt kalambola komandā…

—   Arī tiesa, — nu jau drošāk piekrita Rons. — Turklāt mums ir vesela jūra laika, lai tiktu ar visu galā…

Kad viņi tuvojās kalambola laukumam, Harijs pameta skatienu sāņus, tur, kur drūmi līgojās Aizliegtā meža koki. Virs to galotnēm nekas nelidinājās, debesis bija pilnīgi tukšas, tikai dažas pūces tālumā riņķoja ap Pūču mājas torni. Galvassāpju jau tāpat netrūka, lidojošais zirgs viņam nekādi nekaitēja, tāpēc Harijs izmeta to no prāta.

Ģērbtuvē viņi izcēla no skapja kasti ar lodēm un ķērās pie darba. Rons sargāja trīs augstās stīpas, bet Harijs iejutās dzinēja lomā un mēģināja dabūt sviedeni garām Ronam. Likās, ka draugam veicas tīri labi; viņš atvairīja vismaz trīs ceturtdaļas Harija raidito ložu, turklāt, jo ilgāk viņi spēlēja, jo labāk Ronam veicās. Pēc pāris stundām viņi atgriezās pilī, lai ieturētu pusdienas, — tikmēr Hermione lika skaidri saprast, ka uzskata abu rīcību par bezatbildīgu. Savukārt pēc maltītes abi devās atpakaļ uz kalambola laukumu, kur tūlīt vajadzēja sākties īstajam treniņam. Kad viņi ieradās, ģērbtuvē jau gaidīja visi komandas biedri, izņemot Endžellnu.

—   Vai viss kartībā, Ron? — vaicāja Džordžs, piemiegdams brālim ar aci.

—   Normāli, — Rons atbildēja. Harijs pa ceļam bija ievērojis, ka, jo tuvāk laukumam viņi nāca, jo Rons tapa klusāks.

—   Vai mazais prefektiņš ir gatavs mums, pārējiem, parādīt, kā jāspēlē kalambols? — ar sajauktiem matiem un viegli negantu smaidiņu uz lūpām izbāzis galvu no sava kalambola tērpa kakla izgriezuma, jautāja Freds.

—   Aizveries, — ar drūmi sastingušu seju noskaldīja Rons, pirmo reizi uzvilkdams savas komandas formu. Tā viņam derēja gluži labi, īpaši ņemot vērā to, ka pirms tam to nēsāja plecos krietni platākais Olivers Žagars.

—   Visi gatavi? — jau pārģērbusies, no kapteiņa istabiņas parādījās Fndželīna. — Tad ķeramies pie lietas. Allsija un Fred, lūdzu, paņemiet ložu kasti. Ak, jā, šķiet, daži cilvēki gatavojas vērot mūsu treniņu, taču es gribētu, lai jūs neliekaties par viņiem ne zinis, sarunāts?

Kaut kas kapteines uzspēlēti nevērīgajā balsi lika Harijam nojaust, kas varētu būt šie nelūgtie skatītāji. Tiešām, kad visi no ģērbtuves izgāja spožajā saules gaismā, viņus sagaidīja Slidena kalambola komandas un tās karstasinīgāko līdzjutēju ūjināšana un nievigie uzkliedzieni. Niknāko pretinieku pulciņš sēdēja tukšo tribīņu vidū, un viņu balsis skaļi atbalsojās laukumā.

—  Uz kā tas Vīzlijs domā lidot? — vilkdams vārdus, izsmējīgi iesaucās Malfojs. — Kāpēc gan kāds ir uzlicis lidošanas burvestību tādai vecai, satrunējušai pagalei?

Krabe, Goils un Pansija Pārkinsone ņēmās uzjautrināti zviegt un spiegt. Rons uzsēdās uz savas slotas un, atspēries no zemes, uzšāvās gaisā. Harijs sekoja draugam, no aizmugures labi redzēdams, ka drauga ausis piesarkst.

—  Neliecies par viņiem zinis, — Harijs teica, uzņēmis lielāku ātrumu un panācis Ronu, — redzēsim, kurš smiesies tad, kad būsim mērojušies spēkiem…

—  Tieši tādu attieksmi es sagaidu no savas komandas, pareizi, Harij, — Endželīna atzinīgi sacīja, ar sviedeni padusē apmetuši loku ap viņiem. Tad kapteine piebremzēja, līdz apstājās lidojošās komandas priekšā. — Labi, lai iesildītos, sāksim ar piespēlēm, visa komanda, lūdzu…

—   Eu, Džonsone, kas tā tev par frizūru? — no lejas bļāva Pansija Pārkinsone. — Kāpēc gan cilvēki grib izskatīties tā, it kā viņiem no galvas listu ārā tārpi?

Endželīna atmeta no sejas garos, bizītēs sapītos matus un mierīgi turpināja: — Tā, izretojamies… Paskatīsimies, kā mums izdodas…

Harijs atpakaļgaitā palidoja projām no pārējiem, vairāk uz laukuma tālo galu. Rons atkāpās tuvāk stipām. Endželīna pacēla sviedeni vienā rokā, tad spēcīgi meta to Fredam, Freds piespēlēja Džordžam, Džordžs — Harijam, Harijs — Ronam, bet Ronam lode izslīdēja no rokām.

Slideni Malfoja vadībā no lieliem priekiem rēca un auroja. Rons, ar joni piķēdams lejup, lai noķertu sviedeni, pirms tā sasniedz zemi, no pikējuma izgāja ne visai veiksmīgi. Viņš iesāņus nošļuka no savas slotas un atgriezās saspēles augstumā, pamatīgi piesarcis. Harijs redzēja, kā Freds un Džordžs saskatās, taču, kas likās mazliet neparasti, ne viens, ne otrs neko neteica, par ko Harijs viņiem bija pateicīgs.

—  Tagad piespēle, Ron, — uzsauca Endželīna, it kā nekas nebūtu noticis.

Rons piespēlēja sviedeni Alīsijai, Alīsija — atpakaļ Harijam, Harijs — Džordžam…

—   Eu, Poter, kā tev ar rētu? — sauca Malfojs. — Esi pārliecināts, ka negribi atlaisties? Klau, vai tikai nav pagājusi vesela nedēļa, bet tu vēl neesi bijis slimnīcā? Tev rekords, ne?

Džordžs piespēlēja Endželīnai, viņa pameta sviedeni atpakaļ Harijam, Harijs to nebija gaidījis, taču paguva ar pašiem pirkstu galiņiem noķert lodi un strauji piespēlēja to Ronam. Rons rāvās lodei pakaļ, taču kāds pussprīdis pietrūka.

—  Saņemies, Ron, — pikti uzsauca Endželīna, kad Rons atkal metās lejup, pakaļ sviedenei. — Spēlē uzmanīgāk.

Kad Rons atgriezās spēles augstumā, jau bija grūti noteikt, kas košāk sarkans, — Rona vaigi vai sviedene. Malfojs un pārējie slideni smējās, vēderu turēdami.

Trešajā mēģinājumā Ronam izdevās noķert sviedeni — laikam izjuzdams milzīgu atvieglojumu, viņš tik sparīgi piespēlēja tālāk, ka lode izlidoja cauri Keitijas pastieptajām rokām un spēcīgi trāpīja meitenei pa seju.

—   Piedod! — Rons ievaidējās, traukdamies pie komandas biedrenes, lai pārliecinātos, ka nav noticis kas briesmīgs.

—  Atpakaļ vietā, ar viņu viss ir kārtībā! — nu jau Endželīnas balss atgādināja rējienu. — Tomēr skaties — kad piespēlē komandas biedram, necenties notriekt viņu no slotas, labi? Šim nolūkam kalambolā domātas āmurgalvas!

Keitijai asiņoja deguns. Lejā, tribīnēs, slīdeņi teju vārtījās pa zemi. Pie Keitijas pielidoja Freds un Džordžs.

—   Klau, paņem šo te, — Freds viņai teica, izvilkdams no kabatas kaut ko nelielu un violetīgu, — tam vajadzētu palidzēt vienā mirkli.

—  Tā, — sauca Endželīna, — Fred un Džordž, paņemiet savas vāles un āmurgalvu. Ron, lido pie stīpām. Harij, kad teikšu, palaid zibsni. Mēs, protams, spēlēsim uz Rona stīpām.

Harijs laidās pakaļ dvīņiem, lai paņemtu zibsni.

—   Rons izcūkos visas izredzes jau pirmajā reizē? — nomurmināja Džordžs, kad viņi visi piezemējās līdzās kastei ar lodēm un atvēra to, lai paņemtu vienu no āmurgalvām un zibsni.

—  Viņš vienkārši uztraucas, — Harijs teica, — šorīt no rīta, kad bijām atnākuši uz laukumu divatā, viņš spēlēja daudz labāk.

—Jā, kaut nu jau nebūtu izpumpējies, — Freds drūmi novilka.

Viņi atkal uzšāvās gaisā. Kad Endželina iepūta svilpē, Harijs atlaida zibsni, bet Freds un Džordžs — āmurgalvu. Kopš tā brīža Harijam vairs nebija iespējas uzmanīgi sekot tam, ko dara pārējie. Viņa uzdevums bija atgūt sīciņo, spārnoto zelta lodīti, kuras noķeršana deva meklētāja komandai simt piecdesmit punktu, un te vajadzēja milzīgu ātrumu un izveicibu. Harijs tagad lidoja krietni ātrāk, šaudīdamies starp dzinējiem. Siltais rudens vējš sitās zēnam sejā, un tagad slidenu tālīnie bļāvieni saplūda neskaidrā brēkā… taču driz vien viņu atkal apturēja svilpe.

—  Stop… stop… STOP! — Endželina sauca. — Ron, tu vairs nesedz vidējo stīpu!

Harijs atskatījās uz Ronu. Draugs bija novirzījies uz kreisās stipas pusi, atstādams abas pārējās pilnīgi neaizsargātas.

—   O… piedod…

—   Kad tu vēro dzinējus, tu visu laiku didies! — Endželīna skaidroja. — Vai nu paliec centrā, lidz tev jādodas aizsargāt kādu no stīpām, vai riņķo turpat. Tu pamazām novirzies uz vienu pusi — tieši tā tu ielaidi trīs iepriekšējās lodes!

—   Piedod… — Rons atkārtoja. Pret spilgti zilajām debesim viņa seja gailēja kā sarkana bākas uguns.

—   Un, Keitij, vai tu nevarētu tikt galā ar to degunu?

—  Tas asiņo arvien stiprāk! — aizkritušā balsī atbildēja Keitija un mēģināja apturēt asiņu straumīti ar piedurkni.

Harijs paskatījās uz Fredu. Puisis izskatījās uztraucies un rakājās pa kabatām. Harijs redzēja, kā Freds izvelk no kabatas kaut ko violetu un tad ar šausmām paskatās uz Keitiju.

—   Labi, mēģināsim vēlreiz, — Endželīna izrīkoja komandas biedrus. Viņa nelikās zinis par slideniem, kuri nu ņēmās skandēt Grifidori — smurguļi, grifidori — Smurguļi, taču tagad viņa sēdēja uz savas slotas krietni stīvāk nekā iepriekš.

Šajā reizē viņi nolidoja tikai minūtes trīs, līdz atkal atskanēja Endželīnas svilpe. Harijs, kas pie stīpām pretējā laukuma galā tikko bija pamanījis riņķojam zibsni, apstajās pagalam sarūgtināts.

—  Kas tad nu? — viņš nepacietīgi pajautāja Alīsijai, kas atradās viņam vistuvāk.

—   Keitija, — viņa īsi atbildēja.

Harijs pagriezās un ieraudzīja, ka Endželīna, Freds un Džordžs pilnā sparā lido uz Keitijas pusi. Harijs un Alisija metās pakaļ trijotnei. Bija skaidrs, ka Endželīna apturējusi treniņu īstajā brīdī — Keitija bija krīta bālumā un noplūdusi ar asinīm.

—   Viņa jānogādā slimnīcā, — Endželīna teica.

—  Mēs viņu aizvedīsim, — Freds pieteicās. — Ka tikai… ē… nav apēdusi asiņošanas batoniņu… netīšām…

—  Nu ko, nav jēgas turpināt treniņu bez abiem triecējiem un viena dzinēja, —Endželīna sapīkusi sacīja, vērodama, kā Freds ar Džordžu lido uz pils pusi, no abām pusēm balstot Keitiju. — Ejam pārģērbties.

Kamēr atlikušie Grifidora spēlētāji devās uz ģērbtuvi, slideni turpināja skandēt jaunizgudroto saukli.

—   Kā treniņš? — Hermione visai atturīgi pavaicāja, kad pēc pusotras stundas Harijs un Rons cauri portretcaurumam atgriezās Grifidora koptelpā.

—   Diezgan… — Harijs iesāka.

—   …pilnīga izgāšanās, — dobji pavēstīja Rons un iezvēlās krēslā blakus Hermionei. Viņa paskatījās uz Ronu, un drauga ģīmis, šķiet, izkausēja ledu viņas skatienā.

—   Paklau, tā tev bija pirmā reize, — viņa mēģināja Ronu mierināt, — būs nepieciešams laiks, lai…

—  Kas tad teica, ka es biju tas, kurš visu izgāza? — Rons viņu pārtrauca.

—   Neviens, — Hermione atbildēja, izskatīdamās apjukusi, — es tikai domāju…

—   Tu tikai domāji, ka man nekas nesanāks?

—   Nē, protams, tā es nedomāju! Nu, tu teici, ka treniņš izgāzies, tāpēc es…

—   Es tagad ķeršos pie mājasdarbiem, — Rons nikni noteica, aizsoļoja uz kāpnēm, kas veda augšup uz zēnu guļamistabām, tad nozuda aiz durvīm. Hermione pievērsās Harijam.

—   Vai viņam gāja draņķīgi?

—   Nē, — Harijs nenodeva draugu.

Hermione izbrīnīti savilka uzacis.

—  Nu, iespējams, viņš varēja arī nospēlēt labāk, — Harijs nomurmināja, — bet, kā jau tu teici, tas viņam bija tikai pirmais treniņš…

Tovakar ne Harijam, ne Ronam ar mājasdarbiem diez ko neveicās. Harijs zināja, ka Ronam pa galvu jaucas neveiksmīgā spēle kalambola laukumā, bet viņš pats nekādi nespēja dabūt ārā no galvas slīdeņu skandēto grifidori — šmurguļi.

Visu svētdienu abi draugi pavadīja koptelpā, apkrāvušies ar grāmatām. Istaba piepildījās, tad iztukšojās. Bija vēl viena skaidra, jauka diena, tāpēc vairākums pārējo grifidoru lielāko daļu laika pavadīja skolas pagalmā, izbaudīdami, iespējams, gada pēdējo silto, saulaino dienu. Pret vakaru Harijs jutās tā, it kā viņa smadzenes kāds būtu dauzījis pret galvaskausa iekšpusi.

—    Zini, mums tomēr vajadzētu censties vairāk mājasdarbu izpildīt nedēļas laikā, — Harijs murminādams vērsās pie Rona, kad viņi beidzot nolika malā profesores Maksūras uzdoto garo eseju par Nedzīvus uzburšanu un izmisuši ķērās pie profesores Sinistras uzdotā, tikpat garā apcerējuma par Jupitera daudzajiem mēnešiem.

—  Jā, — noteica Rons, berzēdams piesarkušās acis un iemezdams turpat blakus sprēgājošajās liesmās jau piekto sabojāto pergamenta lapu. — Paklau… varbūt tomēr palūgsim Hermionei, vai nevaram vismaz uzmest aci, ko viņa uzrakstījusi?

Harijs paskatījās uz draudzeni. Viņa sēdēja mazliet nostāk ar Blēžkāji klēpī un jautri pļāpāja ar Džinniju. Tikmēr turpat gaisā zibēja adāmadatu pāris — tagad tika cakotas bezveidīgas elfu zeķes.

—  Nē, — viņš, smagi nopūzdamies, sacīja, — tu zini, ka viņa mums neko nerādīs.

Un tā nu viņi turpināja strādāt, bet tikmēr debesis aiz loga satumsa arvien melnākas. Koptelpā vakarētāju pulks atkal pamazām izklīda. Pusdivpadsmitos Hermione žāvādamās pienāca pie abiem bēdubrāļiem.

—   Drīz būsiet galā?

—   Nē, — Rons īsi atbildēja.

—  Jupitera lielākais mēness ir Ganimēds, nevis Kallisto, — viņa sacīja, pāri Rona plecam norādīdama rindiņu viņa astronomijas esejā, — bet daudzie vulkāni ir uz Jo.

—   Paldies, — norūca Rons, dzēsdams ārā kļūdainos teikumus.

—   Piedod, es tikai…

—  Jā, paklau, ja tu te pienāci tikai mani pakritizēt…

—   Ron…

—  Hermione, man šobrīd nav laika uzklausīt tavu sprediķi, tā ja, darba vēl pāri galvai…

—   Nē… paskaties!

Hermione rādīja uz tuvāko logu. Harijs un Rons pagriezās. Izskatīga purva pūce stāvēja uz palodzes un raudzījās uz Ronu.

—   Vai tikai tas nav Hermejs? — Hermiones balsi varēja saklausīt pārsteigumu.

—   Nolāpīts, ir gan! — klusi noteica Rons, nometa rakstamspalvu uz galda un pielēca kājās. — Kāpēc gan Persijs man raksta?

Viņš piegāja pie loga un atvēra to. Hermejs ielaidās koptelpā, nosēdās uz Rona esejas un pastiepa viņam pretī kāju, pie kuras bija piesieta vēstule. Rons noraisīja sūtījumu, un pūce uzreiz aizlidoja, atstādama ar tinti notraipītu kāju nospiedumus uz Rona zīmētā Jupitera mēneša Jo.

—   Tas tiešām ir Persija rokraksts, — iegāzies atpakaļ krēslā, sacīja Rons, pētīdams vārdus pergamenta tīstokļa ārpusē: Ronaldam Vīzlijam, Grifidora nams, Cūkkārpa. Viņš paskatījās uz pārējiem. — Ko tas varētu nozīmēt?

—   Ver vaļā! — Hermione nepacietīgi skubināja, un Harijs piekrītoši pamāja.

Rons attina tīstokli un sāka lasīt. Jo tālāk pa pergamentu slīdēja viņa skatiens, jo dusmīgāka viebās viņa seja. Kad viņš bija ticis līdz galam, izskatījās gatavs laist pār lūpu. Viņš pameta vēstuli uz Harija un Hermiones pusi. Draugi sagrūda galvas kopā un ķērās pie lasīšanas.

Labdien, Ron!

Es tikai nupat uzzināju (turklāt uzzināju no tāda svarīga cilvēka kā pats burvestību ministrs, kas savukārt to bija dzirdējis no Tavas jaunās pasniedzējas, profesores Ambrāžas), ka Tu esot kļuvis par Cūkkārpas prefektu.

Šī ziņa mani ļoti patīkami pārsteidza, un, pirmām kārtām, es gribu Tevi no sirds apsveikt. Man jāatzīst, es vienmēr esmu baidījies, ka Tu izvēlēsies to, ko varētu dēvēt par "Freda un Džordža" ceļu, nevis sekosi manam piemēram, tāpēc vari iedomāties, kādas sajūtas mani pārņēma, kad uzzināju, ka esi pārstājis noniecināt pastaipošo kartību un uzņēmies pirmo īsti atbildīgo pienākumu.

Taču es vēlos ne tikai apsveikt Tevi, Ron, vēlos arī dot Tev kādu padomu. Tāpēc šo vēstuli es sūtu nevis ar parasto rīta pastu, bet gan vakarā. Ceru, Tev izdosies to izlasīt vienatnē, prom no okšķerīgām acīm, kas savukārt pasargās Tevi no nepatīkamiem jautājumiem.

No pāris frāzēm, ko minēja ministrs, stāstot par Tavu iecelšanu prefekta amatā, es nopratu, ka Tu vēl arvien cieši biedrojies ar Hariju Poteru. Man Tev jāsaka, Ron, ka nekas nevar drošāk novest pie prefekta nozīmītes zaudēšanas, kā turpmāka brāļošanās ar šo zēnu. Jā, esmu pārliecināts, ka Tu būsi pārsteigts, to dzirdot, — neapšaubāmi, Tu teiksi, Poters vienmēr ir bijis Dumidora lolojums, — taču mans kā vecākā brāļa pienākums ir pavēstīt Tev, ka Dumidors, iespējams, vairs ilgi Cūkkārpu nevadīs un ka cilvēkiem, kuru viedoklis patiešām kaut ko nozīmē, ir gluži citādi — turklāt, domājams, objektīvāki — uzskati par Potera uzvedību. Sīkāk es šeit neko neskaidrošu. Taču, ja rītdien Tu ieskatīsies "Dienas Pareģī", tīri labi sapratīsi, no kuras puses vējš pūš— un cerēsim, ka spēsi izvēlēties pareizo pusi, kurā nostāties!

Nopietni, Ron, Tu taču negribēsi, lai Tevi met pār vienu kārti ar Poteru, tas varētu būtiski kaitēt Taviem nākotnes nodomiem, turklāt es te runāju par Tavu dzīvi arī pēc skolas. Droši vien jau zini, ņemot vērā, ka mūsu tēvs pavadīja viņu uz tiesu, ka šajā vasarā Potera lietu izskatīja Viedo kapituls pilnā sastāvā — un nevarētu teikt, ka Poters tur izskatījās īpaši labi. Ja Tu jautātu man, es teiktu, ka viņš izspruka sveikā formāla sīkuma dēļ, un daudzi, ar kuriem pēcāk esmu runājis, vēl arvien ir pārliecināti par viņa vainu.

Iespējams, Tev ir bail saraut attiecības ar Poteru — es zinu, viņš mēdz būt nelīdzsvarots un reizēm pat nevaldāms — taču, ja tas Tevi tiešām uztrauc vai Tu pamani Potera uzvedībā ko citu, kas dara Tevi nemierīgu, es mudinu Tevi aprunāties ar Doloresu Ambrāžu, viņa ir patiesi patīkama dāma un, esmu pārliecināts, vienmēr ar prieku dos Tev nepieciešamo padomu.

Te nu es esmu nonācis līdz vēl vienai lietai, ko gribēju likt Tev pie sirds. Kā jau minēju iepriekš, Dumidora režīmam Cūkkārpā visai drīz var pienākt gals. Tāpēc Tev, Ron, der ciešāk domāt par uzticību nevis viņam, bet gan skolai un ministrijai. Man ar nožēlu jādzird, ka līdz šim profesore Ambrāža saņem ļoti niecīgu atbalstu no citiem mācību spēkiem, cenzdamās veikt Cūkkārpā nepieciešamos pārkārtojumus, ko tik loti vēlas panākt ministrija (tiesa, jau nākamnedēļ viņai būs vieglāk — art par to būs iespējams lasīt rītdienas "Dienas Pareģī"!). Es teikšu tikai vienu —audzēknis, kurš tagad izrādīs vēlmi palīdzēt profesorei Ambrāžai, noteikti spers platu soli pretī zēnu vecākā amatam pēc pāris gadiem!

Diemžēl man vasarā ar Tevi necik neizdevās tikties. Man ir sāpīgi kritizēt mūsu vecākus, taču, baidos, es vairs nespēju dzīvot ar viņiem zem viena jumta, ja viņi turpina saieties ar bīstamajiem ļautiņiem, kas pulcējas ap Dumidoru. (Ja drīzumā rakstīsi mātei, vari piebilst, ka Sturģis Podmors, liels Dumidora draugs, nupat tika ieslodzīts Azkabatiā par ielaušanos ministrijā. Iespējams, tas liks viņiem beidzot apjēgt, ka šobrīd viņi biedrojas ar sīkiem noziedzniekiem.) Uzskatu, ka man ir ļoti paveicies, jo pār mani vairs negulstas aizdomas par saistību ar šādiem cilvēkiem — un ministrs izturas pret mani ļoti laipni. Es ceru, Ron, ka Tu neļausi radniecības saitēm maldināt sevi attiecībā uz mūsu vecāku kļūdainajiem uzskatiem un rīcību. Es patiesi ceru, ka ar laiku viņi sapratīs savas šībrīža kļūdas, un es, protams, būšu gatavs piedot viņiem jau tajā dienā, ka viņi šo piedošanu man lūgs.

Lūdzu, pārdomā manis teikto ļoti rūpīgi, īpaši to, kas attiecas uz Hariju Poteru. Vēlreiz Tevi apsveicu ar stāšanos prefekta amatā.

Tavs brālis,

Persijs.

Harijs uzlūkoja Ronu.

—  Jā, — viņš noteica, cenzdamies izlikties, ka uztver šo visu penteri kā joku, — ja tu gribi… ē… kā te bija teikts? — viņš ieskatījās Persija vēstulē, — jā, te ir… "saraut attiecības" ar mani, es apzvēru, ka nekļūšu "nevaldāms".

—   Atdod, — Rons teica, pastiepdams roku. — Viņš ir… — Rons krampjaini teica, pārplēsdams vēstuli uz pusēm, — …pasaules… — viņš pārplēsa to četrās daļās, — …lielākais… — nu vairs no pergamenta palika vien astotdaļas, — …mērglis. — Pasludinājis savu spriedumu, Rons iemeta pluskas uguni.

—    Labi, mums līdz rītausmai vēl šis tas ir jāizdara, — viņš optimistiski vērsās pie Harija, atkal pavilkdams tuvāk profesores Sinistras eseju.

Hermione pētīja Ronu ar dīvainu izteiksmi sejā.

—   Zini, dod šurp, — viņa pēkšņi teica.

—   Ko? — Rons nesaprata.

—   Dod tās šurp, es pārskatīšu uzrakstīto un izlabošu kļūdas, — viņa sacīja.

—   Tu nopietni? Hermione, tu esi mūsu dzīvības glābēja, — Rons nopriecājās, — ko mēs varētu…?

—   Jūs varētu teikt, piemēram, "Mēs apsolāmies nekad vairs neatlikt mājasdarbu pildīšanu uz pēdējo brīdi", — viņa ieteica, pastiepusi abas rokas pēc esejām. Tomēr likās, ka viņu kaut kas tomēr mazliet uzjautrina.

—   Lielais paldies, Hermione, — vārgi noteica Harijs, pasniegdams savu eseju un, berzējot acis, atgāzās pret krēsla atzveltni.

Nu jau bija pāri pusnaktij. Koptelpa sēdēja tikai viņi trīs un vēl Blēžkājis. Klusumā tikai čirkstēja Hermiones spalva, svītrojot kļūdainos teikumus zēnu esejās, un čaukstēja lappuses, kad viņa ņēmās pārbaudīt kādu faktu pa galdu izmētātajās uzziņu grāmatās. Harijs jutās pārguris. Turklāt kaut kur dziļi pakrūtē milža savāds, pretīgs tukšums, kam nebija nekāda sakara ar nogurumu, — to bija radījusi tikai un vienīgi vēstule, kas tagad melni čokurojās kamīna liesmās.

Viņš zināja, ka puse cūkkārpiešu uzskata viņu par dīvainu, varbūt pat traku. Viņš zināja, ka "Dienas Pareģis" mēnešiem ilgi publicē par viņu melīgus un dzēlīgus mājienus, taču stāvokli vēl daudz īstenāku padarīja šis vakars, kad Harijs ieraudzīja to visu uzrakstītu ar Persija roku, kad uzzināja, ka Persijs iesaka Ronam pārstāt draudzēties ar viņu un pat ziņot par viņu Ambrāžai. Viņš pazina Persiju veselus četrus gadus, vasaras brīvdienās Harijs bija ciemojies viņa mājā, dzīvojis ar Persiju vienā teltī kalambola Pasaules kausa laikā, vēl pirms dažiem mēnešiem tieši Persijs piešķīra viņam teicamu atzīmi par Trejburvju turnīra otrā uzdevuma izpildi, bet tagad tas pats Persijs uzskatīja viņu, Hariju, par nelīdzsvarotu un, iespējams, nevaldāmu.

Harijā uzvilnīja siltas jūtas pret krusttēvu. Siriuss, visticamāk, bija vienīgais pazīstamais cilvēks, kurš tiešām spētu saprast, kā Harijs šobrīd jutās, jo pats bija ļoti līdzīgā situācijā. Gandrīz visa burvju pasaule uzskatīja Siriusu par bīstamu slepkavu un kvēlu Voldemorta atbalstītāju, un krusttēvam bija nācies nodzīvot ar šādu apziņu veselus četrpadsmit gadus…

Harijs samiedza un atkal atvēra acis. Viņam likās, ka ugunī tikko pazibēja kaut kas iepriekš neredzēts. Tas bija parādījies un tūlīt arī nozudis. Nē… nevarēja būt… viņš to bija iedomājies tikai tāpēc, ka prātoja par Siriusu…

—   Tā, noraksti šo te, — Hermione norādīja Ronam, pastumdama uz viņa pusi zēna eseju un viņas pašas rokrakstā apskribelētu lapu, — un beigās pievieno manis uzmestos secinājumus.

—    Hermione, tu tiešām esi visbrīnišķīgākais cilvēks pasaulē, — Rons bezspēcīgi atzinās, — un, ja es vēl kaut reizi atļaušos būt rupjš pret tevi…

—   …tad es zināšu, ka viss ir atpakaļ vecajās sliedēs, — Hermione piebilda. — Harij, ar tavu eseju viss ir kārtibā, izņemot šo vietu pašās beigās, laikam esi pārklausījies, profesore Sinistra teica, ka Eiropu klāj ledus, nevis medus… Harij?

Harijs bija noslīdējis no krēsla, nometies uz ceļiem un tagad tupēja uz vietām apsvilušā un viscaur nodilušā paklāja uguns priekšā, cieši raudzīdamies liesmās.

—   Ē… Harij? — Rons nedroši teica. — Ko tu tur lejā dari?

—   Es nupat ugunī redzēju Siriusa galvu, — Harijs paskaidroja.

Viņš runāja diezgan mierīgi — galu galā, Siriusu galvu šajā pašā kamīnā viņš bija redzējis jau pirms gada, turklāt toreiz viņi sarunājās. Tiesa, šoreiz viņš nevarēja būt gluži pārliecināts par to, ko redzējis… viss bija noticis pārāk ātri…

—   Siriusa galvu? — Hermione pārvaicāja. — Nu, tā kā toreiz, kad Trejburvju turnīra laikā viņš gribēja ar tevi aprunāties? Bet tagad viņš to nedarītu, tas būtu pārāk… Siriusl

Viņai aizrāvās elpa. Tagad arī viņa skatījās uguni. Konam no rokas izšļuka spalva. Starp dejojošajām liesmām, garu, tumšu matu ieskauta, vīdēja Siriusa smaidošā seja.

—   Man jau likās, ka jūs aiziesiet gulēt, pirms no koptelpas nozudīs visi pārējie, — viņš teica. — Es te ieskatījos ik pa stundai.

—     Tu parādījies ugunī katru stundu? — Harijs gandrīz iesmējās.

—   Tikai uz kādu sekundi, lai paskatītos, vai gaiss jau nav

tīrs.

—   Un ja tevi būtu ievērojuši? — Hermione satraukti vaicāja.

—   Nu, man liekas, viena meitenīte — izskatījās pēc pirmziemnieces — iepriekš, iespējams, arī pamanīja, bet neuztraucies, — Sīriuss steidzīgi piebilda, kad Hermione bažīgi aizšāva mutei priekšā roku, — kad viņa pēc mirkļa vēlreiz ieskatījās ugunī, manis tur vairs nebija. Varu derēt, viņa nodomāja, ka redzējusi dīvainu pagali vai ko tamlīdzīgu.

—   Bet, Sirius, tu pamatīgi riskē… — Hermione teica.

—   Tagad tu runā kā Mollija, — Siriuss viņu pārtrauca. — Nekā citādi es nevarēju atbildēt uz Harija vēstuli, neķeroties pie šifriem, — un šifri ir atšifrējami.

Kad viņš pieminēja Harija vēstuli, gan Hermione, gan Rons uzmeta Harijam pārmetošu skatienu.

—   Tu neteici, ka aizrakstīji Siriusam! — Hermione pārmetoši sacīja.

—   Aizmirsu, — Harijs atzinās — un tā bija balta patiesība. Sastapšanās ar Čo Pūču mājā bija visus iepriekšējos notikumus izdzēsusi no prāta. — Hermione, neskaties uz mani ar tādām acīm, neko slepenu no tās neviens nebūtu izlobījis, vai ne, Sirius?

—   Nebutu gan, tā bija ļoti labi uzrakstīta, — Siriuss smaidot atzina. — Labi, pasteigsimies, ja nu kads mūs iztraucē… tava rēta.

—   Kas tad ar… ? — Rons iesāka, taču Hermione viņu pārtrauca.

—   Mēs tev izstāstīsim pēc tam. Turpini, Sirius.

—  Skaidrs, es saprotu, ka tā sāpēšana nav nekas patīkams, taču mēs nedomājam, ka par to vajadzētu īpaši uztraukties. Sāpēja taču arī visu pagājušo gadu, ne?

—  Jā, un Dumidors teica, ka tas notiekot ikreiz, kad Voldemorts izjūtot spēcīgas emocijas, — Harijs teica, kā parasti, neliekoties zinis par Rona un Hermiones viebšanos. — Tāpēc, iespējams, ka tovakar, kad man bija pēcstundas, viņš vienkārši dusmojās.

—   Protams, tagad, kad viņš ir atgriezies, tā sāpēs biežāk, — Siriuss piebilda.

—   Tātad tu nedomā, ka tam bija kāds sakars ar Ambrāžas pieskārienu pēcstundu laikā? — Harijs gribēja zināt.

—  Šaubos, — Siriuss atbildēja. — Esmu daudz par viņu dzirdējis, itin nekas neliecina, ka viņa varētu būt nāvēde…

—  Viņa ir tik pretīga, ka es gan par to nebūtu īsti drošs, — Harijs drūmi novilka, bet Rons un Hermione piekrītoši māja ar galvu.

—  Jā, taču pasaule nedalās labos cilvēkos un nāvēžos, — Siriuss teica un skābi pasmaidīja. — Es labi zinu, ka viņa ir neganta vecene, — jums vajadzētu dzirdēt, ko saka Remuss.

—  Vai Vilksons pazist Ambrāžu? — Harijs strauji jautāja, atcerēdamies profesores spriedelējumus par bīstamajiem jaukteņiem pirmās stundas laikā.

—   Nepazīst gan, — Siriuss atbildēja, — taču viņa pirms gadiem diviem sagatavoja vienu otru pret vilkačiem vērstu likumdošanas aktu, tāpēc dabūt darbu viņam tagad ir gandrīz neiespējami.

Harijs atcerējās, ka pēdējā tikšanās reizē Vilksona drānas bija izskatījušās vēl noskrandušākas. Nepatika pret Ambrāžu tikai pieņēmās spēkā.

—   Kāpēc viņai ir tāds zobs uz vilkačiem? — Hermione dusmīgi vaicāja.

—   Laikam jau baidās no viņiem, — teica Siriuss, smaidot par meitenes sašutumu. — Izskatās, ka viņa neieredz puscilvēkus. Pirms gada viņa panāca ūdensļaužu sadzīšanu uz reģistrāciju un piespieda tos nēsāt īpašas birkas. Iedomājies tikai, tērēt laiku un spēkus, lai mocītu ūdensļaudis, kamēr savā vaļā klīst tādi sīki

ķēmi kā Mokškis.

t f

Rons iesmējās, bet Hermioni Siriusa vārdi likās samulsinājuši.

—   Sirius! — viņa pārmetoši sacīja. — Ja tu kaut mazlietiņ pacenstos ar Mokšķi atrast kopīgu valodu, esmu pārliecināta, ka viņš atmaigtu. Galu galā, tu esi vienīgais ģimenes loceklis, kas viņam palicis, un profesors Dumidors teica…

—   Starp citu, kādas ir Ambrāžas stundas? — Siriuss pārtrauca Hermioni. — Vai viņa māca jūs nogalināt visus jaukteņus?

—   Nē, — atbildēja Harijs, nelikdamies zinis par Hermioni, kas izskatījās sapūtusies par to, ka pārtraukta Mokšķa aizstāvības runa. — Viņa vispār neļauj mums izmantot burvestības!

—    Mums tikai jālasa tā stulbā mācību grāmata! — Rons piebalsoja.

—  Jā, jā, izklausās ļoti ticami, — Siriuss sacīja. — Mūsu informācijas avoti ministrijā liecina, ka Fadžs nevēlas, lai jums mācītu paņemienus, ko var izmantot kaujā.

—    Izmantot kaujā! — Harijs nespēja noticēt savām ausīm.

—   Ko, viņaprāt, mēs te darām, pulcējam burvju armiju, vai?

—   Tieši tāds viedoklis viņam par Cūkkārpu izveidojies, — Siriuss teica, — vai, precīzāk, viņš baidās, ka ar to nodarbojas Dumidors, — proti, veido savu privāto armiju, lai varētu stāties pretī ministrijai.

Pēc šiem vārdiem iestājās klusuma brīdis. Tad Rons sacīja:

—   Tā ir stulbākā glupība, ko jebkad esmu dzirdējis, ieskaitot tos brīnumus, ar kuriem ik pa brīdim mūs aplaimo Luna Mīlaba.

—  Tātad mums aizsardzībā pret tumšajām zintlm neļauj apgūt burvestības, jo Fadžs baidās, ka mēs varētu izmantot šis zināšanas pret ministriju? — Nu ari Hermione izskatījās pārskaitusies.

—  Jā, — Siriuss pamāja. — Fadžs uzskata, ka Dumidors varas iegūšanai izmantos jebkurus līdzekļus. Ar katru dienu viņa aizdomas aug augumā. Agrāk vai vēlāk viņš Dumidoru arestēs par kādu no pirksta izzīstu noziegumu.

Tas atgādināja Harijam par Persija vēstuli.

—   Varbūt zini, vai rit "Dienas Pareģi" varētu būt kaut kas par Dumidoru? Rona brālis Persijs min, ka tur būšot…

—   Par to es neko nezinu, — Siriuss atzinās, — visu nedēļas nogali es neesmu redzējis nevienu citu no Ordeņa biedriem, visi ir aizņemti kaut kur citur. Es te sēžu divatā ar Mokšķi…

Siriusa balsi bija skaidri saklausāms rūgtums.

—  Tātad arī par Hagridu tu neko neesi dzirdējis?

—  Nē… — Siriuss teica, — nu, it kā viņam jau vajadzēja būt atpakaļ, neviens īsti nezina, kas noticis. — Tad, ieraugot draugu sašļukušās sejas, viņš ātri piebilda: — Taču Dumidors nav uztraucies, tāpēc ari jūs trīs nesadomājieties diezin ko. Esmu pārliecināts, ka Hagrids ir sveiks un vesels.

—  Bet ja reiz viņam jau vajadzēja būt atpakaļ… — Hermione bilda klusā, nemierīgā balsī.

—  Ar viņu kopā bija Maksima madāma, mēs sazinājāmies, un viņa zināja teikt, ka abi izšķīrušies atpakaļceļā… taču nekas neliecina, ka viņš varētu būt ievainots vai… nu, nekas neliecina, ka viņam kas varētu būt noticis.

īsti gan tas Hariju, Ronu un Hermioni nepārliecināja, tāpēc viņi bažīgi saskatījās.

—  Klau, tikai nesāciet kādu iztaujāt par Hagridu, — steigšus piemetināja Siriuss, — tas pievērstu papildu uzmanību apstāklim, ka viņš nav atgriezies. Es zinu, ka Dumidors to nevēlas. Hagrids ir stiprs vīrs, ar viņu viss būs kārtībā. — Redzēdams, ka arī šis apgalvojums īpaši neuzlabo trijotnes omu, Siriuss piebilda: — Starp citu, kad ir nākamā Cūkmiestiņa nedēļas nogale? Man ienāca prātā, ja reiz mēs tikām cauri ar suņa gājienu stacijā, varbūt varētu…

—   NĒ! — korī skaļi iesaucās Harijs un Hermione.

—   Sirius, vai tad tu neredzēji "Dienas Pareģi"? — Hermione uztraukti jautāja.

—   Ak, jūs par to, — Siriuss teica un pasmaidīja, — viņi vienmēr izsaka pieņēmumus par to, kur es varētu atrasties, kaut īstenībā nevienam nav ne jausmas…

—   Redzi, mes pieļaujam, ka šoreiz kādam tāda jausma varbūt tomēr ir, — Harijs sacīja. — Viena frāze, ko Malfojs izmeta vilcienā, liek domāt, ka viņš suni saskatīja tevi — bet uz perona bija ari viņa tēvs, tu zini, Lūcijs Malfojs… tāpēc nekādā gadījumā nedodies uz Cukmiestiņu. Ja Malfojs tevi atkal ieraudzīs…

—   Labi, labi, es sapratu, — Siriuss teica. Viņš izskatījās pamatīgi vīlies. — Tikai ieteicos, iedomājos, ka jūs mani labprāt satiktu.

—   Tā arī ir, tikai es nevēlos, lai tevi atkal iebāž Azkabanā! — Harijs izsaucās.

Iestājās klusums, Siriuss no liesmām cieši nopētīja Hariju. Virs krusttēva iekritušajām acīm pierē iegūla grumba.

—   Tu savam tēvam tomēr līdzinies mazāk, nekā man savulaik likās, — viņš beidzot sacīja, un viņa balsī bija skaidri saklausāms aukstums. — Džeimsam tieši risks būtu licies īpaši pievilcīgs.

—   Paklausies…

—   Ziniet, es laikam tīšos, dzirdu, kā Mokšķis nāk lejā pa kāpnēm, — teica Siriuss, kaut gan Harijs bija pārliecināts, ka krusttēvs mānās. — Es uzrakstīšu, kad varētu atkal uzrasties kamīnā, labi? Ja vien tev tas neliekas pārāk riskanti…

Atskanēja kluss paukšķis, un tur, kur tikko atradās Siriusa galva, atkal sprēgāja tikai liesmas.

PIECPADSMITA NODAĻA CŪKKĀRPAS LIELINKVIZITORI

Viņiem bija radies iespaids, ka nākamajā rītā nāksies rūpigi pētīt "Dienas Pareģi", lai atrastu rakstu, ko Persijs pieminēja savā vēstulē. Taču, tikko pasta pūce bija pacēlusies spārnos, atsperdamās no piena krūzes, Hermione skaļi noelsās un izklāja laikrakstu uz galda — tur trijotnes acīm atklājās liela, plati smaidošas un acis laiski blisinošas Doloresas Ambrāžas fotogrāfija. Uzraksts virs attēla vēstīja:

MINISTRIJA CEĻĀ UZ IZGLĪTĪBAS REFORMU DOLORESA AMBRĀŽA IECELTA PAR VĒSTURĒ PIRMO LIELINKVIZITORI

— Ambrāža — "lielinkvizitore"? — Harijs drūmi novilka, pusaizkostajam grauzdiņam izslīdot no pirkstiem. — Ko tas nozīmē?

Hermione sāka lasīt balsi:

—  Negaidītu soli vakar vakarā spērusi Burvestību ministrija, pieņemot jaunu likumdošanas aktu, kas dod tai nebijušas tiesības ietekmēt Cūkkārpas Raganu un burvju arodskolas vadību.

"Notikumu attīstība Cūkkārpā jau zināmu laiku darījusi nemierīgu ministra kungu," paziņoja Persijs Vīzlijs, ministra jaunākais palīgs. "Šī ir viņa atbilde uz bažām, ko pauduši satrauktie vecāki, kuri uzskata, ka skola attīstās, viņuprāt, nevēlamā virzienā."

Šis nav pirmais gadījums pēdējo nedēļu laikā, kad ministrs Kornēlijs Fadžs izmanto jaunus likumus, lai veiktu uzlabojumus šajā burvju skolā. Vēl gluži nesen, 30. augustā, tika pieņemts Izglītības dekrēts nr. 22, nosakot, ka gadījumā, ja pašreizējais skolas direktors nespēj nodrošināt kandidātu kādam akadēmiskam postenim, piemērota persona ir jāizvēlas ministrijai.

"Tā darbā Cūkkārpā tika norīkota Doloresa Ambrāža," vakar vakarā paskaidroja Vīzlijs. "Ņemot vērā, ka Dumidors nespēja atrast nevienu, kas aizpildītu vakanci, ministrs nozīmēja darbā Ambrāžu. Protams, viņa ir sagaidīta ar nedalītu sajūsmu…

—   Sagaidīta ar KO? — Harijs skaļi jautāja.

—   Paga, raksts vēl turpinās, — Hermione sapīkusi teica.

—   "…ar nedalītu sajūsmu, jo pilnībā revolucionizējusi to, kā Cūkkārpā tiek pasniegta aizsardzība pret tumšajām zintim. Turklāt tagad ministram ir droša, izsmeļoša informācija par to, kas īstenībā notiek Cūkkārpā."

Tieši šo funkciju ministrija ir tikko iestrādājusi likumdošanā, izdodot Izglītības dekrētu nr. 23, saskaņā ar kuru ir izveidots jaunais Cūkkarpas lielinkznzitora amats.

"Tas ir jauns, aizraujošs pavērsiens plānā, ar ko ministrs iecerējis novērst to, ko daudzi dēvē par apmācības standartu degradāciju Cūkkārpā," skaidroja Vīzlijs. "īnkvizitora pienākumos ietilps pārējo mācībspēku inspicēšana, kas ļaus pārliecināties par viņu profesionalitāti. Šis amats profesorei Ambrāžai piedāvāts papildus viņas akadēmiskajam postenim, un, mums par lielu prieku, viņa šo piedāvājumu ir pieņēmusi."

Ministrijas jaunos pasākumus ar entuziasmu sagaida Cūkkārpas skolnieku vecāki.

"Tagad man ir daudz mierīgāks prāts, jo es zinu, ka Dumidora darbība ir pakļauta godīgam un objektīvam izvērtējumam," komentē 41 gadu vecais Lūcijs Malfojs no savas Viltšīras savrupmājas. "Daudzi, kam patiesi rūp mūsu bērnu nākotne, pēdējos gados ar bažām uzņēmuši ne vienu vien no Dumidora ekscentriskajiem lēmumiem, un es priecājos, ka ministrija sākusi rūpīgāk sekot situācijai."

Starp ekscentriskiem lēmumiem noteikti minami strīdīgie, mūsu laikrakstā jau iepriekš aprakstītie gadījumi, to skaitā vilkača Iiemusa Vilksona, pusmūža Rubeusa Hagrida un paranojas apsēstā pensionētā aurora "Trakača" Tramdāna pieņemšana darbā.

Ne vienreiz vien dzirdēti izteikumi, ka Baltuss Dumidors, bijušais Starptautiskās Burvju konfederācijas dižburis un Viedo kapitula virsmags, vairs nespēj i'adīt prestižo Cūkkārpas skolu.

"Es uzskatu, inkvizitora iecelšana ir pirmais solis, lai nodrošinātu, ka Cūkkarpu vada direktors, kuram mēs visi uzticamies," vakar atzina augsta ministrijas amatpersona, kas vēlējās saglabāt anonimitāti.

Viedo kapitula ilggadīgie locekļi Grizelda Māršmale un Tibērijs Ogdens ir iesnieguši atlūgumus, protestējot pret Cūkkārpas inkvizitora amata ieviešanu.

"Cukkārpa ir skola, nevis Kornēlija Fadža biroja piedēklis," paziņoja Māršmales kundze. "Tas ir vēl viens nožēlojams mēģinājums diskreditēt Baltusu Dumidoru."

(Plašāku rakstu par Māršmales kundzei piedēvētajiem sakariem ar pretvalstiskām goblinu organizācijām lasiet septiņpadsmitajā lappusē.)

Hermione beidza lasit un pāri galdam paskatījās uz draugiem.

—  Tagad mēs zinām, kā skola tika pie Ambrāžas! Fadžs izdeva "Izglītības dekrētu" un viņu mums uztiepa! Un tagad šis pilnvarojis to krupi inspicēt citus pasniedzējus! — Hermione strauji elpoja, un acis viņai spoži mirdzēja. — Es nespēju noticēt. Tas ir kaut kas nedzirdēts!

—   Protams, — Harijs piekrita. Viņš paskatījās lejup uz labo roku, kas uz galda bija savilkusies dūrē, un ieraudzīja neskaidro, balto teikumu, ko Ambrāža bija likusi viņam iegravēt paša ādā.

Taču Rona seja tikmēr atplauka smaidā.

—   Kas? — Harijs un Hermione vienā balsi jautāja, nesaprazdami, kas notiek.

—   To gan es gribu redzēt, kā viņa inspicēs Maksūru, — Rons līksmi paziņoja. — Ambrāža nepagūs ne attapties, kad jau būs nožāvētā.

—   Labi, taisāmies, — teica Hermione, pielēkdama kājās, — jāsāk kustēties, nebūtu labi nokavēt, ja viņa iedomājusies inspicēt Bija stundu…

Taču maģijas vēstures stundu profesore Ambrāža neinspicēja vis, un tā bija tikpat garlaicīga kā iepriekšējā pirmdienā. Ari Strupa pazemes klasē trijotne, ieradusies uz mikstūru pāri, inkvizitori nemanīja. Harijs saņēma savu eseju par meness akmeni ar augšējā stūri uzšņāptu lielu, niknu, melnu "D".

—   Esmu izlicis jums atzīmes, ko jūs būtu saņēmuši, ja šādu darbu iesniegtu SLIMā, — teica Strups un pavīpsnāja, slīdēdams starp skolniekiem un izdalīdams mājasdarbus. — Tas sniegs jums aptuvenu izpratni par to, kas sagaidāms eksāmenā.

Strups tika līdz klases priekšai un tur apmetās uz papēža, pagriežoties pret audzēkņiem.

—   Šī mājasdarba līmenis bija nožēlojams. Ja tas būtu eksāmens, vairākums no jums to nenokārtotu. Es ceru, ka pie šīsnedēļas esejas par dažādām pretindēm jus piestrādāsiet krietni cītīgāk, citādi man nāksies atstāt pēc stundām tos grūtgalvjus, kas saņēmuši "D".

Viņš pasmīnēja, kad Malfojs nospurdzās un visai dzirdami nočukstēja: — Daži ir dabūjuši "D"? Ha!

Harijs pamanīja, ka Hermione mēģina iemest aci viņa esejā, lai redzētu, kāda tur atzīme, tāpēc viņš, cik nu ātri spēja, nobēdzināja savu sacerējumu par mēness akmeni somā, labprāt vēlēdamies šo informāciju paturēt noslēpumā.

Apņēmies nepieļaut, ka Strups viņu izgāž arī šajā stundā, Harijs katru uz tāfeles uzrakstīto norādījumu pārlasīja vismaz trīs reizes, un tikai tad ķērās pie darba. Viņa spēcinošā mikstūra gan neiznāca tik dzidri tirkizzila kā Hermionei, tomēr vismaz bija zils, nevis sārtens kā Neviļam. Tāpēc stundas beigās savu pudelīti uz Strupa galda viņš nolika pa pusei izaicinoši, pa pusei atvieglots.

—   Nu, nebija taču tik briesmīgi kā pagājušajā nedēļā, ne? — vaicāja Hermione, kad viņi kāpa augšup no pagraba un pāri Ieejas zālei devās uz pusdienām. — Un ar majasdarbu arī viss bija puslīdz kārtībā, ko?

Kad ne Rons, ne Harijs neatbildēja, viņa turpināja malt to pašu. — Saprotiet, es jau nedomāju, ka dabūjāt labāko atzīmi, ja reiz viņš laboja pēc SLIMa prasībām, bet patlaban jebkura sekmīga atzīme ir ciešama, pareizi?

Harijs kaut ko izvairīgi noburkšķēja.

—  Protams, līdz eksāmenam vēl var paveikt ļoti daudz, mums ir milzums laika, lai pilnveidotos, taču tās atzīmes, ko saņemam tagad, ir zināms pamats. Tas, no kā mēs varam atsperties…

Viņi apsēdās pie Grifidora galda.

—   Protams, es būtu sajūsmā, ja saņemtu "I"…

—  Hermione, — Rons asi pārtrauca viņu, — ja tu gribi uzzināt, cik mēs dabūjām, tā arī paprasi.

—   Es ne… es negribēju… nu, ja jūs gribat pateikt…

—   Man bija "V", — paziņoja Rons, liedams zupu savā šķīvī. — Esi apmierināta?

—  Nu, par to nebūtu jākaunas, — sacīja Freds, pienākdams pie galda kopā ar Džordžu un Lī Džordanu un apsēzdamies pa labi no Harija. — Nekas nav labāks par krietnu, stipru "V".

—   Bet, — Hermione īsti nesaprata, — vai tad "V" nenozīmē…

—   "Vāji", skaidrs, — Lī Džordans teica. — Un tomēr tas ir labāk par "D", ne? Par "drausmīgi"?

Harijs juta, ka vaigi paliek karsti, tāpēc notēloja nelielu klepus lēkmi, it kā butu aizrijies ar bulciņu. Rimies kāsēt, viņš ar nožēlu secināja, ka Hermione vēl arvien ar pilnu tvaiku apspriež SLIMu novērtējumus.

—  Tatad labaka atzīme ir "I", "izcili", — viņa sacīja, — un tad nāk "?"…

—   Nē, tad seko "L", — Džordžs izlaboja, — "L", "labāk nekā cerēts". Vienmēr esmu uzskatījis, ka mums ar Fredu visos priekšmetos vajadzēja saņemt "L", jo visas cerības jau pārspēja fakts, ka mēs vispār parādījāmies eksāmena.

Visi, izņemot Hermioni, iesmējās, bet meitene tikai turpināja vārīties. — Tātad pēc "L" nāk "P", "pieņemami", un tā ir pēdējā atzīme, ar kuru eksāmens skaitās nolikts, vai ne?

—   Jā, — sacīja Freds, iegremdēja zupā bulciņu, pacēla to pie mutes un veselu norija.

—   Tad ir "V", kas nozīmē "vāji"… — Rons pacēla abas rokas ākstīgā triumfā, — … un, visbeidzot, "D", "drausmīgi".

—  Vēl ir arī "T", — Džordžs atgādināja brālim.

—   "X"? — pārjautāja Hermione, izskatīdamās pavisam sašļukusi. — Vēl sliktāk par "D"? Un ko gan "T" nozīmē?

—   "Trollis", — Džordžs izpalīdzīgi paskaidroja.

Harijs atkal iesmējās, kaut gan nebija īsti drošs, vai šoreiz Džordžs joko vai ne. Viņš iedomājās, kā cenšas noslēpt no Hermiones faktu, ka dabūjis "T" visos SLIMos un tūlīt cieši apņēmās turpmāk mācīties daudz uzcītīgāk.

—  Jums jau ir inspicējuši kādu stundu? — Freds jautāja.

—   Nav gan, — Hermione strauji atbildēja. — Un jums?

—  Tikko, pirms pusdienām, — Džordžs teica. — Burvestības.

—   Kā bija? — Harijs un Hermione vienlaikus vaicāja.

Freds paraustīja plecus.

—   Ne pārāk briesmīgi. Ambrāža tikai glūnēja no stūra un kaut ko pierakstīja. Jūs jau zināt, kāds ir Zibiņš, izturējās pret inspicētāju kā pret ciemiņu, nelikās, ka tas viņu uztrauktu. Viņa neko daudz neteica. Uzdeva Alīsijai pāris jautājumu par to, kā parasti notiek stundas, Alīsija pateica, ka tās tiešām esot saturīgas, tas arī viss.

—   Nespēju iedomāties, kā vecajam Zibinām varētu piekasities, — sprieda Džordžs, — viņa eksāmenam visi parasti tiek cauri sveikā.

—   Kas jums ir pēcpusdienā? — Freds jautāja Harijam.

—  Trilonija…

—   īstākā "T", ja esmu kādu saticis…

—   …un pati Ambrāža.

—   Tad esi paipuisitis un šodien savaldies, — Džordžs piekodināja. — Ja netiksi vēl uz kādu kalambola treniņu, Endželina aizies pa pieskari.

Taču Harijam nemaz nenācās gaidīt līdz,aizsardzībai pret tumšajām zintlm, lai sastaptu profesori Ambrāžu. Brīdi, kad viņš, nosēdies pustumšās pareģošanas klases tālajā stūri, vilka ārā no somas savu sapņu dienasgrāmatu, Rons ar elkoni iezvēla viņam pa ribām. Pagriezies viņš ieraudzīja, ka no grīdā ierīkotās lūkas pabāžas profesores Ambrāžas galva. Jautri čalojošā klase nekavējoties noklusa. Pēkšņais pieklusums lika atskatīties profesorei Trilonijai, kas tobrīd staigāja pa klasi, dalīdama "Sapņu tulka" eksemplārus.

—   Labdien, profesore Trilonija, — plati smaidīdama, sveicināja profesore Ambrāža. — Ceru, ka saņēmāt manu zīmīti? Ar jūsu nodarbības inspekcijas laiku un datumu?

Profesore Trilonija strupi pamāja un, izskatīdamās ļoti saīgusi, turpināja izdalīt grāmatas. Vēl arvien smaidīdama, profesore Ambrāža satvēra tuvāko krēslu aiz atzveltnes un aizvilka to uz klases priekšu, apstājoties burtiski pussprldi aiz profesores Trilonijas vietas. Tad Ambrāža apsēdās, izvilka no puķainās somas planšeti un paskatījās uz audzēkņiem, gaidīdama, kad sāksies stunda.

Ar viegli drebošām rokām profesore Trilonija ciešāk ievlstijās savās šallēs un caur milzīgi biezajām brillēm pārlaida skatienu klasei.

—    Šodien mēs turpināsim pētīt pravietiskus sapņus, — viņa ierunājās, varonīgi cenzdamās saglabāt balsī ierasto mistisko pieskaņu, taču šoreiz vārdi vēlās pār lūpām tādi trīcelīgi. — Lūdzu, sadalieties pāros un ar "Sapņu tulka" palīdzību izskaidrojiet viens otra nesenākās nakts vīzijas.

Vispirms viņa tā kā grasījās slīdēt atpakaļ uz savu vietu, bet tad pamanīja, ka profesore Ambrāža apsēdusies viņai tieši aiz muguras, tāpēc Trilonija strauji nogriezās pa kreisi, tuvāk Parvati un Lavenderai, kuras jau nopietnām sejām sprieda par Parvati pēdējo sapni.

Slepus vērodams Ambrāžu, Harijs atvēra savu "Sapņu tulku". Viņa jau kaut ko rakstīja savās piezīmēs. Vēl pēc pāris minūtēm viņa piecēlās un sāka staigāt pa klasi cieši aiz muguras Trilonijai, klausīdamās pareģošanas pasniedzējas sarunās ar audzēkņiem un reizumis uzdodama pa kādam jautājumam. Harijs steidzīgi nolieca galvu tuvāk grāmatai.

—   Ātri izdomā kādu sapni, — viņš lūdza Ronam, — ja nu tā vecā krupene atvelkas uz mūsu galu.

—    Es jau pagājušajā reizē izdomāju, — Rons nepiekrita, — tagad ir tava kārta, stāsti tu man.

—    Zini, es nezinu… — Harijs izmisis nomurmināja. Viņš neatcerējās nevienu sapni, ko būtu redzējis pēdējās dienās. — Teiksim, es nosapņoju, ka es… slīcinu Strupu savā katlā. Jā, tas derēs…

Rons iespurdzās un atvēra savu "Sapņu tulku".

—  Tā, tagad mums jāpieskaita tavs vecums datumam, kad tu redzēji sapni, burtu skaits sapņa tēmā… paklau, kas tas būs — "slīcinu", "katlā" vai "Strupu"?

—   Kādam tam nozīmē, ņem jebkuru, — Harijs mudināja, pamezdams skatienu atpakaļ. Tagad profesore Ambrāža kaut ko skribelēja, stāvēdama līdzās profesorei Trilonijai, kas tobrīd kaut ko jautāja Neviļam par viņa sapņu dienasgrāmatu.

—   Kurā naktī tu to sapni redzēji? — jautāja aprēķinos iegrimušais Rons.

—    Nezinu, vakarnakt, raksti, ko gribi, — Harijs atbildēja, mēģinādams saklausīt, ko Ambrāža saka profesorei Trilonijai. Pasniedzējas no viņiem ar Ronu tagad šķīra tikai viens sols. Profesore Ambrāža vēl kaut ko pierakstīja, bet profesore Trilonija izskatījās pamatīgi noskaitusies.

—   Tā, — paskatīdamās uz Triloniju, jautāja Ambrāža, — cik ilgi jūs jau strādājat šajā amatā?

Profesore Trilonija caur pieri paglūnēja uz pratinātāju. Pareģošanas pasniedzēja stāvēja, sakrustojusi rokas uz krūtīm un uzrāvusi plecus, it kā censtos sevi pēc iespējas pasargāt no apkaunojošās pārbaudes. Pēc īsas pauzes, šķiet, izlēmusi, ka uzdotais jautājums nav tik aizskarošs, lai būtu laižams gar ausīm, viņa dziļi aizvainota atbildēja: — Gandrīz sešpadsmit gadu.

—   Krietns laiciņš, — novērtēja profesore Ambrāža, vēl kaut ko atzīmējot savos pierakstos. — Tātad darbā jūs pieņēma profesors Dumidors?

—  Tieši tā, — strupi atteica profesore Trilonija.

Profesore Ambrāža pierakstīja vēl kaut ko.

—   Un jūs esat izcilās reģes Kasandras Trilonijas mazmazmazmeita?

—   Jā, — profesore Trilonija atbildēja, pasliedama zodu mazliet augstāk.

Vēl viena piezīme.

—   Bet man šķiet — labojiet mani, ja kļūdos, — ka pēc Kasandras jūs esat pirmā dzimtas pārstāve, kurai piemīt reģa spējas?

—   Šī dāvana bieži parādās ik pēc… ē… trijām paaudzēm, — profesore Trilonija sacīja.

Profesores Ambrāžas krupja smaids izstiepās platāks.

—   Protams, — viņa saldā balsī piekrita — un uzskrīpāja vēl kaut ko. — Tādā gadījumā, vai jūs varētu būt tik laipna un pareģot kaut ko man? — Un, vēl arvien smaidīdama, Ambrāža viņu jautājoši uzlūkoja.

Profesore Trilonija sastinga, it kā nespētu noticēt savām ausīm. — Es jūs nesaprotu, — viņa sacīja, krampjaini savilkdama šalli ciešāk ap dzīslaino kaklu.

—   Es gribētu, lai jūs man sastādāt pareģojumu, — ļoti skaidri sacīja profesore Ambrāža.

Nu jau Harijs un Rons nebija vienīgie, kas, paslēpušies aiz grāmatām, zagšus vēroja profesores un klausījās viņu sarunā. Vairākums stingi blenza uz profesori Triloniju, kas, krellēm un rokassprādzēm nožvadzot, izslējās visā augumā.

—  Iekšējai acij nevar pavēlēt! — viņa paziņoja, it kā atbildētu uz nedzirdēti piedauzīgu piedāvājumu.

—   Skaidrs, — mīļi noteica profesore Ambrāža, vēl kaut ko ierakstīdama savās piezīmēs.

—   Es… bet… bet… pagaidiet! — pēkšņi iesaucās profesore Trilonija, mēģinādama likt lietā savu ierasto ēterisko toni, taču mistisko efektu visai pamatīgi mazināja apstāklis, ka balss dusmās drebēja. — Es… es domāju, ka es tiešām kaut ko redzu… kaut ko tumšu… lielas briesmas…

Profesore Trilonija ar drebošu pirkstu norādīja uz profesori Ambrāžu, kas savukārt turpināja laipni smaidīt ar izbrīnā savilktām uzacīm.

—   Es baidos… es baidos, ka jums draud lielas briesmas! — profesore Trilonija dramatiski pabeidza savu sakāmo.

Iestājās klusums. Profesores Ambrāžas uzacis joprojām bija gaidoši sarautas uz augšu.

—   Skaidrs, — viņa vēl arvien laipni noteica, papildinādama savus pierakstus ar vēl vienu piezīmi. — Nu, ja tas ir viss, uz ko esat spējīga…

Viņa novērsās, atstājot profesori Triloniju stāvam kā piekaltu pie zemes. Pareģošanas pasniedzējas krūtis strauji cilājās. Harijs saskatījās ar Ronu, un saprata, ka draugs domā par to pašu: abi zināja, ka profesore Trilonija ir veca krāpniece, taču, no otras puses, viņi tik ļoti ienīda profesori Ambrāžu, ka šoreiz abi jutās esam profesores Trilonijas pusē — vismaz līdz brīdim, kad viņa pēc pāris sekundēm uzklupa kā no gaisa.

—    Nu? — viņa neparasti mundri sacīja un ar saviem garajiem pirkstiem uzsita knipi Harijam degungalā. — Lūdzu, ļaujiet man apskatīt jūsu sapņu dienasgrāmatas ievadu!

Un tad, kad viņa beidza pilna kaklā tulkot Harija sapņus (visi, pat tie, kuros viņš nodarbojās rr putras ēšanu, acīmredzot vēstīja briesmīgu un drīzu nāvi), zēna līdzjūtība pret pareģošanas pasniedzēju bija krietni gājusi mazumā. Visu šo laiku profesore Ambrāža stāvēja pussoli Trilonijai aiz muguras un kaut ko rakstija savās piezīmēs. Kad atskanēja zvans, profesore Ambrāža bija pirmā, kas nokāpa pa sudraba kāpnītēm un jau gaidīja viņus, kad skolnieki pēc desmit minūtēm nonāca pie kabineta, kur bija jānotiek aizsardzībai pret tumšajām zintīm.

Kad viņi iegāja telpā, profesore Ambrāža, savā nodabā smaidot, kaut ko klusi dungoja. Vilkdami no somām savus "Maģiskās aizsardzības teorijas" sējumus, Harijs un Rons izstāstija no aritmantikas nodarbības atnākušajai Hermionei visu, kas bija noticis pareģošanā, taču, pirms Hermione paguva uzdot kādu jautājumu, profesore Ambrāža sāka stundu, un klasē iestājās klusums.

— Zižļus liekam nost, — viņa ar smaidu uz lūpām norādīja, un tie skolnieki, kuri vēl nebija pavisam zaudējuši cerību un tāpēc izņēmuši zižļus no somas, skumīgi iegrūda tos atpakaļ. — Tā kā iepriekšējā nodarbībā mēs beidzām apgūt pirmo nodaļu, šodien, lūdzu, visi atšķiriet deviņpadsmito lappusi un ķerieties pie otrās nodaļas, kas saucas "Izplatītākās aizsardzības teorijas un to izcelsme". Sarunāties nebūs nekādas vajadzības.

Vēl arvien smaidīdama savu plato, pašapmierināto smaidu, viņa apsēdās pie pasniedzēja galda. Klasē noskanēja paskaļa nopūta, kad visi kā viens atšķīra deviņpadsmito lappusi. Harijs garlaikoti prātoja, vai grāmatā nodaļu pietiks visam gadam, un jau grasījās par to pārliecināties satura rādītājā, kad pamanīja, ka Hermiones roka atkal rēgojas, pašauta gaisā.

Hermiones roku bija pamanījusi ari profesore Ambraža, turklāt izskatijas, ka viņa, paredzot šādu iespēju, jau sagatavojusi atbilstošu stratēģiju. Tā vietā, lai pulētos izlikties Hermioni neredzam, viņa piecēlās kājās un, apgājusi apkārt pirmajai solu rindai, apstājās pie Hermiones sola. Tad Ambrāža pieliecās un čukstus, lai pārējā klase nedzirdētu, jautāja: — Kas tad šoreiz, Grendžera jaunkundz?

—   Es jau esmu izlasījusi otro nodaļu, — atbildēja Hermione.

—   Nu, tad turpiniet ar trešo.

—  Ari to esmu izlasījusi. Es izlasīju visu grāmatu.

Profesore Ambrāža noblisināja acis, taču jau nākamajā acumirklī atkal saņēmās.

—   Tad jau varēsiet man pastāstīt, ko Slapsts saka par pretlāstiem piecpadsmitajā nodaļā.

—   Viņš apgalvo, ka pretlāstu nosaukums neatbilst to būtībai, — Hermione tūlīt sāka klāstīt. — Viņš raksta, ka cilvēki ar vārdu "pretlāsts" apzīmē pašu lāstus, kad vēlas, lai tas izklausītos pieņemamāk.

Profesore Ambrāža sarāva uzacis uz augšu — Harijs saprata, ka pasniedzēja jūtas pārsteigta, turklāt pret pašas gribu.

—  Taču es tam nepiekrītu, — Hermione turpināja.

Profesores Ambrāžas uzacis parāvās vēl mazliet augstāk, un

viņas skatiens manāmi atsala.

—  Jūs nepiekrītat?

—   Nepiekrītu gan, — Hermione atkārtoja. Viņa atšķirībā no Ambrāžas nerunāja vis čukstus, bet gan skaidrā, labskanīgā balsī, kura jau bija piesaistījusi visas klases uzmanību. — Slapsta kungam diez ko nepatīk burvestības, vai ne? Taču es uzskatu, ka tās var but ļoti noderīgas, ja tiek izmantotas aizsardzības nolūkos.

—  Ak, tā jus uzskatāt, ko? — profesore Ambrāža jautāja, piemirsusi čukstēt un izsliedamās visā augumā. — Redziet, es baidos, ka šajā mācību kursā lielāka nozīme būs Slapsta kunga uzskatiem, nevis jūsējiem, Grendžera jaunkundz.

—   Bet…

—   Šoreiz būs gana, — profesore Ambrāža viņu pārtrauca. Pasniedzēja atgriezās klases priekšā un tur apstājās. Sirsnīgā bezrūpība, ar kādu viņa iesāka stundu, bija pagaisusi. — Grendžera jaunkundz, es atņemu Grifidora namam piecus punktus.

Pēc šiem vārdiem klasi pāršalca sačukstēšanās vilnis.

—   Par ko? — dusmīgi jautāja Harijs.

—   Tu gan nejaucies iekšā! — Hermione brīdinoši pačukstēja draugam.

—   Par manas stundas pārtraukšanu ar bezmērķīgiem jautājumiem, — mierīgi paskaidroja profesore Ambrāža. — Es esmu šeit, lai apmācītu jūs, izmantojot ministrijas apstiprinātu metodi, kas neparedz dot vārdu skolniekiem, lai viņi izteiktu savu viedokli par jautājumiem, kuros orientējas ļoti vāji. Šī priekšmeta iepriekšējie pasniedzēji, iespējams, ļāva jums lielāku vaļu, bet neviens no viņiem — varbūt izņemot vienīgi profesoru Drebeli, kas vismaz, šķiet, aprobežojās ar klases vecumam piemērotām tēmām, — nebūtu izturējis ministrijas inspekciju…

—   Jā, Drebelis bija lielisks pasniedzējs, — Harijs skaļi pārtrauca profesori, — vienīgais nenozīmīgais trūkumiņš bija tāds, ka viņam no pakauša līda ārā lords Voldemorts.

Šim paziņojumam sekoja dziļākais klusums, kādu Harijam bija nācies dzirdēt. Tad…

—   Es domāju, ka vēl viena nedēļa pēcstundu jums nāktu

tikai par labu, Potera jaunkungs, — Ambrāža glaimīgi nodūdoja.

* * *

Brūce Harijam uz rokas bija tik tikko aizvilkusies, bet nākamajā rītā tā jau atkal asiņoja. Vakara pēcstundu laikā viņš nežēlojās, jo bija cieši apņēmies nesniegt Ambrāžai ne mazāko gandarījumu. Atkal un atkal viņš rakstīja "Es nedrīkstu melot", bet neizdvesa ne skaņu, lai gan ar katru burtu brūce kļuva arvien dziļāka un dziļāka.

Tomēr trakākās otrās pēcstundu nedēļas sekas, kā jau Džordžs paredzēja, bija Endželīnas reakcija. Viņa noķēra Hariju, kolidz viņš parādījās pie Grifidora galda otrdienas rītā, un sāka bļaut tik skaļi, ka no pasniedzēju galda gandrīz skriešus atsteidzās profesore Maksūra.

—    Džonsona jaunkundz, kā jūs uzdrīkstaties sarīkot tādu jandāliņu Lielajā zālē?! Pieci punkti no Grifidora!

—  Bet, profesore… Viņš atkal ir dabūjis pēcstundas…

—   Kas tad tas, Poter? — pagriezdamies pret Hariju, skarbi noprasīja profesore Maksūra. — Pēcstundas? Pie kā?

—   Pie profesores Ambrāžas, — nomurmināja Harijs, vairīdamies skatīties profesores Maksūras spožajās, aiz stūrainajiem briļļu rāmjiem paslēptajās acīs.

—   Vai jūs gribat man teikt, — viņa jautāja, jau klusāk, lai vārdus nevarētu saklausīt pulciņš ziņkārīgu kraukļanagu, kas snaikstīja galvas profesorei aiz muguras, — ka par spīti manam pagājušās pirmdienas brīdinājumam jūs atkal zaudējāt savaldīšanos profesores Ambrāžas nodarbībā?

—  Jā, — Harijs nomurmināja.

—   Poter, jums ir jāsaņem sevi rokās! Jūs iekulsieties nopietnās nepatikšanās! Vēl pieci punkti no Grifidora!

—   Bet… ko… ? Profesore, nē! — nikns par tādu netaisnību, Harijs protestēja. — Viņa mani jau sodīja, kāpēc jūs vēl atņemat punktus?

—  Tāpēc, ka pēcstundas, šķiet, jūs nekādi neiespaido! — profesore Maksūra dzēlīgi atcirta. — Un es, Poter, negribu dzirdēt nekādu žēlošanos! Kas attiecas uz jums, Džonsona jaunkundz, pataupiet savus bļaušanas vingrinājumus kalambola laukumam, citādi par komandas kapteini var kļūt kāds cits!

Profesore Maksūra aizsoļoja atpakaļ pie pasniedzēju galda. Endželīna uzmeta Harijam visdziļākā riebuma pilnu skatienu un pagriezusies aizgāja, savukārt Harijs, vai plīsdams no dusmām, nometās uz sola līdzās Ronam.

—   Viņa noņēma Grifidoram punktus par to, ka man katru vakaru atkal un atkal uzšķērž roku! Kur te taisnība?

—  Saprotu, vecīt, — Rons līdzjūtīgi sacīja, uzstumdams draugam uz šķivja speķa gabaliņu, — viņa pāršāva pār strīpu.

Bet Hermione tikai čaukstināja sava "Dienas Pareģa" lapas un cieta klusu.

—   Un tu uzskati, ka Maksūrai bija taisnība? — Harijs dusmīgi jautāja Kornēlija Fadža attēlam, kas slēpa Hermiones seju.

—   Žēl, ka viņa noņēma punktus, tomēr uzskatu — viņai ir taisnība, tu nedrīksti zaudēt savaldīšanos Ambrāžas klātbūtnē, — atbildēja Hermione, bet Fadžs tikmēr izteiksmīgi žestikulēja no laikraksta pirmās lappuses, šķiet, uzstājoties ar runu.

Visu burvestību stundas laiku Harijs nepārmija ar Hermioni ne vārda, taču, kad viņi iegāja pārvērtību kabinetā, zēns aizmirsa visu par kašķi ar draudzeni. Telpas stūrī čurnēja profesore Ambrāža ar savu planšeti, un šī aina aizslaucīja Harijam no prāta visas atmiņas par brokastīm.

—   Lieliski, — nočukstēja Rons, kad trijotne ieņēma ierastās vietas. — Tūlīt mēs redzēsim, kā Ambrāža saņem pēc nopelniem.

Profesore Maksūra iesoļoja klasē, itin nekā nelikdama manīt, ka zinātu par profesores Ambrāžas atrašanos kaut kur tuvumā.

—   Būs jau gana, — profesore Maksura noteica, un tūlīt iestājās klusums. — Finigena jaunkungs, esiet tik laipns, panāciet šurp un izdaliet pārējiem izlabotos mājasdarbus… Brauna jaunkundz, lūdzu, paņemiet šo kasti ar pelēm… nemuļķojieties, jaunkundz, tās jums neko ļaunu nenodarīs… iedodiet katram pa pelei…

—  Khem, khem, — atskanēja no profesores Ambrāžas stūra — šo muļķīgo krekšķi viņa izmantoja ari mācību sākuma, lai pārtrauktu Dumidoru. Profesore Maksūra necēla ne ausi. Šīmuss, neskatīdamies uz Hariju, nolika viņam uz galda mājasdarbu. Harijs atviegloti nopūtās — profesore bija ielikusi viņam "P".

—   Tā, tagad visi, lūdzu, klausieties uzmanīgi… Din Tomas, ja jūs vēlreiz ko tādu pelei nodarīsiet, es atstāšu jūs pēc stundām… vairākums no jums spēja sekmīgi izgaisināt savus gliemežus, un pat tie, kuriem vēl palika kāda gliemežvāka daļiņa, ir sapratuši pārvērtības būtību. Šodien mēs…

—  Khem, khem, — vēlreiz nokāsējās profesore Ambrāža.

—   Jā? — pagriezusies pret krekšķētāju, teica profesore Maksūra. Viņas uzacis bija bargi savilkušās vienlaidus svitrā.

—   Es, profesore, tikai gribēju pavaicāt, vai jūs saņēmāt manu zīmiti, kurā norādīju jūsu inspicēšanas datumu un lai…

—   Vai tad nav skaidrs, ka es to saņēmu, ja reiz tūliņ nejautāju, ko jūs darāt manā klasē? — sacīja profesore Maksūra un strikti uzgrieza muguru profesorei Ambrāžai. Daudzi audzēkņi līksmi saskatījās. — Kā jau es teicu, šodien mēs apgūsim vēl grūtāku izgaisināšanu, proti, izgaisināsim peli. Tātad, izgaisināšanas pārvērtība…

—   Khem, khem.

—   Es nesaprotu, — ledainu dusmu pilnā balsī sacīja profesore Maksūra, pagriezdamās pret profesori Ambrāžu, — kā gan jūs iedomājaties gūt priekšstatu par manām ierastajām apmācības metodēm, ja atkal un atkal mani pārtraucat? Redziet, es parasti nevienam neatļauju runāt tad, kad runāju pati.

Profesore Ambrāža izskatījās tā, it kā būtu saņēmusi pļauku seja. Viņa tā arī neko neteica, tikai nogludināja pergamentu uz planšetes un sāka uz tā kaut ko drudžaini skribelēt.

Nelikās gan, ka tas kaut mazdrusciņ uztrauktu profesori Maksūru. Viņa atkal vērsās pie klases.

—   Kā jau sacīju, izgaisināšanas pārvērtība kļūst jo sarežģītāka, jo sarežģītāks ir dzivnieks, kas mums jāizgaisina. Gliemezis, kā jau bezmugurkaulnieks, nav īpaši grūti izgaisināms, savukārt pele ir zīdītājs, tāpēc uzdevums jau ir krietni smagāks. Tātad šī nav burvestība, kas jums izdosies, ja vienlaikus prātosiet par vakariņām. Tā — buramvārdus jūs zināt, paskatīsimies, kā jums veiksies…

—    Kā gan viņa drīkst man lasīt lekciju par savaldīšanos Ambrāžas klātbūtnē! — Harijs čukstus nomurmināja Ronam. Tiesa — sejā viņam rotājās smaids, un dusmas pret profesori Maksūru bija pagaisušas kā nebijušas.

Profesore Ambrāža nemaz nemēģināja staigāt pa klasi profesorei Maksūrai pa pēdām, kā bija rīkojusies profesores Trilonijas stundā; acīmredzot inspicētāja saprata, ka profesore Maksūra to nepieļaus. Tiesa, sēdēdama klases stūrī, Ambrāža turpināja sparīgi rakstīt piezīmes, un, kad profesore Maksūra ļāva audzēkņiem pamest klasi, profesore Ambrāža piecēlās kājās ar drūmu ģīmi.

—   Pirmajai reizei nav slikti, — novilka Rons, kad pienāca Lavendera ar peļu kasti, un iemeta tajā garu asti, kas turpināja locīties.

Kad trijotne kopā ar pārējiem audzēkņiem tuvojās durvīm, Harijs ievēroja, ka profesore Ambrāža soļo uz pasniedzējas galda pusi; viņš iegrūda dunku Ronam sānos, Rons piebikstīja Hermionei, un viņi tīšām mazliet atpalika, lai dzirdētu profesoru sarunu.

—   Cik ilgi jūs mācāt Cūkkārpā? — jautāja profesore Ambrāža.

—   Decembrī būs trīsdesmit deviņi gadi, — profesore Maksūra strupi atbildēja, ar skalu klikšķi aizcirzdama somiņu.

Profesore Ambrāža kaut ko pierakstīja.

—   Ļoti jauki, — viņa teica, — stundas inspekcijas rezultātus jūs saņemsiet desmit dienu laikā.

—   Nespēju vien sagaidīt, — salti un vienaldzīgi novilka profesore Maksūra, dodamās uz durvju pusi. — Jūs trīs, pasteidzieties, — viņa piebilda, pastumdama Hariju, Ronu un Hermioni sev pa priekšu.

Harijs nenovaldījās un tik tikko manāmi uzsmaidīja pārvērtību profesorei — un bija gatavs saderēt, ka viņa atsmaidīja pretī.

Viņš nosprieda, ka Ambrāžu nākamreiz redzēs pēcstundu laikā, vakarā, taču kļūdījās. Kad viņi pa zālaino nogāzi devās lejup uz Aizliegtā meža pusi, kur vajadzēja notikt maģisko būtņu kopšanas stundai, tur līdzās profesorei Ķersijai stāvēja profesore Ambrāža ar savu planšeti.

—   Jūs parasti nemācāt šo priekšmetu, vai tiesa? — Harijs dzirdēja Ambrāžu jautājam, kad viņi nonaca pie steķu galda, pa kuru, līdzīgi kustīgiem zariņiem, ložņāja bariņš sagūstītu koklīžu un medīja malkutis.

—   Tiesa gan, — atbildēja profesore Ķersija, aizlikusi rokas aiz muguras un šūpodamās uz kāju pirkstgaliem. — Es aizvietoju profesoru Hagridu.

Harijs saskatijās ar Ronu un Hermioni. Malfojs sačukstējās ar Krabi un Goilu; viņš droši vien labprāt izmantotu iespēju sapūst ministrijas pārstāvei par Hagridu visvisādas pilītes.

—   Hm, — pieklusinājusi balsi, sacīja profesore Ambrāža; tiesa, viņas vārdus Harijs vēl arvien spēja saklausīt loti labi. — Varbūt jūs varētu — direktors dīvainā kārtā izvairās sniegt jebkādu informāciju par šo jautājumu — pastāstīt man, kāds ir profesora Hagrida ieilgušo vasaras brīvdienu cēlonis?

Harijs ievēroja, ka Malfojs ieinteresēti paceļ galvu.

—   Baidos, ka nevarēšu vis, — dzīvespriecīgi atsaucās profesore Ķersija. — Nezinu neko vairāk par to, kas zināms jums. Atlidoja Dumidora sūtīta pūce ar zīmīti, vai es vēloties kādu nedēļu pastrādāt. Es pieņēmu piedāvājumu. Tas ir viss, ko varu pastāstīt. Tā… vai es varētu sākt?

—   Jā, lūdzu, sāciet gan, — atvēlēja profesore Ambrāža un kaut ko pierakstīja savās piezīmēs.

Šajā stundā Ambrāža atkal izvēlējās citu taktiku. Viņa apstaigāja audzēkņus, uzdodama jautājumus par maģiskajām būtnēm. Vairākums atbildēja ļoti sakarīgi, tāpēc Harija garastāvoklis kaut cik uzlabojās. Vismaz skolnieki Hagridu nepievīla.

—   Starp citu, — pēc ilgas Dina Tomasa tirdīšanas atgriezusies līdzās profesorei Ķersijai, jautāja profesore Ambrāža, — kā jūs, būdama uz laiku pieņemta aizvietotāja, tātad objektīva vērotāja no malas, — domāju, tā es varu atļauties teikt, — kā jūs vērtējat Cūkkārpu? Vai jūs jūtat, ka skolas vadība jūs atbalsta pietiekami?

—   O, jā, Dumidors ir izcils direktors, — aizrautīgi atbildēja profesore Ķersija. —Jā, man ļoti patīk, kā šī skola tiek vadīta, ļoti, ļoti patīk.

Ar pieklājīgu neticību sejā Ambrāža kaut ko ļoti, ļoti īsi pierakstīja savās piezīmēs un turpināja: — Un ko jūs plānojat šogad mācīt šiem audzēkņiem — protams, pieņemot, ka profesors Hagrids neatgriežas?

—    Ak, mēs apgūsim tās radības, kuras visbiežāk prasa SLIMā, — atbildēja profesore Ķersija. — Daudz jau tādu nav atlicis — viņi ir mācījušies par vienradžiem un urkšķiem, es domāju, mēs apskatīsim vurbjus un šķābolus, parūpēsimies, lai bērni pazītu krapšus un knerķeļus, nu, tā…

—  Jā, izskatās, ka vismaz jūs savu darbu pieprotat, — teica profesore Ambrāža un kaut ko ļoti izteiksmīgi atķeksēja savās piezīmēs. Harijam nepatika uzsvars, ar kādu viņa pateica vārdu "jūs". Vēl vairāk viņam nepatika Ambrāžas nākamais jautājums Goilam: — Starp citu, esmu dzirdējusi, ka šī priekšmeta nodarbībās esot notikuši kādi nelaimes gadījumi?

Goils glupi pasmaidīja. Tikmēr uz jautājumu pasteidzās atbildēt Malfojs.

—  Ievainoja mani, — viņš pieteicās. — Man uzbruka zirgerglis.

—   Zirgērglis? — profesore Ambrāža pārvaicāja un metās kaut ko drudžaini pierakstīt.

—  Tikai tāpēc, ka šis stulbenis neklausījās, ko Hagrids viņam liek darīt, — Harijs dusmīgi iesaucās.

Rons un Hermione ievaidējās. Profesore Ambrāža lēnām pagrieza galvu uz Harija pusi.

—   Laikam jau vēl viens pēcstundu vakars, — viņa mīļi noteica. — Nu ko, liels paldies jums, profesore Ķersija, tas, liekas, arī viss, kas man šeit bija nepieciešams. Inspekcijas rezultātus jūs saņemsiet desmit dienu laikā.

—   Lieliski, — profesore Ķersija sacīja, bet profesore Ambrāža

tikmēr pa nogāzi devās atpakaļ uz pili.

* *

Jau tuvojās pusnakts, kad Harijs tika projām no Ambrāžas kabineta. Roka tagad asiņoja tik stipri, ka asinis pat sūcās cauri šallei, ar kuru viņš bija nosaitējis brūci. Viņš domāja, ka koptelpa atgriešanās bridi būs tukša, taču Rons un Hermione nebija aizgājuši gulēt un gaidīja draugu. Harijs ļoti priecājās abus redzēt, jo īpaši tāpēc, ka Hermione likās noskaņota drīzāk līdzjūtīgi nekā kritiski.

—   Nem, — viņa bažīgi sacīja un pastūma uz Harija pusi nelielu bļodiņu ar dzeltenu šķidrumu, — pamērcē roku, tas ir nokāstu un marinētu mirtlapšu taustekļu šķīdums.

Harijs ielika asiņojošo, smeldzošo roku bļodiņā, un viņu tūlit pārņēma brīnišķīgs atvieglojums. Skaļi murrādams, Blēžkājis pieglaudās zēna kājām, tad ielēca viņam klēpi un tur iekārtojās uz palikšanu.

—   Paldies, — Harijs sacīja pateicības pilnā balsī un ar kreiso roku sāka ieskāt Blēžkājim aizausi.

—   Es vēl arvien uzskatu, ka tev par to derētu sūdzēties, — klusi noteica Rons.

—  Izslēgts, — Harijs kategoriski atbildēja.

—  Maksūra aizietu pa pieskari, ja uzzinātu…

—  Jā, droši vien, — Harijs noteica. — Un kā tu domā, cik ilgs laiks būtu nepieciešams Ambrāžai, lai izsludinātu vēl vienu dekrētu, kurā noteikts, ka ikviens, kas nav apmierināts ar lielinkvizitores rīcību, nekavējoties atlaižams no darba?

Rons pavēra muti, lai atbildētu, taču, pārliecinošus iebildumus tā arī neatradis, pēc brīža to atkal aizvēra.

—   Briesmīgs sievišķis, — klusi piebilda Hermione. — Briesmīgs. Zini, tajā brīdi, kad tu ienāci koptelpā, es tieši teicu Ronam… ko mēs varētu iesākt?

—   Es ieteicu indi, — Rons sadrūvējies sacīja.

—   Nē… es domāju ko citu, viņa ir briesmīga pasniedzēja, un, ja mēs kaut ko nepasāksim, šogad aizsardzībā tā ari neko neiemācīsimies, — Hermione paskaidroja.

—   Nu, un ko gan mēs tur varam darīt? — Rons žāvādamies jautāja. — Nu jau ir par vēlu, ne? Viņa ir dabūjusi to savu vietu, te ari paliks. Fadžs par to parūpēsies.

—    Redzi, — Hermione piesardzīgi teica, — man šodien ienāca prātā kāda doma… — viņa uzmeta Harijam mazliet tramīgu skatienu, — man ienāca prātā doma… varbūt ir pienācis laiks mums… mums pašiem ķerties klāt?

—   Pie kā ķerties klāt? — Harijs ar aizdomām pārjautāja, vēl arvien peldinādams roku mirtlapšu taustekļu izvilkumā.

—  Nu… pašiem ķerties pie aizsardzības pret tumšajām zintīm, mācīties pašiem, — Hermione paskaidroja.

—   Liecies nu mierā, — norūca Rons. — Kam mums vēl papildu slodze? Vai tu maz apjēdz, ka mēs ar Hariju atkal esam iekavējuši mājasdarbus, un šī ir tikai otrā mācību gada nedēļa?!

—  Bet aizsardzība taču ir daudz svarīgāka par visiem mājasdarbiem kopā! — Hermione iesaucās.

Harijs un Rons pārsteigti blenza uz draudzeni.

—  Es nezināju, ka visā visumā ir vēl kas svarīgāks par mājasdarbiem! — atzinās Rons.

—  Nemuļķojies, protams, ir, — Hermione turpināja, bet Hariju pārņēma nelāga priekšnojauta — draudzenes sejā pēkšņi iegailējās tā kaisme, ar kādu viņa parasti runāja par VEMT. — Runa ir par to, ka mums jābūt sagatavotiem, kā Harijs teica Ambrāžas pirmajā stundā, sagatavotiem tam, kas gaida ārpus skolas durvīm. Mums ir jābūt pārliecinātiem, ka spēsim aizstāvēt paši sevi. Ja visa gada laikā mēs itin neko neiemācīsimies…

—  Ko tad mēs paši varam, — Rons izklausījās sašļucis, — labi, skaidrs, mēs varam doties uz bibliotēku, sameklēt grāmatās kādas burvestības, tad tās izmēģināt, censties iemācīties…

—   Nē, es piekrītu, no grāmatām vien mēs mācīties vairs nevaram, — Hermione sacīja. — Mums ir nepieciešams pasniedzējs, īsts pasniedzējs, kurš var parādīt mums burvestību un izlabot, ja darām kaut ko nepareizi.

—  Ja tu runā par Vilksonu… — Harijs iesāka.

—  Nē, nē, es nerunāju par Vilksonu, — Hermione viņu pārtrauca. — Viņš ir pārāk aizņemts ar Ordeņa lietam, turklāt mēs ar viņu varam satikties tikai Cūkmiestiņa apmeklējumu laikā, bel tas būtu daudz par maz.

—   Ko tad tu domā? — Harijs jautāja, saraucis pieri.

Hermione nopūtās ļoti smagi.

—   Vai tad nav skaidrs? — viņa jautāja. — Es domāju tevi, Harij.

Uz mirkli iestājās klusums. Viegls nakts vējiņš nograbināja logu rūtis Ronam aiz muguras, un kamīnā sprakšķēja uguns.

—   Kādā ziņā tu domā mani? — Harijs nesaprata.

—   Es domāju, ka tu varētu mācīt mums aizsardzību pret tumšajām zintīm.

Harijs blenza uz Hermioni. Tad viņš pagriezās pret Ronu, gribēdams pārmīt kādu izmisušu skatienu — kā parasti, kad Hermione izperināja kaut ko, zēnuprāt, neprātīgu, piemēram, VEMT. Tomēr viņš apjuka vēl vairāk — Rons laikam šo domu nebūt neuzskatīja par neprātīgu.

Rons sēdēja, mazliet saraucis pieri, un acīmredzot domāja. Tad viņš teica: — Tā ir ideja.

—   Kas ir ideja? — Harijs nu vairs neko nesaprata.

—  Tu, — Rons teica. — Māci mums aizsardzību.

—   Bet…

Harijs tagad smaidīja, domādams, ka draugi mēģina viņu izāzēt.

—   Bet es taču neesmu pasniedzējs, es nevaru…

—   Harij, aizsardzībā pret tumšajām zintīm tu mūsu gadā esi vislabākais, — Hermione sacīja.

—   Es? — tagad Harijs smaidīja vēl platāk. — Neesmu vis, tu pati mani pārspēji visos pārbaudījumos…

—   Nav tiesa, — Hermione mierīgi turpināja. — Trešajā gadā tu mani pārspēji — un tā bija vienīgā reize, kad pārbaudījumu pieņēma pasniedzējs, kurš no šī priekšmeta kaut ko sajēdza. Turklāt es, Harij, nemaz nerunāju par pārbaudījumu rezultātiem. Padomā pats, ko tikai tu neesi izdarījis!

—  Ko tu ar to gribi teikt?

—    Paklau, es gan laikam nemācīšos pie tik stulba pasniedzēja kā šitais, — Rons smīnēdams vērsās pie Hermiones. Tad viņš uzlūkoja Hariju.

—    Padomāsim, — un viņš savilka grimasi, kas atgādināja Goila mēģinājumu kaut ko atcerēties. — U… pirmajā gadā — tu izglābi Filozofu akmeni no Pats-Zini-Kā.

—   Bet toreiz man noveicās, — Harijs iebilda, — tam nebija nekāda sakara ar zināšanām…

—    Otrajā gadā, — Rons viņu pārtrauca, — to nogalināji bazilisku un iznīcināji Melsudoru.

—  Jā, bet, ja neatlidotu Fokss, ar mani…

—   Trešajā gadā, — vēl skaļāk turpināja Rons, — tu vienā paņēmienā iztrenkāji kādu simtiņu atprātotāju…

—   Tu pats zini, ka tā bija cūcene, ja laikgriezis nebūtu…

—    Pagājušajā gadā, — nu jau Rons gandrīz kliedza, — tu atkal atvairīji Pats-Zini-Ko…

—   Paklausieties! — Harijs gandrīz dusmīgi iesaucās, jo tagad smīkņāja gan Rons, gan Hermione. — Paklausieties taču, labi? Protams, kad tu to visu tā uzskaiti, izklausās varen lieliski, taču viss bija tikai laimīgs gadījums — es vispār pa pusei nesajēdzu, ko daru, neko nemaz nebiju plānojis, es vienkārši darīju to, kas pirmais iešāvās prātā, turklāt gandrīz vienmer man kāds palīdzēja…

Rons ar Hermioni vēl arvien smīkņāja, un Harijs juta, ka tūlīt zaudēs savaldīšanos; viņš pats īsti nesaprata, kāpēc jūtas tik dusmīgs.

—   Nesēdiet te smaidīdami, it kā visu zinātu labāk par mani pašu, es taču tur biju, ne? — viņš iekarsis jautāja. — Es zinu, kas notika, skaidrs? Un es tiku cauri sveika ne jau tāpēc, ka man būtu bijušas teicamas atzīmes aizsardzībā pret tumšajām zintīm, es tiku cauri sveikā tāpēc, ka… tāpēc, ka pēdējā mirkli kāds atsteidzās palīgā, vai tāpēc, ka mani nepievīla nojauta… taču es tam visam izgāju cauri ka aklais, man nebija ne mazakās nojausmas, ko es daru… BEIDZIET TAČU SMIETIES!

Mirtlapšu izvilkuma bļodiņa nogāzās uz grīdas un saplisa. Harijs aptvēra, ka stāv kājās, lai gan nespēja atcerēties, kā piecēlies no krēsla. Blēžkājis pamuka zem dīvāna. Un smaids nozuda no Rona un Hermiones lūpām.

—  Jūs nesaprotat, kā tas ir! Jūs — neviens no jums — nekad nav stājies viņam pretī. Jūs uzskatāt, ka vajag tikai atcerēties pusduci burvestību un tad bliezt tās viņam virsū, it kā tu stāvētu klasē. Ne uz brīdi neatkāpjas pārliecība, ka starp tevi un tavu nāvi nav itin nekā, izņemot paša — es nezinu, paša smadzenes vai aknas, vai… Tad, kad tu esi sekundes miljono daļiņu no brīža, kad tevi nogalinās vai spīdzinās, vai kad nogalinās tavus draugus, tu taču nespēj skaidri domāt… mums stundās neviens neko tādu nav mācījis, neviens nav stāstījis, kā tādā bridi rīkoties… un jūs abi divi sēžat te, izturēdamies tā, it kā es būtu mazs gudrinieciņš, kurš stāv jūsu priekšā, stāv jūsu priekšā dzīvs. Jūs domājat, ka Digorijs bija stulbs, ka viņš kaut ko izdarīja nepareizi… Muļķības, jūs neko nesaprotat. Tikpat labi viņa vietā varēju būt ari es, es būtu viņa vietā, ja Voldemortam mani nevajadzētu…

—   Vecīt, mēs neko tādu neteicām, — Rons apstulbis pārtrauca runātāju. — Mēs nemēģinājām nolikt Digoriju, mēs negribējām… tu pārprati…

Viņš bezpēcīgi paskatījās uz Hermioni, kas sēdēja līdzās, pagalam sašļukusi.

—  Harij, — viņa bikli iesāka, — vai tad tu nesaproti? Tieši… tieši tāpēc tu esi mums nepieciešams… mums ir jāsaprot,'kā tas ir īstenībā… ko tas nozīmē — stāties pretī viņam… stāties pretī V-Voldemortam…

ŠI bija pirmā reize, kad Hermione nosauca Voldemorta vārdu, un tieši tas vairāk par visu citu nomierināja Hariju. Vēl arvien smagi elpodams, viņš iekrita atpakaļ krēslā. Tajā brīdī viņš aptvēra, ka roku atkal plosa briesmīgas, pulsējošas sāpes. Viņš nožēloja, ka bija saplēsis bļodiņu ar mirtlapšu izvilkumu.

—   Nu… vismaz padomā par to, — Hermione klusi lūdza. — Sarunāts?

Harijs nespēja izgudrot, ko lai atbild. Viņu jau māca kauns par šo dusmu izvirdumu. Viņš pamāja, īsti nemaz neaptverdams, kam piekrīt.

Hermione piecēlās.

—   Labi, es dodos pie miera, — viņa paziņoja balsī, kas, par spīti viņas pūliņiem, neizklausījās diez ko dabiska. — Ē… saldu dusu.

Arī Rons bija pieslējies kājās.

—   Nāksi? — viņš neveikli jautāja Harijam.

—  Jā, — Harijs atbildēja. — Pēc… pēc mirklīša. Satīrīšu šo te.

Viņš norādīja uz saplēsto bļodiņu, kuras lauskas mētājās pa

grīdu. Rons pamāja un devās projām.

—    Labo! — Harijs nomurmināja, pavicinādams zizli pret sadauzītās bļodiņas šķembām. Tās atkal sakļāvās kopā, un bļodiņa izskatījās kā jauna, tikai mirtlapšu izvilkuma tajā vairs nebija.

Pēkšņi uzmācās tāds nogurums, ka sakārojās ieslīgt dziļāk atpūtas krēslā un aizmigt tepat, tomēr viņš saņēmās, pieslējās kājās un Ronam pa pēdām devās augšup, uz guļamistabu. Nemierīgo nakti atkal izraibināja sapņi ar gariem gaiteņiem un slēgtām durvīm. Kad viņš nākamajā rītā pamodās, rētu atkal durstīja dzeļoša sāpe.

SEŠPADSMITA NODAĻA VEPRA GALVA

Veselas divas nedēļas pēc šīs sarunas Hermione ne ar pušplēstu vārdiņu nepieminēja Harijam ideju par to, ka viņš varētu pasniegt aizsardzību pret tumšajām zintim. Beidzot pēcstundas pie Ambrāžas bija galā (Harijs šaubījās, vai rokā iegrieztie vārdi jebkad izzudīs pavisam); Rons bija piedalījies vēl četros kalambola treniņos, un divos pēdējos uz viņu neviens vairs nekliedza; visiem trijiem draugiem pārvērtību stundā bija izdevies izgaisināt peles (Hermione jau mēģināja izgaisināt kaķēnus); tikai tad, kādā neganti brāzmainā vakarā pašās septembra beigās, kad viņi trijatā sēdēja bibliotēka, meklēdami mikstūru sastāvdaļas kārtējam Strupa mājasdarbam, atkal aizsākās saruna par to pašu.

—   Paklau, Harij, — pēkšņi ierunājās Hermione, — es gribēju zināt, vai tu vēl esi domājis par aizsardzību pret tumšajām zintīm?

—   Protams, esmu, — Harijs sapīcis atbildēja, — kā gan to var aizmirst, kamēr mūs māca tā pūšļotāja…

—   Es biju domājusi to ideju, kas bija Ronam un man… — Pēc šiem vārdiem Rons uzmeta Hermionei satrauktu, draudīgu skatienu. Viņa saviebās, taču turpinaja: — … labi, labi, to ideju, kas bija man… par to, ka tu varētu mūs mācit.

Harijs neatbildēja uzreiz. Viņš izlikās rūpīgi pētām "Āzijas pretinžu" lappusi, jo zēnam negribējās izklāstīt visu, kas bija uz sirds.

Pagājušo divu nedēļu laikā viņš par šo iespēju bija daudz domājis. Reizēm ideja likās neprātīga, gluži kā tovakar, kad Hermione to pirmoreiz pieminēja. Taču citkārt viņš pēkšņi saprata, ka apsver, kuras burvestības viņam palīdzējušas vislabāk daudzajos cīniņos ar tumšajām būtnēm un nāvēžiem — proti, saprata, ka, pats to nemaz īsti neapzinādamies, jau plāno nodarbības…

—   Nu, — viņš lēnām iesāka, kad vairs nespēja izlikties, ka viņu saista "Āzijas pretinžu" gudrības, — jā, es… es esmu par to mazliet domājis.

—   Un? — Hermionei iedegās acis.

—   Es nezinu, — Harijs sacīja, mēģinādams novilcināt laiku. Tad viņš paskatījās uz Ronu.

—  Man jau pašā sākumā tā ideja baigi iepatikās, — piebilda Rons, kurš tagad, kad bija pārliecinājies, ka Harijs nesāks atkal kliegt, sarunā iesaistījās daudz labprātāk.

Harijs nemierīgi sagrozījās krēslā.

—  Jūs taču atceraties, ko es teicu par to, ka lielākoties man palīdzējis tikai laimīgs gadījums?

—  Atceramies, Harij, — Hermione pielaidīgi sacīja, — bet, tik un tā, nav vērts izlikties, ka tev nepadotos aizsardzība pret tumšajām zintīm, jo tev tā padodas labāk nekā jebkuram citam. Tu biji vienīgais, kam pagājušajā gadā izdevās pilnībā atbrīvoties no Valdītus lāsta, tu spēj izsaukt aizstāvi, tu spēj daudz ko tādu, ko pat pieauguši burvji nespēj. Viktors vienmēr ir teicis…

Rons tik strauji pagriezās pret Hermioni, ka samežģīja sprandu. Berzēdams kaklu, viņš klupa meitenei virsū: —Tiešām? Ko tad Vikucītis sacīja?

—  Ho-ho-ho, — Hermione garlaikotā balsī atbildēja. — Viņš teica, ka Harijs protot to, ko pat viņš neprotot, un viņš Durmštrangā mācījās pēdējo gadu.

Rons aizdomīgi nopētīja Hermioni.

—  Tu taču vairs ar viņu nesazinies, ko?

—   Kas par to, ja sazinos? — Hermione mierīgi atbildēja, kaut ari vaigos viņai iezagās sārtums. — Man taču var būt vēstuļu draugs, ja es…

—   Viņš negribēja būt tikai vēstuļu draugs, — Rons pārmetoši sacīja.

Hermiones pacietības mērs bija pilns, viņa tikai papurināja galvu un novērsās no Rona, kurš blenza uz meiteni bez apstājas, un turpināja sarunu ar Hariju: — Nu, ko tu domā? Vai mācīsi mūs?

—  Tikai jūs divus ar Ronu, jā?

—   Redzi, — atkal izskatīdamās mazliet uztraukusies, sacīja Hermione. — Redzi… paklau, Harij, tikai nemeties man atkal virsū, labi? … jo es tiešām uzskatu, ka tev vajadzētu mācīt visus, kuri grib mācīties. Saproti, mēs runājam par aizstāvēšanos pret V-Voldemortu. Ai, Ron, nekļūsti nu smieklīgs. Nebūtu godīgi, ja mēs nepiedāvātu šo iespēju arī citiem.

Harijs mirklīti padomāja un tad teica: — Jā, bet es šaubos, vai vēl kāds bez jums abiem gribēs, lai es mācu. Neaizmirstiet, ka es esmu nojūdzies!

—   Nu, domāju, tu brīnīsies, uzzinādams, cik daudzus interesētu viss, kas tev būtu sakāms, — Hermione nopietni sacīja. — Paklau, — viņa pieliecās tuvāk Harijam — un ari Rons, kas meiteni vēl arvien vēroja ar saviebtu ģimi, paliecās uz priekšu, lai varētu labāk dzirdēt, — tu zini, ka oktobra pirmajā nedēļas nogalē mūs laiž uz Cūkmiestiņu? Kā būtu, ja mēs ar visiem, kas vēlas piedalīties, sarunātu satikšanos ciematā un tur tad ari visu izrunātu?

—  Kāpēc mums tas jādara ārpus skolas? — Rons brīnījās.

—   Tāpēc, — noteica Hermione un atkal pievērsās Ķīnas ķerstakļkāposta shēmai, kuru bija iesākusi pārzīmēt, — manuprāt, ja Ambrāža uzzinātu par mūsu nodomiem, viņa nepavisam nebūtu sajūsmā.

* * *

Harijs ar nepacietību gaidīja gājienu uz Cūkmiestiņu, taču viena lieta darīja viņu nemierīgu. Kopš parādīšanās kamīnā septembra sākumā Siriuss nebija devis it nekādu ziņu. Harijs zināja, ka sadusmojis krusttēvu, piekodinot, lai viņš nerādās Cūkmiestiņā, — taču zēnu laiku pa laikam uztrauca iespēja, ka Siriuss var mest piesardzību pie malas un ciematā tomēr parādīties. Ko viņi iesāks, ja Cūkmiestiņā uz ielas klāt pierikšos liels, melns suns, turklāt, iespējams, arī Drako Malfojam redzot?

—  Nu, nevar jau Siriusam pārmest, ka viņš grib tikt laukā no tās savas mājas un apmest kādu līkumu, — sacīja Rons, kad Harijs par savām bažām bija izstāstījis viņam un Hermionei. — Saproti, viņš pirms tam bēguļoja vairāk nekā divus gadus. Skaidrs, nebija jau nekāda medus maize, tomēr viņš vismaz bija brīvs. Bet tagad viņam visu laiku jātup četrās sienās, turklāt kopā ar to drausmīgo elfu.

Hermione veltīja Ronam drūmu skatienu, taču citādi nekādi nereaģēja uz šo uzbrukumu Mokšķim.

—   Nelaime tā, — Hermione teica Harijam, — ka Siriusam nāksies slēpties, kamēr V-Voldemorts — ak, rimsties taču, Ron, — nesāks darboties atklāti. Proti, tā stulbā ministrija taču nesapratīs, ka Siriuss nav vainīgs, līdz brīdim, kad nāksies atzīt, ka Dumidors arī par Siriusu visu laiku teicis patiesību. Un, kad tie muļķi sāks atkal tvarstīt nāvēžus, kļūs skaidrs, ka Siriuss nav viens no viņiem… Viņam taču nav zīmes…

—  Es nedomāju, ka viņš rīkosies tik nesaprātīgi un parādīsies ciematā, — Rons cerīgi sacīja. — E)umidors pamatīgi noskaistos, un Siriuss ieklausās, ko saka Dumidors, pat ja viņam nepatīk tas, ko pats dabū dzirdēt.

Tomēr Harijs vēl arvien izskatījas norūpējies, tāpēc Hermione teica: — Redzi, mēs te ar Ronu apklaušinājām tos, kuri, mūsuprāt, gribētu kārtīgi apgūt aizsardzību pret tumšajām zintīm, un

ne viens vien likās ieinteresēts. Mes sarunājām satikties Cuk-

miestinā.

—   Skaidrs, — Harijs izklaidīgi atbildēja, vēl arvien domādams par Siriusu.

—   Neuztraucies, Harij, — Hermione klusi sacīja. — Tev ari bez Siriusa pietiek, par ko lauzīt galvu.

Tur nu Hermionei, protams, bija taisnība, Harijs tik tikko spēja tikt galā ar visiem mājasdarbiem, kaut gan tagad, kad vakarus vairs nevajadzēja pavadīt pie Ambrāžas, viņam sekmējās daudz labāk. Rons pat bija vairāk atpalicis mācībās, jo divi kalambola treniņi gan abiem zēniem bija kopā, taču Ronam papildu laiku prasīja ari prefekta pienākumi. Turpretī Hermione, kas apguva vēl vairāk priekšmetu par viņiem abiem, ne vien paguva izpildīt visus mājasdarbus, bet vēl spēja atlicināt laiku elfu drēbju cakošanai. Harijs bija spiests atzīt, ka viņai vedās arvien labāk. Nu jau gandrīz vienmēr cepures varēja atšķirt no zeķēm.

Cūkmiestiņa apmeklējuma diena uzausa skaidra, taču vējaina. Pēc brokastīm viņi sastājās rindā, lai Filčs varētu atzīmēt projām gājējus garā jo garā sarakstā, kurā bija norādīti skolnieki, kam vecāki vai aizbildņi atļāvuši doties uz tuvējo ciematu. Kad Harijs atcerējās, ka bez Siriusa šis gājiens uz Cūkmiestiņu viņam būtu liegts, zēnam viegli iesmeldzās sirds.

Kad Harijs tika līdz Filcam, skolas pārzinis dziļi jo dziļi ievilka gaisu nāsīs, it kā pūlētos kaut ko saost. Tad viņš strupi pamāja ar galvu, un no šīs kustības nabagam atkal sāka drebēt zods. Harijs tikmēr izgāja ārā uz akmens pakāpieniem vēsajā, saulainajā dienā.

—   Ē… paklau, kāpēc Filčs tevi apošņāja? — jautāja Rons, kopā ar Hariju un Hermioni raitā soli ejot pa plato ceļu uz pils vārtiem.

—   Laikam mēģināja pārliecināties, vai man nav līdzi kāda mēslu bumba, — Harijs noteica un iesmējās. — Es aizmirsu jums izstāstīt…

Un viņš pavēstīja draugiem to, kā toreiz tika aizsūtījis vēstuli Siriusam, kā pēc mirkļa Pūču mājā iedrāzās Filčs, pieprasīdams parādīt vēstuli. Harijam par lielu pārsteigumu šis stāsts ļoti ieinteresēja Hermioni — tas meitenei likās krietni saistošāks nekā viņam pašam.

—   Viņš teica, ka par mēslu bumbu pasūtījumu viņam kāds ziņojis? Bet kas to būtu varējis izdarīt?

—   Nezinu, — Harijs teica un neizpratnē paraustīja plecus.

—   Varbūt Malfojs, viņam tas liktos labs joks.

Viņi pagāja garām augstajiem akmens stabiem, kam galā sēdēja spārnotie mežakuiļi, tad pagriezās pa kreisi, kur ceļš veda uz ciematu. Vēja brāzmas svieda matus gājējiem acīs.

—   Malfojs? — Hermione skeptiski pārjautāja. — Nu… jā… varbūt…

Visu ceļu līdz pat Cūkmiestiņa nomalei viņa nogāja, dziļi iegrimusi domās.

—  Starp citu, uz kurieni mēs ejam? — Harijs ievaicājās. — Uz "Trim slotaskātiem"?

—   A… nē, — iztraucēta no pārdomām, atsaucās Hermione,

—   nē, tur vienmēr ir pilns, turklāt pamatīgs troksnis. Es pārējiem pateicu, ka mēs satiekamies "Vepra galvā", ciemata otrā krogā, nu, tajā, kas nav uz galvenās ielas. Tas varētu būt mazliet… nu, zināt… aizdomīgs… taču skolnieki tur parasti neieklīst, tāpēc tur mēs drīzāk varēsim būt droši, ka neviens nenoklausās.

Pa galveno ielu viņi pagāja garām "Zonko Burvju joku bodei", kur grozījās Freds, Džordžs un Li Džordans, bet tur jau nebija ko brīnīties; tad aiz muguras palika pasts, no kura ik pēc noteikta laika izlidoja pūces; pēc tam viņi nogriezās mazā šķērsieliņā, kuras tālajā galā atradās neliels krodziņš. Virs durvīm aprūsējušā virā karājās daudzcietusi koka izkārtne, uz kuras bija uzgleznota nocirsta meža kuiļa galva. No tās uz apkārt aplocītas baltas dranas lija asinis. Kad viņi pienāca pie krodziņa, zīme vējā draudīgi nočīkstēja. Pie durvīm trijotne saminstinājās.

—   Nu, ejam iekšā, — mazliet bailīgi mudināja Hermione. Harijs pirmais spēra soli pār slieksni.

Šis iestādījums nu nemaz nelīdzinājās "Trim slotaskātiem", kur lielais bārs radīja mirdzoša siltuma un tīrības sajutu. "Vepra galvas" bārs bija iespiedies vienā mazītiņā, noskretušā un loti netīrā istabelē, kur diezgan stipri oda pēc āža vai kā tamlīdzīga. Nišās ieslēptos logus klāja tik bieza taukainu sodrēju kārta, ka telpā spēja iespiesties vien blāva dienasgaismas atblāzma, toties istabu apgaismoja uz rupji tēstajiem galdiem uzķipināti sveču gali. Pirmajā bridi grīda likās esam noblietēts zemes klons, un, tikai paspēris dažus soļus, Harijs saprata, ka zem kājām ir akmens, ko klāj netīrumi, kas šķita tur krājušies gadsimtiem ilgi.

Harijs atcerējās, ka šo krogu reiz, pirmajā mācību gadā, pieminēja Hagrids. "Tai "Vepr galvā" ieklīst daudz divain ļauž", milzis bija teicis, skaidrodams, kā viņš šajā krogā no kāda zem kapuces slēpta svešinieka iespēlējis pūķa olu. Toreiz Harijs vēl nobrinījās, kāpēc gan svešinieks tik rūpīgi slēpis seju, bet tagad viņš ievēroja, ka sejas slēpšana "Vepra galvā" ir modē. Pie bāra letes sēdēja virs, kam galva bija ietīta netīros, pelēkos apsējos. Viņš tomēr kaut kā pamanījās caur spraugu mutes apvidū ribās ieliet glāzi pēc glāzes kūpošas, ugunīgas dziras; divas kapucēs tērptas figūras sēdēja pie viena no galdiem līdzās logam; šos te nebūtu grūti noturēt par atprātotājiem, Harijs nosprieda, ja vien abi nesarunatos ar izteiktu Jorkširas akcentu; bet tumšā stūrī pie pavarda sēdēja ragana, no galvas līdz papēžiem tinusies biezā, melnā plīvurā. Trijotne varēja saskatīt tikai viņas degungalu — tur zem plīvura vidēja neliels izcilnis.

—   Nezinu gan, Hermione, — Harijs nomurmināja, kad viņi pārgāja pāri telpai pie bāra letes. Ar īpašām aizdomām viņš vēroja aizplīvuroto raganu. — Vai tev ir ienācis prātā, ka tur apakšā varētu būt Ambrāža?

Ari Hermione uzmeta vērtējošu skatienu plīvurā ietītajam stāvam.

—  Ambrāža ir augumā mazāka, — viņa klusi sacīja. — Un, pat ja Ambrāža te ierastos, viņai nebūtu nekādu tiesību mums stāties ceļā. Harij, es vairākas reizes pārbaudīju skolas noteikumus. Mēs neko nepārkāpjam. Es vēl īpaši pajautāju profesoram Zibiņam, vai audzēkņiem ir atļauts uzturēties "Vepra galvā", un viņš atbildēja, ka ir gan, tikai cieši piekodināja, lai mēs labāk ņemot līdzi paši savas glāzes. Un es izpētīju visu, ko vien spēju iedomāties par mācību pulciņiem un mājasdarbu pildīšanas grupām, — viss ir nepārprotami atļauts. Manuprāt, vienkārši nevajadzētu izbazūnēt visai pasaulei, ko mēs darīsim.

—  Nevajadzētu vis, — Harijs sausi noteica, — īpaši jau tāpēc, ka tevis iecerēto pasākumu laikam īsti nevarētu nosaukt par mājasdarbu pildīšanas grupu.?

No krogus iekštelpas izšļūca bārmenis. Tas bija vecs, sapīcis vīrs ar gariem, sirmiem matiem un bārdu. Viņš bija garš un tievs, turklāt Harijam likās, ka šo vīru viņš kaut kur ir redzējis.

—   Ko? — bārmenis norūca.

—   Trīs sviestalus, lūdzu, — Hermione pasūtīja.

Vīrs pasniedzās zem galda, izvilka trīs ļoti noputējušas, ļoti netīras pudeles un tad ar pamatīgu blīkšķi nokrāva uz letes.

—   Seši sirpi, — viņš teica.

—   Es samaksāšu, — Harijs žigli pieteicās un pasniedza bārmenim sudrabu. Večuka acis pievērsās Harijam, uz sekundes desmitdaļu aizkavējoties pie rētas. Tad viņš aizgriezās un noglabāja Harija naudu aizvēsturiskā koka kasē, kas pati no sevis izbīdīja atvilktni, lai aprītu ieņēmumus. Harijs, Rons un Hermione aizgāja pie galdiņa, kas atradās vistālāk no bāra, un apsēdās, vēl arvien pētīdami apkārtni. Vīrs ar netīrajiem, pelēkajiem apsējiem pieklauvēja pie letes un saņēma no bārmeņa vēl vienu kūpošā dzēriena porciju.

—   Paklau? — nomurmināja Rons, aizrautīgi novērodams bāru. — Te mēs varētu pasūtīt visu, ko vien sirds kāro. Varu saderēt, ka tas vecis pārdos mums jebko, viņam vienalga. Es vienmēr esmu gribējis nogaršot ugunsviskiju…

—  Tu… esi… prefekts! — noņurdēja Hermione.

—   Ui, — Rons novilka, smaidam nozūdot no lūpām. — Pareizi…

—   Tu sāki stāstīt, kas vēl te atnāks? — Harijs jautāja, noskrūvēdams sviestalus pudeles aprūsējušo korķīti un ieraudams malku.

—   Tā, pāris cilvēku, — Hermione atkārtoja, ieskatīdamās pulkstenī un pamezdama nemierīgu skatienu uz durvju pusi.

—   Es teicu, lai viņi salasās te ap šo laiku. Esmu pārliecināta, ka visi zina, kur krodziņš atrodas… ā, tur jau laikam kāds nāk.

Krogus durvis pavērās. Uz mirkli plata putekļainas saulesgaismas josla pāršķēla telpu uz pusēm, bet tad to aizsedza iekšā nācēju stāvi.

Pirmais parādījās Nevils kopā ar Dinu un Lavenderu, viņiem cieši pa pēdām sekoja Parvati un Padma Patilas ar (Harija kuņģis apmeta atmugurisku kūleni) Čo un vienu no viņas mūžam ķiķinošajām draudzenēm. Tad (viena un ar tik sapņainām acīm, it kā varētu būt te ieklīdusi kļūdas pēc) ienāca Luna Mīlaba; pēc viņas — Keitija Bella, Alīsija Spineta un Endželīna Džonsone, Kolins un Deniss Krīviji, Ernijs Makmilans, Džastins Finčs-Flečlijs, Hanna Abote, kāda elšpūte ar garu bizi pāri visai mugurai (viņas vārdu Harijs nezināja); tad nāca trīs Kraukļanaga zēni, kurus, Harijs bija puslīdz drošs, sauca Antonijs Goldšteins, Maikls Korners un Terijs Būts; Džinnija, kurai pa pēdām nāca slaids, kalsns, gaišmatains zēns ar uzrautu degunu, kuru Harijs it kā atminējās redzējis spēlējam Elšpūša kalambola komandā, bet arjergardu noslēdza Freds un Džordžs Vlzliji kopā ar savu draugu Li Džordanu, visi trīs stiepdami lielas papīra turzas, pilnas ar Zonko labumiem.

—   Pāris cilvēku? — Harijs aizkritušā balsī jautāja Hermionei.

—   Pāris cilvēku?

—  Jā, redzi, ideja izrādījusies diezgan populārā, — Hermione izskatījās ļoti apmierināta. — Ron, esi tik mīļš, dabū vēl kādus krēslus.

Bārmenis bija sastindzis ar glāzi vienā un ļoti netīru lupatu — izskatījās, tā savu mūžu nebija mazgāta, — otrā rokā. Iespējams, viņš pirmoreiz redzēja savu krogu tik pilnu.

—   Sveiki, — teica Freds, pirmais nokļuvis pie bāra un ātri pārskaitījis savus līdzzinātājus, — vai mēs varam dabūt… divdesmit piecus sviestalus?

Bārmenis bridi blenza, tad, aizkaitināti nosviedis lupatu, it kā pasūtījums būtu viņu iztraucējis kādā ļoti svarigā darbā, no letes apakšas sāka padot noputējušas sviestalus pudeles.

—  Priekā, — Freds sauca, dalīdams dzērienus pārējiem. — Sametāmies, sametamies, man pašam nav tik daudz zelta, lai samaksātu par visu…

Harijs kā apstulbis vēroja, kā pamatīgais, čalojošais pulciņš paņem alus pudeles no Freda un meklē kabatās monētas. Viņš nespēja saprast, kāpēc gan tāds bars te sapulcējies, līdz pēkšņi ar šausmām aptvēra, ka visi droši vien gaida no viņa kaut kādu runu, tāpēc viņš vērsās pie Hermiones.

—   Ko tu viņiem sastāstīji? — viņš klusi jautāja. — Ko viņi gaida?

—   Es jau teicu, viņi vienkārši grib dzirdēt to, kas tev sakāms, — Hermione mierinoši atteica, taču Harijs turpināja blenzt uz draudzeni tik nikni, ka viņa žigli piebilda: — Pagaidām tev nekas nav jādara, es pati visu no sākuma apstāstīšu.

—   Sveiks, Harij, — uzsauca starojošais Nevils un apsēdās tieši pretī Harijam.

Harijs mēģināja uzsmaidīt Lēniņām pretī, taču pateikt gan neko nespēja — mute bija izkaltusi kā tuksnesis. Čo tikko bija uzsmaidījusi viņam un ieņēmusi vietu līdzas Konam. Viņas draudzene, meitene ar sprogainiem, gaiši rudiem matiem, nesmaidīja, toties uzmeta Harijam neuzticības pilnu skatienu, kas skaidri vēstīja — ja viss notiktu pēc viņas prata, viņa šeit nemaz nesēdētu.

Pa diviem trim atnācēji sasēdās apkārt Harijam, Ronam un I Iermionei. Dažiem aizrautībā spīdēja acis, citu skatienos varēja manit ziņkāri, bet Luna Milaba sapņaini blenza tukšuma. Kad visi bija sasēdušies, čala pamazām noklusa. Visi skatijās uz Hariju.

—   Ē… — iesāka Hermione. Viņas balss likās mazliet smalkāka nekā parasti, laikam jau satraukuma dēļ. — Nu… ē… sveiki.

Pulciņš pievērsās Hermionei, taču ik pa brīdim atkal un atkal noskatīja Hariju.

—  Nu… ē… tā, jūs jau zināt, kāpēc esat sanākuši. Ē… nu, Harijam ienāca prātā ideja… es gribēju teikt… — (Harijs bija uzmetis viņai draudīgu skatienu) — … man ienaca prātā ideja… ka būtu labi, ja tie, kas vēlas mācīties aizsardzību pret tumšajām zintīm… pa īstam mācīties, nevis nodarboties ar to deguna urbināšanu, ko mums mēģina iebarot Ambrāža… — (Hermiones balss pēkšņi kļuva daudz skaļāka un krietni drošāka) — …jo to nu nekādi nav iespējams nosaukt par aizsardzību pret tumšajām zintīm… — (— Kas tiesa, tas tiesa, — nomurmināja Antonijs Goldšteins, un Hermionei dūša vēl vairojās) — … nu, tad tā, es iedomājos, ka būtu labi, ja mēs, tā teikt, ņemtu šo lietu savā pārziņā.

Viņa apklusa, iesāņus paskatījās uz Hariju un turpināja:

—   Ar to es domāju, ka mums būtu jāmācās kārtīgi aizstāvēties, ne tikai teorijā, bet ari apgūstot burvestības…

—  Tu droši vien gribi arī nolikt SLIMu aizsardzība pret tumšajām zintīm, vai ne? — jautāja Maikls Korners.

—     Protams, gribu, — Hermione nevilcinoties atbildēja.

—   Taču tas nav viss, es gribu iemācīties visus iespējamos aizsardzības paņēmienus, jo… jo… — viņa dziļi ievilka elpu un izgrūda,

—   jo ir atgriezies lords Voldemorts.

Kā jau varēja paredzet, tūlīt izcēlās neliela panika. Čo draudzene iespiedzās un aplējās ar sviestalu, Terijs Būts nevilšus noraustījās, Padma Patila nodrebēja un Nevils savādi iekunkstējās, bet, lai nekristu kaunā, nomaskēja šo skaņu ar klepus lēkmi. Tagad visu skatieni bija cieši, pat dedzīgi piekalti Harijam.

—  Tā… tāds ir mūsu plāns, — Hermione piebilda. — Ja jūs vēlaties mums piebiedroties, būtu jānospriež, kā mēs…

—   Kur ir pierādījumi, ka Pati-Zini-Kas ir atgriezies? — diezgan uzbrūkoši viņu pārtrauca gaišmatainais Elšpūša kalambolists.

—   Nu, ja Dumidors tam tic… — Hermione iesāka.

—   Tu gribi teikt, ka Dumidors tic viņam, — sacīja gaišmatis, pamādams uz Harija pusi.

—   Kas tu tāds esi? — diezgan rupji noprasīja Rons.

—   Zahārijs Smits, — atbildēja zēns, — un, es domāju, mums ir visas tiesības zināt, kāpēc viņš apgalvo, ka Paši-Zināt-Kas ir atgriezies.

—   Paklau, — Hermione veikli iejaucās strīdā, — mūsu sapulce nebija paredzēta šī jautājuma apspriešanai…

—   Pagaidi, Hermione, — ierunājās Harijs.

Viņš tikko bija sapratis, kāpēc šeit bija tik daudz cilvēku. Viņš iedomājās, ka Hermionei nu gan to vajadzēja paredzēt. Daudzi no viņiem — varbūt pat lielākā daļa — bija ieradušies, cerēdami dzirdēt Harija stāstu no paša Harija mutes.

—   Kāpēc es apgalvoju, ka Paši-Zināt-Kas ir atgriezies? — viņš jautāja, skatīdamies Zahārijam tieši acīs. — Es redzēju viņu. Turklāt Dumidors pagājušā mācību gada beigās izklāstīja visiem, kas todien notika, un, ja tu netici viņam, tu neticēsi arī man. Es nedomāju pavadīt šo pēcpusdienu, pūloties kādu par to pārliecināt.

Kamēr Harijs runāja, viss skolasbiedru pulciņš sēdēja, likās, ar aizturētu elpu. Harijam šķita, ka pat bārmenis klausās. Viņš vēl arvien slaucīja to pašu glāzi ar to pašu netīro lupatu, arvien pamatīgāk nozieķēdams stiklu.

Zahārijs paraustīja plecus. — Pērn Dumidors mums tikai pateica, ka Pats-Zini-Kas nogalinājis Sedriku Digoriju un tu esot atnesis Digorija līķi atpakaļ uz Cūkkārpu. Viņš mums neizstāstīja neko sīkāk, viņš neteica, kā Digorijs gāja bojā, es domāju, mēs visi to labprāt dzirdētu…

—   Ja tu esi ieradies šeit, lai dzirdētu, kā izskatās, kad Voldemorts kādu nogalina, es tev nevarēšu palīdzēt, — Harijs noskaldīja. Pēdējā laikā viņam ar savaldīšanos neveicās visai labi, un nupat viņš juta, ka atkal tuvojas dusmu lēkme. Viņš cieši raudzījās uz nikno Zahāriju Smitu, jo bija apņēmies neskatīties uz Čo. — Es nevēlos runāt par Sedriku Digoriju, skaidrs? Tāpēc, ja tu atvilkies, lai paklausītos briesmu stāstus, vari droši tīties projām.

Viņš pameta dusmigu skatienu uz Hermiones pusi. Likās, ka tā ir viņas vaina. Viņa bija sadomājusies celt Hariju priekšā kā nez kādu kumēdiņu rādītāju, un, protams, vairākums bija atnācis, lai paklausītos, kādus pekstiņus viņš sastāstīs. Taču neviens nekustējās, pat Zahārijs Smits palika sēžam savā vietā, lai gan viņš turpināja pētīgi vērot Hariju.

—   Tā, — Hermiones balss atkal skanēja nervozi smalcina. — Tā… kā jau es teicu… ja jūs vēlaties mācīties aizsardzību pret tumšajām zintim, mums jāvienojas, kā mēs to darīsim, cik bieži un kur tiksimies…

—  Vai tiesa, — skatīdamās uz Hariju, Hermioni pārtrauca meitene ar garo bizi uz muguras, — ka tu spēj uzburt aizstāvi?

Ap galdu atkal nošalca ieinteresēta sačukstēšanās.

—   Tiesa, — mazliet piesardzīgi atbildēja Harijs.

—   Ķermenisku aizstāvi?

Šī frāze Harijam kaut ko atgādināja.

—    Ē… vai tu gadījumā nepazīsti Bounza kundzi? — viņš jautāja.

Meitene pasmaidīja.

—    Vina ir mana tante, — vina teica. — Es esmu Sūzena Bounza. Tante man izstāstīja par to sēdi. Tātad… tiešām taisnība? Tavs aizstāvis ir briedis?

—  Jā, — Harijs sacīja.

—    Super, Harij! — skaudīgi novilka Lī Džordans. — Es nemaz nezināju!

—  Mamma piekodināja Ronam, lai tas netiktu izbazūnēts pa visu pasauli, — Freds paskaidroja, uzsmaidīdams Harijam. — Viņa teica, ka tev jau tā pietiekot uzmanības.

—   Tur viņai taisnība, — nomurmināja Harijs, un vairāki skolasbiedri iesmējās.

Aizplīvurotā ragana, kas vēl arvien sēdēja viena, tikko manāmi sakustējās.

—   Un vai tu nogalināji bazilisku ar to zobenu, kas stāv Dumidora kabinetā? — gribēja zināt Terijs Būts. — To man pagājušajā gadā izstāstīja viens no portretiem…

—   Ē… jā, nogalināju gan, — atbildēja Harijs.

Džastins Finčs-Flečlijs iesvilpās, brāļi Krīviji pārmija bijības pilnus skatienus, un Lavendera Brauna klusi noteica "Oho!". Harijam tā kā sāka spiest apkaklīte; viņš vēl arvien apņēmīgi izvairījās saskatīties ar Čo.

—   Un pirmajā gadā, — Nevils vērsās pie visiem, kas bija gatavi klausīties, — viņš izglāba Filologu akmeni…

—   Filozofu, — Hermione nošņācās.

—  Jā, pareizi… no Paši-Zināt-Kā, — Nevils pabeidza.

I Iannas Abotes acis bija apaļas kā galeoni.

—   Un kā lai nepiemin, — atskanēja Čo balss (Harija skatiens pacirtās pret meiteni; Čo skatījās uz viņu un smaidīja; Harija kuņģis apmeta vēl vienu kūleni), — visus uzdevumus, ko viņam nācās izpildīt Trejburvju turnīrā pagājušajā gadā, — tur bija jātiek garām pūķiem, ūdensļaudīm, akromantulām un kam tik vēl ne…

Ap galdu apskrēja vēl viens apbrīnas pilnas sačukstēšanās vilnis. Harijam pakrūtē viss rāvas čokurā. Viņš mēģināja noslēpt gandarījumu, kas lauztin lauzās uz āru. Viņš saprata, ka tagad, pēc Čo uzslavas, būs daudz, daudz grūtāk pateikt to, ko viņš bija cieši apņēmies pateikt pārējiem.

—   Paklausieties, — viņš ierunājās, un visi uzreiz apklusa, — es… es negribu izklausīties tur baigi pieticīgais, vai kā, bet… visās tajās reizēs man kāds palīdzēja…

—   Visās nē, ar pūķi tu tiki galā pats, — tūlīt izlaboja Maikls Korners. — Tas bija sūrais pikējums…

—   Nu, tiesa… — Harijam likās, ka butu stulbi nepiekrist.

—   Un ari šovasar, kad vajadzēja padzīt atprātotājus, tev neviens nepalīdzēja, — teica Sūzena Bounza.

—   Nepalīdzēja gan, — Harijs atzina, — nē, labi, es zinu, ka šādus tādus sīkumus esmu paveicis pats, bet tas, ko es gribēju teikt…

—   Vai tik tu negribi kā rudais kūmiņš izšmaukt, tā arī neko neparādījis? — Zahārijs Smits kļuva nemierīgs.

—   Zini, kas man ienāca prātā, — skaļi paziņoja Rons, pirms Harijs paguva turpināt savu sakāmo, — būtu baigi labi, ja tu aizvērtu savu muti!

Iespējams, Ronu īpaši sāpīgi bija aizķēris "rudais kūmiņš". Katrā ziņa viņš skatījās uz Zahāriju tā, it kā vairāk par visu pasaulē vēlētos viņu iekaustīt. Zahārijs piesarka.

—   Klau, mēs visi te esam sanākuši, lai mācītos no viņa, bet tagad šis gvelž, ka īstenībā neko nemākot, — viņš pukojās.

—   To nu gan viņš neteica, — noņurdēja Freds.

—   Eu, draudziņ, varbūt gribi, lai mēs tev iztīrām ausis? — piedāvāja Džordžs, izvilcis no kādas Zonko turzas garu un no skata dzīvībai bīstamu metāla rīku.

—   Starp citu, mēs neesam cimperlīgi, varam to iespraust arī kur citur, — Freds bija gatavs palīdzēt brālim.

—    Labi, — steidzīgi iejaucās Hermione, — turpināsim… tātad pirmais jautājums: vai esam vienojušies, ka gribam, lai Harijs mūs māca?

Atskanēja piekrītoša murmināšana. Zahārijs sakrustoja rokas uz krūtim un neko neteica, lai gan, iespējams, šādi viņš rīkojās tāpēc, ka patlaban skatījās tikai uz draudīgo instrumentu Fredam rokā.

—  Skaidrs, — Hermione noteica, juzdamās atvieglota, ka par kaut ko visi vienojušies. — Tā, nākamais jautājums ir, cik bieži mēs nākam kopā. Manuprāt, nav īstas jēgas nodarboties retāk nekā reizi nedēļā…

—   Paga, paga, — iejaucās Endželīna, — mums jāskatās, lai šīs nodarbības nesakristu ar mūsu kalambola treniņiem.

—  Un, — Čo sacīja, — ar mūsējiem ari.

—  Un mūsējiem, — piebilda Zahārijs Smits.

—   Esmu pārliecināta, ka vienu vakaru nedēļā varēs izbrīvēt visi, — mazliet nepacietīgi sacīja Hermione, — turklāt jums jāsaprot, ka tas ir tiešām svarīgi, mēs te runājam par aizstāvēšanos pret Voldemorta nāvēžiem…

—   Pareizi tu saki! — norējās Ernijs Makmilans. Harijs pat brīnījās, kāpēc viņš ierunājies tikai tagad. — Personīgi es uzskatu, ka šis ir ļoti svarīgs pasākums, iespējams, pats svarīgākais visa šī mācību gada laikā, pat neskatoties uz to, ka mums jāliek SLIMi!

Viņš nomērīja klātesošos ar izaicinošu skatienu, it kā gaidītu, lai kāds viņu apstrīd. Tomēr neviens neko neteica, tāpēc viņš turpināja: — Es, personīgi, esmu nepatīkami pārsteigts, ka šajā kritiskajā laikā ministrija mums uztiepusi nekam nederīgu pasniedzēju. Acīmredzot viņi neatzīst faktu, ka Paši-Zināt-Kas ir atgriezies, tomēr pasniedzējs, kurš mēģina kategoriski aizliegt aizsardzības burvestību izmantošanu…

—    Mēs domājam, ka Ambrāžas centieniem neļaut mums apgūt aizsardzību pret tumšajām zintīm ir iemesls, — Hermione paskaidroja, — viņai galvā ir iešāvusies pilnīgi… pilnīgi stulba doma, ka Dumidors varētu izmantot audzēkņus kā savdabīgu privāto armiju. Viņa uzskata, ka direktors varētu sadumpot mūs pret ministriju.

Šī ziņa pārsteidza gandrīz visus — izņemot Lunu Mīlabu, kura iečiepstējās: — Izklausās visai ticami. Galu galā, Kornēlijam Fadžam ir savs privātais karaspēks.

—   Kas? — Hariju šī negaidītā informācija pilnīgi izsita no sliedēm.

—   Jā, viņam ir heliopātu armija, — nopietni apstiprināja Luna.

—   Nav viņam nekādās heliopātu armijas, — Hermione viņu apstrīdēja.

—   Ir gan, — Luna nepiekāpās.

—   Kas ir heliopāti? — apstulbis jautāja Nevils.

—   Tie ir uguns gari, — teica Luna, jau tā platajām acim paplešoties vēl platākām. Tagad viņa izskatījās pavisam nojugusies.

—   Varenas, garas, liesmojošas būtnes, kas traucas pār zemi, sadedzinot visu savā ceļā…

—  Nevil, tādu radījumu nav, — Hermione dzēlīgi sacīja.

—  Nē, ir gan! — Luna dusmīgi palika pie sava.

—   Piedod, bet kādi tam ir pierādījumi? — Hermione gribēja zināt.

—   Ir neskaitāmu aculiecinieku liecības. Tikai tāpēc, ka tu esi tik aprobežota un netici nekam, kamēr tev to pabāž zem deguna, nevajag…

—   Khetn, khem, — Džinnija tik precīzi atdarināja profesori Ambrāžu, ka vairāki no klātesošajiem tramīgi atskatījās — un tad sāka smieties. — Vai mēs gadījuma nemēģinājām nolemt, cik bieži rīkosim aizsardzības nodarbības?

—     Mēģinājām gan, — Hermione nekavējoties piekrita,

—   mēģinājām, tev taisnība, Džinnij.

—   Nu, vienai reizei nedēļā nav nekādas vainas, — sacīja Li Džordans.

—  Ja vien tas… — Endželīna iesāka.

—   Jā, par kalambolu viss ir skaidrs, — Hermione viņu nepacietīgi pārtrauca. — Tā, vēl mums jānospriež, kur tiekamies…

Šis jautājums bija krietni sarežģītāks. Iestājās klusums.

—   Bibliotēkā? — pēc kāda laiciņa ieminējās Keitija Bella.

—   Es nedomāju, ka Pinsa kundze šausmīgi priecāsies, ja mēs viņas valstībā sāksim izmēģināt burvestības. — Harijam šī ideja nelikās diez ko spoža.

—   Varbūt kādā klasē, ko neizmanto citām stundām? — piedāvāja Dīns.

—  Jā, — Rons sacija, — Maksūra pat varētu ielaist savējā: kad Harijs gatavojās Trejburvju turnīram, viņa atļāva.

Taču Harijs bija pārliecināts, ka šoreiz Maksūra nebūs tik pretimnākoša. Lai ko Hermione teica par atļautajiem mācību pulciņiem un majasdarbu pildīšanas grupām, viņam bija nelāgas aizdomas, ka šo ieceri pasniedzēji uzskatīs par krietni dumpīgāku.

—   Labi, mēģināsim kaut ko sameklet, — I lermione teica. — Mēs apziņosim visus, kad tiksim skaidrībā par pirmās nodarbības laiku un vietu.

Viņa parakajās savā somā un izvilka no tās pergamentu un spalvaskatu, tad mirkli vilcinājās, it kā saņemdamās, lai pavēstītu kaut ko ne visai patīkamu.

—   Es… es domāju, ka visiem vajadzētu pierakstīties uz šis te lapas, vienkārši, lai mēs zinātu, kas te bija. Un vēl es domāju, — viņa dziļi ievilka elpu, — ka mums visiem jāvienojas, ka neskraidīsim apkārt, pļāpādami pa labi un pa kreisi. Tātad, ja jūs parakstāties, jus apņematies par šo pasākumu nestāstīt ne Ambrāžai, ne arī kādam citam.

Freds paliecās uz priekšu un līksmi parakstījās uz pergamenta, taču Harijs ievēroja, ka vairākus klātesošos iespēja atstāt savu vārdu sarakstā ne pārāk iepriecina.

—   Ē… — lēni ierunājās Zahārijs Smits, neņemdams pergamentu, ko viņam mēģināja padot Džordžs, — nu… es domāju, ka Ernijs man pateiks, kad notiek nākamā tikšanās.

Taču arī Ernijs, šķiet, svārstījās, parakstīties vai ne. Hermione sarauca pieri.

—   Es… redzi, mēs esam prefekti, — Ernijs izmocija. — Un, ja šo sarakstu atradīs… nu, es gribēju teikt… tu jau pati teici, ja Ambrāža uzzinās…

—  Tu tikko teici, ka šis pasākums būšot pats svarīgākais visa mācību gada laikā, — Harijs atgādināja.

—  Es… tiesa, — Ernijs piekrita, — jā, es tā tiešām uzskatu, tikai…

—  Ernij, vai tu tiešām domā, ka es šo lapu atstāšu mētājamies kaut kur visiem redzamā vietā? — Hermione īgni jautāja.

—  Nē. Nē, protams, ne. — Tagad Ernijs vairs neizskatījās tik uztraucies. — Es… jā, protams, es parakstīšos.

Pēc Ernija neviens vairs nevairījās no parakstīšanās, taču Harijs ievēroja, ka Čo draudzene pirms parakstīšanās uzmet Čo pārmetošu skatienu. Kad pēdējais no klātesošajiem — Zahārijs — bija parakstījies, Hermione paņēma pergamentu un rūpīgi ielika to atpakaļ somā. Ap galdu valdīja dīvaina noskaņa. Viņi jutās tā, it kā tikko būtu parakstījuši kādu ligumu.

—   Nu ko, laiks iet, — mundri ierunājās Freds un piecēlās kājās. — Mums ar Džordžu un Lī vēl jāiegādājas dažas delikātas lietiņas. Tiekamies vēlāk.

Ari pārējie pa diviem, trim posās projām. Čo, pirms ceļas kajas, diezgan ilgi ņēmās ap savas somas sprādzi. Garo, tumšo matu vilnis aizsedza meitenes seju. Taču viņas draudzene visu laiku stāvēja līdzās, sakrustojusi rokas uz krūtīm, un nepacietīgi klakšķināja mēli, tāpēc Čo neatlika nekas cits, kā doties ārā no krodziņa kopā ar viņu. Kad draudzene burtiski ar stumšanu stūma Čo cauri durvīm, viņa atskatījas un pamaja Harijam.

—   Nu, man liekas, izdevās tīri labi, — Hermione priecīgi secināja, vēl pēc kāda brīža kopā ar Hariju un Ronu iziedama no "Vepra galvas" spožajā saules gaismā. Harijs un Rons turēja rokā savas sviestalus pudeles.

—  Tas Zahārijs gan ir mērglis, — novilka Rons, dusmīgi blenzdams nopakaļ Smita stāvam — tālumā tik tikko saskatāmam.

—   Man arī viņš diez ko nepatīk, — Hermione atzina, — taču viņš dzirdēja, kā es runāju ar Erniju un Hannu pie Elšpūša galda, un ļoti gribēja nākt. Ko man bija darīt? Un, no otras puses, jo vairāk cilvēku, jo labāk… starp citu, arī Maikls Korners ar draugiem nez vai nāktu, ja nedraudzētos ar Džinniju…

Rons, kurš tajā brīdī lēja mutē pēdējās sviestalus lāses, aizrijas un nošķieda ar sviestalu visu priekšu.

—   KO viņš dara? — Rons parskaities izgrūda. Ausis viņam tagad gailēja sarkanas kā jēlas liellopu gaļas tūtiņas. — Viņa draudzējas ar… mana māsa draudzējas… tas ir kā — ar Maiklu Korneru?

—   Nu, manuprat, tikai tāpēc viņš kopā ar draugiem šodien bija atnācis… protams, viņi grib mācīties aizsardzību, taču, ja Džinnija nebūtu Maiklam izstāstījusi, ko esam iecerējuši…

—   Kad tas viss… kad viņa…?

—   Viņi satikās Ziemassvētku ballē un saka draudzēties pagājušā gada beigās, — Hermione saņēmusies paskaidroja. Viņi bija iegriezušies Cūkmiestiņa galvenajā ielā, un Hermione apstājās pie Skrīviņspala spalvaskatu veikala, kura skatlogu rotāja iespaidīga no pāva spalvām gatavotu rakstāmrlku ekspozīcija.

—   Hm… jauna spalva man noderētu.

Viņa iegāja veikalā. Harijs un Rons sekoja.

—   Kurš no viņiem bija Maikls Korners? — Rons dusmigi noprasīja.

—  Tumšākais, — Hermione atbildēja.

—   Man viņš nepatika, — ne mirkli nedomādams, paziņoja Rons.

—  Tad ta brīnums, — Hermione pusbalsī sacīja.

—   Paklau, — Rons nelikās mierā, vilkdamies Hermionei pakaļ gar kapara podos sakārtotajām spalvām, — bet man likās, ka Džinnijai patīk Harijs!

Hermione līdzjūtīgi paskatījās uz Ronu un nošūpoja galvu.

—   Džinnijai kādreiz patika Harijs, taču kopš tā laika pagājuši jau vairāki mēneši. Protams, nav jau tā, ka tu viņai nepatiktu, — viņa nomierināja Hariju, pati tikmēr pētīdama garu, melnu spalvu ar zelta rotājumiem.

Harijam, kam acu priekšā vēl arvien rādījās Čo atvadu mājiens, aizsāktā tēma nelikās tik interesanta kā Ronam, kas gluži vai trīcēja no sašutuma, taču beidzot Harijs saprata to, ko līdz šim nebija ievērojis.

—   Tad tāpēc viņa tagad runā? — viņš jautāja Hermionei.

—   Agrāk viņa mana klātbūtnē nekad nerunāja.

—   Tieši tā, — Hermione atbildēja. — Jā, manuprāt, es ņemšu šo te…

Viņa piegāja pie letes un noskaitīja piecpadsmit sirpus un divas knutas, bet Rons vēl arvien neatkāpās no viņas ne soli.

—   Ron, — viņa dusmīgi sacīja, pagriezdamās pret draugu un uzkāpdama viņam uz kājas, — tieši šī iemesla dēļ Džinnija tev nav izstāstījusi par to, ka draudzējas ar Maiklu, viņa zināja, ka tev tas nepatiks. Tāpēc tagad esi tik labs un tikai nesāc malt par to priekšā un pakaļā.

—   Par ko tu runā? Kam te kaut kas nepatīk? Es neko nemalšu ne priekšā, ne pakaļā… — Rons murmināja zem deguna, kamēr trijotne atkal izgāja uz ielas.

Hermione paskatījās uz Hariju un nobolīja acis, bet pēc tam — Rons vēl arvien paklusām gānīja Maiklu Korneru — pusbalsī piebilda: — Ja reiz sākām runāt par Mailu un Džinniju… kā tev iet ar Čo?

—  Par ko tu runā? — Harijs tūlīt izšāva.

Krūtīs uz augšu ar joni itin kā cēlās verdoša ūdens stabs. Karstums saskrēja vaigos, un tie sāka degt par spīti aukstumam

—   vai tiešām to varēja tik viegli manit?

—   Nu, — Hermione noteica un tikko jaušami pasmaidīja,

—   viņa no tevis nenolaiž ne acu.

Nekad agrāk Cūkmiestiņa ieliņas un mājas Harijam nebija likušās tik skaistas.

SEPTIŅPADSMITĀ NODAĻA IZGLĪTĪBAS DEKRĒTS NR 24

Atlikušajā nedēļas nogalē Harijam prāts bija priecīgāks nekā visu trimestri pirms tam. Lielu daļu svētdienas viņi ar Ronu aizvadīja, atkal cīnīdamies ar iekavētajiem mājasdarbiem, un, kaut ari par izpriecu to dēvēt nevarēja, laukā sila saulaina atvasara, tāpēc viņi nevis līkņāja pār galdu kopistabā, bet, paņēmuši darāmo līdzi, nolikās zvilnēt ezera krastā, liela dižskābarža paēnā. I Iermione, kas visus darbus, protams, bija paveikusi laikus, paķēra līdzi krietnāku krājumu dzijas un nobūra adāmadatas tā, ka tās, tukšā gaisā pakārušās, turpat blakus klinkstēja zibsnīdamas, cakodamas arvien jaunas mices un šalles.

Doma, ka viņi nesēž, rokas salikuši, ļaudami Ambrāžai un ministrijai brīvu vaļu, un ka viņam pašam dumpi tik svarīga loma, Harijam sniedza milzīgu gandarījumu. Viņš atkal un atkal atcerējās sestdienas sanāksmi: tik daudz ļaužu, visi nākuši pie viņa mācīties aizsardzību pret tumšajām zintīm… Un kādu seju viņi rādīja, kad padzirdēja šo to par visu, ko viņš paveicis… Un kā Čo lielīja viņa panākumus Trejburvju turnīra. Apziņa, ka visi šie cilvēki viņu uzskata nevis par meli un ķerto, bet par apbrīnas vērtu personu, bija

tik mundrinoša, ka līksms prāts Harijam bija vel pirmdienas rītā, kaut arī priekšā tik neizbēgami rēgojās pašas nemīļākās nodarbības.

No guļamtelpas viņi ar Ronu kāpa lejā pa kāpnēm, apspriezdami Endželīnas ideju, ka vakara kalambola treniņā derētu apgūt jaunu paņēmienu — kūtrukampuvēlienu, un tikai pusceļā cauri saules pielietajai kopistabai abi ievēroja, ka tur parādījies kas iepriekš nebijis, kam apkart jau pulcējās bariņš audzēkņu.

Pie grifidoru ziņojuma dēļa bija piesprausts pamatīgs paziņojums — tik liels, ka aizsedza visu pārējo: lietotu buramvārdu grāmatu piedāvājuma sarakstu, Argusa Filča kārtējos atgādinājumus par skolas noteikumiem, kalambola komandas treniņu grafiku, piedāvājumus konkrētas šokovaržu kartītes iemainīt pret citām, Vīzliju svaigāko aicinājumu pieteikties izmēģinātājos, Cūkmiestiņa apmeklējuma datumus un sludinājumus par pazaudētām un atrastām mantām. Jaunais paziņojums bija uzdrukāts ar prāviem, melniem burtiem, un pašā apakšā, blakus skaidri salasāmam, kruzuļainam parakstam, vidēja briesmīgi oficiāls zīmogs.

SASKAŅĀ AR

CūKKārpas Lielinkvizitores p avēli

ar šo tiek likvidētas visas audzēkņu organizācijas, biedrības, komandas, grupējumi un klubi.

Ar organizāciju, biedrību, komandu, grupējumu vai klubu tiek saprastas vairāk nekā divu audzēkņu regulāras sanāksmes.

Pēc organizācijas atjaunošanas atļaujas iespējams vērsties pie lielinkvizitores (profesores Ambrāžas).

Neviena audzēkņu organizācija, biedrība, komanda, grupējums vai klubs nedrīkst pastāvēt bez lielinkvizitores ziņas un akcepta.

Audzēknis, kurš tiks pieķerts kā lielinlanzitores neakceptētas organizācijas, biedrības, komandas, grupējuma vai kluba dibinātājs vai dalībnieks, tiks izslēgts no skolas.

Augšminētais ir saskaņā ar Izglītības dekrētu nr. 24.

Paraksts: Ј&gt;oforC$a ®ŽCiM , Am6rāŽ&lt;l,

LIELINKVIZITORE

Harijs un Rons izlasīja paziņojumu, snaikstīdamies pāri vairāku satrauktu otrgadnieku galvām.

—   Vai tas nozīmē, ka tiks aizklapēts jauklodīšu klubs? — viens no viņiem noprasīja draugam.

—  Es lēšu, ka jūsu jauklodītēm nekas nedraud, — Rons drūmi ierunājās, iztrūcinādams otrgadnieku tā, ka tas salēcās. — Tomēr diez vai mums smaidis tāda pati laime, ko? — viņš pavaicāja Harijam, kad otrgadnieki aizsteidzās projām.

Harijs pārlasīja paziņojumu. No prieka, kas sirdī sila kopš sestdienas, vairs nebija ne miņas. Pakrūtē iepukstējās svelošas dusmas.

—  Tā nav nejaušība, — viņš noteica, savilkdams pirkstus dūrēs. — Vina zina.

r

—   Viņa nevar zināt, — Rons nekavējoties attrauca.

—   Krodziņā bija cilvēki, kas klausijās. Un skatīsimies patiesībai acīs — nav zināms, cik daudziem no tiem, kas atsaucās, mēs varam uzticēties… Jebkurš no viņiem varēja aizjozt pie Ambrāžas un papūst…

Un viņš vēl tika domājis, ka tie visi tic, ka viņu pat apbrīno…

—   Zahārijs Smits! — Rons acumirklī izgrūda, ietriekdams dūri delnā. — Vai — man rādījās, ka ari tam Maiklam Korneram tāds Īsti šaudigs skatiens.

—   Interesanti, vai Hermione šo te jau redzējusi? — Harijs noteica, pār plecu paskatīdamies uz meiteņu guļamtelpas durvīm.

—   Ejam pateikt! — Rons nosaucās, metās uz priekšu, atrāva durvis un joza augšā pa vītņu kāpnēm.

Tas notika, kad viņš spēra kāju uz sestā pakāpiena. Skaļi nokaukdamies kā automobiļa taure, pakāpieni sakusa vienlaidus akmens nogāzē. Vēl bridi Rons raudzīja skrējienu turpināt, neprātīgi vēzēdams rokas kā vējdzirnavu spārnus, tad atkrita vēkšpēdus un pa nule izveidojušos stāvumu nošļūca lejā, palikdams guļam Harijam pie kājām.

—   Ē… Meiteņu guļamtelpā mēs diez vai drikstam iet, — Harijs, smieklus valdīdams, noteica, uzrāvis Ronu kājās.

Pa nogāzi līksmi noslidinājās divas ceturtgadnieces.

—  Uhū! Kurš tad centās tikt augšā? — viņas jautri spurdza, pielēkdamas kājās un dedzīgi noskatīdamas Hariju un Ronu.

—   Es, — atteica Rons, joprojām visai izspūris. — Nezināju, ka tā iznāks. Nav godīgi! — viņš piebilda, kad abas meitenes aizspērās uz portretcauruma pusi, aizvien vēl ķiķinādamas kā nesamanīgas. — Hermione mūsu guļamtelpā drīkst nākt, tad kāpēc mēs nedrīkstam…?

—  Veclaiku likums, — paskaidroja Hermione, kas tikko bija prātīgi noslidinājusies lejup līdz paklājam un nupat cēlās kājās. — Bet "Cūkkārpas vēsturē" teikts, ka, pēc dibinātāju domām, zēniem var uzticēties mazāk nekā meitenēm. Lai nu kā, bet kāpēc gribējāt tikt iekšā?

—  Lai tevi dabūtu rokā. Paskaties! — Rons viņu aizvilka līdz ziņojumu dēlim.

Hermione ar skatienu aši pārskrēja paziņojumam. Seja viņai pārakmeņojās.

—   Kāds būs papūtis! — Rons nikni izgrūda.

—  Tas nav iespējams, — Hermione klusu noteica.

—  Tu esi tik naiva, — Rons atcirta. — Domā, tikai tāpēc, ka pati esi caurcaurēm godīga un uzticama…

—  Nē, tas nav iespējams tāpēc, ka es tam pergamentam, ko mēs visi parakstījām, uzliku lāstu, — Hermione drūmi paskaidroja. — Tici man, būtu kāds aizskrējis un nosūdzējis Ambrāžai, mēs zinātu, tieši kurš tas bijis, un to viņš no sirds nožēlos.

—   Kas viņam par to būs? — Rons dedzīgi apvaicājās.

—  Nu, teiksim tā, — Hermione atbildēja, — salīdzinājumā ar šito Eloīzes Midženas pinnes izskatīsies pēc pāris piemīlīgiem vasarraibumiņiem. Aiziet, kāpjam uz leju brokastīs, un paraudzīsim, ko citi domā. Interesanti, vai tāds izlikts visos namos?

Atlika ieiet Lielajā zālē, lai taptu skaidrs, ka Ambrāžas paziņojums nav izlikts Grifidora tornī vien. Čalas zālē bija izteikti skaļas, un rosība bija lielāka nekā parasti — audzēkņi skraidelēja visgarām galdiem, apspriezdami izlasīto ziņu. Harijs, Rons un Hermione tikko paguva apsēsties, kad viņiem virsū metās Nevils, Dīns, Freds, Džordžs un Džinnija.

—  Redzējāt?

—   Domājat, šī zina?

—   Ko iesāksim?

Visi skatījās uz Hariju. Viņš pašķielēja visapkārt, lai pārliecinātos, ka tuvumā nav neviena pasniedzēja.

—   Tik un tā turpināsim, protams, — viņš klusiņām noteica.

—   Zināju, ka tu tā teiksi. — Džordžs atplauka un iedunkāja viņam pa dilbu.

—  Prefekti ari? — Freds noprasīja, zobgalīgi uzlūkodams Ronu un Hermioni.

—  Skaidrs, — Hermione dzedri attrauca.

—   Re, kur nāk Ernijs un Hanna Abote, — Rons atskatījies pavēstija. — Un tie Kraukļanaga džeki, un Smits… Neviens gan neizskatās īpaši pumpains.

Hermione rādījās nobažījusies.

—   Par pumpām nekas, bet tie stulbeņi nedrīkst tagad nākt šurp — tas nudien izskatās aizdomīgi… Sēdieties vietā! — viņa mēmi noplātīja muti uz Ernija un Hannas pusi, mežonīgi žestikulēdama, lai tie abi iet atpakaļ pie Elšpūša galda. — Vēlāk! Aprunāsimies… vēlāk… Pēc taml

—   Pateikšu Maiklam, — Džinnija nepacietīgi ierunājās, nošļūkdama no sola. — Muļķis, goda vārds…

Viņa aizsteidzās pie kraukļanagu galda. Harijs noskatījās pakaļ. Čo sēdēja turpat netālu, runadamas ar sprogaino draudzeni, ko bija atvedusi līdzi uz Cūkmiestiņu. Vai Ambrāžas paziņojums viņu būs pārbiedējis tiktāl, ka Čo vairs negribēs tikties?

Taču visas no paziņojuma izrietošās sekas viņi apjauta tikai tad, kad no Lielās zāles devās uz maģijas vēsturi.

—  Harij! Roni

Kliedzēja bija Endželina; viņa steidzās šurp, izskatīdamās galīgi satriekta.

—   Tas nekas, — Harijs paklusām sacīja, kad viņa bija gana tuvu, lai to saklausītu. — Mēs tik un tā…

—   Tu sajēdz, ka tas attiecas arī uz kalambolu? — Endželīna viņu pārtrauca. — Mums jāiet prasīt atļauju atjaunot grifidoru komandu!

—   Ko? — Harijs izsaucās.

—   Nevar būt, — Rons šausmās nomurmināja.

—   Izlasījāt? Tur teikts arī par komandām! Tāpēc, klau, Harij… Vairs neatkārtošu… Lūdzams, lūdzams ar to Ambrāžu savaldies, citādi viņa, tā vien skaties, neļaus mums vairs spēlēt!

—   Labi jau, labi, — Harijs apsolīja, jo rādījās, ka Endželīna kuru katru mirkli izplūdis asarās. — Neuztraucies, es uzvedīšos, kā nākas…

—  Deram, ka Ambrāža tupēs maģijas vēsturē, — Rons drūmi piebilda, kad viņi kātoja uz Bija nodarbību. — Biju šī vēl nav inspicējusi… Deram vienalga uz ko, ka viņa būs klāt kā nagla!

Taču Rons maldījās: iegājuši klasē, viņi tur ieraudzīja tikai vienu pasniedzēju — profesoru Biju, kas, kā allaž, lidinājās kādu pussprīža tiesu virs krēsla, gatavodamies turpināt vienmuļi dūkt par milžu kariem. Harijs pat necentās sekot līdzi Bija stāstījumam, tikai laiski zīmēja uz sava pergamenta visādus ķiņķēziņus, par Hermiones zīmīgajiem skatieniem un bikstīšanu nelikdamies ne zinis, līdz beidzot viņš pikti paslēja galvu, dabūjis ribās īpaši sāpīgu dunku.

—  Kas ir?

Hermione norādīja uz logu. Harijs pavērās turp. Uz šauriņās palodzes bija notupusies Hedviga, caur biezo rūti skatīdamās šurp. Pie kājas viņai bija piesieta vēstule. Nesaprotami — nupat bija brokastis, kāpēc gan pūce vēstuli nepiegādāja tad, kā vienmēr? Ari daudzi klasesbiedri cits citam norādīja uz Hedvigu.

—  Ai, man tā pūcīte vienmēr dikti patikusi — tik smukiņa! — Harijs dzirdēja Lavenderu noelšamies uz Parvati pusi.

Viņš pašķielēja uz profesoru Biju, kas joprojām nesatricināmā mierā lasīja savas piezīmes, neapjauzdams, ka klase viņam pievērš vēl mazāk uzmanības nekā parasti. Paklusām nošļūcis no krēsla un saliecies deviņos likumos, Harijs gar solu rindu aizmanījās līdz logam, atbīdīja aizšautni un logu piesardzīgi atvēra.

Viņš domāja, ka Hedviga pastieps pretim kāju, ļaudama noraisīt vēstuli, un tad laidīsies uz Pūču māju, bet, kolīdz logs bija pavērts gana plaši, viņa ielēca iekšā, sērīgi ūjinādama. Pametis bažīgu skatu uz profesora Bija pusi, Harijs aizvēra logu, atkal saliecās kūkuma un steidzās atpakaļ uz vietu, Hedvigu uztupinājis uz pleca. Apsēdies viņš iecēla puči klēpī un sāka knibināties, lai nosietu viņai no kājas vēstuli.

Tikai tad viņš apjauta, ka Hedvigas spalvas ir savādi izspūrušas — dažas bija aizlauztas otrādi, un viens spārns bija jokaini

šķībs.

—    Viņa ir savainota! — Harijs nočukstēja, noliekdamies pūcītei tuvāk. Šurp paliecās ari Hermione un Rons — Hermione pat nolika rakstāmspalvu. — Paskat, spārnam kaut kas kaiš!

Hedviga trīcēja. Kad Harijs grasījās aptaustīt spārnu, viņa salēcās un sabozās, itin kā piepūtusies, un uzmeta viņam pārmetošu skatienu.

—   Profesor Bij! — Harijs skaļi izsaucās, un visi kā viens pagriezās uz viņa pusi. — Man ir nelabi.

Profesors Bijs pacēla galvu, atrāvis skatu no pierakstiem, kā allaž ar izbrīnu konstatēdams, ka telpa acu priekšā ir ļaužu pilna.

—  Nelabi? — viņš neskaidri pārjautāja.

—   Nepavisam nav labi, — Harijs apņēmīgi apliecināja, sliedamies kājās un slēpdams Hedvigu aiz muguras. — Tāpēc, manuprāt, man jadodas uz slimnīcas spārnu.

—   Jā, — profesors Bijs noteica, nepārprotami pārsteigts nesagatavots. — Jā… Jā, uz slimnīcas spārnu… Nu ko, tad ejiet vien, Pērkins…

Ticis laukā no klases, Harijs tūliņ atkal uztupināja Hedvigu uz pleca un metās projām pa gaiteni, apstādamies tikai tad, kad no Bija durvīm vairs nebija saskatāms. Pirmajā brīdi, protams, viņš Hedvigu gribēja nest dakterēt pie Hagrida, bet, tā kā Hagrids atradās ej nu sazini kur, atlika tikai viena iespēja — uzmeklēt profesori Ķersiju un cerēt, ka viņa būs ar mieru palīdzēt.

Viņš pablenza laukā pa logu — tur plosījās vējš un pāri visam plājās nomācies debesjums. Pie Hagrida namiņa no Ķersijas nebija ne smakas. Ja nodarbības nebija, viņa droši vien sēdēja pasniedzēju telpā. Harijs brāzās lejup pa kāpnēm — Hedviga viņam uz pleca sagrīļojusies vāri ieūjinājās.

Abpus pasniedzēju istabas durvīm stāvēja divas akmens gargujas. Harijam tuvojoties, viena ieķērkstējās: — Tev jābūt nodarbībā, saulstariņ.

—   Lieta ir steidzama, — Harijs strupi atteica.

—   Ūja, ak steidzama, ko? — griezīgi ierunājās otra garguja. — Tāpēc jau te esam noliktas, vai ne?

Harijs pieklauvēja, atskanēja soļi, tad durvis atvērās, un viņš attapās aci pret aci ar profesori Maksūru.

—  Nebūsiet taču atkal nopelnījis pēcstundas! — viņa tūliņ izsaucās, stūrainajām acenēm satraukti iezibsnījoties.

—   Nē, profesore! — Harijs steigšus atteica.

—   Tad kāpēc neatrodaties klasē?

—   Laikam kāda steidzama lieta, — otrā garguja dzēlīgi piezīmēja.

—  Es meklēju profesori Ķersiju, — Harijs paskaidroja. — Runa ir par manu pūci — savainota.

—   Pūce savainota, jūs sakāt?

Profesorei Maksūrai līdzās parādījās profesore Ķersija, kūpinādama pīpīti un rokā turēdama "Dienas Pareģa" numuru.

—  Jā, — Harijs apstiprināja, saudzīgi noceldams Hedvigu no pleca, — viņa ieradās vēlāk par citām pasta pūcēm, un spārns tāds jocīgs, re!

Kārtīgi iekodusi pīpeskātu zobos, profesore Ķersija paņēma Hedvigu, kamēr profesore Maksūra nolūkojās.

—   Hmm, — profesore Ķersi ja novilka. Pīpe, viņai runājot, viegli tricinājās. — Izskatās, ka viņai kāds uzbrucis. Lai gan nevaru iedomāties, kurš ko tādu varētu… Protams, dažkārt testrāli sadomā putniem uzklupt, bet Hagrids Cūkkārpas testrālus labi iedīdījis pūces neaizskart…

Harijs par testrāliem nedz ko zināja, nedz karoja zināt, viņš gribēja tikai noskaidrot, vai Hedvigu iespējams saārstēt. Tomēr profesore Maksūra, Hariju stingri uzlūkojusi, noprasīja: — Vai jums, Poter, zināms, cik tālu ceļu šī pūce mērojusi?

—   Ē… — Harijs saminstinājās. — No Londonas, man liekas.

Abu skatieni uz mirkli sastapās, un, spriežot pēc tā, kā virsdegunē kopā savilkas profesores uzacis, Harijs apjauta, ka viņa saprot: "Londona" nozīmē Drūmkaktes divpadsmito numuru.

No mantijas krokām izvilkusi monokli, profesore Ķersija to iemiedza acī, lai Hedvigas spārnu izpētītu kārtīgāk. — Ja atstāsit viņu pie manis, Poter, es varētu visu vērst par labu, — viņa pavēstīja. — Jebkurā gadījumā pāris dienu viņa necik tālu laisties nejaudās.

—  Ē… Jā. Paldies, — Harijs tencināja. Tieši tobrīd nošķindēja zvans, kurš vēstīja par starpbrīdi.

—  Nav par ko, — profesore Ķersija noņurdēja, pagriezdamās uz promiešanu.

—  Vienu mirklīti, Vilhelmīne! — profesore Maksūra uzsauca. — Potera vēstule!

—  Ai, nu ja! — attapās Harijs, kam pie I Iedvigas kājas piesietais tīstoklītis uz bridi bija pavisam izkritis no prāta. Profesore Ķersija, pasniegusi pergamentu, pazuda pasniedzēju telpā, aiznesdama līdzi I Iedvigu, kas raudzījās uz Hariju, it kā nespēdama noticēt, ka tik vienkārši tiks izlaista no rokām. Juzdamies drusku vainīgs, viņš grasījās doties projām, bet profesore Maksūra nopakaļ nosaucās: — Poter!

—  Jā, profesore?

Viņa parlaida acis gaitenim — no abām pusēm šurp virzījās

audzēkni. t

—   Lieciet aiz auss, — viņa ātri un paklusām piekodinaja, raudzīdamās uz pergamenta tīstokliti Harijam saujā, — var gadīties, ka gan iekšējie, gan ārējie Cūkkārpas sakaru kanāli tiek novēroti. Labi?

—   Es… — Harijs iesāka, bet šurpnācēju vilnis jau draudēja viņu aprit. Strupi pamājusi, profesore Maksūra atkāpās pasniedzēju telpā, ļaudama, lai pūlis Hariju aizrauj līdzi pagalmā. Tur viņš ar skatu sameklēja Ronu un Hermioni — abi stāvēja, iemukuši kādā kaktiņā un uzslējuši apmetņu apkakles, lai paglābtos no vēja. Steigdamies pie viņiem, Harijs atritināja tīstokli un tur ieraudzīja piecus ar Siriusa roku rakstītus vārdus:

"Šodien, tajā pašā stundā, turpat."

—  Kā Hedviga jūtas? — bažīgi noprasīja I Iermione, kolīdz Harijs bija gana tuvu.

—   Kurp tu viņu aiznesi? — jautāja Rons.

—   Pie Ķersijas, — Harijs atbildēja. — Un satiku Maksūru… Klau…

Un viņš izstāstīja abiem, ko bija teikusi profesore Maksūra. Kā par brīnumu, ne viens, ne otrs neizrādīja nekādu pārsteigumu; gluži otrādi — viņi pārmija zīmīgus skatienus.

—   Kas ir? — Harijs noprasīja, pārmaiņus uzlūkodams te Ronu, te Hermioni.

—   Nu jā, es tieši Ronam teicu… Ja nu kāds mēģinājis Hedvigu pārtvert? Proti, agrāk taču viņa lidojumā ne reizi nav tikusi savainota, vai ne?

—   Lai būtu kā būdams, kas sūtījis to vēstuli? — Rons apvaicājās, paņemdams no Harija zīmīti.

—   Šņuks, — Harijs klusu atteica.

—   'Tajā pašā stundā, turpat"? Viņš domā koptelpas kamīnu?

—  Acīmredzot, — Hermione sacīja, arī izlasījusi zīmīti. Viņa saminstinājās. — Es tikai ceru, ka neviens cits šo te nav lasījis…

—    Bet zīmogs bija vesels, un viss, kā nākas, — Harijs iebilda, raudzīdams nomierināt ne tikai Hermioni, bet arī pats sevi. — Un neviens taču nesaprastu, ko tas nozīmē, ja nezinātu, kur mēs ar viņu esam runājušies iepriekš, vai ne tā?

—   Nezinu gan, — Hermione bažīgi noteica, uzsviezdama somu atpakaļ plecā, jo atkal nošķindēja zvans. — Atburt vaļā zīmogu nemaz nebūtu tik ļoti grūti. Un ja kāds kontrolē Lidu tīklu… Taču man nudien nav ne jausmas, kā varam viņam aizsūtīt brīdinājumu nerādīties, lai arī tas netiktu pārtverts!

Viņi klumzāja pa akmens pakāpieniem uz pagrabu, uz mikstūrām. Visi trīs bija dziļi iegrimuši domās, bet, tikuši līdz kāpņu lejasgalam, spēji atgriezās īstenībā — stāvēdams pie pašām Strupa klases durvīm un vēcinādams oficiāla paskata pergamenta gabalu, tur nevajadzīgi piepaceltā tonī bļaustījās Drako Malfojs, tā ka dzirdams bija ik vārds.

—  Jā, Ambrāža Slīdeņa kalambola komandai uzreiz atļāva turpināt spēlēt — šorīt kā cēlos, tā gāju viņai prasīt. Lieta tīri formāla, redz, šī pavisam labi pazīst manu tēvu — viņš ministrijā apgrozās katru mīļu dienu… Interesanti, vai Grifidors ari dabūs atļaujiņu.

—  Nešūmējieties, — Hermione lūdzoši pačukstēja Ronam un Harijam, kuri pieres saraukuši un dūres vīstīdami vērās uz Malfoju. — Tieši to jau viņš grib.

—  Redz, — Malfojs turpināja vēl mazliet skaļāk, pelēkās acis ļaunīgi nozibinādams uz Harija un Rona pusi, — ja te ir runa par to, cik kuram liela teikšana ministrijā, viņiem, manuprāt, izredzes mazas. Spriežot pēc tā, ko tēvs saka, šie jau gadiem meklē ieganstu, lai Artūru Vīzliju atlaistu no darba. Un, runājot par Poteru… Tēvs saka — ministrija šo agrāk vai vēlāk aiztransportēs uz svētā Mango iestādījumu. Šiem tur esot speciālā palāta tādiem, kam maģija smadzenes sapūdējusi…

Malfojs savaikstījās, apakšžokli atkārdams un acis valbīdams. Krabe un Goils izgrūda parastos smieklu rukšķienus, Pansija Pārkinsone spalgi iespurdzās.

Kaut kas smagi triecās Harijam pret plecu, tā ka viņš atsprāga malā. Sekundes daļu vēlāk viņš aptvēra, ka garām tikko aizdrāzies Nevils — tieši Malfojam virsū.

—  Nevil, nē\parHarijs lēca uz priekšu un sagrāba Nevila mantijas stērbeli; Nevils cīnījās kā traks, dūres vicinādams un izmisīgi pūlēdamies tikt klāt Malfojam, kas uz brīdi izskatījās ārkārtīgi pārsteigts.

—   Palīdzi! — Harijs izgrūda uz Rona pusi, pamanījies apsviest roku Neviļam ap kaklu un vilkdams viņu atpakaļ, tālāk no slideniem. Krabe un Goils jau stājās priekšā Malfojam, abi kaujas gatavībā. Rons piesteidzies sagrāba Neviļu aiz rokām, un par abiem viņi to aizstlvēja atpakaļ līdz grifidoru ierindai. Neviļam seja kaisa kā ugunis — aizžņaugtās rīkles dēļ viņš lāgā nevarēja parunāt, bet pār lūpām vēlās savādi vārdi.

—   Nav… smieklīgi… beidz… Mango… rādīšu… viņam…

Atvērās pagraba durvis. Uz sliekšņa parādījās Strups. Melno

acu skatiens pārslīdēja pāri grifidoru ierindai līdz vietai, kur Harijs un Rons cīkstējās ar Neviļu.

—   Kaujamies, Poter, Vīzlij, Lēniņ? — atskanēja Strupa ledainā, ņirdzīgā balss. — Desmit soda punkti Grifidoram. Laidiet Lēniņu vaļā, Poter, citādi piespriedīšu pēcstundas. Iekšā — visi.

Harijs palaida Neviļu vaļā — tas stāvēja, smagi elsdams un nikns kā pūķis.

—   Man vajadzēja tevi apturēt, — Harijs izdvesa, paķerdams somu. — Krabe un Goils būtu saplosījuši tevi gabalos.

Nevils cieta klusu, tikai paķēra pats savu somu un lepni iesoļoja pagrabā.

—   Par ko, pie Merlina, — Rons gausi novilka, kad viņi devās Neviļam nopakaļ, — par ko tad tas?

Harijs neko neatbildēja. Viņš skaidri zināja, kāpēc Neviļu tik ļoti sāpināja runas par cilvēkiem, kuri svētā Mango dziednīcā ievietoti tāpēc, ka maģija viņiem sapostījusi smadzenes, taču Dumidors bija licis zvērēt, ka Harijs Nevila noslēpumu nevienam neizpaudis. Pat Nevils nezināja, ka Harijs zina.

Harijs, Rons un Hermione apsēdās ierastajās vietās klases aizmugurē un izvilka no somām pergamentu, rakstāmspalvas un katrs savu "Tūkstoš burvju zālīšu un sēņu" eksemplāru. Visi apkārt sačukstējās par Nevila izlēcienu, bet, kolīdz Strups aizcirta pagraba durvis tā, ka blikšķis atbalsojās pret klases sienām, acumirkli iestājās klusums.

—  Jūs ievērosit, — savā klusajā un ņirdzīgajā balsi ierunājās Strups, — ka mums šodien ir viesis.

Viņš pavēcināja roku uz pagraba krēslainā kakta pusi, un Harijs tur ieraudzīja sēžam profesori Ambrāžu ar planšeti klēpi. Viņš iesāņus pašķielēja uz Ronu un Hermioni, izbrīnā sacēlis uzacis. Strups un Ambrāža — divi paši nīstākie pasniedzēji… Nebija viegli izšķirties, kuru no abiem gribētos redzēt gūstam pār otru virsroku.

—   Šodien turpināsim darbu pie spēcinošajām mikstūrām, savus pagājušās nodarbības brūvējumus atradīsit neskartus — pareizi pagatavotie būs labi nostāvējušies. Instrukcijas… — viņš atkal novēcināja zizli, — uz tāfeles. Ķerieties pie darba.

Pirmo nodarbibas pusstundu profesore Ambrāža aizvadīja, kaktā skribelēdama piezīmes. Harijam tik ļoti, tik briesmīgi kārojās dzirdēt, kā viņa Strupu iztaujās, ka viņš atkal kļuva nolaidīgi paviršs, brūvēdams savu mikstūru.

—  Salamandras asinis, Harij! — Hermione novaidējās, sakampdama viņa roku, kad Harijs jau trešo reizi grasījās iegāzt katlā nepareizu sastāvdaļu. — Ne jau granātābolu sulu!

—   Jā, — Harijs izklaidīgi atsaucās, nolikdams pudelīti un turpinādams šķielēt uz kakta pusi. Ambrāža tikko bija pieslējusies kājās. — Hā, — viņš klusiņām noteica, kad lielinkvizitore gar solu rindām apņēmīgi devās pie Strupa, kas līkņāja par Dina Tomasa katlu.

—  Tā, klase izskatās visnotaļ limenī, — viņa mundri uzrunāja Strupa muguru. — Kaut gan es apšaubītu to, vai viņiem ieteicams apgūt spēcinošās mikstūras. Manuprāt, ministrijai labpatiktu tās no programmas izsvītrot.

Strups lēnām izslējās un pagriezās pret viņu.

—   Tā… Cik ilgi jūs jau strādājat par pasniedzēju Cūkkārpā? — viņa noprasīja, rakstāmspalvu virs planšetes turēdama gatavībā.

—   Četrpadsmit gadus, — Strups atbildēja. Sejā viņam nebija lasāms pilnigi nekas. Harijs, nenolaizdams no Strupa ne acu, iepilināja savā mikstūrā pāris piles — tā draudīgi iešņācās un, vēl tikko bijusi tirkīzzila, vērtās oranža.

—   Iesākumā jūs laikam pieteicāties uz aizsardzību pret tumšajām zintīm? — profesore Ambrāža noprasīja Strupam.

—  Jā, — Strups klusu atbildēja.

—  Taču nesekmējās?

Strups uzmeta lūpu.

—  Acīmredzot.

Profesore Ambrāža uzskribelēja piezīmi.

—   Un, kopš strādājat skolā, uz aizsardzību pret tumšajām zintīm laikam esat pieteicies regulāri?

—   Jā, — Strups klusiņām apstiprināja, tik tikko kustinādams lūpas. Viņš izskatījās pārskaities.

—   Vai jums ir nojausma, kālab Dumidors konsekventi liedzis jums šo amatu? — Ambrāža prašņāja tālāk.

—   Iesaku pavaicāt viņam pašam, — Strups krampjaini izgrūda.

—   Pavaicāšu gan, pavaicāšu, — profesore Ambrāža novilka ar saldu smaidiņu.

—   Tas taču laikam attiecas uz lietu? — Strups noprasīja, piemiedzis melnās acis.

—   Ak jā, — profesore Ambrāža attrauca. — Attiecas gan, ministrija grib pilnībā iepazīt pasniedzēju… ē… pagātni.

Viņa aizgriezās, aizsoļoja līdz Pansijai Pārkinsonei un ņēmās viņu iztaujāt par nodarbībām. Strups paraudzījās uz Hariju, un uz mirklīti abu skatieni sastapās. Harijs steigšus pievērsās savai mikstūrai, kas nu bija pārvērtusies par smirdīgu recekli un spēcīgi oda pēc degošas gumijas.

—  Tātad, Poter, no atzīmes atkal nekā, — Strups ļaunīgi bilda, ar zižļa vēzienu iztukšodams viņa katlu. — Uzrakstīsiet man apcerējumu par šīs mikstūras pareizu sastāvu, norādot, kā un kāpēc kļūdījāties, un iesniegsiet to nākamajā nodarbībā. Skaidrs?

—   Jā, — Harijs nešpetni izgrūda. Strups mājasdarbu klasei jau bija uzdevis, un vakarā bija kalambola treniņš — tagad nācās rēķināties vēl ar pāris bezmiega naktīm. Vai maz varēja būt, ka no rīta viņš bija pamodies varen labā omā? Tagad doma bija tikai viena — neciešami gribējās, lai šī diena beidzas, cik drīz vien iespējams.

—   Varbūt nobastot pareģošanu? — viņš saīdzis bilda, kad pēc pusdienām visi atkal stāvēja pagalmā, kur vējš raustīja mantiju stērbeles un cepuru apmales. — Izlikšos par slimu un uzrakstīšu Strupam to apcerējumu, tad nevajadzēs palikt nomodā pus nakti.

—    Pareģošanu tu nedrīksti nobastot, — Hermione strikti norādīja.

—   Lai nu kurš to teiktu! Pati no pareģošanas aiztinies — pašai Trilonija riebjas! — Rons sašutis izsaucās.

—   Man viņa neriebjas! — Hermione uzsvērti atcirta. — Es vienkārši uzskatu, ka viņa ir pilnīgi šausmīga pasniedzēja un īsta veca krāpniece… Bet Harijs jau palaida garām maģijas vēsturi, un, manuprāt, šodien viņam nevajadzētu palaist garām vēl kaut ko!

Šie vārdi bija par daudz patiesi, lai par tiem varētu nelikties ne zinis, tāpēc pēc pusstundas viņš iekārtojās savā vietā pareģošanas klases pārsmaržinātajā svelmē, nikns uz visu pasauli. Profesore Trilonija kārtējo reizi dalīja visiem "Sapņu orākula" eksemplārus — noteikti daudz jēdzīgāk būtu rakstīt Strupa piespriesto apcerējumu, nevis tupēt šeit, cenšoties izskaidrot lēveni no pirksta izzīstu sapņu.

Tomēr rādījās, ka viņš pareģošanā nav vienīgais, kas dusmīgs kā pūķis. Noblīkšķinājusi "Sapņu orākulu" uz galda Harijam un Ronam pa vidu, profesore Trilonija aizbrāzās tālāk ar uzmestu lūpu. Nākamo eksemplāru viņa nosvieda Šīmusam un Dīnam, gandrīz trāpīdama Šīmusam pa galvu, un pēdējo iegrūda Neviļam pakrūtē ar tādu sparu, ka tas nošļūca no polsterētā sēdekļa.

—   Tā, pie darba! — profesore Trilonija skaņi nosaucās spalgā un drusku histēriskā balsī. — Paši zināt, kas darāms! Vai ari esmu tik nekvalificēta pasniedzēja, ka tā ari neesat iemācījušies atvērt grāmatu?

Audzēkņi apstulbuši blenza uz viņu, tad cits uz citu. Tomēr Harijam likās, ka viņš zina gan, kas par lietu. Kad profesore Trilonija, briļļu stiklu palielinātajām acīm mirdzot dusmu asarās, aizbrāzās atpakaļ līdz savam krēslam ar augsto atzveltni, viņš pieliecās tuvāk Ronam un nomurmināja: — Manuprāt, viņa dabūjusi inspekcijas slēdzienu.

—   Profesore? — apslāpēti ievaicājās Parvati Patila (viņas ar Lavenderu profesori Triloniju allaž bija visnotaļ apbrīnojušas). — Profesore, vai kaut kas… ē… lēcies?

—   Lēcies? — profesore Trilonija izsaucās, no aizturētām emocijām vai pušu sprāgdama. — Nekādā ziņā! Protams, esmu apvainota… Izteikti visādi mājieni… Safabricētas nepamatotas apsūdzības… Bet nē, lēcies nav it nekas, kur nu…

Viņa dziļi, drebelīgi ieelpoja un aizgriezās, lai Parvati neredzētu no aceņu apakšas plūstam dusmu asaras.

—   Nerunājot… — viņas vārdi aiztrūka elsās, — par sešpadsmit godprātīga darba gadiem… Tie, pēc visa spriežot, aizritējuši, neviena nepamanīti. Bet apvainojumus es nepacietīšu, nē, nekādā ziņā!

—   Bet, profesore, kas tad jūs apvaino? — Parvati bikli iejautājās.

—  Valdošās aprindas! — profesore Trilonija atsaucās dunošā, teatrālā, trīsošā balsī. — Jā, tie, kam pasaulīgais par daudz aizklājis skatu, lai viņi redzētu, ko saredzu es, lai zinātu, kā zinu es… Protams, mēs, reģi, vienmēr esam viesuši bailes, vienmēr esam vajāti. Tāds, ak vai, mums liktenis…

Viņa norīstījās, slapjos vaigus susinādama ar šalles galu, un tad no piedurknes izvilka mazu, izšūdinātu nēzdodziņu, kurā skaļi izšņauca degunu — tieši tādu troksni purkšķinādams taisīja Pīvzs. Rons nosmīkņāja. Lavendera viņam veltīja riebuma pilnu skatienu.

—   Profesore? — Parvati iejautājās. — Jūs gribat teikt… Vai tam ir sakars ar profesores Ambrāžas…

—    Šo sievieti man nepieminiet! — profesore Trilonija iekliedzās, pielēkdama kājās, tā ka krelles nograbēja un acenes nozibsnīja vien. —Esiet tik laipni un turpiniet darbu!

Un atlikušo nodarbības daļu viņa aizvadīja, staigādama pa klasi šurpu turpu, asarām joprojām līstot no aceņu apakšas, un murminādama zem deguna kaut ko, kas izklausījās pēc draudiem.

—    Tikpat labi varētu aiziet… tādu necieņu… uz pārbaudes laiku… redzēsim… kā viņa iedrošinās…

—    Jums ar Ambrāžu ir šis tas kopīgs, — Harijs teica Hermionei, kad viņi atkal satikās aizsardzībā pret tumšajām zintīm. — Arī viņa Triloniju nepārprotami uzskata par vecu krāpnieci. Izskatās, ka piespriedusi viņai pārbaudes laiku.

Līdz ar šiem vārdiem klasē iesoļoja Ambrāža ar melno samta taureniti un izteikti pašapmierinātu ģīmi.

—   Labdien, klase.

—   Labdien, profesore Ambrāža, — visi vienmuļi noskandēja.

—   Zižļus pie malas, lūdzu…

Taču šoreiz par atbildi nekāda švīkstoņa neatskanēja — nebija neviena, kas būtu papūlējies zizli izvilkt dienas gaismā.

—    Lūdzu atšķiriet "Maģiskās aizsardzības teorijas" trīsdesmit ceturto lappusi un izlasiet trešo nodaļu ar nosaukumu "Miermīlīga reakcija uz maģisku uzbrukumu". Nebūs…

—      …nekādas vajadzības sarunāties, — Harijs, Rons un Hermione vienā balsī nomurmināja zem deguna.

—   Kalambola treniņa nebūs, — Endželina dobji pavēstīja, kad todien pēc vakariņām Harijs, Rons un Hermione ieradās koptelpā.

—   Bet es savaldījos! — Harijs šausmās izsaucās. — Es viņai neteicu ne vārdiņa, Endželīn, zvēru, es…

—   Es zinu, zinu, — Endželīna sašļukusi atteica. — Vienkārši viņa paziņoja, ka gribot drusku apdomāt.

—   Ko apdomāt? — Rons pikti izgrūda. — Slideniem viņa atļāva — kāpēc tad mums ne?

Bet Harijs varēja iedomāties, kā Ambrāža izbauda iespēju likt Grifidora kalambola komandas aizliegšanas draudiem karāties viņiem virs galvas, un gluži labi saprata, kāpēc viņa no šā ieroča negrib acumirklī šķirties.

—   Nu ko, — Hermione bilda, — paskatīsimies no gaišās puses — vismaz tagad tev būs laiks uzrakstīt Strupam to apcerējumu!

—  Atradusi gaišo pusi, — Harijs atcirta, kamēr Rons neticīgi blenza uz Hermioni. — Nekāda kalambola treniņa un papildu mikstūras?

Iezvēlies krēslā, viņš no somas negribīgi izvilka mikstūru apcerējumu un ķērās pie darba.

Bija gaužām grūti koncentrēties — pat zinādams, ka Siriuss ugunī nemaz tik drīz neuzradīsies, viņš ik pēc pāris minūtēm neviļus pameta skatu uz liesmām. Istabā arī valdīja prātam neaptverama kņada: pēc visa spriežot, Freds un Džordžs beidzot bija noveduši līdz pilnībai vienu slamstu karumkārbu modeli, ko abi pārmijus demonstrēja gavilējošam un bļaustīgam pūlim.

Vispirms Freds nokoda gabaliņu zelēkļa no oranžā gala, tūliņ efektīgi izvemdamies turpat priekšā noliktā spainī. Tad viņš par varītēm norija kumosiņu no violetā gala, un vemšana acumirklī mitējās. Lī Džordans, kas darbojās kā uzveduma asistents, iestrādātā ritmā laiski likvidēja vēmekļus ar to pašu izgaisināšanas burvestību, ko Strups aizvien lika lietā, stundā iztukšodams Harija mikstūru katlu.

Troksnis cēlās un krita: rīstlšanās, gaviles un pasūtinājumi Fredam ar Džordžu, tā ka sakopot visus prātus, lai domātu par pareizo spēcinošo mikstūru pagatavošanas metodi, Harijam nācās izteikti grūti. Uz Hermioni nebija ko cerēt — urravas un šļakstienus, ar kādiem vēmekļi gāzās Freda un Džordža spainī, bagātināja skaļa un nosodoša sprauslāšana, kas, pēc Harija domām, vēl vairāk traucēja koncentrēties, ja tas maz bija iespējams.

—  Tad ej reiz un dari tam galu! — viņš ērcīgi izgrūda, jau ceturto reizi pārsvitrodams nepareizi uzrakstītu saberzta grifa naga pulvera svaru.

—   Nevaru —formāli viņi neko sliktu nedara, — Hermione izgrūda caur sakostiem zobiem. — Ēst tos draņķus pašiem viņiem ir visas tiesības, un man neizdodas atrast likumu, kur teikts, ka citi stulbeņi nedrīkst tādus pirkt, ja vien nav pierādīts, ka prece kādā ziņā ir bīstama, un neizskatās, ka būtu…

Viņa kopā ar Hariju un Ronu noraudzījās, kā Džordžs precīzi ievemj spainī veselu strūklu, tad norij atlikušo zelēkļa daļu un izslējās ar starojošu smaidu uz lūpām un izplestām rokām, klausīdamies vētrainos aplausos.

—  Zināt, es nesaprotu, kāpēc Freds un Džordžs katrs dabūja tikai trīs SLIMus, — Harijs ieteicās, vērodams, kā tie abi kopā ar Lī no iekarsušās publikas iekasē zeltu. — Viņi ir īsti profiņi.

—   Jā, bet zina tikai izrādīties — prot tādus pekstiņus, no kuriem nevienam īsti nav nekāda labuma, — Hermione nicīgi novilka.

—   īsti nav nekāda labuma? — Rons saspringti pārjautāja. — Hermione, viņu kontā jau ir divdesmit seši galeoni.

Pūlis, kas apstāja Vīzlijus, neizklīda ilgi, un pēc tam Freds, Lī un Džordžs vēl nosēdās skaitīt ieņēmumus, tā ka bija jau krietni pāri pusnaktij, kad Harijs, Rons un Hermione koptelpā beidzot bija palikuši vieni. Galu galā Freds pazuda zēnu guļamistabā un aizvēra durvis, dižmanigi nograbinādams kastiti ar galeoniem — Hermione saviebās. Harijs, kas ar mikstūru aprakstīšanu necik uz priekšu nebija ticis, nosprieda šovakar mest mieru. Kamēr viņš lika vietā grāmatas, Rons, kas atpūtas krēslā bija ieslidzis vieglā snaudā, apslāpēti noņurdējās, pamodās un, pametis aizmiglotu skatu uz kamīna pusi, iesaucās: — Sirius!

Harijs apsviedās; liesmās atkal rēgojās Siriusa nekoptā melnmatainā galva.

—   Sveiki, — viņš smaidīdams noteica.

—   Sveiks, — Harijs, Rons un Hermione vienā balsī atņēma, un visi trīs nometās kņūpus uz kamīna paklājiņa. Blēžkājis skaļi iemurrājās un devās pie kamīna, par spīti karstumam lūkodams piebāzt galvu Siriusam klāt.

—   Kā sviežas? — Siriuss apvaicājās.

—   Varētu būt labāk, — Harijs atbildēja, kamēr Hermione pavilka Blēžkāji nostāk, lai tas nenosvilina ūsas. — Ministrija izdabūjusi cauri vēl vienu dekrētu, saskaņā ar kuru mums nedrīkst būt kalambola komandu…

—    …nedz arī slepenu grupējumu, kuri nodarbojas ar aizsardzību pret tumšajām zintīm? — Siriuss piebilda.

Mirkli valdīja klusums.

—   Kā tev tas zināms? — Harijs noprasīja.

—   Der rūpīgāk izraudzīties tikšanās vietas, — Siriuss atteica, atplaukdams vēl platākā smaidā. — "Vepra galva", es jums teikšu…

—   Jā, bet labāk tur nekā "Trijos slotaskātos"! — Hermione taisnojās. — Tur allaž ne ābolam nav kur nokrist.

—   Tātad arī noklausīties grūtāk, — Siriuss aizrādīja. — Tev vēl daudz jāmācās, Hermione.

—   Kurš tad noklausījās? — Harijs nerimās.

—   Mahorks, protams, — Siriuss pavēstīja un iesmējās, redzēdams, cik viņi visi apmulsuši. — Viņš bija tā aizplīvurotā ragana.

—    Tas bija Mahorks? — Harijs apstulbis atkārtoja. — Kas viņam bija darāms "Vepra galvā"?

—     Ko tad tu iedomājies? — Siriuss nepacietīgi attrauca. — Tevi viņš pieskatīja, ko citu.

—   Man joprojām ir "aste"? — Harijs pikti noprasīja.

—   Kā tad, — Siriuss apliecināja. — Un labi vien ir, vai ne? Kolīdz tu tiec brīvdienās, tā uz karstām pēdām ņemies dibināt nelegālu aizsargvienību.

Taču no skata viņš nebija ne dusmīgs, ne noraizējies, gluži otrādi — raudzījās uz Hariju ar neslēptu lepnumu.

—   Kāpēc Mahorks no mums slēpās? — Rons vaicāja, izskatīdamies vilies. — Mēs labprāt būtu ar viņu apsveicinājušies.

—   Pirms divdesmit gadiem viņam tika noteikts "Vepra galvā" vairs ne kāju nespert, — Siriuss paskaidroja. — Un tam bārmenim ir laba atmiņa. Kad Sturģi saņēma ciet, mums gāja zudībā Trakača rezerves Paslēpnis, tāpēc Mahorks pēdējā laika staigā, nomaskējies par raganu… Lai nu kā. Pirmām kārtām, Ron, esmu zvērējis, ka nodošu tev ziņu no mātes.

—   Ak tā? — Rons savilka tramīgu ģīmi.

—   Viņa saka, tu nekādā ziņā nedrīkstot iesaistīties tajā nelegālajā grupējumā, kas nodarbojas ar aizsardzību pret tumšajām zintlm. Tu noteikti tikšot izmests no skolas, un visas nākotnes izredzes būšot lupatās. Tev vēl pēc tam būšot milzums laika, lai apgūtu pašaizsardzības paņēmienus, un pagaidām tu esot par mazu, lai par to uztrauktos. Tāpat viņa… — Siriuss uzlūkoja abus pārējos, — iesaka Harijam un Hermionei to grupēšanos mest pie malas, kaut ari atzīst, ka tiem abiem neko noteikt nevar, un tikai lūgšus lūdz. likt aiz auss, ka grib tikai to labāko. Labprāt būtu to visu uzrakstījusi, tikai gadījumā, ja pūce tiktu pārtverta, jūs visi būtu iegrūsti pamatīgā ķezā, un pati viņa to pateikt nevar, jo šonakt dežurē.

—   Kur dežurē? — Rons žigli noprasija.

—    Par to galvu nelauzi — Ordeņa darīšanas, — Siriuss atteica. — Tāpēc par vēstnesi gribot negribot jābūt man, un tā ka lai jūs viņai izstāstītu, ka visu esmu pateicis, jo man liekas, ka viņa man neuzticas.

Atkal iestājās klusums: Blēžkājis ņaudēdams raudzīja aizķert ar ķepu Siriusa galvu, bet Rons knibinājās ap paklājiņā izdilušu caurumu.

—   Tātad tu gribi, lai es apsolos nepiedalīties aizsardzības vienībā? — viņš pēdīgi noburkšķēja.

—   Es? Nekādā ziņā! — Siriuss atsaucās, pec visa spriežot, pārsteigts. — Manuprāt, doma ir lieliska!

—   Tiešam? — Harijs pārvaicāja jau ar vieglāku sirdi.

—   Bet protams! — Siriuss teica. — Tu ko — domā, mēs ar tavu tēvu būtu samierinājušies un darītu, ko liek tāda veca grezele kā Ambrāža?

—   Bet… Pagājušajā trimestrī tu vienā laidā man liki piesargāties un neriskēt…

—   Pērn, Harij, visas zīmes liecināja, ka Cūkkārpā ir kāds, kas grib tevi nogalināt! — Siriuss neiecietīgi aizrādīja. — Šogad mēs zinām, ka ir kads ārpus Cukkārpas sienām, kas grib nogalināt mūs visus, tāpēc, manuprāt, mācīties kārtīgi pašiem sevi aizstāvēt ir ļoti laba doma!

—   Un ja nu mūs izmet no skolas? — ar savādu ģīmi ieprasījās Hermione.

—   Hermione, to visu taču izdomāji tu! — Harijs izsaucās,

vinu uzlūkodams.

—   Pati zinu… Vienkārši gribēju dzirdēt, ko Siriuss par to saka, — meitene atteica, paraustīdama plecus.

—  Nu, labāk būt izmestiem un mācēt aizstāvēties, nekā droši tupēt skolā, nejēdzot ne rīta, ne vakara, — Siriuss sacīja.

—   Dzirdi? Dzirdi? — Harijs un Rons dedzīgi iesaucās.

—  Tātad, — Siriuss turpināja, — kā jūs visu organizējat? Kur pulcējaties?

—  Jā, tā ir zināma problēma, — Harijs novilka. — Nemaz nezinu, kur varētu…

—  Kā būtu ar Bubuļu būdu? — Siriuss ierosināja.

—   Ui, tā ir ideja! — Rons salēcās, bet Hermione skeptiski nošņācās, un visi trīs pagrieza galvu uz viņas pusi — arī Siriuss liesmās.

—  Jā, Sirius, taču tur jūs skolas gados tikāties četri vien, — Hermione skaidroja, — turklāt visi mācējāt pārvērsties par dzīvniekiem un, man liekas, gribēdami būtu saspiedušies zem viena paša Paslēpņa. Bet mēs esam divdesmit astoņi, un neviens no mums nav zvēromags, tāpēc mums vairāk vajadzīgs nevis Paslēpnis, bet drīzāk — vesela telts, kas mūs darītu neredzamus.

—  Tiesa gan, — Siriuss drusku sašļuka. — Nekas, gan kaut ko atradīsit… Savulaik ceturtajā stāvā aiz tā lielā spoguļa bija itin ietilpīgs gaitenītis — tur jums pietiktu vietas, lai vingrinātos nolādēšanā…

—  Freds un Džordžs stāstīja, ka tas esot ciet, — Harijs atteica, nošūpodams galvu. — Iebrucis, vai.

—  Ak tā… — Siriuss sarauca pieri. — Labi, padomāšu un tad…

Viņš aprāvās, sejā piepeši iegūla saspringtas bažas. Siriuss

pagrieza galvu, itin kā ieskatīdamies kamīna ķieģeļu sienā.

—  Sirius? — Harijs satraukti ieminējās.

Bet viņš bija pazudis. Brītiņu blenzis liesmās, Harijs pagriezās pret Ronu un Hermioni.

—   Kāpēc viņš…?

Hermione šausmās noelsās un pielēca kājās, joprojām vērdamās ugunī.

Liesmās gramstījās roka, it kā kārodama kaut ko sakampt: drukni, īsi pirksteļi, kuros samaukti neglīti, veclaicīgi gredzeni.

Trijotne metās bēgt, ko kājas nes; ticis līdz zēnu guļamtelpas durvīm, Harijs atskatījās. Ambrāžas roķele joprojām ķerstījās pa liesmām, it kā zinādama, tieši kur pirms brīža bijušas Siriusa pinkas, un gribētu tajās iegrābties, lai tur vai kas.

ASTOŅPADSMITĀ NODAĻA DUMIDORA ARMIJA

Ambrāža lasa tavas vēstules, Harij. Cita izskaidro uma nav.

—   Tu domā, ka Hedvigai uzklupa Ambrāža? — viņš pārskaities izgrūda.

—  Esmu teju pilnīgi pārliecināta, — Hermione atteica dziļā nopietnībā. — Uzmani savu vardi — mūk.

Harijs notēmēja ar zizli uz vēršvardi, kas cerīgi lēca uz galda viņu malu. — Šurpuml — Un kustonis drūmi iešļucinājās viņam saujā.

Buršana vienmēr bija viena no pašām labākajām nodarbībām pļāpām zem četrām acīm. Parasti te valdīja tāda kņada un rosība, ka no svešām ausīm gandrīz nebija jābīstas. Tagad, kad telpa bija pilna ar kurkstošām vēršvardēm un ķērcošiem kraukļiem, turklāt pret klases logu rūtīm ribiņā jās smagas lietus lāses, Harija, Rona un Hermiones sačukstēšanās par to, kā Ambrāža tik tikko nepieķēra Siriusu, pārējiem paslīdēja garam gluži nemanīta.

—    Man jau bija tādas aizdomas — kopš tās reizes, kad Filčs

tevi apsūdzēja par mēslu bumbu pasūtināšanu, jo izklausījās tik muļķigi melots! — Hermione čukstēja. — Proti, ja reiz tavu vēstuli kāds būtu izlasījis, būtu visnotaļ skaidrs, ka tu neko tādu neesi pasūtinājis, tātad nekādas nepatikšanas tev nedraudētu. Tāds pašķidrs jociņš, ne? Bet tad es domāju — ja nu bija vajadzīgs tikai iegansts, lai to ziņu izlasītu? Tad jā — Ambrāža ko tādu varētu noorganizēt vienā mierā: papūst Filcam, lai tas nostrādā melno darbu un vēstuli konfiscē, pēc tam vai nu viņam to nozagt, vai arī pieprasīt, lai parāda. Filčs, manuprāt, neiebilstu — kad viņam rūpējušas audzēkņu tiesības? Harij, tu to vardi nospiedīsi.

Harijs pavērās lejup — vēršvarde nudien bija saspiesta tā, ka kustonītim vai acis sprāga laukā. Viņš mudīgi nolika vardi uz galda.

—  Vakarnakt izsprukām burtiski par mata tiesu, — Hermione turpināja. — Man tikai gribētos zināt, vai Ambrāža apjauš, cik tur trūka. Kuš!

Vēršvarde, kas kalpoja kā izmēģinājumu trusītis vingrinājumiem apklusināšanas burvestībā, puskurkstienā zaudēja balsi un veltīja viņai pārmetošu skatienu.

—   Būtu viņa Šņuku pieķērusi…

Harijs pabeidza teikumu viņas vietā.

—  Jau šorīt viņš droši vien atkal tupētu Azkabanā. — Harijs novēcināja zizli, tā pa īstam nemaz nepiedomādams: viņa vēršvarde piepūtās kā zaļš balons un izgrūda spalgu svilpienu.

—  Kuš— Hermione steigšus pavēlēja, pavērsusi zizli pret Harija vardi, un tā mēmi saplaka. — Nu, vairs viņš tā rīkoties nedrīkst, tas ari viss. Nudien nesaprotu, kā lai dodam viņam ziņu. Pūci sūtīt nevaram.

—   Diez vai viņš sadūšosies riskēt vēlreiz, — ieteicās Rons.

r '

— Nav jau nekāds muļķis — zina, ka šī viņu gandrīz nokampa. Kuš\parPrāvais, neglītais krauklis viņam priekšā uz galda izsmejoši nokraucās.

—   KušKUŠ\parKrauklis ķērca vēl skaļāk.

—Visa vaina zižļa vēcināšanā, — Hermione norādīja, Ronu kritiski vērodama. — Vajag nevis vēcināt, bet drīzāk tā kā pabakstīt.

—   Ar kraukļiem grūtāk nekā ar vardēm, — Rons piesardzīgi atteica.

—   jauki, mainīsimies! — Paķērusi Rona kraukli, Hermione tā vietā notupināja savu tuklo vēršvardi. — Kušl — Krauklis plātīja aso knābi, kā plātījis, taču laukā nenāca ne skaņa.

—   Ļoti labi, Grendžera jaunkundzi — atskanēja profesora Zibina spiedzīgā balstiņa, un Harijs, Rons un Hermione salēcās.

—   Tagad, Vīzlija jaunkungs, parādiet, kā veicas jums!

—   Ko…? Ak tā, jā, — Rons atsaucās, šausmīgi uztraucies.

—   Ē… kuš\parViņš tik spēji pagrūda zizli uz vēršvardes pusi, ka iebakstīja tai acī; varde apdullinoši iebrēcās un nolēca no sola.

Neviens no viņiem nejutās pārsteigts, kad Harijam un Ronam tika uzdots papildu mājasdarbs — vingrinājumi apklusināšanas burvestībā.

Tā kā lietus gāza kā ar spaiņiem, starpbrīdī audzēkņi drīkstēja neiet laukā. Visi trīs sameklēja vietiņu, kur apsēsties, — pirmā stāva klasē, kur gar lustru sapņaini planēja Pīvzs, šad un tad nosviezdams kādam uz galvas tintes paukšķi. Tikko apsēdušies, viņi ieraudzīja cauri mēlnesīgu audzēkņu drūzmai šurp spraucamies Endželīnu.

—   Dabūju atļauju! — viņa paziņoja. — Atjaunot kalambola komandu!

—   Lieliskil — Rons un Harijs iesaucās vienā balsī.

—  Jā, — Endželīna starodama turpināja. — Aizgāju pie Maksūras, un, man liekas, viņa varbūt griezās pie Dumidora. Lai nu kā, Ambrāžai nācās piekāpties. Hā! Tāpēc lai jūs šovakar septiņos būtu laukumā kā štiki, jo visu esam iekavējuši. Sajēdzat, ka pirmais mačs jau pēc trim nedēļām?

Viņa spraucās projām, par mata tiesu izvairīdamās no Pīvza tintes paukšķa, kas trāpīja kādam pirmziemniekam turpat blakus, un tad vairs nebija saskatāma.

Rona smaids tā kā apdzisa, kad viņš paskatījās laukā pa logu — pāri necaurredzamajai rūtij pludoja lietus straumes.

—   Kaut nu noskaidrotos… Kas tev lēcies, Hermione?

Arī viņa vērās uz logu, tomēr to itin kā nemaz neredzēja. Skatiens viņai bija aizmiglojies, un piere — savilkta rievās.

—  Vienkārši aizdomājos… — Hermione atsaucās, aizvien vēl ar sarauktu pieri raudzīdamās uz lietus aizklāto logu.

—   Par Siri… Šņuku? — Harijs apvaicājās.

—  Nē… Ne gluži, — Hermione novilka. — Drīzāk… Iedomājos… Mēs laikam taču rīkojamies pareizi. Manuprāt… Vai ne?

Harijs un Rons saskatījās.

—  Nu, tagad skaidrs kā diena, — Rons sacīja. — Nebūtu tu izsmeļoši izskaidrojusi, kas un kā, tiešām būtu mums sakritusi uz nerviem.

Hermione paskatījās uz Ronu tā, it kā tikai nupat būtu atskārtusi, ka viņš te atrodas.

—   Es tikai domāju, — viņa turpināja drusku drošāk, — vai mēs rīkojamies pareizi, organizēdami tās mācības aizsardzībā pret tumšajām zintīm.

—   Ko?! — Harijs un Rons iesaucās duetā.

—  Hermione, tu taču pati to visu uzsāki! — Rons sašutis aizrādīja.

—  Zinu, — viņa noteica, cieši saņemdama rokas. — Taču pēc sarunas ar Šņuku…

—   Bet viņš ar rokām un kājām ir par! — Harijs bilda.

—  Jā, — Hermione piekrita, atkal piekaldama skatienu logam. — Jā, tieši tāpēc jau es sāku domāt, ka, galu galā, varbūt ideja nemaz nav tik laba…

Pāri pārplanēja Pīvzs, izlaidies garšļaukus un pūšamo caurulīti turēdams kaujas gatavībā; visi trīs automātiski pacēla virs galvas somas, lai paglābtos, lidz viņš nav aizlidinājies drošā attālumā.

—    Runāsim skaidri un gaiši, — Harijs pikti ierunājās, kad somas atkal tika novietotas uz grīdas. — Siriuss ir ar mums vienisprātis, un tāpēc tu domā, ka mums vajadzētu visam atmest ar roku?

Hermione izskatījās saspringusi un visnotaļ nelaimīga. Tagad raudzīdamās pati uz savām rokām, viņa atbildēja: — Vai tu tiešām paļaujies uz viņa viedokli?

—   Jā, paļaujos gan! — Harijs nekavējoties apliecināja. — Viņš vienmēr mums devis lieliskus padomus!

Garām aizšāvās tintes paukšķis, trāpīdams Keitijai Bellai tieši pa ausi. Hermione noraudzījās, kā Keitija, pietrūkusies kājās, sāk lidināt Pivzam virsū visu, kas gadījās pie rokas. Aizritēja tāds brītiņš, iekams Hermione ierunājās, un likās, ka vārdus viņa izraugās ļoti rūpīgi.

—   Tev nešķiet, ka viņš ir kļuvis… tāds… neapdomīgs? Kopš iesprostots Drūmkaktē. Tev nešķiet, ka viņš tā kā… dzīvo caur mums?

—   Tas ir kā — dzīvo caur mums? — Harijs izgrūda.

—   Es gribu teikt… Nu, man liekas, ka viņam ļoti patiktu veidot slepenas aizsardzības vienības ministrijas ierēdņiem pašā degungalā. Man liekas, viņu briesmīgi nomāc tas, ka, atrazdamies tur, kur atrodas, viņš iespēj tik maz… Tāpēc man liekas, ka viņš ir kā sadedzis, lai mūs… lai mūs pakūdītu.

Rons šķita galīgi apjucis.

—  Siriusam taisnība, — viņš sacīja. — Tu tiešām runā kā mana māte.

Hermione iekoda lūpā un neteica ne vārda. Nošķindēja zvans — tieši tajā brīdi, kad Pivzs pēc strauja pikējuma izgāza Keitijai uz galvas visu tintes pudeles saturu.

Laika apstākļi todien tā arī nekļuva labāki, un septiņos vakarā, kad Harijs un Rons devās uz kalambola treniņu, kājām slapjajā zālē slīdot, pāris minūtēs abi izmirka līdz pēdējai vīlītei. Debesis bija samākušās vienlaidus melnumā, itin kā solīdamas negaisu, un siltā, gaišā ģērbtuve šķita tīrais atvieglojums, kaut ari abi zināja, ka tas ir īslaicīgs. Freds un Džordžs jau bija priekšā — sprieda, vai likt lietā kādu slamstu kārumkārbu, lai tiktu vaļā no lidināšanās.

—   Tikai deru, ka viņa nopratīs, kas un kā, — Freds izspieda caur lūpu kaktiņu. — Nevajadzēja viņai vakar piedāvāt šķebišokolādi…

—   Varētu izmēģināt drudža dražejas, — Džordžs nobubināja. — Tās neviens vēl nav redzējis…

—   Iedarbojas? — Rons cerīgi painteresējās, lietum pret jumtu rībinoties arvien skaļāk un vējam ap namu kaucot un gaudojot.

—   Nu jā, — Freds atbildēja. — uzreiz saceļas tādi karstumi…

—    Bet klāt nāk arī tie lielie strutainie augoņi, — Džordžs piebilda, — un mēs vēl neesam izprātojuši, kā lai tiek no tādiem vaļā.

—   Nekādus augoņus neredzu, — Rons bilda, noskatīdams

dvīņus.

—   Nē, kur nu, — Freds drūmi atsaucās. — Nav jau tādā vietā, ko mēdz citam rādīt…

—   Taču, sēžot uz slotas, tu jūties, it kā būtu dabūjis suņanaglu p…

—   Tā, visi klausās! — skaļi iesaucās Endželīna, iznākdama no kapteiņa kabineta. — Zinu, ka laiciņš nav no ideālajiem, bet visnotaļ var gadīties, ka ar slideniem iznāks spēlēt līdzīgos apstākļos, tāpēc būtu labi patrenēties, lai varam tikt galā. Harij, vai nebija tā, ka tu kaut ko izdarīji, lai lietū caur brillēm var ko saredzēt? Toreiz, kad negaisā spēlējām pret elšpūšiem.

—   To jau Hermione, — Harijs atsaucās, izvilka zizli, piesita pie stikliem un pavēlēja: — Caurredziesl

—   Manuprāt, mums visiem der to izmēģināt, — Endžellna sacīja. — ja lietus nešļāksies sejā, redzamība būs daudz labāka. Aiziet, visi kopā — caurredziesl Labi. Laižam!

Visi iebāza zižļus atpakaļ iekškabatās, uzmeta plecā slotas un Endželīnai nopakaļ devās laukā no ģērbtuves.

Pa arvien dziļāku dubļu slikšņu viņi aizbrida lidz laukuma vidum. Ar visu caurredzēšanas burvestību redzamība bija ļoti vāja, dienas gaisma strauji dzisa, un lejup gāzās vienlaidus lietus straumes.

—   Labi, pēc svilpes! — Endželīna nokliedzās.

Atspēries no zemes un pašķiezdams dubļus uz visām pusēm, Harijs šāvās augšup. Vējš viņu drusku novirzīja no kursa. Trūka pat mazākās nojausmas, kā lai tādā nelaikā ierauga zibsni. Gana grūti bija pamanīt pat vienīgo āmurgalvu, ko viņi izmantoja treniņos; jau pēc minūtes tā viņu teju notrieca, tā ka nācās izmantot kūtrukampuvēlienu, lai izvairītos no sadursmes. Diemžēl Endžellna to neredzēja: īstenībā radās iespaids, ka viņa vispār neko neredz, — nevienam nebija ne jausmas, ko dara pārējie. Vējš pieņēmās spēkā; pat pa gabalu varēja dzirdēt krācošos šļakstus, ar kādiem lietus triecās ezerā.

Sakāvi Endžellna atzina tikai pēc tam, kad bija piespiedusi viņus tā ņemties vai veselu stundu. Izmirkušo un kurnošo komandu viņa aizveda atpakaļ uz ģērbtuvi, uzstājīgi apgalvodama, ka laiks nav izšķiests veltīgi, kaut ari īsta pārliecība balsi nejautās. Freds un Džordžs rādījās sevišķi saērcināti — abi klumzāja ieplestām kājām un ik uz soļa viebās. Susinādams matus dvieli, Harijs dzirdēja viņus klusināti žēlojamies.

—   Man liekas, kādi būs pušu, — Freds sašļucis piezīmēja.

—   Manējie veseli, — Džordžs viebdamies atsaucās. — Tikai pukst kā traki. Sapampuši, ja kas.

—   AU! — Harijs izgrūda.

Viņš piespieda dvieli pie sejas, acis sāpēs samiedzis. Rēta uz pieres atkal lika par sevi manīt — tik stipri nebija sāpējusi mēnešiem ilgi.

—   Kas ir? — ieskanējās vairākas balsis.

Harijs nolaida dvieli. Ģērbtuve tinās miglā, jo viņam nebija briļļu uz acīm, tomēr bija noprotams, ka visi veras šurp.

—   Nekas, — viņš nomurmināja. — Man… Iebakstīju pats sev acī, tas arī viss.

Bet viņš pameta zimīgu mirkli Konam, un abi palika iepakaļ, kad pārējie cits pēc cita devās laukā, ievīstījušies apmetņos un cepures novilkuši pār ausīm.

—   Kas bija? — Rons noprasīja, kolīdz Alīsija bija izgājusi pa durvīm. — Rēta?

Harijs pamāja.

—   Bet… — Rādīdamies sabijies, Rons aizgāja līdz logam un pavērās laukā, lietū. — Viņš… Nekur tuvumā viņa taču nevarētu būt, vai ne?

—  Nē, — Harijs noburkšķēja, atslīgdams uz sola un pieri berzēdams. — Droši vien jūdzēm tālu projām. Sāp tāpēc, ka viņš… ir nikns.

To viņš nepavisam negribēja sacīt un vārdus dzirdēja nākam it kā no kāda svešinieka mutes, tomēr uzreiz bija skaidrs, ka teiktais ir taisnība. Kā tas nākas, viņš nesaprata, tomēr jutās pārliecināts: Voldemorts, lai kur atradās, lai ko darīja, patlaban iesvēlies niknumā.

—   Vai tu viņu redzēji? — Rons vaicāja šausmās ieplestām acīm. — Vai tev kaut kas parādījās vai kā tamlīdzīgi?

Harijs sēdēja pavisam rāms, ar skatienu urbdamies kurpju purngalos, ļaudams prātam un atmiņai atvilgt pēc sāpju lēkmes…

Tēli juku jukām, balsu murdoņa…

—  Viņš grib, lai kaut kas tiktu paveikts, un tas nenotiek gana ātri, — viņš sacīja.

Atkal viņš jutās pārsteigts, izdzirdis vārdus veļamies pār lūpām, taču vienlaikus bija visnotaļ pārliecināts, ka tie atbilst patiesībai.

—   Bet… Kā tu zini? — Rons jautāja.

Sapurinājis galvu, Harijs aizklāja seju ar rokām, delnas cieši piespiezdams acīm. Tumsā uzšķīlās dejojošas zvaigznītes. Viņš manīja Ronu nosēžamies līdzās uz sola un zināja, ka tas skatās nenovērsdamies.

—   Vai ir tāpat kā pagājušoreiz? — Rons klusināti noprasīja. — Kad tev rēta iesāpējās Ambrāžas kabinetā? Vai Pats-Zini-Kas bija nikns?

Harijs nogrozīja galvu.

—  Kā tad?

Harijs lūkoja atminēties. Viņš ieskatījās Ambrāžai sejā… Rēta iesāpējās… Un tad vēderā bija tā jocīgā sajūta. Savāda pacilātība… Prieks. Tikai toreiz tas, protams, nebija atpazīstams, jo viņš pats jutās pagalam nelaimīgs.

—   Pagājušoreiz tas bija tāpēc, ka viņš bija iepriecināts, — Harijs sacīja. — Pa īstam sapriecājies. Domāja, ka notiks kaut kas labs. Un tajā pēdējā nakti, kad jau posāmies atpakaļ uz Cūkkārpu… — Viņš atsauca atmiņā bridi, kad rēta tik neganti iesāpējās Drūmkaktē, kad viņi ar Ronu bija guļamistabā. — Viņš no dusmām vai pušu plīsa…

Harijs palūkojās uz Ronu, kurš blenza pretim vaļā muti.

—   Tu varētu strādāt Trilonijas vietā, vecīt, — viņš aizgrābti bilda.

—   Es taču neko nepareģoju, — Harijs atteica.

—   Nē, bet zini, ko tu dari? — Rons atsaucās, vienlaikus izklausīdamies gan pārbijies, gan apbrīnas pilns. — Tu, Harij, lasi Pats-Zini-Kā domas…

—   Nekā. — Harijs noliedzoši papurināja galvu. — Drīzāk… Laikam jūtu, kādā viņš noskaņojumā. Tādiem uzplaiksnījumiem. Dumidors teica, ka līdzīgi bijis pērn… Teica — es varot noteikt, kad Voldemorts ir tuvumā vai iesveļas naidā. Tā, tagad es jūtu ari to, kad viņš līksmo…

Iestājās klusums. Laukā plosījās vējš un lietus.

—  Tev kādam jāizstāsta, — Rons ierunājās.

—   Es jau Siriusam toreiz izstāstīju.

—   Nu tad izstāsti par šito reizi!

—    Nevaru, — Harijs drūmi atteica. — Ambrāža kontrolē pūces un kamīnus — aizmirsi?

—  Tad Dumidoram…

—   Es taču teicu — viņš jau zina, — Harijs strupi atcirta, celdamies kājās, paņemdams no pakaramā apmetni un uzsviezdams to plecos. — Kāda jēga stāstīt vēlreiz?

Rons pogāja ciet apmetni, Hariju domīgi vērodams.

—   Dumidors gribētu gan zināt, — viņš noteica.

Harijs paraustīja plecus.

—   Ejam… Mums vēl jāvingrinās apklusināšanā.

Abi pa tumsu steidzās atpakaļ, kājām dubļainajā zālē slīdot un ķeroties. Neviens nerunāja ne vārda. Harijs domāja, cik spēka. Kas tas bija, ko Voldemorts gribēja pieredzēt notiekam un kas nenotika gana ātri?

Viņam ir citi plāni… tos viņš tiešām var īstenot tā, ka ne čiku, ne grabu… Tas, ko viņš var iegūt tikai zagšus… Piemēram, ieroci. Ko tādu, ka pagājušoreiz viņam nebija.

Par šiem vārdiem viņš nebija iedomājies nedēļām ilgi, pilnībā iegrimis Cūkkārpas notikumos, par daudz aizrāvies, nerimtīgi cīkstēdamies ar Ambrāžu, ar to ministrijas netaisnīgo iejaukšanos… Bet nu tie uzpeldēja atmiņā un lika aizdomāties. Voldemorts varētu dusmoties, ja ne par soli netiktu tuvāk ierocim, lai kas tas būtu. Varbūt Ordenis bija licis viņam šķēršļus, neļaudams tikt tam klāt? Kur tas atradās? Pie ka?

—   Mimbulus mimbletonia, — atskanēja Rona balss, un Harijs atjēdzās īstajā brīdī, lai pa portretcaurumu ierāptos koptelpā.

Izskatījās, ka Hermione tā paagrāk aizgājusi pie miera, atstājusi turpat krēslā Blēžkāji, līkumā saritinājušos, un uz galda pie kamīna — mezglainu, adītu elfu miču lēveni. Harijs jutās visnotaļ pateicīgs, ka viņas nav, jo ne sevišķi gribējās vēlreiz apspriest sāpošo rētu un vēl ari no viņas uzklausīt mudinājumus skriet pie

Dumidora. Rons nemitējās viņu durstīt ar bažīgiem skatieniem, bet Harijs izvilka mikstūru grāmatu un ķērās pie apcerējuma rakstīšanas, tomēr tikai izlikās, ka iegrimis darbā, un līdz brīdim, kad ari Rons sacījās iet gulēt, gandrīz neko nebija uzrakstījis.

Pienāca un pagāja pusnakts, bet Harijs tikai lasīja un pārlasīja vienu un to pašu rindkopu par skorbulzāles, mllltes un šķavenes lietojumu, nesaprazdams ne vārda…

Šie augi vislietderīgākie smadzeņu iekaisināšanai, tāpēc daudz izmantoti mulsinošās un prātu apmiglojošās mikstūrās, kur vien burvim kārojas viest karstgalvību un neapdomību…

Hermione teica, ka Siriuss kļūst neapdomīgs, iesprostots Drūmkaktē…

…vislietderīgākie smadzeņu iekaisināšanai, tāpēc daudz izmantoti…

"Dienas Pareģis" uzskatītu, ka viņam smadzenes iekaisušas, ja atklātos, ka viņš zina, ko Voldemorts jut…

…tāpēc daudz izmantoti mulsinošās un prātu apmiglojošās mikstūrās…

Mulsinošs — pats īstākais vārds. Kāpēc viņš zināja, ko Voldemorts jūt? Kas tā par dīvainu saikni, kas viņus abus vienoja? Dumidors to tā arī nebija spējis pārliecinoši izskaidrot.

…kur vien burvim kārojas…

Tik ļoti gribējās gulēt.

…viest karstgalvību…

Krēslā pie kamīna bija tik silti un ērti; lietus smagi sitās loga rūtis, Blēžkājis murrāja, malka kurtuvē sprakšķēja.

Grāmata izšļuka no Harija ļenganas rokas un nobūkšķēja uz paklāja. Galva noslīga sāņus…

Viņš atkal gāja pa tumšo bezlogu gaiteni, soļi atbalsojās klusumā. Jo tuvāk nāca durvis gaiteņa viņā galā, jo sirds satraukumā sitās straujāk. Ja vien varētu tās atvērt… Ieiet…

Viņš pastiepa roku. Vēl tikai nieka sprīdis…

— Harij Poter, kungs!

Viņš iztrūkās no miega. Visas sveces koptelpā bija izdegušas, bet turpat blakus kaut kas kustējās.

—  Kas te? — Harijs nomurmināja, krēslā izsliedamies. Kamīns bija gandrīz izdzisis, telpa tinās melnā tumsā.

—   Dobijam ir jūsu pūce, kungs! — atbildēja spiedzīga balstiņa.

—   Dobij? — Harijs neskaidri izvēla, tumsā raudzīdams saskatīt, no kurienes nāk balss.

Mājas elfs Dobijs stāvēja pie galda, uz kura Hermione bija nokrāvusi pusduci pašadito miču. Viņa prāvās, smailās ausis tagad rēgojās apakš kaudzes, kādā grēdojās visas mices, ko Hermione bija pamanījusies nomargot, samauktas cita citai virsū, tā ka galva viņam šķita pagarinājusies par pēdām divām trim, bet uz pašas augšējās mices pušķa, rimti ūjinādama un laikam taču atlabusi, tupēja Hedviga.

—  Dobijs pieteicās atgādāt Harijam Poteram pūci, — elfs nopīkstēja ar nepārprotamu pielūgsmi sejā. — Profesore Ķersija apgalvo, ka viņa nu ir spirgta un vesela, kungs!

Viņš paklanījās tik zemu, ka nosmailinātam zimulim līdzīgais degungals nobrāzās gar paklāja raupjo virsmu, un Hedviga, sašutusi noūjinājusies, pārlaidās uz Harija krēsla paroceni.

—  Paldies, Dobij! — Harijs tencināja, bužinādams Hedvigas pakausi un no visa spēka sablisinādamies, lai aizgainitu sapni redzētās durvis, kas vēl aizvien stāvēja acu priekšā. Aina bija izteikti spilgta. Uzlūkojis Dobiju, viņš konstatēja, ka elfam ap kaklu ari apvīstītas vairākas šalles un kājās sazin cik zeķu, tā ka pēdas tik sīkam stāvam izskatījās pārmēru milzīgas.

—   Ē… vai tu pievāc visas drēbes, ko Hermione te izliek?

—  Nē, nē, kungs, — Dobijs priecīgi attrauca. — Dobijs šo to paņem arī Vinkijai, kungs.

—  Jā, kā tad klājas Vinkijai? — Harijs apvaicājās.

Dobijam drusku noļuka ausis.

—   Vinkija aizvien vēl pulka dzer, kungs, — viņš skumīgi atbildēja, novērsdams milzīgās, apaļās, zaļās acis, tik lielas kā tenisbumbiņas. — Drēbes viņai aizvien vēl nav ne prātā, Harij Poter. Pārējiem mājas elfiem tāpat. Neviens no viņiem vairs neparko negrib tīrīt Grifidora torni, kad te visur nobēdzinātas mices un zeķes. To šie ņemt ļaunā, kungs. Dobijs te kopjas viens pats, kungs, bet Dobijam par to nekas, kungs, jo viņš allaž cer sastapt Hariju Poteru, un šonakt, kungs, viņa vēlēšanās ir piepildīta! — Dobijs atkal zemu paklanījās. — Taču Harijs Poters nerādās priecīgs, — Dobijs turpināja, izsliedamies stāvus un Hariju bikli uzlūkodams. — Dobijs dzirdēja viņu miegā murminām. Vai Harijs Poters redzēja sliktu sapni?

—  Pavisam sliktu ne, — Harijs atteica, nožāvādamies un acis izberzēdams. — Ir bijuši ļaunāki.

Elfs pētoši urbās viņā ar milzīgajām, izvelbtajām acīm, tad ierunājās dziļā nopietnībā, ausīm nolūkot uz leju: — Kaut Dobijs varētu līdzēt Harijam Poteram, jo Harijs Poters palaida Dobiju brīvu, un tagad Dobijs ir daudz, daudz laimīgāks…

Harijs pasmaidīja.

—  Tu nevari man līdzēt, Dobij, tomēr paldies par piedāvājumu.

Pieliecies viņš pacēla mikstūru grāmatu. Nāksies pacensties un apceri pabeigt no rīta. Viņš aizvēra grāmatu, un tieši tobrīd kamīna uguns atspīdums izgaismoja baltās rētu svītriņas uz plaukstas virspuses — atgādinājumu par Ambrāžas pēcstundām.

—  Pag, kaut ko manā labā tu tiešām varētu izdarīt, Dobij, — Harijs gausi noteica.

Elfs atplaucis aplaida skatu visapkārt.

—   Lai vai ko, Harij Poter, kungs!

—  Man jāatrod vieta, kur divdesmit astoņi cilvēki var vingrināties aizsardzībā pret tumšajām zintīm tā, lai nevienam no pasniedzējiem par to nebūtu ne jausmas. Sevišķi… — Harijs grāmatu sažņaudza tā, ka rētas iemirdzējās pērļu baltumā, — profesorei Ambrāžai.

Viņš domāja, ka elfa smaids tūliņ apdzisis un ausis nošļuks;

ka Dobijs sacīs — tas nav iespējams; vai ka solīsies mēģināt ko līdzēt, tomēr pieteiks lielas cerības nelolot… To, ka Dobijs paleksies, ausis priekā saplivinādams un sasizdams plaukstiņas, viņš nepavisam nebija gaidījis.

—   Dobijs zina lielisku vietu, kungs! — elfs laimīgs pavēstīja. — Dobijs dzirdējis par tādu no citiem mājas elfiem, kad viņš ieradās Cūkkārpā, kungs. Mēs to pazīstam kā Pagaidu istabu, kungs, vai kā Vajadzību istabu!

—  Kāpēc ta? — Harijs ziņkāri apvaicājās.

—   Tāpēc ka tajā istabā var ieiet tikai tāds, — Dobijs nopietni skaidroja, — kuram pēc tās gauža vajadzība. Dažreiz tā tur ir un dažreiz ne, bet, kad parādās, allaž ierīkota, kā nu meklētājam vajag. Dobijs to izmantojis, kungs, — elfs teica jau klusāk un tā kā vainīgi, — kad Vinkija dikti piedzērusi. Viņš paslēpis Vinkiju Vajadzību istabā un atradis tur pretlīdzekļus sviestalum un jauku, mazu elfu gultiņu, kur viņu nolikt, kamēr dzērums izgulēts, kungs… Un Dobijs zina, ka Filča kungs tur uzgājis visādus tīrāmos, kad pašam krājumi izsīkuši, kungs, un…

—   Un, ja ļoti gribas uz tualeti, — Harijs ierunājās, piepeši atminējies Dumidora stāstu iepriekšējo Ziemassvētku ballē, — tur parādās papilnam naktspodu?

—   Dobijs tā domā gan, kungs, — elfs apstiprināja, sparīgi pamādams. — Brīnums, ne istaba, kungs.

—  Cik daudziem par to ir zināms? — Harijs ievaicājās, krēslā sasliedamies.

—   Pavisam nedaudziem, kungs. Vairākums tai uzdurties, kad ko dikti vajag, kungs, bet otrreiz atrast reti, jo nezināt, ka tā tur stāv, uz pakalpošanu gatava, kungs.

—   Izklausās vareni, — 1 larijs sacīja, sirdij iepukstoties straujāk. — Izklausās lieliski, Dobij. Kad tu varēsi man parādīt, kur tā atrodas?

—   Katrā laikā, Harij Poter, kungs, — Dobijs atsaucās, priecādamies par Harija aizrautību. — Varam doties tūdaļ, ja labpatīk!

Uz bridi Harijam kārojās turp iet tūliņ; viņš jau cēlās kājās, lai steigtos uz guļamtelpu pēc Paslēpņa, bet tad, neba nu pirmoreiz, ausīs ieskanējās itin kā Hermiones balss: neapdomīgi. Galu galā, bija ļoti vēls, tad vēl pārgurums…

—   Šonakt ne, Dobij, — viņš par varītēm izspieda, atslīgdams atpakaļ krēslā. — Lieta ir no tiesas svarīga. Negribu, lai tā izgāžas, viss kārtīgi jāizplāno. Klau, vai vari vienkārši izstāstīt, tieši kur tā Vajadzību istaba atrodas un kā tikt tur iekšā?

Mantijām plandoties un plivinoties, viņi pāri pārplūdušajam sakņu dārzam šļakstinadamies aizbrida uz divām herboloģijām, kur tikko bija saklausāms, ko profesore Asnīte runā, jo lietus lāses pret siltumnīcas jumtu ribinājās ka krusa. Maģisko būtņu kopšanas pēcpusdienas nodarbībai no vētras pluinita klajā lauka vajadzēja tikt pārceltai uz brivu apakšstāva klasi, un, grifidoru komandai par neizmērojamu atvieglojumu, Endžellna pusdienās visus sadzina rokā, lai pavēstitu, ka kalambola treniņš atcelts.

—   Labi gan, — Harijs paklusam sacīja, to dabūjis zināt, — jo esam atraduši vietu, kur sarīkot pirmo aizsardzības sanāksmi. Šovakar astoņos, septītajā stāvā iepretim gobelēnam, kur Barnabu Bulduri slāni tie troļļi. Pateiksi Keitijai un Alīsijai?

Viņa šķita mazliet tā kā pārsteigta nesagatavota, tomēr apsolīja ziņu nodot. Harijs atkal badīgi ķērās pie desiņām un kartupeļu biezputras. Pacēlis galvu, lai virsū uzdzertu ķirbju suliņu, viņš pamanīja Hermiones skatienu.

—   Kas ir? — viņš noprasīja ar pilnu muti.

—   Nu… Vienkārši Dobija plāni ne vienmēr izrādās tie drošākie. Atceries, kā tu viņa dēļ pazaudēji visus rokas kaulus?

—   Istaba nav no Dobija trakajām iedomām; arī Dumidors par to zina — viņš man to pieminēja Ziemassvētku ballē.

Hermiones seja noskaidrojās.

—   Dumidors tev par to stāstīja?

—  Tikai starp citu, — Harijs atteica, paraustīdams plecus.

—  Ā, tad jau viss kārtībā, — Hermione nobēra un vairs neiebilda.

Abi ar Ronu viņi lielāko daļu dienas pavadīja, meklēdami rokā tos, kas "Vepra galvā" bija ierakstījuši savus vārdus listē, un pieteikdami, kur vakarā tikties. Harijam tā kā par vilšanos, Čo Čangu un viņas draudzeni pirmā pamanījās sadzīt rokā Džinnija, tomēr līdz vakariņu noslēgumam viņš jutās drošs, ka visiem divdesmit pieciem, kas bija ieradušies "Vepra galvā", ziņa nodota.

Pusastoņos Harijs, Rons un Hermione izgāja no grifidoru koptelpas. Harijs bija sažņaudzis rokā kādu nodzeltējušu pergamentu. Piektgadnieki gaiteņos drīkstēja atrasties līdz pulksten deviņiem, tomēr visi trīs, kāpdami uz septīto stāvu, tik un tā nervozi lūkojās visapkārt.

—  Pag, — Harijs brīdinoši ieteicās, kāpņu augšgalā atritinādams pergamentu, piesizdams tam ar zizli un nomurminādams:

—   Svinīgi solos, ka uz labiem darbiem man prāts nenesas.

Uz tukšā pergamenta parādījās Cūkkārpas karte. Kustīgi, melni, ar vārdiem apzīmēti punktiņi norādīja, kur kurš patlaban atrodas.

—  Filcs ir otrajā stāvā, — Harijs pavēstīja, piegrūdis karti pie acīm un to sīki pētīdams, — un Norisa kundze — ceturtajā.

—   Un Ambrāža? — Hermione satraukti ievaicājās.

—  Savā kabinetā, — Harijs atteica, iebakstīdams kartē. — Labi, ejam.

Pa gaiteni viņi aizsteidzās līdz vietai, ko Dobijs bija Harijam aprakstījis: iepretim milzīgam gobelēnam, kurā bija iemūžināti Barnabas Buldura muļķīgie centieni izdīdīt troļļus par baletdejotājiem, pletās tukša vienlaidus siena.

—  Tā, — Harijs klusi sacīja. Kožu saēsts trollis uz brīdi mitējās slānīt topošo baletpasniedzēju, lai paskatītos, kas atnācis.

—   Dobijs lika trīs reizes noiet garām sienas gabalam, cieši piedomājot pie tā, kas mums vajadzīgs.

Tā viņi darīja, uz papēža pagriezdamies atpakaļ pie loga viņpus sienas strēķim, tad tāpat pie vāzes cilvēka augumā, kas stāvēja šai galā. Rons domāja, cik spēka, acis piemiedzis, Hermione kaut ko pie sevis čukstēja, Harijs, pirkstus dūrēs savilcis, blenza taisni uz priekšu.

"Mums vajag vietu, kur mācīties, kā cīnīties…" viņš domāja. "Vienkārši vietu, kur vingrināties… Tādu, kur mēs nebūtu atrodami…"

—   Harij, — Hermione izgrūda, kad viņi bija apcirtušies pēc trešā gājiena garām.

Sienā vidēja spoži pulētas durvis. Rons tās noskatīja ar zināmu piesardzību. Harijs pastiepa roku, satvēra misiņa rokturi, atrāva durvis vaļā un pirmais iegāja plašā istabā, ko apgaismoja šaudīgas lāpugunis, tāpat kā pagrabus astoņus stāvus zemāk.

Sienas klāja koka grāmatplaukti, un plāna vidū bija salikti nevis krēsli, bet prāvi zīda spilveni. Istabas viņā galā plauktos rindojās visādi instrumenti — sūdzoskopi, slepenjutekļi un liels, ieplisis Naidnieku logs, ko Harijs droši atminējās pērn redzējis karājamies viltus Tramdāna kabinetā.

—  Šie te lieti noderēs, kad trenēsimies apdullināšanā, — Rons jūsmīgi iesaucās, pabakstīdams ar kāju vienu no spilveniem.

—   Un tikai paskatieties, kas par grāmatām! — Hermione satraukta atsaucās, pārvilkdama ar pirkstu pār biezo ādas sējumu muguriņām. — "īsa izplatītāko lāstu un to noņemšanas rokasgrāmata"… "Kā apvest ap stūri tumšās zintis"… "Buršana pašaizsardzībai"… Oho! — Koši pietvīkusi, viņa atskatījās uz Hariju, un tapa skaidrs — visi šie grāmatu simti Hermioni pēdīgi pārliecinājuši par to, ka viņi rikojas pareizi. — Harij, brīnišķīgi! Te netrūkst nenieka!

Un, vārdus vairs lieki netērēdama, viņa izslidinaja no plaukta "Lāstus nolādētajiem", nometās uz tuvākā spilvena un ķērās pie lasīšanas.

Pie durvīm kāds klusu pieklauvēja. Harijs atskatījās — bija ieradusies Džinnija ar Neviļu, Lavenderu, Parvati un Dinu.

—   Oi, — Dins noelsās, atzinīgi noskatīdams istabu. — Kas šī ir par vietu?

Harijs sāka skaidrot, bet, iekams tika galā, ieradas vēl citi, un nācās sākt no paša sākuma. Pulksten astoņos brīvu spilvenu vairs nebija. Aizgājis līdz durvīm, Harijs pagrieza slēdzenē iebāzto atslēgu. Tā jauki un skaļi noklikšķēja, un visi apklusa, uz viņu skatīdamies. Hermione rūpīgi atzīmēja, cik tālu tikusi ar "Lāstiem nolādētajiem", un nolika grāmatu malā.

—   Tā, — Harijs sāka, drusku sanervozējies. — Šī ir tā vieta, ko esam atraduši treniņiem, un laikam jau būsit apskatījušies, ka… ē… ka tai nav ne vainas.

—   Tā ir fantastiska! — iesaucās Čo, un vēl citi piekrītoši iemurdējās.

—   Ērmīga, — pieri saraucis, piebilda Freds, istabu nopētīdams. — Mēs te vienreiz paslēpāmies no Filca, atceries, Džordž? Taču toreiz te bija tikai tāds slotu būcenis.

—   Ei, Harij, kas tie tādi? — noprasīja Dīns, tupēdams tuvāk pie dibensienas un norādīdams uz sūdzoskopiem un Naidnieku logu.

—   Melnie detektori, — Harijs atbildēja, laipodams starp spilveniem, lai tiktu tiem tuvāk. — Parasti tie ļauj noteikt, vai tuvumā atrodas kāds tumšais burvis vai ienaidnieks, tikai par daudz paļauties nav vērts — detektorus iespējams apmānīt.

Viņš ieskatījās ieplīsušajā Naidnieku logā — dziļumā kustējās miglaini stāvi, tomēr neviens nebija pazīstams. Harijs pagrieza stiklam muguru.

—  Tātad, es te pārdomāju, ar ko mums derētu sākt, un… ē… — Kāds bija pacēlis roku. — Kas ir, Hermione?

—  Manuprāt, mums derētu ievēlēt vadoni, — Hermione sacīja.

—   Harijs jau ir vadonis, — tūliņ ieteicās Čo, paskatīdamās uz Hermioni kā uz jukušo, un Harijam pakrūtē atkal kaut kas nokutēja.

—   Jā, bet, manuprāt, mums par to jānobalso kā nākas, — I Iermione attrauca nesatricināmā mierā. — Tad viss būs oficiāli un viņš būs pilnvarots. Tātad — kurš uzskata, ka Harijam jābūt mums par vadoni?

Visi pacēla roku — pat Zahārijs Smits, kaut ari izteikti negribīgi.

—   Ē… Tā. Paldies, — noteica Harijs, manīdams vaigus kaistam. — Un… Kas ir, Hermione?

—   Vēl es domāju, ka mums vajadzīgs nosaukums, — viņa braši izspēra, roku joprojām turēdama paceltu. — Tas vairotu komandas garu un vienotību, kā jums šķiet?

—   Vai varam būt "Antiambrāžas līga"? — Endžellna cerīgi ierosināja.

—  Vai grupējums "Pret Burvestību ministrijas mērgļiem"? — piebalsoja Freds.

—   Es biju domājusi, — Hermione pārtrauca, uzmezdama Fredam neapmierinātu skatienu, — drīzāk tādu nosaukumu, kurš acumirklī neizpaustu, kas mums padomā, lai varam to droši minēt ne tikai sanāksmēs vien.

—   "Darbīgā aizsardzība"? — ieteicās Čo. — Saīsināti — DA, lai neviens nenojauš, par ko ir runa!

—   Jā, "DA" neizklausās slikti, — sacīja Džinnija, — tikai labāk, lai tas nozīmē "Dumidora armija", jo ministrija no tādas baidās ka no mēra, vai ne?

Sacēlās atzinīga murdoņa, un nogranda smiekli.

—   Visi par "DA"? — Hermione priekšnieciski noprasīja, uz spilvena paceldamās ceļgalos, lai saskaitītu balsis. — Vairākums — priekšlikums pieņemts!

Papīru ar dalībnieku sarakstu viņa piesprauda pie sienas un tam pašā augšā ar lieliem burtiem šķērsam pāri uzrakstīja — "DUMIDORA ARMIJA".

—   Labi, — Harijs turpināja, kad viņa bija apsēdusies. — Varbūt sāksim vingrināties? Es te tā domāju, ka der sākt ar "Tukšrokdžimpiņ!", nu, zināt, atbruņošanas burvestību. Zinu, ka tā ir tāda kā ābece, bet esmu pārliecinājies, ka tā tiešām noder…

—   Lūdzu, nevajag, — ierunājās Zahārijs Smits novalbīdamies un rokas salikdams. — Šaubos, vai "Tukšrokdžimpiņ!" mums tā ņems un līdzēs tikt galā ar Pats-Zini-Ko, ne?

—   Es to pret viņu esmu izmantojis, — Harijs klusiņām noteica. — Pagājušajā jūnijā tas izglāba man dzīvību.

Smitam muļķīgi atkārās žoklis. Pārējie sēdēja ļoti klusi.

—   Bet, ja tu uzskati, ka tev tas par vienkāršu, vari iet, — Harijs sacīja.

Smits nekustējās. Neviens cits arī ne.

—   Labs ir, — Harijs turpināja. Tādēļ, ka visi skatījās nenovērsdamies, mute likās drusku sausāka nekā parasti. — Es lēšu, ka mums jāsadalās pāros un jāpavingrinās.

Tāda izrīkošana šķita pagalam dīvaina, taču vēl jo dīvaināk viņš sajutās, redzēdams, ka visi dara, kā vēlēts. Viņi tūliņ piecēlās kājās un sadalījās pāros. Nebija grūti paredzēt, ka pārinieka pietrūks Neviļam.

—    Tu vari vingrināties ar mani, — Harijs viņu uzrunāja.

—   Labi, tātad uz trīs: viens, divi, trīs!

Istabā piepeši nogranda vesela "Tukšrokdžimpiņ!" vētra. Uz visām pusēm aizšāvās zižļi, kļūmīgi aizraidītas burvestības trāpīja pa grāmatplauktiem, aizlidinādamas grāmatas pa gaisu. Harijs apsteidza Neviļu, kam zizlis virpuļodams izrāvās no rokas, atsitās pret griestiem, uzšķildams dzirksteļu lietu, un nobūkšķēja uz paša augstākā grāmatplaukta — no turienes Harijs zizli ar pieburšanu atvilināja atpakaļ. Pavēries visapkārt, viņš saprata, ka pareizi vien ierosinājis sākt ar pašiem pamatiem — apkārt šķīda nekvalitatīvas burvestības, daudziem vispār neparko neizdevās pretinieku atbruņot, labi ja piespiest pāris soļus palēkt atpakaļ vai saviebties, kad gaudenais trieciens aizšņācās pāri galvai.

—   Tukšrokdžimpiņ'. — nokliedzās Nevils, un Harijs, pārsteigts nesagatavots, samanīja zizli izraujamies no rokas.

—   IZDEVĀS! — Nevils līksmi sauca. — Ar pašu pirmo reizi

—   IZDEVĀS!

—   Labais! — Harijs viņu uzmundrināja, nospriezdams neaizrādīt, ka īstā divkaujā Nevila pretinieks diez vai skatīsies uz otru pusi, zizli ļengani turēdams gar sāniem nolaistā rokā. — Klau, Nevil, nevari pāris minūtltes pavingrināties pārmaiņus ar Ronu un Hermioni, lai es varu apstaigāt pārējos un palūkoties, kā viņiem veicas?

Viņš pagājās istabas vidū. Zahārijam Smitam vedās gaužām jocīgi — kolīdz viņš pavēra muti, lai atbruņotu Antoniju Goldšteinu, pašam zizlis izlidoja no rokas, kaut arī Antonijs it kā neizdvesa ne skaņas. Tomēr miklas atminējums nebija tālu meklējams — turpat netālu vingrinājās Freds un Džordžs, ar zižļiem pārmijus burdamies viņam no muguras.

—   Piedošanu, Harij, — Džordžs steigšus nobēra, pamanījis viņa skatienu. — Nevarējām novaldīties…

Harijs apstaigāja citus pārus, mēģinādams pamācīt tos, kam ar buršanos negāja lāgā. Džinnija bija sametusies uz vienu roku ar Maiklu Korneru, un viņai vedās ļoti labi, kamēr Maikls vai nu galīgi neko nejēdza, vai ari vienkārši nevēlējās pret Džinniju raidīt nekādas burvestības. Ernijs Makmilans pārlieku vēcinājās ar zizli, tā ļaudams pāriniekam viņu apsteigt; brāļi Krīviji ņēmās varen aizrautīgi, taču bieži kļūdījās — galvenokārt viņu dēļ visriņķī planēja no plauktiem izrautās grāmatas. Vienlidz nekonsekventa bija Luna Mllaba, vienubrīd likdama Džastina FinčaRečlija zizlim aizvirpuļot kā divi deviņi, bet citkārt panākdama vien to, ka viņam visi mati saslienas stāvus gaisā.

—     Labi, pietiek! — Harijs nokliedzās. — Pietiek! RIMSTIETIES!

Man vajag svilpi, viņš nodomāja un tūdaļ tādu turpat ieraudzīja, uz tuvākās grāmatu rindas. To paķēris, viņš sparigi nosvilpās. Visi nolaida zižļus.

—   Nebija slikti, — Harijs teica, — bet līdz pilnībai noteikti vēl tālu. — Zahārijs Smits nikni nozibināja acis. — Pamēģināsim vēlreiz…

Viņš atkal ņēmās apstaigāt istabu, brīžiem apstādamies, lai šo to ieteiktu. Palēnām visiem sāka veikties labāk. Kādu bridi viņš centās turēties tālāk no Čo un viņas draudzenes, bet, jau divreiz apstaigājis visus pārējos, noprata, ka ilgāk tās abas ignorēt nedrīkst.

—   Tikai ne to, — Čo visai tramīgi iesaucās, pamanījusi viņu tuvojamies. — TukšumdžimpM Tas ir… Tukšrumpindžiņl Es… Vai, piedod, Marieta!

Sprogainās draudzenes piedurkne dega gaišās liesmās; Marieta nodzēsa uguni pati ar savu zizli un paglūnēja uz Hariju tā, it kā tieši viņš būtu visā vainojams.

—   Man tevis dēļ sākas lampu drudzis — pirms tam viss gāja labi, — Čo saskumusi pavēstīja Harijam.

—   Nebija nemaz tik slikti, — viņš mānījās, bet, pamanījis viņas izbrīnā savilktās uzacis, turpināja: — Nu, nē, bija draņķīgi, taču es zinu, ka tu vari pavisam labi — es redzēju pa gabalu…

Viņa iesmējās. Marieta, uzmetusi viņiem visnotaļ nīgru mirkli, aizgriezās.

—   Neliecies ne zinis, — Čo nomurmināja. — Īstenībā viņa nemaz negribēja nākt — es piespiedu. Vecāki viņai aizlieguši darīt jebko, kas nepatiktu Ambrāžai. Redzi, mamma viņai strādā ministrijā.

—   Un ko tavi vecāki? — Harijs pavaicāja.

—   Nu, ari man noliegts nīsties ar Ambrāžu, -Čo atteica, lepni sasliedamās. — Bet, ja viņi domā, ka es necīnīšos pret PatsZini-Ko pēc visa, kas notika ar Sedriku…

Viņa aprāvās, izskatīdamās visai apmulsusi, un iestājās neomulīgs klusums. Harijam gar ausi aizsvilpa Terija Būta zizlis, ar joni trāpīdams Alisijai Spinetai tieši pa degunu.

—   Jā, bet mans tēvs ļoti atbalsta jebkādu pret ministriju vērstu darbību! — ar pašcieņu ierunājās Luna Mīlaba, kas stāvēja Harijam cieši aiz muguras. Acīmredzot viņa bija noklausījusies sarunu, kamēr Džastins Finčs-Flečlijs pūlējās izķepuroties no mantijas, kas bija apsviedusies viņam ap galvu. — Viņš mūžam daudzina, ka no Fadža var sagaidīt nezin ko, proti, cik goblinu viņš nobendējis! Un skaidrs, ka Noslēpumu departamentu viņš izmanto, lai saveidotu briesmīgas indes, ko slepeni iebarot visiem, kas nav ar viņu vienisprātis. Un vēl tas viņa bezrunu klausībnieks…

—   Neprasi, — Harijs nomurmināja uz Čo pusi, kad tā nesapratnē pavēra muti. Viņa iespurdzās.

—   Kukū, Harij! — Hermione pakliedza no istabas viņa gala.

— Laiku uzņēmi?

Viņš pameta skatu rokas pulkstenī un pārbijās — bija jau desmit pāri deviņiem, tātad uz koptelpām vajadzēja jozt nekavējoties, citādi nāktos riskēt, ka Filcs viņus pieķers un sodīs par atrašanos neatļautā vietā. Harijs iepūta svilpē, visi rimās klaigāt "Tukšrokdžimpiņ!", un pēdējais zižļu pāris noklabēja uz grīdas.

—  Tā, nu jau bija pavisam labi, — viņš teica, — bet esam pārtērējuši laiku, labāk metīsim mieru. Atkal nākamnedēļ? Laiks un vieta tie paši.

—   Drīzāk! — dedzīgi iesaucās Dīns Tomass, un vēl daudzi piekrītoši māja līdzi.

Tomēr Endželīna mudīgi ierunājās: — Kalambola sezona degungalā, arī trenēties vajag!

—   Tātad, teiksim, nākamās trešdienas vakarā, — Harijs sacīja, — un par papildu sanākšanām tad nospriedīsim… Aiziet, labāk taisīsimies, ka tiekam…

Atkal izvilcis Laupītāja karti, viņš rūpīgi izpētīja, vai septitajā stāvā nav pasniedzēju. Projām doties viņš vidiem lika pa trim četriem un satraukts noskatījās, vai sīkie punktiņi droši tiek līdz guļamistabām: elšpūši — līdz pagraba gaitenim, kurš veda arīdzan uz virtuvi, kraukļanagi — līdz tornim pils rietumspārnā, un grifidori — līdz Resnās kundzes portretam.

—   Tiešām bija ļoti, ļoti labi, Harij, — Hermione sacīja, kad beidzot viņi bija palikuši tikai trijatā.

—  Jā, kāda runa! — Rons jūsmīgi piebalsoja, kad viņi izslīdēja pa durvim un noskatījās, kā tās atkal sakūst ar akmens sienu. — Redzēji, Harij, kā es atbruņoju I lermioni?

—   Tikai vienu reizīti, — Hermione aizskarta atcirta. — Tu dabūji pa biksēm daudz, daudz vairāk reižu…

—   Ne jau vienu reiziti! Mazākais, trīs…

—  Jā, ja pieskaita to, kad tu sapinies pats savās kājās, paklupi un izsiti man zizli no rokas…

Viņi ecējās visu ceļu līdz koptelpai, bet Harijs neklausījās. Ar vienu aci lūkodamies Laupītāja kartē, viņš domāja par to, ko bija teikusi Čo: ka viņš viņai uzdzenot lampu drudzi.

DEVIŅPADSMITĀ NODAĻA LAUVA UN ČŪSKA

ākamās divas nedēļas Harijs jutās tā, it kā dziļi krūtis nēsātu kādu talismanu, gailējošu noslēpumu, kurš ļāva izturēt Ambrāžas stundas un viņas šerminošajās, izbolītajās acīs pat raudzīties ar siltu smaidu. Viņš un DA dumpojās Ambrāžai pašā degungalā, nodarbodamies tieši ar to, no kā viņa ar savu ministriju baidījās visvairāk, un ikreiz, kad nodarbībās it kā vajadzēja lasīt Vilberta Slapsta grāmatu, Harijs remdējās patīkamās atmiņās par pēdējo sanāksmi, atcerēdamies, kā Nevils tika sekmīgi atbruņojis Hermioni, kā, sūri grūti nopūlējies trīs sanāksmes pēc kārtas, Kolins Krivijs bija apguvis aiztures burvestību, kā Parvati Patilai bija izdevies tik labs dragājamais lāsts, ka galds pārvērtās putekļos līdz ar visiem sūdzoskopiem.

Noskaidrojās, ka konkrētu nedēļas dienu DA sanāksmēm izbrīvēt ir teju neiespējami, jo nācās rēķināties ar triju kalambola komandu treniņiem, kas savukārt nereti tika pieskaņoti laika apstākļiem; bet par to Harijs nebēdāja — likās, varbūt pat labāk, ja tikšanās laiks paliek neparedzams. Ja kāds viņus paturēja acīs, kādu noteiktu kārtību izskaitļot bija grūti.

Hermione drīz vien izgudroja gaužām viltīgu paņēmienu, kā visus apziņot, kurā dienā un cikos tikties, ja nu vajadzēja ko aši mainīt. Izskatītos briesmigi aizdomīgi, ja dažādu namu audzēkņi ik pa brīdim šaudītos pa Lielo zāli, lai cits ar citu aprunātos. Katram DA biedram viņa izsniedza viltotu galeonu (Rons varen satraucās, grozu pirmoreiz ieraudzījis, jo nosprieda, ka viņa izdāļā zeltu).

—   Redzat skaitļus monētai uz maliņas? — Hermione noprasīja, ceturtās sanāksmes beigās paceldama apskatei vienu ripiņu. Monēta lāpu gaismā iespīdējās bieza un dzeltena. — īstajiem galeoniem tur ir tikai sērijas numurs, kas apzīmē goblinu, kurš naudu izkalis. Savukārt šim, viltotajām, skaitļi mainisies, norādīdami nākamās sanāksmes dienu un stundu. Kad skaitļi mainīsies, monēta sakarsīs, tāpēc, ja nēsāsiet to kabatā, samanīsiet. Katrs paņemsim vienu, un, kad Harijs nolems, kad tiksimies nākamreiz, viņš mainīs skaitļus uz savas monētas, bet es uz visām esmu uzlikusi Proteja lāstu, tāpēc līdz ar to tieši tāpat mainisies ari pārējās.

Pēc Hermiones vārdiem iestājās mēms klusums. Visai apjukusi viņa noskatīja sejas, kas stingi lūkojās pretim.

—  Nu… Man likās, ka doma ir laba, — viņa nedroši turpinaja. — Proti, pat ja Ambrāža mums liktu izgriezt kabatas uz otru pusi — kas tur pavisam, ja tev līdzi ir galeons, vai ne? Bet… nu, ja negribat…

—  Tu proti uzlikt Proteja lāstu? — ierunājās Terijs Būts.

—   Jā, — Hermione apstiprināja.

—   Bet… proti, tas taču ir SĒRGu līmenis, — viņš izdvesa.

—  Ai, — Hermione attrauca, pūlēdamās savilkt kautrīgu ģīmi. — A… nu… jā, laikam gan.

—   Kā nākas, ka tu neesi kraukļanagos? — Terijs noprasīja, blenzdams uz Hermioni teju ar apbrīnu. — Ar šitādām smadzenēm…!

—  Jā, Šķirmice nopietni apsvēra, vai mani nevajadzētu iešķirot Kraukļanagā, — Hermione žirgti atsaucās, — tomēr galu galā

» 4 !žO

nosvērās par labu Grifidoram. Tātad — vai tas nozīmē, ka galeonus izmantosim?

Atskanēja piekrītoša murdoņa, un visi devās pie groza, lai paņemtu pa monētai. Harijs iesāņus pašķielēja uz Hermioni.

—   Zini, ko tas man atgādina?

—   Nē, ko tad?

—   Nāvēžu rētas. Kolīdz Voldemorts pieskaras vienai, visas sāk degt kā uguni, un visi zina, ka jādodas pie viņa.

—   Nu… jā, — Hermione klusu atteica. — Taisnība — nošpikoju… Bet ņem vērā, ka es ciparus nolēmu iegravēt metāla gabalos, nevis visiem mūsējiem miesā…

—   Jā… es teikšu, ka tā labāk, — Harijs pasmīnēdams sacīja, iebāzdams savu galeonu kabatā. — Laikam nelaime tikai viena — nejauši varam naudiņu iztērēt.

—   Nespīd, — ieteicās Rons, maķenīt sērīgi aplūkodams savu viltoto galeonu. — Man nav neviena īsta, tā ka nebūs ar ko sajaukt.

Tuvojas sezonas pirmais kalambola mačs, Grifidors pret Slideni, tāpēc DA sanāksmes tika atceltas, jo Endžellna uzstāja, ka treniņi rīkojami gandrīz katru mīju dienu. Iepriekšējā kalambola kausa izcīņa bija notikusi pirms krietna laika, un tas jaušami sakāpināja kaislības un interesi par gaidāmo spēli. Par tās iznākumu, protams, dzīvi interesējās kraukļanagi un elšpūši, jo gan vieniem, gan otriem šajā gadā bija jācīnās ar abām komandām, tāpat arī konkurējošo komandu namu pārziņi par katru cenu gribēja pieredzēt, ka uzvar savējie, kaut gan tādu vēlmi raudzīja slēpt, izlikdamies par sportiska gara aizstāvjiem. To, cik ļoti profesore Maksūra alkst pēc Slīdeņa sakāves, Harijs apjauta, kad pirmsspēles nedēļā viņa neapkrāva klasi ar mājasdarbiem.

—   Manuprāt, jums patlaban darba ir gana, — viņa zīmīgi pavēstīja. Neviens īsti nespēja noticēt savām ausim, bet tad profesore, piekalusi skatienu Harijam un Ronam, drūmi turpināja: — Es, zēni, esmu pieradusi, ka kalambola kauss stāv manā kabinetā, un man neparko negribētos to atdot profesoram Strupam, tāpēc brīvo laiku izmantojiet treniņiem, sarunāts?

Strupa apņēmība acīmredzot nebija mazāk dedzīga: kalambola laukumu viņš Slīdenim bija pasūtinājis tik bieži, ka grifidoriem grūti nācās atrast brīvu stundu, kad iespraukties ar savu treniņu. Tāpat viņš izlikās nedzirdam neskaitāmās sūdzības par slideniem, kuri raudzīja grifidoru spēlētājus gaiteņos apkraut ar lāstiem. Kad Alīsija Spineta nonāca slimnīcas spārnā, jo viņai pēkšņi varen kuplas uzacis bija aizaugušas acīm priekšā un jau sniedzās līdz mutei, Strups apgalvoja, ka viņa acīmredzot kuplmatu burvestību raidījusi pati pret sevi, un liedzās uzklausīt četrpadsmit aculieciniekus, kas sacījās redzējuši Slidena sargu Mailzu Blečliju būrāmies uz to pusi, kamēr viņa strādājusi bibliotēkā.

Harijs lēsa, ka Grifidoram izredzes ir labas — galu galā, Malfoja komandai viņi nebija zaudējuši ne reizes. Tiesa, Rons aizvien vēl nebija uztrenējies līdz Žagara līmenim, tomēr sviedriem vaigā centās sniegumu uzlabot. Pati lielākā nelaime bija tā, ka viņš mēdza galīgi sašļukt, kolīdz kur misējās. Palaidis garām vienu sviedeni, viņš sāka nervozēt un, tā vien skaties, tāpēc kļūdījās atkal. No otras puses, kad Rons bija formā, Harijam bija gadījies būt par liecinieku vienam otram tiešām apbrīnojamam stiķim. Kādā neaizmirstamā treniņā Rons, ar vienu roku iekāries slotaskātā, sviedeni no stīpas bija aiztriecis tik stipri un tālu, ka, pārlidojusi pāri visam laukumam, tā izšāvās viņā galā tieši cauri stīpai. Visa komanda bija vienisprātis, ka tāds gājiens ne ar ko nav sliktāks par to, ar kādu nesen bija izcēlies īru izlases sargs Bārijs Raiens cīņā pret Polijas labako triecēju Ladislavu Zamojski. Pat Freds izteicās, ka viņš un Džordžs varbūt tomēr varēšot ar Ronu lepoties un abi nopietni apsverot iespēju atzīt viņu par savu radagabalu, ko esot centušies noliegt nu jau četrus gadus — tā viņš Ronam apgalvoja.

Pa īstam Harijs raizējās tikai par vienu — ciktāl Rons pakļausies slidenu centieniem izsist viņū no sliedēm, pirms vēl visi būs laukumā kaut kāju spēruši. Pats Harijs, protams, viņu indigajas piezīmēs klausījās jau četrus gadus, tāpēc no čukstieniem: — Eu, dullais, dzirdēju, kā Voringtons zvērēja sestdien tevi notriekt no slotas, — viņam nevis asinis stinga dzīslās, bet sanāca smiekli.

—   Ar to Voringtona šķībo roku? Es drīzāk uztrauktos, ja viņš tēmētu uz manu nāburgu! — viņš spēra pretim, sasmīdinādams Ronu un Hermioni un kā ar slotu aizlaucīdams Pansijas Pārkinsones vipsnu.

Bet Rons vēl nekad nebija pieredzējis pret viņu vērstu neatslābstošu apvainojumu, ņirgu un iebiedēšanas kampaņu. Kad slideni, to skaitā septltgadnieki un augumā ievērojami prāvāki, gaiteni garāmiedami nomurmināja: — Vizlij, vai slimnīcas spārnā gultiņu jau pasūtināji? — viņš nevis smējās, bet ģīmi vērtās iezaļgans. Kad Drako Malfojs mēdīdamies rādija, kā Rons izmet no rokām sviedeni (tā Malfojs darīja ikreiz, kolīdz zināja, ka Rons redz), Ronam ausis vērtās koši sarkanas un rokas ietrīcējās tā, ka viņš, tā vien skaties, izmeta no rokām arī to, ko tobrīd turēja ciet.

Oktobris atvadījās ar kaucošiem vējiem un lietusgāzēm, un sākās novembris — salts kā apsarmojis tērauds, ar ikrita salnām un ledainām brāzmām, kas dzēla kailajās rokās un vaigos. Debesjums un Lielās zāles griesti vērtās blāvi un pērļu pelēki, kalni ap Cūkkārpu ietērpās sniega cepurēs, un pili iestājās tāds aukstums, ka daudzi audzēkņi starpbrīžos pa gaiteņiem staigāja, apvilkuši biezos pūķādas aizsargeimdus.

Spēles rīts atausa spožs un salts. Pamodies Harijs pavērās uz Rona gultu un ieraudzīja, ka viņš sēž, rokām ceļgalus aptvēris, un stingi veras tukšumā.

—  Viss kārtībā? — Harijs ierunājās.

Rons pamāja, bet nebilda ne vārda. Gribot negribot Harijam atmiņā uzpeldēja reize, kad Rons sev netīšām bija piebūris gliemju atvemšanas ligu. Tagad viņš izskatījās tikpat bāls un nosvīdis, nemaz nerunājot par to, ka tikpat apņēmīgi turēja muti ciet.

—  Ieēdīsi brokastis, un būs labi, — Harijs uzmundrinoši teica.

—   Ejam!

Lielā zāle strauji pildījās, sarunas vilnīja skaļākas un gaisotne bija trauksmaināka nekā citkārt. Kad viņi gāja garām slidenu galdam, sacēlās troksnis; pagriezis galvu, Harijs ieraudzīja, ka teju visi tur izrotājušies ne vien ar parastajām sudrabzaļajam šallēm un cepurēm, bet ari ar sudraba piespraudēm itin kā kroņa veidolā. Sazin kāpēc daudzi, rēkdami nevaldāmos smieklos, vēcinājās uz Rona pusi. Iedams Harijs lūkoja saskatīt, kas uz piespraudēm rakstīts, tomēr neatļāvās pakavēties, lai kārtīgi salasītu, jo raudzīja pēc iespējas ātrāk dabūt Ronu tālāk no slideniem.

Grifidora galds, kur visi sēdēja sarkanzeltaini, viņus sagaidīja ar gavilēm, taču Rona gars it nemaz netapa pacilāts: gluži otrādi — pēc visa spriežot, dūša viņam galīgi saplaka; Rons kā nelaimes čupiņa atšļuka uz tuvākā sola, gluži kā grasīdamies iebaudit pēdējo maltīti mūžā.

—  Laikam esmu ķerts, ka ielaidos, — viņš nočukstēja aizkritušā balsī. — Ķerts.

—  Neaušojies, — Harijs noskaldīja, pasniegdams viņam brokastu pārslas. — Viss būs labi. Tas, ka nervi uzdod, ir pavisam normāli.

—   Esmu niecība, — Rons nočērkstēja. — Draņķība. Es neprotu spēlēt, kaut sities nost. Ko gan es iedomājos?

—   Saņemies, — Harijs stingri piekodināja. — Paskaties, kā tu viņdien aizspēri sviedeni — pat Freds un Džordžs atzina, ka gājiens no spožajiem…

Rons uzlūkoja Hariju, no vaiga galīgi izmocīts.

—   Tas iznāca netīšām, — viņš izmisis nočukstēja. — Es nemaz nedomāju… Paslīdēju un nošļuku no slotas, kad neviens neredzēja, mēģināju uztikt atpakaļ un nejauši iespēru pa sviedeni…

—   Nu, — Harijs atsaucās, žigli vien attapies no tik nepatīkama pārsteiguma, — vēl pāris tādu nejaušību, un vinnests mums rokā, vai ne?

Iepretim nosēdās Hermione un Džinnija, abas sarkanzeltainās šallēs, cimdos un pie krūtežas piespraudušas rozītes.

—   Kā jušana? — Džinnija apvaicājās Ronam, kas nupat brokastu pārslu bļodas dibenā, kur skalojās piena pārpalikas, blenza tā, it kā nopietni apsvērtu iespēju tur mesties iekšā un noslīcināties.

—   Nervozē, tas ari viss, — Harijs atteica.

—   Nu, laba zīme. Esmu novērojusi, ka pārbaudījumus nevar nokārtot labi, ja tu drusciņ nenervozē, — Hermione sirsnīgi bilda.

—  Sveiki, — aiz muguras atskanēja neskaidra, sapņaina balss. Harijs atskatījās — no kraukļanagu galda bija atpeldējusi Luna Milaba. Liela daļa audzēkņu skatījās šurp, daži nekautrēdamies smējās un rādīja ar pirkstiem. Luna bija pamanījusies nez kur sadabūt cepuri, kas izskatijās pēc lauvas galvas dabiskā lielumā, un tā nu zvārojās viņai uz pakauša.

—   Es esmu par Grifidoru, — Luna paskaidroja, pilnīgi lieki norādīdama uz savu cepuri. — Re, ko tā prot…

Pasniegusies viņa piesita pie cepures ar zizli. Tā atplēta rīkli un norēcās tik īsteni, ka visi apkārt salēcās.

—   Laba, ne? — Luna līksmi sacīja. — Gribēju piedabūt, lai ši plosa čūsku, kas simbolizē, zināt, Slideni, bet pietrūka laika. Lai nu kā… Lai veicas, Ronald!

Viņa aizlīgoja projām. Neviens vēl nebija īsti atguvies no Lunas cepures sagādātā šoka, kad piesteidzās Endželina kopā ar Keitiju un Allsiju, kuras uzacīm Pomfreja madāma visžēlīgi bija atdevusi sākotnējo izskatu.

—   Kolīdz būsiet gatavi, — Endželina teica, — dosimies taisnā ceļā uz laukumu, izpētīsim situāciju un pārģērbsimies.

—    Vēl tikai mazu brītiņu, tad iesim, — Harijs atsaucās. — Ronam tikai drusku jāieēd.

Tomēr pēc desmit minūtēm bija skaidrs, ka Rons vairs nenoris ne kumosa, un Harijs nosprieda, ka labāk viņu gādāt projām uz ģērbtuvi. Kad abi piecēlās no galda, kājās pietrūkās ari Hermione un pavilka Hariju aiz rokas malā.

—    Skaties, lai Rons neierauga, kas slideniem uz tām piespraudēm, — viņa dedzīgi pačukstēja.

Harijs neizpratnē uzlukoja viņu, bet Hermione tikai brīdinoši nošūpoja galvu — nupat bija pienācis Rons, apjucis un izmisis.

—    Lai veicas, Ron! — Hermione novēlēja, pastiepdamās uz pirkstgaliem un nobučodama viņu uz vaiga. — Un tev, Harij…

Kamēr viņi mēroja ceļu uz Lielās zāles durvīm, Rons it kā maķenīt atguvās. Viņš domīgi čamdīja vaigu, kur Hermione bija uzspiedusi skūpstu, it kā pats nesaprazdams, kas īsti noticis. Būdams tik izklaidīgs, viņš neko daudz nemanīja apkārt, bet Harijs, iedams garām slīdeņu galdam, pameta ziņkāru skatu uz piespraužu kroņiem, un šoreiz salasīja, kas tur iegravēts:

"VĪZLIJS — MŪSU VARONIS!"

Uzmācās nelāgas aizdomas, ka neko labu tas nevar nozīmēt, tāpēc Harijs mudīgi aizvilka Ronu līdz skolas parādes durvīm, tad — lejā pa akmens pakāpieniem un laukā, saltajā gaisā.

Kad abi steidzās lejā pa nogāzi uz laukuma pusi, zem kājām čaukstēja sarmas klātā zāle. Nebija ne vēja pūsmiņas, un debesis pletās vienlaidus pērļu baltumā, tātad redzamība solījās būt laba — saule nespīdēs acīs. Pa ceļam Harijs šīs labās ziņas iebaroja Ronam, taču nebija skaidrs, vai tas maz klausās.

Kad abi nonāca galā, Endželīna jau bija pārģērbusies un runājās ar pārējiem komandas locekļiem. Harijs un Rons ieģērbās tērpos (Rons vairākas minūtes centās uzvilkt krekliņu ar priekšu uz mugurpusi, līdz Alīsija iežēlojusies nāca palīgā) un tad nosēdās, lai uzklausītu pirmsspēles uzrunu, kamēr kņada laukā pieņēmās spēkā, jo skatītāji pūļiem vien no pils plūda uz laukumu.

—    Labi, tātad tikai nupat dabūju zināt slidenu sastāvu, — teica Endželina ieskatījusies pergamenta loksnē. — Pērngada triecēji Deriks un Bols nu ir projām, bet izskatās, ka Montegjū aizvietojis viņus ar tādiem pašiem gorillām, nevis izteikti labiem lidoņiem. Tie ir divi džeki, vārdā Krabe un Goils, neko daudz es par viņiem nezinu…

—   Mēs gan, — vienā balsi iesaucās Harijs un Rons.

—   Nu, rādās, ka šie ir tik aprobežoti, ka nejēdz, kur slotai priekša, kur pakaļa, — turpināja Endželina, iebāzdama pergamentu kabatā, — bet, no otras puses, man allaž bija jābrīnās, kā Deriks ar Bolu spēj bez ceļazīmēm orientēties laukumā.

—   Krabe un Goils ir tādi paši, — Harijs apgalvoja.

Tribīnēs dipēja simtiem soļu. Ieskanējās dziesma, lai gan vārdus nebija iespējams saklausīt. Sākās lampu drudzis, bet Harijs zināja, ka Rons nervozē nesalīdzināmi trakāk, spriežot pēc tā, ka viņš sēdēja, saķēris vēderu un atkal blenza tukšā gaisā ar muti vaļā un pelēku ģīmi.

—   Laiks, — Endželina izdvesa, ieskatījusies rokaspulkstenī. — Aiziet, visi kā viens… Lai nu veicas!

Komanda piecēlās, uzsvieda slotas plecā un zosu gājienā no ģērbtuves izsoļoja zem žilbinošajām debesim. Sacēlās ovācijas, kam cauri joprojām skanēja dziesma, taču to noslāpēja gaviles un svilpieni.

Slidena komanda jau stāvēja ierindā. Ari tiem visiem pie krūts spidinājās sudraba kroņi. Jaunajam kapteinim Montegjū miesas būve bija tāda pati kā Dūdijam — roku dilbi masīvi kā matiem noauguši šķiņķi. Aiz viņa gorījās Krabe un Goils, teju tikpat būdīgi, saules gaismā truli blisinādamies, šūpodami jaunās vāles. Malfojs, baltajiem matiem mirdzinoties, turējās nomaļus. Pamanījis Harija skatienu, viņš nosmīkņāja un piesita pie kroņa, kas bija piesprausts pie krūtežas.

—   Kapteiņi sarokojas, — norīkoja spēles tiesnese Hūča madāma, kad Endželina un Montegjū panācās viens otram pretī. Harijs skaidri redzēja, ka Montegjū pūlas Endželinas pirkstus saberzt pīšļos un putekļos, tomēr viņa pat aci nepamirkšķināja. — Uz slotam!

Iebāzusi mutē svilpi, Hūča madāma pūta, cik spēka.

Aizlidoja lodes, un četrpadsmit spēlētāji traucās augšup. Ar acu kaktiņu Harijs redzēja Ronu šaujamies uz stīpu pusi. Pamukdams no āmurgalvas, viņš pacēlās augstāk, no kurienes bija pārskatāma visa plašā laukuma iedobe, un sāka lūkoties, vai kur nepamirdzēs zelts. Laukuma otrā galā tieši to pašu darīja Drako Malfojs.

—   Un Džonsone — Džonsone ar sviedeni. Kas par spēlētāju! Jau gadiem to skandinu, bet viņa tik un tā neparko neiet ar mani

uz randinu…

—   DŽORDAN! — iekliedzās profesore Maksūra.

—   Tikai tāds jociņš, profesore, lai sakāpinātu interesi… Viņa apmāna Voringtonu, tiek garām Montegjū, un — oi! Montegjū no aizmugures dabū no Krabes ar āmurgalvu. Montegjū tiek pie sviedenes, dodas atpakaļ un… Smuka āmurgalva no Džordža Vīzlija tieši Montegjū pa pauri, viņš pazaudē sviedeni, to uztver Keitija Bella, Grifidora Keitija Bella piespēlē atpakaļ Alīsijai Spinetai, un Spineta dodas…

Lī Džordana komentāri pieskandināja laukumu, un I larijs ieklausījās, cik spēka, lai gan vējš šalca ausīs un pūlis bļaudams, ūjinādams un dziedādams sacēla milzu kņadu.

—  …apmāna Voringtonu, izvairās no āmurgalvas… Par mata tiesu, Alīsij! Un skatītāji jūk prātā, tikai ieklausieties — ko viņi tur skandina?

Un, kolīdz Lī pieklusa, tribīnēs no slīdeņu zaļi sudrabotās juras dziesma pacēlās skanīga un dzidra:

— Vizlijs nejēdz it neko, Ielaiž lodi vieglāko, Tāpēc skandē Slidenis: Vizlijs — mūsu varonis.

Vīzlijs nak no miskastes, Raustās viņš no sviedenes, Tāpēc vinnē Slīdenis: Vīzlijs — mūsu varonis.

—   Un Alisija piespēlē atpakaļ Endžellnai! — ar skubu iesaucās Li, un Harijs, mezdams likumu un par dzirdēto dusmās vārīdamies, labi apjauta, ka LI cenšas noslāpēt dziesmas finālu. — Nu taču, Endželina! Izskatās, ka viņa iet virsū sargam… SITIENS… UN… ooooiii…

Slidena sargs Blečlijs bija atvairījis sitienu. Viņš piespēlēja sviedeni Voringtonam, kas traucās projām, mezdams līkločus starp Alīsiju un Keitiju; jo tuvāk viņš bija Ronam, jo skaļāka no tribīnēm vilnīja dziesma — viņš tuvojās Ronam…

—   Vīzlijs — mūsu varonis, Vīzlijs — mūsu varonis, Nelabojams ķēpausis Vīzlijs — mūsu varonis.

Harijs nespēja novaldīties. Aizmirsis par zibsni, viņš apsvieda ugunsbultu un ar skatienu sameklēja Ronu — tas kā vientulis lidinājās laukuma viņā galā, sargādams trīs stīpas, bet būdigais Voringtons šāvās arvien tuvāk.

—   …un Voringtons ar sviedeni, gatavs triecienam, āmurgalvām nesasniedzams, priekšā tikai sargs…

Slīdeņu dziesma tribīnēs pārauga auros:

—   Vīzlijs nejēdz it neko, Ielaiž lodi vieglāko.

—   …un tā jauno Grifidora sargu Vizliju, triecēju Freda un Džordža brāli, komandas jaunatrasto daudzsološo talantu gaida pirmais pārbaudijums — turies, Ron!

Bet slideni tribīnēs priekā uzgavilēja: Rons metās stāvā pikējumā, rokas izpletis, un sviedene, izlidojusi tām pa vidu, precīzi izkrita cauri centra stīpai.

—  Slīdenim pirmais trāpījums! — pūļa urravas un ūjināšanu pārkliedza Lī. — Tātad desmit pret nulli par labu Slīdenim — neno veicās, Ron…

Slideni skandēja jo skaļāk:

—   VĪZLIJS NĀK NO MISKASTES, RAUSTĀS VIŅŠ NO SVIEDENES.

—    …un sviedene atkal Grifidoram — Keitija Bella metas uzbrukumā… — varonigi bļāva Lī, kaut arī dziesma tagad dārdēja tik apdullinoši skaļa, ka viņš to tikko jaudāja pārkliegt:

—   NELABOJAMS ĶĒPAUSIS VĪZLIJS — MŪSU VARONIS…

—  Harij, KO TU DARI?! — ieaurojās Endželīna, aizšaudamās garām, lai panāktu Keitiju. — KUSTIES!

Harijs atskārta, ka jau vairāk nekā minūti bija lidinājies uz vietas, spēli vērodams un par zibsni ij neiedomādamies. Šausmās viņš metās pikējumā un atkal sāka mest lokus virs laukuma, raudzīdamies visapkārt, par pērkondimdošo kori cenzdamies nelikties ne zinis.

—   VĪZLIJS — MŪSU VARONIS, VĪZLIJS — MŪSU VARONIS…

No zibšņa nebija ne miņas, skaties kur gribi. Malfojs riņķoja virs laukuma tāpat kā Harijs. Abi viens otram pašāvās garām, un Harijs dzirdēja Malfoju dziedam pilnā rīklē:

— VĪZLIJS NĀK NO MISKASTES.

—   …un atkal Voringtons, — bļāva Li. — Viņš piespēlē Pjūsijam, Pjūsijs apiet Spinetu. Sarauj, Endželina, vari atņemt… ne, izrādās, ka nevari vis… Bet smuka āmurgalva, ko raida Freds Vīzlijs… Tas ir, Džordžs Vīzlijs… Ek, vai nav vienalga, viens no tiem abiem, un Voringtons pazaudē sviedeni, un Keitija Bella… ē… arī pazaudē, tātad sviedene pie Montegjū, sviedeni pārtver Slidena kapteinis Montegjū un dodas uzbrukumā — nu taču, kur Grifidora bloks?

Harijs aizšāvās līdz laukuma malai aiz Slidena stīpām, piespiezdams sevi neskatīties uz to, kas norisinājās Rona galā. Traukdamies garām Slīdeņa sargam, viņš dzirdēja Blečliju baurojam līdzi pūlim:

—   VĪZLIJS NEJĒDZ IT NEKO…

—   …un Pjūsijs atkal apiet Alīsiju, dodas taisnā ceļā uz stīpām, apturi viņu, Ron!

Nemaz nevajadzēja skatīties, lai zinātu, kā viss beidzies: tribīnēs grifidori briesmīgi novaidējās, kamēr slideni uzgavilēja ar jaunu sparu un sita plaukstas. Pavēries lejup, Harijs tribīņu pirmajā rindā ieraudzīja Pansijas Pārkinsones pankūkģimi — viņa, nostājusies ar muguru pret laukumu, diriģēja brēkājošo slīdeņu kori:

—   TĀPĒC SKANDĒ SLĪDENIS:

VĪZLIJS — MŪSU VARONIS.

Bet divdesmit pret nulli vēl nebija nekas. Grifidori vēl varēja atspēlēties vai notvert zibsni. Pāris trāpījumu, un viņi atkal būs vadībā, kā parasti. To Harijs lūkoja sev iestāstīt, līču loču šaudamies starp spēlētājiem, dzīdamies turp, kur bija ieraudzījis kaut ko pamirdzam. Izrādījās — Montegjū pulksteņa aproci.

Bet Rons ielaida vēl divas lodes. Tagad Harija vēlme uziet zibsni jau robežojās ar paniku. Kaut nu izdotos gana drīz, lai spēle ātrāk beidzas…

—   …un Grifidora Keitija Bella apiet Pjūsiju, izvairās no Montegjū — smuka virāža, Keitij —, piespēlē Džonsonei, Endželīna Džonsone pārtver sviedeni, tiek garām Voringtonam, dodas uzbrukumā, nu taču, Endželīna! UN GRIFIDORAM DESMIT PUNKTU! Četrdesmit pret desmit, četrdesmit pret desmit par labu Slīdenim, un sviedene pie Pjūsija…

Harijs dzirdēja grifidoru gavilēm pa vidu norēcamies Lunas ērmīgo lauvu, un dūša drusku vairojās. Nieka trīsdesmit punktu starpība — kas tur pavisam? Kas tur ko neatspēlēties! Izvairījies no Krabes raidītās āmurgalvas, kas griezdamās nesās šurp, Harijs atkal kā neprātīgs ņēmās raudzīties pēc zibšņa, paturēdams acīs Malfoju, ja nu viņš to pamana pirmais, taču arī Malfojs riņķoja virs laukuma kā riņķojis, meklēdams velti…

—   …Pjūsijs piespēlē Voringtonam, Voringtons — Montegjū, Montegjū — atpakaļ Pjūsijam… Iejaucas Džonsone, Džonsone pārtver sviedeni, piespēlē Bellai, izskatās labi… tas ir, slikti — Bellu notriec Slīdeņa Goila raidītā āmurgalva, un sviedene atkal pie Pjūsija…

— VĪZLIJS NAK NO MISKASTES, RAUSTĀS VIŅŠ NO SVIEDENES TĀPĒC VINNĒ SLĪDENIS…

Bet Harijs beidzot bija ieraudzījis: sīciņais zelta zibsnis trīsuļoja gaisā pedu virs zemes laukuma slidenu galā.

Viņš piķēja.

Nepagāja ne dažas sekundes, kad turpat pa kreisi no debesīm kā zaļi sudrabota strēle lejup šāvās Malfojs, zemu noliecies pie paša slotaskāta.

Apmetis loku ap vienu stīpas stabu, zibsnis traucās uz tribīņu viņu galu, tādējādi nonākdams tuvāk Malfojam. Harijs apsvieda ugunsbultu otrādi — tagad viņi ar Malfoju lidoja cieši līdzās…

Pēdu no zemes Harijs izstiepa labo roku, pie slotaskāta turēdamies ar kreiso vien, un pasniedzās pēc zibšņa… Turpat pa labi kāra un čamdīga pastiepās ari Malfoja roka…

Pēc divām izmisīgām, vēja pluinitām un bez elpas pavadītām sekundēm viss bija galā — Harija pirksti sakļāvās ap sīko, nepaklausīgo lodīti, Malfoja nagi noskrāpējās gar Harija plaukstu, palikdami tukšā. Harijs uz slotas uzšāvās stāvus gaisā, zibsnis spirinājās viņam plaukstā, un grifidori tribīnēs uzgavilēja…

Viņi bija glābti. Tas nekas, ka Rons ielaida tās lodes, kurš gan to vairs pieminēs tagad, kad Grifidors bija uzvarējis…

BĀC!

Āmurgalva iebliezās Harijam tieši krustos, notriekdama viņu no slotas. Par laimi, augstums nebija liels — tikai piecas sešas pēdas, jo zibsnis bija lidinājies pavisam zemu, tomēr viņš tik un tā sāpīgi sasitās, ar muguru triekdamies pret sasalušo zemi. Hūča madāma iepūta svilpē, arī skatītāji tribīnēs iesvilpās, ieaurojās, pikti bļaustījās un ņirdza, kaut kas nobūkšķēja, tad pārbijusies ierunājās Endželīna:

—   Vesels?

—  Skaidrs, ka vesels, — Harijs drūmi atteica, pastiepdams roku, lai Endželīna uzrauj viņu kājās. I luča madāma traucās augšā pie viena no slideniem, kaut gan no šejienes nebija saskatāms, kurš tas ir.

—  Tas rikļurāvējs Krabe, — Endželīna noskaitusies pavēstīja. — Aizblieza āmurgalvu, kolīdz ieraudzīja, ka zibsnis tev rokā… Bet mēs esam uzvarējuši, Harij, uzvarējuši!

Aiz muguras kāds nicīgi nosprauslājās. Harijs apcirtās, zibsni no rokas neizlaizdams. Turpat līdzās bija piezemējies Drako Malfojs, dusmās nobālis balts kā palags, tomēr vlpsnu ģīmī jaudāja uzburt.

—   Paglābi Vizlija ādu, ko? — viņš teica Harijam. — Draņķīgāku sargu manas acis nav skatijušas. Bet ko var gribēt no tāda, kurš nāk no miskastes? Kā tev patika manas vārsmas, Poter?

Harijs palika viņam atbildi parādā un aizgriezies sagaidīja piezemējamies komandas biedrus, kas cits pēc cita laidās lejā, uzvaras priekā klaigādami un dūri gaisā vicinādami… Visi, izņemot Ronu — viņš no slotas bija nokāpis pie stīpu stabiem un tagad viens pats, kājas vilkdams, devās uz ģērbtuvi.

—   Gribējām sacerēt vēl pāris pantiņu! — uzsauca Malfojs, kamēr Keitija un Allsija apskāva Hariju. — Bet nevarējām izdomāt atskaņu "resnai" un "nesmukai", redziet, viņa mammiņu gribējām apdziedāt…

—  Pasaki vēl, ka vīnogas skābas, — izgrūda Endželīna, veltīdama Malfojam riebuma pilnu skatienu.

—  …tāpat nekādi nevarējām iebāzt "ņuņņa neveiksminieks", zināt, par viņa tētuku…

Freds un Džordžs piepeši attapās, par ko ir runa. Spiezdami Harijam roku, abi sastinga un atskatījās uz Malfoju.

—  Lai paliek, — Endželīna nekavējoties norīkoja, saķerdama Fredu aiz rokas. — Lai paliek, Fred, lai viņš izbļaustās. Ārdās, tāpēc ka zaudējums kremt… sīkā suņanagla…

—   …bet tev Vīzliji patīk, ko, Poter? — Malfojs smīnēdams turpināja. — Pa brīvdienām tur dzīvojies un tā, ja? Nesaprotu, kā tu paciet to smirdoņu, bet laikam jau tādam, kurš pats pie vientiešiem uzaudzis, pat Vīzliju steliņģis rādās ožam tā nekas…

Harijs sakampa Džordžu. Tikām Endželīna, Allsija un Keitija kopīgiem spēkiem cīnījās, lai Freds nemestos virsū Malfojam, kas nu jau smējās pilnā kaklā. Harijs paraudzījās pēc Hūča madāmas, bet viņa joprojām strostēja Krabi par aizliegto āmurgalvas izmantošanu.

—  Bet varbūt, — Malfojs atkāpdamies piebilda, nešpetni nozibinādams acis, — tu vēl atceries, kā smirdēja tavas mammiņas māja, Poter, un Vīzliju cūkkūts tevi uzjunda jaukas atmiņas…

Harijam nebija ne jausmas, pa kuru laiku viņš Džordžu bija palaidis vaļā. Viņš apjauta tikai to, ka nākamajā mirkli viņi abi brāzās virsū Malfojam. Fakts, ka turpat skatīdamies stāvēja visi

• 4^4 «

pasniedzēji, no galvas bija izbiris, tagad viņš alka tikai pēc viena lai Malfojam sāp un, cik iespējams, stipri. Zizli vilkt laukā nebija laika, tāpēc viņš tikai atvēzēja dūri, kurā sažņaugts trīsēja zibsnis, un no visa spēka ieblieza Malfojam pa vēderu…

—   Harij! HARIJ! DŽORDŽ! NĒ!

Meitenes bjāva, Malfojs gaudoja, Džordžs lādējās, spalgi spiedza svilpe, pūlis visriņķī klaigāja, taču Harijs nelikās ne zinis, iekams kāds neieaurojās: — AIZTURIES! —, un, tikai burvestības notriekts pie zemes, viņš meta mieru centieniem sadunkāt Malfoju it visās vietās, ko vien spēja aizsniegt…

—   Ko jūs iedomājaties?! — iebļāvās Hūča madāma, kad Harijs atkal pielēca kājās, — tieši viņa bija raidījusi aiztures burvestību. Vienā rokā viņai bija svilpe, otrā — zizlis, slota gulēja nomesta gabalu atstatu. Malfojs čurnēja, sarāvies čokurā, vaidēdams un činkstēdams, ar asiņojošu degunu. Džordžs dižojās ar pārsistu lūpu, Freds aizvien vēl spirinājās triju dzinēju skavās, un turpat aiz muguras irgojās Krabe. — Savu mūžu neesmu redzējusi tādu neuzvedību. Atpakaļ uz pili — abi divi, un taisnā ceļā uz nama pārzines kabinetu. Aiziet! Uz karstām pēdāml

Harijs un Džordžs kātoja nost no laukuma, abi aizelsušies un nepārmīdami ne vārda. Pūļa kaucieni un ņirgas pamazām attālinājās, un Ieejas zālē vairs nebija sadzirdams nekas, izņemot viņu pašu soļu troksni. Harijs attapās, ka labajā, pret Malfoja žokli nobrāztajā plaukstā vēl arvien kaut kas spirinās. Pavēries lejup, viņš ieraudzīja caur pirkststarpām izmisīgi plivināmies zibšņa sudraba spārnus.

Tikko nonākuši līdz profesores Maksūras kabineta durvīm, viņi atskatījušies ieraudzīja pasniedzēju jau sparīgi soļojam šurp pa gaiteni. Maksūrai ap kaklu bija Grifidora šalle, bet nākdama viņa to norāva trīcošām rokām, pārskaitusies līdz pēdējam.

—   Iekšā! — viņa nikni izspēra, norādīdama uz durvīm. Harijs un Džordžs iegāja kabinetā. Aizsoļojusi galdam viņā pusē, Maksūra pagriezās pret viņiem, dusmās trīcēdama, un aizlidināja Grifidora šalli kaktā.

—   Nu? — viņa noprasīja. — Pirmoreiz redzu tik apkaunojošu rīcību. Divi pret vienu! Paskaidrojiet!

—   Malfojs mūs izprovocēja, — Harijs stingi atteica.

—   Jūs izprovocēja? — profesore Maksūra iebrēcās, triekdama dūri galdā ar tādu spēku, ka viņas rūtainā cepumu kārba pārmetās pāri rakstāmgalda malai un, atsitusies vaļā, piebirdināja grīdu ar pipartritoniem. — Viņš nupat bija zaudējis, vai ne tā? Skaidrs, ka viņš gribēja jūs izprovocēt! Bet ko gan viņš tādu varēja pateikt, lai būtu attaisnojams tas, ka jūs abi…?

—   Viņš gānīja manus vecākus, — Džordžs atcirta. — Un Harija mammu.

—  Tomēr jūs nevis atstājāt visu Hūča madāmas ziņā, bet nospriedāt sarīkot divkauju vientiešu garā, tā? — ieaurojās profesore Maksūra. — Vai jūs maz sajēdzat, ko esat…?

—  Khem, khem.

Džordžs un Harijs apcirtās. Uz sliekšņa stāvēja Doloresa Ambrāža, ietinusies zaļā tvida apmetnī, tālab vēl jo vairāk līdzīga gigantiskam krupim, un uz lupām viņai rotājās baigs, šķebinošs, draudīgs smaidiņš, kas, kā liecināja Harija pieredze, vēstija neizbēgamu nelaimi.

—  Vai drīkstu nākt talkā, profesore Maksūra? — profesore Ambrāža iejautājās pašā medaini indīgākajā balstiņā.

Profesorei Maksūrai vaigos saskrēja asinis.

—  Talkā? — viņa saspringti pārvaicāja. — Ka jūs to domājat — "talkā"?

Profesore Ambrāža panācās soli tuvāk, aizvien vēl pretīgi smaidīdama.

—  Nu kā, man likās, jūs ar pateicibu pieņemtu kādu autoritatīvu atbalstu.

Harijs nebūtu brinijies, ja profesorei Maksūrai no nāsīm izšautos dzirksteles.

—   Jums būs licies nepareizi, — Maksūra atteica, pagriezdama Ambrāžai muguru. — Tā, jūs abi, iesaku iekļausities vērīgi.

Man vienalga, kā Malfojs jūs izprovocējis. Pat ja viņš būtu noganījis visus jūsu piederīgos pēc kārtas, jūs rīkojāties vienkārši briesmīgi, un es katram no jums piespriežu nedēļu ilgas pēcstundas! Neskatieties uz mani tā, Poter, esat to pelnijis! Un ja vēlreiz kāds no jums…

—   Khem, khem.

Profesore Maksūra aizmiedza acis, it kā lūgdamās, lai viņai tiek dota pacietība, un pagriezās pret profesori Ambrāžu.

-Jā?

—  Es uzskatu, ka viņi pelnījuši ko vairāk par pēcstundām, — Ambrāža bilda, smaidīdama vēl jo platāk.

Profesores Maksūras acis atsprāga vaļā. — Bet, par nelaimi, — viņa ierunājās, arī raudzīdama izspiest atbildes smaidu, taču iznākums tikai atsauca atmiņā samežģītu žokli, — te svarīgi ir tas, kā uzskatu es, jo viņi pieder pie mana nama, Doloresa.

—   Nu, īstenībā, Minerva, — Ambrāža smaidīdama turpināja,

—   pēc manām domām, jūs konstatēsit, ka tas, kā es uzskatu, ir gan svarīgi. Tā, kur nu palika? Kornēlijs tikko atsūtīja. Tas ir, — rakādamās rokassomā, viņa samāksloti ieķiķinājās, — ministrs tikko atsūtīja… A, rokā ir…

Rokā bija pergamenta tīstoklis, ko atritinājusi viņa nervozi nokremšķinājās, tad nolasīja, kas tur teikts.

—   Khem, khem. "Izglītības dekrēts numur divdesmit pieci…"

—   Tikai ne atkal! — spēji izsaucās profesore Maksūra.

—    Jā, jā, — Ambrāža apliecināja, nemitēdamās smaidīt.

—  Taisnību sakot, Minerva, tieši jūs mani uzvedinājāt uz domām, ka nepieciešami turpmāki papildinājumi… Atminieties, kā nepakļāvāties maniem norādījumiem, kad es nevēlējos pieļaut Grifidora kalambola komandas atjaunošanu? Kā vērsāties pie Dumidora, kas uzstāja, ka komandai jādod atvēle spēlēt? Tagad tā vairs nenotiks. Es nekavējoties sazinājos ar ministru, un viņš bija ar mani visnotaļ vienisprātis, ka lielinkvizitorei jābūt pilnvarotai liegt audzēkņiem privilēģijas, citādi viņas — proti, mana — vara būtu mazāka nekā ierindas pasniedzējiem! Un nu jūs saprotat, Minerva — vai ne tā? —, cik ļoti pareizi es centos nepieļaut Grifidora komandas atjaunošanu. Briesmīgas kaislības… Lai nu kā, es sāku lasit papildinājumu… Khem, khem. "Ar šo lielinkvizitorei tiek piešķirta augstākā vara noteikt visus sodus, sankcijas un liegt privilēģijas Cūkkārpas audzēkņiem, tāpat tiesības ieviest izmaiņas sodos, sankcijās un privilēģiju liegšanā, ar ko nākuši klajā citi štata darbinieki. Paraksts — Kornēlijs Fadžs, Burvestību ministrs, pirmās šķiras Merlina ordeņa kavalieris utt., u. tjpr."

Saritinājusi pergamentu, viņa iebāza to rokassomā, aizvien vēl smaidīdama.

—   Tātad… Es tiešām uzskatu, ka nāksies aizliegt šiem abiem spēlēt kalambolu. Uz visiem laikiem, — viņa pavēstīja, pārmijus noskatīdama Hariju un Džordžu.

Harijs samanīja zibsni saujā spirināmies kā negudru.

—   Aizliegt? — viņš pārjautāja, pats savu balsi dzirdēdams itin kā pa gabalu. — Spēlēt… uz visiem laikiem?

—   Jā, Potera jaunkungs, man liekas, ka ilgtermiņa aizliegumam vajadzētu nostrādāt, — Ambrāža atbildēja, izstiepdama mutes kaktiņus vēl jo platākā smaidā, noraugoties, kā viņš pūlas aptvert, ko tikko dzirdējis. — Attiecībā uz jums un šo te Vīzlija jaunkungu. Un es uzskatu, ka drošības labad vajadzētu aizliegumu attiecināt ari uz šā jaunā cilvēka dvīņubrāli: nebūtu komandas biedri viņu novaldījuši, arī viņš būtu meties virsū Malfoja jaunkungam — par to es esmu pārliecināta. Protams, es prasu, lai viņu slotaskāti tiktu konfiscēti, tos es glabāšu drošībā savā kabinetā, lai varu būt mierīga, ka mans aizliegums netiek pārkāpts. Taču apdomas man netrūkst, profesore Maksūra, — viņa turpināja, uzlūkojusi Grifidora nama pārzini, kas tagad stāvēja, uz viņu raudzīdamās, stinga kā sālsstabs. — Pārējie komandas locekļi var turpināt spēlēt, viņi, manā skatījumā, neizrādīja nekādas vardarbības tieksmes. Ta… Lai jums laba pēcpusdiena!

Un Ambraža bezgala pašapmierinata izgaja no kabineta, tur atstādama vien šausmu pilnu klusumu.

—   Aizliegts, — Endželina dobji noteica koptelpā todien vēlu vakarā. — Aizliegts. Meklētāja nav, triecēju tāpat… Ko gan mēs iesāksim?

Nepavisam nelikās, ka viņi būtu uzvarējuši spēlē. Lai kurp Harijs lūkojās, visur viņam pretim vērās saskumušas un dusmīgas sejas. Visi komandas locekļi sašļukuši tupēja pie kamīna, tikai Rona nebija — pēc spēles neviens nebija viņu manījis.

—   Tāda netaisnība, — Alīsija stīvi nomurmināja. — Proti, kā tad ar Krabi un to āmurgalvu, ko viņš aizlidināja, kad svilpe jau bija noskanējusi? Viņam arī aizliegts spēlēt?

—   Nē, — bēdīgi atsaucās Džinnija. Viņas ar Hermioni sēdēja blakus Harijam. — Viņam par sodu jāpārraksta noteikumi, un viss. Dzirdēju, kā Montegjū pusdienās ņirdz.

—   Un Freds? Viņš taču neko! — Alīsija izspēra, uzbliezdama ar dūri pa ceļgalu.

—   Tā nav mana vaina, ka es neko, — atsaucās Freds, nejauki saviebies. — Nebūtu jūs trīs mani turējušas, es to sīko pretekli samaltu miltos.

Harijs izmisis vērās uz satumsušo logu. Sniga. Pirmīt notvertais zibsnis meta lokus pa koptelpu; visi sekoja tam ar skatienu kā hipnotizēti, un Blēžkājis snaikstīdamies lēkāja pa krēsliem, ar nagiem tam pakaļ kampdams.

—   Es eju gulēt, — pavēstīja Endželīna, gausi piesliedamās kājās. — Varbūt viss izrādīsies tikai nelāgs sapnis… Varbūt no rīta pamodīšos, un atklāsies, ka spēles vēl nemaz nav bijis…

Viņas paraugam drīz sekoja arī Alīsija un Keitija. Freds un Džordžs aizvilkās uz guļamistabu mazliet vēlāk, nikni noblenzdami uz visiem, kas gadījās ceļā, un drīz pazuda arī Džinnija. Pie kamīna palika sēžam tikai Harijs un Hermione.

—   Ronu esi redzējis? — Hermione paklusām noprasīja.

Harijs papurināja galvu.

—   Manuprāt, viņš no mums izvairās, — Hermione noteica. — Kā tu domā, kur viņš…?

Bet tieši tajā brīdī aiz muguras kaut kas nočīkstēja, Resnās kundzes portrets pašķiebās, un pa caurumu ietrausās Rons. Viņš nudien bija bāls kā līķis, matos kusa sniegs. Ieraudzījis Hariju un Hermioni, viņš sastinga kā nolēmēts.

—   Kur tu biji? — Hermione bažīgi iejautājās, pielēkdama kājās.

—  Pastaigājos, — Rons nomurmināja. Mugurā viņam vēl aizvien bija kalambola tērps.

—  Tu izskaties pārsalis, — Hermione teica. — Nāc un apsēdies!

Aizgājis līdz kamīnam, Rons atslīga krēslā, iespējami tālu no Harija, uz viņu neskatīdamies. Virs galvas riņķoja nočieptais zibsnis.

—   Piedošanu, — Rons izmocīja, galvu nokāris.

—   Par ko tad? — Harijs atvaicāja.

—   Par to, ka es iedomājos sevi par kalambolistu, — Rons teica. — No rīta kā celšos, tā iesniegšu atlūgumu.

—  Ja tu iesniegsi atlūgumu, — Harijs piesardzīgi sacīja, — komandā paliks tikai trīs spēlētāji. — Un, kad Rons, to dzirdēdams, viņu apjucis uzlūkoja, Harijs turpināja: — Man aizliegts spēlēt — uz visiem laikiem. Fredam un Džordžam tāpat.

—   Ko? — Rons noelsās.

Hermione viņam visu izstāstīja, Harijs to nespēja. Kad stāsts bija gala, Rons pēc cietēja izskatījās vairāk nekā jebkad.

—  Tā ir tikai mana vaina…

—  Tu taču neliki man iekaustīt Malfoju, — Harijs pikti izgrūda.

—   …nebūtu es tā ņergājies pie stīpām…

—   …kāds tur sakars…?

—   …tā dziesma man uzdeva pa nerviem…

—   …kuram katram būtu uzdevusi…

Hermione piecēlās, aizgāja līdz logam, no ķīviņa tālāk, un vēroja sniegpārslu virpuļus sitamies pret rūti.

—   Klau, liecies mierā, esi tik labs! — Harijs neizturēja. — Jau tā slikti, un vēl tu te sēdi, visā sevi vainodams!

Rons neko neatbildēja, tikai saskumis blenza uz savas mantijas piemirkušo apakšmalu. Pēc brīža viņš vienaldzīgi ierunājās: — Sliktāk savu mūžu neesmu juties.

—   Laipni lūdzam piebiedroties, — Harijs sarūgtināts atsaucās.

—   Nu, — ieteicās Hermione viegli trīsošā balsī, — es laikam zinu, kas jums abiem varētu omu uzlabot.

—  Ak tā? — Harijs neticīgi noprasīja.

—    Aha, — Hermione apstiprināja, novērsdamās no piķa melnā, ar sniegu aizķepušā loga, un seja viņai pamazām atplauka gaišā smaidā. — Hagrids atgriezies.

DIVDESMITA NODAĻA HAGRIDA STĀSTS

Harijs aizmetās uz zēnu guļamistabu, lai no lādes paķertu Paslēpni un Laupītāja karti, un tika ar visu galā tik ātri, ka viņi ar Ronu didījās minūtes piecas, līdz Hermione atsteidzās no meiteņu guļamistabas, apvilkusi šalli, cimdus un vienu no pašas cakotajām mezglainajām elfu micēm.

— Jā, bet laukā auksts! — viņa taisnojās, kad Rons nepacietīgi noklakšķināja mēli.

Izzagušies pa portretcaurumu, visi trīs steigšus saspiedās zem Paslēpņa — Rons bija tā izaudzis, ka viņam nācās čāpot ar ieliektiem ceļgaliem, lai kājas nerēgotos laukā. Tad lēnam un piesardzīgi viņi trausās lejā pa daudzajām kāpnēm, ik pa brīdim apstādamies, lai kartē pārbaudītu, vai tuvumā nav Filča vai Norisa kundzes. Laimējās — ceļā gadījās vienīgi Gandnz-Bezgalvas-Niks, kas aizlidinājās garām, izklaidīgi dungodams meldiņu, kurš briesmīgi izklausījās pēc "Vizlijs — mūsu varonis". Pārlavijušies pāri Ieejas zālei, viņi izšmauca laukā, kur viss bija kluss un piesnidzis. Harijam sirds salēcās krūtis — tālumā rūtis gaismojās zeltainas, un no Hagrida skursteņa vēlās dūmi. Viņš pielika soli, abi pārējie klunkurēja nopakaļ, kā mācēdami, un trijotne

gurkstinājās pa milstošo sniega segu, līdz nonāca pie koka namdurvīm. Kad Harijs, pacēlis roku, trīsreiz pieklauvēja, iekšā kā sadedzis sāka riet suns.

—    Hagrid, te mēs! — Harijs iesaucās, piegrūdis muti pie atslēgas cauruma.

—   Kas ta cits! — atsaucās piesmakusi balss.

Visi trīs zem Paslēpņa sasmaidījās — viņi labi zināja, ka Hagrids priecājas. — I ne trīs sekundes neesu mājā… Paiet nu nost,

Ilkni… Nostu, tu, krāks no suna…

Nošņirkstēja aizbīdnis, čīkstēdamas pavērās durvis, un šķirbā pabāzās Hagrida galva.

Hermione iekliedzās.

—   Pie Merlin bārdas, nebļaun! — Hagrids mudīgi nobrīdināja, noskatīdams apkaimi. — Apakš Paslēpņa esat? Nu, nāk iekšā, iekšā!

—Atvainojos! — Hermione izdvesa, kad visi Hagridam garām bija iespraukušies istabā un norāvuši Pašlepni, lai viņš var saredzēt, kas atnākuši. — Es tikai… mīļo stundiņ, Hagridl

—   Tas nekas, nekas! — Hagrids steigšus izgrūda, aizcirzdams durvis un ar skubu mezdamies vilkt ciet aizkarus, bet Hermione joprojām blenza uz viņu ar šausmām.

Hagridam mati bija asinīs saķepuši, un kreisā acs pārvērtusies par aiztūkušu, zili melna pūšļa ieskautu spraudziņu. Seju un rokas viņam klāja neskaitāmi nobrāzumi, daži aizvien vēl asiņoja, un kustējās viņš tā savādi, tā ka Harijam iešāvās prātā kaut kas par lauztām ribām. Viens bija skaidrs — mājās viņš bija pārradies tikai nupat: pār krēsla muguru bija pārsviests melns ceļa apmetnis, un pret sienu atslieta stāvēja pleca soma — tik liela, ka vietas tur pietiktu vairākiem bērneļiem. Pats Hagrids, augumā par parastu cilvēku divreiz lielāks un plecos trīskārt platāks, klibodams aizsteberēja līdz pavardam un virs liesmām uzkāra vara trumuli.

—   Kas tev lēcies? — Harijs noprasīja, kamēr Ilknis spriņģoja viņiem apkārt, kārodams aplaizīt visiem ģīmi.

—   Es tak teicu — nekas, — Hagrids stingri noteica. — Pa krūziņai?

—   Liecies mierā, — Rons sacīja, — tu nu gan esi formā!

—   Es tak saku — man nekas nekait, — Hagrids atkārtoja, iztaisnodams muguru un visiem uzsmaidīdams, tomēr viebdamies. — Mīlīt, lab gan jūs trīsus atkal redzēt! Kā ta vasara — labi, ko?

—   Hagrid, tev kāds uzbrucis? — Rons ieprasījās.

—  Vairāk es neteiks — tas nekasi — Hagrids noskaldīja.

—   Vai tu ari teiktu "tas nekas", ja kāds no mums uzrastos ar ģīmi, kas samīcīts kotlešu miklā? — Rons nelikās mierā.

—   Tev derētu apraudzīt Pomfreja madāmu, Hagrid, — Hermione bažīgi ieteicās. —Viena otra brūce izskatās nejauka.

—   Es pats tiks galā, skaidrs? — Hagrids valdonīgi izspēra.

Aizsoļojis līdz milzīgajam koka galdam, kas stāvēja namiņa

plāna vidū, viņš no tā norāva trauku dvieli. Izrādījās, ka tas bija pārklāts pāri jēlam, asiņainam, iezaļganam gaļas gabalam, drusku lielākam par vieglās automašīnas riepu.

—   Tu taču netaisies to ēst, ko, Hagrid? — izsaucās Rons, ielūkodamies vērīgāk. — Izskatās indīgs.

—   Tādam šim jābūt — tā tak pūķlš gaļa, — Hagrids atteica. — Un sadabūj to ne tamdēļ, lai mutē bāztu.

Paķēris gaļas gabalu, viņš to piespieda pie kreisā vaiga un atvieglots klusu nokunkstējās. Zaļganās asinis straumītēm vien notecēja bārdā.

—   Uz reizi atlaižas. Zin, izkož.

—  Tad izstāstīsi, kas notika? — Harijs iejautājās.

—   Nevar, Harij. Dikti slepeni. Ja es izstāstīs, man darbs i pagalam.

—   Vai milži tevi piekāva, Hagrid? — Hermione klusu ievaicājās.

Gaļas gabals, izslīdējis Hagridam no pirkstiem, ļumēdams nošļuka viņam uz krūtežas.

—   Milži? — Hagrids atsaucās, saķerdams gaļu, iekams tā bija tikusi līdz jostasvietai, un atkal pieplacinādams to pie ģīmja. — Va ta pa milžiem te bij runa? Kas ta jumsim sacījs? Kas ta jumsim sacījs, ka es… Kas ta sacījs, ka es i bijs… ko?

—   Uzminējām, — Hermione taisnodamās izgrūda.

—  Ak ta šitā, ko, ak ta šitā? — Hagrids novilka, bargi noskatīdams viņu ar gaļas gabala neaizklāto aci.

—   Tas jau bija tā kā… skaidrs, — Rons piebalsoja. Harijs apstiprinoši pamāja ar galvu.

Hagrids, uz viņiem paglūnējis, nicīgi nospurcās, atkal noblīkšķināja gaļas gabalu uz galda un devās atpakaļ pie trumuļa, kas nupat bija iesvilpies.

—   Nemūžam ar neesu redzējs, ku šitād trīs bērneļi zin tik stipri pa daudz, — viņš noburkšķēja, iešļākdams verdošo ūdeni trijās spaiņa lieluma krūzēs. — Un, kad es tā teic, es it nemaz netaisās jumsim prieku darīt. Citi šitādu teic par okšķerēšanu. Kad maisās, ku nevaig.

Bet bārda viņam drebēja.

—   Tātad tu tomēr gāji meklēt milžus? — Harijs pasmaidīdams novilka, nosēzdamies pie galda.

Hagrids visiem pastūma priekšā tēju, apsēdās un atkal piegrūda pie vaiga gaļas kompresi.

—  Jā, tā i, — viņš izvēla pār lūpām. — Gāju gan.

—  Un atradi? — Hermione izdvesa.

—   Nu, taisnību sakot, kas t' šos ko neatrast, — Hagrids atteica. — Šie, redz, i īsti makani.

—  Kur viņi ir? — Rons vaicāja.

—   Ku kalni, — Hagrids negribīgi atsacīja.

—  Tad kāpēc vientieši nav…? —

—   Kā t' nav, — Hagrids drūmi teica. — Tik, kad nu kas, allaž i iztaisīts, itin kā nelaime cēlusies ar to kalnos kāpšanu, va ne?

Viņš pagrozīja gaļas gabalu, piespiezdams to pie pašam sāpīgākajām vietām.

—    Nu taču, Hagrid, izstāsti, kā gāja! — Rons neatlaidās. — Izstāsti, kā tev milži bruka virsū, tad Harijs tev pastāstīs, kā viņam bruka virsū atprātotāji…

Hagridam tējas malks iespruka nepareizajā rīklē, un tai pašā laikā no rokas izšļuka gaļas gabals, tā ka galds nošķīda ar siekalām, tēju un puķa asinīm, Hagrids kāsēja un sprauslāja, bet gaļa, klusu nošļurkstēdama, piezemējās uz grīdas.

—  Tas i kā — bruka virsū atprātotāji? — Hagrids izgrūda.

—  Nezināji? — Hermione atvaicāja, ieplētusi acis.

—   Es nezin it nekā, kas bijs, kopš es aizdevās projām. Man tak bij slepens darbs. Va ta man vaidzēj, lai pūces vienā laidā lidinās pakaļam? Vella atprātotāji! Riktigi?

—  Jā gan. Viņi uzradās Litlvingingā, uzbruka man un manam brālēnam, un tad Burvestību ministrija mani izslēdza…

—   KO?

—   …un man bija jāiet uz noklausišanos un tā, bet vispirms izstāsti par milžiem.

-Šie tevi izslēdz' lauka?

—  Izstāsti, kā tev šovasar gāja, tad es pastāstīšu, kā gāja man.

Hagrids uz viņu nikni pablenza ar vienīgo redzīgo aci. Harijs

vērās pretim, savilcis vientiesīgi apņēmīgu ģīmi.

—   Labs i, — Hagrids piekāpās.

Pieliecies viņš izkampa pūķa gaļas gabalu Ilknim no zobiem.

—   Ūja, Hagrid, beidz, tas nav higiēniski… — Hermione iesāka, bet Hagrids tikmēr jau atkal bija pieplacinājis gaļu pie aiztūkušās acs. Dūšai iestrēbis vēl malku tējas, viņš ierunājās: — Nu, mēs aizgāj, kolīdz gads ar mācībām bij galā…

—  Tātad jūs abi ar Maksima madāmu? — Hermione iejaucās vidū.

—   Jā, kā ta, — Hagrids apliecināja, un niecīgajā bārdas un gaļas neaizklātajā ģīmja gabaliņā iegūla maigums. — Kā ta, mēs divi vien. Un es jumsim teiks tā — viņ, tā Olimpij, nav a pliku roku ņemams. Zin, šī i smalka dām, smukās drēbēs, un, zinādams, ku mumsim jāiet, es domāj, kā t' šai būs, kad vaig rāpties, ku ak meņi, jāguļ pa alām un tā, tak šī nesūdzējs ne reizinās.

—   Tu zināji, kur jāiet? — Harijs jautāja. — Tu zināji, kur tie milži ir?

—   Nu tak — Dumidors zinādams mumsim pateic, — Hagrids sacīja.

—   Viņi slēpjas? — Rons vaicāja. — Vai tas, kur viņi atrodas, ir noslēpums?

—   Ne gluži, — Hagrids atteica, papurinādams pinkaino galvu. — Tik burvjiem pa lielākai daļai nospļauties, ku šie i, lai tik i labi tālu prom. Bet klātu tikt dikti grūti, mazākais, tādam, kas cilvēks, tālab vaidzēj, lai Dumidors pamāca. Vaidzēj kādu mēnesi, kamēr mēs aiztika…

—   Mēnesi? — Rons izsaucās, it kā pirmoreiz mūžā dzirdētu, ka iespējams tik smieklīgi ilgs ceļojums. — Bet… vai tad jūs vienkārši nevarējāt izmantot ejslēgu vai ko tādu?

Hagrida svabadajā acī iegūla savāda izteiksme. Viņš pašķielēja uz Ronu teju ar žēlumu.

—  Mūsus novēro, Ron, — viņš noņurdēja.

—  Tas ir — kā?

—   Tu nesajēdz, — Hagrids izgrūda. — Ministrija pieskata i Dumidoru, i visus, ko domā ar šo esam uz vienu roku, un…

—   To mēs zinām, — steigšus ieteicās Harijs, dedzīgi vēlēdamies dzirdēt Hagrida stāsta turpinājumu. — Zinām, ka ministrija novēro Dumidoru…

—   Tātad ar maģijas palīdzību jūs tur nokļūt nevarējāt? — Rons bezgala šokēts noprasīja. —Jums visu ceļu vajadzēja mērot kā vientiešiem?

—   Nu, galīg visu nē, — Hagrids piesardzīgi novilka. — Tik vaidzēja uzmanīties, tālab ka mēs ar Olimpij bišķi krīt acīs…

Rons tā kā noelsās, tā kā nosprauslājās, un mudīgi iedzēra kārtīgu malku tējas.

—    … tā ka tam, kas gribētu mumsim pa pēdām iet, nebūt grūti. Mēs izlikās, ka abi divi iet uz brīvdienām, tā mēs tikām iekš francūžzemes, itin kā ietu, ku Olimpij skola, jo mēs zināj, ka no ministrijas kauč kāds mumsim astē tup. Kātot vaidzēj lēnam, tālab ka man nav riktlgi ļauts burties un mēs zināj, ka ministrija meklē ieganstu, lai mūsus savaņģotu. Tak to dulbur, kas mumsim pakaļ lavierēj, piedabūjam iet riņķī Dižu Onai…

—  Ooooo! Dižonai? — Hermione satraukti iesaucās. — Es tur biju brīvlaikā. Vai apskatijat…?

Viņa aprāvās, ieraudzījusi Rona ģīmi.

—   Pēcāk mēs saņēmās drusku paburties, un gājiens nebij slikts. Ku poļiem robežas, mēs uzskrēj virsū pāris aptrakušiem troļļiem, un Minska vienā krogā es bišķi saķērās ar vien vampīru, tak citādi gāj kā pa sviestu. Un, kad mēs tika, ku vaidzēj, laida tik kalnos, pēdas meklēdam… Kā tuvāk, buršanos vaidzēj likt pie malas. Šiem, redz, burvji netīk, un mēs negribēj šos saniknot pirms laika, un ta vēl Dumidors mumsim pieteic, ka Paš-Zin-Kas meklēs milžus rokā, lai tur kas, un tā. Teic, ka varot derēt — šis i jau ziņu aizsūtijs. Pieteic, lai mēs turas zemāk par zāli, turpatās tikuš, ja nu nāvēž ku slapstās.

Hagrids apklusa, lai iestrēbtu pamatīgu malku tējas.

—   Un tālāk? — Harijs mudināja.

—  Mēs šos uzgāj, — Hagrids vienkārši atteica. — Viennakt apgāj ap kori, un tur šie bij, apakšā sasēduš. Tāds uguntiņs un milzu ēnas… Itin kā kalni kustētu.

—   Cik lieli viņi ir? — Rons apslāpēti ieprasijas.

—  Pēdu divdesmit, — Hagrids izspļava. — Kas paprāvāki — uz divdesmit piec.

—   Un cik viņu ir? — Harijs apjautājās.

—   Man rādās, desmiti septiņ vai astoņ, — Hagrids atbildēja.

—  Tik vien? — Hermione iesaucās.

—  Nuka, — Hagrids skumji novilka. — Desmiti astoņ vien, kad savlaik bij lērums, pa vis pasauli vai simt visādas ciltis. Tak mazumā iet jau ku tas laiks. Vien daļu, skaidra lieta, burvji izkāvuš, bet lielumu nogalējuš paši, un nu šie iet mazumā spējāk nekā senāk. Nevar sadzīvot šitā, čupā vien. Dumidors teic, ka mēs tur pie vainas, ka burvji šos aiztriekuš dzīvot tālu prom un šiem cits nekas neatliek, kā čupā spiesties, lai drošāk.

—  Tātad, — Harijs skubināja, — jūs viņus ieraudzījāt, un tad?

—   Nu, mēs nogaidīj līdz rītam, pa tumsu negribēdami klātu slapstīties, paš par savu ādu domādami, — Hagrids stāstīja.

—    Bij ap trim no rīta, kad šie iemiga, turpatās tupēdami. Mumsim miegs nebij nevienā acī. Pirmām kārtām, mēs gribēj pieraudzīt, lai neviens no šamejiem uzmozdamies neuzklīst, ku esam, un tad vēl šie krāca, ka ne ku glābties. Pret rītu tamdēļ lavīna cēlās. Lai nu kā, kolīdz atausa gaismiņa, mēs rāpās pie šiem uz leju.

—     Vienkārši tāpat? — Rons iejautājās gluži vai mēms.

—   Vienkārši kātojāt iekšā milžu apmetnē?

—   Redz, Dumidors mumsim teic, kā vaig, — Hagrids atteica.

—   Iedev mumsim veltes gurgam, ar visu cienīšanu, zin.

—   Veltes kam? — Harijs vaicāja.

—   Nu tak, gurgam — kas vadons.

—   Kā jūs zinājāt, kurš tur ir gurgs? — Rons painteresējās.

Hagrids uzjautrināts nokremšļojās.

—   Kas tur pavisam, — viņš sacīja. — Pats prāvāks, nesmukāks un slinkāks. Kas tup un gaida, lai citi nes, kas ēdams. Nomušīts kazas, un tā. Vārdā šim Karkuss. Man domāt, pēdu divdesmit divas, trīs, un miesās kā pāris ziloņpapu. Šeku, āda kā degunradžam, lai.

—   Un jūs tā vienkārši gājāt viņam klāt? — Hermione jautāja gluži bez elpas.

—   Nu… Mēs nokāp pie šā lejā, ku šis dirn. Redz, tas bij, ku visriņķi augsti kalni, ielejā, ku ezers, un Karkuss zvilnēj tam krastā, bļaudams uz tiem citiem, lai pabaro šo un sievu ar'. Mēs ar Olimpij nokāp lejā no kalna…

—   Bet viņi nemēģināja jūs nogalēt, kad pamanīja? — Rons neticīgi noprasīja.

—   Viens otrs ko tādu gribēj gan, — Hagrids atteica, paraustīdams plecus, — tak mēs darīj, kā Dumidors teic, lai mēs tur velti, augstu pacēluš, un skatās uz gurgu, par citiem zinis nelikdams. Un tā mēs darīj. Un tie citi noklust un tik skatās, un mēs pieiet Karkusam klāt, paklanās un noliek velti šim priekšā.

—   Ko tad milzim var iedāvāt? — Rons kaismīgi iejautājās.

—   Ēdamo?

—   Nekā, kas ēdams, šis pats var dabūt, — Hagrids sacīja.

—   Mēs aizgādāj burvestīgas mantas. Milžiem burvestības tīk, tik netīk, ka tādas šiem pašiem virsū triec. Lai kā, tai pirmā dienā mēs šim iedo' zariņu ar Gubraitijs uguni.

Hermione klusām noelsās: — Oho! —, bet Harijs un Rons neizpratnē sarauca pieri.

—  Kādu zariņu?

—   Ar mūžīgo uguni, — Hermione pikti attrauca. — Jums to vajadzētu zināt, profesors Zibiņš stundās tādu jau pieminējis vismaz divas reizes!

—   Tad nu, — Hagrids žigli turpināja, iekams Rons ko paguva atcirst, — Dumidors bij nobūrs to zaru, lai deg mūžam, kas kuram katram burvim vis nav pa plecam, un es noliek to sniegā Karkusam pie kājām un teic: "Reku, velte milžu gurgam no Baltusa Dumidora, kas šiem rāda savu cienīšanu."

—   Un ko Karkuss? — Harijs nepacietīgi noprasīja.

—   Neko, — Hagrids atbildēja. — Šis nerunāj mūsu mēlē.

—  Nopietni?

—   Tas nekas, — Hagrids vienā mierā turpināja. — Dumidors jau mumsim teic, ka tā var iznākt. Karkusam pietik sajēgas pabļaut vienotru milzi, kas mūsu mēli zināj un mācēj ko pārlikt.

—   Un dāvana viņam patika? — Rons pajautāja.

—   Kā ta, kolīdz noprata, kas tas tāds, briesmoti nopriecājs, — Hagrids apstiprināja, apgriezdams pūķa gaļas kompresi otrādi un piespiezdams to pie vaiga ar vēsāko pusi. — Visi dikti nopriecājs. Tad es teic: "Baltuss Dumidors lūdz gurgam aprunāts ar vēstnesi, kad šis rītrītā nāks ar vēl vienu velti."

—  Kāpēc jūs nevarējāt ar viņu runāt tai pašā dienā? — Hermione brīnījās.

—   Dumidors teic, ka vaig palēnām, — Hagrids paskaidroja. — Lai šie redz, ka mēs tur vārdu. Rītrītā nāks ar vēl vienu velti, un mēs nāk ar' ar vēl vienu velti — rādās labi, ne? Un šiem i laiks apstīties, kas tā par pirmo velti, un apstīties, ka laba, un uzkārot vēl. Vispār — ku milži, kā Karkuss, i tā: sastāsti pa daudz, un šis nomušls tevi tik tālab, lai viss paliek vienkāršāk. Tālab mēs klanās un aiziet, atrod smuku aliņu, ku nakti pārlaist, un rītā ejam atpakaļ, ku tagadiņ Karkuss tup un skatās, ku ta mēs palikuš, ka tik ilgi nenāk.

—   Un tad jūs runājāt?

—  Aha. Visupirms mēs iedāvā šim smuku bruņcepuri, ko goblini pataisījuš tādu, zin, ka cauri nevar izsist, un tad nosēžas un runājas.

—   Ko viņš teica?

—   Neko daudz, — Hagrids atteica. — Vairāk ausis spicēj. Tak zīmes rādijs labas. Par Dumidoru šis bij dzirdējs — ka tas bij runājs pretim, kad bij runa, ka Britānijā vispēdējs milzis jāizkauj. Rādijs, ka Karkuss itin grib zināt, ko Dumidors teics. Un citi pa daļai, jo vairāk tie, kas no mūsu mēles ko zin, savācas riņķī un ar' klausās. Tai dienā prom gājām sacerējušies. Tik tonakt viss nogāj greizi.

—   Kā tā? — Rons mudīgi noprasīja.

—   Nu, es tak teicu, šie čupā nemāk sadzīvot, tie milž, — Hagrids bēdīgi stāstīja. — Ku nu tik lielā barā. Tur nekas nav līdzams — kā div nedēļas, kāds noklapēts beigts. Vīri kaujas, sievas — tāpat, tie, kas no vecām ciltīm palikuš, sit cits citu nost, un ne jau tamdēļ, ka par ēdamo plēšas vai par gunskura vietu, vai ku gulēt. Varēt domāt, ka tagadiņ, kad visai sugai nāve zobu galā, šie cits citu pasaudzēs, tak…

Hagrids smagi nopūtās.

—    Tai naktī, redz, šie saplūcās — alā tupēdamiem, mumsim no augšas bij redzams. Stundas aizgāj, un tracs tāds, ka vai ausis bij jāspiež ciet. Un, kad saule uzlec, sniegs bij galīgi sarkans, un galva šim gulēj ezeram dibenā.

—   Kāda galva? — Hermione izdvesa.

—  Tā, kas Karkusam, — Hagrids noskaldīja. — Nu bij jauns gurgs — Golgomāts. — Viņš smagi nopūtās. — Redz, nebijām domājuš, ka vaidzēs runāties ar citu gurgu, kad tik div dienas aizgājušas, kopš mēs iedraudzējās ar to pirmo, un mumsim kauč kā likās, ka Golgomāts nemaz tik dikti negribēs klausīts, kas mums teicams, tak vaidzēja raudzīt.

—    Jūs gājāt pie viņa runāties? — Rons neticīgi noelsās. — Kad bijāt noskatījušies, kā viņš tam otram milzim norauj galvu?

—   Kā t' citādi, — Hagrids atteica. — Nebijām tak mērojuš visu to ceļu, lai pēc div dienām mestu plinti krūmos! Mēs tik iet lejā ar nākamo velti, kas bij Karkusam taupīta. Vēl es muti nebij attaisījs, kad bij skaidrs, ka viss pa tukšo. Šis sēž ar Karkusa bruņcepuri galvā un lūr, kā nākam. Dikti liels, no pašiem prāvākiem. Mati melli, zobi — tāpat, kauli striķī ap kaklu. Vienotrs kauls rādijs no cilvēka. Nu, es raudzīj — izvilk pūķādas rituli un teic: "Reku, velte milžu gurgam…" Un tad es atjēdzas, ka karājas gaisā — divi šamējie mani aiz kājām bij sakampuš.

Hermione aizšāva plaukstas mutei priekšā.

—   Kā tu izkūlies? — Harijs izsaucās.

—  Nebūt Olimpijs… — Hagrids novilka. — Viņ izrāv zizli un nobūrās tik zibenlg, kā es savmūž neesu redzejs. Vella ātrumā. Tie abi, kas mani bij sakampuš, acis dabūj pūžņus, un tūdaļ palaid man vaļā, tik tad mēs bij ķezā, tālab ka bij būrušies pret šiem, un par šito milži burvjus necieš ne acu galā. Ta nu vaidzēj jemt kājas pār pleciem, un mēs labi zināj, ka pie šiem vairs it nekādi klātu netiks.

—  Johaidi, Hagrid, — Rons klusu novilka.

—  Tad kāpēc tu tikai tagad pārradies, ja reiz tur jūs bijāt nieka trīs dienas? — Hermione pajautāja.

—   Tūdaļ tak mēs prom nedzinās! — Hagrids pikti atcirta. — Dumidors uz mumsim cerēj!

—   Bet tu tikko teici, ka vairs pie viņiem atgriezties nevarējāt!

—   Pa dienu ne, kur nu! Vaidzēj drusku apdomāt. Pāra dienu mēs bēdzinādamies nogulēj alā un turēj acis vaļā. Un nekā laba mēs neredzēj.

—   Viņš vēl kādam norāva galvu? — Hermione ievaicājās tā, it kā tāda doma viņai šķebinātu dūšu.

—   Nekā, — Hagrids atteica. — Bet tā būt bijs labāk.

—   Kā tā?

—   Necik ilgi, mēs, rau, pieredzēj, ka pret citiem burvjiem šim nav nekas pretim — tik pret mumsim.

—  Nāvēži? — Harijs strauji izgrūda.

—   Jā, — Hagrids drūmi sacīja. — Katru mīļu dienu pa div gabali, stiepj tik gurgam veltes, un tos šis aiz kājām vis nekarināj.

—   Kā tu zini, ka tie bija nāvēži? — noprasīja Rons.

—   Tamdēļ, ka tas viens man bij zināms, — Hagrids atrūca. — Maknērs, atminat? Tas, kas bij sūtīts nogalēt Švītknābīt. Riktigs slepkavnieks. Galēt šim tīk tikpat dikti kā Golgomātam — nav brīnums, ka šie abi kā cimds ar roku.

—   Tātad Maknērs pierunāja milžus nostāties Pats-Zini-Kā pusē? — Hermione satriekta ievaicājās.

—   Pievald savs zirgērglīš, es vēl nav tics līdz galam! — sašutis izsaucās Hagrids, kas, ņemot vērā to, ka sakumā vispār bija liedzies jelko izpaust, tagad šķita uz stāstīšanu varen iejūsminājies. — Mēs ar Olimpij šito pārrunāj un bij vienisprātis, ka tas gurgs varbūt i ar Paš-Zināt-Ko pa draugam, tak nezin, vai tie citi tāpat. Mumsim vaidzēj raudzīt pierunāt tos cits — kas negrib, ka Golgomāts i gurgos.

—   Kā jūs zinājāt, kuri tie ir? — Rons brīnījās.

—   Nu kā — tak tie, kas vienādiņ zili melli saklapēti, ne? — Hagrids pacietīgi skaidroja. — Kam kaut druska sajēgas, no Golgomāta turējs pa gabalu, visriņķī alās nolīduš, tāpat kā mēs. Ta nu mēs nospriež pa nakti alas paokšķerēt un pastīties, vai nevar vienotru pierunāt.

—  Jūs lodājāt pa tumšām alām, milžus meklēdami? — Rons bijīgā aizgrābtībā izdvesa.

—   Redz, par milžiem vēl tīri nekas, — Hagrids turpināja.

—  Vairāk mumsim raizes darij nāvēži. Dumidors mumsim bij piekodinājs, lai ar šiem nemaisās, ja tik var kā nebūt no ceļa pamukt, un šie, par nelaimi, zināj, ka mēs turpat kur i — man domāt, Golgomāts bij mēli kulstijs. Tā nu pa nakti, kamēr milži guļ un mumsim vaig alās lodāt, Maknērs ar tiem citiem šņakarē, ku kalni, mūsus rokā dzīdam. Man nebij viegli novaldīt Olimpij, lai neklūp šiem krāga, — Hagrids piebilda, un, lūpām savelkoties smaidā, nokustēja viņa pinkainā bārda. — Tīri trīcēj, kā kāroj brukt šiem virsū… Tur i ko redzēt, kad šī iekaisus, tā Olimpij… Zin, ugunīg… Būs tā francūž asins…

Ar aizplīvurotu skatu Hagrids vērās liesmās. Ļāvis viņam pakavēties atmiņās trīsdesmit sekundes, Harijs skaļi nokremšķinājās.

—  Un tad? Vai vispār uzgājāt vēl kādu milzi?

—   Ko ta? Ā… jā, kā nu ne! Jā, trešā naktī pēc tam, kad Karkuss bij nobendēts, mēs izlavās no alas, kur bij bēdzinājšies, un iet atkal ielejā, tā vien skatīdams, vai nāvēžu kur nav. Vienotrā alā mēs ielien — nekā, un tad — pēc skaita sestā, vai — mēs uziet trīsus milžus bēdzināms.

—   Droši, ka tur nebija ne kur apgriezties, — Rons iestarpināja.

—   Nebij ne kur mīconīšam nokrist, — Hagrids apliecināja.

—  Un viņi, jūs ieraudzījuši, virsū neklupa? — Hermione jautāja.

—    Būt jaudājuš, laikam jau būt klupuš, — Hagrids teica,

—    tik bij dikti sadauzīt, visi trīsi. Golgomāta puiši šos bij saklapējuš līdz nemaņai, un pēcāk, pie sajēgas nākuš, šie bij ielīduš, kur patapdami. Nu, un viens tur drusku zināj mūsu mēli, tiem citiem tulkodams, un, ko mēs teic, šie nemaz ne slikti uzklauslj. Tā nu mēs tur pasāk iet, slimos apraudzīdam… Vienubrīd, man domāt, mēs piedabūj savā pusē savus sešus septiņus.

—   Sešus septiņus? — Rons dedzīgi iesaucās. — Paklau, nav slikti! Viņi nāks šurp un dosies cīņā pret Pats-Zini-Ko kopā ar mums?

Bet Hermione vaicāja: — Ko tu gribi teikt ar to "vienubrīd", Hagrid?

Hagrids viņu skumji uzlūkoja.

—  Golgomātam rokaspuiši pa tā alām izsiroj. Kas pēcāk bij dzīvajos atlics, ar mumsim vairs negribēj ielaisties.

—   Tātad… tātad milži nenāks? — Rons vīlies noprasīja.

—   Nē, — Hagrids atbildēja, ar smagu nopūtu atkal pagriezdams gaļas gabalu otrādi un piespiezdams to pie vaiga ar vēsāko pusi, — bet mēs padarīj, kas bij darāms: mēs pateic, ko Dumidors teic, vienotrs to dzirdēj, un vienotrs, man domāt, turēs prātā. Ej nu sazin, var izgadīties, ka tie, kas negrib pie Golgomāta palikt, aizkāto no kalniem prom, un, kazi, atminēs, ka Dumidors pret šiem bij draugs… Kazi, vēl atnāk…

Logs nupat jau bija krietni aizsnidzis. Harijs attapās, ka mantija lidz ceļgaliem cauri slapja; Ilknis snauda, galvu noguldījis viņam klēpī.

—   Hagrid? — Hermione pēc brītiņa klusu ierunājās.

—   Mmm?

—  Vai tu… vai manīji… vai dzirdēji kaut ko par savu… savu… mammu, kamēr biji tur?

Hagrida svabadā acs ieurbās viņā ar skatienu, un Hermione bailēs sastinga.

—   Piedod… Es… man piemirsās…

—  Pagalam, — Hagrids noburkšķēja. —jau ku tie gadi. Šie man pateic.

—  Vai, dieniņ… Man… man tiešām žēl, — Hermione nopīkstēja.

Hagrids paraustīja varenos plecus. — Par to nekas, — viņš strupi izgrūda. — Es tik vai tā neko daudz neatminas. Nekāda dižā māmuļa jau nebij.

Visi atkal apklusa. Hermione nervozi pašķielēja uz Hariju un Ronu, nepārprotami gribēdami, lai viņi ko saka.

—  Bet tu tā arī neizstāstīji, kas tev nodarijis šito, Hagrid, — Rons iesaucās, norādīdams uz Hagrida asiņaino seju.

—   Un kāpēc biji projām tik ilgi, — Harijs piebalsoja. — Sīriuss apgalvo, ka Maksima madāma atgriezusies jau kur tas laiks…

—   Kas tev uzbruka? — Rons noprasīja.

—   It neviens! — Hagrids sparigi attrauca. — Es tik…

Bet viņa vārdus noslāpēja piepeša dimdoņa — kāds dauzījās pie durvīm. Hermione noelsās, krūze izslīdēja viņai no pirkstiem un sašķīda uz grīdas. Ilknis ieķilkstējās. Visi četri vērās uz logu līdzās durvīm. Cauri plānajam aizkaram vīdēja pazema, drukna, kustīga ēna.

—   Viņai — Rons nočukstēja.

—  Visi šurp! — Harijs mudīgi norīkoja, paķēra Paslēpni, pārsvieda to pāri sev un Hermionei, un ari Rons, apjozis galdam apkārt, panira zem apmetņa. Saspiedušies kopā, viņi atkāpās kaktā. Ilknis pie durvīm rēja kā nesamanīgs. Hagrids izskatījās galīgi apjucis.

—   Hagrid, paslēp mūsu krūzes!

Paķēris Harija un Rona krūzes, Hagrids tās pagrūda Ilkņa grozā zem matracīša. Nu Ilknis jau lēkāja, durvis skrāpēdams. Hagrids ar kāju pastūma viņu nostāk no ceļa un atrāva durvis vaļā.

Uz sliekšņa savā zaļajā tvīda apmetnī un pieskaņotā ausainē stāvēja profesore Ambrāža. Sakniebusi lūpas, viņa atgāza galvu, lai ieskatītos Hagridam sejā, — zaļā ausaine viņam sniedzās tikko līdz nabai.

—   Tā, — viņa ierunājās lēni un skaļi, it kā runātu ar kurlo. — Jūs būtu Hagrids, ja?

Atbildi negaidīdama, viņa iesoļoja istabā, izvelbtās acis potigi grozīdama uz visām pusēm.

—  Prom! —Ambrāža noskaldīja, ar rokassomu atgainīdama Ilkni, kas bija pielēcis klāt un raudzīja nolaizīt viņai ģīmi.

—   Ē… kauču nu es nebūt rupš, — ierunājās I lagrids, uz viņu blenzdams, — bet kas, ellē ratā, jūs i?

—   Mans vārds ir Doloresa Ambrāža.

Viņas meklējošais skats šaudījās pa namiņu. Divreiz tas apstājās tieši pie kakta, kur, cieši iespiests starp Ronu un Hermioni, stāvēja Harijs.

—   Doloresa Ambrāža? — Hagrids nomurmināja, it kā vairs galīgi neko nesaprastu. — Man domāt, jūs bij no ministrijas — va ta jūs nestrādā pie Fadža?

—   Es biju gan ministra vecākā padomniece, jā, — Ambrāža atteica, tagad maršēdama pa namiņu un nopētīdama it visu līdz pēdējam, sākot ar pleca somu, kas stāvēja atslieta pret sienu, un beidzot ar pa roku galam nosviesto ceļa apmetni. — Patlaban es pasniedzu aizsardzību pret tumšajām zintīm…

—  Jums i dūša, — Hagrids ieteicās, — ne jau kurš katrs to uzņemtos tagadiņ…

—   …un esmu Cūkkārpas lielinkvizitore, — Ambrāža turpināja, it kā nebūtu it neko dzirdējusi.

—   Kas ta tas i? — Hagrids sarauca pieri.

—  Arī es gribēju vaicāt tieši to pašu, — Ambrāža atteica, norādīdama uz Hermiones krūzi, kas tagad, sašķidusi lauskās, gulēja uz grīdas.

—   Ā, — Hagrids novilka, caurcaurēm bezpalīdzīgi pašķielēdams uz kaktu, kur paslēpušies stāvēja Ilarijs, Rons un Hermione. — A, tas… to Ilknīts. Sasita krūzi. Tā ka man vaidzēj vietā dabūt šito.

Hagrids norādīja uz krūzi, no kuras bija dzēris pats, ar otru roku joprojām spiezdams pie acs pūķa gaļas gabalu. Nu Ambrāža nostājās tieši viņam pretim, pētīdama nevis istabu, bet Hagridu pašu.

—   Es dzirdēju balsis, — viņa klusu ierunājās.

—   Es runāj ar Ilkniti, — Hagrids apņēmīgi izgrūda.

—   Un viņš jums atbildēja?

—   Nu… kā nu kurš ņem. — Hagrids neomulīgi saknosījās. — Es pa reizei saku, rau, Ilknīts teju kā cilvēks…

—   No pils durvīm uz jūsu būdu briduši trīs cilvēki, — Ambrāža nodūdoja.

Hermionei aizrāvās elpa, Harijs aizspieda viņai muti. Par laimi, tieši tobrīd Ilknis sparīgi apošņāja profesores Ambrāžas apmetņa stērbeli, tā ka viņa it kā neko nedzirdēja.

—  Nu, es jau tikko tik atnācs, — Hagrids atbildēja, ar milzīgo roku novēcinādams uz pleca somas pusi. — Ej nu sazin, būs kāds pirmīt nācs, ka esu palaidis garām.

—   Promiedams neviens pēdas nav ieminis.

—  Uhh… es… Nezin, kas ta tas… — Hagrids stomījās, bārdu plūkādams un atkal pamezdams skatu uz kaktu, kur stāvēja Harijs, Rons un Hermione, itin kā palīgā saukdams. — Hmm…

Ambrāža, apcirtusies uz papēža, aizstaigāja līdz istabas viņam galam, vērīgi raudzīdamās apkārt. Pieliekusies viņa paskatījās zem gultas. Tad atvēra Hagrida skapjus. Viņa pagāja garām pussprīdi no vietas, kur, pie sienas piespiedušies, stāvēja Harijs, Rons un Hermione — Harijs tai brīdī pat ievilka vēderu. Pētīgi ieskatījusies Hagrida milzīgajā vārāmajā katlā, viņa atkal pagriezās un noprasīja: — Kas jums lēcies? Kur esat guvis tādus savainojumus?

Hagrids ar skubu norāva no sejas pūķa gaļas kompresi, ko, pēc Harija domām, viņam gan nevajadzēja darīt, jo tagad zili melni pietūkuši acs bija aplūkojama kā uz delnas, nemaz nerunājot par visām tām asinīm un krevelēm. — Ā, es… man iznāc tāda nelaime, — viņš bikli nopurpināja.

—   Kāda nelaime?

—   Es… man aizmetās kāja.

—  Jums aizmetās kāja, — viņa dzedri atkārtoja.

—   Jā, taisni tā. Viens… tur man draugam slota… Pats es ne lido. Rau, es i tāds virs, ka tādu slotu, kas mani turēs, ij ne sameklēt. Draugs man tur zirgus, šim i abraksieši. Nez, vai jūs i redzejs — diži lopiņi, ar spārniem, zin. Vienam es uzkāpj drusku mugurā, un gadijs…

—   Kur jūs bijāt? — Ambrāža Hagrida buldurēšanu vienā mierā pārcirta kā ar nazi.

—   Ku es…?

—   Bijāt, jā, — viņa piepalīdzēja. — Trimestris sākās vairāk nekā pirms diviem mēnešiem, jūsu nodarbības nācās vadīt citam pasniedzējam. Neviens no jūsu kolēģiem nav spējis man sniegt jelkādas ziņas par to, kur jūs atrodaties. Adresi jūs netikāt atstajis. Kur jūs bijāt?

Iestājās klusuma bridis. Hagrids vērās uz Ambrāžu ar aiztūkušo aci. Harijs gandrīz vai varēja sadzirdēt viņa galvā izmisīgi čikstam zobratus.

—   Es… es bij dakterēties, — viņš beidzot izmocīja.

—   Dakterēties, — Ambrāža teica. Viņas skatiens pārslīdēja par Hagrida balo un pietūkušo seju, klusumā viņam uz vestes pakšķēdamas krita pūķa asiņu lāses. — Skaidrs.

—  Jā, — Hagrids sacīja. — Ieraut drusku… svaiga gaisa, zin…

—  Jā, mežzinim jau pie svaiga gaisa malka tikt grūti, — Ambrāža miligi noteica. Tā nieka tiesa, kas Hagrida ģiml nebija zili melna, koši pietvīka.

—   Nu… pamainīt apstākļus, zin…

—   Apskatīt kalnus? — Ambrāža zibenīgi ieprasījās.

Viņa zina, Harijs izmisis nodomāja.

—   Kalnus? — Hagrids pārvaicāja, nepārprotami pūlēdamies kaut ko uz ātru roku sagudrot. — Nekā, es bij francūžzemei dienvidos. Drusku, ku saule… un jūra.

—   Tiešām? — Ambrāža atsaucās. — Diez ko iededzis gan neesat.

—    Jā… nu… āda i tād vārīga, — Hagrids sacīja, raudzīdams apburoši pasmaidit. Harijs pamanīja, ka viņam izsisti divi zobi. Ambrāža viņu nomērīja ar ledainu skatienu, un milža smaids apdzisa. Tad viņa uzstīvēja rokassomu drusku augstāk elkonī un teica: — Man, protams, nāksies informēt ministru par jūsu novēloto ierašanos.

—   Aha, — Hagrids atsaucās, piekrītoši noklanīdams galvu.

—   Tāpat jums jāzina, ka man kā lielinkvizitorei ir pildāms nepatīkamais, tomēr nepieciešamais pienākums inspicēt savus kolēģus pasniedzējus. Tāpēc atļaušos piebilst, ka drīz vien mēs atkal tiksimies.

Apcirtusies viņa soļoja uz durvīm.

—   Jūs mūsus inspicē? — Hagrids truli atsaucās, noskatīdamies viņai pakaļ.

—  Jā gan, — Ambrāža liegi atsaucās, satvērusi durvju rokturi un atskatījusies. — Ministrs ir apņēmies izravēt tādas nezāles kā prasībām neatbilstoši pasniedzēji, Hagrid. Arlabvakar.

Viņa izgāja laukā, ar blīkšķi aizcirzdama durvis. Harijs grasījās noraut Paslēpni, bet Hermione sagrāba viņa roku.

—  Vēl ne, — viņa iečukstēja Harijam ausī. — Varbūt viņa vēl nav projām.

Hagrids laikam domāja to pašu — aizstampājis līdz logam, viņš druscītiņ pavilka sāņus aizkaru.

—   Brien atpakaļ, ku pils, — viņš klusu novilka. — Johaidī… Inspicē, ko?

—  Jā, — Harijs apstiprināja, noraudams Paslēpni. — Trilonijai jau piespriests pārbaudes laiks…

—  Mmm… Hagrid, ko tu esi ieplānojis mums mācīt? — ievaicājās Hermione.

—  Oooo, tur jūs galvu nelauza, man padomā i lēvens, ko mācīt, — Hagrids jūsmīgi atsaucās, pakampdams no galda savu pūķa gaļas kompresi un atkal to piespiezdams pie acs. — Man i pārīts kustoņu, ko esu pietaupījs jumsim uz to gadu, kad SLIMi, pagaid tik, i šis tas no tiesas īpašāks.

—  Mmm… Ipašaks kada ziņa? — Hermione piesardzīgi prašņāja.

—  Es neteiks, — Hagrids līksmi attrauca. — Es negrib izmaitāt, kas pārsteigums.

—   Paklau, Hagrid, — Hermione neatlaidās, visu izlikšanos mezdama pie malas. — Profesore Ambrāža vis nelēks gaisā no prieka, ja tu uz nodarbību atvedīsi kaut ko par daudz bīstamu…

—   Bīstamu? — Hagrids pārjautāja, izskatīdamies no tiesas uzjautrināts. — Ko nu muļķojas, es tak nelaistu jumsim klātu, kas bīstams! Es teic, labs i, šie jau gan var paši par sevi parūpēts…

—   Hagrid, tev jātiek cauri Ambrāžas pārbaudei, un tamdēļ tiešām būtu labāk, ja viņa redzētu, ka tu māci mūs aprūpēt vurbjus, atšķirt knerķeļus no ežiem un tamlīdzīgi! — Hermione nopietni aizrādīja.

—   Bet tur tak nav necik ko aizrauties, Hermione, — Hagrids iebilda. — Man i pietaupīts šis tas daudz labāks, es i audzējs šos jau gadiem, manējs, rādās, i vienvienīgs piejaucēts ganāmpulks pa visu Britāniju…

—  Hagrid… lūdzu… — Hermione neatlaidās, nu jau no tiesas izmisusi. — Ambrāža meklē vismazāko ieganstu, lai tiktu vaļā no pasniedzējiem, kuri, viņasprāt, ar Dumidoru saprotas par daudz labi. Lūdzu, Hagrid, māci mums kaut ko garlaicīgu, kas noteikti parādīsies SLIMu programmā…

Bet Hagrids tikai plati nožāvājās un ar vienu aci ilgodamies pašķielēja uz plato guļvietu kaktā.

—   Klau, diena bij gara, un laukā i vēls, — viņš noteica, viegli uzplādams Hermionei pa plecu, tā ka kājas viņai saļima un ceļgali nobūkšķēja pret gridu. — Ui… atvainošanu… — Saķēris Hermioni aiz mantijas apkakles, viņš uzrāva meiteni kājās. — Redz, par mani jūs nekreņķējas. Apsolu, ka esu smuki sadomājs, kas jumsim būs stundās tagad, kad esu atpakaļ… Nu jūs visi labāk gan laižas atkal uz pili, un atceras, ka pēdas vaig aizslaucīti

—   Nezinu gan, vai tu viņu pielauzi, — mazliet vēlāk teica

Rons, kad, pārliecinājušies, ka gaiss tīrs, viņi pa arvien dziļāko sniegu brida atpakaļ uz pili, pēdas neatstādami, jo Hermione ik pa bridim pār plecu raidīja izdzēšanas burvestību.

— Tad rītdien iešu atkal, — Hermione apņēmīgi pavēstīja. — Ja vajadzēs, pati viņam saplānošu nodarbības. Triloniju lai viņa izlidina, par to man nekas, bet Hagridu viņa nedabūs!

SATurs

PIRMĀ DAĻA

1. nodaļa. Dūdija atprātošana

2. nodaļa. Pūču gars

3. nodaļa. Avangards

4. nodaļa. Drūmkaktes divpadsmitais numurs

5. nodaļa. Fēniksa ordenis

6. nodaļa. Dižciltīgais un senais Bleķu nams

7. nodaļa. Burvestību ministrija

8. nodaļa. Sēde

9. nodaļa. Vīzlija kundzes nedienas

10. nodaļa. Luna Mīlaba

11. nodaļa. Šķirmices jaunā dziesma

12. nodaļa. Profesore Ambrāža

13. nodaļa. Pēcstundas pie Doloresas

14. nodaļa. Persijs un Ķepainis

15. nodaļa. Cūkkārpas lielinkvizitore

16. nodaļa' "Vepra galva"

17. nodaļa. Izglītības dekrēts nr. 24

18. nodaļa. Dumidora armija

19. nodaļa. Lauva un čūska

20. nodaļa. Hagrida stāsts

mvw.juma~M.lv

Izdevējs SIA "J.I..V.", Dzirnavu iela 73, Rīgā LV 1011. Iespiests un iesiets a/s "Preses nams" poligrāfijas grupas "Jāņa sēta" tipogrāfijā, Balasta dambi 3, Rīgā LV 1081.

Džoanna Džo Roulinga

Harijs Poters un Fēniksa ordenis

.

.

2. DAĻA

..

DIVDKSMIT PIRMĀ NODAĻA ČŪSKAS ACĪM

svētdienas rītā Hermione aizaras atpakaļ uz Hagrida būdiņu cauri divas pēdas biezai sniega kārtai. I larijs un Rons gribēja iet līdzi, taču viņu mājasdarbu kaudze jau atkal bija izaugusi bīstami augstu. Tāpēc abi negribīgi palika kopistabā un centās nepievērst uzmanību līksmajām klaigām, kas skanēja no āra, kur skolnieki izklaidējās, slidojot pa aizsalušo ezeru, vizinoties ar kamaniņām un, pats ļaunākais, liekot apburtām sniegapikām uzlidot līdz Grifidora tornim un sparīgi dauzīties pret logu rūtīm.

—  Ei! — nokliedzās Rons, pēdīgi zaudējis pacietību un izbāzis galvu pa logu, — es esmu prefekts, un, ja pa šo logu trāpīs vēl viena sniegapika — AU!

Viņš strauji atsprāga no loga; visa seja bija nolipuši ar sniegu.

—   Freds un Džordžs, — viņš rūgti noteica, aizcirzdams logu.

—   Jefiņi…

Hermione atgriezās no Hagrida neilgi pirms pusdienām. Viņa viegli trīsēja; meitenes mantija bija līdz ceļiem samirkusi.

—    Nu? — Rons, viņai ienākot, apvaicājās, pacēlis galvu.

—   Sastādīji viņam stundu plānu?

—    Mēģināju, — viņa nomākti atbildēja, ieslīgstot krēslā līdzās Harijam. Viņa izvilka savu zizli un izpildīja nelielu, bet sarežģītu mājienu, liekot no tā gala plūst karsta gaisa straumei; tad meitene pavērsa zizli pret savu mantiju, kas žūstot sāka kūpēt. — Kad es ierados, viņa tur nemaz nebija, klauvēju kādu pusstundu. Un tad viņš izbrida no Meža…

Harijs novaidējās. Aizliegtajā mežā čumēja un mudžēja radības, kuru dēļ Hagrids, visticamāk, nopelnītu atlaišanu no darba.

—   Ko viņš tur Mežā dara? Vai neteica? — Harijs jautāja.

—   Nē, — Hermione nelaimīgi atteica. — Viņš gribot, lai tas būtu pārsteigums. Es mēģināju viņam skaidrot par Ambrāžu, bet viņš vienkārši nespēj to apjēgt. Viņš visu laiku atkārtoja, ka neviens, būdams pie pilna prāta, neizvēlētos labāk mācīties par knerķeļiem nekā par himairām… nē, es nedomāju, ka viņam ir himaira, — viņa piebilda, redzēdama šausmu pilno izteiksmi Harija un Rona sejā, — bet ne jau tāpēc, ka viņš nebūtu mēģinājis pie kādas tikt — minēja, cik grūti esot dabūt olas. Nezinu, cik reižu es viņam atkārtoju, ka būs labāk, ja viņš pieturēsies pie Ķersijas plāna. Nudien, man tiešām neliekas, ka viņš dzirdēja kaut pusi no tā, ko es viņam teicu. Viņam ir tāds mazliet dīvains garastāvoklis. Viņš vēl joprojām atsakās izpaust, no kurienes visi tie ievainojumi.

Ne visi skolēni jūsmīgi apsveica Hagridu ar atgriešanos pie pasniedzēju galda nākamās dienas brokastīs. Daži, kā Freds, Džordžs un Li, sajūsmā rēca un skriešus metās pāri ejai starp Grifidora un Elšpūša galdiem, lai paspiestu Hagrida milzīgo roku; citi, kā Parvati un Lavendera, pārmija drūmus skatienus un nogrozīja galvas. Harijs zināja, ka daudziem labāk pie sirds iet profesores Ķersijas stundas, un pats ļaunākais, ka ar ļoti sīku, objektīvi domājošu sava prāta daļiņu viņš apzinājās, ka tam ir dibināts pamats: stundā, kas būtu interesanta Ķersijas izpratnē, nevienam nedraudeja briesmas palikt bez galvas.

Tā nu otrdien Harijs, Rons un Hermione devās pie I lagrida, drūmu bažu mākti un satuntulējušies, lai glābtos no sala. Harijs raizējās ne tikai par to, ko Hagrids bus izlēmis viņiem mācīt, bet arī — kā pārējie klasesbiedri, īpaši jau nu Malfojs ar drauģeļiem, uzvedīsies, ja viņus vēros Ambrāža.

Tomēr, kamēr viņi lauzās cauri sniega kupenām pie Hagrida, kurš viņus jau gaidīja Meža malā, lielinkvizitore nekur nebija manāma. Hagrida paskats satrauktos prātus nenomierināja; zilumi, kas sestdienas vakarā vēl bija violeti, tagad laistījās zaļgani un dzeltenīgi, turklāt šķita, ka dažas no brūcēm vēl asiņo. Harijs to nespēja saprast: vai Hagridam būtu uzbrucis kāds radījums, kura inde brūcēm neļauj sadzīt? Lai baigā aina būtu novesta līdz pilnībai, Hagrids pāri plecam bija pārmetis kaut ko, kas izskatījās pēc puses no beigtas govs.

—  Šodien mēs strādās šiten! — Hagrids līksmi uzsauca skolniekiem, kas viņam tuvojās, ar galvu pamezdams uz tumšajiem kokiem sev aiz muguras. — Drusku vairāk piesegts! Šiem jau ar' labāk patikās tumsā.

—   Kam patīk tumsā? — Harijs dzirdēja, kā Malfojs aši pārjautā Krabem un Goilam; viņa balsī ieskanējās viegla panika. — Ko viņš teica, kam patīk tumsā? Dzirdējāt?

Harijs atcerējās līdz šim vienīgo reizi, kad Malfojs bija iegājis Mežā; arī tad viņš netika izrādījis īpašu drosmi. Viņš pie sevis pasmaidīja; kopš kalambola mača Harijam gāja pie sirds jebkas, kas vien sagādāja Malfojam nepatīkamas izjūtas.

—  Gatavi? — Hagrids priecīgi apvaicājās, pārlaizdams skatu klasei. — Nu, labs i, es jums esu pietaupīj's gājienu mežā līdz piektai klasei. Es tā doma — aizies un uzmetis aci šiten tām radībām dabiskā vidē. Tagadītēs tā — tie, par ko mēs šodien mācīsies, i varen reti. Es tā domā, ka laikam gan esu vienīgais visā Lielbritānijā, kam šos izdevies piejaucēt.

—  Jūs skaidri zināt, ka viņi ir piejaucēti? — Malfojs vaicāja. Panika viņa balsī tagad bija vēl nepārprotamāka. — Šī jau nebūs pirmā reize, kad jūs uz stundu atvedat mežonīgas radības, vai ne?

No slidenu puses atskanēja piekrītoša murdoņa, un likās, arī dažiem grifidoriem šķiet, ka Malfojam ir zinama taisnība.

—   Skaidra lieta, ka šie piejaucēti, — Hagrids atteica, novaikstidamies un pavilkdams beigto govi mazliet augstāk uz sava pleca.

—   Kas tad noticis ar jūsu seju? — neatlaidās Malfojs.

—    Nebāž degunu, kur nevaigās, — Hagrids pikti atcirta. — Tagadītēs tā, ja jūs i beiguš uzdot stulbus jautajienus, nak man līdzi!

Viņš pagriezās un lieliem soļiem devās tieši mežā. Nevienam, ka likās, nebija īpašas vēlēšanās sekot. Harijs paskatījās uz Ronu un Hermioni, kas nopūtās, bet pamāja ar galvu, un visi trīs devās nopakaļ Hagridam, pārējiem pa priekšu

Viņi soļoja aptuveni desmit minūtes, kamēr nonāca līdz vietai, kur koki auga tik tuvu cits citam, ka valdīja īsta krēsla un uz zemes nebija sniega. Norukšķējies Hagrids nokrāva savu pusgovi zemē, atkāpās un pagriezās pret klasi. Lielākā daļa skolnieku lēni lavījās viņam tuvāk, slapstīdamies no koka pie koka un nervozi lūkodamies visapkārt, it kā gaidīdami, ka kuru katru brīdi sazin kas uzbruks.

—  Sanāk tuvāk, sanāk tuvāk, — Hagrids iedrošināja. — Tagadītēs tā. Šos jau gaļas smaka pievilinās šā kā tā, bet es vienalga pasauks. Šiem patikās zināt, ka tas esu es.

Viņš pagriezās, sapurināja savu pinkaino galvu, lai atmestu matus no sejas, un izgrūda dīvainu spalgu kliedzienu, kas atbalsojās tumšaja biezokni kā šaušalīga putna sauciens. Neviens neiesmējās: vairums izskatījās pārāk nobijušies, lai izdvestu kaut

skanu.

Hagrids nokliedzās vēlreiz. Pagāja minūte, klase turpināja nervozi lūkoties pār plecu un aiz kokiem, lai ieraudzītu to, kas tuvojas. Un tad, brīdī, kad Hagrids jau trešo reizi atsvieda matus un piepūta savas milzonīgās krūtis, Harijs iedunckāja Ronu un norādīja uz tumšo spraugu starp divām mezglainām īvēm.

Tumsā pamazām arvien lielākas auga divas tukšas, baltas, mirdzošas acis. Pēc brīža no melnuma iznira tāds kā pūķa purns, kakls un tad viss skeletveidīgais milzīga melna spārnota zirga rumpis. Zirgs pāris sekundes atskatīdamies vēroja klasi, vēcinādams garo melno asti, tad nolieca galvu un sāka plosīt govs gaļu ar smailajiem ilkņiem.

Hariju pārņēma milzu atvieglojuma vilnis. Tas vismaz pierādīja, ka viņš šīs radības nebija iztēlojies, ka tās bija īstas: arī I lagrids par tām zinaja. Viņš dedzīgi paraudzījās uz Ronu, taču draugs vēl joprojām blenza starp kokiem un pēc dažām sekundēm nočukstēja: — Kāpēc Hagrids nepasauc vēlreiz?

Lielākā daļa klasesbiedru izskatījās tikpat apjukuši un nervozi; viņi joprojām vērās itin visur, tikai ne uz zirgu, kas stāvēja pavisam tuvu. Likās, ka zirgu spēj redzēt vēl tikai divi: kāds stiegrains slīdenis, kurš stāvēja Goilam aiz muguras un ar dziļu riebumu vēroja zirgu ēdam, un Nevils, kura acis sekoja garas melnās astes kustībai.

—   Un re, ku' nāk vēl viens! — Hagrids lepni noteica, kad starp tumšajiem kokiem parādījās vēl viens melns zirgs, kas sakļāva savus ādainos spārnus un nolieca galvu, lai kāri sāktu ēst gaļu. — Tagadītēs tā… paceļ rokas, kurš šos var redzēt?

Neizmērojami apmierināts, ka beidzot noskaidros šo zirgu noslēpumu, Harijs pacēla roku. Hagrids pamāja ar galvu uz viņa pusi.

—  Jā, jā, es jau zināj, ka tu redzēs, Harij, — viņš nopietni teica. — Un tu ar', Nevil, ko? Un…

—  Atvainojiet, — Malfojs teica ņirdzīgā balsi, — bet kas tieši mums būtu jāredz?

Atbildes vietā Hagrids norādīja uz govs liemeni zemē. Klase kādu bridi uz to blenza, tad vairāki cilvēki noelsās un Parvati iespiedzās. Harijs saprata, kapec: gaļas strēmeles, kas pašas plēsās nost no kauliem un pazuda kā nebijušas, noteikti izskatījās visai dīvaini.

—   Kas to dara? — Parvati noprasīja izbiedētā balsī, atkāpdamas aiz tuvākā koka. — Kas to gaļu ēd?

Testrali, — I lagrids lepni atbildēja, un Hermione pie Harija pleca izdvesa klusu un saprotošu "Ai!". — Cūkkārpai šiten ir vesels ganāmpulks. Tagaditēs tā — kurš zin…

Uel viņi taču ir šausmīgi nelaimes vēstneši! — iejaucās I 'arvati, kura izskatījās ļoti satraukta. —Atnesot visādas briesmīgas nelaimes cilvēkiem, kas tos redz. Profesore Trilonija man reiz teica, ka…

Ne, nē, nē, — Hagrids ķiķinādams teica, — tie jau tik māņi, nudie'. Viņi nenes nelaimi, viņi i trakot gudri un noderīgi! Saprotama lieta, šitiem te nenākas neko daudz darīt, tik vien kā vilkt skolas ratus, ja nu vienīgi Dumidors sadomājs doties garākā ceļa un negrib teleportēties. Re, ku' vēl viens pārits, paskat!

Starp kokiem klusi iznāca vēl divi zirgi. Viens no tiem nogāja pavisam tuvu Parvati, kas sāka trīcēt un piespiedās tuvāk kokam, sacīdama: — Man liekas, es kaut ko sajutu, man liekas, tas ir pavisam tuvu!

—  Neuztraucies, tas tev neko nenodarīs, — I lagrids pacietīgi teica. — Un tagadītēs tā — kurš man var pateikt, kāpēc daži no jums var šos redzēt, bet citi atkaliņās ne?

Hermione pacēla roku.

—   Nu sper vaļā, — Hagrids teica, viņai plati uzsmaidīdams.

—   Testrālus var redzēt tikai tie, — viņa sacīja, — kuri redzējuši nāvi.

—  Tieštā, — Hagrids svinīgi noteica, — desmit punkti Grifidoram. Tagaditēs tā, testrāli…

—   Khem, khem.

Bija ieradusies profesore Ambrāža. Viņa stāvēja dažu soļu attālumā no Harija, atkal tērpusies savā zaļajā cepurē un mantijā, un turēja gatavībā planšeti ar piezīmju lapām. I lagrids, kas nekad agrāk nebija dzirdējis Ambrāžas māksloto krekšķi, ar zināmam bažām noraudzījās uz tuvāko testrālu, acīmredzami domādams, ka tas šo skaņu izdevis.

—   Khem, khem.

—   Ak tā, sveikiņi! — Hagrids smaidīdams teica, beidzot noteicis trokšņa avotu.

—   Vai saņēmāt zimiti, ko es šorīt nosūtīju uz jūsu būdu? — Ambrāža noprasīja tai pašā skaļajā, gausajā balsi, kādā viņa ar Hagridu bija runājusi iepriekš — it kā vēršoties pie cilvēka, kurš ir ne tikai ārzemnieks, bet arī visai aprobežots. — To, kurā bija teikts, ka es šodien inspicēšu jūsu stundu?

—   Kā nu nē, — Hagrids jautri atteica. — Priecājos, ka jūs vienā mierā atrada šito vietu. Nu tā, jūs jau redz' — vai varbūt neredz'? Mēs šodien esam ķērušies pie testrāliem…

—   Kā, lūdzu? — profesore Ambrāža skaļi pārjautāja, pielikusi plaukstu pie auss un saviebusies. — Ko jūs teicāt?

Hagrids izskatījās mazliet apjucis.

—   Ē… pie testrāliem, — viņš skaļi atkārtoja. — Tie ir tādi lieli, ē, spārnoti zirgi, vai zināt!

Viņš cerīgi savēcināja milzīgās rokas. Profesore Ambrāža sarāva uz augšu uzacis un nomurmināja, pierakstot savos papīros: — Ir spiests… izmantot… primitīvu… žestu… valodu.

—   Nu… šā kā tā… — Hagrids, izskatīdamies viegli izsists no sliedēm, pagriezās atpakaļ pret klasi, — ē… pie kā es palik?

—   Liekas… ka apveltīts… ar ļoti… vāju… īstermiņa… atmiņu, — Ambrāža murmināja pietiekami skaļi, lai visi viņu dzirdētu. Drako Malfojs rādīja tādu ģimi, it kā Ziemassvētki būtu atnākuši mēnesi agrāk nekā parasti, turpretim Hermione apspiestās dusmās bija pietvīkusi ka biete.

—   Jā, nudien, — Hagrids noteica, uzmetis nemierīgu skatienu Ambražas planšetei, taču drošsirdīgi turpinādams. — Nu ja, es gribēj jums pastāstīt, kā tas nākas, ka mums i vesels bars. Nu ja, mēs iesāka ar tēviņu un piecām mātītēm. Šitento te, — viņš papliķēja zirgu, kurš bija parādījies pirmais, — sauc Tenebruss. Viņš i man mllulits, pirmais, kurš piedzimis šitepatās Mežā…

—   Vai jūs esat informēts, — Ambrāža viņu skaļi pārtrauca, — ka Maģijas ministrija testralus klasificējusi kā "bīstamus"?

Harijam sirds piepeši kļuva smaga kā akmens, bet Hagrids tikai nosmējās.

—  Testrāli nav bīstami! Nu, labs i, var bišķi iekampt, ja šos pārāk kaitina…

—   Izrāda… labpatikas… pazīmes… runājot… par… vardarbību, — nomurmināja Ambrāža, atkal skribelēdama savās piezīmēs.

—  Ne, pagaid'! — Hagrids teica, tagad jau izskatīdamies mazliet noraizējies. — Nu, suns tak ar' kodīs, ja jūs šo ķircinās, ko? Bet testrāliem ir tikai slikta slava tās nāves būšanas dēļ. Agrāk domaja, ka šie i slikta zīme, va' ne? Vienkārši nesaprata, va' ne?

Ambrāža neatbildēja; viņa beidza rakstīt savu pēdējo piezīmi, tad pacēla skatu uz Hagridu un sacīja — atkal ļoti skaļi un lēni: — Lūdzu, turpiniet stundu kā parasti. Es pastaigāšu, — viņa ar žestiem atdarināja staigāšanu (Malfojam un Pansijai Pārkinsonei bija sākusies mēma smieklu lēkme), — starp audzēkņiem, — (viņa norādīja uz atsevišķiem stundas dalībniekiem), — un uzdošu viņiem jautajumus. — Viņa norādīja uz savu muti, tā apzīmējot runāšanu.

Hagrids blenza viņā, acīm redzami pilnīgi nesaprazdams, kāpēc profesore izturas tā, it kā viņš nesaprastu normālu cilvēku valodu. Hermione tagad no dusmām vai raudāja.

—  Tu ragana, tu ļauna ragana! — viņa nočukstēja, vērojot, kā Ambrāža tuvojas Pansijai Pārkinsonei. — Es zinu, ko tu dari, tu briesmīgā, samaitātā, ļaunā…

—  Ē… nu jā, — Hagrids noteica, nepārprotami pūloties ievirzīt stundu agrākajā gultnē, — tad testrāli. Jā nudie'. Nu, par samiem var pastāstīt lēveni lab liet…

—  Vai tu uzskati, — profesore Ambrāža skaņā balsī vaicaja Pansijai Pārkinsonei, — ka saproti, ko profesors Hagrids runā?

Tāpat kā Hermionei, ari Pansijai acīs bija asaras, tikai šīs bija sariesušās aiz smiekliem; viņas atbilde bija gandrīz nesaprotama, jo meitene pūlējās apspiest ķiķināšanu.

—   Nē… tāpēc, ka… nu… lielākoties… tas izklausās… pēc rukšķēšanas…

Ambrāža kaut ko pieskribelēja savās piezīmēs. Nedaudzās veselas vietas Hagrida sejā pietvīka, taču viņš mēģināja izturēties tā, it ka nebūtu dzirdējis Pansijas atbildi.

—   Ē… nu ja… labās lietas par testrāliem. Nu, kad šie ir piejaucēti kā šitie te, jūs nekad ar' vairs neapmaldisies. Apbrīnojama orientēšanas spēja, pasak tik šiem, kur jūs grib tikt…

—   Protams, ar noteikumu, ka tie jūs spēj saprast, — skaļi piezīmēja Malfojs, un Pansija Pārkinsone sabruka jaunā ķiķināšanas lēkmē. Profesore Ambrāža viņiem iecietīgi uzsmaidīja un tad pievērsās Neviļam.

—   Tu vari saredzēt testrālus, Lēniņ, vai ne? — viņa jautāja.

Nevils pamāja.

—   Ko tu esi redzējis mirstam? — viņa vaicāja vienaldzīgā balsī.

—  Savu… savu vectētiņu, — Nevils teica.

—   Un ko tu par tiem domā? — viņa turpināja, pamājot ar savu strupo roķeli uz zirgu pusi. Testrāli tikmēr jau bija noskrubinājuši lielāko daļu liemeņa līdz pašam kaulam.

—   Ē…, — Nevils nervozi novilka, uzmezdams skatu Hagridam. — Nu… viņiem nav ne vainas.

—   Skolnieki… ir… pārāk… iebaidīti… lai atzītu… ka baidās, — Ambrāža nomurmināja, ierakstīdama vēl vienu piezīmi savos papīros.

—    Nē! — iesaucās Nevils, izskatīdamies visai noraizējies. — Nē, man nav no viņiem bail!

—   Būs jau labi, — Ambrāža sacīja ar smaidu, kas nepārprotami bija iecerēts saprotošs, un papliķēja Neviļam pa plecu. Harijam gan smaidiņš vairāk atgādināja ņirdzīgu viepli. — Labi, Hagrid, — viņa no jauna pievērsās milzim, atkal sākdama runāt tai pašā skaļajā, gausajā balsī, — man liekas, ka materiāla pietiks. Jūs saņemsiet, — (viņa izlikās, it kā paņemtu kaut ko no gaisa savā priekšā), — inspekcijas rezultātus, — (viņa norādīja uz savu planšeti), — desmit dienu laikā. — Profesore pacēla gaisā desmit strupus, mazus pirksteļus un tad, zem zaļās cepures rotājoties vēl platākam un krupigākam smaidam nekā parasti, aizsteidzās, atstājot Malfoju un Pansiju Pārkinsoni lokāmies smieklos, Hermioni dusmās trīcot un Neviļu — apjukušā un bažīgā paskatā.

—   Pretīga, melīgā vecā ragana, viņa visu sagroza! — Hermione plosījās pēc pusstundas, kad viņi mēroja ceļu atpakaļ uz pili pa pirmīt sniegā iemītajām sliedēm. — Jūs redzat, kas viņai padoma? Atkal jau veca dziesma par jaukteņiem — viņa mēģina pierādīt, ka Hagrids ir kaut kāds garīgi atpalicis trollis tikai tāpēc, ka viņa māte bija milzene. Un tas nav godīgi, stunda nepavisam nebija slikta! Galu galā, labi — ja atkal būtu bijuši spridzekļmūdži! Bet testrāliem nav ne vainas! Vēl vairāk, Hagrida skatījumā tie ir ļoti labi radījumi!

—  Ambrāža teica, ka viņi esot bīstami, — iebilda Rons.

—  Nu, kā jau Hagrids teica, viņi prot sevi aizstāvēt, — Hermione neiecietīgi teica, — un droši vien tāda skolotāja kā Ķersija parastos apstākļos līdz SĒRGu līmenim mums tos nerādītu, bet radījumi taču tiešām ir ļoti interesanti, vai ne? Aizraujoši, ka daži tos var redzēt, bet citi ne! Kaut es varētu!

—   Tiešām gribi? — Harijs klusi pārjautāja.

Viņas sejā pēkšņi parādījās šausmas.

—  Ai, Harij, piedod… Nē, protams, negribu! Tiešām briesmīgi muļķīgi izrunājos.

—  Tas nekas, — viņš aši sacīja, — nepārdzīvo.

—   Es tiešām brīnos, ka tik daudzi viņus varēja redzēt, — Rons teica. — Mūsu klasē veseli trīs…

—   Jā gan, Vīzlij, mēs te tā prātojām, — teica kāda ļaunīga balss. Sniegs slāpēja trokšņus, un neviens nebija dzirdējis, ka Malfojs, Krabe un Goils soļo viņiem tieši aiz muguras. — Ja tu redzētu, ka kāds noliek karoti, varbūt tev izdotos labāk saskatīt sviedeni, ko?

Viņi ar Krabi un Goilu, smieklos rēkdami, aizspērās trijotnei garām uz pils pusi, tad korī uzrāva: — Vīzlijs — mūsu varonis! — Rona ausis kļuva sarkanas.

—   Vienkārši nepievērs uzmanību, — noskandēja Hermione. Viņa izvilka savu zizli un atkal izbūra no tā karsta gaisa struklu, lai izkausētu taciņu svaigaja sniegā starp viņiem un siltumnīcām un iešana vestos vieglāk.

* * *

Pienāca decembris, atnesot līdzi vēl vairāk sniega un piektgadniekiem ari īstu mājasdarbu lavīnu. Ari Rona un I Iermiones prefektu pienākumi, Ziemassvētkiem tuvojoties, kļuva arvien smagāki. Viņiem tika uzdots pārraudzīt pils izpušķošanu ("Pamēģini pats izkarināt eņģeļmatus, ja Plvzs saķēris otru galu un mēģina tevi nožņaugt," Rons sūdzējās), pieskatīt pirmgadniekus un otrgadniekus, kas briesmīgā aukstuma dēļ starpbrīžus pavadīja telpās ("Vai zini, viņi ir mazi nekaunīgi puņķutapas; mēs gan pirmajā klasē nebijām tik rupji," teica Rons), un uz maiņām dežurēt gaiteņos kopā ar Argusu Filcu, kam bija aizdomas, ka svētku gars varētu izpausties burvju divkauju epidēmijā ("Tam nu gan smadzeņu podā ir mēsli," Rons errojās). Viņi bija tik aizņemti, ka Hermione pat bija metusi pie malas elfu miču adīšanu un pārdzīvoja, ka palikušas vairs tikai trīs.

—   Visiem tiem nabaga elfiem, kurus es vēl neesmu atbrīvojusi, nāksies Ziemassvētkus pavadīt te, jo nepietiks cepuru!

Harijs, kam nepietika dūšas meitenei pateikt, ka visu noadīto savāc Dobijs, noliecās zemāk pār savu maģijas vēstures apcerējumu. Par Ziemassvētkiem negribējās pat domāt. Pirmo reizi savu skolas gadu laikā viņš ļoti vēlējās pavadīt svētkus ārpus Cūkkārpas. Hariju nomāca aizliegums spēlēt kalambolu un raizes, vai Hagridam netiks noteikts pārbaudes laiks, un šobrīd viņš uz skolu turēja ļaunu prātu. Vienīgais, ko zēns patiešām gaidīja ar nepacietību, bija DA sanaksmes, un brīvdienu laikā tās tik un ta nāktos atcelt, jo gandrīz visi no DA grasījās svētkus pavadīt kopā ar savām ģimenēm. Flermione posās braukt slēpot ar saviem vecākiem. Tas milzigi uzjautrināja Ronu, kas pirmoreiz mūžā dzirdēja, ka vientieši mēdz piesprādzēt pie kājām šaurus koka gabalus, lai slidinātos lejā no kalniem. Rons taisījās braukt mājās, uz "Midzeņiem". Harijs vairākas dienas mocījās skaudība, līdz beidzot Rons, atbildot uz Harija jautājumu, kā šis domā tikt mājās līdz Ziemassvetkiem, izsaucās: — Bet tu taču arī brauksi! Vai tad es neteicu? Mamma jau pirms vairakam nedēļām man atrakstīja un lika ielūgt arī tevi!

Hermione novalbījās, bet Harijam oma uzreiz uzlabojās: doma par Ziemassvētkiem "Midzeņos" bija patiesi lieliska, lai gan to mazliet aptumšoja vainas apziņa par to, ka brīvdienas neizdosies pavadīt kopā ar Siriusu. Harijs apsvēra, vai nebutu iespējams pierunāt Vizlija kungu uz svētkiem ielūgt ari viņa krusttēvu. Lai gan zēns šaubījās, vai Dumidors Siriusam ļautu pamest Drūmkakti, gribot negribot bija jādomā arī par to, ka Vīzlija kundze varētu liegties viņu pie sevis uzņemt — tie abi tik bieži sagāja matos. Kopš pēdējās parādīšanās ugunī Siriuss vispār nebija ar Hariju sazinājies, un, lai gan zēns zināja, ka Ambrāžas iedibinātās novērošanas dēļ nebūtu prātīgi mēģināt krusttēvu uzmeklēt, viņam tomēr nepatika iztēloties Siriusu vienu pašu vecajā mātes majā — iespējams, vientulīgi izplaukšķinot kādu petardi kopā ar Mokšķi.

Uz pēdējo DA sanāksmi pirms brīvdienām Harijs ieradās Vajadzību istabā mazliet agrāk un bija par to priecīgs, jo, kad uzliesmoja lāpas, viņš ieraudzīja, ka Dobijs telpu izpušķojis ar Ziemassvētku rotājumiem. Uzreiz bija skaidrs, ka to darījis tieši viņš, jo neviens cits nebūtu pie griestiem piekarinājis simt zeltītu bumbuļu, katru ar Harija portretu un uzrakstu: "HARlGUS ZIEMASSVĒTKUS!".

Harijs bija tikko paguvis noņemt pašu pēdējo, kad durvis čīkstot atvērās un ienāca Luna Mīlaba, izskatīdamās, kā parasti, visai sapņaina.

— Sveiki, — viņa nobēra, lūkodamās visapkart uz atlikušajiem rotājumiem. — Izskatās jauki. Vai tu to visu pieliki?

—   Nē, — Harijs atbildēja, — mājas elfs Dobijs.

—   Amuļi, — Luna sapņaini noteica, noradot uz lielu baltu ogu ķekaru, kas karājās Harijam gandrīz virs galvas. Viņš vienā lēcienā atsprāga nostāk. — Prātīgi darīts, — Luna ļoti nopietni sacīja. — Tie bieži ir pilni ar ņergļiem.

No nepieciešamības apjautāties, kas tie ņergļi tadi ir, Hariju izglāba Endželīnas, Keitijas un Alīsijas ierašanās. Visas trīs bija aizelsušās un izskatījās pārsalušas.

—    Nu ko, — Endželīna nomākti teica, novilkdama savu mantiju un ielidinādama to kaktā, — beidzot esam atraduši tev aizstājēju.

—   Aizstājēju? — Harijs neizpratnē pārvaicāja.

—    Tev un Fredam ar Džordžu, — viņa nepacietīgi sacīja.

—   Dabūjām vēl vienu meklētāju.

* ^ — Ko tad? — Harijs strauji apvaicājās. ~ f — Džinniju Vīzliju, — Keitija paziņoja.

Harijs mēmi blenza viņā.

—  Jā, jā, zinu, — Endželīna noteica, izvilkdama zizli un izvingrinādama roku, — bet patiesībā viņa spēlē tīri labi. Ar tevi, protams, viņa mēroties nevar, — viņa noteica, uzmetot Harijam nešpetnu skatienu, — bet, ta kā tevi mēs nevaram dabūt…

Harijs norija vārdus, kas lauztin lauzās par lūpām: vai Endželīna tiešām kaut mirkli iedomājās, ka viņš izslēgšanu no komandas nepārdzīvo simtreiz vairāk nekā viņa?

—   Un kas būs ar triecējiem? — viņš jautāja, pūlēdamies apvaldīt trīsas balsī.

—   Endrjū Ķērks, — Alīsija atbildēja bez mazākā entuziasma,

—   un Džeks Slopers. Ne viens, ne otrs nav nekādi spīdekļi, bet salīdzinājuma ar pārējiem idiotiem, kas pieteicās…

Rona, Hermiones un Nevila ierašanas pielika punktu šai nomācošajai sarunai, un pēc piecām minūtēm istaba bija pietiekami pilna, lai Harijam nebūtu jāredz Endželīnas svilinošie un pārmetuma pilnie skatieni.

—   Labs ir, — viņš teica, saukdams visus pie kārtības. — Es biju domājis, ka šovakar mēs varētu vienkārši atkārtot visu, ko esam mācījušies līdz šim, jo ši ir mūsu pēdējā sanāksme līdz brīvdienām un nav nekādas jēgas ķerties pie kaut kā jauna tieši pirms trīs nedēļas gara pārtraukuma…

—    Mēs nedarīsim neko jaunu? — Zahārijs Smits izgrūda neapmierinātu čukstienu, kas bija pietiekami skaļš, lai būtu dzirdams visā istabā. — Būtu zinājis, nebūtu nācis.

—   Tādā gadījumā mums tiešām ļoti žēl, ka Harijs tevi nebridināja, — Freds skaļi noteica.

Vairāki cilvēki ieķiķinājās. Harijs ieraudzīja, ka Čo smejas, un pakrūtē viņam iekrita pazīstamais tukšums — it kā viņš, kāpjot lejup pa kāpnēm, nebūtu trāpījis ar kāju uz pakāpiena.

—    … mēs varam vingrināties pa pāriem, — Harijs teica. — Sāksim ar desmit minūtēm aiztures burvestības, tad varēsim sadabūt spilvenus un vēlreiz pamēģināt apdullināšanu.

Visi paklausīgi sadalījās pa pāriem; Harijs, kā parasti, darbojās kopā ar Neviļu. Drīz istabu pieskandināja nepārtraukti saucieni: — Aizturies! — Ik pa brīdim kāds sastinga aptuveni uz minūti, kuras laikā attiecīgais pārinieks varēja bezmērķīgi raudzīties visapkārt, vērojot, kā strādā citi pāri, tad pirmais atdzīvojās un izmēģināja burvestību pats.

Nevila sekmes bija tā uzlabojušās, ka viņu nevarēja ne pazīt. Pēc laiciņa, kad Harijs bija atdzīvojies trīs reizes pēc kārtas, viņš lika Neviļam atkal pievienoties Ronam un Hermionei, lai pats varētu apstaigāt istabu un pavērot citus. Kad viņš gāja garām Čo, meitene plati uzsmaidīja; viņš noturējās pretim kārdinājumam nostaigāt garām vēl dažas reizes.

Pēc desmit minūtēm aiztures burvestības vingrinājumu visi noklāja grīdu ar spilveniem un atkal sāka trenēties apdullināšanā. Bija pārāk maz vietas, lai viņi varētu izmēģināt šo burvestību visi reizē; puse grupas kādu brīdi bija vērotājos, tad lomas mainījās. Noraugoties viņos visos, Harijs juta, ka sirdī ielīst patiess lepnums. Tiesa, Nevils gan apdullināja Padmu Patilu, nevis Dinu, uz kuru bija mērķējis, tomēr trāpījums bija daudz tuvāk mērķim neka parasti, un ari visi pārējie bija satriecoši progresējuši.

Kad bija pagājusi stunda, Harijs nodarbību pārtrauca.

—   Jums nudien sāk veikties pavisam labi, — viņš teica, dāļādams visiem smaidus. — Kad atgriezīsimies no brīvdienām, varēsim ķerties pie šādam tādām lielajām lietām — varbūt pat pie Aizstāvjiem.

Sacēlās satraukta murdoņa. Istaba pamazām sāka tukšoties — kā parasti, projām visi gāja pa diviem vai trim; vairākums aizejot novēlēja Harijam priecīgus Ziemassvētkus. Līksmā noskaņā viņš kopā ar Konu un Hermioni savāca spilvenus un nolika tos kārtīgi vietā. Rons un Hermione aizgāja pirms viņa; Harijs mazliet uzkavējās, jo Čo vēl bija tepat un viņš cerēja dzirdēt priecīgu Ziemassvētku vēlējumus ari no viņas.

—  Nē, ej vien, — Harijs dzirdēja Čo sakām draudzenei Marietai, un viņa sirds palēcās, kā zēnam likās, līdz pašam ādamābolam.

Harijs izlikās, ka izlīdzina spilvenu kaudzi. Viņš bija gluži drošs, ka tagad abi palikuši divi vien, un gaidīja, kad meitene kaut ko sacīs. Tā vietā viņš izdzirdēja dūšīgu šņaukāšanos.

Viņš pagriezās un ieraudzīja, ka Čo stāv istabas vidū un asaras viņai birst kā pupas.

—   Kas…?

Viņš nezināja, ko iesākt. Čo vienkārši stāvēja un klusi raudāja.

—   Kas lēcies? — viņš vārgā balsi vaicāja.

Viņa papurināja galvu un noslaucīja asaras piedurknē.

—    Es… atvainojos, — viņa aizkritušā balsī teica. — Man liekas… tas tikai tāpēc, ka… mācoties visas šis lietas… man jādomā, vai… ja viņš to visu būtu pratis … varbūt tagad būtu dzīvs.

Harija sirds atkal šļuka uz leju — šoreiz garām savai parastajai vietai un apstājās kaut kur nabas apvidu. Butu vajadzējis iedomāties. Viņa gribēja runāt par Sedriku.

—   Viņš to visu prata, — Harijs ar piespiešanos atbildēja. — Viņam šādas lietas lieliski padevās, citādi viņš nemūžam nebūtu ticis līdz labirinta vidum. Bet, ja Voldemorts kādu patiešām grib nogalināt, nav nekādu izredžu izglābties.

Izdzirdējusi Voldemorta vārdu, Čo aizelsās, bet turpināja vērties Harijā, pat nesarāvusies.

—  Tu paliki dzīvs, kad biji vēl pavisam maziņš, — viņa klusi iebilda.

—  Jā, nu labi, — Harijs gurdeni atteica, virzīdamies uz durvju pusi, — man nav ne jausmas, kāpēc, un nevienam citam ari ne, tā ka ar to nav ko lepoties.

—  Ai, neaizej! — Čo izsaucas, jau atkal taisīdamās uz raudašanu. — Es tiešām ļoti atvainojos, ka zaudēju savaldīšanos… Es negribēju…

Meitene atkal iešņukstējās. Viņa bija ļoti skaista pat ar sarkanām un aiztūkušām acīm. Harijs jutās caurcaurēm nelaimīgs. Viņš būtu tā priecājies par visparastāko priecīgu Ziemassvētku vēlējumu.

—  Es saprotu, ka tu jūties briesmīgi, — viņa teica, atkal susinādama asaras piedurkne. — Es te runāju par Sedriku, bet tu taču redzēji, kā viņš mirst. Droši vien gribi vienkārši aizmirst to visu.

Harijs neko neatbildēja; tā bija pilnīga taisnība, taču viņam likās, ka būtu bezsirdigi ko tādu teikt.

—  Zini, tu esi p-patiešām labs skolotājs, -Čo sacīja ar asarainu smaidu. — Man nekad agrak nebija izdevies nevienu apdullinat.

—   Paldies, — Harijs neveikli teica.

Viņi krietnu brīdi vērās viens otrā. Harijs karsti vēlējās izskriet no istabas, taču kājas galīgi negribēja kustēties.

—  Amuļi, — Čo klusi noteica, norādot uz griestiem viņam virs galvas.

—   Jā, — Harijs sacīja. Mute bija izkaltusi gluži sausa. — Tie gan droši vien ir pilni ar ņergļiem.

—   Kas ir ņergļi?

—    Nav ne jausmas, — Harijs teica. Čo bija jau pienākusi tuvāk. Likās, ka viņa smadzenes ir apdullinātas. — Tev bus jāpajautā Lunātiķei. Es gribēju teikt, Lunai.

Čo izdvesa dīvainu skaņu, kaut ko vidēju starp šņukstu un spurdzienu. Nu jau viņa bija vēl tuvāk. Harijs būtu varējis saskaitīt vasaras raibumiņus uz meitenes deguna.

—  Tu man patiešām ļoti patīc, Harij.

Viņš nebija spējīgs domāt. Zenu pārņēma kņudoņa, kas paralizēja rokas, kājas un smadzenes.

Viņa bija pārāk tuvu. Harijs varēja saskatīt katru asaru, kas bija ieķērusies viņas skropstās…

Kopistabā viņš atgriezās pēc pusstundas un atrada Ronu un Hermioni labākajās vietās pie kamīna; gandrīz visi pārējie bija jau devušies gulēt. I lermione rakstīja ļoti garu vēstuli; viņa jau bija aizpildījusi pusi no pergamenta loksnes, kas nokarājās pāri galda malai. Rons gulšņāja uz kamīna paklāja, nopūlēdamies ar pārvērtību mājasdarbu.

—   Kur tad tu tā aizķēries? — viņš jautāja Harijam, kad tas ieslīga atzveltnes krēslā līdzās Hermionei.

Harijs neatbildēja. Viņš bija šoka stāvokli. No vienas puses, viņš ilgojās pastāstīt Ronam un Hermionei par to, kas tikko bija noticis, no otras — vēlējās šo noslēpumu paņemt līdzi kapā.

—   Vai viss kārtībā, Harij? — Hermione jautāja, palūrot uz viņu pāri rakstāmspalvas galiņam.

Harijs nedroši paraustīja plecus. Taisnību sakot, viņš nesaprata, vai viss bija vai nebija kārtībā. — Kas par lietu? — Rons jautāja, uzslējies uz elkoņa, lai varētu Hariju labāk redzēt. — Kas noticis?

Harijs īsti nezināja, ar ko lai sāk, un joprojām nebija drošs, vai vispār to vēlas. Tieši brīdī, kad zēns izlēma tomēr neko neteikt, Hermione lietu pārņēma savās rokās.

—  Vai tas ir Čo dēļ? — viņa lietišķi apvaicājās. — Vai viņa pēc sanāksmes tevi iespieda kaktā?

Trulā izbrīnā Harijs pamāja. Rons ieķiķinājās, taču aprāvās, ieraudzījis Hermiones skatienu.

—  Un-ē… ko tad viņa gribēja? — viņš apvaicājās tēlotā vienaldzībā.

—  Viņa… — Harijs aizsmacis iesāka, tad nokremšķinājās un mēģināja vēlreiz. — Viņa ē…

—   Vai jūs skūpstījāties? — Hermione aši pajautāja.

Rons uzrausās sēdus tik strauji, ka tintes pudelīte aizlidoja pāri visam paklājam. Pilnīgi nepievērsdams tam uzmanību, viņš kāri vērās Harijā.

—   Nu? — viņš uzstājīgi noprasīja.

Harijs paraudzījās vispirms uz Rona ziņkārības un uzjautrinājuma pilno seju, tad uz Hermiones viegli saraukto pieri un pamāja.

—  HA!

Rons triumfējoši pavicināja gaisā dūri un izplūda ilgos, piesmakušos smieklos, iztrūcinādams vairākus bikla paskata otrgadniekus, kuri sēdēja pie loga. Harijs vēroja Ronu vārtāmies pa kamīna paklāju, un viņa sejā pamazām atplauka negribīgs smaids. Hermione uzmeta Ronam dziļa pretiguma pilnu skatienu un no jauna pievērsās savai vēstulei.

—   Nu? — Rons beidzot izdabūja, paceldams acis uz Hariju. — Un kā bija?

Harijs mirkli apsvēra.

—  Slapji, — viņš godīgi atbildēja.

Rons izdvesa skaņu, kas varēja paust tiklab līksmi, kā pretīgumu, to bija grūti noteikt.

—  Tāpēc, ka viņa raudāja, — Harijs ar piespiešanos turpināja.

—  Ak tā, — Rons novilka, un viņa smaids mazliet aptumšojās. — Tu tik slikti bučojies?

—   Nezinu, — atbildēja Harijs, kurš nebija par to iedomājies, tūdaļ sajuzdams uztraukumu. — Varbūt.

—   Protams, ne, — Hermione izklaidīgi noteica, turpinādama skribelet savu vēstuli.

—   Kā tad tu to zini? — Rons strauji noprasīja.

-Čo jau vispār tagad raud vai pusi dienas, — Hermione nenoteikti noteica. — Pie galda, mazmājiņā — visur.

—   Varētu gan domāt, ka neliela pabučošanās viņu maķenīt sapurinās, — Rons smīkņādams teica.

—   Ron, — Hermione teica dziļas pašcieņas pilnā balsī, — tu esi pats neiejūtīgākais smerdelis, kādu man jebkad bijusi tā nelaime satikt.

—   Kā tad tas jāsaprot? — Rons aizvainoti noprasīja. — Kurš tad raud, ja kāds viņu bučo?

—   Jā, — Harijs viegli izmisis viņam pievienojās. — Kas tā dara?

Hermione paraudzījās uz viņiem abiem gandrīz ar līdzjūtību.

—   Vai jūs nesaprotat, kā Čo patlaban jūtas? — viņa jautāja.

—   Nē, — Harijs un Rons reizē atbildēja.

Hermione nopūtās un nolika spalvu.

—   Nu, pats par sevi saprotams, ka viņa ļoti bēdājas par Sedrika nāvi. Es domāju, ka viņa jūtas apjukusi, jo viņai patika Sedriks, bet tagad patīk Harijs, un viņa nevar saprast, kurš no abiem viņai patīk labāk. Turklāt viņa jūtas vainīga un domā, ka, skūpstīdama Hariju, viņa apgāna Sedrika piemiņu, un viņa noteikti raizējas par to, ko citi teiks, ja viņa sāks draudzēties ar Hariju. Un viņa droši vien nespēj tikt skaidrībā par to, kādas īsti ir viņas jūtas pret Hariju, jo, galu galā, tieši viņš bija kopā ar Sedriku, kad viņas draugs gāja bojā, tā ka viss ir vienā putrā un ļoti mokoši. Ak jā, un vēl viņa baidās, ka varētu tikt izmesta no Kraukļanaga kalambola komandas, jo viņa tik slikti lido.

Šis runas beigas tika sveiktas ar tadu ka apstulbuma pilnu klusumu, tad Rons pēdīgi teica: — Viens cilvēks nevar reizē just tik daudz dažādu lietu, tā jau var pārsprāgt.

—  Tas, ka tu esi apveltīts ar tējkarotites cienīgu emocionālo potenciālu, nenozīmē, ka tādi esam mēs visi, — Hermione kašķīgi attrauca, no jauna ķeroties pie spalvas.

—   Viņa pirmā sāka, — Harijs teica, — es jau nebūtu… viņa pati man tā ka tuvojas… un nākamajā mirklī viņa ņem un noraud mani slapju… es nezināju, ko iesākt…

—  Nevaru neko pārmest, vecīt, — Rons sacīja, izskatīdamies nobažījies, tikai iedomājoties par to vien.

—  Tev tikai vajadzēja būt jaukam pret viņu, — Hermione teica, noraizējusies paceldama galvu. — Tu taču tāds biji, vai ne?

—  Nu, — Harijs teica, vaigos sakāpjot nepatīkamam karstumam, — es mazliet paplikšķināju viņai pa muguru un tādā garā.

Hermione izskatījās tā, it kā tikai ar lielām grūtībām valdītos, lai neieplestu acis.

—   Nu, jādomā, ka varēja būt ari ļaunāk, — viņa teica. — Vai jūs vēl tiksieties?

—   Nāksies tikties, — Harijs sacīja. — Mums taču vēl būs DA sanāksmes.

—    Tu labi zini, ko es domāju, — Hermione neiecietīgi izspēra.

Harijs neko neatbildēja. Hermiones vārdi lika iedomāties veselu virkni biedējošu iespēju. Viņš mēģināja iztēloties, kā būtu kaut kur doties kopā ar Čo — varbūt uz Cukmiestiņu — un palikt ar viņu divatā stundām ilgi. Protams, viņa noteikti cerēja, ka pēc notikušā Harijs viņu kaut kur uzaicinās… šī doma lika pakrūtei sāpīgi sažņaugties.

—   Nu, labi, — Hermione vēsi noteica, jau atkal iegrimusi savā vēstulē, — tev vēl būs daudz iespeju viņu kaut kur uzaicināt.

—   Un ja nu viņš negrib viņu nekur aicināt? — iebilda Rons, kādu laiku vērojis Hariju ar neparasti viltīgu ģīmi.

—   Nerunā niekus, — Hermione izklaidīgi noteica. — Viņa Harijam patīk jau veselu mūžību, vai ne, I larij?

Viņš neatbildēja. Jā, Čo viņam tiešām patika jau veselu mūžību, bet līdz šim ik reizi, kad viņš iztēlojās kādu ainu, kurā darbojās viņi abi, Čo taja allaž lieliski pavadīja laiku, nevis nevaldāmi šņukstēja viņam uz pleca.

—   Kam tu vispār raksti to romānu? — Rons noprasīja Hermionei, pūlēdamies saburtot kaut ko uz pergamenta gabala, kas tagad sniedzās jau līdz grīdai. Hermione to aši novāca patālāk no acim.

—   Viktoram.

—   Krūmam?

—   Cik tad citu Viktoru mēs vēl pazīstam?

Rons neko neteica, bet izskatījās sapīcis. Tā klusēdami viņi nosēdēja vēl divdesmit minūtes — Rons, nepacietīgi šņākuļodams un svītrodamies, pabeidza savu pārvērtību apcerējumu, Hermione bez aizķeršanas pierakstīja pergamentu pilnu, rūpīgi to saritināja un aizzīmogoja, bet Harijs blenza ugunī un vairāk par visu vēlējās, lai tur parādītos Siriusa galva un dotu viņam kādu padomu par meitenēm. Bet liesmas tikai plaka zemāk un zemāk, līdz beidzot sarkani nokaitušās ogles sabirza pelnos, un, palūkojies visapkārt, Harijs ieraudzīja, ka jau atkal viņi koptelpā palikuši pēdējie.

—  Labi, ar labunakti, — Hermione teica, plati žāvādamās, un devās augšup pa meiteņu kāpnēm.

—   Ko viņa tai Krūmā saskata? — Rons uzstājīgi noprasīja, kad viņi abi ar Hariju kāpa augšā pa zēnu kāpnēm.

—   Nu, — Harijs novilka, apsvērdams šo jautājumu, — man liekas, viņš ir vecāks. Un vēl viņš ir starptautiskās līgas kalambolists…

—  Jā, bet visādi citādi… — Rons iebilda, izklausīdamies saniknots. — Padomā, viņš taču ir viens īgns nūģis, vai ne?

—  Mazliet paīgns ir gan, — piekrita Harijs, domās vēl aizvien kavēdamies pie Čo.

Viņi klusēdami novilka mantijas un apvilka pidžamas; Dins, Šimuss un Nevils jau bija aizmiguši. Harijs nolika brilles uz naktsgaldiņa un ierāpās gultā, taču platās gultas baldahīna aizkarus neaizvilka, bet vērās zvaigžņotās debess laukumiņā, kas bija redzams pa logu līdzās Nevila gultai. Ja pagājušajā nakti ap šo pašu laiku viņš būtu zinājis, ka tuvāko divdesmit četru stundu laikā noskūpstīs Čo Čangu…

—   Labunakti, — noņurdēja Rons kaut kur pa labi.

—   Labunakti, — atteica Harijs.

Varbūt nakamreiz… ja tāda pienāks… viņa būs mazliet priecīgāka. Vajadzēja viņu kaut kur uzaicināt; Čo noteikti to bija gaidījusi un tagad ir pa īstam uz viņu noskaitusies… vai varbūt viņa gulēja gultā, vēl joprojām apraudādama Sedriku? Viņš nezināja, ko domāt. Hermiones skaidrojums visu padarīja vēl sarežģītāku, nevis palīdzēja kaut ko saprast.

Lūk, tādas lietas viņiem mums vajadzēja te mācīt, viņš nodomāja, pagriežoties uz sāniem, to, kā darbojas meiteņu smadzenes… par pareģošanu noderīgāk jau nu tas noteikti būtu…

Nevils miegā nošņaukājās. Kaut kur ārā naktī ieūjinājās pūce.

Harijs sapņoja, ka ir atgriezies DA istabā. Čo pārmeta, ka tur esot ievilināta ar melīgu ieganstu; viņa teica, ka Harijs esot solījis simt piecdesmit šokovaržu kartītes, ja viņa atnākšot. Harijs protestēja… Čo kliedza: — Sedriks man uzdāvināja veselu kaudzi šokovaržu kartīšu, skaties! — Un viņa vilka no savas mantijas žūkšņiem kartīšu un meta tās gaisā. Tad viņa pārvērtās par Hermioni, kas teica: — Zini, tu taču viņai tiešām apsoliji, Harij… Man liekas, labāk iedod viņai vietā kaut ko citu… kā būtu ar tavu ugunsbultu? — Un Harijs iebilda, ka nevar atdot Čo savu ugunsbultu, jo to savākusi Ambrāža, un vispār tas viss esot vienkārši smieklīgi, viņš esot atnācis uz DA istabu tikai, lai izkārtu dažus Ziemassvētku rotājumus Dobija galvas formā…

Sapnis mainījās…

Viņš sajuta, ka ķermenis ir gluds, spēcīgs un lokans. Viņš slīdēja starp metāla restēm, pa tumšu, aukstu akmens klonu… pieplacis pie grīdas, un slīdēja pa to uz vēdera… bija tumšs, tomēr viņš varēja saskatīt priekšmetus visapkārt mirguļojam dīvainās, spilgtās krāsās… viņš pagrieza galvu… pirmajā acu uzmetienā gaitenis bija tukšs… taču nē… priekšā uz grīdas sēdēja kāds virs… viņa zods bija noslīdzis uz krūtīm… ķermeņa apveidi tumsā izstaroja gaismu…

Harijs izbāza mēli… sagaršoja gaisā ši vira smaržu… cilvēks bija dzīvs, bet miegains… un sēdēja pie kādām durvīm gaiteņa galā…

Harijs alka vīrietim iekost… bet viņam jāpārvar ši dziņa… darāms svarīgāks darbs…

Bet vīrietis sakustējās… pielēca kājās, sudrabaina mantija noslīdēja viņam no ceļiem; Harijs redzēja, kā mirguļojošais, izplūdušais siluets izslienas virs viņa, redzēja, kā tiek izvilkts aiz jostas aizbāztais zizlis… nekas cits neatlika… viņš atliecās augstu no grīdas un iekoda vīram vienreiz, otrreiz, trešo reizi, iecērtot zobus dziļi miesā, sajūtot, kā starp žokļiem lūst ribas. Sajūtot silto asins straumi…

Vīrietis sāpēs kliedza… tad apklusa… saļima pret sienu… asinis šļācās uz grīdas…

Mežonīgi sāpēja piere… sāpēja tā, it kā grasitos pārsprāgt…

—   Harij! HARIJ!

Viņš atvēra acis. Ķermenis viscaur pludoja ledainos sviedros; gultas pārklāji bija aptinušies viņam riņķi kā trakokrekls; sajūta bija tāda, it kā pieri viņam dedzinātu ar krāsns kruķi, nokaitētu līdz baltkvēlei.

—   Harij!

Pie gultas stāvēja Rons, ārkārtīgi pārbijies. Harija gultas kājgalī vīdēja vēl daži stāvi. Viņš saķēra galvu rokās; sāpes viņu padarīja aklu… pārliecies pār gultas malu, viņš izvēmās.

—   Galīgi slims, — teica kāda izbijusies balss. — Vai nevajadzētu kādu pasaukt?

—   Harij! Harij!

Jāpastāsta Konam, bija ļoti svarīgi viņam visu pastāstīt… aizgūtnēm rīdams gaisu, Harijs uzslējās sēdus un, aiz sāpēm pusakls, saņēmās, lai atkal nesāktu vemt.

—  Tavam tētim, — viņš elsa, krūtīm smagi cilājoties. — Tavam tētim… uzbrukuši…

—   Ko? — Rons nesaprata.

—   Tavam tētim! Viņš ir sakosts, nopietni, visur bija asinis…

—   Es iešu pasaukt kādu palīgā, — teica tā pati pārbiedētā balss, un Harijs dzirdēja soļus aizdipam laukā pa guļamistabas durvīm.

—   Harij, vecīt, — Rons nedroši teica, — tu… tu jau tikai sapņoji…

—   Nē! — Harijs nikni noskaldīja; bija būtiski, lai Rons saprastu. — Tas nebija sapnis… ne jau parasts sapnis… Es tur biju, es redzēju… es pats to izdarīju…

Šīmuss un Dīns kaut ko murmināja, taču viņam bija vienalga. Sāpes pierē mazliet atslāba, tomēr Harijs joprojām svīda un kratījās drudzī. Viņš vēlreiz izvēmās, un Rons atsprākleniski palēca nostāk.

—   Harij, tu neesi vesels, — viņš drebeligi teica. — Nevils kādu pasauks palīgā.

—   Man nekas nekaiš! — Harijs norīstījās, slaucīdams muti pidžamā un nevaldāmi trīcēdams. — Man nekas nekaiš, labāk padomā par savu tēti… mums jānoskaidro, kur viņš atrodas… viņš nenormāli asiņo… es biju… tā bija milzu čūska.

Harijs mēģināja izkāpt no gultas, bet Rons viņu iestūma atpakaļ; Dīns ar Šīmusu vēl joprojām kaut kur tuvumā sačukstējās. Harijs nezināja, vai pagājusi viena minūte vai desmit; viņš vienkārši sēdēja un drebinājās, juzdams sāpes rētā ļoti lēni atslābstam… tad kāpnēs atskanēja steidzīgi soļi un viņš atkal izdzirdēja Nevila balsi.

—   Te, profesore.

Profesore Maksūra iesteidzās guļamistabā, ģērbusies savos tartana ritasvārkos; acenes uz kaulainā deguna bija nošķiebušās.

—   Kas noticis, Poter? Kur sāp?

Harijs vēl nekad nebija tā priecājies, profesori ieraugot; viņam šobrīd bija vajadzīgs tieši kāds Fēniksa ordeņa loceklis, nevis aptecēšana un nevajadzīgas mikstūras.

—   Runa ir par Rona tēti, — viņš teica, no jauna pieceļoties sēdus. — Viņam uzbrukusi čūska, un tas ir nopietni, es redzēju, ka tas notika.

—   Kā tas jāsaprot — jūs redzējāt, kā tas notika? — profesore Maksūra noprasīja, savilkdama melnās uzacis.

—   Es nezinu… es biju aizmidzis un tad jau biju tur…

—  Jūs gribat teikt, ka to visu nosapņojāt?

—   Nē! — Harijs nikni teica; vai tiešām neviens to nespēja saprast? —Vispirms es sapņoju par kaut ko pilnīgi citu, tas bija kaut kāds muļķīgs sapnis… un tad pārtrūka. Tas notika īstenībā, es to neiztēlojos. Vīzlija kungs gulēja uz grīdas, un viņam uzbruka milzu čūska. Tur bija daudz asiņu, viņš sabruka, kādam jāuzzina, kur viņš atrodas…

Profesore Maksūra vērās caur savām nošķiebtajām acenēm, it kā skats viņu šausminātu.

—   Es nemeloju un neesmu traks! — Harijs viņai sacīja, jau kliegdams. — Es jums saku, ka redzēju, kā tas notiek!

—   Es jums ticu, Poter, — profesore Maksūra strupi noteica. — Uzvelciet ritasvārkus — mēs iesim pie direktora.

DIVDESMIT OTRA NODAĻA SV MANGO MAGISKO SLIMĪBU UN IEVAINOJUMU DZIEDNĪCA

Harijs jutās tik atvieglots, ka profesore viņu uztvēra nopietni, ka ne bridi nevilcinājās un uzreiz izlēca no gultas, uzrāva mugurā rltasvārkus un atkal uzstuma uz deguna brilles.

— Vīzlij, jums ari būtu jānāk, — teica profesore Maksūra.

Viņi sekoja profesorei Maksūrai garām klusējošajiem Nevila, Dina un Šimusa stāviem — ārā no guļamistabas, lejup pa vītņu kāpnēm koptelpā, cauri portretcaurumam un tālāk projām pa mēnesgaismas pielieto Resnās kundzes gaiteni. Harijam bija tāda sajūta, it kā panika varētu kuru katru brīdi izlauzties uz āru; viņam gribējās skriet un saukt Dumidoru. Kamēr viņi tik mierīgi soļoja, Vizlija kungs asiņoja, un ja nu tie zobi (Harijs ļoti centās nedomāt "mani zobi") bija indīgi? Viņi pagāja garām Norisa kundzei, kas pavērsa pret viņiem savas spuldzītēm līdzīgās acis un

klusi nošņācās, bet profesore Maksūra uzsauca: — Skic! —, un Norisa kundze aizslidēja ēnā. Pēc dažām minūtēm viņi jau bija nonākuši pie gargujas — ķēmigā akmens nezvēra, kas sargāja ieeju Dumidora kabinetā.

—   Šņācējrūcējbite, — teica profesore Maksūra.

Garguja atdzīvojās un atlēca sāņus; siena tai aiz muguras pāršķēlās uz pusēm un atsedza akmens kāpnes, kas slīdēja augšup kā vītņveida eskalators. Visi trīs uzkāpa uz slīdošajām kāpnēm; siena aizvērās ar dobju būkšķi, un nu jau viņi virzījās uz augšu, mezdami nelielus lokus, līdz nonāca pie spoži pulētajām ozolkoka durvīm ar grifa formas misiņa klauvēkli.

Lai gan bija jau pāri pusnaktij, no istabas skanēja balsis — īsta murdoņa. Izklausījās, ka pie Dumidora ciemojas vismaz ducis viesu.

Profesore Maksūra trīs reizes pieklauvēja ar grifa klauvēkli, un balsis piepeši aprāvās, it kā kāds būtu tās visas reizē izslēdzis. Durvis pašas atvērās, un profesore Maksūra ieveda Hariju un Ronu telpā.

Istaba grima pustumsā; dīvainie sudraba instrumenti uz galdiem dusēja klusi, ne dūca, ne izpūta dūmu mākonīšus, kā citkārt. Kādreizējo skolas direktoru portreti, ar kuriem bija noklāta visa siena, snauduļoja savos rāmjos. Aiz durvīm uz laktas, galvu zem spārna paslēpis, gulēja krāšņs, sarkani zeltains gulbja lieluma putns.

—   Ā, tā esat jūs, profesore Maksūra… un… ak tā.

Dumidors sēdēja pie sava rakstāmgalda krēslā ar augstu

atzveltni; viņš pieliecās līdz sveču gaismas laukumam, kas apgaismoja priekšā izklātos papīrus. Burvim mugurā virs sniegbalta naktskrekla bija krāšņiem izšuvumiem rotāti ntasvārki purpursarkanā un zeltaina krāsā, tomēr viņš nemaz nelikās samiegojies, un caururbjošās debeszilās acis vērīgi raudzījās profesore Maksūrā.

—  Profesor Dumidor, Poters redzēja… nu, teiksim, murgu, — sacīja profesore Maksūra. — Viņš saka…

—   Tas nebija murgs, — Harijs aši iebilda.

Profesore Maksūra, viegli saraukusi pieri, pagriezās pret Hariju.

—   Ļoti labi, Poter, tādā gadījumā pastāstiet direktoram par to pats.

—  Es… nu jā, es tiešām biju aizmidzis… — Harijs teica un, pat par spīti šausmām un izmisīgajai apņēmībai panākt, lai Dumidors visu saprot, viņu viegli kaitināja tas, ka direktors skatās nevis uz viņu, bet pēta pats savus kopā savītos pirkstus. — Bet sapnis nebija parasts… tas bija īstenība… es redzēju, kā tas notika… — Viņš dziļi ievilka elpu. — Rona tētim — Vizlija kungam — uzbruka milzīga čūska.

Likās, ka izrunāti šie vārdi atbalsojas gaisā — mazliet smieklīgi, pat komiski. Sekoja klusuma bridis; Dumidors atgāzās krēslā un apcerigi vērās griestos. Rons skatījās pārmaiņus no Harija uz Dumidoru, izskatīdamies bāls un satriekts.

—   Kā tu to redzēji? — Dumidors klusi pavaicāja, vēl joprojām neskatīdamies uz Hariju.

—   Nu, es nezinu, — Harijs diezgan ērcīgi atbildēja — kāda gan tam nozīme? — Laikam jau gara acīm…

—   Tu mani pārprati, — Dumidors teica vēl joprojām tai pašā rāmajā balsī. — Es domāju — vai vari atcerēties… ē… kur tu atradies, kad vēroji šo uzbrukumu? Varbūt stāvēji līdzās upurim vai varbūt noraudzījies šai ainā no augšas?

Jautājums bija tik savāds, ka Harijs pavērās Dumidorā, izbrīnā pavēris muti; bija tā, it kā viņš visu zinātu…

—  Es biju čūska, — viņš teica. — Es to visu redzēju no čūskas viedokļa.

Kādu brīdi neviens cits neko neteica, tad Dumidors, tagad raudzīdamies uz Ronu, kurš vēl joprojām bija krita bālumā, pajautāja pavisam citā — skarbākā balsī: — Vai Artūrs ir nopietni ievainots?

—    Jā, — Harijs uzsvērti atbildēja — kāpēc viņi tik lēni visu aptvēra, vai tiešām nesaprata, ka cilvēks asiņo, ja viņa sānus caurdur tik gari zobi? Un kāpēc Dumidors bija tik nelaipns un neskatījās viņam ne virsū?

Bet tad Dumidors piecēlās kājās — tik strauji, ka Harijs salēcās, — un uzrunāja vienu no vecajiem portretiem, kas karājās ļoti tuvu griestiem. — Everard? — viņš aprauti uzsauca. — Un tu arī, Dilisa!

Kāds burvis ar dzeltenīgu sejaskrāsu un uz pieres īsi apgrieztiem melniem matiem, ari blakus rāmī mītošā paveca ragana ar garam sirmām matu cirtām — abi, kā likās, lidz tam iegrimuši dziļā miegā — nekavējoties atvēra acis.

—  Jūs klausījāties? — Dumidors jautāja.

Burvis pamāja, un ragana atbildēja: — Dabiski.

—   Šim vīrietim ir rudi mati un brilles, — Dumidors teica. — Everard, tev vajadzēs sacelt trauksmi. Pārliecinies, ka viņu atrod īstie cilvēki.

Abi piekrītoši pamāja un sāniski izvirzījās laukā no saviem rāmjiem, taču tā vietā, lai uzrastos blakus rāmjos (kā tas Cūkkārpā parasti notika), ne viens, ne otrs vairs neparādījās. Vienā rāmī tagad vairs nebija nekā, izņemot tumšu aizkaru fonā, bet otrā — glits ādas klubkrēsls. I larijs ievēroja, ka daudzi no direktoriem pie sienas, lai gan visnotaļ pārliecinoši krāca un miegā siekalojās, tomēr pa brīdim zaglīgi viņā paraudzījās no plakstiņu apakšas. Viņš pēkšņi saprata, kurš istabā bija sarunajies, pirms viņi pieklauvēja.

—  Everards un Dilisa bija starp Cūkkārpas ievērojamākajiem direktoriem, — Dumidors sacīja, tagad apmezdams līkumu Harijam, Konam un profesorei Maksūrai, lai pieietu pie krāšņā aizmigušā putna uz laktas pie durvīm. — Viņu slava ir tik liela, ka abu portreti karājas ari citās svarīgās burvestību iestādēs. Pateicoties tam, ka Everardam un Dilisai ir ļauts brīvi pārvietoties starp saviem portretiem, viņi var mums pastāstīt, kas notiek citur.

—   Bet Vīzlija kungs var but jebkur! — teica Harijs.

—   Lūdzu, apsēdieties — visi tris, — Dumidors sacīja, it kā Harijs nebutu neko sacījis. — Iespējams, ka Everards un Dilisa bus projām vēl dažas minūtes. Profesore Maksūra, vai jūs nevaretu sagādāt vēl kādu krēslu?

Profesore Maksura izvilka zizli no ritasvārku kabatas un pamāja ar to; ne no kurienes uzradās trīs koka krēsli taisnām atzveltnēm, nepavisam ne līdzīgi tiem ērtajiem, ar kokvilnas drānu pārvilktajiem klubkrēsliem, ko Dumidors bija uzbūris Harija lietas izskatīšanas sēdē. Harijs apsēdās, pāri plecam vērodams Dumidoru. Dumidors tagad ar vienu pirkstu glāstija Foksa zeltaino cekulu. Fēnikss acumirkli pamodās. Viņš augstu izslēja savu skaisto galvu un pavērās Dumidorā spožām, tumšām acīm.

—  Mums būs nepieciešams, — Dumidors putnam teica ļoti klusā balsi, — brīdinājums.

Uzzibsnīja liesma, un fēnikss bija projām.

Nākamajā mirkli Dumidors ķērās pie viena no trauslajiem sudraba instrumentiem, kuru nozīmi Harijs tā arī nebija noskaidrojis, aiznesa to pie sava rakstāmgalda, atkal apsēdās ar seju pret viņiem un liegi piesita instrumentam ar zižļa galiņu.

Instruments iedžinkstējās un uzreiz atdzīvojās, sākdams ritmiski šķindēt. No smalkās sudraba caurulītes augšgalā sāka izplūst sīki bāli zaļi dūmu mākonīši. Dumidors, pieri saraucis, cieši vēroja dūmus. Pēc dažām sekundēm sīkie mākonīši pārvērtās par vienmērīgu dūmu strūklu, kas sabiezēja un sāka mesties cilpās… no šis plūsmas gala izauga čūskas galva, kas plaši atplēta muti. Harijs prātoja, vai instruments apstiprina viņa stāstu: viņš kāri gaidija no Dumidora kādu apstiprinājumu, taču Dumidors nepacēla skatienu.

—   Dabiski, dabiski, — Dumidors nomurmināja — acīmredzot, pats sev, vēl joprojām bez mazākajām izbrīna pazīmēm vērodams dūmu plūsmu. — Bet abu būtības ir šķirtas?

No šī jautājuma Harijs nesaprata itin neko. Taču dūmu čūska acumirkli sadalījās divās. Abas čūskas tumsā vijās gredzenos un lokos. Ar drūmu apmierinājumu Dumidors včlreiz viegli piesita instrumentam ar zizli; šķindēšana kļuva klusāka, līdz apdzisa pavisam, bet dūmu čūskas pamazām izbalēja, pārvērtās par bezveidīgu migliņu un pazuda.

Dumidors novietoja instrumentu atpakaļ uz mazā galdiņa. Harijs redzēja, ka no portretiem pie sienas viņam ar skatienu seko daudzi vecie direktori, taču, pamanījuši, ka Harijs viņus vēro, atkal izlikās aizmiguši. Harijs gribēja pavaicāt, kam domāts dīvainais sudraba instruments, bet, pirms viņš paguva to izdarīt, no sienas pa labi atskanēja sauciens; burvis, vārdā Everards, viegli aizelsies, bija atgriezies savā portretā.

—   Dumidor!

—   Kādi jaunumi? — Dumidors uzreiz jautāja.

—   Es kliedzu tik ilgi, kamēr kāds atskrēja, — burvis teica, susinādams pieri gleznas fona aizkarā. — Teicu, ka esmu kaut ko dzirdējis lejā. Neviens īsti negribēja ticēt, tomēr nogāja pārbaudīt — tu jau zini, tur lejā nav portretu, no kuriem novērot. Šā vai tā, pēc dažām minūtēm viņu uznesa augšā. Viņš neizskatās labi — viscaur vienās asinīs. Kad visi gāja projām, es ieskrēju Elfrīdas Kregas portretā, lai varētu labāk redzēt.

—  Labi, — sacīja Dumidors. Rons krampjaini sarāvās. — Es pieņemu, ka Dilisa būs redzējusi, kā viņu atved.

Pēc dažiem mirkļiem savā portretā bija atgriezusies ari ragana ar sirmajām cirtām; klepodama viņa ieslīga savā klubkrēslā un teica: —Jā, viņu aizveda uz Svētā Mango dziednīcu, Dumidor… nesa garām manam portretam. Viņš izskatās slikti.

—  Paldies, — sacīja Dumidors un uzlukoja profesori Maksūru.

—  Minerva, es gribu, lai jūs ejat un pamodināt pārējos Vlzliju bērnus.

—   Protams.

Profesore Maksūra piecēlās un strauji devās uz durvju pusi. Harijs sāņus pašķielēja uz Ronu, kurš izskatījās pārbijies.

—  Jā, Dumidor — ko iesākt ar Molliju? — profesora Maksūra vaicāja, apstājusies pie durvīm.

—   Tas būs Foksa uzdevums, kad viņš būs beidzis novērot, vai kāds netuvojas, — Dumidors atbildēja. — Bet iespējams, ka viņa jau zina — tas viņu lieliskais pulkstenis…

Harijs zināja, ka Dumidors runā par pulksteni, kas rādīja nevis laiku, bet visu Vīzliju ģimenes locekļu atrašanās vietu un stāvokli, un, sirdij sažņaudzoties, viņš iedomājas, ka Vīzlija kunga rādītājs šobrīd noteikti apstājies iepretim iedaļai "nāves briesmas". Taču bija jau ļoti vēls. Vizlija kundze droši vien bija aizmigusi un uz pulksteni neskatījās. Harijs sajuta saltus drebuļus, atceroties, kā Vizlija kundzes bubulis bija pārvērties par Vīzlija kunga nedzīvo ķermeni ar nošķiebtām brillēm un asinīm notecējušu seju… bet Vīzlija kungs nemirs… viņš nedrīkst…

Dumidors tagad rakņājās pa skapīti Harijam un Ronam aiz muguras. Tad parādījās, turēdams rokā nokvēpušu vecu trumuli, ko uzmanīgi novietoja uz rakstāmgalda. Viņš pacēla zizli un nomurmināja: — Ejslēgus! — Kādu brīdi trumulis drebēja, izstarodams divainu zilu gaismu; tad, pēdējo reizi noraustījies, apstājās, tikpat melns kā iepriekš.

Dumidors piesoļoja pie cita portreta, šoreiz tas piederēja gudra paskata burvim ar smailu bārdu; burvis bija uzgleznots Slīdeņa zaļi sudrabotā ģērbā un, pēc visa spriežot, gulēja tik cieši, ka nedzirdēja Dumidora balsi, kad tas mēģināja viņu pamodināt.

—   Fineas. Fineas!

Pie istabas sienām piekārto portretu tēli vairs neizlikās, ka ir

aizmiguši; viņi grozījās savos rāmjos, pūlēdamies labak saskatīt,

kas notiek. Kad gudrā paskata burvis turpināja tēlot iemigušu,

arī daži no viņiem sāka saukt vinu vārdā.

—   Fineas! Fineas! FINEAS!

Ilgāk izlikties viņš vairs nevarēja, tāpēc teatrāli salēcās un plati atvēra acis.

—   Vai kāds mani sauca?

—    Man vajag, lai tu atkal apciemotu savu otru portretu, Fineas, — Dumidors sacīja. — Tev jānodod vēl viena ziņa.

—   Jāapciemo mans otrs portrets? — Fineass spalgi pārvaicāja, gari un māksloti nožāvādamies (viņa skatiens nomērīja visu istabu un apstājās pie Flarija). — Nu nē, Dumidor, es šonakt esmu pārāk noguris.

Kaut kas Fineasa balsī Harijam likās pazīstams — kur viņš to jau bija dzirdējis? Bet, pirms viņš paguva to pārdomāt, portreti pie sienas sarīkoja veselu protesta vētru.

—   Tā ir nepakļaušanās, ser! — dūres vicinādams, rēca kāds korpulents burvis ar sarkanu degunu. — Nolaidīga attieksme pret pienākumiem!

—   Mūsu goda pienākums ir pakalpot pašreizējam Cūkkarpas direktoram! — sauca trausls burvitis, kurā Harijs atpazina Dumidora priekšgājēju Armando Dipētu. — Kauns, Fineas!

—   Vai man viņu pārliecināt, Dumidor? — apvaicājās kāda ragana ar caururbjošām acīm, paceļot neparasti resnu zizli, kas diezgan stipri atgādināja bērza kūju.

—   Nu, labi, labi, — teica burvis, vārdā Fineass, mazliet bažīgi mezdams acis uz zizli, — lai gan viņš tagad jau var būt iznicinājis manu portretu. Ar lielāko daļu ģimenes viņš jau ticis galā.

—    Siriuss labi zina, ka tavu portretu iznicināt nedrīkst, — Dumidors teica, un Harijs tūdaļ aptvēra, kur bija jau agrāk dzirdējis Fineasa balsi: tā mēdza skanēt no šķietami tukšā rāmja viņa guļamistabā Drūmkaktē. — Tev jānodod viņam ziņa, ka Artūrs Vīzlijs ir smagi ievainots un ka viņa sieva, bērni un Harijs Poters visdrīzākajā laikā ieradīsies viņa mājā. Vai tu saproti?

—   Artūrs Vīzlijs ievainots, sieva, bērni un Harijs Poters apmetisies pie viņa, — Fineass garlaikoti noskandēja. —Jā, jā… ļoti labi.

Viņš aizslīdēja aiz portreta rāmja un pazuda skatam tieši mirkli, kad kabineta durvis no jauna atvērās. Profesore Maksūra iebīdīja istabā Fredu, Džordžu un Džinniju; visi trīs izskatījās izspuruši un satriekti un vēl joprojām bija ģērbušies naktstērpos.

—   Harij, kas notiek? — jautāja Džinnija, izskatīdamās visai pārbijusies. — Profesore Maksūra saka — tu esot redzējis, kā ievaino teti.

—  Jusu tevs ticis ievainots, pildot savus pienākumus Fēniksa ordeni, — Dumidors teica, pirms Harija bija paguvis atbildēt.

—   Viņš ir nogādāts Svētā Mango Maģisko kaišu un ievainojumu dziednīcā. Es jūs sūtīšu atpakaļ uz Siriusa māju. No turienes nokļūt slimnīcā būs daudz ērtāk nekā no "Midzeņiem". Savu māti jūs satiksiet tur.

—  Kā mēs brauksim? — jautāja Freds, visai satriekts. — Ar Lidu pulveri?

—  Nē, — Dumidors atbildēja, — Lidu pulveris patlaban nav drošs, Tikls tiek novērots. Jūs ceļosiet ar ejslēgu. — Viņš norādīja uz veco trumuli, kas it kā starp citu stāvēja uz rakstāmgalda.

—   Mēs tikai gaidām ziņu no Fineasa Nigella. Pirms jūs uz turieni sūtu, gribu būt drošs, ka gaiss ir tīrs…

Kabineta vidū uzzibsnīja liesma — pāri palika viena pati zelta spalva, kas lēni virpuļoja lejup.

—  Tas ir Foksa brīdinājums, — Dumidors teica, noķerot krītošo spalvu. — Profesore Ambrāža noteikti zina, ka jūs neatrodaties savās gultās… Minerva, ejiet un novērsiet viņas uzmanību — sastāstiet viņai kaut kādas pasaciņas.

Nopllvoja tartans, un profesore Maksūra jau bija projām.

—   Viņš saka, ka ļoti priecāšoties, — teica garlaikota balss Dumidoram aiz muguras; burvis, vārdā Fineass, bija atgriezies sava Slidena karoga paspārnē. — Manam mazmazmazdēlam vienmēr bijusi dīvaina gaume attiecībā uz viesiem.

—   Tad nāciet šurp, — Dumidors teica Harijam un Vīzlijiem.

—   Aši, kamēr mums neviens cits nav pievienojies.

Harijs un visi pārējie sastājās ap Dumidora rakstāmgaldu.

—   Vai jūs visi jau agrak esat izmantojuši ejslēgu? — Dumidors jautāja, un visi palocīja galvu. Ikviens pieskārās nokvēpušajam trumulim. — Labi. Tad es skaitu līdz trīs. Viens… divi…

Viss notika sekundes daļiņā; bezgalīgi īsajā mirklī, pirms Dumidors pateica "trīs", Harijs pacēla uz viņu skatu — viņi stāvēja ļoti tuvu līdzās, un Dumidora dzidrās zilās acis no ejslēgas pievērsās Harija sejai.

Acumirklī Harija rēta sāka degt kā baltkvēlē, it kā vecā brūce atkal būtu atvērusies, un Harijā nelūgts un negribēts, bet šausminoši spēcīgs pamodās naids. Tas bija tik stiprs, ka tobrīd vairak par visu pasaulē gribējās mesties uzbrukumā — iekost — dziļi iecirst zobus cilvēkā, kurš stāvēja viņa priekšā…

—… trīs.

Harijs sajuta spēcīgu grūdienu nabas apvidū; zem kājām pazuda zeme, roka pie trumuļa bija kā pielīmēta. Pa laikam viņš ietriecās kādā no Vīzlijiem; krāsu virpulī un vēja brāzmā viņi traucās uz priekšu — trumulis visus rāva arvien tālāk…

—   Atkal atgriezušies, asinsnodevēju bērneļi. Vai tiesa, ka viņu tēvs mirst?

—   ĀRĀ! — norēcās otra balss.

Harijs uzrausās kājās un paskatījās visapkārt; viņi atradās Drūmkaktes divpadsmitā numura tumšajā pagrabstāva virtuvē. Vienīgie gaismas avoti bija pavarda uguns un viena notecējusi svece, kas apgaismoja vientulīgu vakariņu atliekas. Mokšķis gāja ārā pa durvīm, kas veda uz priekšnamu, un, saraustīdams savu gurnautu, ik pa brīdim ļaunīgi atskatījās; Siriuss noraizējies metās viņiem pretim. Viņš bija neskuvies un vēl joprojām nepārģērbies uz nakti; uzvēdīja ari viegla dzēruma dvaka, kas atsauca atmiņā Mahorku.

—   Kas notiek? — viņš noprasīja, pasniedzot roku, lai palīdzētu Džinnijai piecelties. — Fineass Nigells teica, ka Artūrs esot smagi ievainots.

—  Jautā Harijam, — Freds teica.

—  Jā, es pats arī gribu to dzirdēt, — sacīja Džordžs.

Dvīņi un Džinnija nenovērsa no viņa acis. Aiz sienas uz kāpnēm bija apklusuši Mokšķa soļi.

—   Tas bija… — Harijs iesāka; bija vel ļaunāk, nekā stāstīt to visu Maksūrai un Dumidoram. — Man bija. . kaut kas līdzīgs vīzijai.

Un viņš pastāstīja visu, ko bija redzējis, tikai mainīja stāstu tā, lai izklausītos, ka čūskas uzbrukumu viņš vērojis no malas, nevis ar pašas čūskas acim. Rons, kurš vēl joprojām bija ļoti bals, uzmeta viņam īsu skatienu, bet neko neteica. Kad stāsts bija galā, Freds, Džordžs un Džinnija kādu brīdi turpinaja viņā skatīties. 1 larijs nezināja, vai tā tiešām ir, bet zēnam likās, ka draugu skatienos jautās pārmetums. Nu, ja reiz viņi tur ļaunu prātu tikai par to, ka viņš visu redzējis, tad labi vien bija, ka viņš noklusējis to, ka tobrīd pats bijis čūskā.

—    Vai mamma ir te? — Freds jautāja, pagriežoties pret Siriusu.

—   Viņa droši vien vēl nezina, kas noticis, — sacīja Siriuss. — Svarīgi bija jūs pēc iespējas ātrāk dabūt projām, kamēr Ambrāža nav paguvusi iejaukties. Jādomā, ka Dumidors šobrīd par visu ziņo Mollijai.

—    Mums jābrauc uz Svētā Mango dziednīcu, — Džinnija steidzināja. Viņa parlaida skatienu saviem brāļiem; visi, protams, vēl bija pidžamās. — Sirius, vai tu nevari mums aizdot apmetņus vai kaut ko tādu?

—   Pagaidi, jūs nevarat tā uzreiz taisnā ceļā doties uz dziednīcu, — Siriuss iebilda.

—   Skaidrs, ka mēs varam doties uz Svētā Mango dziednīcu, ja to vēlamies, — Freds teica ietiepīgu ģīmi. — Tur taču ir mūsu tētis!

—   Un kā jūs izskaidrosiet, ka zinājāt par Artūra ievainojumū, pirms slimnīca to paziņojusi pat viņa sievai?

—   Kāda tam nozīme? — Džordžs dedzīgi izsaucās.

—   Tam ir gan nozīme, jo mēs negribam pievērst uzmanību faktam, ka Harijs vīzijās redz lietas, kas notiek simtiem jūdžu attālumā! — Siriuss dusmīgi teica. — Vai jūs varat iedomāties, kā ministrija reaģētu uz šadu informāciju?

Izskatījās, ka Fredam un Džordžam itin nemaz nerūp, kā ministrija uz kaut ko reaģēs. Rons vēl joprojām bija līķa bālumā un cieta klusu.

Džinnija sacīja: — Mums to varēja pateikt kāds cits… mēs to varējām dzirdēt nevis no Harija, bet no kāda cita.

—   No kā tad, piemēram? — Siriuss neiecietīgi apvaicājās.

—   Klausieties, jūsu tētis ievainots bridi, kad viņš pildīja Ordeņa uzdevumu, un apstākļi ir pietiekami šaubīgi ari tāpat. Vēl tikai trūka, ka viņa bērni par notikušo uzzinājuši jau dažas sekundes vēlāk. Jūs varat nopietni kaitēt Ordeņa…

—   Mums nospļauties uz to stulbo Ordeni! — Freds kliedza.

—   Runa ir par mūsu tēti! — bļāva Džordžs.

—   Jūsu tēvs zināja, kādā lietā iesaistās, un viņš jums neteiks paldies, ja sagādāsiet Ordenim nepatikšanas! — aizrādīja Siriuss, tikpat noskaities. — Tā tas vienkārši ir — un tieši tāpēc jūs neesat Ordenī! Jūs nesaprotat — ir lietas, par kurām ir vērts mirt!

—   Tev viegli teikt, tu visu laiku dirni te! — Freds auroja.

—   Neesmu gan manījis, ka tu riskētu ar savu galvu!

No Siriusa sejas pazuda pēdējās sārtuma paliekas. Vienu mirkli viņš izskatījās tā, it kā vēlētos Fredam iesist, taču, kad viņš ierunājās, balss bija uzsvērti mierīga.

—   Es zinu, ka ir grūti, bet mums tomēr jaizturas tā, it kā mēs vēl neko nezinātu. Mums jāpaliek, kur esam, vismaz tik ilgi, kamēr nav nekādu ziņu no jūsu mātes, norunāts?

Freds un Džordžs vēl aizvien izskatījās dumpīgi noskaņoti, taču Džinnija paspēra dažus soļus un ieslīga tuvakajā krēslā. Harijs paraudzījās uz Ronu, kas dīvaini noraustījās, tā kā pamāja ar galvu, tā kā paraustīja plecus, un ari viņi apsēdās. Dvīņi kādu minūti turpināja bombardēt Siriusu ar iznicinošiem skatieniem, tad apsēdās katrs savā pusē Džinnijai.

—   Pareizi, — Siriuss iedrošinoši teica. — Mēs visi… mēs visi tagad varētu gaidīdami mazliet iedzert. Šurpum sviestalu!

Runādams viņš pacēla savu zizli, un no pieliekamā kambara izlidoja pusducis pudeļu. Tās pārslidinājās pāri galdam, pa ceļam izgrūstot Siriusa vakariņu paliekas, un pa vienai kārtīgi apstājās katram priekšā. Visi sāka dzert, un kādu bridi virtuvē dzirdēja tikai sprakšķam pavardu un pudeles šad tad nobūkšķam pret galdu.

Harijs dzēra tikai tāpēc, lai viņam būtu kur likt rokas. Vēderā karsti burbuļoja vainas apziņa. Visi te tupēja tikai viņa dēļ — citādi šobrīd vēl aizmiguši gulētu savās gultās. Un nebija nekādas jēgas taisnoties, ka, saceldams trauksmi, viņš bija panācis, ka Vīzlija kungu atrod, jo nekur nevareja glābties no fakta, ka pats vien viņš bija Vīzlija kungam uzbrucis.

Neesi stulbs, tev nav tādu zobu, viņš sev teica, mēģinādams saglabāt mieru, lai gan roka, kas turēja sviestalus pudeli, trīcēja, tu gulēji gultā, tu nevienam neuzbruki…

Bet kas tādā gadījumā notika Dumidora kabinetā? — viņš sev vaicāja. — Man likās, ka es gribu uzbrukt arī Dumidoram…

Viņš nolika pudeli uz galda ar mazliet lielāku sparu, nekā gribējis, un tās saturs izšļakstijās uz galda. Neviens nepievērsa uzmanību. Tad virtuves vidū nošķīda uguns, izgaismodama netīros traukus uz galda, un, visiem izbīlī iekliedzoties, uz galda ar būkšķi novēlās pergamenta tīstoklis, kam līdzi piezemējās viena fēniksa zelta astes spalva.

—   Fokss, — Siriuss uzreiz teica, pagrābdams pergamentu. — Tas nav Dumidora rokraksts, tā būs vēstule no jusu mātes — ņem.

Viņš iegrūda vēstuli rokā Džordžam, kurš to atplēsa un nolasīja skaļi: — Tētis vēl ir dzīvs. Es esmu ceļā uz Svctā Mango dziednīcu. Palieciet, kur esat. Sutīšu ziņu, tiklīdz varēšu. Mamma.

Džordžs pārlaida skatienu ap galdu sēdošajiem.

—   Vēl ir dzīvs… — viņš lēni noteica. — Bet izklausās, it kā…

Teikuma beigas bija liekas. Ari Harijam likās, ka izklausās tā,

it ka Vīzlija kungs atrastos kaut kur starp dzīvību un nāvi. Joprojām ārkārtīgi bāls, Rons blenza uz matēs vēstuli no otras puses, it kā tā spētu pateikt kādus mierinājuma vārdus. Freds izrāva pergamentu Džordžam no rokas un izlasīja to pats, tad paraudzījās uz Hariju, kas jau atkal juta roku ar sviestalus pudeli trīcam un sažņaudza pirkstus ciešāk, lai drebēšanai darilu galu.

Harijs nudien neatcerējās, ka kādreiz būtu nomodā pavadījis garāku nakti par šo. Siriuss vienu reizi bez īpašas pārliecības izteica ierosinājumu visiem doties pie miera, bet Vizliju riebuma pilnie skatieni bija gana izsmeļoša atbilde. Viņi sēdēja ap galdu, lielākoties klusēdami, un vēroja, kā sveces dakts šķidrajā vaskā grimst dziļāk un dziļāk. Ik pa brīdim viņi pacēla pie lūpām pudeles un ierunājās tikai, lai noskaidrotu, cik pulkstenis, lai apspriestu, kas gan patlaban notiek, un mierinātu cits citu, ka, gadījumā, ja butu kādas sliktas ziņas, viņi tās uzreiz uzzinātu, jo Vīzlija kundzei jau sen vajadzēja būt Svētā Mango dziednīcā.

Freds iegrima snaudā, un viņa galva noslīga uz pleca. Džinnija savā krēslā bija saritinājusies kā kaķis, bet acis viņai bija vaļa — Harijs redzēja, kā tajās atspīd uguns. Rons sēdēja, galvu rokās saņēmis, — nebija iespējams noteikt, nomodā vai aizmidzis. Harijs un Siriuss ik pa brīdim pavērās viens otrā, abi nelūgti viesi šajās ģimenes bēdās, un gaidīja… gaidīja…

Desmit minūtes pāri pieciem no rīta pēc Rona pulksteņa atsprāga durvis un virtuvē ienāca Vīzlija kundze. Viņa bija ārkārtīgi bāla, bet, kad visi pagriezās, lai uz viņu paskatītos, un Freds, Rons un Flarijs pa pusei pieslējās no saviem krēsliem, viņa izmocīja vāru smaidu.

—   Viņš atlabs, — viņa teica nogurušā, vārgā balsī. — Tagad viņš guļ. Vēlāk mēs visi varēsim iet viņu apraudzīt. Patlaban pie viņa sēž Bils, viņš darbā paņems brīvu priekšpusdienu.

Freds atkrita krēslā, rokām aizklājis seju. Džordžs un Džinnija piecēlās, steidzīgi piegāja pie mātes un apskāva viņu. Rons izgrūda drebelīgu smiekliņu un vienā rāvienā iztukšoja savu sviestalus pudeli.

—    Brokastis! — pielēkdams kājās, Siriuss skaļi un līksmi iesaucās. — Kur ir tas nolāpītais mājas elfs? Mokšķi! MOKŠĶI!

Bet Mokšķis uz viņa saucieniem nereaģēja.

—   Labi, lai paliek, — nomurmināja Siriuss, skaitīdams klātesošos. — Tātad brokastis — saskaitīsim — septiņiem… es domāju, šķiņķi ar olām, teju un grauzdētas maizītes…

Harijs piesteidzās pie pavarda viņam palīgā. Negribējās traucēt Vīzlijus laimes brīdī, un bija bail, ka Vīzlija kundze lūgs atstāstīt vīziju. Tomēr viņš tik tikko bija paguvis izvilkt no skapīša šķīvjus, kad Vīzlija kundze izņēma tos zēnam no rokām un ievilka viņu savos apskāvienos.

—   Es nezinu, kas būtu noticis, nebijis tevis, Harij, — viņa apslāpēti izdvesa. — Varbūt Artūrs nebūtu atrasts vēl stundām ilgi, un tad jau būtu par vēlu, bet, pateicoties tev, viņš ir dzīvs un Dumidoram izdevies sacerēt ļoti labu izskaidrojumu tam, kāpēc Artūrs tur tobrīd atradās. Tu nevari iedomāties, kādās nepatikšanās viņš citādi būtu iekūlies. Redz, kā nabaga Sturģis…

Harijs tik tikko spēja paciest viņas pateicību, bet laimīgā kārtā Vīzlija kundze drīz vien palaida viņu vaļā un pievērsās Siriusam, lai pateiktos par to, ka viņš naktī pieskatījis bērnus. Siriuss teicās ļoti priecājamies, ka varējis palīdzēt, un cerot, ka viņi visi uzkavēšoties tepat tik ilgi, kamēr Vīzlija kungs palikšot dziednīcā.

—   Ai, Sirius, es tev esmu tik pateicīga… viņš tur kādu bridi vēl palikšot, un tiešām būtu lieliski atrasties tuvāk dziednīcai. Protams, tas varētu nozīmēt, ka mēs te pavadīsim Ziemassvētkus.

—   Jo vairāk ļaužu, jo līksmāk! — Siriuss izsaucās tik patiesā sirsnība, ka Vīzlija kundze viņam plati uzsmaidīja, aši aplika priekšautu un ņēmās palīdzēt post brokastis.

—   Sirius, — Harijs nomurmināja, nespēdams vairs izturēt ne mirkli ilgāk. — Vai mēs varam pārmīt pāris vārdu? Ē… tūlīt?

Viņš iegāja tumšajā pieliekamajā kambari, un Siriuss sekoja. Bez gariem ievadiem Harijs krusttēvam izstāstīja visas savas vīzijas detaļas, ieskaitot to, ka viņš pats bija čūska, kas uzbruka Vizlija kungam.

Kad viņš apstājās, lai ievilktu elpu, Siriuss ierunājās: — Vai Dumidoram tu to pateici?

—   Jā, — Harijs nepacietīgi attrauca, — bet viņš man nepasacīja, ko tas nozīmē. Viņš jau man vispār vairs neko nesaka.

—   Viņš noteikti butu pateicis, ja par ko tādu būtu jāuztraucas, — Siriuss noskaldīja.

—   Bet tas nav viss, — Harijs sacīja gandrīz čukstus. — Sirius, man… man liekas, es jūku prātā. Kad mēs vēl bijām Dumidora kabinetā, pirms devāmies ceļā ar ejslēgu… uz pāris sekundem man tur likās, ka es esmu čūska, es jutos kā čūska — kad es skatījos uz Dumidoru, man briesmīgi sāpēja rēta. Sirius, man gribējās viņam mesties virsū!

No Siriusa sejas bija redzama tikai šaura josla, pārējā daļa slēpās tumsā.

—   Droši, ka paliekas no vīzijas, tas arī viss, — Siriuss teica. — Tu vēl joprojām domāji par to sapni vai kas nu tas bija, un…

—  Tā nebija, — Harijs sacīja, purinādams galvu. — Man likās, ka mani kaut kas sacēlās, it kā manī būtu čūska.

—   Tev jāizguļas, — Siriuss nelokāmi noteica. — Tu tagad paēdīsi brokastis, tad iesi augšā un liksies gultā, un pēc pusdienām varēsi kopā ar pārējiem apciemot Artūru. Tu esi šokā, Harij; tu vaino sevi notikumā, kam biji tikai liecinieks, un tā ir liela veiksme, ka biji liecinieks, citādi Artūrs varēja nomirt. Beidz pārdzivot.

Siriuss uzsita Harijam uz pleca un izgāja no pieliekamā kambara, atstājot viņu tumsā vienu.

* * *

Visi, izņemot Hariju, pārējo rīta daļu nogulēja. Viņš uzgāja guļamistabā, kurā vasaras pēdējās nedēļās kopā ar Ronu bija mitinājies. Rons ierāpās gultā un pēc pāris minūtēm aizmiga, turpretim Harijs palika sēžam, pilnība apģerbies, atslējies pret gultas metāla galvgali, un tīšuprāt darīja visu, lai justos pec iespējas neērtāk. Viņš bija apņēmies palikt nomodā, bīdamies, ka miegā varētu atkal kļūt par čūsku un, vēlāk pamodies, atklāt, ka ir uzbrucis Ronam vai aizlidis un pielavījies kādam citam…

Kad Rons pamodās, Harijs izlikās, ka arī viņš ir saldi nosnaudies. Kamēr viņi ēda pusdienas, no Cūkkārpas tika atsūtītas lādes, tāpēc braucienam uz Svētā Mango dziednīcu visi varēja saģērbties kā vientieši. Pārģērbšanās laikā, nomainot mantijas pret džinsiem un sporta krekliņiem, visi, izņemot Hariju, bija nevaldāmi līksmi un pļāpīgi. Kad ieradās Tonksa un Trakacis, lai Vīzlijus un Hariju pavadītu ceļā pa Londonu, pārējie sagaidīja viņus, jautri apsmiedami katliņu, ko Trakacis nēsāja nošķiebtu, lai noslēptu savu maģisko aci, un no visas sirds centās viņu pārliecināt, ka Tonksa, kam mati atkal bija īsi un spilgti rozā, metro piesaistīšot daudz mazāk uzmanības.

Tonksu ļoti interesēja Harija vīzija par uzbrukumu Vīzlija kungam, savukārt Harijs nejuta ne mazāko vēlēšanos to apspriest.

—   Vai tavā ģimenē gadījumā nav nedaudz reģu asiņu? — viņa ziņkārīgi apvaicājās, kad abi līdzās sēdēja vilcienā, kas klaudzēdams traucās pilsētas centra virzienā.

—   Nē, — Harijs atbildēja, iedomādamies profesori Triloniju un juzdamies nedaudz aizvainots.

—   Nē, — Tonksa apcerīgi noteica, — nē. Laikam jau tiešām tas, ar ko tu nodarbojies, nav gaišredzība. Es gribu teikt, ka tu neredzi nākotni, tu redzi tagadni… dīvaini, vai ne? Bet noderīgi gan…

Harijs neatbildēja; laimīgā kārtā viņi izkāpa jau nākamajā pieturā, stacijā, kas atradās pašā Londonas sirdī, un izkāpšanas jezgā zēnam izdevās noorganizēt, ka Freds un Džordžs nostājās starp viņu un Tonksu, kas gāja priekšgalā. Visi sekoja viņai augšup pa eskalatoru. Tramdāns steberēja visiem nopakaļ, nostūmis katliņu dziļi uz pieres un vienu mezglaino roku iebāzis starp mēteļa pogām, krampjaini turedamies pie zižļa. Harijam likās, ka viņa cieši veras Tramdāna apslēptā acs. Mēģinādams izvairīties no jauniem jautājumiem par savu sapni, viņš apvaicājās Trakacim, kur paslēpta Svētā Mango dziednīca.

—   Netālu no šejienes, — noņurdēja Tramdāns, viņiem izejot ledainajā āra gaisā uz plašas, ar veikalu rindu aizpildītas ielas, kas bija bāztin piebāzta ar Ziemassvētku dāvanu pircējiem. Viņš pastūma Hariju mazliet sev pa priekšu un pats klumzāja zēnam cieši aiz muguras. Harijs zināja, ka zem nošķiebtās cepures viņa acs grozījās visos virzienos. — Nebija viegli atrast labu vietu slimnīcai. Diagonalejā nekur nebija gana plaši, un mēs nevarējām ierīkot to pazemē kā ministriju — tas nebūtu veselīgi. Beigu galā izdevās tikt pie vienas ēkas te, augšā. Bija domāts tā, ka slimie burvji varēs brīvi nākt un iet, vienkārši iejūkot pūlī.

Viņš satvēra Harija plecu, lai nepieļautu, ka viņus izšķir pulciņš tarkšķošu pircēju, kuri acīm redzami vēlējās vienīgi iekļūt tuvējā elektropreču veikalā.

—  Klāt esam, — Tramdāns pēc brīža teica.

Viņi stāvēja pie liela, vecmodīga, no sarkaniem ķieģeļiem mūrēta universālveikala, ko sauca "SIA Klizma un Vannltis". Iestāde šķita noplukuši un nožēlojama; vitrīnās bija apskatāmi tikai daži ar nošķiebtām parūkām izrotāti bojāti manekeni, kas bija izvietoti, kā pagadās, un demonstrēja vismaz desmit gadus vecas modes paraugus. Uz visām putekļainajām durvīm lieli uzraksti vēstīja: "Slēgts — rekonstrukcija". Harijs skaidri dzirdēja, kā dūšīga sieviete, apkrāvusies ar plastmasas iepirkumu maisiņiem, garāmejot sacīja savai draudzenei: — Te nekad nav vaļā…

—   Nu tā, — Tonksa noteica, vedinādama viņus tuvāk skatlogam, kurā nebija redzams nekas cits, tikai īpaši neglīts sieviešu kārtas manekens. Tā liekās skropstas bija daļēji atlipušas, bet mugurā rotājās zaļš neilona sarafāns. — Vai visi gatavi?

Viņi apstiprinoši pamāja, sapulcējoties ciešāk ap Tonksu. Tramdāns iegrūda Harijam vel vienu dunku starp lāpstiņām, lai pamudinātu viņu pavirzīties uz priekšu, un Tonksa pieliecās pie paša stikla, vērdamās uz briesmīgi neglīto manekenu. Viņas elpa aizmigloja stiklu. — Vaktniec, — viņa sacīja, — mēs esam atnākuši pie Artūra Vīzlija.

Harijs nodomāja, cik gan tas ir absurdi, ka Tonksa sagaida, ka manekens cauri stiklam viņu dzirdēs tik klusiņām runājām, turklāt aiz muguras nemitīgi dārdinājās autobusi un ielā trokšņoja pircēji. Tad viņš sev atgādināja, ka manekeni tik un tā neko nedzird. Nākamajā brīdī viņam aiz pārsteiguma palika mute vaļā, jo manekens viegli palocīja galvu un pameta ar saliekto pirkstu, bet Tonksa paķēra Džinniju un Vīzlija kundzi zem elkoņa, izgāja cauri stiklam un pazuda.

Freds, Džordžs un Rons viņām sekoja. Harijs atskatījās uz garāmgājējiem, kas grūstīja cits citu; šķita, ka neviens no viņiem ne skatu nepamet uz tik neglītiem skatlogiem, kādi bija veikalam "SIA Klizma un Vannītis"; tāpat neviens nelikās manījis, ka tieši viņu acu priekšā nupat uz līdzenas vietas pazuduši seši cilvēki.

— Ejam, — Tramdāns norūcās, kārtējo reizi iebakstīdams Harijam mugurā, un viņi izgāja cauri kaut kam, kas atgādināja vēsa ūdens aizkaru, taču otrā pusē abi iznāca gluži silti un sausi.

Vietā, kur bija stāvējis neglītais manekens, no tā vairs nebija ne miņas. Viņi atradās, kā likās, visai piebāztā reģistratūrā, kur raganas un burvji rindām vien sēdēja uz izļodzītiem koka krēsliem. Daži no viņiem izskatījās gluži normāli un pārlapoja vecus "Raganas Nedēļas" numurus, bet citi bija apveltīti ar šaušalīga paskata kroplībām, piemēram, ziloņu snuķiem vai liekām rokām, kas rēgojās izaugušas no krūtim. Telpā nebija daudz klusāk kā ārā uz ielas, jo daudzi pacienti raidīja visai dīvainas skaņas: pirmās rindas vidū sēdoša ragana ar nosvīdušu seju, enerģiski apvēdinādamās ar "Dienas Pareģa" numuru, bez mitēšanās izdvesa spalgus svilpienus, bet pa muti viņai nāca tvaika mutuļi. Kāds kaktā sēdošs šmulīgs burvis nošķindēja kā zvans ik reizi, kad pakustējās. Pēc katra šķindiena burvja galva sāka tik briesmīgi trīcēt, ka viņam nācās satvert sevi aiz ausim, lai to savaldītu.

Raganas un burvji koši zaļos uzsvārčos apstaigāja rindas, uzdodot jautājumus un sazin ko piezīmējot uz tādām pašām planšetēm kā Ambrāža. I larijs ievēroja uz viņu krūtīm izšūtu emblēmu: sakrustots zizlis un kauls.

—  Vai tie ir ārsti? — viņš klusi pajautāja Ronam.

—   Ārsti? — Rons iztrūcies pārvaicāja. — Tu domā, tie vientiešu plānprātiņi, kas graiza cilvēkus? Nē, šie ir dziednieki.

—   Nāciet šurp! — pasauca Vīzlija kundze, pārkliedzot kaktā tupošā burvja kārtējās šķindas, un, sekodami viņai, visi nonāca līdz rindai pie galdiņa ar uzrakstu "Izziņas", aiz kura sēdēja apaļīga blonda ragana. Siena viņai aiz muguras bija noklāta ar paziņojumiem un plakātiem ar tādiem vēstījumiem kā: — "KATLU TIRlBA IR MIKSTURU KVALITĀTES ĶlLA" un "SAKI PRETINDĒM NE, JA TĀS NAV IZRAKSTĪJIS KVALIFICĒTS DZIEDNIEKS". Tur bija ari liels portrets, kurā redzama ragana ar garām, sirmām matu cirtām. Apakšā vidēja uzraksts:

DILISA DERVENTA

Sv. Mango dziedniece 1722-1741 Cūkkārpas raganu un burvju arodskolas direktore 1741-1768

Dilisa noskatīja Vlzliju pulciņu, it kā pūlētos viņus saskaitīt; kad Harijs sastapa viņas skatienu, ragana viegli piemiedza ar aci, izgāja no portreta pa sānu malu un pazuda.

Tikmēr rindas galvgali kāds jauns burvis, uz vietas lēkādams, izpildīja dīvainu džigu un starp sāpju brēcieniem mēģināja paskaidrot pie galda sēdošajai raganai, kas viņam kaiš.

—   Vainīgas šis — au — kurpes, ko man uzdāvināja brālis — au — tās ēd man — AU kājas! Apskatiet, tām noteikti ir uzlikts kaut kāds — ĀĀĀ — lāsts, un es nevaru — ĀĀĀĀ — tās dabūt nost! — Viņš lēkāja no vienas kājas uz otru, it kā dejodams uz karstām oglēm.

—   Lasit taču šīs kurpes jums netraucē, ko? — blondā ragana aizkaitināti atteica, norādīdama uz lielu uzrakstu pa kreisi no viņas galdiņa. — Jums jāiet uz buršanas traumām piektajā stāvā. Kā rakstīts slimnīcas ceļvedī. Nākamais!

Burvis klibodams aizspriņģoja malā, Vīzliju pulciņš pavirzījās dažus soļus uz priekšu, un Harijs izlasīja dziednīcas ceļvedi:

NELAIMES GADĪJUMI

AR MATERIĀLIEM OBJEKTIEM………………………………….. Pirmais stāvs

(Katlu eksplozijas, zižļu priekšlaicīga aizdedze, slotu avārijas u.c.)

NO RADĪJUMIEM GŪTI IEVAINOJUMI………………………… Otrais stāvs

(Kodieni, dzēlieni, apdegumi, iedūrušies dzeloņi u.c.)

MAĢISKIE VĪRUSI…………………………………………………………… Trešais stāvs

(Infekciju slimības, piem., pūķbakas, izzušanas slimība, skrofunguls u.c.)

SAINDĒŠANĀS AR MIKSTŪRĀM UN AUGIEM……. Ceturtais stāvs

(Izsitumi, atvemšana, nekontrolējama ķiķināšana u.c.)

BURŠANAS TRAUMAS……………………………………………….. Piektais stāvs

(Nenoņemami lāsti, pieburtas nelaimes, nepareizi lietotas burvestības)

APMEKLĒTĀJU TĒJNlCA/DZIEDNĪCAS VEIKALS……. Sestais stāvs

JA NEESAT DROŠI, UZ KURIENI IET, NESPĒJAT SAKARĪGI RUNĀT VAI ATCERĒTIES, KĀPĒC ESAT IERADUŠIES, JUMS PRIECĀSIES PALĪDZĒT MŪSU UZŅEMŠANAS RAGANA.

Uz rindas sākumu tagad bija aizšļukājis ļoti vecs, salīcis burvis ar klausāmo radziņu. — Es esmu atnacis pie Broderika Bieda! — viņš sēca.

—  Četrdesmit devītā palāta, bet baidos, ka jūs velti tērējat laiku, — noraidoši noteica ragana. — Ziniet, viņš ir galīgi jucis — joprojām sevi iedomājas par tējkannu. Nākamais!

Izmocīta izskata burvis cieši turēja savu mazo meitiņu aiz vienas potītes, kamēr viņa pati plivinājās tēvam virs galvas, vēcinādams ārkārtīgi lielos spalvotos spārnus, kas bija izspraukušies cauri viņas rāpulīšiem.

—   Piektais stāvs, — neko nepajautājusi, ragana garlaikoti

noteica, un vīrietis, turēdams meitu kā dīvainas formas balonu, pazuda divviru durvīs, kas atradās līdzās galdiņam. — Nākamais!

Vīzlija kundze pievirzījās tuvāk galdiņam.

—   Sveicināti, — viņa sacīja, — bija paredzēts, ka manu vīru Artūru Vīzliju šorīt pārvedīs uz citu nodalu. Vai jūs mums nepateiktu…

—   Artūrs Vīzlijs? — ragana pārjautāja, vilkdama pirkstu lejup pa garo sarakstu acu priekšā. — Jā, otrais stāvs, otrās durvis pa labi, Daja Luelina nodaļa.

—   Pateicos, — Vīzlija kundze teica. — Nāciet, jūs visi.

Viņai nopakaļ visi izgāja pa divviru durvīm un devās tālāk

pa šauru gaiteni, kura sienas bija klātas ar ci,tiem slavenu dziednieku portretiem. Gaiteni apgaismoja ar svecēm pilnas kristāla lodes, kas lidinājās pie griestiem kā milzu ziepju burbuļi. Raganas un burvji koši zaļos uzsvārčos staigāja iekšā un ārā pa durvīm, kurām viņi gāja garām. Pa vienām no tam gaitenī izplūda nejauki smirdošas dzeltenas gāzes mākonis, un ik pa brīdim viņi dzirdēja attālas gaudas. Viņi uzkāpa pa kāpnēm stāvu augstāk un iegriezās radījumu izraisīto ievainojumu gaitenī, kur uz otrajām durvīm pa labi bija rakstīts: "Bīstamā" Daja Luelina nodaļa: nopietni kodumi. Zem uzraksta atradās misiņa turētājā ievietota kartīte, uz kuras ar roku bija uzrakstīts: Atbildīgais dziednieks: Hipokrāts Smetviks. Dziednieka māceklis: Ogastess Kūciņš.

—   Mēs pagaidīsim ārpusē, Mollij, — teica Tonksa. — Artūrs negribēs uzreiz pārāk daudz ciemiņu… vispirms vajadzētu iet tuviniekiem.

Trakacis piekrītoši norūcās un iekārtojās ar muguru pret gaiteņa sienu, uz visām pusēm bolidams savu burvju aci. Arī Harijs atkāpās, taču Vīzlija kundze pastiepa roku un iestūma viņu pa durvīm, sacīdama: — Nemuļķojies, Harij, Artūrs grib tev pateikties.

Nodaļa bija maza un diezgan padrūma, jo vienīgais logs bija šaurs un atradās augstu virs grīdas, iepretim durvīm. Lielākā daļa gaismas nāca no tādu pašu spīdošu kristāla burbuļu pudura griestu vidū. Sienas bija klātas ar ozolkoka paneļiem, un pie vienas karājās diezgan nešpetna paskata burvja portrets ar parakstu: Erkharts Moktirdis, 1612-1697, iekšu izraušanas lāsta izgudrotājs.

Nodaļā bija tikai trīs pacienti. Vīzlija kungs aizņēma gultu palātas tālākajā galā, līdzās mazajam lodziņam. Harijs ar lielu prieku un atvieglojumu redzēja, ka viņš sēž, atbalstījies pret vairakiem spilveniem, un uz gultas krītoša vientuļa saules stara gaisma lasa "Dienas Pareģi". Viņiem tuvojoties, Vīzlija kungs pacēla galvu un, pazinis nācējus, plati uzsmaidīja.

—     Sveicināti! — viņš iesaucās, nomezdams avīzi malā. — Mollij, Billijs tikko aizgāja, viņam bija jāatgriežas darbā, bet solījās vēlāk iegriezties pie jums.

—   Kā tu jūties, Artūr? — Vīzlija kundze jautāja, noliekdamās noskūpstīt viņa vaigu un bažīgi ieskatīdamās virām sejā. — Tu vēl joprojām izskaties mazliet novārdzis.

—   Es jūtos vienkārši lieliski, — Vīzlija kungs ņipri atbildēja, izstiepdams veselo roku, lai apskautu Džinniju. — Ja tik viņi varētu noņemt man to pārsēju, es mierīgi varētu doties mājās.

—   Kāpēc to nevar noņemt, tēt? — Freds vaicāja.

—   Vienkārši — tiklīdz mēģina, es sāku asiņot kā traks, — Vīzlija kungs dzīvespriecīgi paskaidroja, tad pasniedzās pēc zižļa, kas atradās uz viņa naktsskapīša un pavēcināja to, uzburot pie savas gultas sešus krēslus, kur visiem apsēsties. — Šķiet, ka čūskas zobos bijusi kāda samērā neparasta inde, kas neļauj ievainojumiem sadzīt. Tomēr viņi ir pārliecināti, ka varēs atrast pretindi; esot bijuši vēl ļaunāki gadījumi neka manējais. Pagaidām man atliek tikai katru stundu iedzert asinis atjaunojošo mikstūru. Bet to tur nabadziņu, — viņš sacīja klusāk, norādot uz pretējo gultu, kurā gulēja zaļgans slimīga izskata vīrs un blenza griestos, — sakodis vilkatis. Pilnīgi nedziedināms.

—    Vilkatis? — Vīzlija kundze satraukta nočukstēja. — Vai ir droši viņu turēt daudzvietigā palātā? Vai viņam nevajadzēja atrasties pašam savā istabā?

—    Līdz pilnmēnesim vēl divas nedēļas, — Vīzlija kungs viņai mierīgi atgādināja. — Šorīt ar viņu runāja dziednieki, nu, tu jau zini — mēģināja iestāstīt, ka viņš varēšot dzīvot gandrīz normālu dzīvi. Es viņam teicu — neminot nevienu vārdā, protams — bet teicu, ka personīgi pazīstu vienu vilkati, ļoti jauku cilvēku, kurš ar savu vainu sadzīvo diezgan viegli.

—   Un ko viņš? — apvaicājās Džordžs.

—   Teica, ka arī viņš man iekodīšot, ja es neaizvēršoties, — bēdīgi atteica Vīzlija kungs. — Un tā sieviete, kas guļ tur, — viņš norādīja uz trešo aizņemto gultu, kas atradās tieši līdzās durvīm, — atsakās dziedniekiem izpaust, kas viņai iekodis. Tas mums visiem liek domāt, ka to noteikti izdarījis kāds radījums, ar ko viņa nelegāli ņēmusies. Lai nu kas tas būtu, šī būtne izkodusi viņai no kājas pamatīgu gabalu. Kad noņem pārsējus, smird ļoti nejauki.

—   Nu, vai tu pastāstīsi mums, kas īsti notika, tēt? — Freds jautāja, pievilkdams savu krēslu tuvāk gultai.

—   Jūs taču visu jau zināt, vai ne tā? — Vīzlija kungs teica, zīmīgi uzsmaidīdams Harijam. — Tas ir ļoti vienkārši — man bija ļoti gara diena, es aizsnaudos, man pielavījās un iekoda.

—   Vai "Pareģī" rakstīts, ka tu esi sakosts? — Freds vaicāja, norādot uz avīzi, ko Vīzlija kungs bija nometis malā.

—   Nē, protams, nē, — Vīzlija kungs teica ar mazliet rūgtu smaidu, — ministrija taču negribēs, lai visi uzzina, ka kaut kāda nelietīga milzu čūska tikusi…

—  Artūr! — Vīzlija kundze viņu brīdināja.

—   …tikusi… ē… man klāt, — Vīzlija kungs steidzīgi nobēra, lai gan Harijs bija pilnīgi pārliecināts", ka ne jau to viņš bija gribējis teikt.

—   Kur tad tu biji, kad tas notika, tēt? — Džordžs jautāja.

—   Tā ir mana darīšana, — Vīzlija kungs atteica, tomēr mazliet pasmaidīja. Viņš paķēra "Dienas Pareģi", atpurināja to atkal vaļā un sacīja: — Kad jūs ieradāties, es lasīju par Villija Vēkšpēdiņa arestu. Jus zināt, ka izrādījies, ka tās šisvasaras vemstigās mazmājiņas ir Villija roku darbs? Viena no viņa burvestībām pavērsās pret pašu, tualete eksplodēja, un viņu atrada guļam bez samaņas drupu kaudzē, no galvas līdz kājām…

—   Kad tu saki, ka pildīji savus pienākumus, — Freds viņu klusā balsī pārtrauca, — ko tieši tu darīji?

—   Tu dzirdēji, ko tēvs teica, — Vīzlija kundze nočukstēja,

—   mēs to te neapspriedīsim! Artūr, stāsti tālāk par Villiju Vēkšpēdiņu.

—  Nu jā, nejautā man, kā, bet viņam izdevās izlocīties no tās apsūdzības tualešu lietā, — Vīzlija kungs drūmi turpināja. — Es varu tikai pieļaut, ka zināms zelta daudzums nonācis svešā kabatā…

—  Tu sargāji to, vai ne? — Džordžs klusi teica. — Ieroci? To daiktu, pēc ka dzenas Pats-Zini-Kas?

—   Džordž, stāvi klusu! — strupi uzsauca Vīzlija kundze.

-Šā vai ta, — Vīzlija kungs turpinaja pacelta balsi, — šoreiz

Villijs pieķerts tirgojam vientiešiem durvju rokturus, kas kož, un es nedomāju, ka viņam izdosies izlocīties, jo, kā teikts šai rakstā, divi vientieši palikuši bez pirkstiem un tagad ievietoti Svētā Mango dziednīcā uz ārkārtas kaulu ataudzēšanu un atmiņas modificēšanu. Iedomājieties tikai, vientieši Svētā Mango dziednīcā! Interesanti, kurā nodaļā?

Un viņš kāri paraudzījās visapkārt, it kā cerēdams ieraudzīt kādu izkārtni.

—  Vai tu neteici, ka Pats-Zini-Kam ir čūska, Harij? — Freds jautāja, vērīgi pētīdams tēva seju. — Tāda milzonīga? Tu to redzēji tonakt, kad viņš atgriezās, vai ne?

—  Pietiek, — nikni noteica Vīzlija kundze. — Artūr, ārā gaida Trakacis un Tonksa, viņi grib ienākt un tevi apraudzīt. Un jūs visi varat pagaidīt ārpusē, — viņa teica saviem bērniem un Harijam.

—   Vēlāk varat ienākt un atvadīties. Ejiet.

Visi bariņā izgāja gaiteni. Trakacis un Tonksa iegāja nodaļā un aizvēra aiz sevis durvis. Freds sarauca uzacis.

—  Lieliski, — viņš noteica, rakņādamies pa kabatām, — manis pēc. Nesakiet ar' mums neko.

—  Vai tu meklē šīs te? — Džordžs jautāja, pastiepdams viņam kaut ko, kas izskatījās pēc miesaskrāsas auklas mudžekļa.

—  Tu lasi manas domas, — Freds smīkņādams teica. — Paskatīsimies, vai Svētā Mango dziednīcā palātu durvīm uzliek netraucēšanas burvestības!

Viņi ar Džordžu atšķetināja auklu un citu no citas nošķīra piecas garausis. Freds ar Džordžu tās visiem izdalīja. Harijs saminstinajās, nezinādams — ņemt vai neņemt.

—   Beidz, Harij, ņem! Tu izglābi tētim dzīvību. Ja nu kādam ir tiesības noklausīties, ko viņš runā, tad tas esi tu.

Nosmikņādams pats pret savu gribu, Harijs paņēma auklas galu un iebāza to ausī, tāpat kā dvīņi.

—   Labs ir, aiziet! — Freds nočukstēja.

Miesaskrāsas auklas sāka spirināties kā gari, tievi tārpi un aizspraucās pa durvju apakšu. Iesākumā Harijs neko nedzirdēja, tad pēkšņi salēcās, izdzirdējis Tonksas čukstus tik skaidri, it kā viņa stāvētu tieši blakus.

—   …viņi pārmeklēja visu apkārtni, bet čūsku nekur nevarēja atrast. Rodas iespaids, ka pēc uzbrukuma tev, Artūr, tā ir izgaisusi… bet Pats-Zini-Kas taču nevarēja cerēt, ka čūskai izdosies tur iekļūt, vai ne?

—   Es domāju, viņš to sūtīja izlūkos, — noņurdēja Tramdans, — jo līdz šim viņam vēl nav paveicies. Nē, man domāt, viņš cenšas gūt skaidrāku priekšstatu par to, ar ko viņam jārēķinās un, ja Artūra tur nebūtu bijis, tam nezvēram būtu bijis vairāk laika visu apskatīt. Ak tad Poters sakās redzējis, kā tas notiek?

—  Jā, — teica Vīzlija kundze. Viņa izklausījās diezgan nemierīga. — Zini, rodas iespaids, ka Dumidors gandrīz vai gaidījis, ka Harijs kaut ko tādu ieraudzīs.

—  Nu jā, — Tramdāns noteica, — ar to Poterpuiku kaut kas nav īsti kārtībā, mēs visi to zinām.

—  Kad es šorīt runāju ar Dumidoru, viņš likās noraizējies par Hariju, — čukstēja Vīzlija kundze.

—  Skaidrs, ka viņš ir noraizējies, — Tramdāns norūca. — Tas puika redz ar Paši-Zinat-Kā čūskas acīm. Saprotams, ka Poters nesajedz, ko tas nozīmē, bet, ja viņu apsēdis Paši-Zināt-Kas…

I larijs izrāva garausi. Sirds viņam strauji dauzijas, un sejā sakāpa karstums. Viņš paskatījās uz pārējiem. Visi, auklām joprojām karājoties no ausīm, raudzījās viņā un pēkšņi izskatījās ļoti nobijušies.

DIVDESMIT TREŠA NODAĻA ZIEMASSVĒTKI SLĒGTAJĀ NODAĻĀ

Vai tāpēc Dumidors vairs neskatījās Harijam acīs? Vai viņš domāja, ka pretim skatīsies Voldemorts — varbūt baidījās, ka koši za)ās acis piepeši kļūs purpursarkanas ar šaurām svītriņām zilīšu vietā kā kaķim? Harijs atcerējās, kā Voldemorta čūskai līdzīgā seja reiz izlauzās no profesora Drebeļa pakauša, un pārlaida roku pats savējam, prātodams, kāda gan varētu būt sajūta, ja no viņa galvaskausa izsprāgtu Voldemorts.

Viņš jutās netīrs un aptraipīts, it kā būtu aplipināts ar kādu nāvējošu bacili, necienīgs mājupceļā vilcienā sēdēt līdzās nevainīgiem, tīriem cilvēkiem, kuru prātos un ķermeņos savas pēdas nav atstājis Voldemorts… Viņš ne tikai bija redzējis čūsku, viņš pats bija čūska, tagad viņš to zināja…

Tad viņam prātā ienāca patiesi šaušaliga doma. Uznira atmiņas, kas lika iekšām sarauties un locīties kā glodenēm.

Pie kā viņš grib tikt, ja neskaita sekotājus?

Pie kaut ka tāda, ko viņš var iegūt tikai, zagšus… piemēram, pie ieroča. Pie tā, kā viņam nebija pagājušo reizi.

Es esmu šis ierocis, Harijs nodomāja, šūpodamies vilcienam līdzi cauri tumšajam tunelim, un viņam likās, ka dzīslās plūst inde, kas saldēja un lika noplūst sviedriem. Es esmu tas, ko Voldemorts mēģina izmantot, tāpēc, lai kur es ietu, man visapkart ir sargi. Ne tāpēc, lai aizsargātu mani, bet citu cilvēku drošībai, tikai tas nelīdz, Cūkkārpā man nav iespējams visu laiku sekot… Es tiešam pagājušajā nakti uzbruku Vizlija kungam, tas biju es. Voldemorts piespieda mani to darit, un viņš ari šobrīd var būt mani un noklausīties manas domas…

—   Vai tev kaut kas kaiš, Harij, mīļais? — vilcienam klaudzinoties cauri tumšajam tunelim, Vīzlija kundze čukstēja, pārliekdamās pāri Džinnijai. — Tu neizskaties labi. Vai jūties vesels?

Visi viņu vēroja. Harijs izmisīgi papurināja galvu un sāka blenzt mājas apdrošinašanas reklāmas plakātā.

—   Harij, mīļais, vai tev tiešām nekas nekaiš? — Vizlija kundze bažīgi jautāja, kad viņi gāja ap nekopto zālienu Drūmkaktes laukuma vidū. — Tu izskaties tik ļoti bāls… vai tiešām šorīt pagulēji? Tūlīt pat ej augšā un liecies gultā, vari pagulēt pāris stundas līdz vakariņām, labi?

Harijs pamāja; viņam tika piedāvāts jau gatavs iegansts, lai ne ar vienu nevajadzētu sarunāties, un tieši to viņš vēlējās, tāpēc, tiklīdz Vīzlija kundze atvēra durvis, viņš aizsteidzās taisnā ceļā garām troļļa kājas lietussargu statīvam, augšup pa kāpnēm un iebrāzās savā un Rona guļamistabā.

Te viņš sāka staigāt šurpu turpu, gar abām tukšajām gultām un Fineasa tukšo portreta rāmi; smadzenēs čumēja un mudžēja jautājumi un arvien briesmīgākas domas.

Kā viņš bija kļuvis par čūsku? Varbūt viņš bija zvēromags… nē, tns nevar būt, viņš to zinātu… varbūt Voldemorts bija zvēromags… jā, Harijs nodomāja, tas gan varētu būt, viņš, protams, tad pārvērstos tieši par čusku… un, kad viņš manī iemiesojas, pārveidojamies mēs abi… tomēr tas neizskaidro, kā es piecu minūšu laikā tiku līdz Londonai un atpakaļ sava gultā… bet Voldemorts ir teju vai pats varenākais burvis pasaulē, ja neskaita Dumidoru, viņam droši vien nav nekādu grūtību tā pārvietot cilvēkus.

Un tad, sajutis šaušalīgu panikas vilni, viņš nodomāja, bet tas taču ir neprāts — ja Voldemorts manī iemiesojas, es viņam šobrīd pat jauju netraucēti aplūkot Fēniksa ordeņa galveno mītni! Viņš zinās, kas ir Ordeņa biedri un kur atrodas Siriuss… un es esmu dzirdējis milzum daudz kā tada, ko man nevajadzētu zināt — visu, ko Siriuss man pastāstīja pirmajā naktī, kad es te ierados…

Atlika tikai viens — nāksies nekavējoties atstāt Drūmkakti. Viņš pavadis Ziemassvētkus Cukkārpā kopā ar citiem, tad vismaz brīvdienu laikā viņi būs drošibā…. Taču nē, tas neder, Cūkkārpā tik un tā paliek daudz cilvēku, ko var sakropļot un nogalināt. Ja nu nākamreiz tie būs ŠImuss, Dlns vai Nevils? Viņš rimās soļot un stāvēja, blenzdams Fineasa Nigella tukšajā rāmi. Pakrūtē ielija svina smagums. Nebija citas izejas: viņam bija jāatgriežas Dzīvžogu ielā un pilnīgi jāizolējas no citiem burvjiem.

Nu ko, ja reiz tā, viņš nodomāja, nav nekādas jēgas ilgāk kavēties. Visiem spēkiem cenzdamies nedomāt par to, kā reaģēs Dērsliji, kad ieraudzīs viņu uz sava sliekšņa sešus mēnešus agrāk, nekā cerējuši, viņš piegāja pie savas lādes, aizcirta vāku un lādi aizslēdza, tad automātiski paskatījās apkārt, meklēdams Hedvigu, un tikai tad atcerējās, ka pūce joprojām atradās Cūkkārpā. Labi, nebūs jānes vismaz būris. Viņš satvēra vienu savas lādes galu un bija jau aizvilcis to līdz pašām durvīm, kad ņirdzīga balss apvaicājās: — Ak bēgam prom, ko?

Viņš paskatījās apkārt. Fineass Nigells bija parādījies uz sava portreta audekla un balstījās pret rāmi, vērodams Flariju ar uzjautrinātu vīpsnu.

—   Es nebēgu, nē, — Harijs īsi atteica, pavilkdams lādi vēl dažus soļus tālāk pāri istabai.

—  Man šķita, — Fineass Nigells teica, glaudīdams savu smailo bārdu, — ka, lai piederētu pie Grifidora, jābūt drošsirdīgam? Nu man sāk likties, ka tu labāk iederētos mana paša namā. Mēs, slideni, esam gan drošsirdīgi, taču ne stulbi. Piemēram, ja vien ir tāda iespēja, mēs vienmēr izvēlamies glābt savu ādu.

—   Ne jau savu ādu es glābju, — Harijs strupi noteica, cīkstēdamies, lai dabutu lādi pāri sevišķi nelīdzenam kožu saēstā paklāja gabalam tieši durvju priekšā.

—   Ak tā, skaidrs, — teica Fineass Nigells, vēl aizvien glāstīdams bardu, — tā nav nekada gļēvulīga bēgšana — tu vienkārši esi cēlsirdīgs.

Harijs viņu ignorēja. Roka jau bija uz durvju roktura, kad Fineass Nigells slinki ieteicās: — Man tev jānodod ziņa no Baltusa Dumidora.

Harijs apcirtās.

—   Kas par ziņu?

—   Paliec, kur esi.

—   Es neesmu izkustējies! — Harijs teica, vēl joprojām turēdams roku uz durvju roktura. — Nu, kas tad tā ir par ziņu?

—   Es tev to tikko nodevu, nejēga, — Fineass Nigells apmierināti noteica. — Dumidors saka: — "Paliec, kur esi."

—    Kāpēc? — Harijs dedzīgi vaicāja, palaizdams vaļā lādi. — Kāpēc viņš grib, lai es palieku? Ko vēl viņš teica?

—   Itin neko, — Fineass Nigells sacīja, piepaceļot vienu melnu, tievu uzaci, it kā viņam Harijs liktos nekaunīgs.

Harija dusmas izlauzās uz āru kā čūska, kas uzbrukdama izšaujas no garas zāles. Viņš bija pārguris, neizturami apjucis, pēdējo divpadsmit stundu laikā viņš bija pārdzīvojis šausmas, atvieglojumu un tad atkal šausmas, un Dumidors vēl joprojām nevēlējās ar viņu sarunaties!

—   Ak tas ir viss? — viņš skaļi noprasīja. — "Paliec, kur esi?" Viss, ko man var pateikt pec tā, ka man piedevām vēl uzbruka tie atprātotāji! Tu labāk paliec, kur esi, kamēr pieaugušie visu nokārto, Harij! Mēs gan nepūlesimies tev neko paskaidrot, jo var izrādīties, ka tavas sīkās smadzenītes vienkārši nav spējīgas to sagremot!

—   Vai zini, — Fineass Nigells teica vēl skaļāk nekā Harijs, — tieši tāpēc man riebās strādāt par skolotāju! Jaunieši vienmēr ir tik ellīgi pārliecināti, ka tieši viņiem ir caurcaurēm taisnība. Vai tev nav ienācis prātā, manu nabaga izslavēto švaukstiņ, ka varētu būt kāds absolūti lielisks izskaidrojums tam, kāpēc Cūkkārpas direktors tev neuztic katru sava plana sīkāko detaļu? Vai brīžos, kad tev liekas, ka tev tik ļoti nodarījuši pāri, tu nekad neesi apstājies, lai iedomātos, ka Dumidora pavēļu izpildīšana tev nekad nav it nekādi kaitējusi? Nē. Nē, kā visi jaunieši, tu esi cieši pārliecināts, ka tikai tu vienīgais jūti un domā, tikai tu viens sajūti briesmas, tikai tu esi gana gudrs, lai aptvertu, kas Tumsas pavēlniekam varētu būt padomā…

—    Tātad viņam tiešām ir padomā kaut kas attiecībā uz mani? — Harijs aši noprasīja.

—   Vai tad es tā teicu? — Fineass Nigells pārjautāja, dīki aplūkodams savus zīda cimdus. — Tagad, ja tev nav iebildumu, man darāms šis tas labāks par klausīšanos pusaudža mokās… Visu labu.

Un viņš piesoļoja pie portreta malas un izzuda.

—  Lieliski, ejiet arī! — Harijs uzbrēca tukšajam rāmim. — Un pasakiet Dumidoram paldies par to pašu neko!

Tukšais audekls neatbildēja. Dusmās kūsādams, Harijs aizstīvēja lādi atpakaļ līdz gultas kājgalim, tad metās ar seju kožu saēstajos gultas pārklājos. Acis viņam bija ciet, viss ķermenis smeldza svina smagumā.

Sajūta bija tāda, it ka viņš būtu ceļojis jūdzēm tālu… likās neiespējami, ka tikai pirms nepilnām divdesmit četrām stundām Čo Čanga bija viņam tuvojusies zem āmuļu zara… viņš bija tā noguris… bija bail aizmigt… taču viņš nezināja, cik ilgi spēs pretoties miegam… Dumidors viņam lika palikt… tam vajadzētu nozīmēt, ka viņam ir ļauts gulēt… bet bija bail… ja nu tas notiek atkal?

Pamazām viņu apņēma ēnas…

Likās, it kā galvā būtu ievietota filma, kas to vien gaidījusi, lai sāktos. Viņš gaja pa pilnīgi tukšu gaiteni uz vienkāršu, melnu durvju [nīsi, gar raupjām akmens sienām, lāpām un vaļā ejai uz akmens kāpnēm, kas kreisajā pusē veda lejup…

Viņš nonāca pie melnajām durvīm, bet nevarēja tās atvērt… tad slavēja un skatījās uz tām, izmisīgi gribēdams tikt iekšā… aiz tām gaidīja kaut kas tāds, pēc kā viņš ilgojās no visas sirds… balva, kas pārspēja visus viņa sapņus… ja tikai rētā rimtos dzalkstijošā sāpe… tad viņš spētu domāt sakarīgāk…

— Harij, — tālumā atskanēja Rona balss, — mamma saka, ka vakariņas esot gatavas, bet, ja tu gribot palikt gultā, viņa tev kaut ko pietaupīšot.

Harijs atvēra acis, bet Rons jau bija izgājis no istabas.

Viņš negrib palikt vienatnē ar mani, Harijs nodomāja. Ne jau nu pēc visa, ko viņš dzirdēja Tramdānu sakām.

Harijs pieļāva, ka neviens vairs nevēlēsies, lai viņš te paliek — tagad, kad zināja, kas viņā slēpjas.

Viņš neies lejā vakariņās; viņš neuztieps viņiem savu sabiedrību. Zēns pagriezās uz otriem sāniem un pēc mirkļa no jauna aizsnaudās. Viņš pamodās daudz vēlāk, agrā rīta stundā. Vēders sāpēja no izsalkuma. Blakus gultā šņāca Rons. Samiegtām acīm pārlaidis skatu istabai, viņš ieraudzīja Fineasa Nigella tumšo siluetu portreta rāmī. Harijam ienāca prātā, ka Dumidors droši vien atsūtījis Fineasu Nigellu viņu pieskatīt — gadījuma, ja viņš vēl kādam uzbruktu.

Harijs jutās vēl nelietīgāks kā iepriekš. Viņš pa pusei vēlējās, kaut nebutu paklausījis Dumidoram… ja tāda turpmāk būs viņa

dzīve Drūmkaktē, varbūt tiešām tomēr būtu labāk Dzīvžogu ielā.

* * *

Nākamo rītu visi citi pavadīja, izkarot Ziemassvētku rotājumus. Harijs neatcerējās, ka būtu jebkad agrāk redzējis Siriusu tik labā omā; viņš pat dziedāja Ziemassvētku dziesmas, acīm redzami sajūsminats, ka svētkos viņam būs sabiedrība. Harijs dzirdēja, ka viņa balss sitas cauri grīdai aukstajā dzīvojamajā istabā, kur viņš sēdēja viens pats, vērodams, kā āra aiz loga debesis kļūst arvien baltākas, draudot ar jaunu sniegu. Harijs izbaudīja mežonīgu prieku, apzinoties, ka dod citiem iespēju viņu mierīgi aprunāt, ko visi neizbēgami darīja. Kad zēns pusdienlaikā dzirdēja, kā Vizlija kundze no kāpņu lejasgala klusi sauc viņa vārdu, viņš uzkāpa vēl augstāk un neatsaucās.

Ap sešiem vakarā pie durvīm zvanīja, un Bleķa kundze atkal sāka aurot. Pieņemot, ka ciemos iegriezies Mahorks vai kāds cits Ordeņa loceklis, Harijs vienkārši iekārtojās ērtāk, atbalstoties pret sienu Švītknābja istabā, kur bija paslēpies, mēģinādams nepievērst uzmanību izsalkumam, un baroja zirgērgli ar beigtām žurkām. Viņu viegli iztrūcināja klauvējiens pie durvim, kas atskanēja pēc dažām minūtēm.

—   Es zinu, ka tur esi, — teica Hermiones balss. — Vai tu, lūdzu, neiznāktu ārā? Es gribu ar tevi parunāt.

—   Ko tu te dari? — Harijs viņai jautāja, atvērdams durvis. Švītknabis atsāka kašņāties pa salmiem klāto grīdu, meklēdams kādu žurkas kriksīti, kas butu varējis nokrist zemē. — Es domāju, ka tu ar māmiņu un tēti esi aizbraukusi slēpot?

—    Taisnibu sakot, slēpošana nav īsti manā garā, — Hermione teica. — Tāpēc es esmu atbrauksi pavadīt Ziemassvētkus šeit. — Viņai matos bija sniegs un seja no sala bija gluži sārta. — Tikai nesaki Ronam. Es viņam sastāstīju, ka slēpošana ir viena varena lieta. Viņš pārāk daudz smējās. Māmiņa un tētis ir mazliet vīlušies, bet es viņiem pateicu, ka visi, kas nopietni izturas pret eksāmeniem, ir palikuši Cūkkārpā, lai mācītos. Viņi grib, lai man labi veiktos, gan jau viņi sapratīs. Šā vai ta, — viņa dzīvi turpināja, — iesim uz tavu guļamistabu. Rona māmiņa tur ir iekūrusi kamīnu un uzsūtījusi sviestmaizes.

Harijs devās viņai līdzi uz otro stāvu. Iegājis guļamistabā, viņš bija diezgan pārsteigts, ieraugot, ka uz Rona gultas gaidīdami sēž gan Rons, gan Džinnija.

—   Es atbraucu ar Knakts autobusu, — Hermione vētraini paziņoja, novilkdama savu jaku, pirms Harijs paspēja ko teikt.

—   Dumidors vakar no paša rīta man pastāstīja, kas noticis, bet nācās pagaidīt, līdz oficiāli beidzas trimestris, pirms es varēju doties ceļa. Ambraža jau ir pārskaitusies, ka jūs visi nozudāt viņai tieši deguna galā, lai gan Dumidors pateica, ka Vizlija kungs ir Svētā Mango dziednīcā un viņš jums atļāvis viņu apciemot. Tā ka…

Viņa apsēdas līdzās Džinnijai, un abas meitenes un Rons uzlukoja Hariju.

—   Kā tu jūties? — Hermione vaicāja.

—   Labi, — Harijs stīvi atbildēja.

—  Ai, tikai nemelo, Harij, — viņa nepacietīgi noteica. — Rons un Džinnija saka, ka tu kopš atgriešanās no Svētā Mango dziednīcas no visiem slēpjoties.

—   Ak tā viņi saka gan, ko? — pārvaicāja Harijs, uzmezdams niknu skatienu Ronam un Džinnijai. Rons sāka pētīt savas kājas, bet Džinnija, likās, itin nemaz nesamulsa.

—   Tā arī ir! — viņa sacīja. — Un tu neskaties ne uz vienu no mums!

—   Nē, jūs visi uz mani neskatāties! — Harijs nikni iebilda.

—   Varbūt jūs visi skatāties cits uz citu pēc kārtas un nekad nesaskatāties, — Hermione ierosināja, mutes kaktiņiem raustoties.

—   Ļoti smieklīgi, — Harijs novērsdamies atcirta.

—    Beidz justies tik nesaprasts, — Hermione asi noteica.

—   Paklau, pārējie man pastāstīja, ko jūs vakar visi noklausījāties ar garausim…

—   Jā? — Harijs norūca, sabāzis rokas dziļi kabatās un vērodams, kā tagad aiz loga biezā kārtā krita sniegs. — Jūs visi spriedelējat par mani, vai ne? Nu, es jau sāku pie tā pierast.

—    Mēs gribējām parunāt ar tevi, Harij, — teica Džinnija,

—   bet, kopš atgriezāmies, tu visu laiku slepies.

—  Es negribēju, lai ar mani kāds runā, — teica Harijs, juzdamies arvien ērcigāks.

—    Nu, tas bija mazliet muļķīgi, — Džinnija pikti teica,

—   ņemot vērā, ka tu nepazīsti nevienu citu, kurā būtu iemiesojies Pats-Zini-Kas, un es tev varu izstāstīt, kas tā par sajūtu.

I larijs stāvēja nepakustēdamies, līdz viņam pielēca. Tad viņš apsviedās, lai uzlūkotu Džinniju.

—   Es biju aizmirsis, — viņš sacīja.

—  Ak tu, laimīgais, — Džinnija vēsi noteica.

—  Piedod, — Harijs sacīja, un tas bija no sirds. — Tātad… tātad tev liekas, ka viņš manī iemiesojas?

—   Nu, vai tu atceries visu, ko darīji? — Džinnija jautāja.

—   Vai tev ir tādi tukšuma brīži, par kuriem tev nav ne jausmas, ko tu tad esi sadarījis?

Harijs pārcilāja savas atmiņas.

—   Nē, — viņš teica.

—   Tādā gadījumā Pats-Zini-Kas tevi nekad nav iemiesojies,

—   Džinnija vienkārši noteica. — Kad viņš to izdarīja ar mani, es vēlāk nevarēju atcerēties, ko esmu darījusi stundām ilgi. Es vienkārši kaut kur atjēdzos, un man nebija ne jausmas, kā tur esmu nonākusi.

Harijs lāgā neuzdrīkstējās viņai ticēt, tomēr nevilšus viņam kļuva vieglāk ap sirdi.

—   Bet tas sapnis par čūsku un tavu tēti…

—   Harij, tev tādi sapņi ir bijuši jau agrāk, — Hermione teica.

—   Tev jau pagājušogad bija pēkšņas atskārsmes par to, kas Voldemortam padomā.

—  Tas bija citādi, — Harijs teica, purinādams galvu. — Es biju tai čūskā iekšā. Bija tā, it kā es pats būtu tā čūska… Un ja nu Voldemorts mani kaut kā aizgādāja uz Londonu…

—  Kādudien, — teica Hermione, un izklausijas, ka viņas pacietība ir galā, — tu izlasīsi "Cūkkārpas vēsturi", un varbūt tas tev atgādinās, ka Cūkkārpas teritorijā nav iespējams ieteleportēties vai aizteleporteties Pat Voldemorts nevar izdarīt tā, lai tu pēkšņi izlidotu no guļamistabas, Harij.

Tu neizkāpi no savas gultas, vecīt, — Rons teica. — Es redzēju, k.i Iii miegā mētājies vismaz minūti, pirms mums izdevās tevi pamodināt.

I larijs atkal sāka pārdomādams staigāt šurpu turpu pa istabu. Tas, ko viņi visi teica, bija ne tikai mierinoši, bet izklausījās ari jēdzīgi… pats lāgā to neapzinādamies, viņš paņēma sviestmaizi no šķīvja, kas stāvēja pie gultas, un badīgi sastūma to mutē.

Es tomēr neesmu ierocis, Harijs nodomāja. Sirdi ielija prieks un atvieglojums, un, dzirdot, kā Siriuss smagiem soļiem aizslaj gar viņu durvīm uz Švltknabja istabas pusi, pilnā rīklē dziedādams

"Dievs svēti, līksmie zirgērgļi", viņam gribējās piebalsot.

* * *

Kā viņam varēja nākt prātā Ziemassvētkos atgriezties Dzīvžogu ielā? Siriusa sajūsma par to, ka māja atkal ir pilna un ipaši par to, ka atgriezies Harijs, bija lipīga. Viņš vairs neatgādināja šisvasaras īgno mājastēvu; tagad likās, ka Siriuss apņēmies panākt, lai visi līksmojas vismaz tikpat ļoti, ja ne vairāk, kā tas būtu noticis Cūkkārpā, un pirmssvētku dienā viņš strādāja nepaguris. Pārējiem piepalidzot, viņš tīrīja un izrotāja maju tā, ka līdz gulētiešanai to tik tikko bija iespējams pazīt. Nosūbējušie svečturi tagad bija apkārti nevis ar zirnekļu tīmekļiem, bet gan ar akmeņozola ogu un zelta un sudraba eņģeļmatu virtenēm; uz izdilušajiem paklājiem kaudzēm vien mirguļoja burvju sniegs; skatu uz Siriusa ciltskoku aizsedza Mahorka sarūpēta varena egle, izgreznota ar dzīvām laumiņām. Pat izbāztās elfu galvas pie sienas bija izgreznotas ar Ziemassvētku vecīša cepurēm un bārdām.

Ziemassvētku ritā Harijs pamodās un ieraudzīja gultas kājgali dāvanu kaudzi, bet Rons jau bija paguvis izsaiņot pusi no savas, krietni lielākās, čupas.

— Šogad labs ķēriens, — viņš pavēstīja Harijam cauri čaganu papīru mākonim. — Paldies par slotu kompasu, tas ir lielisks; daudz labāka dāvana nekā no Hermiones — viņa man uzdāvinājusi mājasdarbu plānotāju…

Harijs izšķiroja dāvanas un uzgāja sainīti ar uzrakstu Hermiones rokrakstā. Arī viņam meitene bija uzdāvinājusi grāmatu, kas atgādināja dienasgrāmatu, tikai ik reizi, kad viņš atšķīra kādu lapu, tā skaļi paziņoja: "Izdari to šodien, citādi vēlāk nāksies maksāt!" — un tamlīdzīgas lietas.

Siriuss un Vilksons Harijam bija uzdāvinājuši lielisku grāmatu komplektu, kas saucās "Praktiskā aizsardzības maģija un tās lietojums pret tumšajām zintīm". Grāmatām bija lieliskas, kustīgas krāsu ilustrācijas visiem aprakstītajiem pretlāstiem un burvestībām. Harijs dedzigi izšķirstīja pirmo sējumu; viņš jau redzēja, ka tas viņam ļoti noderēs turpmākajās DA nodarbībās. Hagrids bija atsūtījis pinkainu bruņu maku ar ilkņiem, kas, acīmredzot, bija pretzagļu iekārta, bet nelaimīgā kārtā neļāva Harijam ielikt makā naudu — tā varēja palikt bez pirkstiem. Tonksas dāvana bija mazs un darbspējīgs ugunsbultas modelis, ko Harijs vēroja riņķojam pa istabu, vēlēdamies, kaut viņam vēl joprojām piederētu dabiskā lieluma slota. Rons viņam bija uzdāvinājis milzīgu kasti ar Visgaršu zirnīšiem, Vīzlija kungs ar kundzi — parasto adīto džemperi un dažas Ziemassvētku kūciņas, un Dobijs — patiesi šaušalīgu gleznojumu. Harijam bija aizdomas, ka tā autors ir pats elfs. Viņš tikko bija apgriezis bildi ar kājām gaisā, lai redzētu, vai šādi tā neizskatās labāk, kad gultas kājgali ar skaļu krakšķi ieteleportējās Freds un Džordžs.

—  Priecīgus Ziemassvētkus, — Džordžs teica. — Kādu brītiņu neejiet lejā.

—   Kāpēc ne? — Rons vaicāja.

—  Mamma atkal raud, — Freds nomākts noteica. — Persijs atsūtījis atpakaļ savu Ziemassvētku džemperi.

—  Bez zīmītes, — Džordžs piemetināja. — Nav ne apvaicājies, kā tētis jūtas, ne apciemojis viņu — vispār neko.

—   Mes mēģinājām viņu nomierināt, — Freds teica, apiedams apkārt gultai, lai apskatītu Harija portretu. — Pateicām, ka Persijs ir tikai milzonīga žurku spiru čupa.

Tas nelīdzēja, — Džordžs sacīja, uzcienājoties ar šokovardi l apēc pie lietas ķērās Vilksons. Man domāt, labāk ļausim, lai viņš mammu uzmundrina, pirms ejam lejā brokastīs.

Kas tas vispār ir domāts? — Freds jautāja, ar piemiegtām acīm vērodams Dobija gleznu. — Izskatās pēc gibona ar uzdauzītām acīm.

—   Tas ir Harijs! — Džordžs teica, norādīdams uz gleznas mugurpusi, — otrā pusē tā rakstīts!

—    Diezgan līdzīgs, — Freds smīkņādams noteica. Harijs viņam svieda ar savu jauno mājasdarbu plānotāju; tas trāpīja pa pretējo sienu un nokrita uz grīdas, kur līksmi paziņoja: — Ja esi salicis visus punktus uz "i", vari darīt, ko vien vēliesl

Viņi piecēlās un apģērbās. Varēja dzirdēt, kā mājas iemītnieki cits citam novēlēja priecīgus Ziemassvētkus. Kāpdami lejup pa kāpnēm, viņi satika Hermioni.

—   Paldies par grāmatu, Harij, — viņa priecīgi teica. — Es jau sen biju kārojusi tikt pie "Jaunās numeroloģijas teorijas". Un smaržas ir tiešām neparastas, Ron.

—  Vienā mierā, — Rons atteica. — Starp citu, kam tad tas? — viņš piemetināja, pamanījis rūpīgi ietīto dāvanu, kas viņai bija rokā.

—   Mokšķim, — Hermione bezrūpīgi atbildēja.

—  Es ceru, ka tās nav drēbes! — Rons viņu brīdināja. — Atceries, ko teica Siriuss: Mokšķis pārāk daudz zina, mēs viņu nedrīkstam palaist brīvībā!

—  Tās nav drēbes, — Hermione teica, — lai gan, ja man būtu teikšana, es noteikti iedotu viņam uzvilkt kaut ko citu, nevis to netīro lupatu. Nē, tā ir lupatu sega. Man likās, tāda padarītu dzīvīgāku viņa guļamistabu.

—   Kādu guļamistabu? — Harijs noprasīja, pieklusinādams balsi līdz čukstam, kad viņi gāja garam Siriusa mātes portretam.

—   Siriuss saka, tā neesot tik daudz guļamistaba, kā tāds… midzenis, — I lermione teica. — Cik noprotams, viņš guļ zem karstā ūdens tvertnes skapiti pie virtuves.

Kad viņi ieradās pagrabā, tur atradās vienīgi Vizlija kundze, kas stāvēja pie pavarda un novēlēja visiem priecīgus Ziemassvētkus, bet izklausījās, ka viņai ir pamatīgas iesnas. Visi novērsās.

—  Tātad šī ir Mokšķa guļamistaba? — Rons jautāja, piegājis pie noplukušām durtiņām stūrī, kas atradās iepretim pieliekamajam kambarim. Harijs vēl nekad nebija redzējis, ka tās būtu atvērtas.

—  Jā, — teica Hermione, tagad mazliet nervozēdama. — Ē… man liekas, labāk pieklauvēsim.

Rons uzmanīgi pieklauvēja pie durvīm, bet atbildes nebija.

—   Viņš noteikti slapstās pa augšstāvu, — viņš teica un bez liekām runām atrāva durvis vaļā. — Fui!

Harijs ielūrēja iekšā. Lielāko daļu skapīša aizņēma ļoti liels un vecmodīgs karstā ūdens katls, bet aptuveni pēdu augstajā spraugā zem caurulēm Mokšķis bija ierīkojis kaut ko lidzīgu ligzdai. Uz grīdas juku jukām bija sakrautas visvisādas lupatas un smirdīgas vecas segas; nelielais iedobums kaudzes vidū norādīja, kur Mokšķis katru nakti ieritinās. Šur tur starp lupatām mētājās sastāvējušās maizes garozas un veci, nopelējuši siera gabaliņi. Tālākajā stūrī spīguļoja sīki priekšmeti un monētas, ko Mokšķis acīmredzot bija kā žagata savācis Siriusa lielās mājas tīrīšanas laikā. Viņam bija izdevies izglābt ari sudraba rāmjos ievietotās ģimenes fotogrāfijas, ko Siriuss vasarā bija izmetis. Stikli varbūt arī bija saplēsti, bet mazie melnbaltie cilvēciņi tik un tā augstprātīgi lurēja pretim no fotogrāfijām, ieskaitot — Harijs sajuta vieglu triecienu pakrūtē — tumšmataino sievieti ar smagajiem plakstiņiem, kuras tiesai Dumidora Domnicā Harijs bija kļuvis par liecinieku — Bellatrisi Svešovsku. Spriežot pēc visa, tā bija Mokšķa iemīļotā fotogrāfija; viņš to bija nolicis visām citām priekšā un neveikli salīmējis stiklu ar burvjlipekli.

—   Man liekas, es dāvanu vienkārši atstāšu te, — Hermione sacija, kārtīgi nolikdama sainīti lupatu un segu kaudzē iegulētās bedrītes vidū un klusi aizvērdama durvis. — Viņš to atradis vēlāk, tas nekas.

—   Ja tā padomā, — Siriuss teica, brīdī, kad viņi aizvēra skapīša durvis, iznesdams no pieliekamā kambara lielu tītaru, — vai pēdējā laikā kāds vispār Mokšķi ir redzējis?

—   Es viņu neesmu saticis kopš tās nakts, kad mēs ieradāmies, — Harijs teica. — Tu viņam liki pazust no virtuves.

—   Jā… — Siriuss, pieri saraucis, novilka. — Zini, man liekas, tā bija pēdējā reize, kad viņu redzēju ari es… Noteikti slēpjas kaut kur augšā.

—   Viņš taču nevarēja aiziet, vai ne? — Harijs teica. — Es domāju, kad tu teici "ārā", varbūt viņam likās, ka jāiet ārā no mājas.

—   Nē, nē, majas elfi nevar nekur aiziet, ja vien viņiem nav iedotas drēbes. Viņi ir piesaistīti savas ģimenes mājai, — Siriuss sacīja.

—   Ja viņi tiešām ļoti grib, tad var no mājas aiziet, — Harijs iebilda. — Dobijs aizgāja, pirms trim gadiem viņš pameta Malfojus, lai brīdinātu mani. Viņam gan pēc tam nācās pašam sevi sodit, bet aiziet tik un tā izdevās.

Siriuss mirkli izskatījās mazliet samulsis, tad teica: — Es vēlāk pameklēšu; jādomā, ka viņš atradīsies augšā, birdinādams asaras uz manas mātes vecajām bumbierenēm vai kaut ko tādu. Protams, viņš varēja ielīst žāvējamā skapī un nomirt… bet es nedrīkstu lolot pārāk lielas cerības.

Freds, Džordžs un Rons smējās, taču Hermione skatījās pārmetoši.

Pēc Ziemassvētku pusdienām Vīzliji, Harijs un Hermione bija iecerējuši Trakača un Vilksona pavadībā vēlreiz apciemot Vizlija kungu. Mahorks uzradās tieši laika — uz Ziemassvētku pudiņu un trifelēm; viņš bija pamanījies šim notikumam par godu "aizņemties" mašīnu, jo Ziemassvētkos metro bija slēgts. Harijs ļoti šaubījās, vai auto bija paņemts ar īpašnieka piekrišanu; tas bija palielinats ar burvestības palīdzību, kā savulaik Vīzliju vecais Ford Anglia. Lai gan no ārpuses mašīna likās tāda pati kā parasti, iekšā ērti varēja sasēsties desmit cilvēku ar Mahorku pie stūres. Vizlija kundze brīdi svārstījās, pirms iekāpa — Harijs zināja, ka viņas nosodošā attieksme pret Mahorku sacentās ar nepatiku pret ceļošanu bez burvestību palīdzibas — taču beidzot aukstais laiks un bērnu tielēšanās panāca savu, un viņa labprāt ierīkojās aizmugurējā sēdeklī starp Fredu un Bilu.

Ceļojums uz Svētā Mango dziednīcu bija samērā ātrs, jo ielās bija maz braucēju. Pa citādā ziņā tukšo ielu paslepšus sīkā straumītē tecēja raganas un burvji, kas devās apmeklēt slimnīcu. Harijs un pārējie izkāpa no auto, un Mahorks apbrauca ap stūri, lai viņus tur pagaidītu. Viņi neuzkrītoši aizstaigāja līdz skatlogam, kurā stāvēja zaļajā neilonā ģērbtais manekens, tad pa vienam izgāja cauri stiklam.

Reģistratūrā valdīja patīkama svētku gaisotne: kristāla lodes, kas apgaismoja Svētā Mango dziednīcu, bija nokrāsotas sarkanas un zeltainas un tādējādi bija kļuvušas par milzīgiem, spīdošiem Ziemassvētku rotājumiem; katra durvju aile bija nokārta ar akmeņozola zariņiem, un katrā stūrī mirguļoja spožas baltas Ziemassvētku egles, rotātas ar maģisko sniegu un lāstekām; visām galotnē zaigoja zelta zvaigzne. Drūzma bija mazāka nekā iepriekšējā apciemojuma reizē, tomēr, kad Harijs bija nonācis telpā līdz vidum, viņu pastūma malā ragana, kam kreisajā nāsī bija iesprūdis mandarīns.

—  Ģimenes strīds, ko? — nosmīkņāja blondā ragana, kas sēdēja pie galdiņa. — Jūs šodien esat jau trešā, ko es redzu. Buršanas traumas, piektais stāvs.

Viņi atrada Vīzlija kungu sēžam gultā ar tītara cepeša palieku paplāti uz ceļiem un diezgan kaunīgu ģīmi.

—   Kā ir, Artūr? — Vīzlija kundze apvaicājās, kad visi bija sasveicinājušies ar Vizlija kungu un viņu apdāvinājuši.

—     Labi, — Vizlija kungs atteica mazliet pārāk dedzīgi. — Tu… ē… taču neesi satikusi dziednieku Smetviku, vai ne?

—   Nē, — Vīzlija kundze aizdomīgi teica, — kāpēc tu jautā?

—   Tāpat vien, — Vīzlija kungs bezrūpīgi atbildēja un ķērās pie savas dāvanu kaudzes izsaiņošanas. — Nu, vai visi esat labi pavadījuši šo dienu? Ko jums katram uzdāvināja Ziemassvētkos? Ai, Harij — vienkārši lieliski! — Viņš tikko bija ieraudzījis Harija dāvinātos drošinātāja vadus un skrūvgriežus.

Vīzlija kundze nelikās pilnībā apmierināta ai Vīzlija kunga atbildi. Kad vīrs pieliecās, lai paspiestu Harijam roku, vma palūrēja uz pārsēju zem viņa naktskrekla.

—   Artūr, — Vizlija kundze sacija, un viņas balss noskanēja kā aizcirzdamies peļu slazds, — tev nomainīti pārsēji. Kāpēc tev dienu agrāk nomainīti pārsēji, Artūr? Man teica, ka tevi vajadzēšot pārsiet tikai rit.

—   Ko? — Vizlija kungs pārjautāja, izskatīdamies diezgan iztrūcināts un savilkdams segu augstāk uz krūtīm. — Nē, nē, nekas… es tikai…

Likās, ka viņš saplok zem Vizlija kundzes caururbjošā skata.

—    Tu tikai neuztraucies, Mollij, bet Ogastesam Kūciņām radās ideja… Viņš ir dziednieka māceklis, tu jau zini, patīkams jauns zēns un ļoti interesējas par… alternatīvo medicīnu… zini, daži no tiem vecajiem vientiešu līdzekļiem… zini, Mollij, tās sauc par šuvēm, un tās lieliski iedarbojas uz… uz vientiešu brūcēm.

Vīzlija kundze izdvesa draudīgu troksni, kaut ko vidēju starp ķērcienu un ņurdienu. Vilksons atkāpās no gultas un piegāja pie vilkača, kuram nebija apmeklētāju un kurš ar zināmi ilgošanos noraudzījās uz bariņu ap Vizlija kungu; Bils nomurmināja kaut ko par tējas tases sadabūšanu, un Freds ar Džordžu smaidīdami pielēca kājās, lai viņu pavadītu.

—   Tu gribi teikt, — Vīzlija kundze teica balsi, kas kļuva skaļāka ar katru nākamo vārdu — acīmredzot neapzinādamās, ka lidznācēji metušies meklēt glābiņu, — ka esi ķēpājies ar vientiešu medicīnu?

—   Ne jau ķēpājies, Mollij, dārgumiņ, — Vizlija kungs lūdzoši iebilda, — mēs ar doktoru Kuciņu vienkārši nolēmām izmēģināt vienu paņēmienu… tikai nelaimīgā kārtā — ar šiem konkrētajiem ievainojumiem — liekas, ka nepalīdz tik labi, kā mēs bijām cerējuši…

—   Kā tas jāsaprot?

—   Nu… es nezinu, vai tu zini, kas… kas ir šuves?

—   Izklausās, ka tu esi mēģinājis sašūt atkal kopā savu ādu, — Vīzlija kundze teica, palaizdama smiekliņus, kurā nebija ne drusciņas jautrības, — bet pat tu, Artūr, taču nebūtu tāds muļķis…

—   Man arī sakārojās iedzert tēju, — paziņoja Harijs, pielēkdams kājās.

Hermione, Rons un Džinnija kopā ar viņu gandrīz skriešus aizskrēja līdz durvīm. Tām aiz viņiem aizcērtoties, Vizlija kundze ieķērcās: — KO TU AR TO GRIBI TEIKT — TĀ TAM JĀBŪT?

—   Tipiski, — noteica Džinnija, galvu nogrozīdama, kad viņi devās tālāk pa gaiteni. — Šuves… nu gan…

—   Nu, zini, vispār jau tās labi palīdz nemaģisku brūču gadījumos, — Hermione godprātīgi iebilda. — Droši vien kaut kas tai čūskas indē tās vienkārši izšķīdina. Nez, kur te atrodas tējnīca?

—   Sestajā stāvā, — teica Harijs, atcerēdamies uzrakstu uz uzņemšanas raganas galda.

Viņi devās tālāk pa gaiteni, izgāja pa divviru durvīm un atrada ļodzīgas kāpnes, gar kurām bija izkārti vēl citu brutāla paskata dziednieku portreti. Kāpdami viņi dzirdēja, kā dziednieki klaigā viņiem nopakaļ, uzstādīdami dīvainas diagnozes un ierosinot šaušalīgas ārstēšanās metodes. Rons nopietni apvainojās, kad kāds viduslaiku dziednieks nokliedzās, ka viņš acīm redzami ciešot no šķaidkākšļa smagā formā.

—   Un kas tā būtu par kaiti? — viņš nikni noprasīja dziedniekam, kurš dzinās viņam pakaļ cauri sešiem citiem portretiem, pagrūzdams malā likumīgos iemītniekus.

—    Tā iraid visnotaļ mokoša ādas vaina, jaunkungs, kas atstās jūs bakurētainu un vēl pulka baisāku no vaiga nekā patlaban…

—  Lēnāk pār tiltu — kurš te ir baiss no vaiga? — Rons izsaucās, un viņa ausis ieguva sarkanu nokrāsu.

—   … vienīgās zāles ir paņemt krupja aknas, piesiet cieši pie kakla un pilnmēnesi stāvēt plikam mucā ar zuša acīm…

—   Man nav nekāda …

—   Bet šie neglītie izsitumi jūsu vaigā, jaunkungs…

—   Tie ir vasaras raibumi! — Rons nikni teica. — Tagad ejiet atpakaļ uz savu gleznu un lieciet mani mierā!

Viņš uzklupa pārējiem, kuri centīgi valdīja smieklus.

—   Kas šis par stāvu?

—   Man liekas, sestais, — Hermione teica.

—   Nekā, šis ir piektais, — Harijs iebilda, — vēl viens…

Taču, izgājis uz kāpņu laukumiņa, viņš apstājās ka iemiets

un palika veramies mazajā lodziņā, kas bija iebūvēts divviru durvis, aiz kurām sākās gaitenis ar uzrakstu BURŠANĀS TRAUMAS. Caur to uz viņiem, degunu pie stikla piespiedis, raudzījās kāds vīrs. Viņam bija gaiši viļņaini mati, koši zilas acis un plats, tukšs smaids, kas atsedza žilbinoši baltus zobus.

—   Kaut es zemē iegrimtu! — noteica Rons, arī skatīdamies uz šo vīrieti.

—  Ak tu pasaullt! — Hermione pēkšņi izsaucās, izklausīdamās tīri vai bez elpas. — Profesors Sirdsāķis!

Izbijušais skolotājs, kurš agrāk bija pasniedzis aizsardzību pret tumšajām zintim, atvēra durvis un iznāca viņiem pretim, ģērbies garos ceriņkrasas rītasvārkos.

—  Esiet sveicināti, — viņš teica. — Jūs droši vien gribat palūgt manu autogrāfu, vai ne?

—   Nav īpaši pārvērties, — Harijs pačukstēja Džinnijai, kas pasmaidīja.

—   Ē… kā jūs jūtaties, profesor? — Rons apvaicājās mazliet vainīgā balsī. Tieši Rona bojātais zizlis bija nodarījis tik lielu ļaunumu profesora Sirdsāķa atmiņai, ka viņš bija nonācis Svētā Mango dziednīcā, lai gan, ņemot vērā, ka Sirdsāķis tobrīd bija mēģinājis uz visiem laikiem izdzēst Harija un Rona atmiņu, Harija līdzjūtība bija visai ierobežota.

—   Es jūtos lieliski, pateicos! — Sirdsāķis enerģiski izsaucās, izvilkdams no kabatas diezgan saņurcītu pāva spalvu. — Tā, cik autogrāfu jūs gribēsit? Es tagad protu savilkt burtus kopā!

—   Ē… paldies, šobrīd nevajag, — teica Rons, saceldams uzacis un paskatīdamies uz Hariju, kurš jautāja: — Profesor, vai jūs drīkstat staigāt pa gaiteņiem? Vai jums nevajadzētu atrasties palātā?

Smaids Sirdsāķa sejā lēnām dzisa. Dažus mirkļus viņš nenoverzdamies raudzījās Harijā, tad apvaicājās: — Vai mēs būtu tikušies?

—   Ē… jā, esam gan, — Harijs sacīja. —Jūs agrāk mūs mācījāt Cūkkārpā, atceraties?

—   Mācīju? — Sirdsāķis atkārtoja. — Es? Tiešām?

Tad smaids atgriezās viņa sejā tik strauji, ka tas izskatījās diezgan baigi.

—   Droši vien iemācīju jums visu, ko jūs zināt, vai tā nebija? Nu, kā tad paliek ar tiem autogrāfiem? Sacīsim, apaļu duci. Jūs varat tos izdalīt visiem pārējiem draudziņiem, lai neviens nepaliktu bešā.

Bet šai brīdī pa durvīm gaiteņa tālākajā galā pabāzās kāda galva un atskanēja balss: — Zeltiņ, palaidņa puika, kur jūs atkal esat aizmaldījies?

Pa gaiteni šurp steidzās mātišķa izskata dziedniece ar eņģeļmatu vanadziņu galvā. Viņa silti uzsmaidīja Harijam un pārējiem.

—   Vai, Zeltiņ, jums ir ciemiņi! Cik jauki, un šodien taču ir Ziemassvētki! Ziniet, pie viņa nekad neviens nenāk — nabaga jēriņš! Es tiešām nesaprotu, kāpēc. Viņš taču ir tāds mīļumiņš. Jus esat gan, vai ne?

—    Mēs esam ķērušies pie autogrāfiem, — Zeltiņš pavēstīja dziedniecei ar kārtējo baltzobaino smaidu. — Viņi prasa veselu lēveni un neparko neatkāpjas! Es tikai ceru, ka mums pietiks fotogrāfiju.

—  Jūs tikai paklausieties, — dziedniece noteica, paņemdama Sirdsāķi aiz rokas un uzsmaidīdama viņam kā pārgudram otrgadniekam. — Pirms dažiem gadiem viņš bija diezgan plaši pazīstams; mēs ļoti ceram, ka šī patika uz autogrāfu dalīšanu ir zīme, ka atmiņa viņam sāk atgriezties. Vai jus nepanaktu uz šo pusi, lūdzu? Ziniet, viņš uzturas slēgtā nodaļā, laikam jau bus izsprucis, kamēr es biju izgājusi pēc Ziemassvētku davanām. Durvis parasti ir aizslēgtas… nav jau tā, ka viņš būtu bīstams! Bet, — viņa pārgāja uz čukstiem, — viņš mazliet apdraud pats sevi, dārgumiņš tāds… redziet, viņš pats nezina, kas ir — aizklīst kaut kur un tad neatceras, kā tikt atpakaļ… cik jauki, ka jūs esat pie vina atnākuši.

r

—   Ē… — Rons teica, velti bakstīdams ar pirkstu uz nākamā stāva pusi, — taisnību sakot, mēs vienkārši…

Bet dziedniece viņiem tik cerīgi uzsmaidija, ka Rona vārgi nomurminātais "gribējām tasi tējas" izdzisa nebūtībā. Viņi bezpalīdzīgi paraudzījās cits uz citu, tad sekoja Sirdsāķim un viņa dziedniecei tālāk pa gaiteni.

—   Nepaliksim ilgi, — Rons klusi teica.

Dziedniece norādīja ar zizli uz Jānusa Bieznieka nodaļas durvīm un nomurmināja: — Alohomora. — Durvis atsprāga vaļā, un viņa vedināja visus iekšā, turēdama Zeltiņa roku cieši kā knaiblēs, kamēr nebija apsēdinājusi viņu klubkrēslā līdzās gultai.

—  Šī ir nodaļa mūsu pastāvigajiem pacientiem, — viņa klusi informēja I lariju, Ronu, Hermioni un Džinniju. — Jūs jau saprotat, tādiem ar paliekošām buršanās traumu sekām. Protams, intensīvi izmantojot dziedējošas mikstūras un burvestības, un, ja vēl nedaudz paveicas, mums izdodas panakt zināmu uzlabošanos. Liekas, ka Zeltiņš pamazām sāk atgūt kaut kādu nojausmu par to, kas viņš ir, un Bieda kunga gadījumā mēs esam novērojuši īstu progresu — liekas, ka viņš lieliski atgūst runas spējas, tikai pagaidām gan nerunā nevienā valodā, ko mēs pazītu. Labi, man jāpabeidz dalīt Ziemassvētku dāvanas. Es atstāšu jūs patērzēt.

Harijs paskatījās apkārt. Palāta nepārprotami liecināja, ka tās iemītniekiem šī ir pastāvīga mājvieta. Pie pacientu gultām bija daudz vairāk personīgo mantu nekā Vīzlija kunga palātā; piemēram, siena ap Zeltiņa gultas galvgali bija iztapsēta ar viņa fotogrāfijām — visās viņš baltzobaini smaidīja un ar māja pretim ar roku. Daudzas no fotogrāfijām viņš bija parakstījis greizā, bērnišķīgā rokrakstā. Tiklīdz dziedniece viņu bija iekārtojusi krēslā, Zeltiņš pavilka tuvāk jaunu fotogrāfiju kaudzi, pagrāba spalvu un sāka tās drudžaini parakstīt. — Jūs varat tās salikt aploksnēs, — viņš teica Džinnijai, pa vienai mezdams viņai klēpī parakstītās fotogrāfijas. — Es neesmu aizmirsts, ziniet — nē. Vēl joprojām saņemu daudz pielūdzēju vēstuļu… Gledisa Gadžena raksta katru nedēļu… kaut tikai es zinātu, kādēf… — Viņš apklusa, izskatīdamies viegli samulsis, tad atkal atplauka smaidā un ar jaunu sparu ķērās pie parakstīšanas. — Droši vien vienkārši tāpēc, ka esmu tik izskatīgs…

Pretējā gultā, blenzdams griestos, gulēja drūms burvis ar iedzeltenu sejas krāsu; viņš pie sevis murmināja un, kā likās, pilnīgi neapzinājās, kur atrodas. Divas gultas tālāk atradās sieviete, kurai galva bija viscaur noaugusi ar spalvām; Harijs atcerējās, ka otrajā klasē kaut kas līdzīgs bija noticis ar Hermioni, tikai viņas gadījumā, laimīgā kārtā, kaitējums nebija paliekošs. Palātas galā ap divām gultām bija aizvilkti puķoti aizkari, lai to iemitnieki un viņu apmeklētāji netiktu traucēti.

—  Te būs, Agnese, — dziedniece dzīvespriecīgi teica sievietei ar spalvaino seju, sniegdama viņai nelielu Ziemassvētku dāvanu kaudzīti. — Redziet nu, jūs neesat aizmirsta. Un jūsu dēls atsūtījis pūci, lai pateiktu, ka šovakar nāks ciemos. Jauki, vai ne?

Agnese izgrūda vairākus rējienus.

—    Un paskatieties, Broderik, jums atsūtīts puķupods un burvīgs kalendārs — katram mēnesim cits smalks zirgērglis; te uzreiz izskatīsies priecīgāk, vai ne? — dziedniece čalodama aizlīgoja līdz murminātājam, novietoja uz naktsskapīša diezgan neglītu augu ar gariem, nokareniem taustekļiem un ar zizli piestiprināja pie sienas kalendāru. — Un… ā, Lēniņa kundze, vai jūs jau aizejat?

Harijs acumirklī pagrieza galvu. No abām gultam palātas galā bija atvilkti aizkari, un divi apmeklētāji naca uz viņu pusi pa eju starp gultām: biedējoša izskata ragana, ģērbusies garā zaļā kleitā, kožu saēstā lapsādas kažokā un smailā cepurē, kas nepārprotami bija rotāta ar izbāztu maitu liju, bet viņai nopakaļ dziļi nomākts vilkās… Neinis.

Piepešā uzplaiksnījumā Harijs aptvēra, kam jābūt abiem cilvēkiem, kas gulēja palātas galā. Viņš izmisīgi sāka skatīties apkārt, meklēdams, ar ko novērst pārējo uzmanību, lai Nevils varētu tikt ārā nepamanīts un neiztaujāts, taču arī Rons bija pacēlis skatu, izdzirdējis vārdu "Lēniņš", un, pirms Harijs paguva viņu aizkavēt, izsaucās: — Nevil!

Nevils salēcies saguma, it kā viņam garām būtu aizšāvusies lode.

—  Tie esam mēs, Nevil, — Rons līksmi izsaucās, pietrūkdamies kājās. — Redzēji? Te ir Sirdsāķis! Pie kā tu esi atnācis?

—  Tavi draugi, Nevil, mīļais? — laipni noprasīja Nevila vecmāmiņa, draudīgi tuvodamās viņiem.

Nevils izskatījās tā, it kā šobrīd daudz labprātāk atrastos jebkur citur visā plašajā pasaulē. Viņa tuklā seja pamazām pietvīka tumši sarkana, un viņš vairījās draugiem skatīties acīs.

—  Ak jā, — viņa vecmāmiņa noteica, pablenzdama uz Hariju un pastiepdama viņam pretim sažuvušu, putna kājai līdzīgu roku. — Jā, jā, protams, es zinu, kas tu tāds esi. Nevils par tevi stāstījis daudz laba.

—   Ē… pateicos, — Harijs teica, paspiezdams viņas roku. Nevils uz viņu neskatījās, bet blenza uz savu kurpju purngaliem. Pietvīkums viņa sejā kļuva arvien košāks.

—   Un jūs abi pilnīgi nepārprotami esat Vīzliji, — Lēniņa kundze turpināja, majestātiski sniedzot savu roku pēc kārtas Konam un Džinnijai. — Jā, es pazīstu jūsu vecākus — ne jau tuvu, protams, bet viņi ir krietni ļaudis, krietni ļaudis… un tu laikam gan būsi Hermione Grendžera?

Hermione izskatījas diezgan iztrūcināta par to, ka Lēniņa kundze zina viņas vārdu, tomēr tik un tā sarokojās.

—  Jā, Nevils man par jums visu pastāstījis. Jūs viņam esat palīdzējuši izkulties no dažas labas ķezas, vai ne? Viņš ir labs zēns, — viņa sacīja, pieliekdama zemāk diezgan kaulaino degunu un uzmezdama Neviļam bargi vērtējošu skatienu, — taču baidos, ka viņam trūkst tēva talanta. — Un viņa pameta ar galvu palātas gala gultu virzienā, tā ka izbāztā maitu lija uz cepures bīstami nošūpojās.

—   Ko? — Rons pārvaicāja, izskatīdamies pārsteigts. (Harijs gribēja uzkāpt Ronam uz kājas, bet tadas lietas daudz grūtāk izdarīt nemanāmi, ja mugurā ir nevis mantija, bet džinsi.) — Vai tur galā guļ tavs tētis, Nevil?

—  Kas tad nu? — Lēniņa kundze skarbi noprasīja. — Vai tad tu draugiem neesi pastāstījis par saviem vecākiem, Nevil?

Nevils dziļi ievilka elpu, pavērās griestos un papurināja galvu. Harijs nespēja atcerēties, ka viņam jebkad kāda būtu bijis vairāk žēl, taču viņš nespēja izdomāt, kā varētu palīdzēt Neviļam izkļūt no šīs situācijas.

—   Tur nav itin nekā, par ko kaunēties! — Lēniņa kundze sašutusi teica. — Tev vajadzētu lepoties, Nevil, lepotiesl Vai zini, viņi neatdeva savu veselību un saprātu tāpēc, lai dēls par viņiem kaunētos!

—   Es nekaunos, — Nevils ļoti klusi teica, vēl joprojām raudzīdamies vienalga kurp, tikai ne uz Hariju un pārējiem. Rons tagad bija pacēlies uz pirkstgaliem, lai varētu labāk aplūkot abu gultu iemītniekus.

—    Tādā gadījumā tu to izrādi visai dīvaini! — Lēniņa kundze teica. — Manu dēlu un viņa sievu, — viņa sacīja, augstprātīgi uzlūkojot Hariju, Ronu, Hermioni un Džinniju, — ar spīdzināšanu līdz vājprātam noveda Paši-Zināt-Kā sekotāji.

Hermione ar Džinniju abas aizšāva plaukstas mutei priekšā. Rons beidza snaikstīties, mēģinādams ieraudzīt Nevila vecākus, un izskatījās satriekts.

—  Viņi bija aurori, ziniet, turklāt burvju aprindās ļoti cieniti, — turpināja Lēniņa kundze. — Abi bija ārkārtīgi apdāvinati. Es… ja, Alise, mīļa, ko tu vēlies?

Nevila māte, ģērbusies naktskreklā, bija uzmanīgi pārsoļojusi pāri palātai. Viņai vairs nebija tās apaļīgās, līksmās sejas, ko Harijs bija redzējis Tramdāna vecajā Fēniksa ordeņa dibinātāju fotogrāfijā. Tagad viņa no vaiga bija vāja un novecojusi, acis likās pārāk lielas, un nosirmojušie mati krita lēkšķēs un izskatījās nedzīvi. Likās, ka sieviete vai nu negrib neko teikt, vai varbūt nevar parunāt, taču viņa kautri rādīja uz Nevila pusi, turēdama kaut ko izstieptā rokā.

—  Atkal? — Lēniņa kundze nedaudz gurdi noprasīja. — Labi, mīļā Alise, labi — Nevil, paņem, lai kas tas ari būtu.

Bet Nevils jau bija pastiepis roku, kurā viņa māte ielika tukšu Drūbla Vispūtlgākās gumijas ietinamo papīriņu.

—   Ļoti jauki, mīļā, — Nevila vecmāmiņa noteica māksloti līksmā balsī, papliķēdama viņa mātei pa plecu.

Bet Nevils klusi sacīja: — Paldies, mammu.

Viņa māte, klusi dungodama, aizsteberēja atpakaļ pāri palātai. Nevils paraudzījās uz pārējiem ar tādu seju, it kā izaicinātu viņus pasmieties, taču Harijam likās, ka viņam nekad mūžā itin nekas nav licies mazāk smieklīgs.

—   Labi, mums nu laikam jāiet, — Lēniņa kundze nopūtās, uzvilkdama garus, zaļus cimdus. — Bija ļoti jauki ar jums iepazīties. Nevil, izmet to papīrīti atkritumu kastē, viņa tev tādus sadāvinājusi tik daudz, ka vari kaut guļamistabā sienas izlīmēt.

Taču Harijs skaidri redzēja, kā Nevils promiedams saldumu papīriņu iebāž kabatā.

Durvis aiz viņiem aizvērās.

—   Es nezināju! — teica Hermione, valdīdama asaras.

—   Es ari ne, — aizsmacis sacīja Rons.

—   Es ari, — nočukstēja Džinnija.

Viņi visi paskatijās uz Hariju.

—   Es zināju, — viņš drūmi teica. — Dumidors man pastāstīja, bet es apsolīju nevienam neteikt… Par to Bellatrisi Svešovsku nosūtīja uz Azkabanu — par Mokum lāsta ilgstošu izmantošanu pret Nevila vecākiem, līdz viņi sajuka prātā.

—   To izdarīja Bellatrise Svešovska? — Hermione šausmās nočukstēja. — Tā sieviete, kuras fotogrāfiju Mokšķis glabā savā midzeni?

Sekoja ilgstošs klusums, ko pārtrauca Sirdsāķa niknā balss.

—   Paklau, es nemācījos rakstīt saistītā rokrakstā tāpēc, ka man nebūtu ko darīt!

DIVDESMIT CETURTA NODAĻA SLĒPPRĀTĪBA

tklājās, ka Mokšķis bija slapstljies pa bēniņiem. Siriuss pastāstīja, ka esot viņu tur uzgājis, putekļiem klātu — bez šaubam, meklējam jaunas Bleķu ģimenes relikvijas, ko paslēpt savā skapīti. Lai gan likās, ka Siriusu šis stāsts apmierina, Hariju tas drusku tā kā uztrauca. Mokšķis pēc atrašanās šķita esam labākā omā. Viņa īdzīgā burkšķēšana likās mazliet apsīkusi, un pavēlēm viņš pakļāvās padevīgāk nekā parasti, lai gan kādas pāris reizes Harijs mājas elfu pieķēra, raidām karigus skatienus uz viņa pusi. Mokšķis katru reizi steidzīgi novērsās, tiklīdz pamanīja, ka Harijs ko manījis.

Par neskaidrajām aizdomām Harijs neko neteica Siriusam, kura līksmība, Ziemassvētkiem aizejot, saka strauji iet mazumā. Tuvojoties dienai, kad Harijam ar draugiem bija jāatgriežas Cūkkārpā, Siriusam arvien biežāk uzmācās "trūvīguma lēkmes", kā to dēvēja Vīzlija kundze. Tad viņš kļuva nerunīgs un īdzīgs un bieži stundām ilgi kvernēja Švītknābja istabā. Viņa nīgrums izplūda pa visu māju, izsūcoties pa durvjapakšām ka indīga gāze, un pielipa ari visiem pārējiem.

Harijs negribēja Siriusu atkal atstāt tikai Mokšķa sabiedrībā vien; taisnību sakot, pirmo reizi mūžā viņš nemaz tik karsti nealka atgriezties Cūkkārpā. Tas nozīmētu no jauna nonākt Doloresas Ambrāžas tirānijas varā. Nebija ne mazāko šaubu, ka viņu prombūtnes laikā profesore jau būs pamanījusies panākt, ka pieņemts vel vismaz kāds ducis dažādu dekrētu. Kopš Harija izslēgšanas no komandas viņam vairs nebija kalambola treniņu, ko gaidīt ar nepacietību, un bija pamats domāt, ka, tuvojoties eksāmeniem, smagāka kļūs ari mājasdarbu nasta; turklāt Dumidors vel joprojām palika tikpat nepieejams kā līdz šim. Taisnību sakot, Harijam likās, ka, nebijis DA, viņš varētu pat lūgt Siriusam atļauju pamest Cūkkārpu un palikt Drūmkaktē.

Un tad, pēdējā brīvdienu dienā, notika kaut kas tāds, kas lika Harijam sākt nopietni baidīties no atgriešanās skola.

—  Harij, mīļais, — Vīzlija kundze teica, pabāzusi galvu viņa un Rona guļamistabā, kur abi zeni, Hermionei, Džinnijai un Blēžkājim vērojot, spēlēja burvju šahu, — vai tu nevarētu nonākt lejā uz virtuvi? Profesors Strups gribētu ar tevi pārmīt kādu vārdu.

Harijs teikto acumirkli neaptvēra — viens no viņa torņiem bija meties mežonīgā kautiņā ar Rona bandinieku, un zēns to jūsmīgi uzmundrināja.

—  Spied viņu nost — spied nost, tas jau ir tikai bandinieks, idiot! Piedodiet, Vīzlija kundze, ko jūs teicāt?

—   Profesors Strups, mīlulīt. Virtuvē. Viņš gribētu mazliet aprunāties.

Harijam šausmās atkārās žoklis. Viņš pēc kārtas noskatīja Ronu, Hermioni un Džinniju; draugi tieši tāpat blenza pretim. Blēžkajis, ko Hermione pēdējo stundas ceturksni bija ar pūlēm valdījusi, līksmi uzlēca uz šaha dēļa un uz visām pusēm iztrenkāja pilnā riklē spiedzošās figūras.

—   Strups? — Harijs truli pārvaicāja.

—  Profesors Strups, mīlulīt, — Vīzlija kundze pārmetoši noteica. — Nāc nu aši, viņš saka — nevarot ilgi kavēties.

—   Ko tad šim no tevis vajag? — tiklīdz Vīzlija kundze bija izgājusi no istabas, Rons pavisam sabijies vaicāja. — Tu taču neko neesi savārījis, ko?

—   Nē, — Harijs sašutis atbildēja, vienlaikus izmisīgi prātodams, ko tādu gan viņš būtu varējis pastrādāt, lai Strups neatstātos pat Drūmkaktē. Vai tiešām viņš par pēdējo mājasdarbu būtu

saņēmis "T"?

Pēc pāris minūtēm Harijs atvēra virtuves durvis un ieraudzīja, ka pie garā virtuves galda sēž Siriuss un Strups un drūmi blenž katrs uz savu pusi. Nomācošajā klusumā jautās abpusēja nepatika. Siriusam priekšā uz galda atradās atplēsta vēstule.

—  Ē… — Harijs novilka, lai darītu zināmu, ka ieradies.

Strups pagriezās pret zēnu; viņa seju ieskāva taukainu melnu

matu kulises.

—  Apsēdieties, Poter.

—   Zini, — Siriuss skaļi teica, krēslu pagāzis uz pakaļkājām un uzrunādams griestus, — man laikam labāk patiktu, ja tu tomēr te visus neizrīkotu, Strup. Redzi, šī ir mana māja.

Strupa bālā seja nejauki piesarka. Harijs apsēdās līdzās Siriusam, pretī Strupam.

—   Man bija jārunā ar jums divatā, Poter, — Strups sacīja, un viņa mute saverkšķljās pazīstamajā smīnā, — taču Bleks…

—     Es esmu viņa krusttēvs, — Siriuss teica skaļāk nekā parasti.

—   Es esmu ieradies Dumidora uzdevumā, — turpināja Strups, kura balss, tieši otrādi, kļuva arvien klusāka un indīgāka, — taču visādā ziņā paliec vien, Blek. Es zinu, ka tev patīk izbaudīt… ka tu arī piedalies.

—   Kā tad tas jāsaprot? — Siriuss noprasīja, ar skaļu būkšķi ļaudams krēslam nokrist atpakaļ uz visām četrām kājām.

—   Tikai tā, ka, manuprāt, tu noteikti jūties… ē…bezspēcīgs, nevarēdams paveikt neko lietderīgu, — Strups neuzkrītoši uzsvēra šo vārdu, — Ordeņa labā.

Tagad bija Siriusa kārta pietvīkt. Strupa ģīmis atplauka triumfējošā smaidā, un viņš pavērsās pret Hariju.

—   Direktors mani atsūtija pateikt jums, Poter, ka viņš vēlas, lai jus šajā trimestrī apgūtu slēpprātību.

—   Kas man jāapgūst? — Harijs neizpratnē pārvaicāja.

Strupa smīns kļuva vēl nepārprotamāks.

—  Slēpprātība, Poter. Prāta maģiska aizsardzība pret ielaušanos no ārpuses. Maz pazīstama, taču ārkārtīgi noderīga maģijas nozare.

Harijam sirds sāka dauzīties kā traka. Aizsardzība pret ielaušanos no ārpuses? Bet viņš taču nebija apsēsts, par to taču visi bija vienisprātis…

—   Kāpēc man jāmācās slēp… nu, tas tur? — viņš izgrūda.

—  Jo direktoram liekas, ka tas būtu prātigi, — Strups veikli atbildēja. — Jums būs privātstundas reizi nedēļā, bet nevajag nevienam stāstīt, ar ko nodarbosities. Vismazāk Doloresai Ambrāžai. Skaidrs?

—  Jā, — Harijs teica. — Kas mani mācīs?

Strups parāva uz augšu vienu uzaci.

—   Es, — viņš sacīja.

Hariju pārņēma šausmas — vēderā viss it kā sakusa putrā. Papildu nodarbības ar Strupu — ar ko gan viņš to būtu izpelnījies? Atbalstu meklēdams, viņš aši atskatījās uz Siriusu.

—   Kāpēc Hariju nevar mācīt Dumidors? — Siriuss agresīvi noprasīja. — Kāpēc tu?

—   Laikam jau tāpēc, ka direktoram ir iespēja mazāk tīkamos darbus uzdot kādam citam, — Strups glāsmaini atbildēja. — Tici man, pats es nepieteicos. — Viņš piecēlās kājās. — Poter, es jūs gaidīšu pirmdien, sešos vakarā. Manā kabinetā. Ja kāds jautā, jums ir dziedniecisko mikstūru nodarbība. Neviens cilvēks, kurš jūs redzējis manās nodarbībās, nenoliegs, ka papildstundas jums ir vajadzīgas.

Melnajam ceļojuma apmetnim noplandot, viņš pagriezās, lai

ietu.

—   Vienu mirklīti, — Siriuss teica, savā krēslā izslējies staltāks.

Strups, ņirdzīgi smīnēdams, pagriezās atpakaļ.

—   Es steidzos, Blek. Atšķirībā no tevis, man nav brīva laika, cik uziet.

—   Tādā gadījumā es ķeršos uzreiz pie lietas, — Siriuss noteica, pieceldamies kājās. Viņš bija krietni garāks nekā Strups, kurš, kā Harijs ievēroja, sava apmetņa kabatā kaut ko sažņaudza rokā; pēc zēna domām, tas noteikti bija zižļa rokturis. — Ja es dabūšu dzirdēt, ka tu izmanto šīs slēpprātības nodarbības, lai nejauki izturētos pret Hariju, tev nāksies man atbildēt.

—   Cik aizkustinoši, — Strups noņirdza. — Bet tu taču noteikti būsi pamanījis, cik ļoti Harijs līdzinās savam tēvam?

—  Jā, esmu gan, — Siriuss lepni atbildēja.

—   Nu, tādā gadījumā tu labi zini, cik šis zēns ir uzpūtīgs. Kritika viņam ir gluži kā pīlei ūdens, — Strups nodūdoja.

Siriuss bez ceremonijām atgrūda krēslu malā un, apgājis apkārt galdam, pienāca Strupam klāt, pa ceļam izvilkdams zizli. Strups izrāva savējo. Abi stājās viens otram pretī: Siriuss — pagalam pārskaities, Strups — it kā prātā ko pārlikdams, paturēdams acīs gan Siriusa zizli, gan viņa seju.

—   Sirius! — Harijs skaļi teica, bet likās, ka krusttēvs viņu nedzird.

—   Esmu tevi brīdinājis, Puņķimus, — teica Siriuss, kura seju no Strupa šķīra labi ja sprīdis, — manis pēc Dumidors var domāt, ka tu esi labojies. Es zinu, ka ta nav.

—    Ak tā, kāpēc tad tu viņam to nepasaki? — nočukstēja Strups. — Vai varbūt tev bail, ka viņš īpaši nopietni neuztvers padomu, ko devis cilvēks, kas jau sešus mēnešus slēpjas savas mātes mājā?

—   Saki, kā tad klājas Lūciusam Malfojam? Droši vien nevar ne nopriecāties, ka viņa klēpja sunītis strādā Cūkkārpā, ko?

—    Runājot par suņiem, — Strups klusi sacīja, — vai tu zini, ka Lūciuss Malfojs tevi pazina pēdējā reizē, kad tu riskēji doties nelielā izpriecu braucienā ārpus mājas? Laba doma, Blek — parādīties uz perona… lielisks iegansts turpmāk nebāzt degunu laukā no slēpņa, vai ne?

Siriuss pacēla savu zizli.

—   NĒ! — Harijs iebļāvās, pārlēkdams pāri galdam un mēģinādams nostāties starp viņiem. — Sirius, nevajag!

—   Vai tu sauc mani par gļēvuli? — Siriuss auroja, cenzdamies pastumt Hariju malā, taču zēns nepadevās.

—  Ja tā padomā, laikam tiešām saucu, — Strups atteica.

—   Harij — nejaucies! — Siriuss nošņācās, ar brīvo roku pagrūzdams zēnu malā.

Virtuves durvis atvērās, un parādījās Vīzliju ģimene kopā ar Hermioni. Visi izskatījās ļoti priecīgi, un vidū lepni soļoja Vīzlija kungs — zem lietusmēteļa viņam rēgojās svītrotā pidžama.

—   Es esmu izdziedēts! — viņš līksmi vērsās pie visiem, kas virtuvē. — Pilnigi vesels!

Gan viņš, gan visi pārējie Vīzliji sastinga uz sliekšņa, noraugoties ainā, kas atklājās acu priekšā. Arī tajā iesaistītās personas stāvēja kā pārakmeņojušās: Siriuss un Strups — ar skatu pret durvīm, zižļus pavērsuši viens pret otru, un Harijs — abiem pa vidu, izstieptām rokām mēģinādams viņus izšķirt.

—   Pie Merlina bārdas, — Vīzlija kungs noteica, un smaids nozuda no viņa sejas, — kas te notiek?

Siriuss un Strups nolaida zižļus. Harijs pavērās uz vienu, tad uz otru. Abiem sejā jautās dziļš nicinājums, tomēr likās, ka tik daudzu liecinieku negaidītā ierašanās viņus vedusi pie prāta. Strups savu zizli iebāza kabatā un aiztraucās pāri virtuvei, Vizlijiem garām, ne vārda neteikdams. Pie durvīm viņš atskatījās.

—   Pirmdienas vakarā sešos, Poter.

Un tad viņš bija projām. Siriuss, nolaidis zizli gar sāniem, raidīja viņam nopakaļ iznīcinošu skatienu.

—   Kas te notika? — vēlreiz apvaicājās Vīzlija kungs.

—   Nekas, Artūr, — Siriuss atbildēja, elpodams tik smagi, it kā būtu noskrējis gargabala distanci. — Tikai draudzīga divu vecu skolas draugu patērzēšana. — Viņš pasmaidīja — likās, ar milzīgu piepūli. — Tātad… tu esi vesels? Lieliska ziņa, nudien!

—  Ja, vai nav tiesa? — piekrita Vīzlija kundze, bīdīdama savu vīru uz krēsla pusi. — Dziednieks Smetviks beigu beigās piemeklēja burvestību. Viņš atrada pretindi tai vielai, kas nu tai čūskai zobos bija, un Artūrs tagad zina, ka ar vientiešu medicīnu labāk nejokot. Vai ne, dārgais? — viņa diezgan draudīgi piemetināja.

—  Jā, mīļo Mollij, — Vizlija kungs lēnprātīgi piekrita.

Tā vakara maltītē būtu vajadzējis valdīt līksmei — galu galā, bija atgriezies Vizlija kungs. Harijs juta, ka Siriuss dara visu, lai tā butu, tomēr brīžos, kad krusttēvs nepiespieda sevi smieties par l-'reda un Džordža jokiem vai nepiedāvāja visiem papildporcijas, viņa vaigs atkal tapa drūms un nomākts. Tad vēl uzradās Mahorks un Trakacis, kas bija iegriezušies apsveikt Vizlija kungu. Zēns gribēja aprunāties ar Siriusu — pateikt, ka nedrīkst ņemt par pilnu nevienu Strupa vārdu, ka Strups viņu tīšām ķircina un ka neviens cits neuzskata Siriusu par gļēvuli tikai tāpēc vien, ka viņš klausa Dumidoram un paliek Drūmkaktē. Taču izdevība neradās un, vērodams Siriusa neganto seju, Harijs prātoja, vai maz būtu ar viņu runājis, ja šāda iespēja butu. Tā vietā viņš pusbalsī pastāstīja Ronam un Hermionei par to, ka pie Strupa mācīsies slēpprātību.

—   Dumidors grib, lai tu tiktu vaļā no tiem sapņiem par Voldemortu, — Hermione uzreiz teica. — Tu taču nenožēlosi, ja tādus vairs neredzēsi, vai ne?

—    Papildstundas pie Strupa? — Rons satriekts pārvaicāja. — Tad jau labāk murgot!

Nākamajā dienā viņiem bija jāatgriežas Cūkkārpā ar Knakts autobusu; ari šoreiz viņus pavadīja Tonksa un Vilksons, kurus Harijs, Rons un Hermione torit, nokāpuši lejā, atrada virtuvē brokastojam. Likās, ka brīdi, kad Harijs pavēra durvis, pieaugušie bija iegrimuši pusčukstus sarunā — steidzīgi atskatījušies, viņi apklusa.

Pēc aši paēstām brokastīm visi apvilka jakas un satinās šallēs, lai pasargātos no pelēkā janvāra rīta saltuma. I larijam sirds bija nepatīkami smaga; negribējās atvadīties no Siriusa. Zēnam bija nelāga nojauta — viņš nezināja, kad abi atkal tiksies, un juta, ka noteikti vajadzētu pateikt kaut ko tādu, kas Siriusu atturētu no muļķīgas rīcības. Harijs raizējās, ka Strupa apvainojums gļēvulībā Siriusu aizvainojis tik ļoti, ka viņš jau šobrīd varētu klusībā plānot kādu pārgalvīgu izgājienu ārpus Drūmkaktes. Tomēr, pirms viņš bija izdomājis, ko sacīt, Siriuss viņu ar mājienu paaicināja klāt.

—   Es gribu, lai tu paņem šo te, — viņš klusi teica un iegrūda Harijam rokās nemākulīgi sapaunotu saini — aptuveni tik lielu kā pamaza grāmata.

—   Kas tas ir? — Harijs jautāja.

—   Tā tu varēsi dot man ziņu, ja Strups tev darīs pāri. Nē, netaisi te vaļā! — Siriuss teica, uzmezdams piesardzīgu skatienu Vīzlija kundzei, kas tobrīd pūlējās piedabūt dvīņus uzvilkt adītus dūraiņus. — Es šaubos, vai Mollijai tas patiktu, bet gribu, lai tu to izmanto, ja esmu tev vajadzīgs, norunāts?

—   Labi, — Harijs sacīja, noglabādams sainiti jakas iekškabatā, taču viņš zināja, ka neliks to lietā — lai kas tas ari būtu. Viņš, Harijs, nebūs tas, kurš izvilinās Siriusu no viņa drošā patvēruma, lai cik nekrietni Strups pret viņu izturētos gaidāmajās slēpprātības stundās.

—   Nu, tad ejam, — Siriuss noteica, uzsizdams Harijam uz pleca un drūmi pasmaidīdams. Pirms Harijs paguva vēl ko bilst, viņi jau kāpa lejup pa kāpnēm un, Vīzliju ielenkti, apstājās pie pamatīgi aizķēdētajām un aizbultētajām ārdurvīm.

—    Paliec sveiks, Harij, esi piesardzīgs, — Vīzlija kundze sacīja, viņu apskaudama.

—  Uz redzi, Harij, un uzmani manā vietā tās čūskas! — Vizlija kungs jautri bilda, paspiezdams viņam roku.

—   Labi, labi, — Harijs izklaidīgi atteica; šī bija viņa pēdējā iespēja lugt Siriusu nedarīt muļķības; viņš pagriezās, ielūkojās krusttēvam sejā un pavēra muti, bet, pirms zēns paguva ko pateikt, Siriuss viņu ar vienu roku piekļāva sev klāt un aizkritušā balsī noteica: — Esi uzmanīgs, Harij. — Nākamajā mirkli Harijs atjēdzās, izstumts ziemas ledainajā āra gaisā. Tonksa (šodien pamatīgi nomaskējusies kā gara, tvidā saģērbusies sieviete ar sirmiem matiem) bīdīja viņu lejā pa pakāpieniem.

Divpadsmitā numura durvis aiz viņiem aizcirtās. Visi sekoja Vilksonam lejup pa lieveņa pakāpieniem. Nonācis uz ietves, Harijs atskatījās. Nams sāka strauji sarukt, blakus mājām plešoties platumā un pamazām aizsedzot to skatam. Pēc mirkļa māja jau bija pazudusi.

—   Nāciet! Jo ātrāk mēs iekāpsim autobusā, jo labāk, — Tonksa teica, un Harijam likās, ka skatienā, ko viņa pārlaida laukumam, jautās nervozitāte. Vilksons izstiepa labo roku.

BŪKŠ!

Priekšā no zila gaisa uzradās indīgi violets trīsstāvu autobuss, tik tikko neietriekdamies tuvākajā laternu stabā, kas atsprāga nost no ceļa.

Uz ietves izlēca violetā uniformā ģērbts tievs, pūtains jauneklis atļukušām ausīm un iesāka: — Laipni lūdzam…

—  Jā, jā, mēs zinām, paldies, — Tonksa žigli iejaucās. — Iekšā, iekšā, kāpiet iekšā.

Un viņa stūma Hariju uz pakāpienu pusi, garām konduktoram, kurš, zēnam paejot garām, izvalbīja acis.

—   Paska', tas jau 'Ārijs!

—  Ja tu izkliegsi viņa vārdu, es tev uzlikšu aizmirstības lāstu, — Tonksa draudīgi nomurmināja, tagad stumdama uz priekšu Džinniju un Hermioni.

—   Es vienmēr esmu kārojis pabraukāt ar šito busiņu! — līksmi teica Rons, ari iekāpis autobusā un pavēries visapkart.

Pēdējo reizi Harijs ar Knakts autobusu bija braucis vakarā, un toreiz visi tris tā stāvi bija pilni ar misiņa gultas rāmjiem. Tagad, agrā rītā, tas bija piebāzts ar visdažādākā paskata krēsliem, kas bija šā tā sagrūsti pie logiem. Likās, ka, autobusam spēji nobremzējot Drūmkaktē, daļa no tiem bija apgāzušies; dažas raganas un burvji vēl kurnēdami rausās kājās, un cauri visam autobusam bija izslīdējis kāda pasažiera iepirkumu maisiņš: grīdu klāja nepatīkams varžu kurkuļu, prusaku un olu krēma maisījums.

—   Tā vien liekas, ka mums nāksies izšķirties, —Tonksa aši teica, lūkodamās pēc brīviem krēsliem. — Fred, Džordž un Džinnija, jūs varētu sēsties tur, aizmugurē… Remuss var palikt pie jums.

Viņa pati kopā ar Hariju, Ronu un Hermioni uzkāpa pašā augšējā stāvā, kur divas brīvas vietas atradās autobusa priekšgalā, bet vēl divas — aizmugurē. Konduktors Stens Šanpaiks dedzīgi brāzās Harijam un Ronam līdzi uz aizmuguri. Harijam paejot garām, pasažieru galvas pašāvās uz viņa pusi. Apsēdies, viņš redzēja, ka visi atkal aizgriežas.

Harijs un Rons pasniedza Stenam katrs pa vienpadsmit sirpiem, un autobuss, draudīgi līgodamies, atkal sakustējās. Tas apribināja visapkārt Drūmkaktes laukumam, te uzbraucot ietvei, te nobraucot no tās, un tad ar vēl vienu milzīgu BŪKŠ viņi visi aizlidoja uz priekšu. Rona krēsls apgāzās; Pumperniķelis, ko viņš bija turējis klēpī, izspurdza no būra un, mežonīgi plivinādams spārnus, aizmuka uz autobusa priekšgalu, kur nolaidās Hermionei uz pleca. Harijs, tik tikko noturējies, pieķerdamies pie sienas svečtura, paraudzījās ārā pa logu: tagad viņi, kā likās, traucās pa šoseju.

—   Pie pašas Birmingemas, — Stens līksmi atbildēja uz Harija neizteikto jautājumu, kamēr Rons slējās kājās. — Ta jau tev sviežs lāb, ko, 'Arij? Es i šovasar redzējs tav vārd avizē pulka reižu, bet nekas jau diktan jauks tas nebij vis. Es teicu Ernām, es teicu, kad mēs satikās, tad gan šis nelikās nekāds ne trakais. Re kā i, nekad nevar zināt.

Viņš pasniedza zēniem biļetes un turpināja jūsmīgi vērties Harijā. Acīmredzot Stenam bija gluži vienalga, cik cilvēks traks, ja vien tāds ir gana slavens, lai iekļūtu avīzēs. Knakts autobuss draudīgi salīgojās, pa neatļauto pusi apdzenot veselu rindu automašīnu. Paskatījies uz autobusa priekšgalu, Harijs redzēja, ka Hermione ar rokām aizklāj acis, bet viņai uz pleca līksmi zvārojās I'umperniķelis.

BŪKŠ!

Knakts autobuss pārsviedās no Birmingemas šosejas uz šauru, klusu lauku ceļu, kas līkumoja kā nesamanigs, un krēsli atkal aizslīdēja uz autobusa pakaļgalu. Ik pa brīdim viņi uzbrauca ceļmalai, tā ka dzīvžogi abās ceļa pusēs palēca mala. Pēcāk autobuss pārcēlās uz kādas dzīvas pilsētas centra galveno ielu, tad — uz augstu pakalnu ieskautu viaduktu, tad — uz vējainu ceļu starp daudzstāvu dzīvojamām ēkām, katru reizi atskanot skaļam BŪKŠ!

—  Es esmu pārdomājis, — Rons nomurmināja, sesto reizi uzsliedamies kājās no gridas, — ar šito busiņu es vairs negribu braukt nekad mūžā.

—   Paklau, pēc šitas nāk Cūkkārps pietura, — Stens dzīvespriecīgi paziņoja, līgodams uz viņu pusi. — Tas kareivīgs sievišķis, kas iekāp kopa ar jums iedev drusk naudiņs, lai mēs jūs pabīda uz rinds priekš. Mes tik pa priekš izlaidīs Dūksnes madām, — no apakšējā stāva atskanēja vemstīšanās, kam sekoja briesmīgi šļaksti, — viņ nejūts īst lāb.

Pēc dažām minūtēm Knakts autobuss, bremzēm kaucot, apstājās pie maza krodziņa, kas paspruka nostāk, lai izvairītos no sadursmes. Varēja dzirdēt, kā Stens palīdz izkāpt nelaimīgajai Dūksnes madāmai un to, cik atviegloti sāk samurminaties viņas otra stāva ceļabiedri. Autobuss atkal sakustējās, uzņemdams ātrumu, līdz…

BŪKŠ!

Viņi ripoja cauri piesnigušajam Cūkmiestiņam. Harijs uz mirkli ieraudzīja šķērsielā krodziņu "Vepra galva". Tā izkārtne ar nocirsto cūkas galvu čīkstēdama šūpojās saltajā vējā. Autobusa priekšgala lielajā logā sitās sniega pļeckas. Beidzot viņi apstājās pie Cūkkārpas vārtiem.

Vilksons un Tonksa palīdzēja viņiem ar visu bagāžu tikt ārā no autobusa, tad izkāpa atvadīties. Harijs, atgāzis galvu, noskatīja trīs Knakts autobusa stāvus un redzēja, ka šurp, degunus pie stikla piespieduši, skatās visi pasažieri.

—   Skolas teritorijā jūs būsiet drošībā, — Tonksa teica, vērīgi nopētīdama tukšo ceļu. — Lai jums labs trimestris!

—    Esiet apdomīgi, — Vilksons sacija, paspiezdams roku visiem pēc kārtas un vispēdīgi nonākot līdz Harijam. — Un, paklau… — viņš pusbalsī teica, kamēr pārējie vēl pēdējo reizi atvadījās no Tonksas, — Harij, es zinu, ka tev nepatīk Strups, bet viņš ir izcils slēpprātotājs, un mēs visi, ieskaitot Siriusu, gribam, lai tu iemācies sevi aizsargāt. Tāpēc strādā centīgi, norunāts?

—   Jā, labi, — Harijs smagi novilka, raudzīdamies Vilksona pāragri novecojušajā vaigā. — Tad nu uz redzi!

Visi seši pa piebraucamo ceļu elsdami pūzdami brida uz pils pusi, vilkdami nopakaļ savas mantu lādes. Hermione jau ierunājās, ka līdz gulētiešanai vēl varētu pagūt uzadīt kādu elfu mici. Kad viņi bija nonākuši līdz ozolkoka ieejas durvīm, Harijs atskatījās. Knakts autobuss jau bija projām, bet, zinādams, kas viņu sagaida

rīt, Harijs pa pusei vēlējās, kaut no tā nemaz nebūtu izkāpis.

* * *

Lielāko nakamās dienas daļu Harijs pavadīja, ar bailēm gaidīdams vakaru. Dubultā mikstūru stunda no rīta itin nemaz nepalīdzēja satraukumu izkliedēt — Strups izturējās tikpat nepatīkami kā allaž. Omu vēl vairak bojāja DA biedri, kas starpbrīžos visu laiku nāca klāt, cerību pilni tincinot, vai vakarā nebūs gaidāma sanāksme.

—    Par nākamo tikšanos es jums paziņošu kā parasti, — Harijs atkal un atkal atkārtoja, — bet šovakar es nevaru. Man jāiet uz… ē… dziednieciskajām mikstūrām.

—   Tu ej uz dziednieciskajām mikstūrām? — augstprātīgi pārjautāja Zahārijs Smits, pēc pusdienām notvēris Hariju Ieejas zālē. — Ak tu tētīt, tad gan tu laikam esi bezcerīgs. Strups taču parasti nepasniedz papildstundas, vai ne?

Smits devās projām kaitinoši dzīvespriecīgā solī, un Rons raidīja viņam nopakaļ iznicinošu skatienu.

—   Vai man viņu noburt? Varu vēl aizsniegt, — viņš teica, paceldams zizli un tēmēdams Smitam starp lāpstiņām.

—   Lai paliek, — Harijs drūmi noteica. — Tā jau domās visi, vai ne? Ka es esmu galīgs stul…

—  Sveiks, Harij, — atskanēja kāda balss viņam aiz muguras. Viņš pagriezās un ieraudzīja, ka tur stāv Čo.

—  Ai, — Harijs izdvesa, un kuņģis viņam nepatīkami salēcās, — sveika.

—  Mēs būsim bibliotēkā, Harij, — Hermione stingri noteica, sagrābdama Ronu aiz augšdelma un stīvēdama viņu projām uz marmora kāpņu pusi.

—   Vai labi pavadīji Ziemassvētkus? — Čo jautāja.

—  Jā, neslikti, — Harijs atbildēja.

—    Mani svētki izdevās pavisam klusi, — Čo sacīja. Nez kāpēc viņa izskatījās diezgan samulsusi. — Ē… nākošmēnes atkal paredzēts gājiens uz Cūkmiestiņu, vai redzēji paziņojumu?

—   Ko? Ai, nē, es kopš atgriešanās neesmu apskatījies ziņojumu dēli.

—   Jā, Valentīndienā…

—  Ak tā, — Harijs sacīja, prātodams, kāpēc gan Čo viņam to stāsta. — Nu, tu jau laikam gribēsi…

—   Tikai ja tu pats gribi, — meitene dedzīgi atsaucās.

Harijs neizpratnē pavērās viņā. Viņš bija gribējis teikt: — Tu

jau laikam gribēsi zināt, kad būs nākamā DA sanāksme? — bet atbilde likās nesakarīga.

—   Es-e… — viņš novilka.

—   Nē, ja tu negribi, nekas, -Čo atteica. Likās, ka viņa bija sakaunējusies. — Neuztraucies. Tad jau… tiksimies.

Meitene aizgāja. Harijs bridi stāvēja, noraugoties viņai pakal; smadzenes drudžaini darbojās. Tad viņam ar klikšķi pielēca.

—  Čo! Ei, ČO!

Harijs metās viņai pakaļ un panāca pusceļā augšup pa marmora kāpnēm.

—   Klau… vai gribi Valentīndienā nākt ar mani uz Cūkmiestinu?

r

—   Ai, jā! — viņa izsaucās, pietvīkdama tumši sarkana un atplaukdama platā smaidā.

—   Labi, tad… norunāts, — Harijs teica un, sajutis, ka šī diena laikam tomēr nebūs galīgi norakstāma, gandrīz vai palēkdamies aizbrāzās uz bibliotēku, lai satiktos ar Ronu un Hermioni pirms pēcpusdienas cēliena.

Tomēr ap sešiem vakarā pat laimīgā apziņa, ka izdevies veiksmīgi uzaicināt Čo Čangu uz tikšanos, nespēja noslāpēt ļaunās priekšnojautas, kas pieņēmās spēkā ar katru soli, ko Harijs spēra uz Strupa kabineta pusi.

Nonācis pie durvīm, viņš uz mirkli apstājās, klusībā vēlēdamies atrasties vienalga kur, tikai ne te, tad, dziļi ievilcis elpu, pieklauvēja un devās iekšā.

Gar krēslainās istabas sienām slējās plaukti ar simtiem stikla trauku, kuros dažādu krāsu šķidrumos peldēja gļotaini dzīvnieku un augu gabali. Vienā stūri stāvēja skapītis, pilns ar vielām, kuru zagšanā Strups reiz — ne gluži bez pamata — bija apsūdzējis Hariju. Tomēr zēna uzmanību piesaistīja rakstāmgalds, uz kura sveču gaismas aplī stāvēja lēzens akmens trauks, kam sienās bija iegravētas rūnas un simboli. Harijs to uzreiz pazina — tā bija Dumidora Domnica. Prātodams, kas gan tai te būtu meklējams, viņš salēcās, piepeši izdzirdējis no pustumsas Strupa salto balsi.

—  Aizveriet durvis, Poter.

Harijs paklausīja, un viņam uzmācās šaušalīga sajūta, ka viņš pats sevi iesprosto. Kad zēns atkal uzlūkoja istabu, Strups bija iznācis gaismā un klusēdams norādīja uz krēslu iepretim rakstāmgaldam. Harijs apsēdās, un tāpat darīja arī Strups. Viņa melnās, aukstās acis stingi vērās Harijā; ik sikakaja krunciņā vaibstos jautās nepatika.

—  Labi, Poter, jūs jau pats zināt, kāpēc te atrodaties, — viņš sacīja. — Direktors ir mani lūdzis mācīt jums slepprātību. Atliek tikai cerēt, ka tā jums padosies labāk nekā mikstūras.

—  Jā, — Harijs strupi noteica.

—  Varbūt šī nav parasta nodarbība, Poter, — Strups sacīja, launīgi piemiegdams acis, — bet es tik un tā esmu jūsu pasniedzējs, un jus tāpēc mani vienmēr uzrunāsiet ar "ser" vai "profesor".

—  Jā… ser, — Harijs teica.

—   Tātad slēpprātība. Kā jau es jums teicu vēl jūsu dārgā krusttēva virtuvē, šī maģijas nozare slēdz prātu, pasargājot to no maģiskas ielaušanās un iespaidošanas.

—  Un kāpēc profesoram Dumidoram liekas, ka man tas vajadzīgs, ser? — Harijs jautāja, raudzīdamies tieši Strupam acīs un prātodams, vai profesors maz atbildēs.

Strups brīdi vērās pretim, tad nicīgi noteica: — Jādomā, ka pat jūs to jau būsit apjēdzis, Poter? Tumsas pavēlniekam lieliski padodas lasprātība.

—   Un kas tad tas ir? Ser?

—   Tā ir spēja izvilkt no sveša prāta izjūtas un atmiņas.

—  Viņš var lasīt domas? — Harijs aši pārjautāja. Bija apstiprinājušās viņa ļaunākās aizdomas.

—  Jūs esat tik primitīvs, Poter, — tumšajām acīm iegailoties, teica Strups. — Jūs neizprotat smalkas atšķirības. Tas ir viens no trūkumiem, kas jus padara par tik nožēlojamu mikstūru jaucēju.

Strups brīdi klusēja, nepārprotami izgaršodams izteikto apvainojumu, un tad turpināja.

—  Tikai vientieši lieto izteikumu "domu lasīšana". Prāts nav grāmata, ko var atvērt, kad ienāk prātā, un pēc sirds patikas palasīt. Domas nav iegravētas galvaskausa iekšpusē, kur tās varētu izpētīt jebkurš iebrucējs. Prāts ir sarežģīts un daudzslāņains, Poter — vai vismaz vairākums prātu tādi ir, — viņš nosmikņaja. — Tiesa, tie, kas apguvuši lasprātību, spēj zināmos apstākļos iedziļināties savu upuru prātā un pareizi tulkot to, ko atraduši. Piemēram, Tumsas pavēlnieks gandrīz vienmēr zina, kad viņam kāds melo. Tikai tie, kas prasmīgi piekopj slēpprātibu, spēj bloķēt tās jūtas un atmiņas, kas ir pretrunā ar viņu meliem, un tāpēc var nepieķerti mānīties viņa klātbūtnē.

Lai ko Strups sacītu, lasprātiba Harijam izklausījās pēc domu lasīšanas, un tas viņam nepavisam nepatika.

—   Tātad viņš varētu zināt, ko mēs šobrīd domājam? Ser?

—  Tumsas pavēlnieks atrodas visai tālu, turklāt Cūkkārpas sienas un teritoriju sargā daudzas senas burvestības, kas garantē to iemītnieku fizisko un garīgo drošību, — Strups teica. — Telpai un laikam maģijā ir liela nozīme, Poter. Bieži lasprātībā būtisks ir acu kontakts.

—   Kāpēc tad man tādā gadījumā jāmācās slēpprātība?

Strups raudzījās I larijā, vienlaikus pārvilkdams pār lūpām

ar garu, tievu pirkstu.

—   Parastie likumi uz jums neattiecas, Poter. Lāsts, kuram neizdevās jūs nogalināt, pēc visa spriežot, ir iedibinājis kādu saikni starp jums un Tumsas pavēlnieku. Viss liecina, ka reizēm, kad jūsu prāts ir visvairāk atslābinājies un neaizsargāts — piemēram, kad guļat, — jūs piekļūstat Tumsas pavēlnieka domām un jūtām. Pēc direktora domam, nebutu vēlams, ka tas turpinās. Viņš grib, lai es jūs iemācu slēgt prātu Tumsas pavēlniekam.

Harijam sirds atkal sāka strauji dauzīties. Nelikās sakarīgi.

—  Bet kāpēc profesors Dumidors grib tam darīt galu? — viņš strupi iejautājās. — Man jau īpaši nepatīk, bet ir taču noderejis, vai ne tā? Galu galā… es redzēju, kā čūska uzbrūk Vīzlija kungam, un, nebūtu tā noticis, profesoram Dumidoram taču nebūtu izdevies viņu izglābt, vai ne? Ser?

Strups pāris mirkļus vērās Harijā, vēl joprojām braucīdams pirkstu pār muti. Tad viņš beidzot ierunājās — lēni un skaidri, it kā izsvērdams katru vārdu.

—   Liekas, ka par saikni starp jums abiem Tumsas pavēlnieks dabūjis zināt pavisam nesen. Cik noprotams, visu šo laiku jūs esat samanījis viņa izjūtas un piekļuvis viņa domam, viņam pašam to nenojaušot. Tomēr vīzija, ko jūs redzējāt pirms Ziemassvētkiem…

—  Tā ar čūsku un Vīzlija kungu?

—    Nepārtrauciet mani, Poter, — Strups draudīgi noteica. — Kā jau es teicu, vīzija, ko jūs redzējāt pirms Ziemassvētkiem, bija tik spēcīgs iebrukums Tumsas pavēlnieka domās…

—   Es redzēju to, kas bija čūskas, nevis viņa galvā!

—   Man likās, es jums tikko aizrādīju, lai jūs mani nepārtraucat, Poter!

Taču Harijam bija vienalga, vai Strups uz viņu dusmojās; vismaz likās, ka viss top skaidrāks. Zēns bija pastūmies krēslā uz priekšu tiktāl, ka, pats to neapzinādamies, tagad jau sēdēja tikai uz pašas krēsla maliņas — sasprindzis, it kā gatavotos pacelties spārnos.

—   Kā tas nākas, ka es visu redzēju ar čūskas acīm, ja jau varu piekļūt Voldemorta domām?

—   Neizrunājiet Tumsas pavēlnieka vārdul — nošņāca Strups.

Sekoja nepatīkams klusums. Viņi nikni blenza viens otrā pāri

Domnicai.

—    Profesors Dumidors viņu sauc vārdā, — Harijs klusi iebilda.

—   Dumidors ir ārkārtīgi varens burvis, — Strups nomurmināja. — Viņš to var piesaukt gana droši… bet mēs, pārējie… — Viņš nepārprotami neapzināti paberzēja savu kreiso apakšdelmu vietā, kur, kā Harijs zināja, ādā bija iededzināta Tumsas zīme.

—   Es tikai gribēju zināt, — Harijs atsāka, piespiezdams balsi atkal skanēt pieklājīgi, — kāpēc…

—   Pēc visa spriežot, jūs viesojāties čūskas prātā tāpēc, ka tobrīd tieši tur atradās Tumsas pavēlnieks, — norūca Strups. — Tajā brīdī viņš bija pakļāvis sev čūsku, tāpēc jūs sapņojāt, ka arī jūs esat tieši čūskā.

—   Un Vol… viņš saprata, ka es tur esmu?

—   Tā liekas, — Strups vēsi atteica.

—   Kā jūs to zināt? — Harijs dedzīgi prašņāja. — Vai tas ir tikai profesora Dumidora minējums vai…

—   Es jau teicu, — Strups izmeta, nekustīgi sastindzis savā krēslā, acis samiedzis šaurās spraudziņās, — jums pie manis jāvēršas ar "ser".

—  Jā, ser, — Harijs nepacietīgi teica, — bet kā jūs zināt…

—   Pietiek ar to, ka zinām, — Strups valdonīgi atteica. — Būtiski ir tas, ka Tumsas pavēlnieks tagad zina, ka jūs piekļūstat viņa domām un jūtām. Tāpat viņš ir secinājis, ka šis process, visticamāk, darbojas arī pretēji; citiem vārdiem, viņš ir sapratis, ka savukārt var piekļūt jūsu domām un jūtām.

—   Un viņš varētu mēģināt likt man kaut ko darīt? — Harijs jautāja. — Ser, — viņš steidzīgi piebilda.

—  Viņš to varētu, — Strups salti un vienaldzīgi atteica. — Un tas mūs atkal noved pie slēpprātības.

Strups izvilka zizli no mantijas iekškabatas, un Harijs sēdēdams jau saspringa. Taču profesors vienīgi pielika zizli pie deniņiem un iegremdēja tā galu savos taukainajos matos. Kad viņš to pavilka, no deniņiem kā timekļa pavediens līdzi stiepās kāda sudrabaina viela. Kad zizlis bija atvirzījies gana tālu, šis diegs pārtrūka un graciozi iekrita Domnlcā, kur sudrabaini balts turpināja virpuļot — ne īsti gāze, ne šķidrums. Vēl divas reizes Strups pielika zizli pie deniņiem un noglabāja sudrabaino vielu akmens traukā; tad, nekādi nepaskaidrojot savu rīcību, uzmanīgi pacēla Domnīcu, novietoja uz nostāk stāvoša plaukta un atkal uzlūkoja Hariju, turēdams gatavībā savu zizli.

—   Piecelieties un paņemiet savu zizli, Poter.

Harijs, juzdamies visai satraukts, pietrūkās kājās. Viņi stāvēja viens otram pretī, katrs savā rakstāmgalda pusē.

—  Jūs drīkstat izmantot savu zizli, lai mēģinātu mani atbruņot vai aizstāvēties jebkādā citā veidā, kā vien iedomājaties, — Strups teica.

—  Un ko jūs darīsiet? — Harijs jautāja, bažīgi šķielēdams uz Strupa zizli.

—  Es grasos ielauzties jūsu prātā, — Strups klusi teica. — Paskatīsimies, cik labi jūs pretojaties. Dzirdēju, ka jūs jau esot izrādījis zināmu veiklību, turoties pretim Pavēlus lāstam. Jus redzēsiet, ka šai lietā vajadzīgas lidzlgas spējas… tagad sagatavojieties. Lasprātum!

Strups metas uzbrukumā, pirms Harijs bija gatavs, vēl pirms viņš bija sācis sakopot spēkus aizstāvībai. Kabinets acu priekšā izplūda un pazuda; prātam cauri kā saraustīta filma brāzās aina pēc ainas — tās bija tik spilgtas, ka apkārt vairs nekas nebija saredzams.

Viņam bija pieci gadi, un viņš vēroja, kā Dūdijs vizinās ar jaunu sarkanu divriteni; sirds no greizsirdibas vai plīsa… viņam bija deviņi gadi, un buldogs Uzšķērdējs bija uzdzinis viņu kokā; Dērsliji stāvēja lejā un smējās… viņš sēdēja zem Šķirmices, un tā stāstīja, ka Slideni viņam veiktos labi… Hermione gulēja slimnīcas spārnā, un viņas seja bija kupli noaugusi ar melniem matiem… pie tumšā ezera viņam draudīgi tuvojās simt atprātotāju… Čo Čanga liecās viņam arvien tuvāk zem āmuļu zara…

Nē, Harija galvā teica kāda balss, kad sāka tuvoties atmiņas par Čo, to jūs neskatīsieties, to jūs neskatīsieties vis, tas ir pārāk personiski…

Ceļgalā iecirtās asa sāpe. Strupa kabinets atkal bija atgriezies acu priekšā. Harijs attapās, sabrucis uz grīdas, — ceļgals bija sāpīgi sasists pret Strupa rakstāmgalda kāju. Viņš uzlūkoja Strupu, kas bija nolaidis zizli un berzēja savu plaukstas locītavu. Uz tās vidēja sarkana švīka, kas izskatījās pēc apdeguma.

—     Vai jūs tīšām izmantojāt svilināšanas burvestību? — Strups dzedri noprasīja.

—  Nē, — Harijs drūmi atbildēja, piesliedamies stāvus.

—   Man jau ta likās, — Strups nicīgi sacīja. — Jūs mani ielaidāt pārāk tālu. Zaudējāt savaldīšanos.

—   Vai jūs redzejāt visu, ko redzēju es? — Harijs vaicāja, nebūdams drošs, ka vēlas dzirdēt atbildi.

—   Uzplaiksnījumus, — Strups pasmīnēdams atteica. — Kam piederēja suns?

—   Tantei Mārdžai, — Harijs nomurmināja, Strupu no sirds ienīzdams.

—   Labi, pirmajam mēģinājumam nebija nemaz tik slikti, — Strups teica, no jauna paceldams zizli. — Pēc zināma laika jums izdevās mani apturēt, lai gan velti tērējāt laiku un spēkus kliegšanai. Vajag koncentrēties. Atvairiet mani ar domu spēku, un jums nevajadzēs ķerties pie zižļa.

—   Es jau cenšos, — Harijs nikni atbildēja, — bet jūs taču man nesakāt — kā!

—  Manieres, Poter, — Strups draudīgi teica. — Tagad es gribu, lai jūs aizverat acis.

Harijs uzmeta viņam negantu skatienu, un tikai tad paklausīja. Viņam nepatika doma, ka nāksies stāvēt ar acīm ciet, kad turpat priekšā bija Strups, bruņojies ar zizli.

—   Iztukšojiet savu prātu, Poter, — atskanēja Strupa dzedrā balss. — Atbrīvojieties no jebkādām emocijām…

Bet dusmas uz Strupu turpināja pulsēt Harijam dzīslās kā inde. Atbrīvoties no dusmām? Tikpat viegli viņš varētu nozāģēt pats sev kājas…

—  Jūs to nedarāt, Poter… Derētu lielāka paškontrole… tagad koncentrējieties…

Harijs centās iztukšot prātu, centās nedomāt, neatcerēties, nejust…

—   Mēģinām vēlreiz… skaitu līdz trīs… viens, divi, trīs — lasprātuml

Priekšā uz pakaļkājām slējās milzīgs melns pūķis… tēvs un māte māja no apburta spoguļa… Sedriks Digorijs gulēja zemē, veroties pretim ar neko neredzošām acīm…

—  NĒĒĒĒĒĒĒ!

Harijs jau atkal bija saļimis uz ceļiem, seju rokās paslēpis, un galva sāpēja tā, it kā kāds mēģinātu izraut no galvaskausa smadzenes.

—  Celieties augšā! — Strups noskaldīja. — Celieties! Jūs pat nemēģināt, jūs nemaz nepūlaties. Jūs man ļaujat piekļūt tām atmiņām, no kurām baidāties, tā pats ielikdams man rokās ieročus!

Harijs atkal piecēlās kājās. Sirds mežonīgi dauzījās, it kā viņš tiešām tikko būtu redzējis Sedriku mirušu kapsētā. Strups izskatījās bālāks nekā parasti — arī niknāks, lai gan ne tik pārskaities kā Harijs.

—    Es… pūlos… gan, — Harijs izgrūda caur sakostiem zobiem.

—   Es jums liku atbrīvoties no jebkādām emocijām!

—  Ak tā? Nu ko, man šobrīd tas nākas visai grūti, — Harijs nošņāca.

—  Tāda gadījumā jūs Tumsas pavēlniekam kļūsit par vieglu laupījumu! — Strups pikti atcirta. — Nelgām, kas visiem lepni izrāda savu sirdi, nespēj savaldīt savas emocijas, tīksmīgi gremdējas skumjās atmiņās un ļauj sevi tik viegli izaicināt — citiem vārdiem, vājiem ļautiņiem — tādiem nav nekādu izredžu stāties pretim viņa varai! Viņš jūsu prātā ielauzīsies kā rotaļādamies, Poter!

—  Es neesmu vājš, — Harijs klusi izgrūda; tagad niknums viņā plosījās ar tādu spēku, ka zēns bija gatavs kuru katru brīdi mesties Strupam virsū.

—  Tad pierādiet to! Pārvariet pats sevi! — Strups izspļāva. — Savaldiet savas dusmas, pakļaujiet savu prātu! Mēģināsim vēlreiz. Sagatavojieties — aiziet! Lasprātum\parViņš vēroja, kā tēvocis Vernons aiznaglo vēstuļu kastīti…

simt atprātotāju slīdēja pāri skolas ezeram uz viņa pusi… viņš kopā ar Vīzlija kungu skrēja pa gaiteni bez logiem… viņi tuvojās necilajām, melnajām durvīm gaiteņa galā… Harijs gaidīja, ka abi pa tām ieies, bet Vīzlija kungs aizveda viņu pa kreisi, lejup pa akmens kāpnēm…

—   ES ZINU! ES ZINU!

Viņš jau atkal četrrāpus tupēja uz Strupa kabineta grīdas. Rēta nepatīkami smeldza, bet kliedziens, kas tikko bija izlauzies pār lūpām, skanēja triumfējoši. Harijs atkal pieslējās kājās un ieraudzīja, ka Strups, zizli pacēlis, viņā noraugās. Izskatījās, ka šoreiz Strups burvestību atsaucis, pirms Harijs bija pat paguvis sākt pretoties.

—   Kas notika, Poter? — viņš vaicāja, uzmanīgi vērodams Hariju.

—   Es redzēju — es atcerējos, — Harijs aizelsies dvesa. — Es tikko sapratu…

—   Ko jūs sapratāt? — Strups skarbi noprasīja.

Harijs uzreiz neatbildēja; berzēdams pieri, viņš vēl izbaudīja apžilbinošās atskārsmes mirkli…

Jau mēnešiem ilgi viņš bija sapņojis par bezlogu gaiteni, kuram galā atradās aizslēgtas durvis, un līdz šim tā arī nebija aptvēris, ka tā ir reāla vieta. Tagad, vēlreiz skatījis šo atmiņu, Harijs saprata, ka visu laiku bija sapni redzējis gaiteni, pa kuru viņi ar Vīzlija kungu traucās divpadsmitajā augustā, steidzoties uz ministrijas tiesas zāli; tas bija gaitenis, kurš veda uz Noslēpumu nodaļu, un tieši tur Vizlija kungs bija atradies nakti, kad viņam uzbruka Voldemorta čūska.

Viņš paskatījās uz Strupu.

—   Kas atrodas Noslēpumu nodaļā?

—   Ko jūs teicāt? — Strups klusi pārvaicāja, un Harijs ar dziļu gandarījumu redzēja, ka pasniedzējs kļuvis nemierīgs.

—   Es prasu, kas atrodas Noslēpumu nodaļā, seri — Harijs atkārtoja.

—   Un kāpēc gan, — Strups lēni apvaicājās, — jūs tā prasāt?

—     Tāpēc, — Harijs atbildēja, lūkodams Strupa vaibstos samanīt kādu reakciju, — ka tas gaitenis, kuru es tikko redzēju — es par to sapņoju jau mēnešiem ilgi — es to tikko pazinu. Tas ved uz Noslēpumu nodaļu… un man liekas, Voldemorts grib tikt pie kaut ka no…

—   Es jums teicu, neizrunājiet Tumsas pavēlnieka vārdu!

Abi nikni glūnēja viens uz otru. Harijam rēta atkal sāka smelgt, bet tas viņu neuztrauca. Strups šķita satraukts, taču, kad viņš no jauna ierunājās, izklausījās, ka pasniedzejs cenšas izlikties mierīgs un vienaldzīgs.

—   Noslēpumu nodaļā atrodas daudz kas, Poter. Maz ko no tā jūs saprastu, un it nekas tur neattiecas uz jums. Vai es skaidri izteicos?

—   Jā, — Harijs teica, vēl joprojām berzēdams savu smeldzošo retu, kas arvien vairak lika par sevi manīt.

—   Esiet atkal klāt trešdien, šai pašā laikā. Tad mēs turpināsim darbu.

—   Lieliski, — Harijs teica. Viņš izmisīgi vēlējās pēc iespējas ātrāk tikt ārā no Strupa kabineta un uzmeklet Ronu un Hermioni.

—  Jums katru vakaru pirms gulētiešanas jāattīra prāts no jebkādām emocijām; iztukšojiet to, padariet to liru un rāmu, vai skaidrs?

—  Jā, — Harijs teica, tik tikko klausīdamies.

—   Un es jus brīdinu, Poter… Ja nebūsit vingrinājies, es to zināšu.

—   Protams, — Harijs nomurmināja. Viņš paķēra savu skolas somu, uzmeta to plecā un steidzās uz kabineta durvju pusi. Atvēris tās, viņš atskatījās uz Strupu, kurš stavēja ar muguru pret Hariju un ar zižļa galu smēla ārā no Domnicas savas domas, uzmanīgi novietodams tās atpakaļ galvā. Harijs devās projām, vairs neteicis ne vārda, un piesardzīgi aizvēra aiz sevis durvis. Rēta vēl joprojām sāpīgi pukstēja.

Ronu un Hermioni Harijs atrada bibliotēkā, kur abi strādāja pie Ambrāžas svaigāko majasdarbu kaudzes. Pārējie audzēkņi, gandrīz tikai piektgadnieki, sēdēja turpat pie lampu apgaismotiem galdiem, degunus grāmatās iebāzuši un drudžaini skrapšķinādami spalvas. Tikmēr debesis aiz logu rūtīm pamazām satumsa. Citādi valdīja pilnīgs klusums, tikai viena no Pinsa madāmas kurpēm viegli čīkstēja, bibliotekārei draudīgi zogoties pa lasītavas ejām un dvešot pakausī tiem, kas pieskārās viņas dārgajām grāmatām.

Hariju kratīja viegli drebuļi; rēta vel joprojām sāpēja; gandrīz vai likās, ka piemeties drudzis. Apsēdies pretī Ronam un Hermionei, zēns ieraudzīja savu atspulgu pretējā logā; viņš bija ļoti bāls, un likās, ka rēta izceļas vairāk nekā parasti.

—   Kā tev gāja? — Hermione nočukstēja, un noraizējusies apvaicājās: — Vai tev nekas nekaiš, Harij?

—   Nē… viss kārtībā… nezinu, — Harijs nepacietīgi atteica un saviebās, sajutis rētā atkal iedzalkstāmies sāpi. — Paklau… es tikko kaut ko apjēdzu…

Un viņš pastāstīja draugiem, ko bija tikko redzējis un secinājis.

—  Tātad… tu saki… — Rons čukstēja, Pinsa madāmai ar klusu čīkstoņu aizplanējot turpat garām, — ka ierocis — tas, ko grib dabūt Pats-Zini-Kas — atrodas Burvestību ministrijā?

—   Tam jābūt Noslēpumu nodaļā, — atčukstēja Harijs. — Es tās durvis redzēju, kad tavs tētis mani veda uz tiesas zāli, uz manas lietas izskatīšanu, — pilnīgi noteikti tās pašas, kuras viņš sargāja, kad viņu sakoda čūska.

Hermione izdvesa ilgu, lēnu noputu.

—   Protams, — viņa nočukstēja.

—   Kas — protams? — Rons diezgan nepacietigi apvaicājās.

—   Ron, padomā pats… Sturģis Podmors mēģināja tikt iekšā pa kādām durvīm Burvestību ministrijā… Tām noteikti jābūt tām pašām — sagadīšanās ir pārāk neiespējama.

—   Kā tad nākas, ka Sturģis mēģināja tur ielauzties, ja viņš ir mūsu pusē? — Rons jautāja.

—   To es nezinu, — Hermione atzina. — Tas ir mazliet dīvaini…

—   Kas tad isti atrodas Noslēpumu nodaļā? — 1 larijs Ronam apvaicājās. — Vai tavs tētis kādreiz ir kaut ko pieminējis?

—   Es zinu, ka cilvēkus, kas tur strādā, sauc par "neuzbilstamajiem", — Rons saviebies teica. — Tāpēc, ka neviens isti nezina, ar ko viņi nodarbojas. Savāda vieta, kur turēt ieroci.

—   Itin nemaz nav savāda, viss ir gluži loģiski, — Hermione iebilda. — Jādomā, tas būs kaut kas sevišķi slepens, pie kā ministrija visu laiku strādājusi… Harij, vai tev tiešām nekas nekaiš?

Proti, Harijs bija tikko pārbraucis pierei ar abām rokām, it kā mēģinādams to izgludināt.

—   Nē, viss kārtībā, — viņš atbildēja, nolaizdams rokas. Tās trīcēja. — Es tikai jūtos mazliet… man diez ko nepatīk tā slēpprātība.

—   Laikam gan kurš katrs justos mazliet nelāgi, ja kāds būtu atkal un atkal lauzies iekšā viņa prātā, — Hermione līdzjūtīgi noteica. — Paklau, iesim atpakaļ uz koptelpu, tur mums būs mazliet ērtāk.

Taču koptelpa bija piebāzta, un to pildīja smiekli un sajūsmas spiedzieni; Freds un Džordžs tobrīd demonstrēja savas jaunākās joku bodes preces.

—   Bezgalvas cepures! — sauca Džordžs, bet Freds pavēcināja uz skatītāju pusi ar smailu cepuri, kas bija izrotāta ar pūkainu sārtu spalvu. — Divi galeoni gabalā. Tagad skatieties uz Fredu!

Freds, plati smaidīdams, uzmeta cepuri sev galvā. Vienu mirkli viņš izskatījās vienkārši muļķīgi, bet tad cepure pazuda reizē ar viņa galvu.

Dažas meitenes iekliedzās, bet visi pārējie smējās, vēderus turēdami.

—    Un tagad nost! — sauca Džordžs, un Freda roka kādu brīdi grābstījās, kā likās, pa tukšu gaisu virs pleciem. Tad, kolīdz Freds bija noņēmis ar sārto spalvu izgreznoto cepuri, viņa galva parādījās.

—   Kā tad šīs cepures darbojas? — prātoja Hermione, pametusi novārtā savu mājasdarbu un vērodama Fredu un Džordžu. — Protams, skaidrs, ka tā ir kaut kāda neredzamības burvestība, bet diezgan smalki izdomāts, kā neredzamības lauku paplašināt ārpus noburtā objekta robežām… Tomēr diez vai ši burvestība būs īpaši noturīga.

Harijs neatbildēja; viņš jutās gluži slims.

—   Nāksies tikt ar to galā rīt, — viņš nomurmināja, iebāzdams atpakaļ somā grāmatas, ko tikko bija no tās izvilcis.

—   Nu, tad ieraksti to savā mājasdarbu plānotājā! — Hermione uzmundrinoši sacīja. — Lai neaizmirstas!

Flarijs saskatījās ar Ronu, tad iebāza roku somā, izvilka plānotāju un to piesardzīgi atvēra.

—   Neatliec neko uz vēlāku laiku, tu, puskoka lēcēji — grāmata rājās, kamēr Harijs pierakstīja Ambrāžas uzdoto mājasdarbu. Hermione tai uzsmaidīja.

—   Man liekas, es likšos gultā, — Flarijs noteica, iegrūzdams mājasdarbu plānotāju atpakaļ somā un domās apņemdamies pirmajā izdevīgajā gadījumā to iemest ugunī.

Pārgājis pāri koptelpai, izvairīdamies no Džordža, kas mēģināja viņam uzbāzt bezgalvas cepuri, viņš nonāca klusuma un vēsumā, kāds valdīja zēnu guļamistabu marmora kāpnēs. Ap dūšu jau atkal bija nelabi, tāpat kā tonakt, kad viņš vīzijā bija redzējis čūsku. Tomēr Harijs nolēma, ka atgulsies un gan jau drīz vien atkal jutisies labi.

Viņš atvēra savas guļamistabas durvis un jau spēra soli pāri slieksnim, kad pēkšņi sajuta tik asas sāpes, it kā kāds būtu galvā ar cirvi iecirtis. Harijs vairs nezināja, kur atrodas — stāv vai guļ, viņš pat neatcerējās savu vārdu.

Ausis dārdēja maniakāli smiekli… viņš jau ļoti sen nebija juties tik laimigs… viņš gavilēja, sajūsminājās, triumfēja… bija noticis kaut kas brīnišķīgs, brīnišķīgs…

—   Harij? HARIJ?

Kāds viņam iecirta pļauku. Neprātīgos smieklus pārtrauca sāpju kliedziens. Laime pamazām atkāpās, bet smiekli turpināja skanēt…

Harijs atvēra acis un, to izdarījis, apjēdza, ka mežonīgie smiekli nāk no viņa paša mutes. Tiklīdz zēns to saprata, smiekli apklusa. Viņš elsdams gulēja uz grīdas un vērās griestos; rēta uz pieres briesmīgi sāpīgi pukstēja. Pie viņa bija noliecies Rons, kas izskatījās ļoti noraizējies.

—   Kas notika? — viņš jautaja.

—   Es… nezinu… — Harijs elsa, atkal pieceldamies sēdus. — Viņš ļoti priecājas… ļoti priecājas…

—   Pats-Zini-Kas?

—  Noticis kaut kas labs, — Harijs nomurmināja. Viņš trīcēja tikpat stipri kā toreiz, kad bija redzējis čūskas uzbrukumu Vīzlija kungam; pakrūtē griezās briesmīgs nelabums. — Kaut kas tāds, uz ko viņš ļoti cerējis.

Šie vārdi izskanēja tāpat kā toreiz, Grifidora ģērbistabā, it kā tos ar Harija muti būtu izrunājis kāds svešinieks, tomēr viņš zināja, ka tā ir taisnība. Viņš dziļi ievilka elpu, savaldīdamies, lai nenovemtu Ronu. Laime, ka šoreiz tas viss nenotika Dīna un Šimusa acu priekšā.

—   Hermione mani sūtīja paskatīties, ka tu jūties, — Rons klusi teica, palīdzēdams Harijam piecelties kājās. — Viņa teica, ka pašreiz, kad Strups ir krāmējies gar tavu prātu, pretošanās spējas tev būšot ļoti vājas… bet droši vien jau ar laiku atmaksāsies.

Viņš šaubīdamies skatījās draugā, palīdzēdams viņam tikt līdz gultai. Harijs bez īpašas pārliecības pamāja ar galvu un sabruka spilvenos. No tāvakara nemitīgajiem kritieniem sāpēja visas maliņas, un rēta vēl joprojām sāpīgi smeldza. Harijs nevarēja nejust, ka pirmā iepazīšanās ar slēpprātlbu nevis nostiprinājusi, bet drīzāk novājinājusi viņa prāta pretestības spēju, un ar milzu satraukumu prātoja, kas gan tāds varētu būtu noticis, ja reiz lords Voldemorts piedzīvojis lielāko prieku pēdējo četrpadsmit gadu laikā.

DIVDESMIT PIEKTA NODAĻA STŪRĪ IEDZĪTA VABOLE

—UZ savu jautājumu Harijs saņēma atbildi jau nākamajā

Z rītā. Kad pienāca Hermiones "Dienas Pareģa" numurs, viņa to nogludināja ar plaukstu, mirkli vērās pirmajā lapā un tad izgrūda smilkstienu, pēc kura uz meiteni sāka blenzt visi apkārtējie.

— Kas ir? — Harijs un Rons reizē noprasīja.

Atbildes vietā viņa izklāja laikrakstu uz galda visiem priekšā un norādīja uz desmit melnbaltām fotogrāfijām, kas aizpildīja visu pirmo lapu. Deviņās no tām bija redzami burvji, bet desmitajā — ragana. Daži no fotogrāfijās redzamajiem cilvēkiem mēmi ņirdza, pārējie visai nekaunīgi bungoja ar pirkstiem pret savu fotogrāfiju apmalēm. Zem katra attēla bija paraksts ar vārdu un noziegumu, par kuru konkrētā persona aizsūtīta uz Azkabanu.

Antons Dolohovs, bija rakstīts par burvi ar zirga ģīmi, kurš ņirdza Harijam pretī, bāls un saverkšķījies, notiesāts par Gideona un Fabiana Pruetu zvērisku noslepkavošanu.

Augusts Rukvuds, vēstīja paraksts zem bakurētaina vira ar taukainiem matiem, kurš garlaikoti balstījās pret savas fotogrāfijas malu, notiesāts par Burvestību ministrijas noslēpumu izpaušanu Vārdā Neminamajam.

Taču Harija skatienu piesaistīja raganas fotogrāfija. Viņas seja zēnam acumirkli iekrita acīs, kolīdz viņš ieraudzīja avīzes lapu. Viņai bija gari, tumši mati, kas attēlā izskatījās neķemmēti un sapinkojušies, lai gan viņš tos bija redzējis gludus, biezus un mirdzošus. Ragana nikni vērās pretim ar smagu plakstiņu apēnotu skatienu, un uz viņas plānajām lupām rotājās izaicinošs un nievājošs smaids. Tāpat kā Siriuss, viņa reiz bijusi izteikti izskatīga, bet kaut kas — iespējams, Azkabana — bija laupījis lielāko tiesu skaistuma.

Bellatrise Svešovska, notiesāta parFrenka un Alises Lēniņu spīdzināšanu un novešanu līdz invaliditātei.

Hermione, iegrūdusi Harijam dunku sānos, norādīja uz virsrakstu lappuses augšmalā; viņš, Bellatrisi pētīdams, vēl nebija to izlasījis.

MASVEIDA BĒGŠANA NO AZKABANAS MINISTRIJA BAIDĀS, KA BIJUŠO NĀVĒŽU GRUPĒJUMU VADA BLEKS

—   Bleks? — Harijs skaļi pārvaicāja. — Ne jau…

—   Kuš! — Hermione izmisīgi čukstēja. — Ne tik skaļi — izlasi!

Burvestību ministrija vakar vēlu vakarā nākusi klajā ar paziņojumu, ka notikusi ieslodzīto masveida bēgšana no Azkabanas.

Runājot ar žurnālistiem savā privātajā kabinetā, burvestību ministrs Kornēlijs Fadžs apstiprināja, ka vakar pievakarē no cietuma izbēguši desmit stingrā režīma ieslodzītie un ka viņš jau informējis vientiešu premjerministru par to, cik šīs personas bīstamas.

"Nelaimīgā kārtā mēs atkal esam nonākuši tādā pašā situācijā kā pirms divarpus gadiem, kad no cietuma izbēga slepkava Siriuss Bleks," Fadžs vakar izteicās. "Tāpat mēs uzskatām, ka abi bēgšanas gadījumi ir savstarpēji saistīti. Tik vērienīga bēgšana uzvedina uz domām par palīdzību no malas, un mēs nedrīkstam aizmirst, ka Bleks, būdams pirmais, kam jebkad izdevies izkļūt no Azkabanas, ir ideālā situācijā, lai palīdzētu citiem sekot viņa pēdās. Pēc mūsu domām, ļoti ticams, ka šīs personas, pie kurām pieder arī Bleķa māsīca Bellatrise Svešovska, par savu līderi izvēlējušies Bleķu. Tomēr mēs darām visu, kas mūsu spēkos, lai izbēgušos noziedzniekus notvertu, un aicinām burvju sabiedrību saglabāt modrību un piesardzību. Nekādā gadījumā nevajadzētu tuvoties nevienai no šīm personām."

—   Nu, luk, Harij, — gluži satriekts noteica Rons. — Tāpēc viņš vakar vakarā bija tik priecīgs.

—  Neticami, — Harijs nošņācās, — Fadžs šajā bēgšanā vaino Siriusu?

—  Kas tad cits viņam atliek? — rūgti bilda Hermione. — Viņš taču nevar sacit: "Ai, atvainojiet, Dumidors jau mani brīdināja, ka tā var notikt, Azkabanas sargi pārgājuši lorda Voldemorta pusē," — beidz činkstēt, Ron — "un tagad piedevām vēl izbēguši Voldemorta bīstamākie atbalstītāji." Galu galā, viņš taču savus sešus mēnešus visiem stāstījis, ka jus ar Dumidoru esat meļi.

Hermione sparīgi atrāva vaļā avīzi un sāka lasīt reportāžu atvērumā, bet Harijs tikmēr pārlaida skatu pār Lielo zāli. Nebija skaidrs, kāpēc tie citi nedz izskatījās nobijušies, nedz apsprieda šaušalīgās ziņas no avīzes pirmās lapas, taču tikai daži no viņiem lasīja laikrakstu katru dienu kā Hermione. Tur nu viņi visi bija — pļāpādami par mājasdarbiem, kalambolu un kas to lai zina kādām citām blēņām, kamēr ārpus skolas sienām Voldemorta spēki bija uzmilzuši par veseliem desmit nāvēžiem.

Viņš pavērās uz pasniedzēju galda pusi. Tur bija vērojama cita aina: Dumidors un profesore Maksūra bija dziļi iegrimuši sarunā, un abi izskatījās ārkārtīgi drūmi. Profesore Asnīte bija atbalstījusi "Pareģi" pret kečupa pudeli un tik ļoti aizmirsusies, lasīdama pirmo lapu, ka nemanīja olas dzeltenuma straumīti, kas tecēja viņai klēpi no gaisā sastingušās karotes. Tikmēr galda tālākajā galā profesore Ambrāža sparīgi sukāja iekšā auzu biezputru. Pārmaiņas pēc viņa ar aizblīdušajām krupja acīm nešaudījās pa Lielo zaļi neuzvedlgu skolnieku meklējumos. Viņa rija, pieri saraukusi, pa laikam ļaunīgi pablenzdama uz galda otru galu, kur Dumidors un Maksūra tik dzīvi sarunājās.

—   Pasaulit, — I lermione neizpratnē novilka, vēl joprojām veroties avīzē.

—  Kas tad nu atkal? — Harijs aši noprasīja — pakrūtē iesvēlās nemiers.

—  Tas ir… briesmīgi, — satriekta teica Hermione. Pārlocījusi uz pusēm avīzes desmito lapu, viņa pasniedza to Harijam ar Ronu.

TRAĢISKI IET BOJA BURVESTĪBU MINISTRIJAS DARBINIEKS

Sv. Mango dziednīca sola sākt sīku izmeklēšanu pēc vakardienas incidenta, kad savā gultā miris tika atrasts Burvestību ministrijas darbinieks, 49 gadus i'ecais Broderiks Bieds, kuru nožņaudzis puķupodā augošs stāds. Notikuma vietā izsauktajiem dziedniekiem neizdevās atdzīvināt Bieda kungu, kurš dažas nedēļas pirms nāves bija gui'is ievainojumu nelaimes gadījumā darbavietā.

Dziedniece Miriama Strauta, kuras pārziņā notikuma brīdī atradās Bieda kunga palāta, ir uz laiku atstādināta no pienākumu pildīšanas, saglabājot viņai pilnu darba algu, un vakar nebija izvaicājama, bet dziednīcas preses sekretārs nācis klajā ar oficiālu paziņojumu:

"Sv. Mango dziednīca pauž dziļu nožēlu par Bieda kunga nāvi; līdz traģiskajam incidentam pacienta veselība turpināja stabili uzlaboties.

Mūsu dziednīcas palātās atļauto priekšmetu klāstu regulē stingri noteikumi, taču, pēc visa spriežot, dziedniece Strauta Ziemassvētku perioda lielās noslogotības dēļ nebija pievērsusi uzmanību tam, cik bīstams ir uz Bieda kunga naktsgaldiņa novietotais augs. Dziedniece Strauta, Bieda kunga runas un kustību spējai uzlabojoties, bija mudinājusi pacientu pašu uzņemties auga aprūpēšanu, neapzinādamās, ka tas ir nevis nekaitīgais plivziedis, bet gan velna cilpas spraudenis, kas pēc Bieda kunga pieskāriena pacientu acumirkli nožņaudzis.

Sv. Mango dziednīcai pagaidām nav izdevies noskaidrot, kā augs nonācis palātā, un lūdzam pieteikties jebkuru raganu vai burvi, kura rīcībā būtu šāda informācija."

—    Bieds… — Rons noteica. — Bieds. Kaut kur tā kā dzirdēts.

—   Mēs viņu redzējām, — Hermione nočukstēja. — Svētā Mango dziednīca, atceraties? Viņš bija gultā iepretim Sirdsāķim. Vienkārši gulēja un blenza griestos. Un mēs redzējām, kā atnes to velna cilpu. Viņa — tā dziedniece — teica, ka tā esot Ziemassvētku dāvana.

Harijs vēlreiz paskatījās uz rakstu. Kaklā kā žults sakāpa šausmas.

—  Kā mēs varējām nepazīt velna cilpu? Mēs taču tādu esam redzējuši jau agrāk… mēs varējām to visu novērst.

—   Kurš tad iedomātos, ka dziednīcā ienes velna cilpu, nomaskētu par istabas augu? — Rons asi iebilda. — Tā nav mūsu vaina, atbildīgs ir tas, kurš tam džekam tādu aizsūtīja! Tas nu gan ir īsts pakaļa — cilvēkam taču jāskatās, ko pērk!

—   Beidz, Ron! — Hermione viņu vārgi apsauca. — Diez vai kāds varētu iestādīt puķupodā velna cilpu un nesaprast, ka tā mēģina nogalināt jebkuru, kas vien tai pieliek pirkstu. Tā… tā ir slepkavība, turklāt gudri izplānota. Ja augs atsūtīts anonīmi, kā gan būs iespējams noskaidrot, kurš to izdarījis?

Harijs nedomāja par velna cilpu. Viņš atcerējās, kā savas lietas izskatīšanas dienā bija braucis lifta uz ministrijas devīto līmeni un to, kā ātrija stāvā tajā bija iekāpis vīrietis ar dzeltenīgu seju.

—  Es esmu saticis Biedu, — viņš lēni teica. — Es viņu redzēju ministrijā kopā ar tavu tēti.

Ronam atkārās žoklis.

—   Es esmu dzirdējis, kā tētis viņu mājās piemin! Viņš bija neuzbilstamais — strādāja Noslēpumu nodaļā!

Visi kādu mirkli vērās cits citā, tad Hermione atkal pievilka avīzi sev klat, aizvēra to, kādu bridi pikti raudzījās uz desmit izbēgušo nāvēžu fotogrāfijām pirmajā lapā, tad spēji pietrūkās kājās.

—   Uz kurieni tad tu? — Rons iztrūcināti jautāja.

—   Nosūtīt vēstuli, — Hermione atteica, uzmezdama plecā somu. — Ir… nu, es nezinu, vai… tomēr ir vērts pamēģināt… un es esmu vienīgā, kas to var.

—   Kā man riebjas, kad viņa tā izdarās, — Rons pikti purpināja, kad viņi ar Hariju piecēlās no galda un ari, tikai krietni lēnāk, devās laukā no Lielās zāles. — Vai viņa tiešām nomirtu, ja kaut reizi pastāstītu mums, ko tādu iedomājusies? Tas viņai būtu prasījis nieka desmit sekundes… ei, Hagrid!

Hagrids stāvēja pie durvīm, kas veda uz Ieejas zāli, gaidīdams, kamēr garām paies bariņš kraukļanagu. Zilumi vēl joprojām bija tikpat koši kā dienā, kad viņš bija atgriezies no sava ceļojuma pie milžiem, piedevām vēl pāri virsdegunei stiepās jauns pušums.

—  Jumsim viss lab? — viņš apvaicājās, mēģinādams izspiest smaidu, taču izdevās tikai sāpju pilns verkšķījiens.

—   Kas tad tev? — Harijs jautāja, sekodams Hagridam, kas klumpačoja kraukļanagiem nopakaļ.

—  Viss i lab, — Hagrids atteica, nepārliecinoši mēģinādams tēlot bezrupibu; viņš pamāja ar roku, tik tikko nenosizdams pārbijušos profesoru Vektoru, kas tobrīd gāja garām. — Es tik esu dikti aizņemts, tu jau zin — kā jau vienādiņ vie'. Jāgatavo stunds, un ta akai kāds pārs salamandrs saķēruš zvīņu puvi — un ta vēl man uzlikuš parbauds laik, — viņš nobubināja.

—  Tev noteikts pārbaudes laiks? — Rons iebļāvās, tā ka daudzi no garāmejošajiem audzēkņiem ziņkārīgi pavērās šurp.

—    Atvaino… es gribēju teikt, vai tad tev noteikts pārbaudes laiks? — viņš nočukstēja.

— Jā, — I lagrids atbildēja. — Nav jau tā, ka es to nebūt gaidijs, es tev pateiks. Jūs jau varbūtās ar nepamanīj, bet tā inspekcij neko labi vis negāj, zin ko… nu, šā kā tā, — viņš smagi nopūtās,

—    labak ies un ierīvēs šitentās salamandrs ar drusku čili pipar, citadigi šam ņems un nokritīs nost tās asts. Uz redzi, Harij… Ron…

Viņš izslāja pa ārdurvīm un devās tālāk, lejup pa lieveņa akmens pakāpieniem, piemirkušaja skolas pagalmā. Harijs vēroja viņu aizejam, pie sevis prātodams, cik vēl sliktu ziņu jaudās panest.

* * *

Vēsts, ka Hagridam noteikts pārbaudes laiks, dažu turpmāko dienu laikā izplatījās pa visu skolu, taču, Harijam par lielu sašutumu, nelikās, ka tas kādu īpaši satrauktu. Tieši otrādi, viens otrs, kuru vidū īpaši izcēlās Drako Malfojs, likās pat ļoti iepriecināti. Runājot par mazpazīstama Noslēpumu nodaļas darbinieka nelaimīgo bojāeju Svētā Mango dziednīcā, likās, ka Harijs, Rons un Hermione ir vienīgie, kas par to ir informēti vai vismaz izrāda kādu interesi. Tagad gaiteņos bija tikai viens sarunu temats: desmit izbēgušie nāvēži Pateicoties tiem nedaudzajiem, kas lasīja laikrakstus, šis jaunums beidzot bija izplatījies pa visu skolu. Klīda baumas, ka daži no notiesātajiem manīti Cūkmiestiņā, ka viņi it kā slēpjoties Bubuļu būdā un gatavojoties ielauzties Cūkkārpā, kā to savulaik bija izdarījis Siriuss Bleks.

Tie, kuri nāca no burvju ģimenēm, bija uzauguši, dzirdot šos nāvēžus pieminētus ar teju tikpat lielām bailēm kā Voldemortu; noziegumi, ko viņi bija pastrādājuši Voldemorta terora laikā, bija leģendāri. Cūkkarpas audzēkņu vidū bija viņu upuru radinieki, kas tagad skolas gaiteņos negribot bija kļuvuši par šaušalīgas netiešas slavas objektiem: Sūzena Bounza, kuras tēvoci, tanti un brālēnus bija nogalinājis viens no šī desmitnieka, herboloģijas stundas laikā nelaimīga izteicās, ka tagad viņa diezgan labi saprotot, ko nozīmējot but Harijam.

"Un es tiešām nezinu, kā tu vari izturēt, tas ir briesmīgi," viņa atklāti paziņoja, uzmezdama krietni par daudz puķa mēslu uz savas paplātes ar kviecmutīšu dēstiem, tā ka tie ņēmās nepatikā locīties un spiegt.

Tā arī bija — pēdējā laikā skolas gaiteņos bija atsākusies aprunāšana un rādīšana ar pirkstu, tomēr Harijam likās, ka čukstētāju balss tonī viņš samana vieglas izmaiņas. Tagad aprunātāji izklausījās drīzāk ziņkārīgi, nevis naidīgi, un zēns bija pārliecināts, ka vienu vai divas reizes ir nejauši dzirdējis vārdus, kas lika domāt, ka runātāji nav apmierināti ar "Pareģa" spriedumiem par to, kā un kāpēc desmit nāvēžiem izdevies izbēgt no Azkabanas cietokšņa. Savā apjukumā un bailēs šie šaubu pilnie runātāji tagad, šķiet, tvērās pie vienīgā atlikušā izskaidrojuma: proti, pie tā, ko jau kopš pērnā gada visiem piedāvāja Harijs un Dumidors.

Mainījies bija ne tikai audzēkņu noskaņojums. Tagad ik uz soļa gaiteņos varēja sastapt divus vai trīs pasniedzējus, kas par kaut ko steidzīgi un čukstus apspriedās un pārtrauca sarunu, kolīdz pamanīja tuvojamies audzēkņus.

—  Pilnīgi skaidrs, ka pasniedzēju istabā viņi vairs nevar brīvi sarunāties, — Hermione klusu teica, kad viņi ar Hariju un Ronu kādudien pagāja garām profesoriem Maksūrai, Zibiņam un Asnitei, kas, galvas kopā sabāzuši, stāvēja pie buršanās klases durvīm. — Ne jau nu tad, kad tur ir Ambrāža.

—  Tu domā, viņi uzzinājuši kaut ko jaunu? — Rons prātoja, pāri plecam atskatīdamies uz trim pasniedzējiem.

—   Ja tā ir, mēs jau nu par to neko nedzirdēsim, — Harijs nikni noteica. — Tagad, kad izdots dekrēts… līdz kuram numuram tad esam tikuši? — Proti, nākamajā rīta pēc ziņas par bēgšanu no Azkabanas pie nama ziņojumu dēļa bija parādījies jauns brīdinājums:

SASKAŅĀ AR

Cūkkārpas liefīnlbizitores rīkojumu

Pasniedzējiem ar šo tiek aizliegts sniegt audzēkņiem jebkādu informāciju, kas nav tieši saistīta ar priekšmetiem, par kuru pasniegšanu viņi saņem algu.

Augšminētais ir saskaņā ar Izglītības dekrētu numur divdesmit seši.

Paraksts:

Dolo oresa izcirta rAmBvāža,

LIELINKVIZITORE

Šis jaunākais dekrēts audzēkņu vidū kļuva par iedvesmas avotu nebeidzamiem jokiem. LI Džordans bija aizrādījis Ambrāžai, ka, saskaņā ar jaunajiem noteikumiem, viņai vairs nav tiesību izteikt aizrādijumu Fredam un Džordžam par sprāgstošo kāršu spēlēšanu klases pēdējā solā.

— Profesore, sprāgstošajām kārtīm nav nekāda sakara ar aizsardzību pret tumšajām zintīm! Tā nav informācija, kas tieši attiecas uz jūsu priekšmetu!

Kad Harijs nākamo reizi satika LI, viņa roka vēl joprojām nelāgi asiņoja. Harijs ieteica mirtlapšu esenci.

Harijs bija domājis, ka cietumnieku izbēgšana no Azkabanas Ambrāžu mazliet pieklusinās — ka viņu samulsinās tāda katastrofa, kas notikusi viņas dārgajam Fadžam pašā degungalā. Taču likās, ka, tieši otrādi, notikušais tikai licis pieņemties spēkā lielinkvizitores nevaldāmajām alkām pakļaut savai tiešajai kontrolei itin visu, kas Cūkkārpā norisinājās. Šķita, ka viņa apņēmusies, pats mazākais, drīzumā panākt kāda pasniedzēja atlaišanu, un vienīgais jautājums bija, kurš aizies pirmais — profesore Trilonija vai Hagrids.

Tagad neviena pareģošanas un maģisko dzīvnieku aprūpes stunda neiztika bez Ambrāžas un viņas planšetes. Viņa dirnēja pie kamīna pārsmaržinātajā torņa istabā, pa laikam pārtraucot profesores Trilonijas arvien histēriskāko runu ar sarežģītiem jautājumiem par ornitomantiju un heptomoloģiju, uzstājot, lai viņa pareģo audzēkņu atbildes, pirms tās izskanējušas un pieprasot, lai viņa demonstrē savu prasmi, zilējot pēc kristāla lodes, tad tējas biezumos un vēl pēc rūnām. Harijam likās, ka profesore Trilonija zem tāda spiediena drīz salūzis. Viņš vairākas reizes redzēja profesori gaiteņos — kas pats par sevi jau bija neparasti, jo viņa parasti mēdza uztureties sava torņa istabā — mežonīgi murminām sev zem deguna, lauzām rokas un vienā laidā ar šausmām atskatāmies, turklāt no viņas visu laiku dvesa lēta šerija dvinga. Ja Harijs nebūtu tik ļoti raizējies par Hagridu, viņam būtu sameties profesores žēl, taču, ja nu vienam no abiem bija jāaiziet, nebija ne mazāko šaubu par to, kuram vajadzētu palikt.

Nelaimīgā kārtā nebija manāms, ka Hagrids rādītu labāku sniegumu nekā Trilonija. Lai gan likās, ka viņš tiešām sekoja I Iermiones ieteikumam un jau kopš Ziemassvētkiem nebija audzēkņiem parādījis neko šausminošāku par krāpsi, radījumu, kas no terjera atšķīrās tikai ar savu šķelto asti, tomēr likās, ka arī milzis ir zaudējis dūšu. Stundu laikā Hagrids bija savādi izklaidīgs un nervozs; runājot ar klasi, viņš mēdza zaudēt stāstījuma pavedienu, neuzmanīgi atbildēja uz jautājumiem un ik pa brīdim raidīja bažīgus skatienus uz Ambrāžas pusi. Pret Hariju, Ronu un Hermioni viņš izturējās atturīgāk nekā jebkad, un bija skaidri un gaiši aizliedzis viņiem nakt ciemos pēc tumsas iestāšanās.

"Ja šī jūs noķers, galvas būs nost mumsim visiem," Hagrids nepielūdzami teica, un, tā kā viņi ne drusciņas negribēja darīt neko tādu, kas varētu apdraudēt viņa amata vietu vēl vairāk, tad vakaros uz būdiņu vairs negāja.

Harijam likās, ka Ambrāža pamazām atņem viņam visu, kas piešķīra jēgu dzīvei Cūkkārpā: gājienus uz Hagrida namiņu, vēstules no Siriusa, ugunsbultu un kalambolu. Viņš par to atriebās, divkāršojot savus pūliņus DA labā — nekas cits nebija atlicis.

Harijs ar prieku redzēja, ka ziņa par vēl desmit nāvēžiem uz brīvām kājām viņus visus, pat Zahāriju Smitu, pamudinaja strādāt centīgāk nekā jebkad, taču neviens nebija sasparojies tik ļoti kā Nevils. Vēsts par viņa vecāku mocītāju izbēgšanu zēnā bija radījušas dīvainas un pat mazliet satraucošas pārvērtības. Viņš ne reizi nebija pieminējis savu tikšanos ar Hariju, Ronu un Hermioni Svētā Mango dziednīcas slēgtajā nodaļā, un, sekodami Nevila piemēram, arī viņi par to nebilda ne vārda. Viņš neko neteica ari par Bellatrises un pārējo spīdzinātāju izbēgšanu. īstenībā Nevils DA sanāksmju laikā tagad vispār tikpat kā nerunāja, toties nerimtīgi strādāja pie katras jaunas burvestības un pretlāsta, ko Harijs viņiem mācīja — apaļīgo seju piepūlē saviebis, viņš it kā nemanīja nedz ievainojumus, nedz nelaimes gadījumus un strādāja centigāk par visiem. Viņš mācījās tik ātri, ka tīri vai sametās bail, un, kad Harijs viņiem mācīja vairogburvestību — paņēmienu, kā atvairīt sīkus lāstiņus tā, lai tie kristu pār pašu uzbrucēju, — tikai Hermione to apguva ātrāk nekā Nevils.

Harijs daudz būtu devis, lai spētu gūt sleppratiba tik spožus panākumus kā Nevils DA sanāksmēs. Harija nodarbības pie Strupa, sākušās gana neveiksmīgi, vieglākas nekļuva. Tieši otrādi, Harijam likās, ka ar katru stundu viņam viss padodas arvien sliktāk.

Pirms slēpprātibas nodarbību uzsākšanas rēta Harijam smeldza tikai reizēm, parasti naktīs vai arī pēc kada no tiem savādajiem Voldemorta domu vai noskaņojumu uzplaiksnījumiem, ko viņš laiku pa laikam izjuta. Tagad sāpe rētā tikpat ka nekad nebeidza dzalkstit, un zēns bieži izjuta aizkaitinājuma vai līksmes uzplūdus, kas nebija nekā saistīti ar to, ko pats tobrīd piedzīvoja. Tūliņ vienmēr arī rēta iesmeldzās ipaši stipri. Harijam šausminošā kārtā bija radies iespaids, ka viņš palēnam kļūst par antenu, kas noregulēta tā, lai uztvertu vissīkākās svārstībās Voldemorta garastāvokli, un zēns bija pārliecināts, ka pastiprinātais jūtīgums sācies tieši pēc pirmās nodarbības pie Strupa. Vēl vairāk, tagad viņš gandrīz katru nakti sapņos gāja pa gaiteni uz Noslēpumu nodalu. Šo sapņu kulminācija viņš vienmer ilgu pilns palika stāvām necilo melno durvju priekša.

—    Varbūt tā ir tāda kā slimība, — noraizējusies teica Hermione, kad Harijs bija izkratījis sirdi viņai un Ronam. — Kā drudzis vai kas tamlīdzīgs. Pirms sāk iet uz labo pusi, kļūst sliktāk.

—   Pēc stundām pie Strupa kļūst sliktāk, — Harijs kategoriski paziņoja. — Man apriebies, ka rēta visu laiku sāp, un man līdz kaklam katru nakti iet pa to gaiteni. — Viņš dusmīgi paberzēja pieri. — Kaut tās durvis atvērtos! Man apriebies stāvēt un blenzt tām virsu.

—    Tas nav smieklīgi, — Hermione viņu skarbi pārtrauca. — Dumidors negrib, lai tu vispār sapņotu par to gaiteni, citādi jau viņš nebūtu licis Strupam mācīt tev slēppratību. Tev vienkārši nāksies stundās strādāt centīgāk.

—   Es strādāju! — Harijs aizkaitināts atcirta. — Pamēģini kādreiz pati — lai Strups mēģina ielīst tev galvā. Nemaz nenāks smiekli, vai zini!

—  Varbūt… — Rons lēni ierunājās.

—   Kas — varbūt? — Hermione diezgan īgni noprasīja.

—   Varbūt Harijs nemaz nav vainīgs, ka nespēj noslēgt savu prātu, — Rons drūmi sacīja.

—   Ko tu ar to gribi teikt? — Hermione jautāja.

—   Nu, varbūt Strups nemaz necenšas Harijam palīdzēt…

Harijs un Hermione apstulbuši pavēras viņā. Rons drūmi un

dziļdomīgi noskatīja abus pēc kārtas.

—    Varbūt, — viņš atsāka klusākā balsī, — viņš patiesībā mēģina pavērt Harija prātu mazliet plašāk… lai Paši-Zināt-Kam būtu vieglāk.

—   Aizveries, Ron, — Hermione nikni teica. — Cik reižu tu jau esi turējis Strupu aizdomās, un vai tev kaut reizi ir izrādījusies taisnība? Dumidors viņam uzticas, viņš strādā Ordeņa labā, ar to vajadzētu pietikt.

—    Viņš agrāk bija nāvēdis, — Rons ietiepās. — Un mēs neesam redzējuši nekādus pierādījumus, ka viņš patiešām ir pārgājis mūsu pusē.

—  Dumidors viņam uzticas, — Hermione atkārtoja. — Un, ja mēs nevaram uzticēties Dumidoram, mēs nevaram uzticēties nevienam.

* * *

Bija tik daudz par ko raizēties un tik daudz ko darit — satriecoši mājasdarbu kalni, kas bieži vien lika piektgadniekiem sēdēt pie darba vēl pēc pusnakts, slepenās DA sanāksmes un regulārās nodarbības pie Strupa; janvāris aizskrēja kā plēsts. Harijs pat atjēgties nepaguva, kad klat jau bija februāris, līdzi atnesdams slapjāku un siltāku laiku un izredzes šogad otro reizi apmeklēt Cūkmiestiņu. Harijam bija atlicis visai maz laika parunāt ar Čo, kopš abi bija norunājuši doties uz ciematu kopa, bet piepeši viņš atjēdzās, ka priekšā ir visa Valentindiena, kas pavadāma viņas sabiedrībā.

Četrpadsmitā datuma rītā Harijs apģērbās īpaši rūpīgi. Viņi ar Ronu ieradās brokastīs tieši laikā, lai sagaidītu pasta pūču ierašanos. Hedviga neatlidoja — un Harijs jau arī viņu nemaz nebija gaidījis —, bet brīdī, kad abi zēni sēdās pie galda, Hermione pūlējās izraut vēstuli no nepazīstamas brūnas pūces knābja.

—   Sen bija laiks! Ja tā nebūtu šodien pienākusi… — viņa teica, nepacietīgi atplēsdama aploksni un izvilkdama no tās nelielu pergamenta gabaliņu. Vēstuli lasot, meitene ar skatu pārskrēja pāri rindiņām, un seja viņai iegūla drūms apmierinājums.

—  Paklau, Harij, — viņa sacīja, paceldama skatu, — tas ir ļoti svarīgi. Kā tev liekas, vai tu varētu satikties ar mani "Trīs slotaskātos" ap pusdienlaiku?

—  Nu… nezinu, — Harijs nenoteikti novilka. — Čo droši vien domā, ka es visu dienu pavadīšu kopā ar viņu. Mēs neesam norunājuši, ko darīt.

—  Ja vajag, ņem viņu līdzi, — Hermione neatlaidās. — Bet vai tu atnāksi?

—   Nu… labi, bet kāpēc?

—   Man tagad nav laika stāstīt, aši jāuzraksta atbilde.

Un viņa izsteidzās no Lielās zāles, vienā rokā sagrābusi vēstuli, bet otrā — grauzdētu maizīti.

—   Vai tu nāksi? — Harijs vaicāja Ronam, bet viņš saīdzis papurināja galvu.

—  Es vispār nevaru doties uz Cūkmiestiņu. Endželīna grib, lai mēs trenējamies visu dienu. It kā tas kaut ko līdzētu — mēs esam pati sliktākā komanda, kāda jebkad redzēta. Tev vajadzētu redzēt Sloperu un Kērku, viņi ir nožēlojami. Vēl sliktāki par mani. — Viņš izgrūda smagu nopūtu. — Es nesaprotu, kāpēc Endželīna man neļauj iet projām.

—   Tāpēc, ka tad, kad tu esi formā, tu spēlē labi, lūk, kāpēc, — Harijs aizkaitināti atteica.

Bija diezgan grūti just līdzi Rona likstai — viņš pats būtu gatavs atdot gandrīz jebko, lai tikai varētu spēlēt gaidāmajā mačā ar Elšpūti. Likās, ka Rons ievērojis Harija toni, jo līdz brokastu beigām viņš kalambolu vairs nepieminēja. Drīz pēc tam šķiroties, abi atvadījās diezgan atturīgi. Rons aizgāja uz kalambola laukumu, un Harijs, izmēģinājies saglaust matus, spoguļojoties tējkarotē, viens pats devās uz Ieejas zāli, lai tiktos ar Čo. Viņš jutas visai nobažījies un prātoja, par ko gan abi todien varētu runāt.

Čo gaidīja Hariju mazliet nostāk no ozolkoka durvīm un ar saviem zirgastē sasietajiem matiem izskatījās ļoti glīta. Soļojot turp, zēnam pēkšņi sāka likties, ka viņa kājas ir augumam pārāk lielas. Viņš ārkārtīgi skaidri sajuta savas rokas un to, cik muļķīgi tās noteikti izskatās, vēzējoties gar sāniem.

—   Sveiks, — Čo mazliet aizžņaugti teica.

—   Sveika, — Harijs sacīja.

Viņi kādu bridi vērās viens otra, tad Harijs ieteicās: — Nu, varbūt iesim?

— Ā… jā…

Abi nostājās rindā, gaidīdami Filca parakstu, pa laikam nejauši saskatoties un zagšus sasmaidoties, bet nesarunājās. Kad viņi bija izkļuvuši svaiga gaisā, Harijs sajutās atvieglots — klusi soļot līdzās likās vienkāršāk nekā neveikli stāvēt un gaidīt. Diena bija spirgta un vējaina. Ejot garām kalambola stadionam, Harijs uz mirkli ieraudzīja virs tribīnēm slīdam Ronu un Džinniju un sirdī nejauki iekremtās apziņa, ka viņa paša tur nav.

—   Tev tā visa ļoti pietrūkst, vai ne? — Čo jautāja.

Viņš atskatījās un ieraudzīja, ka meitene viņu vēro.

—  Ja, — 1 larijs nopūtās. — Pietrūkst gan.

—  Vai atceries, ka mēs trešajā gadā pirmo reizi spēlējām viens pret otru? — viņa pavaicāja.

—  Jā, — Harijs atteica un pasmaidīja. — Tu mani visu laiku bloķēji.

—  Un Žagars tev teica, lai tu neesot tāds džentlmenis un vajadzības gadījumā nogrūžot mani no slotas kāta, — Čo smaidot kavējās atmiņās. — Es dzirdēju, ka viņš esot paņemts Portrijas "Lepnumā", vai tas tiesa?

—  Nē, Padlmiras "Apvienotajā", es viņu pērn redzēju Pasaules kausā.

—  Ai, es tevi ari tur redzēju, atceries? Mēs bijām vienā apmetnē. Tas gan bija lieliski, vai ne?

Par kalambola Pasaules kausu viņi nopļāpāja, kamēr gāja pa piebraucamo ceļu un ārā pa vārtiem. Harijs nespēja noticēt, ka ar Čo ir tik viegli sarunāties — īstenībā ne grūtāk kā ar Ronu un Hermioni —, un viņš jau bija sācis justies gluži pašpaļāvīgs un līksms, kad garām pagāja liels bars Slīdeņa meiteņu, kuru vidū bija ari Pansija Pārkinsone.

—   Poters ar Čangu! — Pansija iekviecās, pārējām nievājoši ieķiķinoties. — Vai zini, Čanga, es par tavu gaumi neko labu nevaru teikt. Digorijs vismaz bija izskatīgs!

Meitenes pielika soli, tarkšķēdamas un uzkrītoši brekādamas, ik pa brīdim mezdamas pārspilētus skatienus pāri plecam uz Hariju un Čo, un aiz sevis atstāja samulsuma pilnu klusumu. Harijs nevarēja izdomāt, ko vēl varētu pateikt par kalambolu, un Čo, viegli pietvīkusi, soļoja, galvu nodurusi.

—   Nu… uz kurieni tu gribētu iet? — Harijs jautāja, kad viņi bija iegājuši Cūkmiestiņā. Galvena iela bija pilna ar skolniekiem, kas tekalēja šurpu turpu, lūrēdami veikalu skatlogos un dauzīdamies pa ietvi.

—    Ai, man vienalga, — Čo teica, paraustīdama plecus. — Nezinu, varbūt ielūkosimies kādā veikalā?

Viņi devās "Derviša un Bengza" virzienā. Logā bija izkārts liels plakāts, ko tobrīd pētīja vairāki vietējie. Kad pienāca Harijs un Čo, stāvētāji pavirzījās malā, un Harijs saprata, ka jau atkal skatās uz desmit izbēgušo nāvēžu attēliem. Plakāts "Pēc Burvestību ministrijas rīkojuma" piedāvāja tūkstoš galeonu jebkurai raganai vai burvim, kuru rīcībā esošā informācija palīdzētu sagūstīt kādu no fotogrāfijās redzamajiem cietumniekiem.

—  Jocīgi, vai ne, — Čo klusi teica, raudzīdamās nāvēžu attēlos, — atceries, kad izbēga tas Siriuss Bleks, viss Cūkmiestiņš bija pilns ar atprātotājiem, kas viņu meklēja. Un tagad desmit navēžu ir brīvībā, bet nekur nav neviena atprātotāja…

—  Jā, — Harijs sacīja, atraudamies no Bellatrises Svešovskas ģīmetnes, lai pārlūkotu Lielo ielu. — Jā, tas ir dīvaini.

Viņš nenožēloja, ka tuvumā nav neviena atprātotāja, taču padomājis atzina, ka viņu neesamība tiešām bija ārkārtīgi zīmīga. Nāvēžiem ne tikai bija ļauts izbēgt, viņus neviens pat nepūlējās meklēt… tā vien izskatījās, it kā viņi vairs tiešām nebūtu ministrijas pārziņā.

Desmit izbēgušie nāvēži blenza pretim no katra skatloga, kam vien viņi ar Čo pagāja garām. Kad viņi atradās pie Skrīviņa spalvaskātu veikala, sāka līt; Harijam seju un skaustu kapāja aukstas, smagas lāses.

—   Vai negribi iedzert kafiju? — lietum pieņemoties spēkā, Čo nedroši apvaicājās.

—  Jā, lai iet, — Harijs piekrita, skatīdamies visapkārt. — Kur?

—   Ai, tepat drusku tālāk ir viena ļoti jauka vietiņa; vai tad tu nekad neesi bijis pie Pudiņkājas madāmas? — viņa dzīvi apvaicājās, vedinādama Hariju tālāk pa šķersieliņu uz mazu tējnīcu, kuru zēns līdz šim nebija ievērojis. Tur bija ļaužu un garaiņu pilns veikaliņš, kurā viss likās izgreznots ar kruzuļiem vai pušķiem. Harijam tas nepatīkami atgādināja Ambrāžas kabinetu.

—  Smuki, vai ne? — Čo priecīgi teica.

—   Ē… jā, — Harijs sameloja.

—   Paskat, viņa visu izrotājusi par godu Valentīndienai! — Čo iesaucās, norādot uz daudziem zeltītiem ķerubiem, kas riņķoja virs katra no mazajiem, apaļajiem galdiņiem, ik pa brīdim kaisīdami uz apmeklētāju galvām sārtus konfeti.

—   Cik mīļi!

Viņi apsēdās pie pēdējā brīvā galdiņa, kas atradās pie aizsvīdušā loga. Tikai pāris sprīžus tālāk sēdēja Kraukļanaga kalambola komandas kapteinis Rodžers Deiviss ar glītu, gaišmatainu meiteni. Tie abi bija sadevušies rokās. Šis skats Harijam lika sajusties neomulīgi, īpaši, kad viņš, pārlaidis skatienu tējnīcai, ieraudzīja, ka tur sēž vienīgi pārīši un rokās sadevušies pilnīgi visi. Varbūt Čo domāja, ka viņš turēs viņas roku?

—   Ko varu jums piedāvāt, mīlīši? — apvaicājās Pudiņkājas madāma, ļoti drukna sieviete ar melnu un spīdīgu matu mezglu, ar lielām grūtībām iespraukdamās starp viņu un Rodžera Deivisa galdiņiem.

—   Divas kafijas, lūdzu, — Čo teica.

Kamēr Harijs un Čo gaidīja savu kafiju, Rodžers Deiviss un viņa draudzene sāka bučoties. Harijs no sirds vēlējās, kaut viņi tā nedarītu; likās, ka Deiviss uzdod toni un Čo, necik ilgi, gribēs, lai viņš iesaistās sacensībā. Zēns juta, ka seja sāk kvēlot, un mēģināja skatīties ārā pa logu, bet tas bija tā aizsvīdis, ka ielu nebija iespējams saskatīt. Lai attālinātu brīdi, kad nāksies paskatīties uz Čo, viņš sāka vērties griestos, it kā novērtēdams tā krāsojumu, un no tuvākā ķeruba dabūja ģīmī sauju konfeti.

Pēc vēl dažām mokpilnām minūtēm Čo pieminēja Ambrāžu. Harijs ar atvieglojumu pieķērās šim tematam, un viņi aizvadīja dažus laimīgus brīžus, visādi gānīdami lielinkvizitori, taču šis jautājums jau bija tik izsmeļoši iztirzāts DA sanāksmēs, ka ilgam laikam ar to nepietika. Atkal iestājās klusums. Harijs nevarēja nedzirdēt šmukstināšanos, kas nāca no blakus galdiņa un izmisīgi apsvēra, par ko vēl varētu parunāt.

—  Ē… paklau, vai negribi pusdienlaika atnākt man līdzi uz "Trim slotaskātiem"? Es tur tiekos ar Hermioni Grendžeru.

Čo sarāva uz augšu uzacis.

—   Tu tiecies ar Hermioni Grendžeru? Šodien?

—  Jā. Nu, viņa mani uzaicināja, tad nu es domāju, ka aiziešu. Vai gribi nākt līdzi? Viņa teica, ka tas nekas.

—  Ak tā… nu… tas ir ļoti mīļi no viņas puses.

Taču neizklausījās, ka Čo tas tiešām liktos ļoti mīļi. Tieši otrādi, viņas balss skanēja visai dzedri, un viņa pati piepeši izskatījās visai atturīga.

Pilnīgā klusumā pagāja vēl dažas minūtes. Harijs dzēra savu kafiju tik ātri, ka tase draudēja drīz iztukšoties. Viņiem līdzās Rodžers Deiviss un viņa draudzene likās ar lūpām salipuši kopā.

Čo roka gulēja uz galdiņa līdzās kafijas tasei, un Harijs jutās arvien spēcīgāk mudināts to saņemt. Izdari to, un viss, zēns sev teica, un krūtis sāka virmot panika un satraukums, pastiep roku un grab ciet. Pārsteidzoši, cik grūti bija pabīdīt roku par nieka sprīdi tālāk un pieskarties viņas plaukstai — daudzkārt grūtāk neka notvert milzu ātrumā lidojošu zibsni…

Bet tieši brīdī, kad Harijs sāka stumt plaukstu uz Čo pusi, meitene savu roku noņēma no galdiņa. Tagad viņa ar vieglu interesi vēroja, kā Rodžers Deviss skūpsta savu draudzeni.

—   Zini, viņš mani aicināja uz randiņu, — viņa klusi teica. — Pirms pāris nedēļām. Rodžers. Es gan viņam atteicu.

Harijs, sagrābis cukurtrauku, lai kaut kā attaisnotu savu pēkšņo sniegšanos pāri galdam, nespēja saprast, kāpēc Čo to viņam stāsta. Ja viņa gribētu šobrīd atrasties pie blakus galdiņa un kvēli skūpstīties ar Rodžeru Deivisu, kāpēc tad piekrita satikties ar

vinu?

i

Viņš neko neteica. Ķerubs uzmeta viņiem vēl vienu sauju konfeti; daļa no tā sabira atdzisušās kafijas paliekās, ko Harijs nupat bija grasījies dzert.

—   Pagājušajā gadā es te biju kopā ar Sedriku, — Čo teica.

Pagāja kāda sekunde, līdz Harijs aptvēra, ko Čo bija pateikusi, un tūliņ pakrūtē viss sasala ledū. Likās neticami, ka viņa gribēja runāt par Sedriku tieši šobrīd, kad visapkārt skūpstījās pārīši un virs galvām lidinājās ķerubs.

Pēc brīža Čo ierunājās krietni skaļāk.

—   Es tev jau sen gribēju jautāt… vai Sedriks — vai viņš mani pirms nāves pie-pieminēja?

Tas nu bija temats, par kuru Harijs vēlējās runāt vismazāk, kur nu vēl ar Čo.

—   Nu… nē, — viņš klusi atbildēja. — Viņam — viņam nebija laika neko teikt. Ē… nu tad… vai tev… tev brīvdienās iznāca noskatīties daudz kalambola spēļu? Tu esi "Viesuļu" atbalstītāja, vai ne?

Tas izklausījās māksloti dzīvespriecīgi un jautri. Harijs šausmās ieraudzīja, ka Čo acis atkal pieriešas ar asarām, uz mata kā pēc tās pēdējās DA sanāksmes pirms Ziemassvētkiem.

—   Paklau, — viņš izmisis teica, pieliekdamies Čo tuvāk, lai neviens cits nevarētu noklausīties, — nerunāsim šobrīd par Sedriku… parunāsim par kaut ko citu…

Bet, pēc visa spriežot, tieši to viņam nevajadzēja teikt.

—   Es domāju, — viņa teica, birdinādama asaras uz galdiņa, — es domāju, ka tu sapratīsi! Man vajag par to parunāt! Un tev arī noteikti va-vajag parunāt! Galu galā, tas taču notika tev acu priekšā!

Nu jau tas bija īsts murgs. Meitene pie blakus galdiņa pat atlīmējās no Rodžera Deivisa, lai atskatītos uz raudošo Čo.

—   Nu — vispār es par to esmu runājis, — Harijs čukstus teica, — ar Ronu un Hermioni, bet…

—   Ak ar Hermioni Grendžeru tu vari runāt! — Čo spalgi izsaucās; seja viņai tagad mirka vienās asarās. Vēl daži pārīši rimās bučoties, lai paskatītos šurp. — Bet ar mani tu nevari runāt! Va-varbūt būtu labāk, ja mēs vienkārši… vienkārši sa-samaksātu, un tu ietu un satiktos ar Hermioni G-Grendžeru. Var redzēt, ka gribi.

Harijs noraudzījās viņā pilnīgi apjucis. Čo pagrāba kruzuļotu salveti un sāka susināt ar to savu seju.

—   Čo? — viņš vārgā balsī teica, vēlēdamies, kaut Rodžers

sagrābtu un atkal sāktu skūpstīt savu draudzeni, lai tā pārstāj

blenzt uz viņiem ar Čo.

—   Nu, ej vien! — viņa teica, tagad birdinādama asaras salvetē. — Es nesaprotu, kāpēc tu vispār mani uzaicināji satikties, ja tūlīt pēc manis tev norunāti randiņi ar citām… Ar cik meitenēm tu vēl tiksies pēc Hermiones?

—   Tas ir pavisam citādi! — Harijs izsaucās. Viņš bija tik atvieglots, ka beidzot sapratis, par ko Čo noskaitusies, ka iesmējās. Acumirkli vēlāk viņš saprata, ka ari tā bijusi kļūda.

Čo pietrūkās kājās. Tējnīcā valdīja klusums, un visi tagad skatījās šurp.

—   Gan jau tiksimies, Harij, — viņa dramatiski izsaucās un, viegli žagodamās, pieskrēja pie durvīm, atrāva tās vaļā un aizsteidzās lietū, kas gāzās straumēm vien.

-Čo! — Harijs sauca viņai nopakaļ, bet durvis, melodiski nošķindēdamas, jau bija aizcirtušās.

Tējnīcā valdīja pilnīgs klusums. Visu acis bija pievērstas Harijam. Viņš nometa uz galda galeonu, izpurināja no matiem rozā konfeti un sekoja Čo ara pa durvīm.

Ārā stipri lija, un meitene nekur nebija redzama. Harijs vienkārši nesaprata, kas īsti bija noticis; vēl pirms pusstundas viņi abi bija lieliski sapratušies.

—   Sievietes! — viņš nikni nomurmināja un, rokas kabatās sabāzis, aizbrida projām pa lietus pārplūdināto ielu. — Kāpēc viņa vispār gribēja runāt par Sedriku? Kāpēc viņa mūžam grib pievērsties tematam, kas viņu padara par istu ūdens šļūteni?

Harijs nogriezās pa labi un skriešus metās pāri peļķēm; pēc dažām minūtēm viņš jau gāja iekšā pa "Tris slotaskātu" durvīm. Viņš zināja, ka vēl ir par agru, lai tiktos ar Hermioni, bet nolēma, ka krodziņā, ļoti ticams, atradīsies kāds, ar ko varētu pakavēt atlikušo laiku. Atglaudis no acīm slapjos matus, zēns paraudzījās visapkārt. Kaktā viens pats visai drūmā paskatā sēdēja Hagrids.

—  Sveiks, Hagrid! — Harijs teica, izspraucies cauri drūzmai un pievilcis viņam līdzās brīvu krēslu.

Hagrids salēcās un paskatījās tā, it kā Hariju tik tikko pazītu. Uz sejas viņam bija divi svaigi pušumi un vairaki jauni zilumi.

—   Ak tas i tu, Harij, — Hagrids noteica. — Kā iet?

—    Paldies, labi, — Harijs meloja, bet līdzās sasistajam un drūmajam Hagridam tiešām likās, ka nav īpaši par ko sūdzēties. — Un kā tev, vai viss kārtībā?

—   Man? — Hagrids pārjautāja. — O, jā, lielisk, Harij, lielisk.

Viņš ielūkojās dziļi savā alvas kausā, kas bija krietna spaiņa

lielumā, un nopūtās. Harijs nezināja, ko teikt. Kādu bridi abi sēdēja klusumā. Tad Hagrids piepeši sacīja: — Mēs ab i vienā laivā, ko — tu un es, Harij.

—   Nu… — ieteicās Harijs.

—  Jānudie. Es jau sen to teic. Mēs ab i tād kā no mals, — Hagrids teica, dziļdomīgi noklanldams galvu. — Un ab i bāreņ. Jā nudie… ab bāreņ.

Viņš ierāva pamatīgu malku no sava kausa.

—  Pavisam citād liet, kad i kārtlg ģimen, — viņš teica. — Mans tēte bij kārtīgs virs. Un tev mamm ar tēt ar bij kārtīg. Ja šie būt palikuš dzīv, tad viss būt bijs citād, ne, ko?

—  Jā… droši vien, — Harijs piesardzīgi bilda. Likās, ka Hagrids ir ļoti savādā omā.

—   Ģimen, — Hagrids drūmi noteica. — Sak ko grib, asins ir svarlg liet.

Un viņš izslaucīja no acs straumīti savējo.

—   Hagrid, — Harijs teica, nespēdams novaldīties, — kur tu tiec pie visiem tiem zilumiem un pušumiem?

—   Ko ta? — Hagrids iztrūcināti pārvaicāja. — Kas par zilum un pušum?

—   Visi šie te, — Harijs teica, norādīdams uz Hagrida seju.

—  Ak tā… tas tik tā, parasts skrambs un pun, Harij, — Hagrids nevērīgi atteica, — man tak i tāds paskarbāks darbs.

Viņš iztukšoja savu kausu, nolika to atpakaļ uz galda un piecēlās kājās.

—   Uz redzi, Harij… sarg nu sevi.

Un viņš nelaimīgā paskatā izklumpačoja no kroga un pazuda lietusgāzēs. Harijs vēroja viņu aizejam un jutās nožēlojami. Hagrids bija nelaimīgs un kaut ko slēpa, taču likās apņēmies nevienam nelūgt palīdzību. Kas gan tur bija par lietu? Taču, pirms Harijs bija paguvis aizdomāties tālāk, kāds pasauca viņu vārdā.

—   Harij! Harij, es esmu te!

No otra telpas gala viņam māja Hermione. Harijs piecēlās un cauri pārpildītajam krogam sāka spraukties uz viņas pusi. Ticis drusku tuvāk, viņš saprata, ka Hermione nav viena. Viņa sēdēja kopā ar divām dīvainākajām galda biedrenēm, kādas vien Harijs spēja iedomāties — Lunu Mīlabu un nevienu citu kā Ritu Knisli, bijušo "Dienas Pareģa" žurnālisti, vienu no Hermiones nemīļākajiem cilvēkiem visā pasaulē.

—  Tu agri esi klāt! — Hermione teica, pavirzīdamās malā, lai atbrīvotu viņam vietu, I ur apsēsties. — Domāju, ka vēl būsi kopā ar Čo. Es tevi negaidiju vismaz vel kadu stundu!

-Čo? — Rita nekavejoties parjautaja, pagriezdamās savā krēslā, lai kāri pavērtos Harijā. — Meitene?

Viņa paķēra savu krokodilādas rokassomu un sāka pa to rakņāties.

—   Harijs varēja būt kopā kaut ar simt meitenēm, tā nav jūsu darīšana, — Hermione salti pavēstīja Ritai. — Varat uzreiz likt to nost.

Rita, sagatavojusies izvilkt indīgi zaļu spalvu, tagad aizcirta somu ar tādu ģīmi, it kā pret savu gribu būtu norijusi šļuku smirdsulas.

—  Kas jums padomā? — Harijs vaicāja, apsēzdamies un visas trīs pēc kārtas noskatīdams.

—   Mazā ideālā jaunkundzīte man to tieši grasījās pavēstīt, kad ieradies tu, — Rita teica, iestrēbdama kārtīgu malku no savas glāzes. — Jādomā, ka runāt ar viņu taču es drīkstu, ko? — viņa iedzēla Hermionei.

—  Jā, jādomā, ka drīkstat, — vēsi atteica Hermione.

Bezdarbs Ritai nebija nācis par labu. Mati, kas senāk bija

rūpīgi ieveidoti cirtās, tagad nokarājās taisni un nekopti. Ugunīgi sarkanā laka uz briesmīgi garajiem nagiem bija nolupusi, un spārnoto briļļu rāmi trūka pāris viltoto dārgakmeņu. Iedzērusi krietnu malciņu, viņa ar vienu mutes kaktiņu izgrūda: — Glīta meitene, ko, Harij?

—  Vēl viens vārds par Harija sirdslietām, un piedāvājums tiks atsaukts. Varat man ticēt, — Hermione aizkaitināti teica.

—  Kāds piedāvājums? — Rita pārjautāja, noslaucīdama muti ar delnas virspusi. — Tu man vēl neko neesi piedāvājusi, svētulīgo jaunkundzīt. Tu tikai liki man ierasties. Ak, gan pienāks tā diena… — Viņa ievilka dziļu, drebelīgu elpu.

—  Jā, jā, pienāks tā diena, kad jūs sacerēsiet jaunus briesmu stāstus par Hariju un mani, — Hermione vienaldzīgi atteica. — Labāk sameklējiet kādu, kam tas rūp.

—   Šogad ari bez manas palīdzības nodrukāts gana daudz briesmu stāstu par Hariju, — Rita teica, uzmezdama viņam greizu skatienu pāri savai glāzei, un piemetināja dobjā čukstā: — Kā tu pēc tam juties, Harij? Nodots? Izmisis? Pārprasts?

—    Viņš, protams, jūtas dusmigs, — Hermione noskandināja skarbi un skaidri. — Tāpēc, ka viņš Burvestību ministrijai pastāstījis patiesību un ministrs ir pārāk liels idiots, lai noticētu.

—   Tātad tu tiešām paliec pie sava, ko? Ka Vārdā Neminamais ir atgriezies un tu tam esi bijis vienīgais liecinieks?

—   Es nebiju vienīgais liecinieks, — Harijs nošņāca. — Tur bija ari vairāk nekā ducis nāvēžu. Vai man nosaukt viņu vārdus?

—   Es būtu pateicīga, — Rita noelsās un atkal sāka rakņāties pa somu, vērdamās Harijā tādām acim, it kā viņš būtu pats skaistākais, ko viņa jebkad redzējusi. — Liels, trekns virsraksts: "Poters apsūdz…" Apakšvirsraksts: "Harijs Poters nosauc nāvēžus, kas vēl ir mūsu vidū". Un tad, zem tava lielā, jaukā foto: "Satriektais pusaudzis, kurš palicis dzīvs pēc Paši-Zināt-Kā uzbrukuma, piecpadsmitgadīgais Harijs Poters, vakar izraisīja sašutuma vētru, paziņojot, ka vairāki cienījami un ievērojami burvju sabiedrības locekļi ir nāvēži…"

Smukstāstu spalva Ritai jau bija rokā un pusceļā uz muti, kad piepeši jūsma viņas sejā apdzisa.

—   Bet, protams, — viņa sacīja, nolaizdama spalvu un raidīdama iznīcinošu skatienu uz Hermiones pusi, — mazā ideālā jaunkundzīte jau negribēs, ka šis stāsts tiek publicēts, vai ne?

—   Vispār, — Hermione saldā balsi noteica, — tas ir tieši tas, ko mazā ideālā jaunkundzīte vēlas.

Rita viņā pavērās pilnīgā neizpratnē, to pašu darīja arī Harijs. Savukārt Luna pie sevis klusītēm sapņaini dungoja "Vīzlijs — mūsu varonis" un maisīja savu dzeramo ar kokteiļu sīpolu, kas uzdurts uz kociņa.

—   Tu gribi, lai es ziņoju par to, ko viņš pateica par Vārda Neminamo? — Rita pieklusinātā balsi pārvaicāja.

—   Jā, gribu, — Hermione sacīja. — Patiesību. Visus faktus. Tieši tā, kā Harijs par to stāsta. Viņš jums izstāstīs visus sīkumus, viņš nosauks neatklātos nāvēžus, kurus tur redzēja, viņš pastāstīs, kā Voldemorts tagad izskatās… ai, saņemieties taču! — viņa nicīgi piemetināja un pārsvieda galdiņam pāri salveti, jo,

Voldemorta vārdu izdzirdot, Rita bija tā salēkusies, ka uzgāzusi sev virsū pusi glāzes ugunsviskija.

Rita nosusināja sava nošņurkušā lietusmēteļa priekšu, vēl joprojām vērdamās Hermionē. Tad viņa drosmīgi paziņoja: — "Pareģis" to nedrukās. Gadījumā, ja jūs paši to neesat pamanījuši, viņa pasaciņai neviens netic. Visi domā, ka viņš murgo. Ja jūs man ļautu par to rakstīt tādā pagriezienā…

—  Mums nav vajadzīgs vēl viens raksts par to, ka Harijs ir nojūdzies, — nikni atcirta Hermione. — Tādu mums jau ir bijis papilnam, paldies par kūkām! Es gribu, lai viņam tiktu dota iespēja pastāstīt patiesību.

—   Tādiem rakstiem nav noieta, — dzedri atteica Rita.

—  Jūs gribat teikt, ka "Pareģis" to nedrukās, jo Fadžs viņiem neļaus, — Hermione aizkaitināta sacīja.

Rita uzmeta Hermionei vērīgu un stingru skatienu. Tad, pārliekusies pāri galdam uz viņas pusi, lietišķi teica: — Nu, labi, Fadžs tiešām žmiedz "Pareģi", bet tas neko nemaina. Viņi nedrukās rakstu, kas parāda Hariju labā gaismā. Neviens tādus negrib lasīt. Tas runā pretī sabiedrības noskaņojumam. Pēc pēdējās bēgšanas no Azkabanas cilvēki jau tā ir gana sakreņķējušies. Ļaudis vienkārši negrib ticēt tam, ka Pati-Zini-Kas ir atgriezies.

—  Tātad "Dienas Pareģis" pastāv, lai stāstītu cilvēkiem to, ko viņi vēlas dzirdēt, vai tā? — Hermione indīgi jautāja.

Rita, uzacis saraukusi, atkal izslējās taisni un iztukšoja savu ugunsviskija glāzi.

—   "Pareģis" pastāv, lai pārdotos, tu, muļķa meitene, — viņa salti atcirta.

—   Mans tētis domā, ka ta ir briesmīga avīze, — negaidīti iejaukdamās sarunā, izmeta Luna. Sūkādama savu kokteiļu sīpolu, viņa vērās Ritā ar milzīgajām, izvalbītajām, mazliet neprātīgajām acīm. —Tētis publicē rakstus par svarīgām lietām, ko, viņaprāt, sabiedrībai vajadzētu zināt. Viņu neinteresē naudas pelnīšana.

Rita nicigi paraudzījās uz Lunu.

—   Jādomā, ka tavs tēvs ir redaktors kāda stulbā maza ciematiņa ziņu biļetenā? — viņa teica. — Droši vien "Divdesmit pieci veidi, kā kontaktēties ar vientiešiem" un tuvākās "Atnes un lido" izpārdošanas datumi.

—   Ne, — Luna atteica, atkal iemērkdama savu sipolu neļķudens glāzē, — viņš ir "Varkšķa" redaktors.

Rita iesprauslājās tik skaļi, ka cilvēki pie blakus galdiņa satraukti atskatījās.

—   Ak tie ir tie "raksti par svarīgām lietām, ko, viņaprāt, cilvēkiem vajadzētu zināt", ko? — viņa iznīcinoši pārjautāja. — Ar tās lapeles saturu es varētu mēslot savu dārzu.

—   Nu, tagad jums ir izdevība šo līmeni mazliet pacelt uz augšu, — Hermione laipni aizrādīja. — Luna saka, ka viņas tēvs ar prieku ņemšot pretī Harija interviju. Luk, kas to nodrukās.

Rita mirkli viņos vērās, tad palaida pamatīgu smējienu.

—   "Varkšķis"! — viņa ķiķināja. — Jums tiešām liekas, ka cilvēki ņems par pilnu to, kas publicēts "Varkšķī"?

—     Daži neņems, — Hermione mierīgi atbildēja. — Bet "Dienas Pareģa" versijā stāstam par bēgšanu no Azkabanas bija daži pamatīgi caurumi. Man liekas, daudzi klusībā prātos, vai notikušajam nav kāds labāks izskaidrojums, un, ja būs pieejams alternatīvs izklāsts, pat ja tas bus publicēts, — viņa iesāņus pavērās uz Lunu, — nu, kā lai saka, neparastā žurnālā, man liekas, viņi labprāt to izlasīs.

Rita kādu brīdi neteica neko, tikai, galvu mazliet piešķiebusi, viltīgi raudzījās Hermionē.

—   Labi, uz brīdi pieņemsim, ka es to tiešām uzņemos, — viņa pēkšņi teica. — Kadu honorāru es par to saņemšu?

—   Man tiešām neliekas, ka tētis maksā cilvēkiem, kas viņam raksta, — Luna sapņaini teica. — Visi to dara tāpēc, ka tas ir liels gods un, protams, lai redzētu savu vardu iespiestu žurnālā.

Rita Knisle savilka tādu ģīmi, it ka mute viņai jau atkal būtu pilna ar smirdsulu, un metās virsū Hermionei.

—  Tu domā, ka es to darīšu par velti?

—   Nu jā, — Hermione rāmi atbildēja, iedzerdama vēl vienu malciņu. — Citādi, kā jūs lieliski zināt, es informēšu varas iestādes par to, ka jūs esat nereģistrēts zvēromags. Protams, "Pareģis" jums varētu samaksāt krietnu žūksnīti par Azkabanas dzīves aprakstu aculiecinieces izklāstā.

Rita izskatījās tā, it kā vairāk par visu pasaulē vēlētos paķert papīra lietussardziņu, kas rēgojās Hermiones glāzē, un iegrūst to viņai degunā.

—   Tad jau laikam man nekas cits neatliek, — Rita tcica, balsij mazliet iedreboties. Viņa vēlreiz atvēra savu krokodiiadas somiņu, izņēma pergamenta gabalu un pacēla Smukstāstu spalvu.

—   Tētis priecāsies, — Luna pārlaimīga teica. Ritas žokli noraustījās kāds muskulis.

—   Nu, Harij, — Hermione teica, pagriezdamās pret viņu. — Vai esi gatavs pastāstīt sabiedrībai patiesību?

—   Laikam jau, — Harijs atteica, vērodams, kā Rita Smukstāstu spalvu nostata kaujas gatavība uz pergamenta, kas stāvēja uz galda.

—   Tad tikai speriet vajā, Rita, — Hermione svinigi noteica, izzvejodama ķirsi no glazēs dibena.

DIVDESMIT SESTĀ NODAĻA REDZĒTAIS UN NEPAREDZĒTAIS

-T una nenoteikti izteicās, ka nezinot, cik drīz Ritas intervija ar JU Hariju parādīsies "Varkšķī" un ka viņas tēvs gaidot jauku, garu rakstu par pēdējā laikā manītiem ņurcragu šņākakšiem, — un tā, protams, būs ļoti svarīga publikācija, tā ka Harija rakstam var nākties pagaidīt līdz nākamajam numuram.

Runāt par nakti, kad atgriezās Voldemorts, Harijam nenācās viegli. Rita no viņa mēģināja izvilināt ik pēdējo sīkumu, un zēns izstāstīja visu, ko atcerējās, zinādams, ka šī ir lielā izdevība pavēstīt pasaulei visu patiesību. Harijs lauzīja galvu, kā cilvēki to uzņems, un sprieda, ka daudzos raksts tikai nostiprinās pārliecību, ka viņš ir pilnīgi vājprātīgs — lielā mērā tāpēc, ka parādīsies līdzās pilnīgām muļķībām par ņurcragu šņākakšiem. Bet pēc Bellatrises Svešovskas un pārējo nāvēžu izbēgšanas Harijā bija modušās kvēlas ilgas darīt vismaz kaut ko, pat ja tas nelīdzētu…

— Kā man gribas drīzāk uzzināt, ko Ambrāža domā par to,

ka tu esi nācis ar visu klajā, — Dins godbijīgi teica pirmdien pie vakariņu galda. Šīmuss Dīnam pie otriem sāniem tobrīd sparīgi stūma vaigos vistas un šķiņķa sacepumu, bet Harijs zināja — viņš klausās.

—   Tas bija pareizs solis, Harij, — sacīja Nevils, kas sēdēja viņam pretī. Viņš bija diezgan bāls, bet klusi turpināja: — Laikam jau tev bija… smagi… runāt par to, vai ne?

—  Jā, — Harijs nomurmināja, — bet cilvēkiem taču jāzina, uz ko Voldemorts ir spējīgs — kā tev liekas?

—   Pareizi, — Nevils piekrītoši pamāja, — un viņa nāvēži arī. Cilvēkiem jāzina…

Nevils atstāja teikumu nepabeigtu un turpināja knibināt krāsnī cepto kartupeli. Šīmuss paslēja galvu, bet, sastapis Harija skatienu, aši atkal pievērsās savam šķīvim. Pēc brīža Dīns, Šīmuss un Nevils devās uz koptelpu, atstājot Hariju un Hermioni pie galda gaidām Ronu, kurš kalambola treniņa dēļ vēl nebija pavakariņojis.

Zālē ienāca Čo Čanga ar savu draudzeni Marietu. Harijam vēderā kaut kas nepatīkami nokutēja, bet meitene pat nepaskatījās uz Grifidora galda pusi un apsēdās ar muguru pret viņu.

—   Ak jā, aizmirsu tev pajautāt, — I Iermione dzīvi ieteicās, pamezdama skatu uz Kraukļanaga galda pusi, — kā tad tev gāja randiņā ar Čo? Kāpēc tu tik ātri atgriezies?

—   Ē… nu, ja reiz mēs par to runājam… — Harijs teica, pievilkdams tuvāk šķīvi ar rabarberu drumstalkūku un uzlikdams sev papildporciju, — tā bija pilnīga izgāšanās.

Un viņš pastāstīja, kas bija noticis Pudiņkājas madāmas tējnīcā.

—    …un tad, — viņš beidza pēc dažām minūtēm, kad pēdējais drumstalkūkas kriksitis bija nokopts, — viņa pielec kājās, saproti, un saka: "Gan jau tiksimies, Harij", un izskrien pa durvīm! — Viņš nolika savu karoti un paskatījās uz Hermioni. — Galu galā, kā tas viss jāsaprot? Kas viņai bija lēcies?

Hermione pašķielēja uz Čo pakausi un nopūtās.

—  Ai, Harij, — viņa bēdigi noteica. — Man ļoti žēl, bet tu tiešām biji mazliet netaktisks.

—   Es — netaktisks? — Harijs sašuta. — Vienu bridi mēs lieliski saprotamies, nākamajā mirkli viņa man sāk stāstīt, ka Rodžers Deiviss viņu esot aicinājis uz randiņu un kā viņa esot gājusi bučoties ar Sedriku tai stulbajā tējnicā — kā tad man tas bija jāuztver?

—  Nu, redzi, — Hermione sacija tik iecietīgi, it kā skaidrotu pārlieku emocionālam mazulim, ka viens plus viens ir divi, — tev nevajadzēja randiņa vidū viņai paziņot, ka gribi satikt mani.

—  Bet… bet, — Harijs buldurēja, — bet — tu teici, lai es atnākot tevi satikt divpadsmitos un lai vedot viņu līdzi. Ka tad es to varēju izdarīt, neko viņai nepasakot?

—  Tev to vajadzēja viņai pateikt citādi, — Hermione sacīja vēl aizvien tai pašā tracinoši nosvērtajā garā. — Vajadzēja teikt, ka tas tev tiešām krīt uz nerviem, bet es no tevis esmu izspiedusi solījumu, ka tu atnāksi uz "Trim slotaskātiem"; ka tu vispār nemaz negribi iet, ka daudz labprātāk pavadītu visu dienu ar viņu, bet nelaimīgā kārtā liekas, ka tev tiešām vajadzētu mani satikt, un vai viņa, ludzu, lūdzu, neatnāktu tev līdzi, un cerams, ka tad tev izdosies tikt projām ātrāk. Un vēl būtu bijis labi izmest, ka es tev liekos šaušalīgi nesmuka, — Hermione padomājusi piebilda.

—  Bet man neliekas, ka tu esi nesmuka, — Harijs apstulbis izstomija.

Hermione iesmējās.

—  Harij, ar tevi ir vēl ļaunāk nekā ar Ronu… nu, labi, nav. — Viņa nopūtās, ieraudzījusi, ka zālē ienāk pats Rons — nošļakstījies ar dubļiem un visai īgnā paskatā. — Saproti — tu sāpināji Čo, kad pateici, ka tiksies ar mani, tapec viņa mēģināja tevi padarīt greizsirdīgu. Tā viņa mēģināja noskaidrot, cik ļoti tev patīk.

—    Ak to viņa darīja? — Harijs noteica, noraugoties, kā Rons sabrūk uz sola viņiem preti un pievelk sev klāt visus ēdienu traukus, ko vien jaudāja aizsniegt. — Nu, bet vai tad nebūtu bijis vienkāršāk pajautāt, vai viņa man patik labāk nekā tu?

—  Meitenes reti uzdod šādus jautājumus, — Hermione teica.

—   Bet vajadzētu! — Harijs ar pārliecību izsaucās. — Tad es būtu viņai vienkārši pateicis, ka esmu viņā ieskatījies un viņai nebūtu nācies atkal tā uzskrūvēties par Sedrika navi!

—   Es jau nesaku, ka viņa izturējās prātīgi, — Hermione iebilda. Šai brīdī viņiem pievienojās Džinnija, tikpat dubļaina kā Rons un ne mazāk piktā omā. — Es tikai mēģinu tev paskaidrot, kā viņa tobrīd jutās.

—  Tev vajadzētu sarakstīt grāmatu, — Rons teica I Iermionei, sagriezdams savus kartupeļus, — un visus tos trakumus, ko skuķi izstrādā, ņemt un pārtulkot, lai zēni viņas varētu saprast.

—   Jā, — Harijs dedzīgi piekrita, raudzīdamies uz Kraukļanaga galda pusi. Čo bija tikko piecēlusies kājās un, aizvien šurp neskatīdamās, izgāja no Lielās zāles. Diezgan nomākts viņš atkal pievērsās Ronam un Džinnijai. — Nu, kā veicās kalambola treniņā?

—  Tas bija murgs, — Rons saīdzis teica.

—   Nu, izbeidz, — Hermione sacīja un paskatījās uz Džinniju. — Noteikti nebija tik…

—   Bija gan, — Džinnija teica. — Bija vienkārši pretigi. Beigās Endžehna jau bija novesta gandrīz līdz asarām.

Pēc vakariņām Rons un Džinnija aizgāja mazgāties; Harijs un Hermione atgriezās Grifidora rosības pilnajā koptelpā pie mūžīgās mājasdarbu kaudzes. Harijs kādu pusstundu nocīnījās ar jaunu zvaigžņu karti astronomijas stundai, tad uzradās Freds ar Džordžu.

—   Rona un Džinnijas te nav? — Freds jautāja un, pievilcis tuvāk krēslu, paskatījās visapkārt. Kad Harijs papurināja galvu, viņš teica: — Tas ir labi. Mēs skatijamies, ka viņi trenējas. Viņus vienkārši nomušls. Bez mums viņi galīgi nekur nav liekami.

—   Beidz, Džinnijai nav ne vainas, — Džordžs taisnīgi iebilda, apsēzdamies līdzās Fredam. — Taisnību sakot, man nav ne jausmas, kā viņa iemanījusies tik labi spēlēt. Mēs tak viņu nekad neņēmām barā.

—   Viņa no sešu gadu vecuma regulāri ielaužas jūsu dārza slotu šķūnī un, kad vien jūs neredzat, pēc kārtas izmēģina visas jūsu slotas, — aiz savas grīļīgās seno rūnu grāmatu kaudzes teica Hermione.

—   Ak tā, — diezgan atzinīgi novilka Džordžs. — Nu, tad jau skaidrs.

—   Vai Rons jau atvairījis kādu lodi? — Hermione jautāja, pašķielējusi pāri "Maģiskajiem hieroglifiem un logogrammām".

—   Nu, to viņš var, ja domā, ka neviens uz viņu neskatās, — Freds teica, paceldams acis pret griestiem. — Tad nu mums tikai sestdien atliek palūgt, lai skatītāji aizgriežas un sāk tērzēt savā starpā ik reizi, kad sviedene nonāk viņa galā.

Viņš atkal piecēlās kājās un nemierīgi aizstaigāja līdz logam, kur sāka raudzīties arā, tumšajā skolas pagalmā.

—   Zini, kalambols ir tikpat kā vienīgais, kā dēļ vērts palikt šai vietā.

Hermione viņam uzmeta bargu skatienu.

—  Jums drīz būs eksāmeni!

—   Es jau teicu, mēs par SĒRGiem neķeram kreņķi, — Freds teica. — Slamstu kārumkārbas jau var laist tautās, mēs beidzot izdomājām, kā var tikt vaļā no tiem augoņiem — pietiek ar pāris pilieniem mirtlapšu esences. Lī mūs samācīja.

Džordžs plati nožāvājās un bēdīgs pavērās ārā uz mākoņainajam naksnīgajām debesīm.

—    Nezinu, vai es vispār gribu redzēt to spēli. Ja Zahārijs Smits mūs sasitīs, man nāksies padarīt sev galu.

—   Drīzāk jau nomušīt viņu, — Freds stingri iebilda.

—   Tur jau tā nelaime ar kalambolu, — Hermione izklaidīgi nomurmināja, atkal noliekusies pie sava rūnu tulkojuma, — tas vairo ienaidu un spriedzi starp skolas namiem.

Viņa pacēla galvu, lai apskatītos, kur palikusi "Burvestlbnieka burtnīca", un ieraudzīja, ka Freds, Džordžs un Harijs visi kā viens veras viņā ar riebumu un neticību.

—  Bet tā ir, — viņa neiecietīgi palika pie sava. — Ta taču ir tikai spēle, vai ne?

—   Hermione, — Harijs teica, nošūpodams galvu, — tev tiešām ir ķēriens uz visām tām jūtām un tādā gara, bet no kalambola gan tu neko nesajēdz.

—   Varbūt nesajēdzu, — viņa drūmi noteica, atgriezdamās pie sava tulkojuma, — bet vismaz mana laime nav atkarīga no Rona vārtsarga iemaņām.

Un, lai gan Harijs būtu drīzāk gatavs nolēkt no astronomijas torņa nekā to atzīt, nākamajā sestdienā pēc spēles noskatīšanās viņš būtu atdevis nez kādas galeonu kaudzes, lai tikai arī pret kalambolu būtu tikpat vienaldzīgs.

Pats labākais, ko par šo spēli varēja pateikt, bija tas, ka viss beidzās ļoti drīz; Grifidora līdzjutējiem nācās izturēt tikai divdesmit divas mokošas minūtes. Grūti pateikt, kas bija pats ļaunākais: Harijam likās, ka par šo titulu sīvi sacentās Rona četrpadsmitie ielaistie vārti, Slopers, kas palaida garām āmurgalvu, toties ar savu nūju trāpīja Endželinai pa žokli, un Ķērks, kas ieķērcās un atmuguriski nokrita no savas slotas, ieraudzījis, ka Zahārijs Smits bliež viņam virsū ar sviedeni rokās. Brīnumainā kārtā Grifidors zaudēja tikai ar desmit punktu starpību: Džinnijai izdevās nogrābt zibsni Elšpūša meklētājam Samerbijam pašā degungalā, un rezultāts bija divsimt četrdesmit pret divsimt trīsdesmit.

—  Labs ķēriens, — Harijs uzslavēja Džinniju pēc atgriešanās koptelpā, kur gaisotne atgādināja sevišķi drūmas bēres.

—  Man paveicās. — Viņa paraustīja plecus. — Zibsnis nebija no žiglajiem, un Samerbijam ir iesnas — viņš nošķaudījās un aizvēra acis tieši neīstajā bridi. Šā vai tā, kad tu atgriezīsies komandā…

—   Džinnij, es esmu diskvalificēts uz mūžu.

—    Tu būsi diskvalificēts tik ilgi, kamēr skolā paliks Ambrāža, — Džinnija viņu izlaboja. — Tur ir starpība. Šā vai tā, kad tu atgriezīsies, man liekas, es mēģināšu spēlēt ka dzinēja. Endželina un Alisija nākamgad beigs skolu, un man tik un tā labāk patik lidināt sviedeni stīpā nekā meklēt.

Harijs paskatījās uz Ronu, kurš ar sviestalus pudeli rokā sakņupis dirnēja kaktā, blenzdams pats uz saviem ceļiem.

—   Endžellna tik un ta neļauj viņam iet projām, — Džinnija sacīja, kā lasīdama viņa domas. — Viņa zinot, ka Ronam ir iekšā.

Harijs atzinīgi novērtēja Endželīnas ticibu Ronam, bet tai pašā laikā nosprieda, ka iejūtīgāk būtu ļaut viņam aiziet no komandas. Ronam noejot no laukuma, viņu jau atkal bija pavadījis apdullinošs slidenu koris, kas jūsmīgi auroja "Vizlijs — mūsu varonis". Slideni tagad bija favorīti ciņā par kalambola kausu.

Pienāca Freds ar Džordžu.

—    Man pat mute neveras vaļā par viņu paķircināties, — Freds teica, pavēries uz Rona sakņupušo stāvu. — Bet zini ko… kad viņš ielaida četrpadsmito…

Viņš mežonīgi žestikulēja ar rokam, it kā mēģinātu stāvus peldēt suniskā stilā.

—   Nu, labi, pietaupīšos ballītēm, ko?

Drīz pēc tam Rons aizvilkās uz gultu. Aiz cieņas pret drauga jūtām Harijs bridi nogaidīja, iekams pats devās uz guļamistabu, lai Rons varētu izlikties aizmidzis, ja vēlētos. Skaidrs kā diena, kad Harijs beidzot ienāca istabā, Rons tiešām šņākuļoja mazliet pārāk skaļi, lai tas būtu pilnīgi ticami.

Harijs ierāpās gultā, domādams par maču. Vērot to no malas bija licies bezgala mokoši. Džinnijas spēle bija uz viņu atstājusi visai labu iespaidu, taču Harijs zināja, ka, būtu pats bijis laukumā, zibsni būtu notvēris ātrāk… Vienu mirkli tas bija plivinājies pavisam tuvu Kērka potītei; ja Džinnija nebūtu vilcinājusies, iespejams, viņai būtu izdevies Grifidora komandai līdz ar nagiem izclnit uzvaru.

Ambrāža bija sēdējusi pāris rindu zemāk nekā Harijs un

Hermione. Vienu vai divas reizes lielinkvizitore bija pagriezusies un atskatījusies; platā krupja mute bija izstiepusies, kā Harijam likās, ļaunā smaidā. To atminēdamies, viņš, tumsa gulēdams, vai kūsāja dusmās. Tomēr pēc dažām minūtēm Harijs atcerējās, ka pirms iemigšanas jāizgaisina visas emocijas, kā Strups viņam atgādināja katras slēpprātibas nodarbības beigās.

Kādu brīdi viņš centās, bet doma par Strupu kā piedeva atmiņām par Ambrāžu tikai pastiprināja nigrumu un aizvainojumu, un viņš pieķēra sevi koncentrējamies uz domu par to, cik ļoti viņam tie abi riebjas. Pamazām apklusa Rona šņākuļošana; tagad viņš elpoja dziļi un leni. Harijs tik drīz vēl neiemiga; miesa gan bija nogurusi, bet smadzenēm izslēgties nācās grūti.

Viņš sapņoja, ka Vajadzību istabā valsī griežas Nevils ar profesori Asnīti, kamēr profesore Maksūra spēlē dūdas. Viņš tos priecīgi kādu laiku vēroja, tad nolēma doties uzmeklēt pārējos DA locekļus.

Taču, izgājis no istabas, Harijs savā priekšā ieraudzīja nevis gobelēnu ar Barnabu Bulduri, bet degošu lāpu tureklī pie akmens sienas. Viņš lēni pagrieza galvu pa kreisi. Tur, bezlogu gaiteņa tālākajā galā, vīdēja vienkāršas, melnas durvis.

Harijs tām tuvojās ar augošu satraukumu. Savādi, bet likās, ka šoreiz beidzot izdosies un viņš izdomās, kā tās atvērt… Vēl tikai pāris soļu, un, sirdij satraukti salecoties, viņš ieraudzīja, ka pa labi uz grīdas spīd nespodras zilganas gaismas švīka… durvis bija pusvirus… viņš pastiepa roku, lai atgrūstu tās plati vaļā un…

Rons skaļi un griezīgi iekrācās, šoreiz pa īstam, un Harijs ar joni pamodās, tumsā izstiepis labo roku, lai atvērtu durvis, kas atradās simtiem jūdžu attālumā. Viņš ļāva tai noslīgt atpakaļ, juzdams reize vilšanos un vainas apziņu. Harijs zināja, ka viņam nebūtu vajadzējis durvis redzēt, bet tai pašā laikā viņu tik ļoti bija pārņēmusi ziņkārība par to, kas atradās viņpus tām, ka viņš nevareja nepiktoties uz Ronu… kaut viņš būtu atlicis savu krācienu tikai uz vienu minūti!

* * *

Pirmdienas rītā viņi ieradās Lielajā zālē uz brokastīm tieši reizē ar pasta pūcēm. Hermione nebija vienīgā, kas ar nepacietību gaidīja savu "Dienas Pareģa" numuru — gandrīz visi dedzīgi vēlējās uzzināt jaunumus par izbēgušajiem nāvēžiem, kuri, neraugoties uz daudzajiem ziņojumiem, ka viņi it kā redzēti, tomēr vēl nebija notverti. Viņa iedeva piegādes pūcei knutu un aizrautīgi atlocīja laikrakstu, kamēr Harijs ielēja sev apelsīnu sulu. Šogad viņš bija saņēmis vienu pašu zīmīti, tāpēc, ieraudzījis priekšā ar būkšķi piezemējamies pirmo pūci, bija pilnīgi pārliecināts, ka tā kļūdījusies.

—Pie kā tad tu? — viņš putnam vaicāja, pavilkdams savu apelsīnu sulu tālāk no knābja un pieliekdamies, lai izlasītu saņēmēja vārdu un adresi:

Harijs Poters Lielā zāle Cūkkārpas arodskola

Saraucis pieri, Harijs grasijas paņemt no pūces vēstuli, bet nepaguva — pirmajam putnam līdzās nospurdza vēl trīs, četras, piecas pūces un sāka sacensties par labāko vietu; putni izbradāja sviestu un apgāza sāls trauciņu, katrs cenzdamies pirmais iedot zēnam savu vēstuli.

—  Kas par lietu? — Rons izbrīnā vaicāja. Visi, kas sēdēja ap Grifidora galdu, paliecās šurp, lai redzētu, kas notiek, bet tikmēr baram ķērkdamas, ūjinādamas un plivinādamas spārnus pievienojās vēl septiņas pūces.

—   Harij! — Hermione izdvesa, iegrūzdama rokas spalvainajā ņudzeklī un izvilkdama baltu pūci, kam knābī bija garš, cilindrisks sainis. — Man liekas, es zinu, ko tas nozīmē — vispirms atver šo!

Harijs norāva brūno ietinamo papīru. No tā izvēlās cieši sarullēts "Varkšķa" marta numura eksemplārs. Viņš to atritināja un ieraudzīja no vāka pretim mazliet muļķīgi smaidām pats savi. Lieliem, sarkaniem burtiem pāri šim attēlam bija rakstīts:

HARIJS POTERS SĀK RUNĀT:

PATIESĪBA PAR VĀRDĀ NEMINAMO UN NAKTI, KAD ES REDZĒJU VIŅA ATGRIEŠANOS

—   Labi izdevies, vai ne? — teica Luna, atpeldējusi līdz Grifidora galdam, un iespraucās uz sola starp Fredu un Džordžu. — Numurs iznāca vakar. Es palūdzu, lai tētis tev atsūta bezmaksas eksemplāru. Jādomā, ka visas šīs te, — viņa pamāja ar roku uz pūču pulciņu, kas vēl joprojām drūzmējās uz galda Harija priekšā, — ir vēstules no lasītājiem.

—  Tā jau es domāju, — aizrautīgi izsaucās Hermione. — Harij, vai neiebildīsi, ja mēs…

—  Cienājieties, — mazliet apstulbis teica 1 larijs.

Rons un Hermione sāka plēst vaļā aploksnes.

—  Šī ir no viena ripiņa, kurš domā, ka tu esi izkūkojis prātu, — Rons teica, aši izskatījis pirmo vēstuli. — Ek, ko tur…

—    Šī sieviete tev ieteic iziet lielisku šoka burvestību kūri Svētā Mango dziednīcā, — sacīja Hermione un vīlusies saņurcīja otru.

—   Šī gan izskatās tā neko, — Harijs lēni noteica, pārlaidis acis garai vēstulei no kādas Peizlijas raganas. — Paklau, viņa raksta, ka ticot man!

—   Šis te nav izlēmis, — teica Freds, ar lielu sajūsmu iesaistījies vēstuļu lasīšanā. — Raksta, ka tu neizklausoties pēc trakā, bet viņš isti negribot ticēt, ka Pats-Zini-Kas ir atgriezies, tāpēc tagad nezinot, ko domāt. Ak tu tētīt, šitā izniekot pergamentu!

—   Vēl viens cilvēks, ko tu esi pārliecinājis, Harij! — Hermione satraukti izsaucās. "Izlasījis jūsu versiju par notikušo, es esmu spiests atzīt, ka "Dienas Pareģis" pret jums izturējies ļoti netaisni… lai kā man negribētos domāt, ka Vārdā Neminamais ir atgriezies, esmu spiests pieņemt, ka jūs runājat patiesību…" Ai, lieliski!

—  Te vēl viens domā, ka tu esi kukū, — Rons sacīja, aizmēzdams pāri plecam saņurcītu vēstuli, — bet šī te raksta, ka tu esot viņu uzvedis uz ceļa un tagad viņa domā, ka tu esi īsts varonis. Fotogrāfiju, lai, ielikusi — oho!

—   Kas te notiek? — apvaicājās nedabiski mīlīga, meitenīga balss.

Harijs, piegrābis pilnas rokas ar aploksnēm, pacēla galvu. Fredam un Lunai aiz muguras stāvēja profesore Ambrāža; viņas izvelbtās krupja acis fiksēja pūču un vēstuļu jūkli uz galda Harijam priekšā. Viņš pamanīja, ka notiekošo kāri vēro arī daudzi audzēkni.

r

—   Kāpēc jums ir visas šīs vēstules, Potera jaunkungs? — viņa lēni apvaicājās.

—  Vai tad tagad tas ir noziegums? — Freds skaļi apvaicājās. — Pasta saņemšana?

—   Piesargieties, Vīzlija jaunkungs, citādi man nāksies jūs atstāt pēc stundām, — Ambrāža teica. — Nu, Potera jaunkungs?

Harijs vilcinājās, bet neredzēja iespēju noklusēt to, ko bija izdarījis; bija skaidrs, ka Ambrāžas uzmanības lokā kāds "Varkšķa" eksemplārs nonāks tik un tā.

—  Cilvēki man atrakstījuši tāpēc, ka es sniedzu vienu interviju, — Harijs teica. — Par to, kas ar mani notika pagājušajā jūnijā.

Nez kāpēc, to sacīdams, viņš paraudzījās uz pasniedzēju galda pusi. Harijam uzmācās savāda jutoņa — it kā vēl nupat Dumidors būtu skatījies šurp, bet, kad viņš pašķielēja uz direktoru, tas likās iegrimis sarunā ar profesoru Zibinu.

—   Interviju? — Ambrāža pārjautāja vēl skaļāk un spalgāk nekā parasti. — Ko jūs ar to domājat?

—  Es domāju to, ka reportiere man uzdeva jautājumus un es uz tiem atbildēju, — Harijs paskaidroja. — Paskatieties…

Un viņš pasvieda Ambrāžai "Varkšķa" eksemplāru. Viņa to saķēra un sastinga, veroties uz žurnāla vāku. Bālā, neveselīgā seja pārklājās ar neglītiem, zili sarkaniem plankumiem.

—   Kad tas notika? — viņa jautāja viegli trīcošā balsi.

—   Pagājušajā Cūkmiestiņa brivdienā, — Harijs teica.

Profesore Ambrāža skatījās uz viņu, dusmās zvērodama, un

žurnāls drebēja viņas strupajos pirkstos.

—   Jums vairs nebūs nekādu izgājienu uz Cūkmiestiņu, Potera jaunkungs, — viņa nočukstēja. — Kā jūs uzdrīkstējāties… kā jus varējāt… — Viņa dziļi ievilka elpu. — Es atkal un atkal esmu mēģinājusi jums iemācīt nemelot. Acīmredzot jūs šo mācību vēl neesat apguvis. Grifidors zaudē piecdesmit punktu, un jums vēl viena nedēļa.

Viņa stalti aizsoļoja, piespiedusi "Varkšķa" numuru pie krūtīm, daudzu audzēkņu acu pavadīta.

Līdz pusdienlaikam visā skolā bija izlikti milzu paziņojumi — ne tikai pie namu ziņojumu dēļiem, bet ari gaiteņos un klasēs.

SASKAŅĀ AR

Cū kārpas ^iefmfanzitores rīkojumu

ikviens audzēknis, kurš tiks pieķerts glabājam žurnāla "Varkšķis" numuru, tiks izslēgts no skolas.

Augšminētais ir saskaņā ar Izglītības dekrētu numur divdesmit septiņi.

Paraksts:

Qoforc$a ®žeina AmSvāža,

LIELINKVIZITORE

Nesaprotama iemesla dēļ Hermione izplūda pašapmierinātā smaidā ik reizi, kad ieraudzīja kādu no šiem paziņojumiem.

—   Par ko tieši tu tā priecājies? — Harijs viņai apvaicājās.

—  Ai, Harij, vai tu nesaproti? — Hermione dvesa. — Ja nu viņa kaut kā varēja panākt, lai tavu interviju skolā pilnīgi noteikti izlasītu, atlika tikai aizliegt!

Un likās, ka Hermionei bija pilnīga taisnība. Līdz dienas beigām, lai gan Harijs nekur visā skolā nebija manījis pat ne "Varkšķa" stūrīti, tā vien likās, ka visi staigā apkārt, citēdami viņa interviju. Harijs dzirdēja, kā visi par to sačukstas, stāvēdami rindā pie klases durvīm, apspriež to pie pusdienu galda un stundās, pēdējos solos, bet Hermione pat ziņoja, ka meiteņu tualetē, kad viņa tur esot iegriezusies pirms seno rūnu stundas, par to esot runāts katrā kabīnē.

—  Tad viņas pamanīja mani. Saprotams, zina, ka es pazīstu tevi, tāpēc apbēra mani ar jautājumiem, — Hermione stāstīja mirdzošām acīm, — un, Harij, man liekas, ka viņas tev tic. Man tā tiešām liekas. Man liekas, tu viņus beidzot būsi pārliecinājis!

Tikmēr profesore Ambrāža valdonīgi soļoja pa skolu, uz labu laimi apturēdama audzēkņus un likdama viņiem iztukšot somu un kabatu saturu. Harijs zināja, ka Ambrāža meklē "Varkšķa" eksemplārus, bet audzēkņi viņu bija par dažiem soļiem apsteiguši. Lapas ar Harija interviju viņi jau bija nobūruši tā, lai svešām acīm tās izskatītos pēc izvilkumiem no mācību grāmatām, vai arī ar burvestībām izslaucījuši tīras līdz brīdim, kad atkal izgadīsies brīvs brītiņš palasīties. Drīz vien likās, ka interviju ir redzējuši pilnigi visi skolas audzēkņi.

Pasniedzējiem, protams, ar Izglītības dekrētu numur divdesmit seši bija liegts interviju pieminēt, bet viņi tik un tā atrada iespēju paust savu attieksmi. Profesore Asnlte piešķīra Grifidoram divdesmit punktus par to, ka Harijs viņai pasniedza lejkannu; profesors Zibiņš ar starojošu smaidu burvestibu stundas beigās iespieda viņam rokā kasti ar spiedzošām cukurpelēm, nočukstēja — Klusu! — un aizsteidzās, bet profesore Trilonija pareģošanas laikā izplūda histēriskās elsās un iztrūcinātajai klasei un dziļi neapmierinātajai Ambrāžai pavēstīja, ka Harijs tomēr nemiršot jauns, bet nodzīvošot līdz sirmam vecumam, kļūšot par burvestību ministru un viņam būšot divpadsmit bērnu.

Bet visvairāk Harijs priecājās par to, ka nākamajā dienā, viņam steidzoties uz pārvērtībām, pa ceļam viņu panāca Čo. Pirms viņš paguva aptvert, kas notiek, meitenes roka ieslīdēja viņam plaukstā, un viņa iečukstēja Harijam ausi: — Lūdzu, lūdzu, piedod. Tava intervija bija tik drosmīga… es lasīdama apraudājos.

Viņam bija žēl, ka Čo raksta dēļ atkal dabūjusi birdināt asaras, bet ļoti priecājās, ka viņi atkal sarunājas. Vēl vairāk zēnu iepriecināja tas, ka, pirms Čo aizsteidzās tālāk, viņa aši noskūpstīja viņu uz vaiga. Un neticamā kārtā, pirms vēl Harijs bija paguvis ierasties uz pārvērtībām, notika kaut kas tikpat labs — no rindas iznāca Šīmuss un viņu uzrunāja.

—  Es tikai gribēju pateikt, — viņš nobubināja, šķielēdams uz Harija kreiso kāju, — ka es tev ticu. Un es aizsūtīju žurnālu ari savai māmuļai.

Ja nu pilnīgai laimei Harijam bija vajadzīgs vēl kas, tad tā bija Malfoja, Krabes un Goila reakcija. Vēlāk pēcpusdienā Harijs redzēja viņus, galvas kopā sabāzušus, sēžam bibliotēkā. Kopā ar viņiem bija kāds nīkulīga paskata zēns; Hermione pačukstēja, ka viņu saucot Teodors Nots. Kamēr Harijs rakņājās pa plauktiem, meklēdams vajadzīgo grāmatu par daļēju nozudināšanu, viņi atskatījās: Goils draudigi noknikšķināja pirkstu kauliņus un Malfojs pačukstēja Krabem kaut ko nepārprotami naidīgu. Harijs lieliski zināja, kāpēc viņi tā izturas: viņš bija ka nāvēžus nosaucis visiem trijiem tēvus.

—   Un labākais ir tas, — Hermione līksmi čukstēja, kad viņi gāja ārā no bibliotēkas, — ka viņi nevar neko atspēkot — nedrīkst taču atzīt, ka ir lasījuši to rakstu!

Punktu uz "i" uzlika Luna, pie vakariņu galda paziņodama, ka līdz šim vēl neviens "Varkšķa" numurs neesot ticis izpirkts tādā ātrumā.

—  Tētis izdos jaunu metienu! — viņa paziņoja Harijam, sajūsmināti valbīdama acis. — Viņš nespēj vien noticēt un saka — pēc visa spriežot, cilvēkus tas interesējot vēl vairāk nekā ņurcragu šņākakši!

Tovakar Grifidora koptelpā Harijs bija īsts varonis. Freds un Džordžs bija pārdrošā kārtā nobūruši "Varkšķa" vaku ar palielināšanas burvestību un piekāruši to pie sienas. Tā nu Harija milzu galva noraudzijās visā no augšas, pa laikam rešņi paziņojot, piemēram: "Ministrija ir kretīnu bars!" un: "Ej ieskrieties, Ambrāža!". Hermionei tas nelikās īpaši uzjautrinoši; viņa teica, ka tālab esot grūti koncentrēties, un beigu galā aizkaitināta agri devās pie miera. Pēc stundas vai divām Harijam nācās atzīt, ka plakāts tomēr nav nemaz tik jocīgs, īpaši, kad runāšanas burvestība sāka apsīkt un galva vairs tikai arvien biežāk un arvien spalgākā balsi izkliedza atsevišķus vārdus, tādus kā "IESKRIETIES" un "AMBRĀŽA". Taisnību sakot, no tā visa viņam sāka sāpēt galva, un rēta jau atkal nepatīkami smeldza. Daudzie skolasbiedri, kas bija sasēdušies visapkārt un jau nez kuro reizi lūdza pastāstīt par interviju, ar sarūgtinātu kurnēšanu uztvēra zēna paziņojumu, ka ari viņam laikus jāiet gulēt.

Kad Flarijs nonāca guļamistabā, tā bija tukša. Viņš mirkli paturēja pieri piespiestu pie vēsā loga stikla blakus gultai; likās, ka tas remdē sāpes rētā. Tad viņš izģērbās un iekāpa gultā, vēlēdamies, kaut galvassāpes pārietu. Harijs pagriezās uz sāniem, aizvēra acis un gandrīz acumirklī aizmiga…

Viņš stāvēja tumšā istabā ar aizkariem; telpu apgaismoja tikai viens svečturis. Viņš bija iekrampējies priekšā stāvošā krēsla atzveltnē. Rokām bija gari pirksti, tās bija tik baltas, it kā gadiem nebūtu redzējušas saules gaismu, un uz krēsla melnā samta izskatījās pēc lieliem, bāliem zirnekļiem.

Pie krēsla uz grīdas, sveču mestās gaismas aplī, uz ceļiem tupēja kāds virs tumšā mantijā.

—   Liekas, ka man sniegtas kļūdainas ziņas, — Harijs teica spalgā, saltā balsi, kurā pulsēja dusmas.

—  Pavēlniek, es izlūdzos jūsu piedošanu, — noķērkstēja vīrs, kas tupēja uz grīdas. Viņa galva sveču gaismā nomirguļoja. Likās,

ka viņš dreb.

—   Es jūs nevainoju, Rukvud, — Harijs turpināja tai pašā aukstajā, nežēlīgajā balsī.

Atlaidies no krēsla, viņš apgāja tam apkārt un tuvojās cilvēkam, kas bija nometies uz grīdas, līdz stāvēja tumsā tieši viņam pretī un raudzījās lejup no daudz lielāka augstuma nekā parasti.

—  Jūs par šiem faktiem esat pārliecināts, Rukvud? — Harijs jautāja.

—   Jā, milord, jā… es agrāk strādāju nodaļā pēc… pēc visa…

—   Klepers man teica, ka Bieds varēšot iznest.

—   Bieds to nebūtu varējis paņemt, pavēlniek… Biedam vajadzēja zināt, ka viņš nespēs… bez šaubām, tāpēc viņš tik ļoti turējās pretī Malfoja Pavēlus lāstam…

—   Piecelieties, Rukvud, — Harijs nočukstēja. Steigdamies paklausīt, cilvēks gandrīz paklupa. Viņa seja

bija baku rētām izraibināta; sveču gaisma tās izcēla vēl jo vairāk. Arī stāvēdams viņš neizslējās pavisam taisni, it kā klanīdamies palicis pusceļā, un uz Hariju raudzījās ar izbīli.

—  Jūs rīkojāties pareizi, ka man to pastāstījāt, — Harijs teica. — Ļoti labi… Liekas, ka es esmu mēnešiem velti kalis plānus… bet tas nekas… mēs sāksim no jauna, no ši brīža. Rukvud, jūs esat izpelnījies lorda Voldemorta pateicību.

—   Milord… jā, milord, — no atvieglojuma aizkritušā balsi izdvesa Rukvuds.

—   Man būs vajadzīga jūsu palīdzība. Man vajadzēs visu informāciju, ko varat sniegt.

—   Protams, milord, protams… jebko.

—   Ļoti labi, varat iet. Atsūtiet pie manis Kleperu. Rukvuds, atmuguriski klanīdamies, steidzīgi atkāpās un pazuda kādās durvis.

Palicis viens tumšajā istabā, Harijs pagriezās pret sienu. Pie tās pustumsā karājās ieplaisājis, apsūbējis spogulis. Harijs tam tuvojās. Viņa atspulgs tumsā pamazām kļuva lielāks un skaidrāks… seja, baltāka par miroņgalvu… sarkanas acis ar šaurām svītriņām zīlīšu vietā…

—   NĒĒĒĒĒĒĒĒĒ!

—   Kas ir? — kāda balss viņam blakus nokliedzās.

Harijs mežonīgi savēcināja rokas, sapinās gultas aizkaros un izkrita uz grīdas. Dažus mirkļus viņš nesaprata, kur atrodas; viņš bija pārliecināts, ka atkal ieraudzīs tumsā draudīgi vīdam balto, miroņgalvai līdzīgo seju, bet tad, kaut kur pavisam tuvu, ieskanējās Rona balss.

—   Vai nebeigsi ālēties kā tāds maniaks, lai es varu tevi izpestīt?

Rons atrāva vaļā aizkarus, un Harijs mēnesgaismā, gulēdams zemē uz muguras, vērās draugā. Rēta svila degošās sāpēs. Rons izskatījās tā, it kā nupat būtu grasījies likties gultā — vienu roku izvilcis no mantijas piedurknes.

—  Vai kāds atkal ir savainots? — jautāja Rons, strauji uzraudams Hariju kājās. — Vai tētis? Atkal tā čūska?

—  Nē, nevienam nekas nekaiš… — izdvesa Harijs, kam piere dega kā ugunīs. — Kaut gan — Kleperam kaiš gan… viņam draud nepatikšanas… viņš sniedza kļūdainas ziņas… Voldemorts ir pārskaities.

Harijs ievaidējās un nodrebējis sakņupa uz savas gultas, berzēdams rētu.

—  Tagad viņam palīdzēs Rukvuds… viņš atkal ir uz pareizā ceļa…

—   Par ko tu runā? — Rons izklausījās nobijies. — Tu gribi teikt… vai tu tikko redzēji Pats-Zini-Ko?

—   Es biju Pats-Zini-Kas, — Harijs atteica, tumsā izstiepa rokas sev priekšā un pacēla pie sejas, lai pārliecinātos, ka tām vairs nav garo, mironīgi bālo pirkstu. —Viņš runaja ar Rukvudu, tas ir viens no nāvēžiem, kas izbēga no Azkabanas, vai atceries?

Rukvuds viņam tikko pavēstīja, ka Bieds nebūtu varējis to izdarīt.

—   Ko tad?

—   Kaut ko paņemt… viņš teica, ka Bieds būtu zinājis, ka viņam neizdosies… Biedam bija uzlikts Pavēlus lāsts… Man šķiet, viņš teica, ka to uzsūtījis Malfoja tēvs.

—  Bieds bija noburts kaut ko paņemt? — teica Rons. — Bet… Harij… tas jau būs…

—   Ierocis, — Harijs nobeidza teikumu viņa vietā. — Es zinu.

Gujamtelpas durvis atvērās, pa tām ienāca Dīns un Šīmuss.

Harijs ievilka kājas atpakaļ gultā. Viņš negribēja likt manīt, ka noticis kaut kas savāds. Galu galā, Šīmuss tikai nupat bija beidzis uzskatīt Hariju par plānprātiņu.

—   Vai tu teici, — Rons iemurminājās, piebāzis galvu tuvāk Harijam, izlikdamies, ka vēlas ieliet ūdeni no krūkas, kas atradās uz naktsgaldiņa, — ka tu biji Pats-Zini-Kas?

—  Jā, — Harijs klusu atbildēja.

Rons iekampa par daudz lielu malku ūdens; Harijs noskatījās, kā tas Ronam pār zodu notek uz krūtīm.

—  Harij, — viņš teica, kamēr Dīns un Šīmuss trokšņaini knosījās, vilkdami nost mantijas un sarunādamies, — tev tas jāpastāsta…

—  Man nevienam nekas nav jāstāsta, — strupi attrauca Harijs. — Es to vispār nebūtu redzējis, ja vien būtu apguvis slēpprātibu. Man būtu jāprot ko tādu atvairīt. Tā viņi grib.

Ar "viņi" Harijs domāja Dumidoru. Viņš ierāpās atpakaļ gultā un pagriezās uz sāniem, ar muguru pret Ronu. Pēc brīža viņš dzirdēja, ka ari Rons nočīkstina savu matraci. Harijam rēta atkal iesmeldzās; viņš cieši iekodās spilvenā, lai neizdvestu ne

skaņas. Viņš zinaja — kaut kur tika sodīts Klepers.

* *

Nākamajā rītā Harijs un Rons nogaidija līdz starpbrīdim, pirms pastāstīja Hermionei, kas noticis; viņi gribēja būt pilnīgi droši, ka neviens nejauši nenoklausīsies. Stāvot ierastajā dzestrā un vējaina pagalma stūrī, Harijs viņai izklāstīja sapni tik sīki, cik vien spēja atminēties. Kad stāsts bija galā, Hermione bridi neko neteica, tikai viegli sāpināta noskatījās uz bezgalvainajiem Fredu un Džordžu, kas pagalma otrā galā tirgoja savas apmetņos paslēptās burvju cepures.

—   Tad lūk, kāpēc viņu nogalināja, — viņa klusu ieteicās, beidzot atrāvusi skatu no dvīņiem. — Kad Bieds mēģināja nozagt ieroci, ar viņu notika kaut kas savāds. Man šķiet, tam vai arī visapkārt ir uzliktas sargājošas burvestības, lai neviens netiek klāt. Tāpēc Bieds nonāca Svētā Mango dziednīcā — viņam prāts bija galīgi samežģījies, un viņš bija zaudējis valodu. Taču vai atceraties, ko mums teica tā dziedniece? Viņš sāka atgūties. Un viņi taču nedrīkstēja pieļaut, ka Bieds izveseļojas, vai nav tiesa? Proti, kad viņš pieskārās ierocim, trieciens droši vien bija tik spēcīgs, ka Pavēlus lāsts vienkārši izgaisa. Tiklīdz viņš atgūtu balsi, tā paskaidrotu, ko darījis. Visi uzzinātu, ka Bieds sūtīts zagt ieroci. Protams, Lūcijam Malfojam nebūtu grūti uzlikt viņam lāstu. Viņš taču vienmēr grozās pa ministriju!

—   Viņš tur bija ari dienā, kad izskatīja manu lietu, — sacīja Harijs. — Viņš bija — pagaidiet… — viņš lēni noteica. — Viņš todien bija Noslēpumu nodaļas gaitenī! Tavs tētis teica, ka viņš droši vien esot pūlējies nolavlties lejā un uzzināt, kas noticis sēdē, bet ja nu…

—   Sturģis! — izdvesa Hermione, kas izskatījās tā, it kā būtu saņēmusi zibens spērienu.

—   Kā, lūdzu? — Rons pārsteigts pārvaicāja.

—   Sturģis Podmors, — Hermione noelsās, — viņu apcietināja par mēģinājumu ieiet pa durvīm! Lūcijs Malfojs droši vien bija apstrādājis ari viņu! Varu derēt, ka tas notika tajā dienā, kad tu viņu redzēji, Harij. Sturģim bija Tramdāna Paslēpnis, vai ne tā? Tātad, ja nu viņš stāvēja sardzē pie durvīm, neredzams, un Malfojs izdzirdēja viņu sakustamies — vai uzminēja, ka tur kāds ir — vai varbūt vienkārši piesauca Pavēlus lāstu gadījumam, ja tur būtu sargs? Un nākamajā reizē, kad Sturģim gadījās tāda izdevība — droši vien, kad atkal pienāca kārta stāvēt sardzē — viņš mēģināja iekļūt nodaļā, lai nozagtu ieroci, ko kāroja Voldemorts — Ron, paliec mierā — bet viņu pieķēra un iesēdināja Azkabanā…

Viņa uzlūkoja Hariju.

—  Un tagad Rukvuds ir pastāstījis Voldemortam, kā tikt pie ieroča?

—  Es nedzirdēju visu sarunu, taču tā izklausījās, — teica Harijs. — Rukvuds kādreiz tur strādāja… varbūt Voldemorts sūtīs turp tieši viņu?

Hermione pamāja, šķita, ka viņa vēl aizvien iegrimusi domās. Tad, pavisam pēkšņi, viņa ieteicās:

—   Bet tev taču vispār to nevajadzēja redzēt, Harij.

—   Ko? — viņš apmulsis pārjautāja.

—   Tu taču it kā mācoties, kā pasargāt savu prātu no tamlīdzīgām lietām, — Hermione negaidīti bargi aizrādīja.

—   Es zinu, — sacīja Harijs. — Bet…

—   Es domāju, ka mums vajadzētu pacensties aizmirst visu, ko tu redzēji, — stingri noteica Hermione. — Un tev turpmāk vajadzētu būt mazliet centīgākam savās slēpprātlbas stundās.

Nedēļai ritot, nekas nemainījās uz labo pusi. Harijs nopelnīja vēl divus "D" mikstūrās; viņš vēl aizvien nokāvās ar domu, ka Hagrids varētu zaudēt darbu, un nespēja aizmirst sapni, kurā bija kļuvis par Voldemortu — kaut arī vairs neieminējās par to ne Ronam, ne I lermionei. Negribējās no Hermiones saņemt kārtējo rājienu. Harijs karsti vēlējās par to apspriesties ar Siriusu, taču par to nevarēja būt ne runas, tāpēc viņš pūlējās nostumt sapni prāta tālākajā nostūri.

Diemžēl viņa prāta tālākais nostūris vairs nebija nemaz tik droša paslēptuve.

—   Celieties kājās, Poter!

Pāris nedēļas pēc sava sapņa par Rukvudu Harijs jau atkal attapās uz Strupa kabineta grīdas, kur, nokritis ceļos, mēģināja atjēgties. Viņš tikko jau atkal bija piespiedu kārtā no jauna izdzīvojis veselu gūzmu ļoti agrīnu atmiņu, par kurām līdz šim bija dzīvojis laimīgā neziņā. Lielākoties tās saistījās ar pazemojumu, kādam Dūdijs un viņa drauģeļi bija viņu pakļāvuši pamatskolā.

—   Tās pēdējās atmiņas, — teica Strups. — Kas tas bija?

—   Es nezinu, — atbildēja Harijs, gurdi sliedamies kājās. Aizvien grūtāk bija atšķetināt atsevišķas atmiņas no tēlu un skaņu blāķa, ko Strups neatlaidīgi uzjundīja. — Vai jūs domājat to, kur mans brālēns gribēja mani piespiest iekāpt klozetpodā?

—  Nē, — apslāpēti noteica Strups. — Es domāju to, kur kāds vīrietis uz ceļiem tupēja tumšas telpas vidū…

—   Tas… tas nav nekas, — teica Harijs.

Strupa melnās acis urbās Harijam sejā. Atminējies, ko Strups bija teicis par skatienu kā svarīgu lasprātibas sastāvdaļu, Harijs sablisinājās un novērsās.

—   Kā tas cilvēks un tā telpa gadījās jūsu prātā, Poter? — vaicāja Strups.

—   Tas… — sacīja Harijs, izmisīgi cenzdamies neskatīties uz Strupu, — tas bija… tas bija tikai sapnis.

—   Sapnis? — pārvaicāja Strups.

Iestājās klusuma brīdis — Harijs stingi blenza uz palielu beigtu vardi, kas peldēja burkā ar violetu šķidrumu.

—  Jūs taču zināt, kāpēc mēs esam šeit, Poter? — teica Strups klusā, brīdinošā balsi. — Jūs zināt, kāpēc es ziedoju savus vakarus šai apnicīgajai nodarbei?

—  Jā, — Harijs stīvi atbildēja.

—   Atgādiniet man, kāpēc mēs esam šeit, Poter.

—   Lai es apgūtu slēpprātību, — Harijs teica, tagad drūmi pievērsdamies nomērdētam zutim.

—   Pareizi, Poter. Un, lai cik neattapīgs jūs būtu… — Harijs, pilns naida, atkal uzlūkoja Strupu.— Es gan būtu domājis, ka pēc diviem mācību mēnešiem jūs būsit guvis zināmus panākumus. Cik sapņu par Tumsas pavēlnieku jūs vēl esat redzējis?

—   Tikai to vienu, — Harijs sameloja.

—  Varbūt, — Strups bilda, piemiedzot melnās, saltās acis, — varbūt jums īstenībā patīk visi šie sapņi un vīzijas, Poter? Varbūt tie liek jums justies īpašam — nozīmīgam?

—  Nē, neliek, — Harijs sacīja, zobus sakodis un pirkstus cieši sažņaudzis ap zižļa rokturi.

—  Labi vien ir, Poter, — Strups dzedri noteica, — ņemot vērā, ka jūs neesat ne īpašs, ne nozīmīgs, un ne jau jūsu ziņā ir noskaidrot, ko Tumsas pavēlnieks saka saviem nāvēžiem.

—   Nē, tas ir jūsu darbs, vai ne? — Harijs atcirta.

Viņš nebija gribējis tā teikt, vārdi dusmās izlauzās paši. Krietnu brīdi abi vērās viens otrā, un Harijs bija pārliecināts, ka ir gājis par tālu. Bet, kad Strups beidzot atbildēja, viņa sejā bija lasāms kaut ari neizskaidrojams, tomēr teju gandarījums.

—  Jā, Poter, — viņš, acīm iedzalkstoties, atbildēja. — Tas tiešām ir mans darbs. Un tagad, ja esat gatavs, sāksim no jauna.

Viņš pacēla zizli. — Viens, divi, trīs: Lasprātuml

Pāri skolas ezeram uz Harija pusi traucās simt atprātotāju… viņš koncentrējoties saviebās… viņi tuvojās… jau bija saskatāmi tumšie caurumi zem viņu kapucēm… bet tai pašā laikā viņš turpat priekšā redzēja ari Strupu. Profesors cieši vērās Harijam acis un kaut ko zem deguna murmināja… tad Strups dīvainā kārtā kļuva arvien skaidrāk saskatāms, bet atpratotāji pamazām izbālēja…

Arī Harijs pacēla savu zizli.

—   Sarguml

Strups sagrīļojās, viņa zizlis uzlidoja gaisā, projām no Harija, un piepeši Harija gara acu priekšā sāka mutuļot atmiņas, kas piederēja kādam citam: kāds kumpdegunis kliedza uz bailēs sakņupušu sievieti, kamēr kaktā raudāja mazs, tumšmatains zēns… pusaudzis ar taukainiem matiem viens pats sēdēja guļamistabā un, pavērsis zizli pret griestiem, trieca zemē mušas… kāda meitene smējās par kaulainu zēnu, kurš pūlējas uzkāpt uz tramīga slotaskāta…

—   Pietiek!

Harijam it kā kaut kas spēcīgi iebliezās krūtīs; viņš pameimuroja dažus soļus atpakaļ, uzgrūdās pāris plauktiem, kas aizklāja Strupa kabineta sienas, un izdzirdēja kaut ko nokrakšķam. Strups viegli drebēja, un seja viņam bija ļoti bāla.

Harija mantijas mugura bija mitra. Viens no stikla traukiem plauktā bija saplisis, kad viņš tam uztriecās virsū; iekonservētais gļotainais burkas iemītnieks virpuļoja strauji plokošajā šķidrumā.

—   Lāpītum, — nošņāca Strups, un trauks tūdaļ aizaudzēja plīsumu ciet. — Nu ko, Poter… tas jau nenoliedzami bija labāk… — Maķenīt aizelsies, Strups kārtības labad pagrūstīja Domnīcu, kurā pirms stundas sākuma atkal bija noglabājis dažas domas — it kā pārbaudīdams, vai tās vēl joprojām atrodas turpat. — Neatceros, ka būtu teicis, lai jūs izmantojat vairogburvestibu… taču nav šaubu, ka tas bija iedarbigi…

Harijs nebilda ne vārda, juzdams, ka labāk der ciest klusu. Viņš bija pārliecināts, ka tikko bija ielauzies Strupa atmiņās un skatījis ainas no Strupa bērnības. Baigi bija iedomāties, ka mazais zēns, kurš bija raudājis, vērojot, kā viņa vecāki viens uz otru kliedz, šobrīd stāv viņa priekšā ar tādu riebumu skatiena.

—   Nu ko, pamēģināsim vēlreiz, — sacīja Strups.

Harijs sajuta šausmu trīsas; bija skaidrs, ka tūlīt nāksies samaksāt par to, kas tikko noticis. Viņi atkal nostājās, kur bijuši, katrs savā pusē rakstāmgaldam. Harijs juta, ka šoreiz nebūs tik viegli iztukšot prātu.

—   Es skaitu līdz trīs, — Strups sacīja, no jauna paceldams savu zizli. — Viens, divi…

Harijs nepaguva ne saņemties, ne prātu iztukšot, kad Strups jau nokliedzās: — Lasprātum!

Viņš brāzās pa gaiteni uz Noslēpumu nodaļas pusi, gar aklajam akmens sienām, garām lāpām — necilās, melnās durvis auga arvien lielākas. Viņš traucās milzu ātrumā — bija skaidrs, ka nobremzēt nepagūs, vēl tikai daži soļi, un jau atkal varēja saskatīt blāvās, zilganās gaismas strēli…

Durvis bija atsprāgušas vaļā! Viņš beidzot tika tām cauri un nonāca apaļā istabā ar melnām sienām un melnu grīdu; to apgaismoja sveces, kas dega ar zilu liesmu. Visapkārt vidēja vēl citas durvis, vajadzēja tikt tālāk — bet pa kurām durvīm iet?

—   POTER!

Harijs atvēra acis. Viņš atkal gulēja zemē uz muguras bez mazākās nojausmas, kā tur gadījies, un elsa tā, it kā tiešām būtu izskrējis cauri visam garajam Noslēpumu nodaļas gaitenim, izbrāzies pa melnajām durvīm un ieraudzījis apaļo istabu.

—   Es gaidu paskaidrojumu! — nikni teica Strups, nostājies

viņam līdzās.

—   Es… nezinu, kas notika, — Harijs godīgi atzinās un piecēlās kājās. Uz pakauša, vietā, ar kuru viņš bija atsities pret zemi, bija uzbildis puns, un Hariju kratīja drudzis. — To es vēl nekad neesmu redzējis. Es jau jums teicu, es esmu sapņojis par tām durvim… bet tās vēl nekad nav atvērušās…

—   Jus nestrādājat pietiekami uzcītīgi!

Nezin kāpēc Strups likās vēl dusmīgāks nekā pirms divām minūtēm, kad Harijs bija ielūkojies sava skolotājā atmiņās.

—   Jūs esat slinks un paviršs, Poter, kāds tur brīnums, ka Tumsas pavēlnieks…

—   Vai jūs nevarētu man pateikt vienu lietu, seri — Harijs atkal aizsvilās. — Kāpēc jūs Voldemortu saucat par Tumsas pavēlnieku? Tā viņu dēvējam esmu dzirdējis tikai nāvēžus.

Strups jau pavēra muti, lai kaut ko atcirstu… un piepeši kaut kur aiz durvīm atskanēja sievietes kliedziens.

Strups strauji atgāza galvu; viņš skatījās uz griestiem.

—   Kas par… — viņš nomurmināja.

Harijs dzirdēja apslāpētu kņadu, kas nāca, kā viņam likās, no Ieejas zāles. Strups, pieri saraucis, atskatījās, viņu uzlūkodams.

—   Vai pa ceļam uz šejieni jūs ievērojāt kaut ko neparastu, Poter?

Harijs papurinaja galvu. Kaut kur augšā tā pati sieviete iekliedzās vēlreiz. Strups lieliem soļiem aizgāja līdz kabineta durvīm, vēl joprojām turēdams zizli gatavībā, un pazuda no skata. Harijs mirkli minstinājās, tad devās viņam nopakaļ.

Kliedzieni patiešām skanēja no Ieejas zāles, jo tuvāk pagraba akmens kāpnēm, jo tie kļuva arvien skaļāki. Uzskrējis pa pakāpieniem, Harijs ieraudzīja, ka Ieejas zāle ir pārpildīta — audzēkņi pulkiem vien bija izskrējuši no Lielās zāles, kur joprojām vakariņoja, lai paskatītos, kas te notiek. Citi drūzmējās uz marmora kāpnēm. Harijs izspraucās cauri garu slidenu mudžeklim un ieraudzīja, ka vērotāji sastājušies plašā lokā. Daži izskatījās satriekti, citi pat pārbijušies. Zāles otrā pusē, tieši pretim Harijam, stāvēja profesore Maksūra — likās, ka skats viņu viegli šķebina.

Ieejas zāles vidū stāvēja profesore Trilonija ar zizli vienā un tukšu šerija pudeli otrā rokā; viņa šķita pilnīgi sajukusi. Mati bija saslējušies stāvus, acenes — nošķiebušās uz deguna, kamdēļ viena acs izskatijās lielāka par otru; viņas neskaitāmās šalles un lakatiņi plusku pluskām nokarājās no pleciem, radot iespaidu, ka valkātāja pakāpeniski izirst pa vīlēm. Uz grīdas viņai lidzās stāvēja divas lielas mantu lādes, viena no tām — apgāzta uz mutes; tā vien likās, ka tā nolidināta pa kāpnēm īpašniecei nopakaļ. Profesore Trilonija, acīm redzami šausmu pārņemta, vērās uz kaut ko Harijam neredzamu, kas, kā likās, atradās kāpņu pakājē.

—   Nē! — viņa kliedza, — NĒ! Tas nevar būt… tas nevar… es atsakos ar to samierināties!

—   Jūs tiešām nenojautāt, ka tā notiks? — jautāja smalka, meiteniga balss, ietrīcēdamās cietsirdīgā līksmē, un Harijs, pavirzījies mazliet pa labi, ieraudzīja, ka šaušalīgais skats, kas pavēries Trilonijai, nav nekas cits kā profesore Ambrāža. — Lai gan jūs neesat spējiga pareģot pat rītdienas laika apstakļus, noteikti taču vajadzēja saprast, ka jūsu nožēlojamais sniegums manis inspicēto stundu laikā un jebkādu uzlabojumu trūkums neizbēgami novedīs pie jūsu atlaišanas?

—  Jūs ne-nedrīkstat! — kauca profesore Trilonija, asaru straumēm pludojot zem milzīgajiem briļļu stikliem, — jūs ne-nedrīkstat mani atlaist! Es t-te esmu jau sešpadsmit gadu! C-cūkkkārpa ir m-manas m-mājas!

—  Tas bija jūsu majas, — teica profesore Ambrāža, un Harijs ar pretīgumu pamanīja, ka lielinkvizitores krupja ģīmis izstiepjas gandarījuma, kad viņa noskatījas, kā profesore Trilonija, nevaldāmi šņukstēdama, noslīgst uz vienas no savām lādēm, — līdz brīdim, kad, apmēram pirms stundas, burvestību ministrs ar parakstu apstiprināja pavēli par jūsu atlaišanu. Tagad esiet tik laipna un atbrīvojiet šo zāli no savas klātbūtnes. Mums neērti uz jums skatīties.

Taču viņa stāvēja un ar ļaunu prieku noskatījās, kā profesore Trilonija trīcēja un vaidēja, bēdās uz savas lādes šūpodamās uz priekšu un atpakaļ. Harijs kaut kur pa kreisi izdzirdēja apslāpētus šņukstus un pagrieza galvu. Lavendera un Parvati apskāvušās klusiņām raudāja. Tad atskanēja soļi. Profesore Maksūra bija nošķīrusies no skatītāju pūļa; viņa taisnā ceļā devās pie profesores Trilonijas un stingri papliķēja viņai pa muguru, vienlaikus izvilkdama no savas mantijas lielu kabatlakatu.

—   Būs jau labi, Sibilla… nomierinieties… izšņauciet degunu. Nav jau tik ļauni, kā jums liekas… jums nebūs jāpamet Cūkkārpa…

—   Tiešām, profesore Maksūra? — Ambrāža dziļā vienaldzībā apvaicājās un spēra dažus soļus uz priekšu. — Un kas jūs būtu pilnvarojis tā paziņot?

—   Tas laikam būšu es, — sacīja kāda zema balss.

Ozolkoka parādes durvis bija atsprāgušas vaļā. Tuvumā stāvošie skolnieki pamuka nost no ceļa, kad durvīs parādījās Dumidors. Harijs nevarēja iedomāties, kas viņam būtu bijis darāms skolas pagalma, bet skats, kurš pavērās uz durvju ailas ieskauto Dumidoru uz savādi miglainās nakts fona, bija varen iespaidīgs. Atstājis durvis līdz kājai vaļā, viņš devās uz priekšu, cauri vērotāju lokam tuvojoties profesorei Trilonijai, kas noraudājusies trīcēdama tupēja uz savas lādes, un profesorei Maksūrai.

—   Jūs, profesor Dumidor? — Ambrāža teica ar īpaši nepatīkamu sīku smiekliņu. — Es baidos, ka jūs neizprotat situāciju. Man te, — viņa no mantijas izvilka pergamenta rulli, — ir pavēle par atlaišanu, ko esmu parakstījusi es pati un burvestību ministrs. Saskaņā ar Izglītības dekrētu numur divdesmit trīs, Cūkkārpas lielinkvizitorei ir tiesības inspicēt, pakļaut pārbaudes laikam un atlaist jebkuru skolotāju, kas pēc viņas — tātad pēc manām — domām neatbilst Burvestību ministrijas izvirzītajām prasībām. Es esmu izlēmusi, ka profesore Trilonija prasībām gluži

neatbilst. Es vinu esmu atlaidusi.

Harijam par lielu izbrinu, Dumidors turpināja smaidīt. Viņš pavērās lejup uz profesori Triloniju, kas vēl aizvien aizžņaugti elsoja uz savas lādes, un teica:

—   Jums, protams, ir pilnīga taisnība, profesore Ambrāža. Kā lielinkvizitorei jums ir visas tiesības atlaist manus skolotājus. Taču jūsu varā nav viņus padzīt no pils. Baidos, — viņš turpināja, pieklājīgi paklanīdamies, — ka šādi lēmumi vēl aizvien ir direktora kompetencē, un es vēlos, lai profesore Trilonija ari turpmāk mitinās Cūkkārpā.

Pēc šiem vārdiem profesorei Trilonijai paspruka īss, nervozs smiekliņš elsām pa vidu.

—   Nē… nē, es ie… iešu projām, Dumidor! Es pam… pametīšu Cūkkārpu un m… meklēšu laimi citur…

—   Nē, — Dumidors skarbi noteica. — Es vēlos, lai jūs paliktu, Sibilla.

Viņš pagriezās pret profesori Maksūru.

—   Profesore Maksūra, vai drīkstu lūgt, lai pavadāt Sibillu atpakaļ uz augšstāvu?

—   Protams, — teica Maksūra. — Celieties nu augšā, Sibilla…

No pūļa izlauzās profesors Strups un saķēra profesori Triloniju

aiz otras rokas. Kopīgiem spēkiem viņi aizstūrēja kolēģi garām Ambrāžai un augšup pa marmora kāpnēm. Profesors Zibiņš, pastiepis zizli, teciņus metās viņiem nopakaļ. Viņš nopīkstēja:

—  Kustum lādes! — un profesores Trilonijas bagāža pacēlās gaisā un aizlīgoja pakaļ saimniecei augšup pa kāpnēm. Procesiju noslēdza pats profesors Zibiņš.

Profesore Ambrāža stāvēja kā sasalusi un blenza uz Dumidoru, kas turpināja vēlīgi smaidīt.

—  Un ko, — viņa iečukstējās tik skaļi, ka vārdi atbalsojās visā Ieejas zālē, — jūs domājat ar viņu iesākt, kad es būšu iecēlusi jaunu pareģošanas pasniedzēju, kam būs vajadzīgas viņas istabas?

—    Ak, tas neradīs nekādas problēmas, — laipni atteica Dumidors. — Redziet, es jau esmu atradis jaunu pareģošanas skolotāju, un viņš dod priekšroku telpām pirmajā stāvā.

—   Jūs esat atradis…? — spalgi pārvaicāja Ambrāža. — Jūs esat atradis? Es gribētu atgādināt, Dumidor, ka saskaņā ar Izglītības dekrētu numur divdesmit divi…

—   Ministrijai ir tiesības iecelt amatā piemērotu kandidātu tikai — es atkārtoju, tikai — gadījumā, ja direktoram neizdodas tādu piemeklēt, — teica Dumidors. — Un es priecājos jums darīt zināmu, ka šoreiz man tas ir izdevies. Vai drīkstu stādīt priekšā?

Viņš pagriezās pret atvērtajām parādes durvīm, pa kurām lavījās iekšā vakara miglas lēveri. Harijs izdzirdēja pakavu dipoņu. Zālē sacēlās pārsteigtā murdoņa, un tuvāk durvīm stāvošie pamuka vēl tālāk; daži pat paklupa un pakrita, steigdamies atbrīvot ceļu atnācējam.

No dūmakas iznira seja, kuru Harijs jau atminējās redzējis kādā tumšā, baigā nakti Aizliegtajā mežā: spoži balti mati un žilbinoši zilas acis, cilvēka galva un rumpis, kas lejāk saplūdis ar zirga zeltaino ķermeni.

—  Šis ir FirencI, — Dumidors līksmi pavēstīja apstulbušajai Ambrāžai. — Domāju, jūs viņu atzīsit par piemērotu kandidātu.

DIVDES AMIT SEPTĪTĀ NODAĻA KENTAURS UN SŪDZMANE

V

aru derēt, ka tagad tu vēlies, kaut nebūtu atteikusies no pareģošanas, vai ne, Hermione? — smīkņādama apvaicājās Parvati.

Bija brokastlaiks, divas dienas pēc profesores Trilonijas atlaišanas; Parvati sprogoja savas skropstas ar zizli un aplūkoja iznākumu, spoguļojoties karotē. Torlt bija paredzēta pirmā stunda pie Firenci.

—    Ne sevišķi, — vienaldzīgi atteica Hermione, kas tobrīd lasīja savu "Dienas Pareģi". — Zirgi man tā īsti nekad nav patikuši.

Viņa pāršķīra lapu un pārlaida acis pār laikraksta slejām.

—   Viņš nav zirgs, viņš ir kentaurs! — Lavendera šokēta izsaucās.

—   Satriecoši izskatīgs kentaurs, — nopūtās Parvati.

—      Viņam tik un tā ir četras kajas, — Hermione dzedri atteica. — Man gan likās, ka jūs abas esat satriektas par to, ka Trilonijas vairs nebūs?

—   Tā ari ir, — Lavendera apliecināja. — Mēs bijām uzgājušas pie viņas kabinetā un aiznesām narcises — ne jau tās taurējošās, ko audzē Asnite, bet tādas jaukas.

—   Kā viņa jūtas? — Harijs apvaicājās.

—    Ne pārāk labi, nabadzite, — Lavendera līdzjūtīgi teica. — Viņa raudāja un teica, ka labāk uz visiem laikiem pametišot pili, nekā palikšot tur, kur ir ari Ambrāža. To es viņai nevaru pārmest, Ambrāža pret viņu izturējās briesmīgi.

—   Man ir tāda sajūta, ka Ambrāža savas briesmonlbas vēl tikai sāk, — Hermione drūmi noteica.

—    Tas nav iespējams, — iebilda Rons, stūķēdams vaigos pamatīgu olu un šķiņķa porciju. — Ļaunāk jau vairs nevar būt.

—   Piemini manus vārdus, Ambrāža gribēs atriebties Dumidoram par to, ka viņš pieņēma jaunu skolotāju, ar viņu nekonsultējies, — Hermione sacīja un salocīja avīzi. — īpaši jau nu vēl vienu puscilvēku. Jūs redzējāt, kādu ģīmi viņa rādīja, ieraudzījusi Firencl.

Pēc brokastīm Hermione devās uz savu aritmantijas stundu, bet Harijs un Rons Parvati un Lavenderai nopakaļ caur Ieejas zāli devās uz pareģošanu.

—    Vai tad mēs neiesim uz Ziemeļu torni? — Rons neizpratnē apvaicājās, redzēdams, ka Parvati paiet garām marmora kāpnēm.

Parvati nosodoši atskatījās.

—   Kā tu iedomājies, kā gan Firencl uzkāps pa tām kāpnēm? Mēs turpmāk būsim vienpadsmitajā klasē, tā vakar bija rakstīts uz ziņojumu dēļa.

Vienpadsmitā klase atradās pirmā stāva gaiteni, kas sakās Ieejas zālē, pretējā pusē Lielajai zālei. Harijs zināja, ka tā ir viena no telpām, kas netiek izmantotas pastāvīgi, un tāpēc likās mazliet pamesta novārtā — kā skapis vai noliktava. Iegājis telpā tūlīt aiz Rona, viņš ieraudzīja, ka atrodas meža izcirtuma vidu, un uz mirkli apstulba.

—   Kas tad tas…?

Klases grīda bija atsperīgām sūnām klāta, un no tās auga koki. To lapotie zari šūpojās pie griestiem un logiem, tāpēc telpu pildīja maigas, lāsumainas zaļas gaismas slīpās švīkas. Audzēkņi, kas jau bija ieradušies, sēdēja uz zemei līdzīgās grīdas, atbalstījuši muguras pret koku stumbriem vai laukakmeņiem, rokas apvijuši ap ceļiem vai cieši sakrustojuši uz krūtīm, un visi izskatījās diezgan nervozi. Izcirtuma vidū, kur koku nebija, stāvēja Firencī.

—   Harij Poter, — viņš sacīja, Harijam ienākot klasē, un pastiepa roku.

—   Ē… sveiki, — Harijs teica, sarokodamies ar kentauru, kas nemirkšķinādams vēroja viņu ar savām pārsteidzoši zilajām acīm, taču nesmaidīja. — Priecājos jūs redzēt.

—   Es tāpat, — kentaurs atbildēja, viegli pieliekdams savu baltmataino galvu. — Man pareģoja, ka mēs vēl tiksimies.

Harijs ievēroja, ka uz Firencī krūtīm vīdēja tikko manāms pakava formas zilums. Pagriezies, lai pievienotos saviem klasesbiedriem, viņš ieraudzīja, ka visi viņā raugās ar dziļu apbrīnu — acīmredzot, satriekti, ka viņš ir pazīstams ar Firencl, kurš, kā likās, viņos viesa bailes.

Kad durvis bija aizvērtas un pēdējais audzēknis apsēdies uz celma līdzās papīrgrozam, Firencl ar plašu žestu norādīja uz telpu.

—   Profesors Dumidors bija tik laipns, ka iekartoja mums šo klasi, — Firencl teica, kad visi bija iekārtojušies, — manu dabisko dzīves apstākļu imitāciju. Es labāk būtu gribējis jūs mācīt Aizliegtajā mežā, kas līdz pirmdienai bija manas mājas… bet tas vairs nav iespējams.

—   Atvainojiet, ser, — Parvati, pacēlusi roku, jautāja aiz uztraukuma aizžņaugtā balsi, — kāpēc ne? Mēs tur jau esam bijuši ar Hagridu, mums nav bail.

—   Runa ir nevis par jusu drosmi, — Firencī teica, — bet gan par manu stāvokli. Es nevaru atgriezties mežā. Mans ganāmpulks mani padzina.

—   Ganāmpulks? — Lavendera apjukusi atkārtoja, un Harijs aptvēra, ka viņa iedomājas govis. — Kāds… ai!

Viņas sejā atausa sapratne. — Jūsu ir daudz? — viņa apstulbusi teica.

—   Vai Hagrids jūs audzina kā testrālus? — Dīns aizrautīgi jautāja.

Firencl ļoti lēni pagrieza galvu, lai paraudzitos uz Dinu, kas, likās, uzreiz aptvēra, ka ir pateicis kaut ko ļoti aizvainojošu.

—   Es negribēju… es domāju… atvainojiet, — viņš paklusām nomurmināja.

—   Kentauri nav cilvēku kalpi vai rotaļlietas, — Firencī klusi sacīja. Sekoja klusuma bridis, tad Parvati atkal pacēla roku.

—  Atvainojiet, ser… kāpēc pārējie kentauri jus padzina?

—   Tāpēc, ka es piekritu strādāt pie profesora Dumidora, — Firencī atbildēja. — Viņi to uzskata par nodevību pret mūsu cilti.

Harijs atcerējās, kā gandrīz pirms četriem gadiem kentaurs Beins bija kliedzis uz Firencī par to, ka tas bija nogādājis zēnu drošībā jāšus uz viņa muguras; viņš bija nosaucis kentauru par "prastu mūli". Harijs prātoja, vai tik Firencī pa krūtīm nav iespēris Beins.

—   Sāksim, — teica Firencl. Viņš pavēcināja savu garo zeltaino asti, pacēla roku pret lapoto nojumi viņiem virs galvām, tad lēni nolaida to; tikmēr gaisma telpā pamazām kļuva blāvāka, un tagad likās, ka meža izcirtumā, kur viņi sēdēja, valda krēsla. Pie griestiem parādījās zvaigznes. No visām pusēm skanēja izbrīna izsaucieni, un Ronam diezgan paskaļi izspruka: — Ķitvaimicīt!

—    Atgulieties uz grīdas, — Firencī tikpat mierīgi sacīja, — un pavērojiet debesis. Tiem, kas prot lasīt, tajās rakstīts mūsu dzimtu liktenis.

Harijs izstiepās uz muguras un pavērās griestos. Tieši virs galvas viņam pamirkšķināja mirguļojoša sarkana zvaigzne.

—    Es zinu, ka jūs astronomijas stundās esat iemācījušies planētu un to pavadoņu vārdus, — Firencī rāmā balss turpināja,

—   un ka jūs kartēs esat zīmējuši zvaigžņu ceļus debesīs. Kentauri gadsimtu gaitā ir atklājuši šo kustību noslēpumus. Mūsu atklājumi māca, ka debesīs, kas plešas mums virs galvas, var saskatīt nākotni…

—   Mums bija astroloģija pie profesores Trilonijas! — Parvati satraukti izsaucās, izsliedama roku tā, ka, viņai guļot uz muguras, tā bija pavērsta pret griestiem. — Marss izraisa nelaimes gadījumus, apdegumus un visu ko tādu, un, kad tas atrodas leņķī pret Saturnu, kā šobrīd, — viņa uzzimēja gaisā taisnu leņķi,

—   tas nozīmē, ka cilvēkiem jābūt īpaši piesardzīgiem, rīkojoties ar karstām lietām…

—  Tās, — Firencī mierīgi noteica, — ir cilvēku blēņas.

Parvati roka ļengani noslīga viņai līdzās.

—    Nenozīmīgi ievainojumi, sīki cilvēciski nelaimes gadijumi, — Firencī turpināja, pakaviem dobji klaudzot pret sūnaino grīdu. — Visa milzīgā izplatījuma mērogā tam nav vairāk nozīmes kā skudru tekalēšanai, un to neietekmē planētu kustība.

—    Profesore Trilonija… — Parvati aizskarta un sašutusi iesāka.

—   … ir cilvēks, — Firencī vienkārši pabeidza. — Un kā tādu viņu padara neredzīgu un savažo jūsu dzimuma aprobežotība.

Harijs mazliet pagrieza galvu, lai paskatītos uz Parvati. Viņa izskatījās ļoti aizvainota, tāpat kā vairaki citi klasesbiedri viņai līdzās.

—    Es nezinu, iespējams, ka Sibillai Trilonijai piemīt spēja Redzēt, — Firencī turpināja, un Harijs atkal dzirdēja, kā švīkst aste, kentauram pastaigājoties šurpu turpu viņu priekšā, — bet viņa galvenokārt velti izšķiež laiku paštīksmināšanās blēņām, ko cilvēki sauc par zīlēšanu. Turpretim es esmu šurp nācis, lai izskaidrotu kentauru zinības, kas ir bezpersoniskas un objektīvas. Mēs vērojam debesis, meklējot liela ļaunuma uzplūdu vai pārmaiņu zīmes, kas tur reizēm lasāmas. Var paiet desmit gadu, līdz būsim droši par to, ko redzam.

FirencI norādīja uz sarkano zvaigzni virs Harija galvas.

—   Pedejo desmit gadu laika viss norāda uz to, ka burvju sabiedrība šobrīd piedzīvo tikai īsu miera periodu starp diviem kariem. Virs mums spoži spid cīņu nesējs Marss, liekot domāt, ka visai drīz kaujai jāatsākas. Cik driz, to kentauri var mēģināt pareģot, dedzinot zināmus augus un lapas, vērojot to dumus un liesmas…

Tā bija pati neparastākā stunda, kādā Harijs jebkad bija piedalījies. Viņi patiešām turpat uz klases grīdas dedzināja salviju un saldo malvu, un Firenci viņiem mācīja smaržīgajos dūmos meklēt noteiktus apveidus un simbolus. Taču likās, ka kentauru it nemaz nesatrauc tas, ka neviens no audzēkņiem nespēj saskatīt zīmes, ko viņš aprakstīja. Viņš sacīja, ka cilvēkiem tas reti padodoties, ka kentauri šo mākslu apgūstot gadiem ilgi, un visbeidzot paziņoja, ka tik un tā esot muļķīgi šādām lietām pārāk stipri ticēt, jo pat kentauri tās reizēm iztulkojot nepareizi. Firencī nelīdzinājās nevienam no Harija skolotājiem, kas nāca no cilvēku vidus. Likās, ka viņš pirmām kārtām vēlas nevis iemācīt to, ko pats zina, bet gan pārliecināt viņus, ka nekas, pat kentauru zintis, nav nekļūdīgas.

—  Tā īsti skaidri viņš nepasaka itin neko, — Rons klusi teica, kad viņi dzēsa savu malvas ugunskuru. — Nu, vai zini, es gribētu uzzināt šo to vairāk par to karu, kas mūs gaida. Tu ne?

Tieši aiz klases durvīm atskanēja zvans, un visi salēcās. Harijs bija pilnīgi aizmirsis, ka viņi vēl joprojām atrodas pilī, un tīri vai noticējis, ka apkārt patiešām ir mežs. Audzēkņi, izskatīdamies viegli samulsuši, pa vienam izgāja no klases.

Harijs ar Ronu jau grasījās sekot pārējiem, kad Firencī pasauca: — Harij Poter, uz pāris vārdiem, ludzu.

Harijs pagriezās. Kentaurs spēra dažus soļus uz viņa pusi. Rons vilcinājās.

—  Jūs drīkstat palikt, — Firencī viņam teica. — Tikai aizveriet durvis, ludzu.

Rons steidza paklausīt.

—   Harij Poter, jūs esat Hagrida draugs, vai ne? — kentaurs sacīja.

—  Jā, — atbildēja Harijs.

—  Tad nododiet viņam no manis brīdinājumu. Viņa mēģinājums ir lemts neveiksmei. Būs labāk, ja viņš no tā atteiksies.

—  Viņa mēģinājums lemts neveiksmei? — Harijs neizpratnē atkārtoja.

—   Un būs labak, ja viņš no tā atteiksies, — Firencī pamāja. — Es brīdinātu Hagridu pats, bet es esmu padzīts — nebūtu prātīgi rādīties pārāk tuvu mežam. I lagridam jau tā pietiek nepatikšanu arī bez kentauru cinas.

—   Bet ko Hagrids mēģina izdarīt? — Harijs nervozi apvaicājās.

Firencī bezkaislīgi uzlūkoja Flariju.

—   Flagrids man nesen izdarīja lielu pakalpojumu, — viņš teica, — un viņš jau sen iemantojis manu cieņu par rūpēm, kādas izrada pret visām dzīvajām būtnēm. Es neizpaudīšu viņa noslēpumu. Taču viņš jāved pie prāta. Tur nekas neiznāks. Pasakiet

viņam to, Harij Poter. Visu labu.

* * *

Laime, kas Hariju bija pārņēmusi tūlīt pēc intervijas publicēšanas "Varkšķi", bija jau sen izplēnējusi. Drūms marts nemanāmi pārvērtās brāzmainā aprīlī, un jau atkal likās, ka dzīve ir kļuvusi par vienu vienīgu raižu un problēmu virkni.

Ambraža turpināja apmeklēt katru maģisko būtņu kopšanas nodarbību, tāpēc bija visai grūti nodot Hagridam Firencī brīdinājumu. Beidzot Harijs to pamanījās izdarit, kādu dienu izliekoties, ka pazaudējis savu gramatas "Fantastiskās būtnes — un kur tas meklēt" eksemplāru, un pēc stundas beigām griežoties atpakaļ. Kad viņš bija nodevis Firencī ziņu, Hagrids, acīm redzami pārsteigts, mirkli vērās pretim ar savām aiztūkušajām, uzdauzitajām acīm. Tad šķita, ka viņš atkal saņemas.

—   Lāga zēns tas Firenci, — viņš piesmacis teica, — bet šoreizīt gan šis nezin, ko runā. Iznāks gan.

—   Hagrid, kas tev padomā? — Harijs nopietni vaicāja. — Tu zini, tev jāuzmanās. Ambrāža jau atlaidusi Triloniju, un, ja tevi interesē manas domas, viņa ir pa īstam sasparojusies. Ja tu nodarbojies ar kaut ko tādu, ko nevajadzētu darīt, tevi…

—   Ir jau ar svarīgāks liets par darb, — Hagrids atteica, tomēr rokas viņam viegli notrīcēja, un vesela baļļa ar knerķeļu spirām triecās pret grīdu. — Tu par manim neraizējas, Harij, tek nu vien tālāk, būs lab.

Harijam neatlika nekas cits, kā atstāt Hagridu slaukam pa visu grīdu izkaisītos mēslus, taču atpakaļceļā uz pili viņš jutās visai sašļucis.

Tikmēr, kā to neatlaidīgi atgādināja pasniedzēji un Plermione, arvien tuvāk nāca SLIMu laiks. Visi piektgadnieki kaut kādā mērā cieta no spriedzes, bet Hanna Abote kļuva par pirmo, kas no Pomfreja madāmas saņēma nomierinošo mikstūru, jo herboloģijas laikā sabruka elsās un šņukstēja, ka esot pārāk stulba, lai kārtotu eksāmenus un gribot tūlīt pat aiziet no skolas.

Harijam likās, ka, ja nebūtu DA nodarbību, viņš justos ārkārtīgi nelaimīgs. Reizēm šķita, ka viņš vispār dzīvo tikai stundām, ko pavadīja Vajadzību istabā, smagi strādājot, bet tai pašā laikā izbaudot katru bridi un pildoties ar lepnumu ik reizi, kad viņš pārlaida skatu saviem DA biedriem un redzēja, cik daudz tie iemācījušies. Harijs pat reizēm prātoja, kā reaģēs Ambrāža, kad visi DA locekļi saņems "izcili" savā SLIMā aizsardzībā pret tumšajām zintim.

Viņi beidzot bija sākuši strādāt pie Aizstāvjiem. Visi bija metušies vingrināties ar lielu aizrautību, lai gan Harijs nemitējās atgādināt, ka viena lieta ir izsaukt Aizstāvi spoži apgaismotā klasē, kur neviens viņus neapdraud, bet pavisam cita — ja pretī stājas kaut kas līdzīgs atprātotājam.

—    Nu, nebojā nu citiem visu prieku, — pēdējā nodarbībā pirms Lieldienām dzīvespriecīgi teica Čo, vērodama, kā viņas sudrabainais, gulbim līdzīgais Aizstāvis peld pa Vajadzību istabu. — Viņi ir tik skaisti!

—   Viņiem nav jābūt skaistiem, viņiem ir tevi jāsargā, — Harijs pacietīgi skaidroja. — Patiesībā mums būtu vajadzīgs kads bubulis vai kas tamlīdzīgs; es pats mācījos tieši tā. Man bija jāizsauc Aizstāvis, kamēr bubulis izlikās par atprātotāju…

—   Bet tas jau būtu pavisam baisi! — iebilda Lavendera, raidīdama sudraba tvaika mutuļus no sava zižļa galiņa. — Un man vēl joprojām… nekas… neizdodas! — viņa pikti piebilda.

Arī Neviļam neveicās. Viņš bija sasprindzinājumā saverkšķījis seju, bet no zižļa galiņa nāca tikai vārgas sudraba dūmu šķipsnas.

—   Tev jādomā par kaut ko priecīgu, — Harijs viņam atgādināja.

—   Es jau cenšos, — Nevils izmisis atbildēja; zēns centās tik ļoti, ka viņa apaļā seja bija nosvīdusi gluži slapja.

—   Harij, šķiet, ka man iznāk! — sauca ŠImuss, atnācis līdzi Dīnam uz savu pirmo DA nodarbību. — Skaties! Ai, pazuda… bet tas pilnīgi noteikti bija kaut kas spalvains, Harij.

Hermionei visapkārt draiski lēkāja viņas Aizstāvis — mirdzošs sudraba ūdrs.

—   Tiešām ir diezgan jauki, vai ne? — meitene noteica, tajā noraudzīdamās.

Vajadzību istabas durvis atvērās un aizvērās. Harijs atskatījās, lai redzētu, kas ienācis, bet nevienu nemanīja. Pagāja daži mirkļi, iekams viņš aptvēra, ka durvim tuvāk stāvošie ir pieklusuši. Nākamajā brīdī kaut kas jau raustīja viņu aiz mantijas aptuveni ceļa augstumā. Harijs paskatījās lejup un, sev par lielu izbrīnu, ieraudzīja, ka pretim no parastā vilnas miču kalna apakšas lūr mājas elfs Dobijs.

—   Sveiks, Dobij, — Harijs teica. — Ko tu te… kas noticis?

Elfa acis bija šausmās ieplētušās, un viņš drebēja. DA locekļi, kas stāvēja tuvāk Harijam, bija apklusuši; visi, kas atradās telpā, skatījās uz Dobiju. Nedaudzie Aizstāvji, kurus bija izdevies izsaukt, pamazām izgaisa sudrabainos dūmos, tā ka istaba izskatījās daudz tumšāka nekā pirms brīža.

—   Harij Poter, kungs… — elfs kvieca, trīcēdams pie visām miesām, — Harij Poter, kungs… Dobijs ir atnācis jūs brīdināt… bet mājas elfiem piekodināts neko neteikt…

Viņš ar galvu pa priekšu metās uz sienas pusi. Harijs, kam bija zināma pieredze ar Dobija paradumu sevi sodīt, lūkoja viņu sagrābt, taču Dobija triecienu mīkstināja astoņas mices, un viņš tikai atsprāga no mūra sienas. Hermione un dažas citas meitenes izgrūda izbaiļu un līdzjūtības spiedzienus.

—  Kas noticis, Dobij? — Harijs jautāja, saķēris elfa sīko roķeli un turēdams viņu pa gabalu no jebkā tāda, pret ko tas varētu sevi savainot.

—   Harij Poter… viņa… viņa…

Dobijs ar brīvo dūri no visa spēka ieblieza sev pa degunu. Harijs saķēra arī to.

—   Kas tā par "viņu", Dobij?

Taču zēnam likās, ka viņš jau zina; saprotams, ka tikai viena "viņa" spēja Dobijam iedvest tādas šausmas. Elfs vērās viņā no apakšas, mazliet šķielēdams, un bez skaņas ar lupām izrunāja kādu vārdu.

—  Ambrāža? — Harijs šausmās pārjautāja.

Dobijs palocīja galvu, tad mēģināja triekt to pret Harija ceļgaliem. Harijs viņu turēja izstieptas rokas attālumā.

—   Kas ar viņu ir? Dobij — viņa taču nebūs uzzinājusi par šo… par mums… par DA?

Atbildi viņš izlasīja elfa satriektajā sejiņā. Ta kā abas Dobija rokas cieši turēja Harijs, viņš mēģinaja pats sev iespert un saļima uz ceļiem.

—   Vai viņa nāk šurp? — Harijs klusi vaicāja.

Dobijs izgrūda kaucienu.

—  Jā, Harij Poter, jā!

Harijs izslējās un pārlaida skatu saviem nekustīgajiem, šausmu pārņemtajiem biedriem, kas noraudzījās, ka elfs mētājas viņa rokās.

—   KO JŪS VĒL GAIDĀT? — zēns nobļāvās. — BĒDZIET!

Visi reizē metās uz izejas pusi, izveidojot pie durvīm sastrēgumu; tad dažiem izdevās izlauzties. Harijs dzirdēja, kā viņi skrien pa gaiteņiem, un cerēja, ka visiem pietiks prāta nemēģināt nokļūt līdz pašām guļamistabām. Bija vēl tikai bez desmit deviņi; kaut viņi vienkārši patvertos bibliotēkā vai pūču mājā, kas atradās daudz tuvāk…

—  Harij, ātrāk! — Hermione kliedza kaut kur pašā vidū drūzmai, kas vienā mudžekli centās izlauzties pa durvīm.

Viņš paķēra Dobiju, kas vēl joprojām centās sevi nopietni savainot, un ar visu elfu uz rokām skriešus metās uz rindas galu.

—   Dobij, es tev pavēlu! Skrien atpakaļ uz virtuvi pie citiem elfiem un, ja viņa tev prasa, vai esi mani brīdinājis, melo un saki, ka neesi! — Harijs teica. — Un es tev aizliedzu darīt sev pāri, — viņš piemetināja un, beidzot ticis pāri slieksnim, un, aizcirtis aiz sevis durvis, izmeta Dobiju.

—   Paldies, Harij Poter! — Dobijs iespiedzās un aizšāvās kā plēsts. Harijs paskatījās uz abām pusēm; pārējie skrēja tik ātri, ka viņš paguva pamanīt tikai zibošus papēžus abos gaiteņa galos, un tad visi jau bija pazuduši. Viņš metas pa labi; tur atradās zēnu tualete; ja vien izdotos tik tālu tikt, varētu izlikties, ka viņš visu laiku bijis tur.

—   ĀĀĀĀ!

Kaut kas Hariju satvēra aiz potītēm, un viņš eleganti nostiepās visā garumā, aizslīdot metrus divus uz priekšu, pirms beidzot apstājās. Aiz muguras kāds smējās. Harijs apvēlās uz muguras un ieraudzīja, ka nišā zem neglītas, pūķa formā veidotas vāzes paslēpies Malfojs.

—  Klupināšanas burvestība, Poter! — viņš teica. — U-ū, profesore! PROFESORE! Es vienu noķēru.

Ambrāža ar joni parādījās aiz tālākā stūra — aizelsusies, bet laimīgi smaididama.

—  Tas ir viņš! — lielinkvizitore gavilēja, ieraudzījusi uz grīdas guļošo Hariju. — Teicami, Drako, teicami. Ļoti labi — piecdesmit punktu Slīdenim! Tālāk es pati tikšu ar viņu galā… celieties kājās, Poter!

Harijs piecēlās, raidīdams viņiem abiem iznīcinošus skatienus. Viņš vēl nekad nebija redzējis Ambrāžu tik priecīgu. Viņa sagrāba zēna roku kā skrūvspīlēs un, plati smaididama, pavērsās pret Malfoju.

—   Teciet vien, paskatieties, vai nevarat notvert vēl kādu, Drako, — viņa sacīja. — Pasakiet pārējiem, lai pameklē bibliotēka. Jāpievērš uzmanība katram, kas aizelsies. Paskatieties tualetēs. Pārkinsones jaunkundze var tikt galā ar meiteņu istabām. Tagad ejiet vien! Un jūs, — Malfojam aizejot, viņa piemetināja savā klusākajā un draudīgākajā toni, — jūs varat nākt man līdzi uz direktora kabinetu, Poter.

Pēc dažām minūtēm viņi jau bija pie akmens gargujas. Flarijs prātoja, cik no pārējiem vēl varētu būt notverti. Viņš iedomājās par Ronu — Vizlija kundze viņu nosistu — un par to, kā gan justos Hermione, ja viņu izslēgtu pirms SLIMiem. Un Šimusam tā bija pati pirmā sanāksme… un Neviļam jau sāka veikties tik labi…

—  Šņācējrūcējbites, — Ambrāža nodziedāja; akmens garguja palēca sāņus, siena pavērās un viņi uzkāpa pa slīdošajām akmens kāpnēm. Viņi nonāca pie pulētajām durvīm ar grifa klauvēkli, taču Ambrāža nepūlējās pieklauvēt; viņa spērās taisnā ceļā iekšā, vēl joprojām cieši satvērusi Hariju.

Kabinets bija pilns ar cilvēkiem. Dumidors sēdēja pie sava rakstāmgalda; viņa seja bija mierīga, garo pirkstu gali salikti kopā. Līdzās direktoram nekustīgi stāvēja profesore Maksūra; viņas seja bija ļoti saspringta. Pie kamina uz pirkstgaliem šūpojās

Kornēlijs Fadžs, burvestību ministrs — acīm redzami ārkārtīgi apmierināts ar šo situāciju. Katrs savā durvju pusē kā sargi stāvēja Kingslijs Šaklbolts un kads sīksta izskata burvis ar ļoti īsiem un raupjiem matiem — viņu Harijs nepazina. Vasarraibumainā, briļļainā Persija Vīzlija stāvs satraukti grozījās pie sienas; viņš turēja rokās spalvu un smagu pergamenta rulli, acīmredzot sagatavojies pierakstīt.

Veco direktoru portreti šovakar neizlikās aizmiguši. Visi modri un nopietni vēroja, kas notiek lejāk. Harijam ienākot, daži iespurdza blakus rāmjos un kaut ko steidzīgi čukstēja kaimiņiem ausīs.

Kad durvis aiz viņiem aizvērās, Harijs izrāvās no Ambrāžas tvēriena. Kornēlijs Fadžs pablenza ar tādu kā ļaunu gandarījumu sejā.

—   Nu, nu, — viņš noteica, — nu.

Harijs viņam atbildēja ar pašu nešpetnāko skatienu, kādu vien spēja izspiest. Sirds krūtīs neprātīgi dauzījās, bet prāts bija savādi rimts un skaidrs.

—  Viņš bija ceļā atpakaļ uz Grifidora torni, — Ambrāža teica. Balsī skanēja nepiedienīgs uzbudinājums — tā pati cietsirdīgā bauda, ko Harijs saklausīja toreiz, kad viņa bija noraudzījusies, kā profesore Trilonija ciešanās sabrūk Ieejas zālē. — Malfoju puika viņu notvēra.

—  Ak tā, tiešām? — Fadžs atzinīgi noteica. — Noteikti jāpasaka Lūcijam. Nu ko, Poter… jādomā, jūs zināt, kāpēc te atrodaties?

Harijs bija cieši apņēmies atbildēt ar izaicinošu "jā"; mute jau bija pavērusies, un vārds pa pusei izskanējis, kad viņš ieraudzīja Dumidora seju. Dumidors neskatījās tieši uz Hariju, viņa acis bija pievērsušās kādam punktam tieši virs zēna pleca, bet bridi, kad Harijs uz viņu paskatījās, direktors tikko jaušami pagrozīja galvu no vienas uz otru pusi.

Harijs pusvārdā mainīja domas.

—  J-nē.

—   Kā, lūdzu? — Fadžs pārjautāja.

—  Nē, — Harijs stingri atteica.

—  jūs nezināt, kāpēc te atrodaties?

—   Nē, nezinu, — Harijs teica.

Fadžs neticīgi pavērās profesorē Ambrāžā. Harijs šo acumirkli, kad uzmanība nebija pievērsta viņam, izmantoja, lai uzmestu vēl vienu ašu skatu Dumidoram, kas tagad vieglītēm palocīja galvu un tikko manāmi piemiedza ar aci paklājam.

—   Tātad jums nav ne jausmas, — Fadžs sacīja nepārprotami sarkastiski, — kāpēc profesore Ambrāža jūs atvedusi uz šo kabinetu? Jūs neapzināties, ka esat pārkāpis skolas noteikumus?

—  Skolas noteikumus? — Flarijs pārjautāja. — Nē.

—   Ministrijas dekrētus? — Fadžs nikni izlaboja.

—  Cik man zināms, ne, — Harijs neizteiksmīgi atbildēja.

Zēna sirds vēl joprojām dauzījās ļoti strauji. Likās, ka ir vērts

tā melot, kaut vai tikai, lai redzētu, kā sakāpj Fadža asinsspiediens, taču Harijs neredzēja, kā gan viņam varētu izdoties tikt sveikā cauri. Ja kāds Ambrāžai pastāstījis par DA, tad viņš, grupas vadonis, var mierīgi uzreiz sākt kravāt savu mantu lādi.

—   Tātad jums ir pirmā dzirdēšana, — Fadžs teica, nu jau dusmās piesmacis, — ka šajā skolā atklāta nelegālā audzēkņu organizācija?

—   Jā, nudien, — Harijs atteica, uzburdams sejā nepārliecinošu nevainīga izbrīna izteiksmi.

—   Man šķiet, ministr, — Ambrāža glāsmaini ieteicās viņam aiz muguras, — mēs ātrāk tiksim uz priekšu, ja es atvedīšu mūsu ziņotāju.

—   Jā, jā, dariet tā, — Fadžs piekrītoši pamāja un, Ambrāžai izejot no kabineta, uzmeta ļaunu skatienu Dumidoram. — Nav nekā labāka par kārtīgu liecinieku, vai ne, Dumidor?

—   Itin nekā, Kornēlij, — Dumidors drūmi noteica, piešķiebdams galvu.

Sekoja dažas gaidpilnas minūtes, neviens neskatījās uz pārējiem, tad Harijs dzirdēja, kā aiz muguras atveras durvis. Ambrāža ienāca kabinetā un pagāja viņam garām, sagrābusi aiz pleca Čo cirtaino draudzeni Marietu, kas bija paslēpusi seju rokās.

—  Nebīstieties, dārgā, nebistieties, — profesore Ambrāža klusi teica, papliķēdama meitenei pa muguru, — tagad viss ir nokārtojies. Jūs rīkojāties pareizi. Ministrs ar jums ir ļoti apmierināts. Viņš pastāstīs jūsu mātei, cik laba meitene jūs esat. Marietas māte, ministr, — viņa piemetināja, paskatīdamās uz Fadžu, — ir Lejmales kundze no Maģiskā transporta nodaļas Lidu tikla kantora. Ziniet, viņa mums ir palīdzējusi tikt galā ar ārkārtas situācijām Cūkkārpā.

—  Lieliski, lieliski, — izjusti izsaucās Fadžs. — Kāda māte, tāda meita, ko? Nu ko, mīļā, paceliet nu actiņas, nekautrējieties. Paklausīsimies, kas jums… ka tevi garguja!

Marietai paceļot galvu, Fadžs šokā atsprāga, tik tikko atmuguriski neieveldamies kaminā. Ministrs nolamājās un nobradāja apmetņa stērbeli, kas bija sākusi dūmot. Marieta ievaidējās un uzrāva mantijas apkakli lidz pat acīm, bet visi jau bija paguvuši ieraudzīt, ka viņas seju šaušalīgi izkropļojis vesels lēvenis purpursarkanu putišu, kas cita līdzās citai uz meitenes deguna un vaigiem veidoja vārdu "SŪDZMANE".

—  Neuztraucieties tagad par tām pumpām, mīļā, — Ambrāža neiecietīgi teica, — paņemiet mantiju nost no sejas un pastāstiet ministram…

Bet Marieta vēlreiz slāpēti iegaudojās un izmisīgi papurināja galvu.

—  Nu, labi, muļķa skuķi, es viņam pastāstīšu, — Ambrāža atcirta. Viņa atkal savilka seju ierastajā šķebinošajā smaidiņā un sāka: — Nu, tātad, ministr, Lejmales jaunkundze šovakar, drīz pēc vakariņām, ieradās manā kabinetā un sacīja, ka vēloties man kaut ko pastāstīt. Viņa teica, ka, ja es došoties uz kādu slepenu septītā stāva telpu, kas reizēm tiek dēvēta par Vajadzību istabu, tad uzzināšot kaut ko tādu, kas mani interesējot. Es meiteni iztaujāju mazliet sikāk, un viņa atzinās, ka tur esot jānotiek kaut kādai sanāksmei. Nelaimigā kārtā tobrīd iedarbojās šī te burvestība, — viņa neiecietīgi pamāja uz Marietas aizklātās sejas pusi, — un, ieraudzījusi savu seju manā spoguli, Lejmales jaunkundze tā satraucas, ka nespēja man neko vairāk pastāstīt.

—  Nu, tā, — Fadžs teica, uzmezdams Marietai skatienu, ko acīm redzami pats uzskatīja par laipnu un tēvišķu, — tas ir ļoti drosmīgi no jūsu puses, mīļā, ka jūs aizgājāt visu pastāstīt profesorei Ambrāžai. Jūs rīkojāties pilnīgi pareizi. Vai jūs man tagad nepastāstisiet, kas notika sanāksmē? Kāds bija tās nolūks? Kas taja piedalījās?

Taču Marieta nespēja parunāt un tikai no jauna pakratīja galvu; acis viņai bija plati ieplestas un baiļu pilnas.

—  Vai tiešām mums nav kāda pretlāsta? — Fadžs nepacietīgi noprasīja Ambrāžai, norādījis uz Marietas seju. — Lai viņa varētu brīvi runāt.

—   Man vēl nav izdevies tādu atrast, — Ambrāža negribīgi atzina, un Hariju pārņēma lepnums par Hermiones buršanās prasmi. — Bet tas, ka viņa nerunā, nav nekas; tālāk varu stāstīt es pati.

—  Jūs atcerēsities, ministr, ka vēl oktobrī es nosūtīju jums ziņojumu par to, ka Poters Cūkmiestiņa "Vepra galva" ticies ar vairākiem skolasbiedriem…

—   Un kādi ir pierādījumi? — iejaucās profesore Maksūra.

—  Manā rīcībā ir liecība, ko sniedzis Villijs Vēkšpēdiņš, Minerva. Viņam tobrīd nejauši gadījās atrasties bārā. Tiesa, viņš bija stipri nosaitēts, bet dzirde nebija cietusi, — apmierināti paskaidroja Ambrāža. — Viņš dzirdēja katru vārdu, ko Poters sacīja, un tūdaļ steidzās uz skolu, lai man par to ziņotu…

—   Ak tad tāpēc viņš netika sodīts par tiem atvemjošajiem klozetpodiem! — profesore Maksura izsaucās, saraukusi uzacis. — Cik interesanti uzzināt ko vairāk par mūsu tieslietu sistēmu!

—   Klaja korupcija! — norēcās korpulenta, sarkandegunaina burvja portrets pie sienas aiz Dumidora rakstāmgalda. — Manā laikā ministrija nekādas vienošanās ar šikiem noziedzniekiem neslēdza, nu nē! Tā vis nenotika!

—   Pateicos, Forteskjū, pietiks, — klusi sacīja Dumidors.

—   Poters ar šiem audzēkņiem tikās tāpēc, — profesore Ambrāža turpināja, — ka domāja pierunāt viņus iestāties nelegālā biedrībā, kuras mērķis ir apgūt burvestības un lāstus, ko ministrija atzinusi par neatbilstošiem skolas vecuma…

—    Man šķiet, te nu jūs maldāties, Doloresa, — Dumidors rāmi iejaucās, skatīdamies viņā pāri savām pusmēness formas acenēm, kas bija uzkabinātas uz viņa līkā deguna kūkuma.

Harijs nenolaida no viņa acis. Zēns nespēja iedomāties, kā Dumidors varētu izpestit viņu no šīs ķezas; ja Villijs Vēkšpēdiņš tiešām bija dzirdējis katru vārdu, ko viņš bija sacījis "Vepra galvā", glābiņa vienkārši nebija.

—   Oho! — izsaucās Fadžs, jau atkal atsperīgi šūpodamies uz pirkstgaliem. — Jā, paklausīsimies kārtējās pasaciņas, kas sacerētas, lai izpestītu Poteru no nepatikšanām! Turpiniet vien, Dumidor, turpiniet. Tātad Villijs Vēkšpēdiņš meloja, vai tā? Vai varbūt "Vepra galvā" todien atradās Potera identiskais dvīņu brālis? Vai ari, kā parasti, ir kāds pavisam vienkāršs izskaidrojums, kas saistās ar laika pagriešanu atpakaļ, miruša cilvēka augšāmcelšanos un pāris neredzamiem atprātotājiem?

Persijs Vīzlijs palaida sirsnīgu smējienu.

—   Lieliski, ministr, lieliski!

Harijs bija gatavs viņam iespert. Tad viņš pārsteigts ieraudzīja, ka ari Dumidors viegli smaida.

—   Kornēlij, es nenoliedzu — un es esmu pārliecināts, Harijs tāpat — ne to, ka viņš todien atradās "Vepra galvā", ne arī, ka viņš mēģinaja savervēt audzēkņus grupējumā, kas nodarbotos ar aizsardzību pret tumšajām zintīm. Es vienkārši norādu, ka Doloresa nopietni kļūdās, apgalvojot, ka šāds grupējums tobrīd būtu bijis nelegāls. Jūs taču nebūsiet piemirsuši, ka ministrijas dekrēts, ar kuru tika aizliegtas jebkādas audzēkņu biedrības, stājās spēkā tikai divas dienas pēc Harija tikšanās Cūkmiestiņā, tātad "Vepra galvā" viņš nekādus noteikumus nepārkāpa.

Persijs izskatījās tā, it kā viņam pa seju būtu trāpījis kaut kas ļoti smags. Fadžs nekustīgi sastinga, palicis pusceļā uz pirkstgaliem; žoklis viņam bija atkāries.

Ambrāža atguvās pirmā.

—   Tas jau viss ir ļoti jauki, direktor, — viņa sacīja, mīlīgi smaidīdama, — bet nu jau pagājuši seši mēneši, kopš izdots Izglītības dekrēts numur divdesmit četri. Ja pirmā sanāksme vel nebija nelegāla, visas sekojošās pilnigi noteikti tādas bija.

—  Jā, — Dumidors teica, ar pieklājīgu interesi vērodams viņu pāri saviem savītajiem pirkstiem, — tādas tās noteikti būtu, ja tiešām būtu turpinājušās pēc dekrēta stāšanās spēkā. Vai jums ir kādi pierādījumi, ka sanāksmes patiešām turpinājušās?

Dumidoram runājot, Harijs izdzirdēja aiz muguras klusu čaukstoņu; viņam gandriz likās, ka Kingslijs kaut ko nočukstējis. Zēns būtu bijis gatavs zvērēt, ka sajutis ari kaut ko noglaužamies gar sāniem — kaut ko liegu kā caurvējš vai putna spārni, taču, paskatījies uz leju, viņš tur neko neredzēja.

—   Pierādījumi? — Ambrāža atkārtoja ar savu briesmīgo, plato krupja smaidu. — Vai jūs neklausījāties, Dumidor? Kā jums liekas, kāpēc te atrodas Lejmales jaunkundze?

—  Ak viņa mums var pastāstīt par sanāksmēm, kas notikušas šo sešu mēnešu laikā? — uzacis pacēlis, painteresējās Dumidors. — Man radās iespaids, ka viņa vienīgi ziņojusi par šovakar notikušu sanāksmi.

—   Lejmales jaunkundze, — Ambrāža tūdaļ sacīja, — mīļā, pastāstiet mums, cik ilgi šīs sanāksmes jau notiek. Jūs varat vienkārši pamāt vai papurināt galvu. Es esmu pārliecināta, ka tālab putlšu vairāk nekļūs. Vai tās notikušas regulāri pēdējo sešu mēnešu laikā?

Harijam pamira sirds. Tās bija beigas. Viņi bija atdūrušies pret neapgāžamiem pierādījumiem, ko pat Dumidors nespēs atspēkot.

—  Vienkārši pamājiet vai papuriniet galvu, mīļā, — Ambrāža labināja Marietu, — nu, runājiet — tas burvestību neiedarbinās no jauna.

Visi klātesošie raudzījās uz Marietas sejas augšdaļu. Starp uzrauto mantiju un sprogainajiem matiem vīdēja tikai meitenes acis. Iespējams, vainīga bija gaisma, kas nāca no kamīna, bet viņas acis izskatījās dīvaini tukšas. Un tad, Harijam par lielu izbrīnu, Marieta papurināja galvu.

Ambrāža aši uzmeta acis Fadžam, tad atkal pievērsās Marietai.

—  Man liekas, jūs nebūsit sapratusi jautājumu, mīļā. Es jums jautāju, vai jūs pēdējos sešus mēnešus esat apmeklējusi šis sanāksmes? Jūs taču esat to darījusi, vai ne?

Marieta atkal papurināja galvu.

—   Ko jūs gribat teikt, purinādama galvu, mīļā? — Ambrāža īgni noprasīja.

—  Man gan liekas, tas bija pilnīgi skaidrs, — profesore Maksūra skarbi iejaucās, — nekādu slepeno sanāksmju pēdējo sešu mēnešu laikā nav bijis. Vai tiesa, Lejmales jaunkundz?

Marieta apstiprinoši pamāja.

—   Bet šovakar sanāksme notika! — Ambrāža pārskaitusies izsaucās. — Sanāksme notika, Lejmales jaunkundz, jūs pati man to teicāt — Vajadzību istabā! Un Poters to vadīja, vai ne? Poters to sarīkoja, Poters… Kāpēc jūs purināt galvu, skuķe?

—   Nu, parasti cilvēks purina galvu, — Maksura ledaini noteica, — kad grib pateikt "nē". Tā nu, ja vien Lejmales jaunkundze nelieto kādu cilvēcei pagaidām nezināmu zimju valodu…

Profesore Ambrāža sagrāba Marietu, pagrieza ar seju pret sevi un sāka no visa spēka purināt. Nākamajā mirklī Dumidors bija pietrūcies kājās un pacēlis savu zizli; Kingslijs spēra soli uz priekšu, un Ambrāža atlēca nost no Marietas, vēcinādama rokas pa gaisu kā apsvilinājusies. — Es nevaru pieļaut, ka jūs ļaujat rokām vaļu, Doloresa, — sacija Dumidors, un pirmo reizi izskatījās dusmīgs.

—  Jums jānomierinās, Ambrāžas kundze, — Kingslijs teica savā zemajā, gausajā balsi. — Jūs taču negribēsit nekādas nepatikšanas, vai ne?

—  Ne, — Ambrāža izdvesa, pavērdamās uz iespaidīgo Kingslija stāvu. — Es gribēju teikt, jā, jums taisniba, Šaklbolt. Es… es aizmirsos.

Marieta vēl joprojām stāvēja tieši turpat, kur Ambrāža bija viņu palaidusi vaļā, un nelikās ne Ambrāžas pēkšņā uzbrukuma satraukta, ne atvieglota par to, ka atbrīvota; viņa vēl joprojām turēja mantiju uzvilktu līdz dīvaini tukšajām acīm un turpināja blenzt sev tieši priekšā.

Harijam prātā iešāvās piepešas aizdomas, saistītas ar Kingslija čukstu un to, ko viņš bija sajutis pašaujamies garām.

—  Doloresa, — Fadžs teica, savilcis tādu seju kā cilvēks, kurš cenšas reizi par visām reizēm kaut ko atrisinat, — šīvakara sanāksme — tā, par kuru mēs zinām, ka tā pilnīgi noteikti notika…

—  Jā, — Ambrāža teica, saņemdamās, — jā… Tātad Lejmales jaunkundze man par to ziņoja, un es nekavējoties devos uz septīto stāvu vairāku uzticamu audzēkņu pavadībā, lai pieķertu sanāksmes dalībniekus nozieguma vietā. Tomēr, pēc visa spriežot, kāds bija viņus brīdinājis par manu ierašanos, jo, kad mēs nonācām septītajā stāvā, viņi jau muka uz visām pusēm. Taču tam nav nekādas nozimes. Man te ir viņu visu vārdi. Pārkinsones jaunkundze ieskrēja Vajadzību istabā, lai manā uzdevumā paskatītos, vai viņi nav neko aizmirsuši. Mums bija vajadzīgi pierādījumi, un istaba mums tos sagādāja.

Un, Harijam par lielām šausmām, viņa izvilka no kabatas dalībnieku sarakstu, kas bija stāvējis piesprausts pie Vajadzību istabas sienas, un pasniedza to Fadžam.

—  Tiklīdz es ieraudzīju sarakstā Potera vārdu, tā sapratu, ar ko mums ir darīšana, — viņa klusi teica.

—    Lieliski, — sacija Fadžs, un viņa sejā atplauka smaids,

—   lieliski, Doloresa. Un… pērkoni un zibeņi…

Viņš pavērās uz Dumidoru, kas vēl joprojām stāvēja līdzās Marietai, brīvi turēdams rokā savu zizli.

—   Redzat, kā viņi sevi dēvē? — Fadžs klusi teica. — Dumidora armija.

Dumidors pastiepa roku un paņēma no Fadža pergamenta gabalu. Viņš paskatījās uz virsrakstu, ko Hermione bija uzskribelējusi pirms vairākiem mēnešiem, un brīdi likās zaudējis valodu. Tad viņš smaidot pacēla galvu.

—   Nu labi, spēlīte ir galā, — Dumidors vienkārši noteica.

—   Vai jūs gribētu saņemt no manis rakstisku atzīšanos, Kornēlij — vai pietiks ar paziņojumu šo liecinieku klātbūtnē?

Harijs redzēja, kā Maksūra un Kingslijs saskatās. Abiem sejā atspoguļojās izbīlis. Viņš nesaprata, kas notiek; pēc visa spriežot, to pašu varēja teikt par Fadžu.

—    Paziņojums? — Fadžs lēni novilka. — Kas… es nesaprotu…

—   Dumidora armija, Kornēlij, — Dumidors, vēl joprojām smaidot, sacīja un pavēcināja sarakstu Fadžam gar degunu.

—   Ne jau Potera armija. Dumidora armija.

—   Bet… bet…

Pēkšņi Fadža sejā atausa atskārta. Viņš šausmās soli atkāpās, iebrēcās un atkal izsprāga no liesmām.

—  Jūs? — viņš nočukstēja, vēlreiz sākdams mīdīt savu gruzdošo apmetni.

—  Tieši tā, — Dumidors laipni piekrita.

—   To noorganizējāt jūs?

—  Tas biju es, — Dumidors sacīja.

—  Jūs savervējāt šos audzēkņus… savai armijai?

—   Šovakar bija jānotiek pirmajai sanāksmei, — Dumidors teica, piekrītoši pamājot ar galvu. — Tikai tāpēc, lai redzētu, vai viņus interesē iespēja man pievienoties. Es tagad saprotu, ka uzaicināt Lejmales jaunkundzi, protams, bija kļūda.

Marieta pamāja. Fadžs paskatījās vispirms uz viņu, tad uz Dumidoru, un viņa krūteža lēni piepūtās.

—   Tātad jūs esat kalis sazvērestibu pret mani? — viņš brēca.

—  Tieši tā, — Dumidors līksmi atzina.

—   NĒ! — Harijs iekliedzās.

Kingslijs raidīja viņam ašu brīdinājuma skatienu, Maksūra draudīgi ieplēta acis, bet Harijs piepeši bija sapratis, ko Dumidors grasās darīt, un to viņš nevarēja pieļaut.

—   Ne, profesor Dumidor!

—    Cietiet klusu, Harij, citādi es baidos, ka jums nāksies atstāt manu kabinetu, — Dumidors rāmi noteica.

—   Jā, apklustiet, Poter! — ierējās Fadžs, vēl joprojām blenzdams uz Dumidoru tādā kā šausmu pilnā sajūsmā. — Paskat, paskat… es šovakar nācu šurp, cerēdams izslēgt Poteru, bet tā vietā…

—   Tā vietā jūs varēsiet arestēt mani, — Dumidors smaidot teica. — Tas jau tikpat kā pazaudēt knutu un atrast galeonu, vai ne?

—   Vizlij! — iebļāvās Fadžs, nu jau nepārprotami sajūsmā drebēdams. — Vīzlij, vai jūs esat visu pierakstījis? Visu, ko viņš pateica? Jums ir viņa atzīšanās?

—  Jā, ser, man tā šķiet, ser, — Persijs dedzīgi atsaucās; viņa deguns no sparīgās rakstīšanas bija nošķiests ar tinti.

—  Tas, kā viņš mēģina izveidot armiju cīņai ar ministriju, kā viņš darbojas, lai izsistu man pamatu zem kājām?

—  Jā, ser, tas man pierakstīts, — Persijs teica, priecīgi pārlaizdams acis savām piezīmēm.

—  Tad lieliski, — Fadžs teica, laimē starodams, — uztaisiet kopiju un tūlīt pat nosūtiet "Dienas Pareģim". Ja mēs nosūtīsim ātru pūci, varam paspēt uz rītdienas numuru!

Persijs izbrāzās no istabas, aizcirzdams aiz sevis durvis, un Fadžs atkal pievērsās Dumidoram. — Tagad jūs tiksiet aizvests uz ministriju, kur jums izvirzīs oficiālu apsūdzību, un tad nogādāts Azkabanā, kur jūs gaidīsiet savu tiesu.

—   Ak jā, — Dumidors lēnigi teica, — jā. Jā, man likās, ka radisies tāds šķērslitis.

—    Šķērslltis? — Fadžs pārjautāja balsī, kas vēl joprojām priekā trīsēja. — Es nesaskatu nekādus šķēršļus, Dumidor.

—   Nu, — Dumidors vainīgi noteica, — baidos, ka es gan.

—   Tiešām?

—   Redziet, liekas, ka jūs balstāties uz maldīgo pieņemumu, ka es — kā to mēdz apzīmēt? — iešu labprātīgi. Baidos, ka es nepavisam nekur labprātīgi neiešu, Kornēlij. Man nav ne mazākās vēlēšanās tikt nosūtītam uz Azkabanu. Es, protams, varētu no turienes izbēgt, taču iznāks tāda laika šķiešana, turklāt, taisnību sakot, man prātā nāk vesels lēvenis citu lietu, ar ko es nodarbotos daudz labprātāk.

Ambrāžas seja ar katru brīdi kļuva arvien sarkanāka; viņa izskatījās, tā, it kā pamazām tiktu lieta arvien pilnāka ar verdošu ūdeni. Fadžs vērās Dumidorā ar bezgala muļķīgu ģīmi, it kā tikko būtu apdullināts ar spēcīgu sitienu un vēl nespētu īsti noticēt, ka tā tiešām noticis. Viņš klusi norīstījās, tad paraudzījās uz Kingsliju un vīru ar īsajiem, sirmajiem matiem, kurš līdz šim vienīgais no visiem klātesošajiem bija cietis klusu. Pēdējais Fadžam iedrošinoši pamāja ar galvu un pavirzījās mazliet uz priekšu, nostāk no sienas. Harijs redzēja, kā viņa roka gandrīz it kā starp citu virzās uz kabatas pusi.

—   Nemuļķojieties, Čāgonen, — Dumidors laipni aizrādīja. — Es esmu pilnīgi pārliecināts, ka jūs esat lielisks aurors — šķiet, atceros, ka jūs visos savos SĒRGos saņēmāt "izcili" —&gt; bet, ja mēģināsiet… ē… lietot spēku, man nāksies jums nodarīt pāri.

Par Čagonenu nosauktais diezgan muļķīgi samirkšķināja acis. Viņš atkal paraudzījās uz Fadžu, bet šoreiz, likās, gaidot kādu zīmi, sak, ko iesākt.

—  Ak tā, — beidzot atguvies, noņirdzās Fadžs, — jūs domājat viens pats tikt galā ar Čāgonenu, Šaklboltu, Doloresu un mani? Vai tā, Dumidor?

—   Pie Merlina bārdas, protams, ne, — Dumidors smaidot atbildēja, — ja vien jus nebūsit tāds muļķis un mani nepiespiedīsit.

—   Viņš nebūs viens pats! — profesore Maksūra skaļi paziņoja, iegrūzdama roku azotē.

—   Būs gan, Minerva! — Dumidors asi noteica. — Cūkkārpai jūs esat vajadzīga!

—   Pietiks gvelzt niekus, — Fadžs izsaucās, izvilkdams pats savu zizli. — Čāgonen! Šaklbolt! Ņemiet viņu ciet!

Istabā uzzibsnīja sudrabainas gaismas švīka; atskanēja šāvienam līdzīgs blīkšķis, un grīda nodrebēja; kāda roka sagrāba Harija skaustu un nospieda viņu pie zemes brīdī, kad nošķīda otrs sudraba zibens. Vairāki portreti iekliedzās, Fokss noķērcās, un gaisu piepildīja putekļu mākonis. Aizrijies ar putekļiem, Harijs ieraudzīja, kā tieši priekšā ar troksni gar zemi nokrīt kāds tumšs stāvs; atskanēja kliedziens, tad dobjš būkšķis, un kāds iesaucās: — Nē! — Tad sekoja plīstošu stiklu šķinda, izmisīgi steidzīgi soļi, vaids… un klusums.

Harijs ar grūtībām pagriezās, lai paskatītos, kurš viņu teju vai žņaudz nost, un ieraudzīja sev lidzās sakņupušo profesori Maksūru; viņa bija nogrūdusi gan viņu, gan Marietu uz grīdas, tālāk no briesmām. Gaisā vēl joprojām virpuļoja putekļi, kas sāka lēnām nosēsties. Viegli aizelsies, Harijs ieraudzija, ka tuvojas garš stāvs.

—   Vai viss kārtībā? — Dumidors jautāja.

—  Jā, — profesore Maksūra atbildēja, pieceldamās kājās un uzraudama sev līdzi Hariju un Marietu.

Putekļi pamazām nosēdās. Skatam pavērās grautiņš, kas valdīja kabinetā: Dumidora rakstāmgalds bija apgāzts, visi tievkājainie galdiņi notriekti zemē, sudraba instrumenti — saplīsuši gabalos. Uz grīdas nekustīgi gulēja Fadžs, Ambrāža, Kingslijs un Čāgonens. Fēnikss Fokss, klusi dziedādams, meta virs viņiem plašus lokus.

—    Nelaimīgā kārta man nācās noburt arī Kingsliju, citādi būtu izskatījies ļoti aizdomīgi, — Dumidors klusu sacīja. — Viņš apbrīnojami strauji noreaģēja, tik veikli pārveidodams Lejmales jaunkundzes atmiņu, kamēr visi pārējie skatījās uz citu pusi. Ludzu, pasakiet viņam manā vārdā paldies, Minerva.

—  Tā, visi drīz atgūsies, un būs labāk, ja viņi nezinās, ka mums bija laiks sazināties. Jums jāizturas tā, it kā tas viss butu noticis nupat, it kā viņi butu vienkārši notriekti zemē. Viņi neatcerēsies…

—  Uz kurieni jūs dosities, Dumidor? — nočukstēja profesore Maksūra. — Uz Drūmkakti?

—  Nu nē, — Dumidors atbildēja ar drumu smaidu, — es neaiziešu, lai sāktu slēpties. Es jums apsolu, Fadžs drīz vien vēlēsies, kaut nebūtu mani padzinis no Cūkkārpas.

—   Profesor Dumidor… — Harijs ieminējās.

Viņš nezināja, ar ko lai sāk: ar to, cik ļoti nožēlo, ka vispār dibinājis DA un izraisījis visas šīs nepatikšanas, vai cik ļoti pārdzīvo to, ka direktors aiziet, lai paglābtu viņu no izslēgšanas. Bet Dumidors Hariju pārtrauca, pirms viņš bija paguvis pateikt vēl kaut vārdu.

—   Paklausieties, Harij, — viņš steidzīgi teica. — Jums jāmācās slepprātiba, cik centīgi vien spējat, vai saprotat? Dariet visu, ko liek profesors Strups, un īpaši cītīgi vingrinieties katru vakaru pirms gulētiešanas, lai varētu noslēgt savu prātu ļauniem sapņiem. Jūs pavisam drīz sapratīsit, kāpēc, bet apsoliet…

Virs, kuru sauca par Čāgonenu, sakustējās. Dumidors satvēra Harija roku.

—   Ielāgojiet — noslēdziet prātu…

Bet, tiklīdz Dumidora pirksti pieskārās Harija ādai, rētu uz viņa pieres caururba sāpe, un jau atkal uzmācās čūskas briesmīgās ilgas iesist Dumidoram, iekost viņam, nodarit viņam sāpes…

—   …jūs sapratīsit, — nočukstēja Dumidors.

Fokss apmeta loku virs kabineta un zemu pārlaidās pāri viņa galvai.

Dumidors palaida vaļā Flariju, pacēla roku un satvēra fēniksa zeltaino asti. Uzzibsnīja uguns, un viņi abi jau bija projām.

—   Kur viņš ir? — iekliedzās Fadžs, piesliedamies no grīdas. — Kur viņš ir?

—   Es nezinu! — atsaucās Kingslijs, ari pietrūkdamies kājās.

—   Viņš nevarēja aizteleportēties! — brēca Ambrāža. — No skolas tas nav iespējams.

—   Kāpnes! — Čāgonens iesaucās un metās pie durvīm, atrāva tās vaļā un nozuda. Viņam pa pēdām sekoja Kingslijs un Ambrāža. Fadžs bridi vilcinājās, tad lēni pieslējās kājās, purinādams putekļus no mantijas. Sekoja ilgstošs un sāpīgs klusums.

—  Nu, Minerva, — Fadžs iedzēla, sakārtodams savu saplēsto krekla piedurkni, — baidos, ka jūsu draugam Dumidoram pienācis gals.

—  Ak jums tā liekas gan? — nicīgi pārjautāja profesore Maksūra.

Likās, ka Fadžs viņu nedzird. Viņš skatījās apkārt uz izpostīto kabinetu.

Daži portreti viņam uzšņāca; viens vai divi pat parādīja ar roku rupjus žestus.

—   Labāk nolieciet tos abus gulēt, — Fadžs sacīja, atskatīdamies uz profesori Maksūru un ar galvas mājienu raidīdams projām Hariju un Marietu.

Profesore Maksūra neko neteica, bet bīdīja Hariju un Marietu uz durvju pusi. Tām aizveroties, Harijs izdzirdēja Fineasa Nigella balsi.

—   Ziniet, ministr, daudzās lietās es Dumidoram nepiekritu,… bet vienu gan noliegt grūti — viņam ir stils…

DIVDESMIT ASTOTĀ NODAĻA STRUPA ĻAUNĀKĀS ATMIŅAS

SASKAŅĀ AR

Burvestību ministrijas rīkojumu

Doloresa Džeina Ambrāža (lielinkvizitore) nomainījusi Baltusu Dumidoru Cūkkārpas Burvju un raganu arodskolas direktora amatā.

Augstāk minētais ir saskaņā ar Izglītības dekrētu numur divdesmit astoņi.

Paraksts:

Kornēlijs Osvalds Fadžs

BURVESTĪBU MINISTRS

P

aziņojumi līdz rītam bija izlikti visā skolā, bet tas neizskaidroja, kā itin visi pils iemītnieki šķita uzzinājuši, ka Dumidors pieveicis divus aurorus, lielinkvizitori, burvestību ministru un viņa jaunāko palīgu un izbēdzis. Sper soli kur sperdams, visā pilī vienīgais sarunu temats bija Dumidora bēgšana, un, lai gan dažas detaļas, iespējams, bija sagrozītas (Harijs dzirdēja, kā viena otrgadniece otrai iegalvoja, ka Fadžs tagad guļot

Svētā Mango dziednīcā ar ķirbi galvas vietā), tomēr pārējā informācija bija brīnum precīza. Piemēram, visi zināja, ka Harijs un Marieta vienīgie no audzēkņiem bijuši klāt, kad Dumidora kabinetā norisinājās šī scēna, un, ņemot vērā to, ka Marieta tagad atradās slimnicas spārnā, Harijs tika apbērts ar lūgumiem pastāstīt, ko redzējis pats savām acīm.

—   Dumidors drīz vien būs atpakaļ, — atceļā no herboloģijas stundas pārliecināti teica Ernijs Makmilans, uzmanigi noklausījies Harija stāstu. — Kad mēs bijām otrajā klasē, šiem neizdevās padzīt viņu pavisam, un tas neizdosies arī šoreiz. Resnais Brālis man stāstīja, — viņš pārgāja uz sazvērnieciskiem čukstiem, tā ka Harijam, Ronam un I lermionei nācās pieliekties tuvāk, lai kaut ko dzirdētu, — ka Ambrāža pagājušonakt, kad viņi pārmeklējuši pili un teritoriju, esot mēģinājusi tikt atpakaļ viņa kabinetā. Neesot varējusi tikt garām gargujai. Direktora kabinets viņu nelaiž iekšā. — Ernijs nosmīkņāja. — Cik noprotams, šī sarīkojusi istu skandāliņu.

—  Jā, viņa noteikti bija iztēlojusies, kā sēdēs direktora kabinetā, — Hermione atriebīgi teica, kad viņi pa akmens pakāpieniem devās uz Ieejas zāli. — Kā viņa gan valdītu pār visiem pārējiem pasniedzējiem, šitā stulbā, uzburbusī, varaskārā vecā…

—   Vai tu tiešām gribi pabeigt šo teikumu, Grendžera?

Pa durvīm bija izslīdējis Drako Malfojs; viņam sekoja Krabe un Goils. Malfoja bālā, šaurā seja zvēroja naidā.

—  Baidos, ka man nāksies atņemt dažus punktus Grifidoram un Elšpūtim, — viņš novilka.

—   Prefekti prefektiem nedrīkst atņemt punktus, Malfoj, — Ernijs uzreiz iebilda.

—   Es zinu, ka prefekti nevar atņemt punktus cits citam, ak varonīgo Vīzlij, — ņirdza Malfojs. Krabe un Goils ieķiķinājās. — Toties Inkvizīcijas brigādes locekļi…

—   Kas? — šerpi iejaucās Hermione.

—    Inkvizīcijas brigāde, Grendžera, — Malfojs teica, norādīdams uz nelielu sudraba "I" pie viņa mantijas, tieši zem prefekta nozimites. — Izmeklēta un profesores Ambrāžas pašrocīgi izvēlēta audzēkņu grupa, kas atbalsta Burvestību ministriju. Redzi, Inkvizīcijas brigādes locekļiem gan ir tiesības atņemt punktus… un tā, Grendžera, piecus es atņemšu tev par rupju izrunāšanos par mūsu jauno direktori. Makmilan, pieci punkti par pretimrunāšanu. Pieci tāpēc, ka tu man nepatīc, Poter. Vizlij, tev krekls lien ārā no biksēm, vēl pieci punkti par to. Ak jā, pavisam aizmirsu. Grendžera, tu esi draņķasine, par to atņemam vēl desmit.

Rons izvilka savu zizli, bet Hermione to pastūma nost, nočukstot: — Nevajag!

—    Prātīgs solis, Grendžera, — izdvesa Malfojs. — Jauna direktore, jauni likumi… uzvedies nu kārtīgi, Poteriņ… un tu, Vižļu varoni.

Sirsnīgi smiedamies, viņš aizsoļoja kopā ar Krabi un Goilu.

—  Viņš blefo, — Ernijs satriekts teica. — Nevar būt, ka viņam ļauj atvilkt punktus… tas būtu smieklīgi… tas pilnīgi diskreditētu prefektu lomu.

Bet Harijs, Rons un Hermione jau bija automātiski pagriezušies pret milzīgajiem smilšu pulksteņiem, kas, novietoti sienas nišās, reģistrēja katra nama punktus. No rīta Grifidors un Kraukļanags vēl bija līderos, plecu pie pleca. Viņu acu priekšā gaisā uzlidoja akmeņi, samazinot daudzumu, kas atradās katra pulksteņa apakšējā kupolā. Mainījies nelikās vienīgi ar smaragdiem pildītais Slidena punktu skaitītājs.

—   Pamanījāt, ko? — atskanēja Freda balss.

Viņi ar Džordžu bija tikko nonākuši pa marmora kāpnēm un pievienojās Harijam, Ronam, Hermionei un Ernijam pie smilšu pulksteņiem.

—  Malfojs mums tikko atvilka kādus piecdesmit punktus, — Harijs pārskaities teica; tikmēr turpat acu priekšā augšup uzlidoja vēl daži Grifidora akmeņi.

—  Jā, Montegjū atkal starpbrīdī mēģināja mūs piečakarēt, — Džordžs bilda.

—   Kā tas ir — "mēģināja"? — Rons aši apvaicājās.

—   Viņš nepaguva pateikt visu līdz galam, — Freds paskaidroja, — pateicoties tam, ka mēs viņu ar galvu pa priekšu iegrudām tai pirmā stāva Pazudināmajā skapi.

Hermione likās visai satriekta.

—   Bet jūs iekulsities pamatīgās nepatikšanās!

—   Tikai tad, kad Montegjū atkal uzradisies, un tas var prasīt vairākas nedējas. Man nav ne jausmas, uz kurieni mēs viņu aizsūtījām, — Freds nesatricināmi atteica. -Šā vai ta… mes nolēmām, ka vairs nebēdāsim ne par kādām nepatikšanām.

—  Vai tad jūs kādreiz esat bēdājuši? — Hermione apvaicājās.

—   Saprotams, — Džordžs teica. — Mēs tak ne reizi neesam izslēgti!

—   Mēs vienmēr zinām, cik tālu iet, — Freds piebalsoja.

—   Nu, varbūt laiku pa laikam gadās par naga tiesu pāršaut pāri strīpai, — Džordžs atzina.

—   Bet tādu īstu grautiņu mēs vēl nekad neesam sarīkojuši, — Freds teica.

—   Un tagad? — Rons piesardzīgi apvaicājās.

—   Nu, tagad… — Džordžs iesāka.

—   …kad Dumidors ir prom… — turpināja Freds.

—   …mums šķiet, ka neliels grautiņš… — teica Džordžs.

—   …ir tieši tas, ko mūsu dārgā jaunā direktore ir pelnījusi, — Freds nobeidza.

—   Jūs nedrīkstat! — Hermione čukstēja. — Nudien nedrīkstat! Viņa būs sajūsmā par ieganstu jūs izslēgt!

—   Tev tiešām nepielec, Hermione, ko? — Freds viņai uzsmaidīja. — Mums tagad nospļauties par to, vai mēs paliekam vai ne. Mēs aizietu tūlīt pat, ja vien nebūtu apņēmušies vispirms ieguldīt savu artavu Dumidora lietā. Tad nu tā, — viņš paraudzījās pulkstenī, — tūdaļ ies vaļā pirmā daļa. Es jūsu vietā aši dotos uz Lielo zāli pusdienās. Tad pasniedzēji redzēs, ka jums ar to nevarēja būt nekāda sakara.

—   Nekāda sakara ar ko? — Hermione bažīgi noprasīja.

—   Gan redzēsi, — Džordžs atteica. — Teciet nu vien.

Freds ar Džordžu pagriezās un nozuda arvien blīvākajā pus-

dienotāju pūli, kas virzījās lejup pa kāpnēm. Ernijs, izskatīdamies visai apjucis, nobubināja kaut ko par nepabeigtu pārvērtību mājasdarbu un aizsteidzās.

—   Ziniet, man liekas, ka tiešām vajadzētu no šejienes pazust, — Hermione nervozi ieteicās. — Katram gadījumam…

—  Jā, labs ir, — Rons piekrita, un visi trīs devās Lielās zāles durvju virzienā, bet Harijs tik tikko paguva pamanit šisdienas vēja trenkāto balto mākonišu griestus, kad viņam kāds piebikstīja pie pleca. Pagriezies, viņš atklāja, ka pašā degungalā stāv skolas sargs Filcs. Viņš steidzīgi dažus soļus atkāpās — uz Filču bija labāk skatīties pa gabalu.

—  Direktore gribētu jūs satikt, Poter, — pārzinis raidija viņam glūnigus skatienus.

—   Ne jau es to izdarīju, — Harijs muļķīgi izgrūda, domādams to, kas nu Fredam ar Džordžu bija padomā. Filca zods nodrebēja klusos smieklos.

—   Netīra sirdsapziņa, ko? — viņš sēca. — Nāciet līdzi.

Harijs atskatījās uz Ronu un Hermioni, kuri likās visai noraizējušies. Viņš paraustīja plecus un sekoja Filcam atpakaļ Ieejas zālē, pretī izbadējušos audzēkņu straumei.

Šķita, ka Filcs bija ārkārtīgi laba omā; kapdams pa marmora kāpnēm, viņš pie sevis čērkstoši dungoja. Kad viņi bija nonākuši uz pirmā kāpņu laukumiņa, sargs sacīja: — Tagad šeit viss mainās, Poter.

—   Es esmu ievērojis, — salti atteica Harijs.

—   Jā-a… Es gadiem ilgi mēģināju Dumidoram iestāstīt, ka viņš ar jums visiem apietas pārāk maigi, — Filčs, nejauki ķiķinādams, turpināja. —Jūs, mazie smerdeļi, nemūžam nebūtu mētājuši smirdbumbas, ja būtu zinājuši, ka es par to varu jūs pērt līdz asinīm, vai ne, ko? Nevienam prātā nenāktu mētāt gaiteņos ilkņotos šķīvīšus, būtu man dota vaļa jūs pakarināt pie sevis kabinetā aiz potītēm, vai ne, ko? Bet, kad izdos Izglītības dekrētu numur divdesmit deviņi, Poter, man šitās lietiņas būs atļautas… turklāt viņa lūgusi ministru parakstīt rīkojumu par Pīvza izraidīšanu… O, ja, ar viņu pie teikšanas lietas būs pavisam citādas…

Ambrāža nepārprotami bija pielikusi zināmas pūles, lai dabūtu Filcu savā pusē, Harijs nodomāja, un ļaunākais bija tas, ka skolas sargs varēja izrādīties par svarīgu ieroci; savās zināšanās par skolas slepenajām ejām un slēpņiem viņš laikam gan atpalika tikai no Vizliju dvīņiem.

—   Klāt esam, — viņš teica, glūnēdams uz Hariju, trīs reizes pieklauvēja pie profesores Ambrāžas durvīm un atgrūda tās vaļā. — Pie jums Poteru puika, kundze.

Ambrāžas kabinets, ko Harijs bija tik labi iepazinis, neskaitāmas reizes paliekot pēc stundām, bija tāds pats kā parasti, ja neskaita lielo koka gabalu pašā rakstāmgalda priekšpusē; uz tā zelta burtiem bija rakstīts: DIREKTORE. Bez tam viņš, sajūtot sāpīgu dūrienu, pamanīja, ka aiz rakstāmgalda pie pamatīga sienā iedzīta dzelzs vadža bija pieķedēta viņa ugunsbulta un dvīņu tīrslauķi.

Ambrāža sēdēja pie rakstāmgalda, kaut ko aizrautīgi skribelēdama uz rozā pergamenta gabala, bet, Filcam ar Hariju ienākot, viņa pacēla galvu un plati pasmaidīja.

—   Pateicos, Argus, — viņa mīļi teica.

—   Nav par ko, kundze, nav par ko, — sargs sacīja, paklanīdamies tik zemu, cik nu ļāva viņa reimatisms, un atmuguriski izgāja pa durvīm.

—   Sēdieties, — Ambrāža strupi noteica, norādot uz krēslu.

Harijs apsēdās, un viņa kādu brīdi turpināja skribelēt. Zēns

vēroja, kā uz dekoratīvajiem šķīvjiem virs lielinkvizitores galvas draiskuļojas daži no viņas riebīgajiem kaķēniem, un prātoja, kādas jaunas šausmas gan Ambrāža būs sarūpējusi.

—    Nu tā, — viņa beidzot teica, nolikusi spalvu, un vēroja zēnu, gluži kā krupis, kas gatavojas norit īpaši treknu mušu. — Ko dzeramu es jums varu piedāvāt?

—  Ko? — Harijs pārjautāja, būdams pilnīgi pārliecināts, ka ir pārklausījies.

—  Dzeramu, Poter, — viņa atkartoja, uzsmaidīdama vēl platāk. — Tēju? Kafiju? Ķirbju sulu?

Pēc katra no šiem vārdiem Ambrāža īsi pamāja ar zizli, un uz rakstāmgalda parādījās tase vai glāze ar nosaukto dzērienu.

—   Paldies, neko, — atbildēja Harijs.

—   Es vēlos, lai jūs kopā ar mani nobaudāt kadu dzērienu, — viņa teica, tagad jau draudīgi medainā balsī. — Izvēlieties vienu.

—   Nu labi, tad tēju, — Harijs paraustija plecus.

Ambrāža piecēlās un, pagriezusies ar muguru pret zēnu,

sarīkoja veselu teātra izrādi ar piena pieliešanu. Tad viņa ar visu tasi aplumpačoja apkārt rakstāmgaldam, veltīdama viņam ļaunigi saldu smaidu.

—  Te būs, — viņa teica, pasniedzot Harijam tēju. — Dzeriet, kamēr nav atdzisusi. Nu tad tā, Potera jaunkungs… man likās, ka pēc vakardienas satraucošajiem notikumiem mums vajadzētu mazliet patērzēt.

Viņš neko neteica. Ambrāža atkal iekārtojās krēslā un gaidīja. Kad pilnīgā klusumā bija pagājis jau pamatīgs brīdis, viņa līksmi ieteicās: — Jūs taču nedzerat!

Harijs pacēla tasi pie lūpām un tad tikpat pēkšņi to atkal nolaida. Vienam no briesmīgajiem uzzīmētajiem kaķēniem aiz Ambrāžas muguras bija lielas, apaļas, zilas acis, gluži kā Trakača Tramdāna burvju redzoklis, un zēnam ienāca prātā, ko gan Trakacis teiktu, ja uzzinātu, ka viņš iedzēris kaut ko pazīstama ienaidnieka piedāvātu.

—   Kas par lietu? — Ambrāža apvaicājās, vēl joprojām nenolaižot no viņa acis. — Vai vēlaties cukuru?

—   Nē, — Harijs atbildēja.

Viņš atkal pacēla tasi pie lūpām un izlikās, ka iestrebj vienu malku, lai gan lūpas turēja cieši sakniebtas. Ambrāžas smaids kļuva vēl platāks.

—  Labi, — viņa nočukstēja. Ļoti labi. Nu tad tā… — Viņa mazliet noliecās uz priekšu. — Kur ir Baltuss Dumidors?

—   Nav ne jausmas, — Harijs nekavējoties atbildēja.

—   Dzeriet, dzeriet, — viņa, vēl joprojām smaidīdama, mudināja. — Klausieties, Poter, nespēlēsim bērnu spēlītes. Es zinu, ka jūs zināt, kur viņš palicis. Jūs ar Dumidoru jau no sākta gala esat uz vienu roku. Padomājiet par savu stāvokli, Potera jaunkungs…

—   Es nezinu, kur viņš ir.

Harijs atkal izlikās, ka dzer tēju.

—     Ļoti labi, — Ambrāža teica pagalam neapmierināta. — Tādā gadījumā esiet tik laipns un pastāstiet man par Siriusa Bleķa atrašanās vietu.

Harijam vēderā viss sagriezās otrādi, un viņa roka, kas turēja dzēriena trauku, notrīcēja tā, ka tase sāka lēkāt pa apakštasīti. Viņš pacēla tēju pie mutes, lūpas cieši sakniebis, un nedaudz karstās dziras notecēja uz viņa mantijas.

—   Es nezinu, — viņš atbildēja mazliet pārāk steidzīgi.

—   Potera jaunkungs, — Ambrāža sacīja, — atļaujiet atgādināt, ka tā biju es, kam oktobri gandrīz izdevās notvert noziedznieku Bleķu Grifidora kamīnā. Es lieliski zinu, ka viņš toreiz tikās ar jums, un, ja vien man būtu kāds pierādījums, neviens no jums abiem šodien neatrastos brivibā, varat man ticēt. Es atkārtoju, Potera jaunkungs… kur ir Siriuss Bleks?

—   Nav ne jausmas, — Harijs skaļi teica. — Es par to neko nezinu.

Viņi vērās viens otrā tik ilgi, ka Harijs juta, kā acis sāk asarot. Tad Ambrāža piecēlās.

—   Ļoti labi, Poter. Šoreiz es jums ticēšu, bet bridinu: aiz manis stāv visa varenā ministrija. Visi sazināšanās kanāli gan skolas iekšienē, gan ar ārpasauli, tiek uzraudzīti. Lidu tikla regulētājs uzrauga visus Cūkkārpas kamīnus — protams, izņemot manējo.

Mana Inkvizīcijas brigāde atver un izlasa visus pūču pasta sūtīju mus, kas ienāk pili vai atstāj to. Un Filča kungs uzmana visas slepenās ejas, kas ved uz pili vai no tās laukā. Ja es atradīšu kaut sīkāko pierādījumu…

BLAUKŠ!

Nodrebēja pat kabineta grīda. Ambrāža paslīdēja un pieķērās pie rakstāmgalda; viņa izskatijās šokēta.

—   Kas tas…?

Viņa vērās uz durvju pusi. Harijs izmantoja šo izdevību, lai iztukšotu savu gandrīz pilno tējas tasi tuvākajā kaltēto ziedu vāzē. Viņš dzirdēja, kā dažus stāvus zemāk kliegdami skraida cilvēki.

—  Marš, atpakaļ pusdienās, Poter! — Ambrāža nokliedzās un, zizli izslējusi, izmetās no kabineta. Harijs deva viņai dažu sekunžu handikapu, tad metās nopakaļ, lai paskatītos, kas sacēlis visu šo milzu jezgu.

To nebija grūti noskaidrot. Stāvu zemāk valdīja īsta elles kņada. Kāds (un Harijam bija diezgan skaidra nojauta, kurš) bija palaidis, kā likās, milzīgu kasti noburtu raķešu.

Pa gaiteņiem šurpu turpu lidinājās pūķi, kas bija veidoti tikai no zaļām un zeltītām dzirkstelēm; ceļā tie ik pa brīdim skaļi spļāva ugunīgas strūklas un dārdināja sprādzienus; pa gaisu kā neskaitāmi lidojošie šķīvīši bīstami šaudījās spilgti sārtas bengāliskās ugunis, diametrā pāri par metru; pret sienām triecās raķetes ar garām žilbinošu zvaigžņu astēm, citas savukārt gaisā patvaļīgi rakstīja mirdzošus lamu vārdus; kur vien Harijs raudzījās, visur kā minas sprāga petardes, un, tā vietā lai izdegtu, apdzistu vai izčūkstētu, šie pirotehnikas brīnumi, kā likās, ar katru bridi tikai pieņēmās spēkā un sparā.

Pusstāvu zemāk, acīm redzami šausmās sastinguši, stāvēja Ambrāža un Filcs. Harijs redzēja, kā viena no lielākajām bengāliskajām ugunīm, šķiet, nolēmusi, ka tai nepieciešams vairāk vietas manevriem, ar ļaunu vēstošu "vilni" aizvirpuļoja uz Ambrāžas un Filca pusi. Abi izbailēs iebrēcās un pieliecās; bengāliskā uguns, pāršāvusies viņiem pāri, izlidoja taisnā ceļā ārā pa logu un aiztraucās talak prom pa skolas teritoriju. Tikmēr vairaki pūķi un milzīgs, biedējoši dūmojošs violets sikspārnis izmantoja atvērtās durvis gaiteņa galā, lai aizspruktu uz otro stāvu.

—  Ašāk, Filč, ašāk! — ieķercās Ambrāža, — ja mes neko nedarīsim, viņi driz būs pa visu skolu — sastingsti!

No viņas zižļa gala izšāvās sarkanas gaismas strūkla, kas trāpīja vienai no raķetēm. Tā vietā, lai gaisā sastingtu, tā uzsprāga ar tādu jaudu, ka izrāva caurumu portretā, kurā bija attēlota diezgan sentimentāla paskata ragana pļavas vidū. Ragana pēdējā brīdi paguva aizmukt un pēc brīža atkal uzradās, iespiedusies blakus gleznā, kur pāris burvju, pirms tam bija nodevušies kāršu spēlei, steidzīgi piecēlās, lai dotu viņai vietu.

—    Neapdulliniet tās, Filč! — Ambrāža nikni brēca, it kā būries būtu pārzinis.

—  Jums taisnība, direktore, — sēca Filčs, kurš, būdams niekkalbis, tikpat labi būtu varējis mēģināt raķetes apdullināt kā tās norīt. Viņš piebrāzās pie tuvīnā skapja, izrāva no tā slotu un ņēmās zvetēt pa raķešu ugunīm, kas lidinājās gaisā; pēc dažiem mirkļiem slotas gals jau dega sprakšķēdams.

Harijs bija redzējis pietiekami; zēns smiedamies noliecās pēc iespējas zemāk, aizskrēja līdz viņam zināmām durvim, kas mazliet tālāk gaitenī bija paslēptas aiz gobelēna un izslīdēja pa tām; priekšā jau gaidīja Freds un Džordžs, kas, kratīdamies slāpētos smieklos, klausījās Ambrāžas un Filča brēcienos.

—   Iespaidīgi, — Harijs smaidīdams klusi noteica. — Ļoti iespaidīgi… Tā jūs viens un divi izkonkurēsiet doktoru Flibustieri…

—  Priekā! — Džordžs nočukstēja, slaucīdams no sejas smieklu asaras. — Ak vai, es ceru, ka tagad viņa pamēģinās raķetes izgaisināt… ar katru mēģinājumu tās pavairojas desmitkārtīgi.

Topēcpusdien uguņošana turpinājās un izplatījās pa visu skolu. Lai gan tā, īpaši jau petardes, izraisīja diezgan lielu sajukumu, likās, ka pārējiem pasniedzējiem nav īpašu iebildumu.

—   Ak tu pasaulīt, — profesore Maksūra sardoniski noteica, kad pa viņas klasi, skaļi blīkšķēdams un spļaudams uguni, sāka lidināties viens no pūķiem, — Brauna jaunkundz, vai jūs neaizskrietu pie direktores un nepavēstitu viņai, ka mūsu klasē ir izbēgusi raķete?

Iznākums tam visam bija tāds, ka profesore Ambrāža savu pirmo pēcpusdienu direktores postenī pavadīja, nemitīgi atsaucoties uz pārējo pasniedzēju izsaukumiem; likās, ka bez viņas neviens nespēja atbrīvot savu klasi no raķetēm. Kad noskanēja pēdējais zvans un visi ar savām somām devās atceļā uz Grifidora torni, Harijs ar neizmērojamu gandarījumu ieraudzīja izspūrušu un melniem sodrējiem klātu Ambrāžu, kas gluži nosvīdusi izmeimuroja no profesora Zibina klases.

—   Milzīgs paldies, profesore! — profesors Zibiņš teica savā spiedzīgajā, smalkajā balstiņā. — Es jau, protams, pats būtu varējis tikt vaļā no raķetēm, bet nebiju pārliecināts, vai man ir tadas pilnvaras.

Viņš starodams aizcirta durvis niknumā saviebušās Ambrā

žas deguna priekšā.

Tovakar Grifidora kopistabā varoņi bija Freds un Džordžs. Pat Hermione izlauzās cauri sajūsminātajam pūlim, lai viņus apsveiktu.

—   Tā bija lieliska uguņošana, — viņa apbrīnas pilna atzina.

—   Pateicos, — Džordžs atbildēja, reizē pārsteigts un apmierināts. — Vīzliju Skrejuguns spridzekļi. Vienīgā nelaime, ka mes izlietojām visus savus krājumus; tagad nāksies atkal sākt visu no gala.

—   Bet bija vērts, — teica Freds, jau pieņemdams pasūtījumus no kāri klaigājošajiem grifidoriem. —Ja vēlies pierakstīties rindā, Hermione, "Standarta sprādziens" maksā piecus galeonus, bet "Ultra uguņošana" — divdesmit…

Hermione atgriezās pie galda, kur jau sēdēja Harijs ar Ronu; zēni blenza uz savām skolas somām, it kā cerēdami, ka mājasdarbi no tām izlēks un sāks pildīties paši.

—   Ak, kāpēc gan lai mēs vienu vakaru neatpūstos? — Hermione dzīvespriecīgi noteica, kad garām logam aiztraucās sudrabastaina Vizliju raķete. — Galu galā, piektdien sākas Lieldienu brīvdienas, gan jau mums tad visam pietiks laika.

—  Vai tikai tu neesi sasirgusi? — Kons noprasīja, neticīgi pablenzdams uz meiteni.

—  Ja nu tu reiz saki par to runāt, — Hermione līksmi sacīja, — vai zini… man liekas, es jūtos mazliet… dumpīgi.

Pēc stundas, kad Harijs kopā ar Ronu devās uz guļamistabu, viņš vēl joprojām tālumā varēja dzirdēt izbēgušo raķešu blīkšķus. Izģērbjoties zēns redzēja, kā viena no tām aiztraucas tornim garām, vēl joprojām apņēmīgi izzīmējot gaisā vārdu "KAKA".

Viņš žāvādamies iekāpa gultā. Skatoties bez brillēm, raķetes, kas ik pa brīdim pašāvās garām logam, likās izplūdušas kā skaisti un noslēpumaini mirguļojoši mākoņi melnajās debesis. Viņš pagriezās uz sāniem, prātodams, kā pēc pirmās dienas Dumidora amatā jūtas Ambrāža un kā reaģēs Fadžs, kad padzirdēs, ka skola lielāko dienas daļu pavadījusi augstākā līmeņa haosa stāvoklī. Harijs, pie sevis smaidīdams, aizvēra acis…

Izbēgušo raķešu džinkstēšana un būkšķi aiz skolas sienām it kā attālinājās… vai varbūt viņš pats traucās no tām projām…

Viņš piezemejās tieši gaiteni, kas veda uz Noslēpumu nodaļu un tuvojās vienkāršajām melnajām durvīm… kaut nu tās atvērtos… kaut nu atvērtos…

Tās atvērās. Viņš atradās apaļajā istabā, kuras sienas bija vienās durvīs… viņš šķērsoja to, uzlika roku uz vienām no pilnīgi vienādajām durvīm, un tās atbīdīja vaļā…

Tagad viņš atradās garā, taisnstūrveida istabā, ko pildīja savāda mehāniska tikšķoņa. Uz sienām dejoja gaismas lāsumiņi, taču viņš neapstājās, lai izpētītu sīkāk… bija jāiet tālāk…

Telpas tālākajā galā bija durvis… ari tās, viņam pieskaroties, atvērās…

Un tagad viņš bija blāvi apgaismotā telpā, kas bija tik augsta un plata kā baznīca. Tā bija pilna ar neskaitāmām augstu plauktu rindām; katrs no tiem bija piekrauts ar mazām, noputējušām stikla lodēm… tagad Harijam sirds satraukumā strauji dauzījās… viņš zināja, kurp jāiet… viņš skrēja uz priekšu, bet milzīgajā, pamestajā telpā soļiem nebija skaņas… Šajā istabā atradās kaut kas, pēc kā viņš ļoti, ļoti alka… Kaut kas, ko viņš vēlējās… vai ko vēlējās kāds cits…

Rēta sāpēja…

BLAUKŠ!

Harijs acumirkli pamodās, apjucis un nikns. Tumšo guļamistabu pildīja smiekli.

— Forši! — sauca ŠImuss, kura siluets bija redzams pie loga. — Man liekas, viena no šitām bengāliskajām ugunim iebliezusi pa raķeti, un tagad izskatās, it kā šis būtu sapārojušās. Nāciet, paskatieties!

Harijs dzirdēja, kā Rons un Dlns rāpjas ārā no savām gultām, lai varētu labāk redzēt. Viņš gulēja nekustīgi un klusi, līdz sāpes rētā aprima un uzbruka vilšanās. Sajūta bija tāda, it kā pašā pēdējā brīdī viņam būtu atņemts kāds burvīgs kārums… šoreiz viņš bija piekļuvis jau tik tuvu.

Tagad Grifidora tornim garām slīdēja mirdzoši sārti un sudrabaini spārnoti sivēni. Harijs gulēja un klausijās grifidoru sajūsmas saucienos no zemāko stāvu guļamistabām. Kuņģis pretīgi

salēcās — viņš atcerējās, ka nākamajā vakarā jāiet uz slēpprātlbu.

# * *

Visu nākamo dienu Harijs pavadīja, baiļojoties, ko Strups teiks, ja uzzinās, cik daudz tālāk Noslēpumu nodaļā Harijs savā pēdējā sapnī bija iespiedies. Pēkšņas vainas apziņas uzplūdos viņš aptvēra, ka kopš pēdējās nodarbības ne reizi nav vingrinājies slēpprātībā. Kopš Dumidora aiziešanas bija noticis pārāk daudz; zēns bija pārliecināts, ka nebūtu spējis iztukšot prātu pat tad, ja būtu mēģinājis, tomēr šaubījās, vai Strups šādu aizbildinājumu pieņems.

Stundu laika viņš izmēģināja vēl pēdējā bridi mazliet pavingrināties, bet nekas nesanāca. Tiklīdz Harijs apklusa, mēģinādams sevi iztukšot no jebkādām domam un emocijām, Hermione tūdaļ sāka prašņāt, kas viņam vainas, turklāt bridis, kad pasniedzēji nemitīgi apmētāja klasi ar atkārtošanas jautājumiem, nebija pats piemērotākais smadzeņu iztukšošanai.

Sagatavojies visļaunākajam, Harijs pēc vakariņām devās uz Strupa kabinetu. Pusceļā pāri Ieejas zālei pie viņa piesteidzās Čo.

—   Iesim tur, — Harijs teica, priecīgs par ieganstu atlikt tikšanos ar Strupu, un vedināja meiteni uz Ieejas zāles stūri, kur stāvēja milzu smilšu pulksteņi. Grifidora punktu skaitītājs tagad bija gandrīz tukšs. — Vai viss kārtībā? Ambrāža taču nav tevi izvaicājusi par DA?

—  Ai, nē, — Čo steidzīgi atbildēja. — Nē, es tikai… es tikai gribēju pateikt… Harij, man prātā nenāca, ka Marieta varētu nosūdzēt…

—  Jā, ko tur, — Harijs drūmi novilka. Vispār jau viņam tiešām likās, ka Čo būtu varējusi izvēlēties savus draugus mazliet rūpīgāk; tas, ka, pēc pēdējām ziņām, Marieta vēl joprojām atradās slimnīcas spārnā un Pomfreja madāmai ne mazākajā mērā nebija izdevies tikt galā ar viņas pūtītēm, bija mazs mierinājums.

—  Vispār viņa ir jauka meitene, -Čo sacija. — Vienkārši kļūdījās…

Harijs neticīgi viņā pavērās.

—  Jauka meitene, vienkārši kļūdījās? Viņa nodeva mūs visus, ieskaitot tevi!

—   Jā, bet… mēs visi taču izsprukām? — Čo lūdzoši teica.

—    Tu jau zini, viņas mamma strādā ministrijā, viņai ir tiešām grūti…

—   Ronam tētis arī strādā ministrijā! — Harijs nikni izsaucās.

—   Un, ja neesi pamanījusi, viņam nav pa visu ģīmi rakstīts sūdzmanis…

—   Tas nu no Hermiones Grendžeras puses bija briesmīgs triks, — Čo nikni teica. — Viņa būtu varējusi mums pateikt, ka nobūrusi sarakstu…

—   Manuprāt, doma bija ģeniāla, — Harijs vēsi atteica. Čo pietvīka, un acis viņai iemirdzējās.

—   Ak jā, pavisam aizmirsu — protams, tā bija mīļotās Hermiones ideja…

—  Tikai nesāc atkal raudāt, — Harijs brīdināja.

—   Es nemaz netaisījos! — viņa kliedza.

—   Ak tā… nu, tad jau labi, — viņš sacīja. — Man šobrīd tāpat ar daudz ko jātiek galā.

—   Nu tad ej un tiec arī! — Čo nikni izsaucās, apcirtās un cēli aizsoļoja.

Dusmās vandamies, Harijs nokāpa pa kāpnēm pagrabā, un, lai gan no pieredzes zināja, cik daudzkārt vieglāk Strupam būs ielauzties viņa prātā, ja viņš ieradisies pārskaities un aizvainots, pa ceļam līdz pagraba durvīm viņš bija spējīgs vienīgi iedomāties vēl dažas lietas, ko būtu vajadzējis Čo pateikt par Marietu.

—   Jūs kavējat, Poter, — Strups salti noteica, kad Harijs aizvēra aiz sevis durvis.

Viņš stāvēja ar muguru pret Hariju, kā parasti, izņemdams dažas no savām domām un rūpīgi ievietodams tās Dumidora Domnicā. Iemetis pēdējo sudraba pavedienu akmens traukā, Strups pagriezās pret Hariju.

—   Un tā, — viņš teica. — Vai jūs esat vingrinājies?

—   Jā, — Harijs meloja, rūpīgi pētīdams vienu no Strupa rakstāmgalda kājām.

—   Nu, to mes drīz uzzināsim. — Strups rāmi sacīja. — Izņemiet zizli, Poter.

Harijs nostājās, kur parasti, ar seju pret Strupu otrpus viņa rakstāmgaldam. Zēna sirds strauji dauzījās dusmās uz Čo un raizēs par to, cik daudz Strups tūdaļ izvilks no viņa prāta.

—   Tātad skaitu lidz trīs, — Strups laiski noteica. — Viens, divi…

Strupa durvis atsprāga vaļā, un pa tām iebrāzās Drako Mal-

fojs.

—   Profesor Strup, ser… ai, atvainojiet…

—    Viss kārtībā, Drako, — Strups teica, nolaizdams zizli. — Poters ir atnācis pamācīties dziednieciskās mikstūras.

Harijs nebija redzējis Malfoju tā līksmojam kopš dienas, kad Ambrāža bija ieradusies inspicēt Hagrida stundu.

—   Es nezināju, — viņš teica, glūnēdams uz Hariju, kurš apzinājās, ka viņa seja kvēlo. Viņš būtu daudz atdevis, lai varētu mest Malfojam sejā patiesību — vai, vēl labak, uzgrūst viņam kartigu lāstu.

—   Nu, Drako, kas par lietu? — Strups apvaicājās.

—   Profesore Ambrāža, ser, — viņai nepieciešama jūsu palīdziba, — Malfojs teica. — Atrasts Montegjū, ser, viņš uzradās, iestūķēts ceturtā stāva klozetpodā.

—   Kā viņš tur nonāca? — valdonīgi noprasīja Strups.

—   Es nezinu, ser, viņš ir drusku apjucis.

—   Ļoti labi, ļoti labi. Poter, — Strups teica, — mēs turpināsim stundu rītvakar.

Viņš pagriezās un cēlā gaitā izgāja no kabineta.

—   Dziednieciskas mikstūras? — Malfojs bez skaņas apvaicājās Harijam aiz Strupa muguras, tad sekoja profesoram.

Harijs pārskaities noglabāja zizli mantijas kabatā un grasījās iziet no telpas. Viņam nu bija divdesmit četras stundas, lai vingrinātos; zēns apzinājās — vajadzētu justies pateicīgam, ka izdevies par mata tiesu izglābties. Tomēr bija grūti samierināties ar to, ka Malfojs tagad visai skolai izpļāpās, ka Harijam nepieciešamas papildstundas dziednieciskajās mikstūrās.

Viņš jau atradās pie kabineta durvīm, kad ieraudzīja — uz durvju aplodas dejoja trīsošs gaismas laukumiņš. Harijs apstājās un brīdi to vēroja; šī aina kaut ko atgādināja… tad viņš atcerējās: izskatījās mazliet pēc tā, ko viņš pagājušajā nakti bija redzējis sapnī — pēc lēkājošajiem gaismas lāsumiņiem otrajā istabā, kurai viņš izgāja cauri savā ceļojumā pa Noslēpumu nodaļu.

Harijs apgriezās. Gaisma nāca no Domnīcas uz Strupa rakstāmgalda. Tas sudrabainais saturs traukā te aprima, te uzvirmoja. Strupa domas… tas, ko viņš negribēja Harijam rādīt, ja viņam gadījumā izdotos izlauzties cauri Strupa aizsardzībai…

Zēns skatījās uz Domnīcu, un viņā iesvēlās ziņkāre… kas bija tas, ko Strups tik ļoti gribēja no viņa slēpt?

Uz sienas notrīsēja sudrabainā gaisma… Harijs, izmisīgi domādams, spēra divus soļus uz rakstāmgalda pusi. Vai tiešām tas, ko Strups bija apņēmies viņam neatklāt, varētu but informācija par Noslēpumu nodaļu?

Harijs atskatījās pāri plecam; tagad sirds viņam dauzījās tik sparīgi un ātri, kā vēl nekad. Cik daudz laika Strupam vajadzēs, lai atbrīvotu Montegjū no klozetpoda? Vai pēc tam viņš nāks taisnā ceļā atpakaļ uz kabinetu vai pavadīs Montegjū uz slimnīcas spārnu? Noteikti pavadīs… Montegjū bija Slidena kalambola komandas kapteinis, Strups noteikti gribēs pārliecināties, ka viņam nekas nekaiš.

r

Harijs nogāja atlikušos soļus lidz Domnicai un nostājās pie tās, raudzīdamies trauka dzīlēs. Viņš bridi svārstījās, ieklausījās, tad atkal izvilka savu zizli. Kabinetā un gaiteni aiz durvīm valdīja pilnīgs klusums. Viņš vieglītēm pabikstīja Domnīcas saturu ar zižļa galiņu.

Sudrabainā viela traukā sāka strauji virmot. I larijs pieliecās tuvāk un ieraudzīja, ka tā kļuvusi caurspīdīga. Viņš jau atkal skatījās kādā istabā no augšas, it kā caur apaļu logu griestos… īstenībā, ja vien viņš nemaldījās, tad noraudzījās lejup uz Lielo zāli.

Viņa dvaša aizmigloja Strupa domu virsmu… smadzenes likās nonākušas aizmirstībā… butu neprāts darīt to, ko viņam tik ļoti gribējās… viņš drebēja… Strups kuru katru brīdi varēja atgriezties… bet I larijs iedomājās Čo dusmas un Malfoja ņirdzigo seju, un viņu pārņēma pārgalvīgas uzdrikstēšanās gars.

Viņš dziļi ievilka elpu un iegremdēja seju Strupa domu virskārtā. Kabineta grīda nekavējoties sagrīļojās, un Harijs ar galvu pa priekšu iegremdējās Domnicā.

Viņš krita cauri aukstam melnumam, pa ceļam neprātīgi virpuļodams, un tad…

Viņš stāvēja Lielās zāles vidū, bet četru namu galdu tur vairs nebija. To vietā zālē atradās vairāk nekā simt mazāku galdiņu, visi pavērsti vienā virzienā; aiz katra no tiem sēdēja audzēknis un, zemu noliektu galvu, rakstīja uz pergamenta ruļļa. Vienīgā skaņa bija spalvu skrapšķēšana, un ik pa brīdim iečabējās kāds pergaments. Nepārprotami bija eksāmenu laiks.

Pa augstajiem logiem uz noliektajām galvām krita saules stari; spilgtajā gaismā tās mirdzēja kastaņbrūnas, vara sarkanas un zeltainas. Harijs vērīgi ieskatījās. Kaut kur bija jābūt Strupam… tās taču bija viņa atmiņas…

Un tur jau viņš bija, vienu galdiņu aiz Harija. Zēns skatījās nenovērzdamies. Strups pusaudzis izskatījās izstīdzējis un bāls, gluži kā tumsā turēts stāds. Mati viņam bija salipuši taukainās šķipsnās un gūlās uz galda, bet skribelētāja līkais deguns gandrīz dūrās pergamentā. Harijs nostājās Strupam aiz muguras un izlasīja eksāmena darba virsrakstu: AIZSARDZĪBA PRET TUMŠAJAM ZINTĪM — SĀKUMA LĪMEŅA IESKAITES MAĢIJĀ.

Tātad Strupam vajadzēja būt piecpadsmit vai sešpadsmit gadus vecam, aptuveni Harija paša gados. Roka tā vien slīdēja pār pergamentu — viņš jau bija pierakstījis vismaz par pēdu vairāk nekā tuvākie kaimiņi, turklāt rokraksts bija ļoti sīks un saspiests.

— Vēl piecas minūtes!

Balss lika Harijam salēkties. Pagriezies viņš pavisam tuvu starp soliem ieraudzīja aizslīdam profesora Zibina pakausi. Profesors Zibiņš pagāja garām zēnam ar nekārtīgiem melniem matiem… ar ļoti nekārtīgiem melniem matiem…

Harijs kustējās tik ātri, ka, butu bijis no miesas un asinīm, soli būtu lidojuši uz visām pusēm. Taču tagad likās, ka viņš kā sapni aizslīd garām divām ejām un iegriežas trešajā. Melnmatainā zēna pakausis pietuvojās un… tagad viņš iztaisnoja muguru, nolika spalvu un pievilka tuvāk pergamentu, lai pārlasītu uzrakstīto…

Harijs apstājās sola priekšā un vērās uz savu piecpadsmitgadīgo tēvu.

Pakrūtē eksplodēja satraukums: likās, it kā viņš skatītos pats sevi, tikai tīšuprāt drusku pielabotā. Džeimsam acis bija gaišbrūnas, deguns — mazliet garāks nekā Harijam un uz pieres nebija rētas, bet viņiem abiem bija viena un tā pati šaurā seja, tā pati mute un uzacis; Džeimsam mati pakausī slējās gaisā tieši tāpat kā Harijam, viņa rokas tikpat labi būtu varējušas piederēt Harijam, un varēja redzēt — ja Džeimss pieceltos kājās, viņu auguma starpība nebūtu lielāka par pirksta tiesu.

Džeimss plati nožāvājās un sabužinaja matus, sajaucot tos vēl vairāk nekā pirms tam. Tad, uzmetis skatu profesoram Zibinām, viņš pagriezās savā krēslā un uzsmaidīja zēnam, kurš sēdēja četras vietas tālāk.

Jaunā satraukuma uzplūdā Harijs redzēja, kā Siriuss parāda Džeimsam paceltu ikšķi. Siriuss mierīgi zvilnēja savā krēslā, pagāzis to uz pakaļkājām. Viņš bija ļoti izskatīgs; tumšie mati krita acīs ar paviršu eleganci, kādu ne Džeimss, ne Harijs nemūžam nebūtu varējuši panākt, un aizmugurē sēdošā meitene raidīja turp cerīgus skatienus, lai gan likās, ka viņš to nemana. Un aiz šis meitenes, divus solus tālāk — Harijam vēderā atkal kaut kas priekā sažņaudzās — sēdēja Remuss Vilksons. Viņš izskatījās diezgan bāls un nevesels (vai tuvojās pilnmēness?) un likās pilnīgi iegrimis eksāmena darbā — pārlasīdams atbildes, viņš, viegli saraucis pieri, ar spalvas galiņu kasīja zodu.

Tātad tas nozīmēja, ka tepat kaut kur jāatrodas arī Tārpastim… un tiešām, Harijs tūdaļ viņu ari ieraudzīja — sīku, pelēkmatainu zēnu ar smailu degunu. Tārpastis izskatījās noraizējies; viņš grauza nagus, raudzīdamies savā darbā, un šļūkāja pa grīdu ar kāju pirkstgaliem. Ik pa brīdim viņš, cerību pilns, paglūnēja uz sava kaimiņa darbu. Harijs bridi vēroja Tārpasti, tad atkal pieversās Džeimsam, kas tagad kaut ko kricelēja uz piezīmju pergamenta gabaliņa. Viņš bija uzzīmējis zibsni, un tagad uzvilka burtus "L.E." Ko tie nozīmēja?

—    Nolikt spalvas, lūdzu! — iespiedzās profesors Zibiņš. — Visi, arī jūs, Stebins! Ludzu, palieciet savās vietās, kamēr es savākšu jūsu pergamentus. Šurpum!

Vairāk nekā simt pergamenta ruļļu uzlidoja gaisā un ietraucās profesora Zibina izstieptajās rokās, notriecot viņu atmuguriski gar zemi. Vairaki cilvēki iesmējās. Pāris audzēkņu no pirmajiem soliem piecēlās, saņēma profesoru Zibinu aiz elkoņiem un nostādīja atpakaļ uz kājām.

—   Pateicos… pateicos, — elsa profesors Zibiņš. — Ļoti labi, visi brīvi!

Harijs paraudzījās uz savu tēvu, kurš steidzīgi nosvītroja iniciāļus "L.E.", ko pirms tam bija grezni izzīmējis, pielēca kājās, iebāza spalvu un eksāmena jautājumus somā, ko uzmeta plecā, un stāvēja gaidīdams, kad viņam pievienosies Siriuss.

Harijs paskatījās apkārt un gabaliņu tālāk ieraudzīja Strupu, kas, mezdams loku ap soliem, virzījās uz durvju pusi, vēl joprojām iegrimis pats savā eksāmena jautājumu lapā. Būdams uzkumpis un lempīgs, viņš pārvietojās saraustītā solī, kas atgādināja zirnekļa gaitu, un ap viņa seju kustējās taukaino matu šķipsnas.

Tergājošu meiteņu pulciņš izšķīra Strupu no Džeimsa, Siriusa un Vilksona, un, iespraucoties viņu vidū, Harijam izdevās paturēt redzes laukā Strupu, vienlaikus spicējot ausis, lai saklausītu Džeimsa un viņa draugu balsis.

—   Vai tev patika desmitais jautājums, Mēnestiņ? — Siriuss vaicāja, kad viņi iznāca Ieejas zālē.

—    Es biju sajūsmā, — Vilksons aši atbildēja. — Nosauciet piecas pazinies, kas ļauj identificēt vilkati. Lielisks jautājums.

—   Kā tu domā, vai tev izdevās visas nosaukt? — Džeimss tēlotās bažās apvaicājās.

—    Man liekas, jā, — Vilksons nopietni atbildēja, un viņi iejuka puli, kas drūzmējās durvis nepacietībā izkļūt ārā, saulainajā pagalmā. — Pirmā: viņš sēž manā krēslā. Otrā: viņam mugurā manas drēbes. Trešā: viņa vārds ir Remuss Vilksons.

Tārpastis bija vienīgais, kurš nesmējās.

—   Es atcerējos deguna formu, acu zīlītes un kuplo asti, — viņš noraizējies teica, — bet es nevarēju iedomāties, kas vēl…

—   Nu, cik stulbs tu vari but, Tārpasti? — Džeimss neiecietīgi noteica. — Reizi mēnesī tu skraidi apkārt ar vilkati…

—   Runā klusāk, — lūdzās Vilksons.

Harijs atkal bažīgi atskatijās. Strups vēl joprojām bija turpat tuvumā, iegrimis eksāmena jautājumos — bet šis bija viņa atmiņas, un Harijs bija pārliecināts, ka, ja Strupam ienāktu prātā aizklīst citā virzienā, viņš, Harijs, vairs nevarētu tālāk sekot Džeimsam. Tomēr, viņam par lielu atvieglojumu, kad Džeimss ar saviem trim draugiem devās pāri zālienam uz ezera pusi, Strups viņiem sekoja, vēl joprojām pētīdams eksāmena uzdevumu un nepārprotami īsti skaidri nezinādams, uz kurieni dodas. Turoties viņam gabaliņu priekšā, Harijam izdevās reizē uzmanīgi vērot arī Džeimsu un pārējos.

—   Nu, man jau likās, ka tā biļete bija tīrā konfekte, — viņš dzirdēja Siriusa balsi. — Es brīnīšos, ja nesaņemšu vismaz "izcili".

—    Es arī, — Džeimss teica. Viņš iebāza roku kabatā un izvilka zelta zibsni, kas spirinājās pretī.

—   Kur tu to ņēmi?

—   Nospēru, — Džeimss nevērīgi atteica. Viņš sāka ar zibsni spēlēties, ļaudams tam aizlidot veselu pēdu tālāk, tad atkal noķēra — reakcija viņam bija lieliska. Tārpastis viņu apbrīnā vēroja.

Viņi apstājās ezera malā, tā paša dižskābarža paēnā, zem kura Harijs, Rons un Hermione reiz bija pavadījuši svētdienu, strādājot pie saviem mājasdarbiem, un sagūlās zālienā. Harijs atkal atskatījās un apmierināts ieraudzīja, ka Strups bija iekārtojies zālē, krūmu pudura tumšajā ēnā. Viņš vēl joprojām bija tikpat dziļi iegrimis SLIMa uzdevumos; tas ļāva Harijam apsēsties zālē starp dižskābardi un krūmiem un vērot zem koka gulšņājošo četrotni. Uz ezera gludās ūdens virsmas žilbinoši laistījās saules gaisma; krastā, kurpes un zeķes novilkušas, kājas ūdeni dzesēdamas, sēdēja tās pašas smejošās meitenes, kas tikko bija iznākušās no Lielās zāles.

Vilksons bija izvilcis grāmatu un sācis lasit. Siriuss, izskatīdamies diezgan augstprātīgs un garlaikots, bet tai pašā laika ļoti pievilcīgs, noraudzījās uz audzēkņiem, kas pastaigājās pa zālienu. Džeimss vēl joprojām rotaļājās ar zibsni, ļaujot tam aizlidināties arvien tālāk un tālāk, gandrīz vai aizbēgt, bet allaž pēdējā brīdī to sagrāba ciet. Tārpastis viņu vēroja ar vaļēju muti. Katru reizi, kad Džeimsam izdevās īpaši grūts ķēriens, Tārpastis noelsās un aplaudēja. Kad bija pagājušas kādas piecas minūtes, Harijs sāka prātot, kāpēc gan Džeimss neliek Tārpastim beidzot savaldīties un apklust, taču likās, ka Džeimsam šie uzmanības apliecinājumi patīk. Harijs ievēroja, ka viņa tēvam bija paradums bužināt matus, it ka baidoties, ka tie varētu kļūt pārāk kārtīgi, un ka viņš visu laiku pa brīdim paskatijās uz meitenēm ezera krastā.

—  Liec taču vienreiz nost, — Siriuss beidzot neizturēja, kad Džeimsam atkal bija izdevies lielisks ķēriens un Tārpastis viņam uzgavilēja, — kamēr Tārpastis aiz sajūsmas nav apčurājies.

Tārpastis mazliet piesārta, bet Džeimss pasmaidīja.

—  Ja nu tev krīt uz nerviem, — viņš teica, iebāzdams zibsni atpakaļ kabatā. Harijs skaidri noprata, ka tikai Siriusa dēļ Džeimss bija gatavs beigt izrādīšanos.

—  Man ir garlaicīgi, — Siriuss teica. — Kaut labāk būtu pilnmēness!

—  No tevis to var sagaidīt, — Vilksons drūmi noteica savas grāmatas aizsegā. — Mums vēl jāliek pārvērtības. Ja tev garlaicīgi, vari mani parbaudlt. Še.. . — un viņš pastiepa savu grama tu.

Siriuss tikai nicīgi nošņācās. — Man nav jāskatās uz tām stulbībām, es tāpat visu zinu.

—    Tas tevi uzmundrinās, Ķepaini, — Džeimss klusi teica. — Paskaties, kas tur…

Siriuss pagrieza galvu. Viņš sastinga, gluži kā suns, kurš saodis trusi.

—   Lieliski, — viņš tikko dzirdami noteica. — Punkitnuss.

Harijs pagriezās, lai redzētu, uz ko Siriuss skatās.

Strups atkal bija piecēlies kājās un stūķēja somā savu SLIMu uzdevumu lapu. Kad viņš pameta krūmu paēnu un devās pāri zālienam, Siriuss un Džeimss piecēlās kājās.

Vilksons un Tārpastis palika sēžam: Vilksons vēl joprojām vērās savā grāmatā, lai gan viņa acis vairs negrozījās un starp uzacīm bija iegūlusi viegla grumbiņa. Tārpastis kārīgās gaidās vērās te Siriusā un Džeimsā, te Strupā.

—  Viss kārtībā, Puņķimus? — Džeimss skaļi apvaicājās.

Strups reaģēja tik strauji, it kā būtu gaidījis uzbrukumu:

nometis somu, viņš iegrūda roku aiz mantijas, un zizlis bija jau pa pusei laukā, kad Džeimss nokliedzās: — Tukšrokdžimpiņ!

Strupa zizlis uzlidoja gaisā triju četru metru augstumā un ar klusu būkšķi nokrita zālē viņam aiz muguras. Siriuss izgrūda smieklu rējienu.

—   Aizturies! — viņš teica, pavērsdams zizli pret Strupu, kas bija notriekts no kājām puslēcienā uz sava nokritušā zižļa pusi.

Visi apkārtējie audzēkņi bija pagriezušies un vēroja notiekošo. Vairaki no viņiem bija piecēlušies kājās un pamazām nāca arvien tuvāk. Daži likās noraizējušies, citi — uzjautrināti.

Strups elsdams gulēja zemē. Džeimss un Siriuss, zižļus pacēluši, viņam tuvojās. Džeimss ik pa brīdim atskatījās uz meitenēm ezera malā. Tārpastis tagad bija pielēcis kājās un alkatīgi vēroja notiekošo, apgājis apkārt Vilksonam, lai varētu labāk redzēt.

—   Kā gāja eksāmenā, Puņķimus? — Džeimss apvaicājās.

—   Es redzēju, kā viņš ar degunu trinās gar pergamentu, — Siriuss ļauni teica. — Pa virsu būs taukaini pleķi, neviens neko nevarēs izlasīt.

Vairāki no vērotājiem iesmējās; bija skaidrs, ka Strups nav lielā cieņā. Tārpastis spalgi noirgojās. Strups mēģināja piecelties, bet burvestība vēl bija spēkā; viņš cīnījās, it kā neredzamu virvju sasiets.

—  Tu… tikai pagaidi, — viņš elsoja, veroties Džeimsā ar dziļu riebumu, — pagaidi… tik!

—   Ko lai es pagaidu? — Siriuss nesatricināmā mierā apvaicājās. — Ko tad tu tādu izdarīsi, Puņķimus, noslaucīsi gar mums degunu?

Strups izgrūda lamuvārdu un lāstu straumi, bet, tā kā līdz zizlim nevarēja aizsniegties, nekas nenotika.

—   Izmazgā muti! — Džeimss ledainā toni noteica. — Tīro!

No Strupa mutes nekavējoties sāka plūst sārtu ziepju burbuļu straume; putas pārklāja viņa lūpas, tā ka viņš aizrijās un palika bez elpas…

—   Lieciet vinu MIERĀ!

Džeimss un Siriuss atskatījās. Džeimsa brīvā roka nekavējoties iegrima viņa matos.

Tā bija viena no ezera malas meitenēm. Viņai bija biezi, tumši rudi mati, kas gūlās uz pleciem, un pārsteidzoši zaļas, mandeļveidlgas acis — Harija acis.

Harija māte.

—   Kas lēcies, Evansa? — Džeimss apvaicājās, un viņa balss piepeši ieskanējās patīkamāka, zemāka, nobriedušāka.

—    Lieciet viņu mierā, — atkārtoja Lilija. Viņa raudzījās Džeimsā, izrādīdama visas iespējamās pamatīgas nepatikas pazīmes. — Ko viņš jums nodarījis?

—  Nu, — Džeimss teica, šķietami cenzdamies atrast precīzu formulējumu, — vispār jau pietiek ar to, ka viņš vispār eksistē, ja tu saproti, ko es ar to domāju…

Vairāki no apkārt stāvošajiem audzēkņiem, ieskaitot Siriusu un Tārpasti, ieķiķinājās, bet Vilksons, šķietami vēl joprojām iegrimis grāmatā, nesmējās. Nesmējās ari Lilija.

—  Tev liekas, ka tu esi asprātīgs, — viņa salti teica. — Bet tu neesi nekas vairāk kā uzpūtīgs, nejauks kājslauķis, Poter. Liec viņu mierā.

—  Likšu, ja tu nāksi ar mani uz randiņu, Evansa, — Džeimss aši atteica. — Nu… nāc ar mani uz randiņu, un es vecajam Puņķimusam vairs zizli nepieduršu!

Viņam aiz muguras aiztures burvestība pamazām sāka zaudēt spēku. Strups lēni virzījās uz sava nokritušā zižļa pusi un rāpodams spļāva ziepju putas.

—  Es neietu ar tevi uz randiņu, pat ja nāktos izvēlēties vai nu tevi, vai milzu astoņkāji.

—  Tev gan neiet, Zubur, — Siriuss aši noteica, un atkal pievērsās Strupam. — EI!

Taču bija par vēlu; Strups bija pavērsis savu zizli tieši pret Džeimsu; uzzibsnīja gaisma, un Džeimsā vaigā iecirtās dziļa brūce, tā ka mantija nošļācās ar asinim. Džeimss apsviedās: pēc otra gaismas zibšņa Strups jau vēkšpēdus karājās gaisā; mantija apsedza viņa galvu, atklājot kaulainas, bālas kājas un pelēcīgas apakšbikses.

Nelielajā skatītāju pulciņā daudzi uzgavilēja; Siriuss, Džeimss un Tārpastis smējās, vēderu turēdami.

Lilija, kuras niknā seja bija uz mirkli noraustījusies, it kā viņa grasītos pasmaidīt, teica: — Laid viņu zemē!

—  Protams, — Džeimss atteica, un uzšāva savu zizli gaisā; Strups saņurcītā kaudzē nokrita zemē. Izpiņķerējies no savas mantijas, viņš aši pielēca kājās, turēdams savu zizli izslietu, bet Siriuss izsaucās: — Stindzakmenīl — un Strups atkal novēlās gar zemi, stīvs kā dēlis.

—  LIEC VIŅU MIERA! — Lilija sauca. Tagad viņa bija izvilkusi pati savu zizli. Džeimss un Siriuss bažīgi uz to paskatījās.

—   Paklau, Evansa, neliec man tevi noburt, — Džeimss no sirds sacīja.

—   Nu, tad noņem viņam lāstu!

Džeimss smagi nopūtās, tad pagriezās pret Strupu un nomurmināja pretlāstu.

—   Lūdzu, — viņš teica, Strupam pieslienoties kājās. — Puņķimus, tev paveicās, ka te bija Lilija…

—  Man nav vajadzīga palidziba no tādiem smirdīgiem draņķ-

asiniem kā vina!

Lilija samirkšķinaja acis.

—   Lieliski, — viņa nesatricināmā mierā noteica. — Turpmāk es nepūlēšos. Un tavā vietā es izmazgātu apakšbikses, Puņķimus.

—   Atvainojies Evansai! — Džeimss uzrēca Strupam, draudīgi pavērsis pret viņu savu zizli.

—   Es negribu, ka tu liec viņam atvainoties, — Lilija Džeimsam uzkliedza. — Tu neesi labāks par viņu!

—    Ko? — iesmilkstējās Džeimss. — Es NEMŪŽAM nenosauktu tevi par… tu-jau-zini-ko!

—   Tu mūžam bužini savus matus — domā, baigi stilīgais, it kā būtu tikko nokāpis no slotaskāta! Un visu laiku izrādies ar to stulbo zibsni un staigā pa gaiteņiem, noburdams katru, kas tev sakrit uz nerviem, tikai tāpēc, ka tu to vari — jābrīnās, ka tavs slotaskāts vispār var pacelt no zemes tādu milzu galvu! Man no tevis metas NELABI!

Viņa apcirtās uz papēža un aizsteidzās.

—   Evansa! — Džeimss sauca viņai nopakaļ. — Eu, EVANSA!

Taču viņa neatskatījās.

—   Kas viņai uznācis? — Džeimss teica, velti pūledamies izlikties, it kā runa būtu par ko tādu, kas viņam neliekas ipaši svarīgi.

—   Iedziļinājies zemtekstā, es sacītu, ka tu viņai liecies tāds kā mazliet uzpūtīgs, vecīt, — Siriuss teica.

—   Kā tad, — Džeimss noteica, tagad jau pa īstam noskaities, — kā tad…

Sekoja vēl viens gaismas zibsnis, un Strups jau atkal karājās ar kājām gaisā.

—    Kurš grib redzēt, kā es Puņķimusam novelku apakšbikses?

Taču Harijs tā ari neuzzināja, vai Džeimss tiešām novilka Strupa apakšbikses. Viņa augšdelmu cieši kā skrūvspīlēs bija sagrābusi kāda roka. Harijs saviebies atskatijās, lai redzētu, kurš viņu saķēris, un šausmu uzplūdā ieraudzīja sev līdzās stāvam pavisam pieaugušu Strupu, dusmās nobālušu.

—   Izklaidējaties?

Harijs juta, ka paceļas gaisā; vasaras diena ap viņu pamazām izzuda. Viņš lidoja augšup cauri ledainam melnumam un vēl joprojām sajuta Strupa roku uz sava augšdelma. Harijs jutās kā pēc gaisā apmesta kūleņa; kājas sadūrās ar Strupa pagraba akmens gridu, un viņš atkal stāvēja pie Strupa rakstāmgalda ar Domnīcu, krēslainajā šolaiku mikstūru pasniedzēja kabinetā.

—  Nu, tātad, — Strups teica, satvēris Harija roku tik cieši, ka viņa plauksta jau sāka likties nejūtīga. — Tātad…izklaidējaties, Poter?

—   N-nē, — Harijs teica, pūlēdamies izraut roku.

Tas bija biedējoši: Strupa lūpas drebēja, seja viņam bija krīta bālumā un zobi atņirgti.

—  Asprātis bijis tas jūsu tētuks, ko? — Strups teica, purinādams Hariju tik stipri, ka acenes zēnam noslīdēja līdz deguna galam.

—   Es… ne…

Strups no visa spēka atgrūda Hariju. Zēns nokrita uz pagraba grīdas.

—   Jūs nevienam nestāstīsiet par to, ko redzējāt! — Strups bļāva.

—  Nē, — Harijs teica, uzrausdamies kājās pēc iespējas tālāk no Strupa. — Nē, protams, es…

—  Pazūdiet, pazūdiet, es negribu jūs vairs nekad redzēt savā kabinetā!

Un, Harijam metoties uz durvju pusi, virs viņa galvas uzsprāga trauks ar beigtiem prusakiem. Viņš atrāva vaļā durvis un aizskrēja pa gaiteni, apstādamies tikai tad, kad viņu un Strupu šķira trīs stāvi. Tad viņš elsdams atspiedas pret sienu un paberzēja savu sāpošo roku.

Nebija ne mazākās vēlēšanās ne tik agri atgriezties Grifidora torni, ne ari stāstīt Ronam un Hermionei par to, ko viņš tikko bija redzējis. Tik satriektam un nelaimīgam Harijam lika justies ne jau tas, ka viņš bija sabārts un apmētāts ar stikla burkām — viņš zināja, kada ir sajuta, ja tevi pazemo skatītāju pulciņa vidū, un lieliski saprata, kā Strups jutās, kad Harija tēvs par viņu ņirgājās; ari tas, ka, spriežot pēc tikko redzētā, viņa tēvs bijis tieši tik uzpūtīgs, kā to allaž bija stāstījis Strups.

DlVDESMIT DEVITA NODAĻA PROFESIONĀLĀ ORIENTĀCIJA

Bet kāpēc tev vairs nav slēpprātlbas nodarbību? — Hermione, pieri saraukusi, jautāja.

—      Es tev jau teicu, — Harijs nomurmināja. — Strupam liekas, ka es tālāk varu strādāt pats. Pamatus es esmu apguvis.

—    Tātad tev vairs nav dīvainu sapņu? — Hermione skeptiski pārvaicāja.

—    Tikpat kā ne, — Harijs atbildēja, izvairīdamies uz viņu skatīties.

—    Es gan nedomāju, ka Strupam vajadzēja pārtraukt stundas, kamēr tu neesi pilnīgi drošs, ka vari sapņus kontrolēt! — Hermione sašutusi izsaucās. — Harij, manuprāt, tev vajadzētu atgriezties pie viņa un palūgt…

—   Nē, — Harijs stingri notdea. — Met mieru, Hermione, labi?

Bija Lieldienu brīvlaika pirmā diena, un Hermione, kā ierasts,

lielu dienas daļu bija pavadījusi, sastādīdama visiem trim atkārtošanas grafikus. Harijs un Rons ļāva viņai vaļu; tā bija vieglāk, nekā strīdēties, turklāt grafiki varēja viņiem beigu galā arī noderēt.

Ronu bija pamatīgi iztrūcinājis atklājums, ka līdz eksāmeniem palikušas tikai sešas nedēļas.

—   Kā gan tas var tev nākt kā pārsteigums? — Hermione noprasīja, piesizdama ar savu zizli pie ik lauciņa Rona grafikā, liekot tiem iegailēties katram savā krāsā, atbilstoši mācību priekšmetiem.

—   Nezinu, — Rons atteica, — tik daudz kas noticis.

—   Te būs, — meitene sacīja, pasniegdama viņam grafiku,

—   ja tu pie tā turēsies, visam vajadzētu būt kārtibā.

Rons drūmi pavērās savā grafikā, bet tad atplauka.

—   Tu man katru nedēlu esi piešķīrusi vienu brivu vakaru!

—   Tas ir kalambola treniņiem, — Hermione teica.

Smaids Rona sejā izdzisa.

—   Kāda no tā jēga? — viņš noteica. — Mums ir tikpat lielas izredzes uzvarēt šīgada kalambola kausā, kā tētim — kļūt par burvestību ministru.

Hermione neko neatbildēja; viņa skatījās uz Hariju, kas neko neredzošām acīm blenza kopistabas pretējā sienā, kamēr Blēžkajis ar ķepu bakstīja zēna roku, pūlēdamies panākt, lai viņam kāds pakasa aiz auss.

—   Kas noticis, Harij?

—   Ko? — viņš aši atsaucās. — Nē, nekas.

Viņš paķēra savu "Maģiskās aizsardzības teoriju" un izlikās, ka mēģina kaut ko atrast rādītājā. Blēžkājis, zaudējis cerības kaut ko panākt, aizlavījās zem Hermiones krēsla.

—    Es pirmīt satiku Čo, — Hermione uzmanīgi ieteicās.

—   Viņa ari izskatījās visai nelaimīga… vai jūs abi atkal esat saplēsušies?

—    Ko? A, jā, esam gan. — Harijs jutās pateicīgs par šo ieganstu.

—   Par ko?

—   Par to viņas draudzeni, sūdzambibeli Marietu, — Harijs teica.

— Jā, to nu es tev nevaru pārmest! — Rons nikni izsaucās, nolikdams savu atkārtošanas grafiku. — Nebijis viņas…

Rons izplūda niknos vārdu pludos par Marietu Lejmali; Harijam tas likās ļoti izdevīgi — viņam bija tikai jāizskatās dusmīgam, piekrītoši jāmāj ar galvu un jāizsaucas "Jā gan!" un "Pareizi!" ik reizi, kad Rons ievilka elpu. Tas ļāva pratam vaļu vēl skumīgāk gremdēties Domnlcā redzētajā.

Harijam likās, ka šis atmiņas viņu no iekšpuses pamazām saēd. Zēns vienmēr bija dzīvojis tik stiprā pārliecībā, ka viņa vecāki bijuši lieliski cilvēki, ka nemaz nebija grūti nenoticēt Strupa mēģinājumiem nomelnot viņa tēva raksturu. Vai tad tādi cilvēki kā Hagrids un Siriuss nebija Harijam stāstījuši, cik lielisks bijis viņa tēvs? (Jā, kā tad, paskaties, kāds Siriuss bijis pats, iebilda kāda kašķīga balss Harijam galvā… viņš taču nebija labāks, vai ne?) Tiesa, reiz viņš bija nejauši dzirdējis profesori Maksūru sakām, ka viņa tēvs un Siriuss skolā bijuši nemiera cēlāji, bet profesore bija viņus raksturojusi kā Vizliju dvīņu priekšgājējus, un Harijs nespēja iztēloties Fredu un Džordžu karinām kādu ar kājām gaisā tikai sava prieka pēc… ja nu vienīgi kādu, kurš viņiem patiešām riebās… varbūt Malfoju vai kādu citu, kurš to tiešām pelnijis…

Harijs mēģināja sev pierādīt, ka Strups tiešām būtu pelnijis to, ko viņam lika izciest Džeimss, bet vai gan Lilija nebija vaicājusi: — Ko viņš jums nodarījis? — Un vai tad Džeimss nebija atbildējis: — Vispār jau pietiek ar to, ka viņš vispār eksistē, ja tu saproti, ko es ar to domāju… — Vai Džeimss nebija to visu uzsācis tikai tāpēc, ka Siriuss sūdzējās par garlaicību? Harijs atcerejās, kā Vilksons Drūmkaktē bija stāstījis, ka Dumidors viņu iecēlis par prefektu cerībā, ka viņam izdosies kaut cik savaldīt Džeimsu un Siriusu… bet Domnīcā viņš bija vienkārši sēdējis un pieļāvis, ka tā ari notiek…

Harijs nemitīgi sev atgādināja, ka Lilija taču bija iejaukusies; viņa māte bijusi krietna. Tomēr atmiņas par to, ar kadu sejas izteiksmi viņa bija kliegusi uz Džeimsu, uztrauca Hariju tikpat daudz kā viss cits; bija pilnīgi skaidrs, ka Džeimss viņai riebās, un Harijs vienkārši nespēja saprast, kā viņi būtu varējuši beigu galā apprecēties. Vienu vai divas reizes viņš pat ieprātojās, vai tikai Džeimss viņu nav piespiedis…

Gandriz piecus gadus domās par tēvu Harijs bija smēlies mierinājumu un iedvesmu. Ik reizi, kad zēnam kāds teica, ka viņš ir uz mata kā Džeimss, viņš lepnumā bija sācis iekšēji starot. Un tagad… tagad, iedomājoties par tēvu, viņš jutas atsalis un saskumis.

Lieldienu brīvdienām aizejot, laiks kļuva vējaināks, saulaināks un siltāks, bet Harijs kopā ar pārējiem piektgadniekiem un septītgadniekiem bija iesprostots telpās, kur ņēmās atkārtot iemācīto un tekalēja uz bibliotēku un atpakaļ. Harijs par savas sliktās omas vienīgo iemeslu uzdeva gaidāmos eksāmenus, un, tā kā pārējiem grifidoriem pašiem bija apnicis mācīties, viņa aizbildinājumu neviens neapšaubīja.

—   Harij, es runāju ar tevi, vai tu dzirdi?

—   Ko?

Harijs atskatījās. Pie bibliotēkas galda, kur viņš bija sēdējis viens pats, tagad bija pievienojusies Džinnija Vīzlija, vējā gluži izspūrusi. Bija vēls svētdienas vakars; Hermione bija atgriezusies Grifidorā, lai atkārtotu senās rūnas, un Konam bija kalambola treniņš.

—   Ā, sveika, — ITarijs teica, pievilkdams sev tuvāk grāmatas. — Kā tad tas nākas, ka tu neesi treninā?

' r

—   Tas jau ir cauri, — Džinnija atteica. — Ronam nācās aizvest Džeku Sloperu uz slimnīcas spārnu.

—   Kāpēc?

—   Nu, mēs gan skaidri nezinām, bet mums liekas, ka viņš sevi notrieca pats ar savu nūju. — Viņa smagi nopūtās. — Šā vai tā… tikko pienāca paciņa. Tikai nupat izgājusi cauri Ambrāžas jaunajai caurskates procedūrai.

Viņa uzmeta uz galda bruņā papīrā ietītu kasti; skaidri varēja redzēt, ka tā jau tikusi iztlta un pēc tam pavirši iesaiņota atpakaļ. Kastei šķērsām pāri ar sarkanu tinti bija uzkricelēts: pārbaudījusi un apstiprinājusi Cūkkārpas lielinkvizitore.

—  Tas ir Lieldienu olas no māmiņas, — Džinnija teica. — Viena ir tev… te būs.

Viņa pasniedza Harijam glitu šokolādes olu, izrotātu ar maziem glazūras zibsnišiem; ja varēja ticēt uzrakstam uz iesaiņojuma, iekšā vajadzēja atrasties maisiņam šņācējrūcējbišu. Harijs mirkli uz to raudzījās un, sev par lielām šausmām, sajuta kaklā sakāpjam kamolu.

—   Tev nekas nekaiš, Harij? — Džinnija klusi apvaicājās.

—   Nē, viss kārtībā, — Harijs piesmacis atbildēja. Kamols kaklā bija sāpīgs. Viņš nesaprata, kāpēc Lieldienu ola liek tā justies.

—   Tu pēdējā laikā liecies tāds nomākts, — Džinnija neatlaidās. — Zini, es esmu pārliecināta, ja tu tikai parunātu ar Čo…

—   Ne jau ar Čo es gribu runāt, — Harijs strupi atteica.

—   Ar ko tad? — Džinnija jautāja.

—   Es…

Viņš paraudzījās visapkārt, lai pārliecinātos, ka neviens nenoklausās. Pinsa madama stāvēja dažus plauktus tālāk, apzīmogodama kaudzi grāmatu Hannai Abotei, kas izskatījās visai izmisusi.

—  Es gribētu parunāt ar Siriusu, — viņš nomurmināja. — Bet zinu, ka nevaru.

Vairāk jau, lai būtu, ar ko nodarboties, nevis tāpēc, ka to patiešām gribētos, Harijs iztina savu Lieldienu olu, nolauza lielu gabalu un iebāza to mutē.

—   Nu, — Džinnija lēni noteica, arī uzcienādamās ar olas gabaliņu, — ja tu patiešām gribi parunāt ar Siriusu — man liekas, gan jau mēs varētu izdomāt, kā to izdarīt.

—   Nu, izbeidz, — Harijs bezcerīgi novilka. — Ar visu to, ka Ambrāža uzmana kamīnus un lasa mūsu pastu?

—    No bērnības, kas pavadīta kopā ar Eredu un Džordžu, atlec viens labums, — Džinnija domigi bilda, — cilvēks savā ziņā sāk domāt, ka, ja vien pietiek drosmes, nav nekā neiespējama.

I larijs uz viņu paskatījās. Vai nu tas bija šokolādes iespaidā — Vilksons allaž ieteica to mazliet uzēst pēc tikšanās ar atprātotājiem —, vai vienkārši tāpēc, ka viņš beidzot bija skaļi izteicis vēlēšanos, kas viņu iekšēji bija dedzinājusi jau nedēļu, bet zēns nejutās vairs tik ļoti bezcerīgi.

—   KO JŪS IEDOMĀJATIES?

—   Nolādēts, — Džinnija nočukstēja, pielekdama kājās. — Es aizmirsu…

Viņiem virsū metās Pinsa madāma, dusmās saverkšķljusi savu grumbaino vaigu.

—   Šokolāde bibliotēkā! — viņa brēca. — Arā… ārā… ĀRĀ!

Un, izrāvusi zizli, viņa lika Harija grāmatām, somai un tintes

pudelei iztriekt viņus ar Džinniju ārā no bibliotēkas, pa ceļam

vairākkārt iebliežot bēgļiem pa galvu.

* * *

It kā, lai pasvītrotu gaidāmo eksāmenu nozīmību, īsi pirms brīvdienu beigām Grifidora torni uz galdiem parādījās lēvenis pamfletu, lapiņu un sludinājumu par dažādām burvju karjerām, kā ari kārtējais paziņojums pie dēļa, kas vēstija:

PROFESIONĀLĀ ORIENTĀCIJA

Visiem piektgadniekiem vasaras trimestra pirmajā nedēļā obligāti jātiekas ar sava nama pārzini, lai apspriestu savu nākamo karjeru. Individuālo sarunu laiki norādīti zemāk.

Harijs izskatīja sarakstu un ieraudzīja, ka viņam jāierodas profesores Maksūras kabinetā pirmdien pustrijos; tas nozimēja, ka nāksies kavēt lielāko daļu no pareģošanas. Viņš, tāpat kā pārējie piektgadnieki, ievērojamu daļu no Lieldienu brīvlaika pēdējas nedēļas nogales pavadīja, lasīdams informāciju par iespējamo karjeru, kas bija piegādāta, lasāma un pārlasāma.

—   Nu, dziedniecība man neiet pie sirds, — brīvdienu pēdējā vakarā sacīja Rons. Viņš bija iedziļinājies lapiņa, kurai uz vienas puses bija redzama Svētā Mango dziednīcas emblēma ar sakrustotajiem kaulu un zizli. — Te sacīts, ka SĒRGu līmeni vajadzīgs vismaz "P" mikstūrās, herboloģijā, pārvērtībās, burvestībās un aizsardzībā pret tumšajām zintīm. Padomā tik… vienreizēji… nemaz nav daudz prasīts, ko?

—   Nu jā, bet darbs tomēr ir atbildīgs, — Hermione izklaidīgi noteica. Viņa pētīja spilgti sārti oranžu lapiņu ar virsrakstu: TĀTAD JŪS DOMĀJAT, KA JUMS PATIKTU PIEVĒRSTIES ATTIECĪBĀM AR VIENTIEŠIEM? ? Neliekas, ka sakariem ar vientiešiem vajadzīga augsta kvalifikācija; te prasa tikai SLIMu vientiešu studijas: — Daudz lielāka nozīme ir jūsu entuziasmam, pacietībai un labai humora izjūtai!

—   Lai ielaistos kaut kādās attiecībās ar manu tēvoci, ar labu humora izjūtu būtu par maz, — drūmi noteica Harijs. — Drīzāk jau vajadzētu labi izjust, kad jāpamūk. — Viņš bija ticis līdz pusei pamfletā par burvju banku sistēmu. — Paklausieties šito: Vai jūs meklējat stimulējošu karjeru, kas būtu saistīta ar ceļojumiem, piedzīvojumiem un vērā ņemamām kompensācijām par bīstamu darbu? Tad apsveriet iespēju ieņemt amatu Gringotu burvju bankā, kas šobrīd meklē lāstu uzlauzējus aizraujošām iespējām ārzemēs… Viņi gan prasa aritmantiju. Tu to varētu, Hermione!

—    Man prāts īsti nenesas uz darbu bankā, — Hermione izklaidīgi atteica, tagad jau iegrimusi brošūrā "VAI JUMS IR DOTUMI APSARDZES TROĻĻU APMĀCĪBAI?"

—   Ei, — atskanēja balss Harijam pie auss. Zēns atskatījās; viņiem bija pievienojušies Freds un Džordžs. — Džinnija parunāja ar mums pāris vārdu par tevi, — Freds teica, izstiepdams kājas uz galda, kas atradās viņu priekšā un nogrūzdams uz grīdas vairākas brošūras par dažādam karjerām Burvestību ministrijā. — Viņa saka, ka tev vajagot parunāt ar Siriusu.

—    Ko? — Hermione skarbi parjautaja, sastingusi ar roku pusceļa pēc "IENĀCIET AR BLĪKŠĶI MAĢISKO NEGADĪJUMU UN KATASTROFU NODAĻĀ".

—   Jā, — Harijs atteica, pūledamies runāt pavisam nevērīgi, — jā, man likās, ka man gribētos…

—   Nekļūsti smieklīgs, — Hermione noteica, izsliedamās un paraudzldamās viņā tā, it kā neticētu pati savām acīm. — Kad Ambrāža šņakarējas pa kamīniem un pārmeklē katru pūci?

—  Nu, mums liekas, ka no tā var izvairīties, — Džordžs teica, izstaipīdamies un pasmaidīdams. — Vienkārši jānovērš uzmanība. Jūs varbūt būsit pamanījuši, ka Lieldienu brivdienu laikā mēs esam bijuši tādi paklusi nekārtību celšanas frontē?

—   Mēs sev vaicājām, kāda gan jēga rīkot sajukumu brīvajā laikā? — Freds turpināja. — Un paši atbildējām: itin nekāda. Protams, mēs būtu ari citiem izjaukuši visu atkārtošanu, un tas nu butu pēdējais, ko mēs gribētu.

Viņš ar svētulīgu sejas izteiksmi pamāja ar galvu Hermionei. Viņa izskatījās diezgan izbrīnita par šādu iejūtību.

—  Bet, sākot no rītdienas, viss atgriezīsies ierastajā gultnē, — Freds aši turpināja. — Un, ja nu mēs tik un tā sacelsim zināmu jezgu, kāpēc gan neiekārtot tā, lai Harijs var patērzēt ar Siriusu?

—  Ja, bet tik un tā, — Hermione iebilda, it kā skaidrojot kaut ko ārkārtīgi vienkāršu kādam ļoti aprobežotam cilvēkam, — pat ja jūs tiešām novērsīsiet uzmanību, kā gan lai Harijs ar viņu parunā?

—   Ambrāžas kabinetā, — Harijs klusi noteica.

Viņš par to bija domājis veselas divas nedēļas un neredzēja citu iespēju. Ambrāža pati viņam bija pateikusi, ka vienīgais kamīns, kas netiek uzmanīts, ir viņas pašas kabinetā.

—   Vai…tu…esi…traks? — Hermione apslāpēti izsaucās.

Rons bija nolicis malā savu lapiņu par darbu kultivēto sēņu

tirdzniecībā, un piesardzīgi ieklausijās sarunā.

—   Nedomāju vis. — Harijs paraustīja plecus.

—   Un kā tu vispār tur tiksi iekšā?

Šim jautājumam Harijs bija gatavs.

—   Siriusa nazis, — viņš teica.

—   Kā, ludzu?

—   Aizpērnajos Ziemassvētkos Siriuss man uzdāvināja nazi, ar ko var atmūķēt jebkuru slēdzeni, — Harijs teica. — Tāpēc, pat ja viņa ir nobūrusi durvis tā, lai Alohomora nedarbotos, un varu derēt, ka tā ari ir…

—  Ko tu par to domā? — Hermione uzstājīgi noprasīja Ronam, un Harijam tas nepārvarami atsauca atmiņā Vizlija kundzi, kas pirmajās Drūmkaktes vakariņās šādā tonī bija vērsusies pie sava vīra.

—   Nezinu, — Rons atteica, satraucies par to, ka tiek vaicāts viņa viedoklis. — Ja Harijs to grib darīt, tas taču ir viņa ziņā.

—  Tā runā isti draugi un Vizliji, — Freds teica, pamatīgi uzbliezdams Ronam pa muguru. — Nu, tad tā. Mēs domājam to darīt rīt, tūlīt pēc stundām, jo tam, ka visi būs gaiteņos, vajadzētu radīt maksimālo efektu… Harij, mēs to būšanu laidīsim vaļā kaut kur austrumu spārnā, aizvilksim Ambrāžu labi tālu no viņas kabineta… es tā lēšu, ka mēs varam garantēt tev — cik? Kādas divdesmit minūtes? — viņš teica un uzlūkoja Džordžu.

—   Vienā mierā, — Džordžs sacīja.

—   Kas tas būs par jandāliņu? — Rons apvaicājās.

—   Tad jau redzēsi, brālīt, — Freds teica, un viņi ar Džordžu atkal cēlās kājās. — Vismaz, ja rit ap pieciem pēcpusdienā aiz-

trukšināsi līdz Gregora Gramšķa gaitenim.

# * *

Nākamajā dienā Harijs pamodās ļoti agri, juzdamies gandrīz tikpat nobažījies kā ritā, kad Burvestību ministrijā tika izskatīta viņa lieta. Nervozēt lika ne jau tikai izredzes ielauzties Ambrāžas kabinetā un izmantot viņas kamīnu, lai parunātu ar Siriusu, lai gan tas jau pilnīgi noteikti bija gana ļauni; tā nu gadījās, ka kopš Strups bija Hariju izmetis no sava kabineta, todien bija pirmā reize, kad zēnam bija jāatrodas tiešā profesora tuvumā.

Bridi pagulējis gultā, domādams par gaidāmo dienu, Harijs ļoti klusu piecēlās, piegāja pie loga līdzās Nevila gultai un stāvēja, vērdamies ārā uz patiesi lielisko ritu. Debesis bija skaidras, blāvi zilas. Tieši priekšā Harijs varēja redzēt augsto dižskābardi, zem kura viņa tēvs reiz bija mocījis Strupu. Nebija īsti skaidrs, ko Siriuss varētu pateikt, lai kaut kā izlīdzinātu to, kas bija atklājies Domnicā, bet viņš izmisīgi vēlējās dzirdēt, ko par notikušo saka pats krusttēvs — noskaidrot jebkādus vainu mīkstinošus apstākļus, atrast jebkādu attaisnojumu sava tēva rīcībai…

Kaut kas piesaistīja Harija uzmanību: tā bija kustība Aizliegtā meža malā. Harijs samiedza acis, lai saulē labāk varētu kaut ko saskatīt, un ieraudzīja starp kokiem parādāmies Hagridu. Likās, ka viņš piekliboja. Harijs noskatījās, kā Hagrids aizmeimuro līdz savas būdiņas durvīm un pazūd istabā. Zēns turpināja vērot namiņu vairākas minūtes. Hagrids vairs neiznāca, bet no skursteņa sāka vīties dūmu vērpete, tātad viņš nevarēja būt smagi ievainots, citādi ar uguns iekuršanu galā netiktu.

Harijs novērsās no loga, atgriezās pie savas mantu lādes un sāka ģērbties.

Zinādams, ka viņu sagaida ielaušanās Ambrāžas kabinetā, Harijs negaidīja, ka diena būs mierīga, tomēr nebija rēķinājies ar Hermiones gandrīz nemitīgajiem mēģinājumiem atrunāt viņu no tā, kam vajadzēja notikt piecos Pirmo reizi mūžā viņa profesoru Biju maģijas vēsturē klausījās tikpat neuzmanīgi kā Harijs un Rons, ne mirkli nepārtraucot čukstus izteiktu pārmetumu straumi, ko Harijs visiem spēkiem centās ignorēt.

—   …un, ja viņa tevi tur pieķers, ne tikai izslēgs no skolas, bet nopratīs, ka tu runāji ar Šņuku, un šoreiz jādomā, ka viņa piespiedīs tevi izdzert veritaserumu un atbildēt uz visiem jautājumiem…

—   Hermione, — Rons sašutis klusi teica, — vai tu nebeigsi reiz lasīt Harijam sprediķi un sāksi klausīties Biju? Citādi man nāksies pašam visu pierakstīt.

—   Pārmaiņas pēc pieraksti arī, gan jau nenomirsi!

Līdz brīdim, kad viņi nonāca pagrabā, ne Harijs, ne Rons ar Hermioni vairs nesarunājās. Tas Hermioni neatturēja, un viņa izmantoja zēnu klusēšanu, lai turpinātu nepārtrauktu šaušalīgu brīdinājumu straumi. Tie visi tika izteikti čukstus, vienā kaismīgā šņācienā, kālab Šīmuss velti iztērēja piecas minūtes, meklējot, vai viņa katlā nav kāda plaisa.

Tikām Strups likās izlēmis izturēties tā, it kā Harijs būtu neredzams. I larijs, protams, šādu taktiku labi pazina, tas bija viens no tēvoča Vernona iemīļotākajiem paņēmieniem, un visumā bija pateicīgs, ka nenākas paciest neko ļaunāku. Taisnibu sakot, salīdzinājumā ar visām dzēlībām un nejaukajām piezīmēm, ko viņam parasti nācās paciest pie Strupa, Harijam šķita, ka jaunā pieeja ir zināms uzlabojums; viņš ar prieku atklāja, ka, atstāts savā vaļā, ir spējīgs diezgan viegli uzbrūvēt uzmundrinošo mikstūru. Stundas beigās viņš iesmēla mazliet no savas mikstūras blašķē, aizkorķēja to un aiznesa pie Strupa galda, lai saņemtu atzīmi, juzdams, ka varētu beidzot būt izspiedis "P".

Tikko viņš aizgriezās, tā izdzirdēja plistošu trauku troksni. Malfojs izgrūda līksmu smieklu rēcienu. Harijs apcirtās. Trauks ar viņa mikstūras paraugu lauskās gulēja zemē, un Strups viņā noraudzījās ar ļaunu prieku.

—  Opā, — viņš klusi noteica. — Nu ko, vēl viena nulle, Poter.

Harijs bija pārāk noskaities, lai ko teiktu. Viņš atgriezās pie

katla, lai piesmeltu vēl vienu blašķi un piespiestu Strupu to novērtēt, bet šausmās ieraudzīja, ka pārējais katla saturs bija pazudis.

—   Piedod! — Hermione izsaucās, muti ar rokām aizklājusi. — Man tiešām ļoti žēl, Harij. Es domāju, ka tu esi pabeidzis un visu satīrīju!

Harijs nespeja sevi piespiest atbildēt. Tiklīdz noskanēja zvans, viņš izsteidzās no pagraba, atpakaļ nepaskatījies, un parūpējās par to, lai pusdienās varētu sēdēt starp Neviļu un Šīmusu, tā ka Hermione nevarēja atkal sākt viņam piesieties par domu izmantot Ambrāžas kabinetu.

Uz pareģošanu Harijs ieradās jau tik sliktā omā, ka bija pilnīgi aizmirsis, ka jāiet apspriest savu karjeru ar profesori Maksūru, un atcerējās par to tikai tad, kad Rons apvaicājās, kāpēc tad viņš neesot viņas kabinetā. Viņš uzskrēja atpakaļ pa kāpnēm un aizelsies iebrāzās pie Maksūras tikai ar dažu minūšu nokavēšanos.

—  Piedodiet, profesore, — viņš elsa, aizvērdams durvis. — Es aizmirsu.

—   Tas nekas, Poter, — viņa aši atbildēja, bet šai brīdī stūrī nošņurkājās kāds cits. Harijs atskatījās.

Tur sēdēja profesore Ambrāža, atbalstījusi savu planšeti uz viena ceļa; ap kaklu viņai bija pārspīlēti uzkrītoša kruzuļu apkaklīte un uz lūpām rotājās mazs, baisi apmierināts smaidiņš.

—    Sēdieties, Poter, — profesore Maksūra strupi noteica. Viņas rokas mazliet trīcēja, saraušot vienkop neskaitāmās pa rakstāmgaldu izmētātās brošūras.

Harijs apsēdās ar muguru pret Ambrāžu un, cik spēdams, centās nepievērst uzmanību viņas spalvas skrapstoņai pret piezīmju papīru.

—   Nu tā, Poter, šī tikšanās domata, lai pārrunātu jūsu iespējamos nodomus karjeras izvēlē un palīdzētu jums izlemt, kurus priekšmetus turpināt mācīties sestajā un septītajā klasē, — profesore Maksūra teica. — Vai jums ir kādas idejas par to, ko jūs vēlētos darīt pēc Cūkkārpas beigšanas?

—   Ē… — Harijs saminstinājās.

Skrapšķēšana viņam aiz muguras likās ļoti traucējoša.

—  Jā? — profesore Maksūra uzmundrināja Hariju.

—   Nu, man prātā, ka varbūt es varētu kļūt par auroru, — Harijs nomurmināja.

—  Tam nepieciešamas ļoti augstas atzīmes, — profesore Maksūra teica, no milzīgās kaudzes uz rakstāmgalda izvilkdama mazu, tumšu lapiņu un atvērdama to. — Es redzu, ka viņi prasa, pats mazākais, piecus SĒRGus, un atzīmes ne zemākās kā "labak, nekā cerēts". Pēc tam jums nāktos izturēt virkni ļoti stingru rakstūra un iemaņu pārbaužu auroru birojā. Tā ir smaga karjera, Poter, tur pieņem tikai pašus labākos. Taisnību sakot, pēdējo trīs gadu laikā tas, manuprāt, nevienam nav izdevies.

Šai bridi Ambrāža viegli ieklepojas, it ka izmeģinadama, cik klusi viņa to var izdarīt. Profesore Maksūra nelikās ne zinis.

—  Jūs droši vien gribēsit zināt, kādi priekšmeti tad jums būtu jāizvēlas? — viņa turpināja mazliet skaļāk.

—  Jā, — Harijs atbildēja. — Jādomā, ka aizsardzība pret tumšajām zintīm?

—   Dabiski, — profesore Maksūra asi noteica. — Es jums ieteiktu ari…

Profesore Ambrāža vēlreiz ieklepojās, šoreiz mazliet uzkrītošāk. Profesore Maksūra uz mirkli pievēra acis, tad atkal atvēra tās un turpināja, it kā nekas nebūtu noticis.

—   Es jums ieteiktu ņemt ari pārvērtībās, jo auroriem darbā bieži nākas pārvērsties vai atparvērsties. Un man jums vajadzētu uzreiz pateikt, Poter, ka es savās SĒRGu līmeņa nodarbībās neuzņemu audzēkņus, kas nav saņēmuši "L" vai augstāku atzīmi SLIMu līmeni. Es teiktu, ka jūs šobrīd esat tāds viduvējs "pieņemami", tāpēc, lai jums būtu izredzes mācīties tālāk, nāksies līdz eksāmeniem pamatīgi pastrādāt. Tad vēl jums vajadzētu ņemt burvestības, tas vienmēr noder — un mikstūras. Jā, Poter, mikstūras, — viņa piemetināja, tik tikko manāmi pasmaidīdama. — Indes un pretindes auroriem ir būtiskas zināšanas. Un man jums jāsaka, ka profesors Strups kategoriski atsakās pieņemt audzēkņus, kas savos SLIMos saņēmuši zemāku atzīmi par "izcili", tā ka…

Profesore Ambrāža nokrekšķējās skaļāk, nekā iepriekš.

—  Vai varu piedāvāt jums klepus karameli, Doloresa? — profesore Maksūra strupi apvaicājās, pat nepaskatīdamās uz profesori Ambrāžu.

—   Ai, nē, pateicos, — Ambrāža attrauca ar savu muļķīgo smiekliņu, ko Harijs tik ļoti ienīda. — Es tikai gribēju zināt, vai nevaru jus pārtraukt uz pavisam mazu brītiņu, Minerva?

—   Man šķiet, izrādīsies, ka varat, — profesore Maksūra izgrūda caur cieši sakostiem zobiem.

—   Es tikai tā prātoju, vai Potera jaunkungam ir gluži aurora darbam piemērots temperaments? — profesore Ambrāža mīlīgi ieteicās.

—   Ak tā? — profesore Maksūra augstprātīgi atteica. — Nu, Poter, — viņa turpināja, it kā nebūtu tikusi pārtraukta, — ja jus esat nopietni apņēmies nospraust šādu mērķi, es jums ieteiktu veltīt visus spēkus tam, lai papildinātu savas pārvērtību un mikstūru zināšanas līdz vajadzīgajam līmenim. Es skatos, ka profesors Zibiņš pēdējos divus gadus jums devis vērtējumu starp "pieņemami" un "labāk nekā cerēts", tā ka jūsu burvestību prasme liekas apmierinoša. Runājot par aizsardzību pret tumšajām zintīm, jūsu atzīmes pārsvarā bijušas augstas. īpaši profesors Vilksons uzskatīja, ka jūs… Doloresa, vai jūs tiešām nevēlaties klepus karameli?

—   Ai, nav vajadzīgs, Minerva, paldies, — noķiķināja profesore Ambrāža, tikko palaidusi savu līdz šim skaļāko krekšķi. — Es tikai mazliet raizējos, ka jums priekšā varbūt nav Harija pēdējās atzīmes aizsardzībā pret tumšajām zintīm. Es esmu pilnīgi pārliecināta, ka atstāju jums zīmīti.

—   Ko tad — šo te? — profesore Maksūra teica ar dziļu riebumu, izvilkdama no I larija mapes lapu starpām rozā pergamenta gabalu. Mazliet saraukusi uzacis, viņa pārlaida tam acis, tad, neko neteikusi, ielika to atpakaļ mapē.

—  Jā, kā jau es teicu, Poter, profesors Vilksons uzskatīja, ka jus šai priekšmetā izrādāt izteiktas spējas, un, pats par sevi saprotams, ka auroram…

—   Vai jus nesapratāt, kas teikts manā zīmītē, Minerva? — profesore Ambrāža apvaicājās cukurainā balsī, pavisam piemirsusi par klepošanu.

—   Protams, sapratu, — profesore Maksūra atbildēja, sakodusi zobus tik cieši, ka viņas teiktais izskanēja mazliet neskaidri.

—   Nu, tādā gadījumā man jāsamulst… Es baidos, ka īsti nesaprotu, kā jūs varat dot Potera jaunkungam nepamatotas cerības, ka…

—  Nepamatotas cerības? — profesore Maksūra atkārtoja, vēl joprojām spītīgi neuzlūkodama profesori Ambrāžu. — Viņš saņēmis augstas atzīmes visos pārbaudījumos aizsardzība pret tumšajām zintīm…

—   Man ļoti žēl, ka nākas jums iebilst, Minerva, bet, kā jūs sapratīsit no manas zīmītes, manās nodarbībās Harijs sasniedzis visai vājus rezultātus…

—   Man laikam vajadzēja izteikties skaidrāk, — profesore Maksūra teica, beidzot pagriezusies, lai ieskatītos Ambrāžai tieši acīs. — Viņš saņēmis augstas atzīmes visos šī priekšmeta pārbaudījumos, ko vērtējis kāds kompetents pasniedzējs.

Profesores Ambrāžas smaids nozuda tikpat pēkšņi kā gaisma no izdegušas spuldzītes. Viņa atzvēlās savā krēslā, pāršķīra uz savas planšetes jaunu lapu un sāka milzu ātrumā skribelēt, bolīdama izvalbītās acis šurpu turpu. Profesore Maksūra atkal pagriezās pret Hariju; viņas plānās nāsis bija iepletušās un acis liesmoja.

—   Vai jums ir kādi jautājumi, Poter?

—  Jā, — Harijs teica. — Kas tās par rakstura un iemaņu pārbaudēm, ko ministrija liek izturēt, ja savākts pietiekami daudz SĒRGu?

—   Nu, jums nāksies parādīt spēju labi reaģēt uz spiedienu un tamlīdzīgi, — profesore Maksūra teica, — tad vēl izturību un pašaizliedzību, jo auroru apmācība pēc tam ilgst vēl trīs gadus. Un, protams, ļoti augstas iemaņas praktiskajā aizsardzībā. Tas nozīmē daudzus mācību gadus vēl pēc skolas beigšanas, tāpēc, ja jūs neesat gatavs…

—   Man šķiet, jūs redzēsiet arī, — Ambrāža noteica tagad jau visai saltā tonī, — ka ministrija izskata arī auroru posteņu pretendentu personīgās lietas. Ierakstus par sodāmību.

—   …ja jūs neesat gatavs pēc Cūkkārpas kārtot vēl citus eksāmenus, jums tiešam vajadzētu padomāt par citu…

—   Un tas nozīmē, ka šim zēnam ir tikpat niecīgas izredzes kļūt par auroru, kā Dumidoram jebkad atgriezties šai skola.

—  Tātad lieliskas izredzes, — sacīja profesore Maksūra.

—    Poters ir pastrādājis kriminālnoziegumu, — Ambrāža skaļi teica.

—   Visas pret Poteru izvirzītās apsūdzības ir atsauktas, — Maksūra atbildēja vēl skaļāk.

Profesore Ambraža piecēlās kājās. Viņa bija tik maza auguma, ka tas neko daudz nemainīja, bet lielinkvizitores knosīgo, muļķīgo izturēšanos tagad bija nomainījušas nevaldāmas dusmas, kas lika viņas platajai, ļenganajai sejai izskatīties dīvaini ļaunai.

—   Poteram nav ne mazāko izredžu kļūt par auroru!

Ari profesore Maksūra bija piecēlusies kājās, un viņas gadījumā tas bija daudz iespaidīgāks žests — viņa slējās augstu virs profesores Ambrāžas galvas.

—   Poter, — viņa skaņi paziņoja, — es palīdzēšu jums kļūt par auroru — pat ja tas būs mans pēdējais darbs! Es parūpēšos, lai jus sasniedzat nepieciešamos rezultātus, pat ja man nāksies jums ik vakaru sniegt papildstundas!

—   Burvestību ministrija nemūžam nepieņems darbā Hariju Poteru! — Ambrāža noskaitusies brēca arvien skaļāk.

—    Līdz brīdim, kad Poters būs gatavs sākt strādāt, iespējams, mums būs pavisam cits burvestību ministrs! — kliedza profesore Maksūra.

—   Ahā! — Ambrāža ieķērcās, ar savu strupo pirkstu bakstīdama uz Maksūras pusi. — Jā! Jā, jā, jā! Protams! Tas ir tas, ko jūs vēlaties, vai ne, Minerva Maksūra? Jūs gribat, lai Kornēlija Fadža vietā stātos Baltuss Dumidors! Jums liekas, ka tad jūs būsit manā vietā, vai ne — ministra vecākā palīdze un piedevām vēl direktore!

—  Jūs murgojat, — profesore Maksūra teica ar nepārspējamu nicību. — Poter, līdz ar to mūsu saruna par karjeras izvēli ir galā.

Harijs uzsvieda somu plecā un izsteidzās no telpas, neuzdrīkstēdamies paskatīties uz profesori Ambrāžu. Vēl otra gaiteņa galā bija dzirdams, kā viņas ar Maksūru turpina viena uz otru kliegt.

Kad profesore Ambrāža topēcpusdien ieradās uz aizsardzību pret tumšajām zintīm, viņa vēl joprojām bija aizelsusies kā pēc skriešanās sacīkstēm.

—   Es ceru, ka tu esi ciešāk piedomājis par saviem nākotnes nodomiem, Harij, — I lermione nočukstēja, tiklīdz viņi bija uzšķīruši savās grāmatās trīsdesmit ceturto nodaļu, "Neatriebšanās un pārrunas". — Izskatās, ka Ambrāža jau ir pagalam nejaukā omā…

Ik pa brīdim Ambrāža raidīja Harijam iznīcinošus skatienus, bet zēns turēja galvu noliektu, blenzdams "Maģiskās aizsardzības teorijā" neko neredzošām acim un domādams…

Harijs varēja iedomāties, kāda būs profesores Maksūras reakcija, ja viņu pieķers ielauzušos profesores Ambrāžas kabinetā, kad pagājušas tikai dažas stundas, kopš Maksūra par viņu galvojusi… nekas viņam nevarēja liegt vienkārši atgriezties Grifidora torni un cerēt, ka nākamajās vasaras brīvdienās radīsies izdevība iztaujat Siriusu par ainu, kam viņš bija kļuvis par liecinieku Domnīcā… nekas, ja neskaita svina smagumu, kas ielija viņa pakrūtē, tikai iedomājoties vien par šādu saprātīgu rīcību… un tad vēl Freds un Džordžs, kuri savu jandāliņu jau bija izplānojuši, nemaz nerunājot par Siriusa dāvināto nazi, kas šobrīd atradas Harija skolas somā līdzās tēva vecajam Paslēpnim.

Bet tas nu bija skaidrs — ja viņu pieķers…

—   Dumidors upurējās, lai tu varētu palikt skolā, Harij! — Hermione nočukstēja, paceldama grāmatu, lai paslēptu seju no Ambrāžas. — Un, ja šodien tevi patrieks, viss būs bijis velti!

Viņš varēja atteikties no sava plāna un vienkārši iemācīties sadzīvot ar atmiņām par to, ko viņa tevs bija pastrādājis kādā vasaras dienā pirms vairāk nekā divdesmit gadiem…

Un tad viņš atcerējās Siriusu torņa kamīna Grifidora kopistabā…

Tu neesi tik līdzīgs savam tēvam, kā es biju domājis… tieši riska dēļ Džeimsam tas būtu licies aizraujoši…

Bet vai viņš vairs vēlējās būt līdzīgs savam tēvam?

—  Harij, nevajag. Lūdzu, nevajag! — Hermione teica ciešanu pilnā balsī, kad stundas beigās noskanēja zvans.

Viņš neatbildēja — vienkārši nezināja, ko iesākt.

Rons likās apņēmies ne izteikt savu viedokli, ne arī dot padomus: viņš vairījās skatīties uz Hariju, lai gan, kad Hermione jau vēra muti, lai atsāktu pūliņus Hariju atrunāt, viņš klusi noteica: — Met mieru, labi? Viņš pats var izlemt.

Harijam izejot no klases, sirds viņam krūtīs dauzījās. Zēns jau bija aizgājis līdz pusgaitenim, kad tāluma izdzirdēja ne ar ko nesajaucamās jandāliņa skaņas. Kaut kur virs galvas atbalsojās kliedzieni un brēcieni; visapkārt audzēkņi, kas bija devušies ārā no klasēm, uz līdzenas vietas apstājās un bailīgi pavērās uz griestiem…

Ambrāža izsprāga no klases tik ātri, cik vien īsās kājeles jaudāja kustēties. Izrāvusi zizli, viņa aizsteidzās pretējā virzienā; tagad vai nekad.

—   Harij, lūdzu! — Hermione vārgi lūdzās.

Bet viņš jau bija izlēmis; uzstūmis somu augstāk plecā, viņš metās skriešus, līkumodams starp audzēkņiem, kas tagad steidzās pretējā virzienā, lai paskatītos, kas tā par jezgu austrumu spārnā.

Harijs nonāca līdz gaitenim, kas veda uz Ambrāžas kabinetu, un ieraudzīja, ka tas ir gluži tukšs. Aizsteidzies aiz liela bruņutērpa, kura sejsegs čīkstot pagriezās uz viņa pusi, zēns atrāva vaļā somu, sagrāba Siriusa nazi un uzmeta Paslēpni. Tad viņš lēni un uzmanīgi izlida no sava slēpņa aiz bruņutērpa un tādā pašā gaitā devās tālāk pa gaiteni, līdz nonāca līdz Ambrāžas durvīm.

Harijs iebāza burvju naža asmeni durvju spraugā un viegli pavilka to uz augšu un uz leju; tad viņš nazi izvilka. Atskanēja kluss klikšķis, un durvis atsprāga vaļā. Viņš iespruka kabineta, aši aizvēra durvis un palūkojās visapkārt.

Nekur nekas nekustējās, tikai briesmīgie kaķēni joprojām draiskojās uz dekoratīvajām šķīvjiem virs konfiscētajiem slotaskātiem.

Harijs norāva Paslēpni un, pietraucies pie kamīna, uzreiz atrada, ko bija meklējis: mazu kārbiņu ar mirguļojošo Lidu pulveri.

Viņš nometās tupus tukšā kamīna režģu priekšā; rokas trīcēja. Viņš nekad to vēl nebija darījis, bet domāja, ka zina, kā tam vajadzētu darboties. Iebāzis galvu kamīnā, Harijs paņēma prāvu pirkšķi pulvera un izkaisīja to uz pagalēm, kas gulēja kārtīgā kaudzē. Tās acumirklī eksplodēja smaragdzaļās liesmās.

—   Drūmkakte divpadsmit! — Harijs skaļi un skaidri sacīja.

Tā bija viena no dīvainākajām sajūtām, kādas Harijs jebkad

bija pieredzējis. Viņš, protams, arī agrāk bija ceļojis ar Lidu pulveri, bet toreiz liesmās pa burvju kamīnu tīklu, kas pletās pa visu valsti, bija virpuļojis viss viņa ķermenis. Šoreiz Harija ceļgali neatrāvās no Ambrāžas kabineta aukstās grīdas, un smaragdzaļajām liesmām cauri traucās tikai viņa galva…

Un tad, tikpat piepeši kā sākusies, griešanās apstājās. Juzdamies diezgan šķebīgi un tā, it kā ap galvu būtu aptīta ārkārtīgi silta šalle, Harijs atvēra acis un atklāja, ka no virtuves kamīna raugās uz garo koka galdu, pie kura sēdēja kāds virs un pētīja pergamenta gabalu.

—   Sirius?

Vīrs salēcās un paskatījās apkārt. Tas bija nevis Siriuss, bet Vilksons.

—   Harij! — viņš izsaucās, izskatīdamies pamatīgi izbrīnīts. — Ko tad tu… kas noticis? Vai viss kārtībā?

—  Jā, — Harijs atteica. — Es tikai domāju… tas ir, man sagribējās… parunāt ar Siriusu.

—    Es viņu pasaukšu, — Vilksons teica un, vēl joprojām izskatīdamies samulsis, piecēlās kājās. — Viņš uzgāja augšā meklēt Mokšķi; liekas, šis atkal paslēpies bēniņos…

Un Harijs redzēja, kā Vilksons izsteidzās no virtuves. Tagad viņam nebija nekā, uz ko skatīties — vienīgi krēsls un galda kājas. Viņš prātoja, kapec Siriuss nekad nebija pieminējis, cik neērti ir runāt no kamīna; ceļgali jau sāpigi protestēja pret ilgstošo saskari ar Ambrāžas kabineta cieto akmens klonu.

Pēc paris mirkļiem atgriezās Vilksons, kam uz pēdām sekoja Siriuss.

—   Kas par lietu? — Siriuss steidzīgi noprasīja, atmezdams no acīm savus garos, tumšos matus un nosēžoties zemē kamīna priekšā, lai viņi ar Hariju atrastos aci pret aci. Ari Vilksons aptupās, izskatīdamies visai noraizējies. — Vai tev kas lēcies? Vai tev vajadzīga palīdzība?

—   Nē, — Harijs teica, — nekas tāds… Es tikai gribēju parunāt… par savu tēti.

Viņi visai izbrīnīti saskatījās, bet Harijam nebija laika justies neērti vai nokaunēties; ceļgali sāpēja ar katru bridi nejaukak, un viņš lēsa, ka pagājušas jau kādas piecas minūtes kopš jandāliņa sākuma; Džordžs viņam bija garantējis tikai divdesmit. Tāpēc viņš nekavējoties ķērās pie Domnicā redzētā atstāstīšanas.

Kad stāsts bija galā, ne Siriuss, ne Vilksons kādu bridi neteica ne vārda. Tad Vilksons klusi sacīja: — Es negribētu, ka tu spried par savu tēvu pēc ta, ko tur redzēji, Harij. Viņam bija tikai piecpadsmit…

—   Man ari ir piecpadsmit gadu! — Harijs iekarsis iebilda.

—   Paklausies, Harij, — Siriuss mierinoši teica, — Džeimss un Strups ienīda viens otru, kopš satikās. Tas tā vienkārši bija, un viss, tu taču spēj to saprast. Man liekas, Džeimss sevī iemiesoja visu, par ko Strups vēlējās kļūt — viņš bija populārs, viņš labi spēlēja kalambolu, viņam lieliski padevās tikpat kā viss. Strups bija tikai sīks dīvainis, līdz ausīm iegrimis savās tumšajās zintīs, un Džeimss — lai nu kāds iespaids tev par viņu palicis, Harij — vienmēr ienida tumšās zintis.

—  Jā, — Harijs atteica, — bet viņš uzbruka Strupam bez jebkāda iemesla, tikai tāpēc, ka… nu, tāpēc, ka tu teici, ka tev esot garlaicīgi, — viņš nobeidza tonī, kas izklausījās mazliet pēc atvainošanās.

—   Es ar to nelepojos, — Siriuss aši ieteicās.

Vilksons iesāņus pavērās uz Siriusu, tad sacīja: — Paklausies, Harij, tev jāsaprot, ka tavs tēvs un Siriuss bija paši labakie skolā itin visā, pie kā vien ķērās. Visiem likās, ka viņi visstilīgākie čaļi… un, ja reizēm viņi pārlieku aizrāvās…

—  Tu gribēji teikt — ja mēs pa laikam uzvedāmies kā lecīgi sīki pakaļas, — Siriuss iejaucās.

Vilksons pasmaidīja.

—   Viņš visu laiku bužināja savus matus, — Harijs sarūgtināts bilda.

Siriuss un Vilksons iesmējās.

—   Es biju pavisam aizmirsis, ka viņš tā darīja, — Siriuss aizkustināts noteica.

—   Vai viņš rotaļājās ar zibsni? — Vilksons dedzīgi iejautājās.

—  Jā, — Harijs atbildēja, neizpratnē vērodams, kā Siriuss ar Vilksonu smaida, gremdējoties atmiņās. — Nu… Man likās, ka viņš uzvedās kā tāds idiņš.

—   Protams, ka viņš uzvedās kā idiņš! — Siriuss uzmundrinoši sacīja, — mēs visi uzvedāmies kā idiņi! Nu, labi — Mēnestiņš mazāk nekā citi, — viņš godprātīgi izlaboja, paskatījies uz Vilksonu.

Bet Vilksons pakratīja galvu. — Vai es jums kādreiz pateicu, lai jūs atšujaties no Strupa? — viņš jautāja. — Vai man kādreiz pietika dūšas jums pasacīt, ka, manuprāt, jūs šaujat pār strīpu?

—  Nu, jā, — Siriuss iebilda, — tu mums reizēm liki nokaunēties… tas jau ir kaut kas…

—    Un, — Harijs neatlaidīgi turpināja, apņēmies pateikt visu, kas uz sirds, ja reiz bija tik tālu ticis, — viņš visu laiku blenza uz meitenēm ezera malā, ceredams, ka tās uz viņu skatās!

—   Nu jā, viņš allaž uzvedās kā pēdējais muļķis, kad vien tuvumā bija Lilija, — Siriuss teica, paraustīdams plecus, — viņš nespēja neizrādīties, kad vien viņa kur bija tuvumā.

—   Kā tad viņi apprecējās? — Harijs izmisis vaicāja. — Viņa taču viņu ienīda!

—   Nē-e, neienīda vis, — Siriuss atteica.

—   Viņa sāka ar Džeimsu tikties septītajā klasē, — Vilksons paskaidroja.

—   Kad viņš bija drusku nolaidis tvaiku, — Siriuss piebilda.

—    Un beidzis visu laiku noburt citus sava prieka pēc, — Vilksons sacīja.

—   Pat Strupu? — Harijs apvaicājās.

—   Nu, — Vilksons lēni noteica, — Strups bija īpašs gadījums. Galu galā, viņš pats nekad nelaida garām izdevību uzlikt Džeimsam kādu lāstu. Nevarēja taču gaidīt, ka Džeimss ar to samierināsies?

—   Un manai mammai nebija iebildumu?

—  Taisnību sakot, viņa neko daudz par to nezināja, — Siriuss teica. — Džeimss taču neņēma Strupu līdzi uz randiņiem un nebūrās viņas acu priekšā!

Siriuss sarauca pieri, skatīdamies uz Hariju, kas vēl joprojām neizskatījās pārliecināts.

—   Paklau, — viņš sacīja, — tavs tēvs bija labākais draugs, kāds man jebkad bijis, un viņš bija krietns cilvēks. Piecpadsmit gadu vecumā daudzi uzvedas kā idioti. Pēc tam viņš pieauga.

—    Jā, nu labi, — Harijs smagi novilka. — Es tikai nekad nebiju domājis, ka man kādreiz būs Strupa žēl.

—   Ja nu mēs par to runājam, — Vilksons ieteicās, un starp viņa uzacīm ievilkās grumbiņa, — kā Strups reaģēja, kad uzzināja, ka tu to visu esi redzējis?

—   Viņš teica, ka vairs nekad nemācīšot man slēpprātību, — Harijs vienaldzīgi atteica, — padomā tik, liela…

—   Ko viņš teica? — kliedza Siriuss, likdams Harijam salēkties un ieraut plaušās sauju pelnu.

—    Vai tu runā nopietni, Harij? — Vilksons aši iejaucās. — Viņš tev vairs nepasniedz stundas?

—  Jā, — Harijs sacīja, pārsteigts par šo, viņaprāt, pārspīlēto reakciju. — Bet tas nekas, man vienalga. Vispār tas pat ir zināms atvieg…

—   Es tūlīt dodos pārmīt pāris vārdus ar Strupu! — Siriuss noskaldīja un pat grasījās jau celties kājās, bet Vilksons viņu atkal norāva atpakaļ.

—   Ja nu kāds kaut ko teiks Strupam, tas būšu es, — viņš noteikti sacīja. — Bet vispirms, Harij, tev jāiet pie Strupa un jāpasaka, ka viņš nekādā gadījumā nedrīkst pārstāt tev pasniegt stundas. Kad par to padzirdēs Dumidors…

—   Es viņam to nevaru teikt, viņš mani nogalinās! — Harijs aizvainots iebilda. — Jūs jau viņu neredzējāt, kad mēs iznācām no Domnīcas.

—   Harij, nav nekā svarīgāka par to, lai tu apgūtu slēpprātību, — Vilksons bargi teica. — Vai tu mani saprati? Itin nekā!

—   Labi, labi, — Harijs teica, pilnīgi satriekts, nemaz nerunājot par to, ka jutās aizkaitināts. — Es… es mēģināšu viņam kaut ko pateikt… bet tas nebūs…

Viņš apklusa. Tālumā bija dzirdami soļi.

—   Vai Mokšķis nāk lejā?

—   Nē, — atskatījies Siriuss teica. — Būs kāds tavā galā.

Harijam sirds salēcās.

—   Es labāk iešu! — viņš steidzīgi teica un izvilka galvu no Drūmkaktes kamīna. Mirkli likās, ka galva uz pleciem griežas, tad viņš atjēdzās uz ceļiem Ambrāžas kamīna priekšā. Galva stingri turējās savā vietā, un smaragdzaļās liesmas acu priekšā notrīsēja un izdzisa.

—   Aši, aši! — viņš izdzirdēja sēcošu balsi tieši aiz kabineta durvīm. — A, viņa atstājusi durvis vaļā…

Harijs metās paķert savu Pašlepni un tikko paguva uzmest to sev virsū, kad kabinetā iebrāzās Filcs. Viņš izskatījās par kaut ļoti apmierināts un drudžaini sarunājās pats ar sevi, šķērsodams istabu, izvilkdams vienu Ambrāžas rakstāmgalda atvilktni un sākdams rakņāties pa tajā noglabātajiem papīriem.

—   Pilnvara pērienam… Pilnvara pērienam… Beidzot es to varēšu izdarit… viņi jau gadiem uzprasījušies…

Viņš izvilka pergamenta gabalu, noskūpstīja to un, cieši piekļāvis pie krūtīm, mudīgiem, šļūcošiem soļiem izgāja pa durvīm.

Harijs pielēca kājās un, pārliecinājies, ka paņēmis somu un Paslēpnis viņu pilnībā apsedz, atrāva vaļā durvis un izsteidzās no kabineta nopakaļ Filcam, kas klumpačoja ātrāk, nekā Harijs jebkad bija redzējis.

Vienu kāpņu laukumiņu zemāk Harijs nolēma, ka drīkst atkal kļūt redzams. Viņš norāva Pašlepni, iebāza to somā un steidzās tālāk. No Ieejas zāles skanēja pamatīga bļaustīšanās un rosība. Viņš noskrēja pa marmora kāpnēm un atklāja, ka tur, kā likās, sapulcējusies teju vai visa skola.

Viss bija uz mata kā tovakar, kad tika atlaista Trilonija. Audzēkņi bija nostājušies gar visām sienām lielā aplī (daži no viņiem, Harijs pamanīja, bija klāti ar vielu, kas ļoti atgādināja smirdsulu); pūli atradas arī pasniedzēji un rēgi. Vērotāju vidū izcēlās Inkvizīcijas brigādes locekļi, kas izskatījās ārkārtīgi apmierināti ar sevi. Pīvzs, kas lidinājās virs pūļa, noraudzījās lejup uz Fredu un Džordžu, kuri stāvēja pašā vidū, nepārprotami izskatīdamies kā divi cilvēki, kas tikko piespiesti pie sienas.

—  Nu, tā! —Ambrāža uzvaroši teica. Harijs aptvēra, ka viņa stāv tikai dažus pakāpienus zemāk, jau atkal no augšas noraudzīdamās uz saviem upuriem. — Tātad jums liekas amizanti pārvērst skolas gaiteni par purvu, ko?

—  Nu jā, diezgan amizanti, — Freds atteica, no lejas skatīdamies viņā bez mazākajām baiļu pazimēm.

Filcs ar elkoņiem izlauzās tuvāk Ambrāžai, aiz laimes gandrīz raudādams.

—   Es dabūju veidlapu, direktore, — viņš piesmacis teica, vēcinādams pergamenta gabalu, ko tikko bija paņēmis no Ambrāžas rakstāmgalda. — Man ir veidlapa, un pātagas jau gaida… ai, Jaujiet man to izdarīt tūlīt pat…

—   Ļoti labi, Argus, — viņa teica. — Jūs abi, — Ambrāža turpināja, vērdamies lejup uz Fredu un Džordžu, — tūdaļ uzzināsiet, kas manā skola notiek ar noteikumu pārkāpējiem!

—   Ziniet, — Freds ieteicās, — man liekas, ka diez vai tā notiks.

Viņš pagriezās pret savu dvīņu brāli. — Džordž, — Freds teica, — man liekas, mēs esam pārauguši klātienes izglītības sistēmu. — Jā, man pašam ari ir tāda sajūta, — Džordžs dzīvespriecīgi bilda.

—  Ko teiksi — laiks izmēģināt savu talantu lielaja pasaulē? — apjautajās Freds.

—   Pilnīgi noteikti, — Džordžs piekrita.

Un, pirms Ambrāža paguva kaut ko pateikt, viņi pacēla zižļus un reizē iesaucās:

—   Šurpum slotas!

Harijs izdzirdēja kaut kur tālumā skaļu blīkšķi. Paskatījies pa kreisi, viņš pēdējā brīdi paguva palēkt sāņus. Pa gaiteni pie saviem īpašniekiem traucās Freda un Džordža slotaskāti; vienam no tiem nopakaļ vēl vilkās smagā ķēde un dzelzs vadzis, ar ko Ambrāža bija tos piestiprinājusi pie sienas. Slotaskāti pacirtās pa kreisi, ka bultas nošāvās lejup pa kāpnēm un strauji nobremzēja dvīņu priekšā, ķēdei skaļi nošķindot pret akmens plākšņu grīdu.

—    Uz neredzēšanos, — Freds teica profesorei Ambrāžai, pārmezdams kāju pāri savam slotaskātam.

—  Jā, nepūlieties ar mums sazināties, — Džordžs piebalsoja, uzkāpdams savējā.

Freds pavērās uz audzēkņu pulku, uz klusējošo pūli, kas viņus modri vēroja.

—  Ja kāds sadomā iegādāties portatīvo purvu, kāds aplūkojams augšstāvā, nāciet uz Diagonaleju deviņdesmit trīs — uz

"Vlzliju vurumburumu", — viņš skaļi teica. — Tās ir mūsu jaunās telpas!

—  Cūkkārpas audzēkņiem, kas zvēr, ka viņi izmantos mūsu produktus, lai tiktu vaļa no šis vecās sikspārņu mātītes — īpašas atlaides! — piemetināja Džordžs, norādīdams uz profesori Ambrāžu.

—   APTURIET VIŅUS! — Ambrāža ieķērcās, bet bija jau par vēlu. Brīdi, kad Inkvizīcijas brigāde metās viņiem virsū, Freds ar Džordžu atspērās no grīdas un uzšāvās piecu metru augstumā, dzelzs vadzim bīstami vēzējoties turpat apakšā. Freds paskatījās pāri zālei uz poltergeistu, kas šūpojās virs pūļa turpat blakus.

—  Sadod viņai no mums īstu sutu, Pivz.

Un Pivzs, ko Harijs vēl nekad nebija redzējis izpildām kāda audzēkņa rīkojumu, norāva no galvas savu zvārguļoto cepuri un salutēja Fredam un Džordžam, kas, lejā stāvošo audzēkņu vētraino aplausu pavadīti, apmeta likumu un izbrāzās pa atvērtajām ieejas durvīm pretim krāšņajam saulrietam.

TRĪSDESMITA NODAĻA GRŪPS

^ļ tāsts par Freda un Džordža aizlaišanos brīvībā nākamajās dienās tika stāstīts un pārstāstīts tik bieži, ka Harijs nešaubījās — drīz tas kļūs par Cūkkārpas leģendu: pēc nedēļas tie, kas tur bijuši klāt, jutās puslidz pārliecināti, ka paši savām acīm redzējuši, kā dvīņi uz slotaskātiem lidinājušies pār Ambrāžu, apmētājot viņu ar mēslu bumbām, un tad izšāvušies ārā pa durvim. Tūlīt pēc dvīņu aizlidošanas uzvilnīja vispārējas runas par sekošanu viņu paraugam. Harijs daudzkārt dzirdēja skolniekus spriežam aptuveni šādi: "Godīgi sakot, dažbrīd man šķiet, ka es tūlīt pat varētu uzlēkt uz sava slotaskāta un pamest šo vietu," vai, piemēram: "Vēl viena tāda stunda, un es darīšu tāpat kā Vīzliji."

Freds un Džordžs bija darījuši visu, lai tik drīz vis aizmirsti netiktu. Visupirms — viņi nebija atstājuši padomus, kā novākt purvu, kas nu pletās austrumspārna piektā stāva gaiteni. Bija vērojams, kā Ambrāža un Filčs visvisādi izmēģinās to aizmēzt, taču bez panākumiem. Galu galā šis apvidus tika norobežots ar virvi un Filcam, kas niknumā grieza zobus, tika uzdots audzēkņus tam pāri uz klasēm vest laivās. Harijs bija pilnīgi pārliecināts,

ka citi skolotāji — piemēram, Maksūra vai Zibiņš — purvu varētu aizvākt vienā acumirkli, taču likās, ka, tāpat kā gadījumā ar Freda un Džordža ugunsgrēka granātām, viņi mīļuprāt nolūkojas, kā Ambrāža cīnās.

Ambrāžas durvīs bija palikuši arī divi lieli caurumi slotaskāta formā, pa kuriem Freda un Džordža tīrslauķi bija izbrāzusies ārā, lai piebiedrotos saviem saimniekiem. Filčs ielika jaunas durvis un pārnesa Harija ugunsbultu uz pagrabstāvu, kur, kā baumoja, Ambrāža tam par sargu pielika bruņotu troļļu drošībnieku. Tomēr viņas likstas ne tuvu nebija beigušās.

Freda un Džordža piemēra iedvesmoti, daudzi audzēkņi tagad sacentās par galveno nemiera cēlāju godu. Par spīti jaunajām durvīm, kādam bija izdevies iemānīt Ambrāžas kabinetā pūkaini snuķainu urkšķi, kas tur zibens ātrumā izplosījās, meklēdams spīdīgas mantiņas; kad Ambrāža gāja iekšā, tas metās viņai virsū un mēģināja nograuzt gredzenus no direktores strupajiem pirkstiem. Mēslu bumbas un smirdpaukšķi gaiteņos tika izmētāti tik bieži, ka audzēkņu vidū ieviesās jauna mode — pirms iziešanas no kabinetiem uzburt sev burbuļgalvas, tā nodrošinoties ar svaiga gaisa rezervi, kaut arī vienlaikus iegūstot visai savdabīgu izskatu — it kā uz pleciem būtu ačgārni uzstutēts zelta zivtiņu akvārijs.

Filčs klaiņoja pa gaiteņiem, gatavs pletni likt lietā, izmisīgi pūlēdamies noķert ļaundarus, taču viņam par nelaimi nupat jau tādu bija tik daudz, ka viņš nezināja, kurp mesties. Viņam mēģināja palīdzēt Inkvizīcijas vienība, taču ar tās dalībniekiem sāka notikt ērmīgas lietas. Runāja, ka Voringtons no Slidena kalambola komandas nogādāts slimnīcas spārnā ar baismīgu ādas kaiti, kuras dēļ izskatoties kā viscaur nolipis ar kukurūzas pārslām; par prieku Hermionei, Pansija Pārkinsone nākamajā dienā pēc tam, kad viņai sāka dīgt ragi, neieradās nevienā nodarbībā.

Tikām kļuva redzams, cik daudz "Slamstu kārumkarbu" Fredam un Džordžam bija izdevies pārdot pirms aizlidošanas no

Cūkkārpas. Pietika Ambrāžai ienākt klasē, lai tur sanākušie audzēkņi sāktu ģībt un vemt, vienus kratija briesmīgs drudzis, citiem tecēja asinis no abām nāsīm. Sašutuma un niknuma kliegdama, viņa mēģināja atrast mīklaino simptomu cēloni, taču audzēkņi ietiepīgi apgalvoja, ka viņiem piemeties ambražīts. Četras klases pēc kārtas atstājusi pēc stundām un vienalga nespēdama noslēpumu atklāt, viņa bija spiesta padoties un ļaut asiņojošajiem, ģībstošajiem, svīstošajiem un vemjošajiem audzēkņiem bariem vien atstāt viņas stundas.

Taču pat kārumkārbu patērētāji nespēja sacensties ar haosa lielmeistaru I'ivzu, kas šķita ļoti nopietni uztvēris Freda atvadu vārdus. Kladzinādams ka traks, viņš lidinājās pa skolu, apgāžot galdus, brāzdamies cauri tāfelēm, šķaidīdams statujas un vāzes; divas reizes viņš iespundēja Norisa kundzi bruņutērpā, un saniknotais uzraugs, nelabi aurodams, dabūja viņu zvejot arā. Pivzs plēsa lākturus un pūta nost sveces, žonglēja ar degošām lapām virs spalgi brēcošu audzēkņu galvām, lika glīti sakrautu pergamentu grēdām krist kamīnos vai ārā pa logiem, applūdināja otro stāvu, atgriezdams vaļā visus krānus vannas istabās, brokastu laikā Lielās zāles vidū nosvieda maisu ar tarantuliem un, kad viņam labpatika maķenīt atpūsties, stundām ilgi lidinājās pakaļ Ambrāžai un skaļi purkšķināja ik reizi, kad viņa atvēra muti.

Nešķita, ka jel kāds no skolas darbiniekiem, atskaitot Filču, vēlētos sniegt jaunajai direktorei palidzigu roku. Nedeļu pēc Freda un Džordža aizlaišanās Harijs bija liecinieks tam, kā profesore Maksūra iet garām Pīvzam, kas apņēmīgi darbojās ap kristāla lustru, un bija gatavs apzvērēt, ka dzirdējis, kā viņa, lūpas tik tikko pavērdama, saka poltergeistam: "To skrūvē vaļā no otras puses."

Kronis visam bija tas, ka Montegjū joprojām nebija atguvies pēc savas uzturēšanās tualetē; viņš vēl aizvien bija apmulsis un dezorientēts, un otrdien no rīta visi varēja vērot, kā viņa vecāki lieliem soļiem nāk pa galveno ceļu, ārkārtīgi nikni no skata.

—Varbūt mums vajag kaut ko pateikt? — raižu pilnā balsi vaicāja Hermione, piespiedusi vaigu pie burvestību klases loga, lai redzētu, kā Montegjū kungs un kundze iesoļo pili. — Par to, kas ar viņu notika? Ja nu tas palīdz Pomfreja madāmai viņu izdziedināt?

—  Nu nē, viņš izķeips, — vienaldzīgi attrauca Rons.

—   Vēl vienas nepatikšanas Ambrāžai, vai ne? — ar gandarijumu noteica Harijs.

Viņi ar Ronu uzsita ar zižļiem pa tasītēm, kas bija pārvēršamas. Harija tasītei izdīga četras īsiņas kājeles, kas nesniedzās līdz galdam un bez kādas jēgas spirinājās gaisā. Rona tasītei izauga četras gaužām tievas, izstīdzējušas kājas, kas ar lielām pūlēm iztaisnojās, dažas sekundes tricinājās, tad saļima, un tasīte pārplīsa pušu.

—   Lāpītum, — aši noteica Hermione, ar sava zižļa mājienu salabodama Rona tasīti. —Tas viss ir ļoti labi, bet ja nu Montegjū tā ari paliek slims?

—   Nu, un? — aizkaitināts atsaucās Rons, kamēr viņa tasīte atkal grīļīgi uzslējās kājās, ceļgaliem nevaldāmi trīcot. — Montegjū nevajadzēja atņemt Grifidoram visus tos punktus. Ja tu gribi par kādu uztraukties, Hermione, uztraucies par mani!

—    Par tevi? — viņa atbildēja, noķerdama savu tasīti, kas līksmi lēkšoja projām pa galdu uz četrām spēcīgām kājām, lokanām kā vītola vicas, un nolikdama to atkal sev priekšā. — Kāpēc man vajadzētu uztraukties par tevi?

—    Kad mammas nākamā vēstule beidzot būs tikusi cauri Ambrāžas pārbaudēm, — Rons rūgti sacīja, pieturēdams savu tasīti, kam trauslās kājeles bija par kuslu, lai noturētu svaru, — es būšu pamatīgā ķezā. Nebūs brinums, ja viņa atsūtīs vēl vienu kaucekli.

—   Bet…

—   Tu redzēsi, es būšu vainīgs, ka Freds un Džordžs pametuši skolu, — Rons drūmi bilda. —Viņa apgalvos, ka man vajadzēja viņus aizturēt, saķert viņus aiz slotaskātiem un pakārties gaisā, vai izdarīt vēl kaut ko tamlīdzīgu… jā, es visā būšu vainojams.

—   Ja viņa tā tiešām teiks, tas būs ļoti netaisnīgi, tu tur neko nevarēji padarīt! Bet es esmu pārliecināta, ka viņa tā nedomā — nu, ja viņi tiešām ir dabūjuši telpas Diagonalejā — droši vien jau gadiem ilgi plānojuši.

—   Jā, bet ir vēl otra lieta — kā viņi tās telpas dabūjuši? — teica Rons, tik spēcīgi iesizdams ar zizli pa savu tasīti, ka kājas atkal saļima un nabadzīte raustīdamās gulēja viņam priekšā uz galda. —Tur ir kāds āķis. Viņiem vajadzēs veselu lērumu galeonu, lai atļautos noīrēt telpas Diagonalejā. Viņa gribēs zināt, ko šie ir sastrādājuši, lai dabūtu savos nagos tādu kaudzi zelta.

—   Jā, es arī par to domāju, — teica Hermione, likdama savai tasītei skriet glītos lokos ap Harija tasi, kuras īsās un resnās kājeles joprojām nesniedzās līdz galda virsmai. —Vai tikai Mahorks nav piedabūjis viņus pārdot zagtas mantas vai darīt vēl kaut ko tikpat šausmīgu.

—   Nav, — Harijs strupi atteica.

—   Kā tu zini? — Rons un Hermione noprasīja vienā balsī.

—Tāpēc ka… — Harijs vilcinājās, bet šķita, ka beidzot ir pienācis laiks atzīties. Nebūs nekāda labuma, ja viņš cietīs klusu un kādam tādēļ būs aizdomas, ka Freds un Džordžs ir noziedznieki. — Tāpēc ka to zeltu viņi dabūja no manis. Pagājušajā jūnijā es atdevu viņiem savu Trejburvju balvu.

Iestājās apdulluma pilns klusums, tad Hermiones tasīte pārlēca pār galda malu un sašķīda uz grīdas.

—  Ak, Harij, nevar būt! — viņa teica.

—   Var gan, — Harijs dumpīgi attrauca. — Un es to nebūt nenožēloju. Man tas zelts nebija vajadzīgs, un viņiem būs varen laba joku bode.

—   Bet tas taču ir lieliski! — aizgrābts iesaucās Rons. — Tad tas viss ir tavu roku darbs, Harij, — mamma mani nekur nevarēs vainot! Vai es drīkstu viņai pateikt?

—   Jā, labāk jau tu, — Harijs neizteiksmīgi atbildēja, — it sevišķi, ja viņa domā, ka tie abi uzpērk zagtus katlus vai kaut ko tamlīdzīgu.

Hermione neko neteica visu atlikušo stundu, taču Harijs tālredzīgi noprata, ka ilgi viņa nenocietīsies. Tā ari notika — kad viņi starpbrīdī bija izgājuši no pils un stāvēja vārajā maija saulītē, viņa uzlukoja Hariju — acis iepletusi, un apņēmīgi atvēra muti.

Harijs pasteidzās, pirms viņa vēl bija bildusi kaut vārdu.

—   Nav jēgas man piesieties — viss jau ir padarits, — viņš stingri sacīja. — Freds un Džordžs ir tikuši pie zelta — un arī iztērējuši krietnu kaudzīti, cik var spriest, — un es vairs nevaru to dabūt atpakaļ un negribu ari. Pietaupi balsi, Hermione!

—   Es nemaz negribēju runāt par Fredu un Džordžu! — viņa aizvainota iesaucās.

Rons neticīgi nosprauslojās, un Flermione veltīja viņam briesmīgi nejauku skatienu.

—   Negribēju! — viņa dusmīgi teica. — Īstenībā es gribēju Harijam pajautāt, kad viņš taisās atkal iet pie Strupa un runāt par turpmākajam slēpprātibas nodarbībām!

Harijs sašļuka. Izsmēluši Freda un Džordža dramatiskās aizlidošanas tēmu, kas, jāatzīst, prasīja daudzas stundas, Rons un I Iermione bija gribējuši dzirdēt jaunumus par Siriusu. Tā kā Flarijs nebija izpaudis viņiem iemeslus, kāpēc visupirmām kārtām bija gribējis runāt ar Siriusu, viņam nebija viegli izdomāt, ko lai saka; beigu beigās viņš bija godigi pateicis, ka Siriuss vēlas, lai Harijs atsāk slēppratibas nodarbības. Viņam to nācās nožēlot: Hermione neaizmirsa šo sarunu un atkal un atkal atgriezās pie šīs tēmas tad, kad Harijs to vismazāk gaidīja.

—   Nemaz nemēģini iestāstit, ka vairs neredzi savādus sapņus, — Hermione neatlaidās, — jo Rons man teica, ka pagājušajā nakti tu atkal esot miegā murminājis.

Flarijs uzmeta Ronam sirdīgu skatienu. Rons pratās un izskatījās nokaunējies.

—   Tu pavisam nedaudz murmināji, — viņš taisnodamies purpināja. — Kaut ko par "vēl mazliet talak".

—    Es sapņoju, ka redzu, kā tu spele kalambolu, — Harijs nekrietni meloja. — Centos panākt, lai tu pastiepies mazliet tālāk uz priekšu, lai satvertu sviedeni.

Ronam pietvīka ausis. Harijs juta tādu kā atriebīgu prieku: bez šaubām, neko tamlīdzīgu viņš nebija sapņojis.

Pagājušajā naktī viņš kārtējo reizi bija gājis pa Noslēpumu nodaļas gaiteni, izgājis cauri apaļajai telpai, tad vienai telpai, kurā kaut kas šķindēja un dejoja gaismiņas, un tad atkal attapies tajā lielajā telpā, kas bija pilna ar plauktiem, uz kuriem rindojās putekļainas stikla lodes.

Viņš bija steidzies uz deviņdesmit septīto rindu, pagriezies pa kreisi un skrējis uz priekšu… jādomā, tobrīd bija runājis pa miegam… vēl mazliet tālāk… jo viņš juta, ka apziņa raujas augša no miega… un, vēl neticis līdz rindas galam, viņš bija atkal attapies, ka guļ gultā, skatīdamies uz savu baldahīnu.

—  Tu taču centies aizšķērsot savu prātu? — jautāja Hermione, platām acīm lūkodamās Harijam sejā. — Tu turpini vingrināties tai savā slēpprātībā?

—   Protams, turpinu, — atbildēja Harijs, pūlēdamies izklausīties aizskarts, tomēr vairīdamies raudzīties viņai acīs. Patiesībā viņš tik dedzīgi alka uzzināt, kas bija noslēpts tajā telpā ar putekļainajām lodēm, ka velējās, kaut šie sapņi nebeigtos.

Neraža bija tāda, ka līdz eksāmeniem bija palicis mazāk nekā mēnesis: viņš ikkatru brīvu bridi veltīja atkartošanai, un šķita, ka prāts ir tik ļoti pārsātināts ar informāciju, ka vakarā bija ļoti grūti aizmigt; un, kad tas izdevās, pārslogotas smadzenes lielākoties cienāja viņu ar muļķīgiem sapņiem par eksāmeniem. Vēl viņam bija aizdomas, ka zināma viņa prāta daļa — tā, kas bieži runāja Hermiones balsī — jūtas vainīga, ka viņš klejo pa to gaiteni, kuram galā melnās durvis, un cenšas pamodināt viņu, pirms ceļš noiets līdz galam.

—   Zini, — ieteicās Rons, kuram ausis joprojām kvēloja, — ja Montegjū neatveselosies līdz brīdim, kad Slidenim būs jāspēlē ar Elšpūti, mums varētu būt zināmās izredzes iegūt kausu.

—   Jā, tā varētu būt, — atsaucās Harijs, priecīgs, ka saruna ievirzās citā gultnē.

—   Ta sanāk — vienā spēlē mēs uzvarējām, viena zaudējām. Ja Slidenis nākamsestdien zaudē Elšpūtim…

—   Jā, tev taisnība, — teica Harijs, bez mazākās nojausmas, kam īsti viņš piekrīt. Pa pagalmu patlaban gaja Čo Čanga, tīšuprāt neskatīdamās šurp.

Kalambola sezonas finālspēlei — Grifidors pret Kraukļanagu — bija jānotiek pēdējās brīvajās maija dienās. Lai gan Elšpūtis pēdējā spēlē bija ar niecīgu punktu pārsvaru sakāvis Slideni, grifidori neiedrošinājās cerēt uz uzvaru, galvenokārt (kaut gan, protams, neviens viņam to neteica) Rona izcilo vārtsarga sasniegumu dēļ. Viņš pats šķita atguvis optimismu.

—   Sliktāk taču es vairs nevaru spēlēt, vai ne? — viņš ērcīgi sacīja Harijam un Hermionei spēles dienas rīta brokastīs. — Vairs nav ko zaudēt, pareizi?

—   Zini, — ieteicās Hermione, kad viņi ar Hariju mazliet vēlāk virzījās uz stadionu kopā ar iekarsušu pūli, — es domāju, ka Rons spēlēs labāk, jo tuvumā nav Freda un Džordža. Tie abi viņa pašpārliecību īsti vis nevairoja.

Viņus panāca Luna Mīlaba, kurai uz galvas bija uzmeties kaut kas, kas izskatījās pēc dzīva ērgļa.

—   Tētīt, es aizmirsu! — izsaucās Hermione, noraudzīdamās, kā ērglis plivina spārnus, Lunai rāmi ejot garām grupiņai slidenu meiteņu, kuras tergavoja un rādīja ar pirkstiem. — Čo arī spēlēs, vai ne?

Harijs, kas to nebija aizmirsis, tikai kaut ko noņurdēja.

Viņi apsēdās tribīnēs, otrajā rindā no augšas. Bija jauka, skaidra diena; labāku nevarētu vēlēties, un Harijs loloja vāru cerību, ka Rons nedos slideniem iemeslu jauniem sirsnīgiem "Vīzlijs — mūsu varonis" koriem.

Spēli, kā parasti, komentēja LI Džordans, kas kopš Freda un Džordža aizlidošanas bija ļoti nomāktā garastāvokli. Kad komandas nolaidās laukumā, viņš spēlētājus nosauca krietni mazāk izjusti nekā citkārt.

—   …Bredlijs… Deiviss… Čanga, — viņš teica, un, kad Čo izgāja laukumā, melnajiem, mirdzošajiem matiem noņirbot vieglajā vējiņā, Harijs juta, ka viņa kuņģis neveic atmugurisku salto, drīzāk — vārgi sašūpojas. Zēns pats īsti nezināja, ko viņš tagad grib, taču skaidri zināja, ka vēl vienu ķīviņu neiztures. Pat redzēdams, kā viņa, gatavodamās kāpt uz slotaskāta, dzīvi sarunājas ar Rodžeru Deivisu, Flarijs juta tikai pavisam vieglas greizsirdības tirpiņas.

—   Iet vaļā! — teica Lī. — Deiviss uzreiz notver sviedeni, Kraukļanaga kapteinis Deiviss ar sviedeni, viņš izvairās no Džonsones, viņš izvairās no Bellas, izvairās ari no Spinetas… viņš dodas pie stīpām! Viņš metīs… un… un… — Lī skaļi nolamājās. — Un iemet.

Flarijs un Hermione līdz ar visiem grifidoriem izdvesa vaidu. Kā jau varēja paredzēt, slideni otrā tribīņu pusē sāka dziedāt:

— Vīzlijs nejēdz it ne ko, Ielaiž lodi vieglāko…

—   Harij, — Harijam ausī teica aizsmakusi balss. — Hermion…

Harijs atskatījās un ieraudzīja, ka starp sēdekļiem rēgojas

Hagrida ar bārdu noaugusī seja. Izskatījās, ka viņš spraucies garām visai rindai; pirmgadnieki un otrgadnieki izskatījās izgrūstīti un saplacināti. Sazin kādēļ Hagrids bija uzmetis kukumu kā baidīdamies, lai viņu neierauga, kaut gan viņš vienalga bija vismaz četras pēdas garāks par visiem pārējiem.

—   Paklau, — viņš čukstēja, — jūs var nakt man līdz? Tūliņ? Kamēr vis skatās to spēl?

—    Ē… vai tas nevar pagaidīt, Hagrid? — vaicāja Harijs.

—   Kad spēle būs cauri?

—   Nē, — teica Hagrids. — Nē, Harij, vaig tūliņ… Kamēr vis skatās uz citu pus… lūdzu?

Hagrida deguns viegli asiņoja. Abas acis bija uzdauzltas zilas. Harijs nebija redzējis viņu tuvumā kopš viņa atgriešanās skolā; milzis izskatījās pagalam nobēdājies.

—   Nu protams, — Harijs bez vilcināšanās atsaucās, — protams, mēs nākam.

Abi ar Hermioni viņi ar grūtībām virzījās gar sēdekļu rindu, saceļot lielu kurnēšanu — citiem nācās piecelties, lai palaistu viņus garām. Skatītāji Hagrida rindā nežēlojās, vienīgi centās sarauties, cik mazi vien spēja.

—   Paldies jums, no vis sirds paldies, — sacīja Hagrids, kad viņi bija tikuši līdz kāpnēm. Kamēr viņi nokāpa līdz zālienam, milzis visu laiku nervozi lūkojās apkārt. — Es tik ceru, ka šī nepamanīs, ka mēs aiziet…

—   Tu runā par Ambrāžu? — vaicāja Harijs. — Viņa nepamanīs: viņai apkārt sēž visa tā inkvizīcijas vienība, vai tad tu neredzi? Jādomā, viņa gaida, ka spēles laikā izcelsies kaut kādas jukas.

—   Jā, nu, drusku juku nenāktu pa skād, — atteica Hagrids, apstādamies, lai paskatītos gar tribīņu stūri un pārliecinātos, ka zālienā viņa mājas priekšā neviena nav. — Būtum vairāk laik.

—   Kas tur ir, Hagrid? — jautāja Hermione, bažīgi raudzīdamās uz viņu, kad visi steidzās pāri zālienam uz Meža pusi.

—  Jūs… jūs pēc briž redzēs, — atsaucās Hagrids, pamezdams skatienu pār plecu, kad aizmugurē tribīnēs atskanēja rēkoņa.

—   Ei — vai kāds nupat iemet?

—  Jādomā, Kraukļanags, — Harijs nomākts atbildēja.

—   Lab… lab… — Hagrids izklaidīgi noteica. — Tas i lab…

Viņš platiem soļiem vicoja pāri zālienam, ik pēc brīža nopētīdams apkārtni, un pārējiem nācās skriet, lai neatpaliktu. Kad viņi nonāca līdz būdai, Hermione automatiski pagriezās pa kreisi uz ieejas durvju pusi. Tomēr Hagrids devās tieši iekšā Meža malas koku ēnas pustumsā, kur pacēla stopu, kas bija atbalstīts pret koka stumbru. Pamanījis, ka viņu vairs nav cieši līdzās, milzis pagriezās.

—   Mēs ies te iekšā, — viņš sacīja, ar pinkaino galvu pamezdams uz meža pusi.

—   Mežā? — apmulsusi vaicāja Hermione.

—  Jā, — atsaucās Hagrids. — Aši, ka neviens mūs nepaman!

Harijs un Hermione palūkojās viens uz otru, tad ienira starp

kokiem, sekojot Hagridam, kas jau soļoja projām zaļajā tumsā, stopu uzmetis plecā. Harijs un I Iermione metās skriešus, lai viņu panāktu.

—  Hagrid, kāpēc tev ir ierocis? — jautāja Harijs.

—   Drošībs pēc, — atsaucās Hagrids, paraustīdams brangos plecus.

—   Todien, kad tu rādīji mums testrālus, tev stopa nebija līdzi, — nedroši iebilda Hermione.

—   Nu, tad mēs negāj tik dziļ iekšā, — sacīja Hagrids. — Un tas tak bij, pirms Firencī iznāc no Meža, va ne?

—   Kāpēc pēc Firencī iznākšanas viss ir citādi? — ziņkāri vaicaja Hermione.

—   Tāpēc ka cit kentaur i trak nikni uz manim, tāpēc, — klusi atbildēja Hagrids. — Agrāk tie bij — nu lab, ne jau nu draudzīg, bet mēs sadzīvoja. Tie turējs nomaļš, bet allaž uzradas, ja man vaidzēj kādu vārd parmit. Nu vairs ne.

Viņš smagi nopūtās.

—   Firencī teica, ka viņi ir dusmīgi, jo viņš atnācis strādāt pie Dumidora, — sacija Harijs, aizķerdamies aiz kaut kādas saknes, kas rēgojas virs zemes, jo bija pārāk aizrāvusies, vērojot Hagrida profilu.

—   Jā, — Hagrids smagi atbildēja. — Nu, dusmig nav tas vārds. Zilimeln no dusmām. Ja es nebūt iejaucs, šie drošvien butum nospārdijuš Firencī līdz nāvei…

—  Vini tam uzbruka? — iesaucās Hermione un šķita, ka vina ir satriekta.

—   Nūja, — piesmakušā balsi atsaucās Hagrids, lauzdamies cauri pameža brikšņiem. —Pusbars bij meties šim virsū.

—   Un tu viņus apturēji? — pārsteigumā un cieņā vaicāja Harijs. —Viens pats?

—   Nu skaidrs, es tak nevar stāvēt tik un ķiķerēt, ka šamēj to nogalē, — sacīja Hagrids. —Lab, ka es tur gāj garām, nuka… un es te domāj, Firencī gan varēt to atminēts, nevis sūtīt man Jumus brīdinājums! — viņš piepeši kaislīgi piemetināja.

Harijs un Hermione izbiedēti palūkojās viens otrā, bet Hagrids drūmi savieba ģīmi un neturpināja.

—   Nu, — viņš teica, vilkdams elpu mazliet smagāk nekā parasti, — kopš tā laika vis cit kentaur i nikni uz manim, un pa nelaimi šiem i liels svars tai Mežā… te tās i tās gudrākās radībs.

—   Vai tāpēc mēs esam šeit, Hagrid? — vaicāja Hermione. — Kentauru dēļ?

—   Ne tak, — attrauca Hagrids, pakratīdams galvu, — ne jau kentaur dēļ. Skaidrs, viņ var visu padarīt vēl grūtāk… bet tūliņ jūs redzēs, ko es domā.

Izteicis šo neizprotamo piezīmi, viņš apklusa un pagājās ātrāk, sperdams vienu soli tur, kur viņiem vajadzēja trīs, tā ka nācās ļoti grūti turēt viņam līdzi.

Jo dziļāk Mežā, jo taciņa kļuva šaurāka, un koki bija saauguši tik cieši, ka bija tumšs kā vakara mijkrēsli. Izcirtums, kur I lagrids bija viņiem rādījis testrālus, jau sen bija aiz muguras, bet Harijs nejuta bailes, līdz Hagrids piepeši nogriezās no takas un sāka līkumot starp kokiem, arvien dziļāk iekšā Meža tumšajā sirdi.

—    Hagrid! — pasauca Harijs, lauzdamies cauri kazenāju mudžeklim, kuram Hagrids bija viegli izbridis cauri, un spilgti atcerēdamies, kas notika iepriekšējo reizi, kad viņš Mežā nogriezās no taciņas. — Uz kurieni mēs ejam?

—   Vēl drusk, — pār plecu atsaucās Hagrids. — Saņemas, Harij… nupat mums jāturas kopā.

Lai turētos kopā ar Hagridu, bija krietni jāpacīnās ar zariem un dzelkšņainiem biezokņiem, kuriem cauri Hagrids izsoļoja tik viegli kā zirnekļu tīmekļiem, bet aiz kuriem aizķērās Harija un Hermiones mantijas, kuros viņi neskaitamas reizes sapinās tik pamatīgi, ka nācās apstāties un labu bridi veltīt tam, lai izmudžinātos. Drīz vien Harijam rokas un kājas bija viscaur sadurstītas un saskrāpētas. Patlaban viņi bija tik dziļi mežā, ka brīžam Harijs mijkrēslī Hagridu samanīja tikai kā masīvu, tumšu stāvu kaut kur priekšā. Apslāpētajā klusumā visas skaņas šķita draudīgas. Sīka zariņa krakšķis skaļi atbalsojās, un vissīkākā čaboņa, kaut arī tikai nieka zvirbulēna dēļ, lika Harijam vai visas acis izskatīt, meklejot vaininieku. Ienaca prātā doma, ka nekad vēl viņš nebija iegājis tik dziļi Mežā, nesastopot nevienu dzīvu radību; šis tukšums likās vēstām ļaunu.

—   Hagrid, vai mēs drīkstam iedegt gaismu zižļu galos? — klusītēm vaicāja Hermione.

—   Ē… nu lab, — Hagrids čukstus atsaucās. — Vispār…

Viņš spēji apstājās un pagriezās atpakaļ; Hermione ieskrēja

tieši viņam vēderā un atmuguriski gāzās gar zemi. Harijs paspēja meiteni satvert, pirms viņa nogāzās vēkšpēdus.

—   Varbūt apstājas uz brīd, lai es var… pasacīt, — Hagrids sacīja. — Nu, pirms mēs tur iet.

—   Labi! — atsaucās Hermione, kad Harijs bija viņu atkal nostādījis uz kājām. Viņi abi nomurmināja: "Spīžo!", un zižļu gali iemirdzējās. Divi virmojoši staru kūļi izrāva no tumsas Hagrida seju, un Harijs atkal pamanīja, ka milzis izskatās sanervozējies un bēdīgs.

—  Lab, — bilda Hagrids. — Nu… redz… liet i tāda…

Viņš dziļi ievilka elpu.

—   Nu, ļoti var būt, ka man te jebkur dienu atlaiž no darb, —

viņš teica. t

Harijs un Hermione palūkojās viens uz otru, tad atkal uz Hagridu.

—   Bet tu esi noturējies tik ilgi… — Hermione nedroši ierunājās. — Kas liek tev domāt…

—  Ambrāža domā, ka es ielaid to urkšķ viņai kabinetē.

—  Un vai tā bija? — nespēdams novaldīties, iejautājās Harijs.

—   Nē, piķs rāvis, tas nebij vis es! — Hagrids sašutis atsaucās. — Ka tik kas gadās ar tām maģisk radibam, tā šī domā, ka es tur i iepīts. Jūs zin, ka šī tik meklē pēc iegansta tikt no manim vaļā — jau kopš es i atpakaļ. Skaidrs, es negrib neku projām, bet, ja nebūt šitas… nu… šitā būšan, ko es te taisās apstāstīt, es laistos prom tūliņ pat, lai šai nebūt iespējs patriekt man visas skols priekšā, kā šī to iztaislj ar Trilonij.

Harijs un Hermione protestēdami sakustējās, bet Hagrids abus apvaldīja ar milzīgās rokas vēzienu.

—   Tas nav nekāds pasauls gals, kad es tiks laukā no šenes, es varēs līdzēt Dumidoram, es varēs strādāt Ordeņam. Un jums būs Ķersij, nuka — jūs gluž lab noliks tos savs eksāmens…

Viņa balss ietrīcējās un aizlūza.

—   Pa manim nav ko raizēts, — viņš steigšus sacīja, kad Hermione noglāstīja viņam roku. Izvilcis no mēteļa kabatas milzīgu, plankumainu kabatlakatu, viņš noslaucīja acis. — Paklausās, neba es jums būt to stāstījs, ja ne šitā būšan. Redz, ja man jāiet… nu, es nevar aiziet, kādam… kādam nepateics…jo man vaig, lai jūs ab manim palīdz. Un Rons ar, ja grib.

—   Protams, mēs tev palīdzēsim, — nekavējoties atsaucās Harijs. — Ko tu gribi, lai mēs darām?

Hagrids skaļi nošņauca degunu un, neko nesacīdams, papliķēja Harijam pa plecu tik spēcīgi, ka viņš atsitās pret koku.

—    Es jau zināj, ka jūs teiks jā, — kabatlakatā sacija Hagrids, — bet es nekad… nekad., neaizmirsīs… ies nu… vel drusk uz priekšu caur šitiem te… uzmanās, te i natrs…

Virii klusēdami gāja vēl minūtes piecpadsmit; Harijs jau atvēra muti, lai pajautātu, cik ilgi vēl, kad Hagrids pacēla labo roku par zīmi, ka jāapstājas.

—   Nu gan rāmi, — viņš klusītēm sacīja. — Pavisam klus…

Viņi zagās uz priekšu, un Harijs ieraudzīja lielu, gludenu

zemes kalnu aptuveni Hagrida augumā, un nodomāja, šausmās nodrebēdams, ka tas būs kāda gigantiska dzīvnieka midzenis. Ap pakalnu koki bija izrauti ar visām saknēm, tam apkārt vīdēja kailas zemes laukumiņš, kura malās nekārtīgās kaudzēs bija sakrauti stumbri un zari, kas veidoja kaut ko līdzīgu žogam vai barikādei, aiz kuras tagad stāvēja Harijs, Hermione un Hagrids.

—   Guļ, — izdvesa Hagrids.

Patiešām, Harijs izdzirda attālu, ritmisku ducināšanu — šķita, ka strādā milzīgas plēšas. Viņš iesānis palūkojās uz Hermioni, kas blenza uz pauguru ar viegli pavērtu muti. Viņa izskatījās līdz nāvei pārbijusies.

—   Hagrid, — viņa jautāja čuksta, kas tik parskanēja aizmigušā radījuma šņākāšanu, — kas viņš ir?

Harijam šķita, ka jautājums ir dīvains… Viņš pats bija grasījies vaicāt: "Kas tas ir?"

—  Hagrid, tu mums teici… — bilda Hermione, un zizlis viņai rokā trīcēja, — tu teici, ka neviens no viņiem negribēja nākt šurp!

Harijs pievērsa skatienu Hagridam, un tad, spējas atskārsmes ķerts, atskatījās uz pauguru, šausmās noelsdamies.

—  Jā… nē… šis ar negribēj nākt uz šeni, — sacīja Hagrids, izklausīdamies izmisis. — Bet man vaidzēj šo atvest, Hermion, man bij tas jādar!

—   Bet kāpēc? — vaicāja Hermione, un izklausījās, ka viņa tūlīt sāks raudāt. — Kāpēc… kas… ak, Hagrid!

—   Es zinaj — ja tik es dabū šo šurpum, — teica Hagrids, un šķita, ka arī viņš ir tuvu asarām, — un… un drusku pamācīs šamam uzvedīb… es varēs izvest šo laukā un visi redzēs, ka šis i gluž nekaitīgs!

—   Nekaitīgs! — spalgi iekliedzās Hermione, un I lagrids kā neprātīgs kušinot savēzēja rokas: milzigais radījums tur, priekšā, skali ieņurdējās un miegā sagrozījās. — Viņš visu laiku tevi savaino, vai tad tā nav? Tāpēc tu esi viss vienās brūcēs!

—   Viņš nezin pats sav spēku! — Hagrids visā nopietnībā atbildēja. — Un ar viņu iet uz lab, vairs tik trak nekaujas…

—   Tad tāpēc tev bija vajadzīgi divi mēneši, lai nokļūtu mājās! — izklaidīgi noteica Hermione. — Ak, Hagrid, kāpēc tu atvedi viņu šurp, ja viņš pats negribēja nākt? Vai viņš nebūtu laimīgāks ar savējiem?

-Šie vis viņu kaustīj, Hermion, jo šis i tik mazs! — atsaucas Hagrids.

—   Mazs? — atkārtoja Hermione. — Mazs?

—    Hermion, es nevarēj šamo tur atstāt, — teica Hagrids, asaras ritēja pār viņa sadauzīto seju un pilēja bārdā. — Redz — viņš i mans brālīts!

Hermione tikai blenza uz viņu ar muti vaļā.

—   Hagrid, kad tu saki "brālis", — lēni sacija Harijs, — vai tu gribi teikt…?

—   Nu lab i — pusbrāls, — izlaboja Hagrids. — Kā rādās, man māmuļa pēc tam, kad pamet man tēt, i sametus kauliņš kopā ar citu milzi, un te nu Grūps i…

—  Grūps? — pārjautāja Harijs.

—    Nūja… kaut kā līdzīg skan, kad viņš saka sav vārd, — bažīgi atbildēja Hagrids. — Viņš neko daudz nerunā cilvēk mēli… es centos šo mācit… visviens, es nedomā, ka šai viņš pa tik diez ko labāk par manim. Redz, pie milžiem i svarīg dzemdēt liels bērns, un viņš allaž bij tāds pundurs no milža — nieka sešpadsmit pēds…

—   Ak jā, pavisam sīciņš! — atsaucās Hermione ar tādu kā histēriska sarkasma pieskaņu balsi. — Tīrais kukainītis!

—   Tie vis kā viens šo spārdīj — es vienkārš nespēj šo pamest…

—    Vai Maksima madāma ari vēlējās atvest viņu šurp? — vaicāja Harijs.

—   Viņ — nu, šī saprat, ka tas i trakot svarīg priekš manim, — atteica Hagrids, žņaudzīdams savas milzīgās rokas. — Bet… man jāsāk, šī pēc kād laik drusku nokus no viņ… tad mēs izšķīrās pa ceļam uz mājām… tak šī solīj, ka nevienam neko neteiks…

—   Augstā debess, kā tu dabūji viņu šurp, nevienam nemanot? — nelikās mierā Harijs.

—   Nu, tāpēc jau tas gāj tik ilg, — atbildēja Hagrids. — Varējām iet tik pa nakt, un tik pa tādu viet, kur nav cilvēk. Skaidrs, šamais kājo gluž lab, kad tik grib, bet viņš grib tik iet atpakaļ.

—   Ak, Hagrid, kāpēc gan tu nepalaidi viņu vaļā! — izsaucās Hermione, smagi atkrizdama uz izrauta koka stumbra un paslēpdama seju rokās. — Ko tu grasies darīt ar trakojošu milzi, kas turklāt nemaz negrib šeit atrasties!

—   Nu — "trakošs" — tas i drusku pa skarb sacīts, — iebilda Hagrids, joprojām satraukti lauzīdams rokas. — Man jāsāk — var but, ka šis pāris reizs i brucs manim virsū, kad nu šamam nebij lāga om, bet viņš labojs, viņš i dikti labojs, viņš paliek mierīgāks.

—   Tad kam gan ir domātās šis virves? — apjautājās Harijs.

Viņš tikai tagad bija pamanījis virves, resnas kā jauni koki,

kas stiepās no tuvākajiem stumbriem uz laukumiņu, kur saritinājies zemē ar muguru pret viņiem gulēja Grūps.

—  Viņu vajag turēt sasietu? — vārgi vaicāja Hermione.

—   Nu… ja… — atteica Hagrids, viņš izskatījās gaužām nemierīgs. — Redz — i tā, kā es teic — šis īsti nezin, cik pats i stipris.

Tagad Harijs saprata, kāpēc šajā Meža daļā tik aizdomīgi nebija manāma neviena dzīva radība.

—    Tātad — ko īsti tu gribi, lai mēs ar Hariju un Ronu darām? — Hermione piesardzīgi jautāja.

—  Pieskat šamo, — Hagrids nočērkstēja. — Kad manis nebūs.

Harijs un Hermione pārmija nelaimīgus skatienus, Harijam klusās šausmās attopoties, ka viņš jau ir apsolījis Hagridam darīt, ko vien tas lūgs.

—   Ko… ko īsti tas nozīmē? — Hermione gribēja noskaidrot.

—    Ne jau barot vai ko tād! — Hagrids dedzīgi atsaucās. — Viņš pats var sev sadabūt ēsmu, jūs i mierīg. Putn un briež, un tāds liets… šim tik vaig sabiedrīb. Ja tik es būt drošs, ka kāds i ar mieru šamam drusku līdzēt… nu, jūs zin — paskolot.

Harijs neko neteica, taču atkal pievērsa skatienu gigantam, kas aizmidzis gulēja viņu priekšā. Atšķirībā no Hagrida, kas izskatijās vienkārši pēc ārkārtīgi liela cilvēka, Grūps šķita savādi kroplīgs. Tas, ko Harijs bija noturējis par pamatīgu, sūnām noaugušu akmeni liela paugura kreisajā malā, tagad izrādījās esam Grūpa galva. Tā bija proporcionāli daudz lielāka nekā cilvēkiem, gandrīz ideāli apaļa, noaugusi ar biezām, paparžbrūnganām matu cirtām. Viena liela, gaļīga auss maliņa rēgojās otrpus galvai, kas tāpat kā tēvocim Vernonam it kā balstijas tieši uz pleciem, tā ka kakla tikpat kā nemaz nebija. Mugura, ko sedza tāds kā no nevērīgi kopā sadiegtām netīri bruņām ādām pašūts krekls, bija neaptverami plata; Grupām guļot, šķita, ka tā cilājoties nostiepj ādu rupji nošūtās vīles. Kājas bija saliektas zem rumpja, redzamas bija milzīgās, dubļainās, kailās pēdas, lielas ka ragavas, kas viena otrai virsū atdusējās uz mīkstās Meža grīdas.

—  Tu gribi, lai mēs viņu mācām, — Harijs teica dobjā balsī. Tagad viņš saprata, ko nozīmēja FirencI brīdinājums. Viņa mēģinājums ir lemts neveiksmei. Būs labāk, ja viņš no tā atteiktos. Protams, citas Mežā dzīvojošās radības bija dzirdējušas Hagrida neauglīgos mēģinājumus iemācīt Grupām cilvēku valodu.

—  Jā… pietiks, ja jūs drusku ar šo parunāsies, — cerību pilns atsaucās Hagrids. — Jo man rādās, ja šis runās ar cilvekiem, ta labāk sapratīs, ka mēs vis i tādi paši un grib, lai šis paliek tepatās…

Harijs palūkojās uz Hermioni, kas raudzījās uz viņu cauri pirkstu starpām.

—  Gandrīz vai labāk gribas Norbertu atpakaļ, vai ne? — viņš teica, un Hermione gaužam drebelīgi pasmējās.

—   Tad jūs to darīs? — jautāja Hagrids, kas, šķiet, nebija dzirdējis, ko Harijs tikko teica.

—   Mēs… — sacīja Harijs, ko jau saistīja viņa solījums. — Mēs mēģināsim, Hagrid.

—    Es jau zināj, ka jūs teiks jā, Harij, — izsaucās Hagrids, atplaukdams briesmīgi asarainā smaidā un atkal bakstīdams sejā kabatlakatu. — Un es tak negrib, ka jūs pārlieku noņemas… jums tak i eksāmen… ja tik jūs šad un tad var atskriet te ar to sav Paslēpen, varbūt vienreiz pa nedēļ, un drusku papļāpāt a šamo. Es nu pamodinās šamo, iepazīstinās a jumsim…

—   Ko… nē! — Hermione salēcās. — Hagrid, nē, nemodini viņu, lūdzu, nevajag…

Taču Hagrids jau bija pārkāpis pāri lielam stumbram, kas gulēja viņam priekšā, un soļoja klāt Grūpam. Kad līdz aizmigušajam milzim bija palikušas kādas desmit pēdas, viņš pacēla garu, nolauztu zaru, pār plecu uzmundrinoši uzsmaidīja Harijam un Hermionei un spēcīgi iebakstīja Grūpam ar zara galu mugurā.

Milzis izgrūda recienu, kas tālu atbalsojās klusajā Mežā; putni koku galotnēs satrūkās un vidžinādami pacēlās spārnos. Tikām Harija un I Iermiones acu priekšā milzomgais Grups cēlās augšā, zeme nodrebēja, kad viņš atspiedās ar savu pārvarigi lielo roku, lai paslietos četrrāpus, un, galvu grozīdams, lūkoja saskatīt, kas viņu iztraucējis.

—   Viss lab, Grūpīt? — teica Hagrids māksloti mundrā balsī, kāpdamies atpakaļ, garo zaru turēdams rokā un būdams gatavs atkal iebakstīt Grūpam. — Vai saldi pagulēj, ko?

Harijs un Hermione pamuka nost, cik tālu vien varēja, milzi tomēr paturēdami acīs. Grups tupēja uz ceļiem starp diviem kokiem, ko vēl nebija izrāvis no zemes. Viņi skatījās augšup milža brinum platajā sejā — likās, laucītes tumsā peld iepelēks pilnmēness. Deguns bija strups un bezveidīgs, mute — greiza un pilna ar kroplīgiem dzelteniem zobiem pusķieģeļa lielumā; ačeles — duļķaini zaļganbrūnas un vēl pusaizlipušas no miega. Grūps pacēla pie acīm nosmulētās dūres un ar pirkstu kauliņiem, no kuriem katrs bija kriketa bumbiņas lielumā, kārtīgi izberzēja acis, tad, bez brīdinājuma, pārsteidzoši ātri un izmanīgi pierausas kājās.

—  Apžēliņ! — Harijs izdzirda sev cieši blakus Hermiones pārbiedēto pīkstienu.

Koki, ap kuriem bija apmesti ap Grupa rokām un kājām apsieto virvju gali, draudīgi nokrakšķēja. Ka jau Hagrids bija teicis, viņš bija vismaz sešpadsmit pedu garš. Aizmiglotu skatienu blenzdams apkārt, Grūps izstiepa roku, kas bija liela ka pludmales saulessargs, pakampa no augstas priedes galotnes putna ligzdu un ierēkdamies apgrieza augšpēdus, nepārprotami neapmierināts ar to, ka putnu iekšā nebija; olas krita zemē kā granātas, un Hagrids vairīdamies ar rokām piesedza galvu.

—  Paklau, Grupīt, — iekliedzās Hagrids, bažigi raudzīdamies augšup, vai nekritīs vēl kādas olas, — es atved pie tevs dažs draugs! Atmini, es teic, ka man var sanakt drusk aizbraukt un tad viņ paliks tev pieskatīt kād britiņ? Atmini, ko, Grupīt?

Taču Grūps tikai izgrūda vēl vienu dobju rēcienu; nebija skaidrs, vai viņš maz klausījās un vai vispār bija sapratis, ka Hagrida izdvestās skaņas ir valoda. Saķēris priedes galotni, viņš vilka to klāt, kā redzams, lai vienkārši noskatitos, cik tālu tā atlēks atpakaļ, vaļā palaista.

—  Ne, Grūpīt, tā ne! — kliedza Hagrids. — Tā tu izraus to, kā tos pārējs…

Un patiešām, Harijs jau redzēja zemi plaisājam ap priedes saknēm.

—  Es atved tev draugs! — auroja I lagrids. — Draugs, paskat! Paskat uz lej, ērms tu tāds, es atved tev draugs!

—  Ak, Hagrid, nevajag, — ievaidējās Hermione, bet Hagrids jau bija pacēlis zaru un spēcīgi iebakstījis Grūpam pacelē.

Milzis palaida vaļā priedes galotni, kas bīstami nošūpojās, apberot Hagridu ar skuju lietu, un palūkojās lejup.

—  Šitas, — teica Hagrids, steigdamies uz to pusi, kur stāvēja Harijs un Hermione, — i Harijs, Grūp! Harijs Poters! Var būt, ka viņš nāks pie tevim ciemos, kad es i prom, tu saprat?

Milzis tikai tagad bija aptvēris, ka šeit atrodas ari Harijs un Hermione. Tie abi trīcēdami, drebēdami skatījās, kā viņš pieliec laukakmenim līdzīgo galvu, lai aizmiglotām acīm viņus nopētītu.

—  Un šitā i Hermion, va redz? Viņ… — Hagrids sastomījās. Pagriezies pret Hermioni, viņš pavaicāja: — Vai tu neiebildīs, ja viņš sauks tev par Hermīn, Hermion? Tas vārds i pa grūt, viņš nespēs atminēts.

—   Nē, nē, nekādu iebildumu, — pīkstēja Hermione.

—  Siten tā i Hermīn, Grūpīt! Viņ a nāks pie tevim! Vai tas nav jauk? Ko? Te tev būs div draug — GRŪPĪT, NĒ!

Grūpa roka piepeši šāvās Hermionei klāt; Harijs sagrāba meiteni un rāva atpakaļ, aiz koka; Grūpa dūre gan noskrapējās gar koku, bet sakampa tukšu gaisu.

—  SLIKTS PUIK, GRŪPĪT! — viņi dzirdēja Hagridu aurojam; aiz koka Hermione piekļāvās Harijam drebēdama un šņukstēdama. — DIKTI SLIKTS PUIK! TU NEDRĪKST GRĀBT — AU!

Izbāzis galvu no koka stumbra aizsega — Harijs ieraudzīja Hagridu guļam uz muguras ar roku pie deguna. Grūps, acīm redzami zaudējis interesi, bija izslējies taisni un atkal ķēries pie priedes locīšanas.

—   Labs i, — Hagrids neskaidri noteica, sliedamies kājās, ar vienu roku saspiedis asiņojošo degunu, ar otru — turēdams stopu. — Nu… rau… tad nu jūs iepazinuš ar šamo… un tagad šis jus zinās, kad jus atkal atnāks. Ja… nu…

Viņš palūkojās augšup uz Grūpu, kas ar atsvešinātu prieku laukakmenim līdzīgajā sejā priedi lieca arvien zemāk; saknes brākšķēja, kad viņš rāva tās ārā no zemes.

—  Nu, man domāt, šai dienai i gana, — bilda Hagrids. — Ies nu… ē… ies nu atpakaļ, lab?

Labu bridi neviens neteica ne vārda, pat tad, kad atskanēja tālīns brikšķis, kas nozīmēja, ka Grūpam beidzot izdevies priedi izraut. Hermiones seja bija bala un stinga. Harijam nenāca prātā nekas tāds, kas ļautu uzsākt sarunu. Kas, pie joda, notiks, ja kāds atklās, ka Hagrids Aizliegtaja mežā paslēpis Grūpu? Un nu bija dots solījums, ka viņš, Rons un Hermione turpinās Hagrida absolūti bezjēdzīgos mēģinājumus civilizēt šo milzi. Kā gan Hagrids ar visu izcilo talantu iestāstīt sev pašam, ka visādi zobaini briesmoņi ir mīļas un nekaitīgas radībiņas, spēja muļķot sevi ar domu, ka Grūps kādreiz varēs dzīvot kopā ar cilvēkiem?

—   Pag, — Hagrids aprauti noteica, kad Harijs un Hermione viņam nopakaļ lauzās cauri sūreņu biežņai. Izrāvis bultu no maka, kas karājās viņam pār plecu, viņš ielika to stopā. Harijs un Hermione pacēla zižļus: apstājušies ari viņi izdzirda, ka kaut kas tuvojas.

—  Ak tu jupis, — klusi noteica Hagrids.

—   Man liekas, Hagrid, mēs jau tev teicām, — teica zema, dobja balss, — ka tu šeit vairs neesi vēlams viesis.

Mirkli šķita, ka zaļganraibajā puskrēslā šurp peld kails vīrieša augums; tad kļuva redzams, ka lejpus viduklim tas saaudzis ar bēra zirga rumpi. Šim kentauram bija lepna seja ar augstiem vaigu kauliem un gari, melni mati. Arī viņš, tāpat kā Hagrids, bija bruņots: pār plecu viņam bija pārmests liels loks un pilns bultu maks.

—   Kā iet, Magorian? — piesardzīgi vaicāja Hagrids.

Nočabēja lapas kentauram aiz muguras, un viņam līdzās

uzradās vēl četri vai pieci tādi paši. Harijs pazina melno, bārdaino Beinu, ko bija saticis pirms nepilniem četriem gadiem, tajā pašā naktī, kad sastapa Firencī. Beins neizrādīja, ka jelkad agrāk būtu Hariju redzējis.

—  Tā, — viņš nešpetni teica un strauji pagriezās pret Magorianu. — Man šķiet, mēs vienojāmies, kas jādara, ja šis cilvēks vēl reizi bāzīs degunu Mežā?

—   Šis cilvēks — tas būtum es? — īgni apvaicājās Hagrids. — Tik tāpēc vien, ka es neļāv jumsim nevienu nogalēt?

—   Nejaucies, Hagrid, — sacīja Magorians. — Mūsu ceļi nav jūsu ceļi, mūsu likumi nav jūsējie. Firencī ir mūs nodevis un apkaunojis.

—   Nez kā jūs i to izdomājuš, — nepacietīgi iebilda Hagrids.

—   Viņš nav darījs neko cit kā vien palidzējs Baltus Dumidoram…

—   Firencī ir stājies cilvēku kalpībā, — teica sirms kentaurs ar skarbu, dziļu grumbu izvagotu seju.

—  Kalpībā! — sašutumā iesaucās Hagrids. — Viņš izdar Dumidoram pakalpojum…

—   Viņš izpauž mūsu zinības un noslēpumus cilvēkiem, — klusi atbildēja Magorians. — Tas ir nenomazgājams kauna traips.

—   Ja nu jus tā sak, — plecus paraustīdams, noteica Hagrids,

—   es gan domā, ka jūs vai kā kļūdās…

—   Tāpat kā tu, cilvēk, — teica Beins, — atkal sperdams kāju mūsu Mežā pēc tam, kad esam tevi brīdinājuši…

—   Ei, tagad paklausās, — nikni ierūcās Hagrids. — Es, ar jūs atvēli, to "mūs" Mežu tik dikti vis nepiesauktu. Ne jūs noteiks, kas šiten ies un nāks…

—   Tagad vairs nenoteiksi arī tu, Hagrid, — mierīgi atbildēja Magorians. — Šodien es ļaušu tev iet, jo tev lidzi jaunuļi…

—   Tie nav viņa bērni! — nievājoši pārtrauca Beins. — Tie ir skolnieki, Magorian, no tās skolas! Droši vien jau nobaudījuši nodevēja Firencī mācibas.

—   Vienalga, — rimti atteica Magorians, — kumeļu nokaušana ir briesmīgs noziegums — mēs neaiztiekam nevainīgus. Šodien, Hagrid, tu vari iet. Turpmāk turies tālāk no šīs vietas. Tu zaudēji tiesības uz kentauru draudzību, kad palīdzēji Firencī aizbēgt no mums.

—    Es nepieļauš, lai man padzen no Mež šitāds vec mūļ bars! — Hagrids noskaldīja.

—   Hagrid, — teica Hermione spiedzīgā un baiļu pilnā balsī, kad Beins un vecais kentaurs sāka kārpīt zemi ar kājām, — iesim, nu lūdzu, iesim!

Hagrids sakustējās, taču stopu joprojām turēja paceltu un ar skatienu joprojām draudīgi urbās Magorianā.

—   Mēs zinām, ko tu turi Mežā, Hagrid! — Magorians sauca viņiem nopakaļ, kad kentauri nozuda skatienam. — Un mūsu pacietība iet mazumā!

Hagrids pagriezās un nepārprotami grasījās doties taisnā ceļā atpakaļ pie Magoriana.

—   Jūs pacietīs šamo tik ilg, cik viņš šiten būs, tas i ar viņam Mežs, ne tikvien jūsējs! — viņš auroja, kamēr Harijs un Hermione no visa spēka stūma Hagrida kurmjādas vestē iespilēto muguru, pūlēdamies piespiest viņu virzīties uz priekšu. Joprojām pieri raukdams, viņš palūkojās lejup; sejā piepešu iegūla viegls izbrins, ka abi bērni viņu stumj atspērušies — Hagrids laikam to nemaz nebija manījis.

—   Rimstas, jūs ab, — viņš teica, pagriezdamies uz iešanu, kamēr tie divi elsdami pūzdami steberēja viņam pakaļ. — I tak ar sasodit kleperi, va ne?

—   Hagrid, — aizelsusies teica Hermione, apmezdama likumu nātru pudurim, kuram viņi bija izgājuši cauri turpceļā, — ja kentauri negrib, lai cilvēki naktu Mežā, tad diezin vai mēs ar Hariju varēsim…

—   Ak, jūs tak dzirdēj, ko šie teic, — atvēcinājās Hagrids, — šie nedarīs pāri kumeļiem — nu, bērniem. Galu gala, mēs nedrīkst dancot pēc šamējo stabules.

—  Mēģināts nav zaudēts, — Harijs nomurmināja Hermionei, kas izskatījās pavisam nomākta.

Beidzot viņi atkal uzgāja taciņu, un vēl pēc desmit minūtēm mežs kļuva retāks; atkal varēja redzēt skaidras, zilas debess laukumiņus un tālumā bija dzirdamas nepārprotamas ovācijas un klaigas.

—   Vēl kāds trāpījiens? — ievaicājās Hagrids, apstādamies koku aizsegā, kad kļuva redzams kalambola stadions. — Vai jūs domā, ka spēle i cauri?

—   Nezinu, — bēdīgi atsaucās Hermione. Harijs pamanīja, ka viņa izskatas gaužām nožēlojami: mati pilni ar žagariem un lapām, mantija vairākās vietās saplēsta, uz sejas un rokām — neskaitāmas skrambas. Viņš zināja, ka pats izskatās tikai mazdrusciņ labak.

—   Zin, man domāt, tas i caur! — teica Hagrids, vēl arvien piemiegtam acīm vērodams stadionu. — Paskat — tie tur jau iet laukā — ja jūs abi pasteidzas, varēs iejukt pa to baru, un neviens i nemanīs, ka jūs tur nebij!

—   Laba doma, — atsaucās Harijs. — Labi… pagaidām sveiks, Hagrid.

—   Es viņam neticu, — kad Hagrids viņus vairs nevarēja dzirdēt, pavisam trīcošā balstiņā ierunājās Hermione. — Es viņam neticu, es patiešām viņam neticu.

—   Nomierinies, — bilda Harijs.

—   Nomierinies! — vina drudžaini atsaucās. — Milzis! Milzis

Mežā! Un mums būs jāmāca viņam runāt! Protams, ja vien spēsim tikt garām asinskāru kentauru baram turp un atpakaļceļā! Es — viņam — neticu!

—   Pagaidām vēl mums nekas nav jādara! — Harijs klusītēm mēģināja viņu nomierināt, kad abi iejuka tarkšķošu elšpūšu straumē un kopā ar viņiem devās uz pils pusi. — Viņš nelūdza mūs kaut ko darīt, kamēr vēl nav izsviests, un tas vispār var nenotikt.

—   Ak, izbeidz, Harij! — nikni iesaucās Hermione, apstādamās kā zemē iemieta, tā ka tiem, kas gāja aiz muguras, nācās pasviesties sānis, lai neuzskrietu viņai virsū. — Skaidrs, ka viņu izsviedīs, un, pavisam godīgi runājot — pēc tā, ko mēs tikko redzējām, kurš gan vainos Ambrāžu?

Iestājās pauze — Harijs nomērīja Hermioni ar niknu skatienu, un viņas acis lēnām pildījās ar asarām.

—   Tu tā nedomāji, — Harijs klusi noteica.

—   Nē… nu… labi… es nedomāju, — viņa teica, pikti notraukdama asaras. — Bet kāpēc viņš tik ļoti sarežģī dzīvi — sev un mums?

— Nezinu..

—   Vīzlijs — mūsu varonis, Vīzlijs — mūsu varonis, Stīpas braši sargājis Vīzlijs — mūsu varonis…

—   Kaut viņi vienreiz beigtu dziedāt to stulbo dziesmu, — sērīgi noteica Hermione, — vai tad nav vēl gana izņirgājušies?

Liels skolnieku pūlis virzījās no stadiona augšup pa zālaino nogāzi.

—   Iesim iekša, kamēr neesam saskrējušies ar slideniem, — I Iermione bilda.

—   Vīzlijs — īstais ķeneris, Sviedenes viņš noķēris, Grifidoru izglābis

Vīzlijs — mūsu varonis.

—   Hermione… — lēni ierunājās Harijs.

Dziesma kļuva arvien skaļāka, taču to skandēja nevis zaļā un sudrabā tērptie slideni, bet gan sarkanā un zeltā ģērbti līksmotāji, kas lēni virzījās uz pils pusi un uz pleciem nesa kādu stāvu.

—   Vīzlijs — mūsu varonis, Vīzlijs — mūsu varonis, Stīpas braši sargājis Vīzlijs — mūsu varonis…

—   Nē! — Hermione noelsās.

—  JĀ! — skaļi atsaucās Harijs.

—   HARIJ! I IERMIONE! — auroja Rons, vicinādams sudraba kalambola kausu un izskatīdamies gluži vai jucis no sajūsmas. — IZDEVĀS! MĒS UZVARĒJĀM!

Viņi smaidīdami māja pretim, kad viņu nesa garām. Pie pils durvīm izcēlās stumdīšanās, un Rona galva pamatīgi atsitās pret aplodu, taču nešķita, ka tālab kāds grasītos laist viņu lejā. Vēl arvien dziedot, pūlis iespiedās Ieejas zālē un pazuda skatienam. Harijs un Hermione starodami nolūkojās gaviļniekiem pakaļ, līdz izdzisa pēdējās "Vizlijs — mūsu varonis" atbalsis. Tad viņi pagriezās viens pret otru, smaidi izdzisa.

—    Pietaupisim savus jaunumus līdz ritam, labi? — Harijs ierosināja.

—    Jā, labi, — nomākta atsaucas I Iermione. — Es nebūt nesteidzos.

Viņi kopā uzkāpa pa kāpnēm. Pie durvīm abi instinktīvi atskatījās uz Aizliegto mežu. Harijs nebija līdz galam pārliecināts — varbūt tikai norēgojās, bet varbūt tiešām tāluma mazs putnu mākonītis uzšāvās debesīs virs koku galotnēm, it kā koks, kurā spārnaini savijuši ligzdas, tikko butu izrauts ar visām saknēm.

TRĪSDESMIT PIRMA NODAĻA SLIMI

ona eiforija par to, ka viņš palīdzējis Grifidoram tikt pie 1 kalambola kausa, bija tik liela, ka viņš nespēja rimties visu nākamo dienu. Viņš vēlējas runāt tikai un vienīgi par spēli, un Harijam ar Hermioni bija gaužām grūti atrast kādu spraudziņu, kad ieminēties par Grūpu. Neviens no abiem gan pārlieku nepiepūlējās; viņi nebūt nealka atsaukt Ronu īstenībā tik nežēlīgā veidā. Tā kā arī šī bija jauka, silta diena, viņi pierunāja Ronu piebiedroties pamācīties ezera krastā zem dižskābarža, kur iespēja, ka kads noklausīsies, bija mazāka nekā koptelpā. Sākumā Rons nebija gluži stāvā sajūsmā par šo domu — viņš aplam priecājās, ka ikviens grifidors, kas gāja garām, uzsita viņam uz pleca, nemaz nerunājot par "Vīzlijs — mūsu varonis" auriem bridi pa brīdim —, taču tad viņš piekrita, ka mazliet svaiga gaisa nāks tikai par labu.

Tikuši dižskābarža pavēnī, viņi atvēra grāmatas un apsēdās, kamēr Rons vai desmito reizi klāstīja par pirmo notverto iemetienu.

— Nu, es jau biju ielaidis iekšā vienu no Deivisa sviedenēm,

tāpēc galīgi nejutos pārliecināts par sevi, bet nezinu — kad Bredlijs nāca virsū, uzradies gluži vai no zila gaisa, es nodomāju — tu to vari! Un, ziniet, man bija apmēram sekunde laika izlemt, kā lidot, jo šķita, ka viņš mērķē uz labo stīpu — manu labo, saprotams, viņam tā bija kreisā —, bet man bija tāda jancīga sajūta, ka tā ir maņu kustība, un es metos uz kreiso pusi — viņa labo, jūs jau saprotat — un — nu, jūs paši redzējāt, kas notika, — viņš pieticīgi aprāvās, pilnīgi lieki atmezdams matus atpakaļ, lai frizūra izskatītos interesanti vēja sajaukta, un pamezdams skatienu apkārt, lai redzētu, vai tuvāk esošie — bariņš tarkšķošo Elšpūša trešgadnieču — bija visu dzirdējuši. — Un kā Čamberss nāca man virsū pēc kādām piecām minūtēm… Ko? — Kons iejautājās, ieraugot Harija sejas izteiksmi, apstādamies teikuma vidū. — Kāpēc tu smīni?

—   Es nesmīnu, — aši atsaucās Harijs un iebāza degunu savās pārvērtību piezīmēs, pūlēdamies savilkt nopietnu ģīmi. Īstenībā Rons vienkārši briesmīgi atgādināja Harijam kadu citu Grifidora kalambolistu, kas reiz, tāpat bužinot matus, bija sēdējis zem šī paša koka. — Es tikai priecājos, ka mes uzvarējām, tas arī viss.

—   Jā, — Rons lēni sacija, izgaršodams šos vārdus, — mēs uzvarējām. Vai tu redzēji, kādu seju rādīja Čanga, kad Džinnija noķēra zibsni tieši viņai deguna priekšā?

—   Droši vien apraudājās, — rūgti atbildēja Harijs.

—    Jā — drīzāk no dusmām, nevis kāda cita iemesla dēļ, tomēr… — Rons mazliet sarauca pieri. — Bet vai jūs redzējāt, kā viņa aizmeta slotaskātu, kad nolaidās?

—   Ē… — teica Harijs.

—   Nu, īstenībā… nē, Ron, — smagi nopūzdamās, ierunājās Hermione, nolika zemē grāmatu un vainīgi paraudzījās uz viņu.

—   Godīgi sakot, vienīgais, ko mēs ar Hariju no spēles redzējām, bija Deivisa pirmais trāpījums.

Šķita, ka Rona rūpīgi uzbužinātā kodaļa no vilšanās saplok.

—   Jus neskatījāties? — viņš tikko dzirdami vaicāja, skatīdamies

te uz vienu, te uz otru. — Jus neredzejat nevienu no maniem

ķērieniem?

t

—   Nu… nē, — sacīja Hermione, mierinot izstiepdama roku uz viņa pusi. — Bet, Ron, mēs jau negribējām iet projām — mums nācās aiziet!

—   Jā? — atsaucās Rons, kam seja pamazām kļuva sarkana. — Ka tad tā?

—   Hagrids, — teica Harijs, — bija izlēmis izstnstīt mums, kāpēc ir viss vienās skrambās un rētās, kopš viņš atgriezās no milžu apciemojuma. Gribēja, lai mēs kopā ar viņu ejam uz Aizliegto mežu — mums nebija izvēles, tu jau zini, kāds viņš ir. Tātad…

Viss stāsts ilga piecas minūtes, un, kad viss bija galā, Rona sejā sašutuma vietā bija lasāma pilnīga neticība.

—   Viņš ir vienu atvedis un noslēpis Mežā?

—  Jā gan, — drūmi atbildēja Harijs.

—   Nē, — teica Rons, it ka tādējādi varētu īstenību padarīt par maldiem.— Nē, nevar būt, ka viņš…

—   Nu, var gan, — stingri sacīja Hermione. — Grūps ir aptuveni sešpadsmit pēdu garš, viņš izklaidējas, ravēdams ārā divdesmit pēdu augstas priedes, un pazīst mani, — viņa nosprauslojās, — kā Hermīni.

Ronam paspruka nervozs smiekliņš.

—  Un Hagrids grib, lai mēs…?

—  Mācām viņam runāt, tieši tā, — sacīja Harijs.

—  Viņš ir jucis, — gandrīz bijīgi noteica Rons.

—   Jā, — aizkaitināti attrauca Hermione, pāršķirdama lappusi "Šurpu turpu pārvērtībās" un nikni raudzīdamās diagrammu virknē, kur bija attēlots, kā pūce pārtop par operas binokli. — Jā, man arī sāk likties, ka viņš ir jucis. Bet, par nelaimi, viņš piespieda mūs ar I lariju apsolīties.

—   Jūs vienkārši lauzīsiet savu solījumu, tas arī viss, — stingri paziņoja Rons. — Es gribu teikt, nu, beidziet… mums ir eksāmeni, un mēs esam tik tālu… — viņš pacēla roku, lai parādītu, kā īkšķis un rādītājpirksts gandrīz saskaras — … no izkrišanas. Un galu galā… atceraties Norbertu? Atceraties Aragogu? Vai mēs kaut reizi esam izsprukuši sveikā no čupošanās ar kadu no Hagrida draugiem briesmonišiem?

—   Es zinu, vienkārši — mēs apsolījām, — nopīkstēja Hermione.

Rons atkal pieglauda matus, viņš izskatījās nobažījies.

—   Labi, — viņš nopūtās, — Hagrids vel nav izsviests. Viņš karājas mata galā jau tik ilgi, varbūt noturēsies vēl lidz trimestra beigām, un mums nemaz nevajadzēs iet pie tā Grūpa.

Pils apkaime mirdzēja saules gaismā kā svaigi krāsota; skaidrās debesis smaididamas spoguļojās gludajā, vizuļojošajā ezera virsmā; zāle, zaļa un spoža kā atlass, brīžam noņirbēja maigā vēsmiņā. Bija pienācis jūnijs, taču piektgadniekiem tas nozīmēja tikai vienu — nu beidzot bija klāt SLIMi.

Skolotāji vairs neuzdeva mājasdarbus; nodarbības tika veltītas tam, lai atkārtotu tēmas, kas, pēc skolotāju domām, visdrīzāk parādīsies eksāmenos. Aizņemtības pilnā, drudžainā gaisotne aizgainija no Harija prāta gandrīz visu citu, atstājot tikai SLIMus, tomēr dažreiz mikstūru stundās viņš prātoja, vai Vilksons tiešām ir teicis Strupam, ka Harijam jāturpina slēpprātibas privātstundas. Ja bija teicis, Strups ignorēja Vilksonu tikpat nesatricināmi, kā šobrīd Hariju. Harijam tas bija visnotaļ pa prātam; rūpju un spriedzes pietika ari bez papildstundām ar Strupu, un, viņam par lielu atvieglojumu, arī Hermione šajās dienās bija pārāk noraizējusies, lai tirdītu viņu par slēpprātibu: lielāko dienas daļu viņa kaut ko murmināja sev zem deguna un jau nez cik ilgi nebija nekur izlikusi nevienu elfu apģērba gabalu.

SLIMiem nenovēršami tuvojoties, ērmoti sāka uzvesties ari citi. Ernijam Makmilanam bija uzradusies nelāga indeve terpināt klasesbiedrus par viņu atkārtošanas ieradumiem.

—   Kā tu domā, cik stundas dienā tu mācies? — kad visi drūzmējās pirms herboloģijas, viņš noprasīja Harijam un Ronam; acīs viņam zaigoja maniakāls spīdums.

—   Nezinu, — teica Rons. — Kādas pāris.

—   Vairāk vai mazāk par astoņām?

—   Droši vien mazāk, — atbildēja Rons, izskatīdamies mazliet satraukts.

—    Es mācīšos astoņas, — bilda Ernijs, izgāzdams krūtis.

—   Astoņas vai deviņas. Es mācos vienu stundu pirms brokastīm. Katru dienu. Vidēji man sanāk astoņas. Brīvdienās, ja paveicas, es varu mācīties desmit. Pirmdien es sēdēju deviņas ar pusi. Otrdien negāja tik labi — tikai septiņas ar ceturksni. Bet trešdien…

Harijs bija bezgala pateicīgs, kad profesore Asnīte šajā brīdi ieveda viņus trešajā siltumnīcā, neļaujot Ernijam pabeigt savu deklamāciju.

Drako Malfojs bija atklājis citu veidu, kā sēt paniku.

—  Skaidrs, tam nav nekāda sakara ar to, ko cilvēks zina, — viņš skaļi klāstīja Krabem un Goilam pie mikstūru klases pāris dienas pirms eksāmeniem. — Runa ir par to, ko jūs pazīstat. Mans tēvs jau daudzus gadus pazīst Burvju eksaminācijas pārvaldes direktori — veco Grizeldu Māršmali — mēs mēdzam braukt pie viņas vakariņas, un visādi citādi…

—  Domā, tā ir taisnība? — Hermione satraukti čukstēja Harijam un Ronam.

—  Ja arī ir, mēs tur neko nevaram darīt, — Rons grūtsirdīgi atbildēja.

—   Nedomāju vis, ka tā ir taisnība, — viņiem aiz muguras klusi ierunājās Nevils. — Grizelda Māršmale ir manas vecmāmiņas draudzene, un viņa nekad nav pieminējusi Malfojus.

—    Kāda viņa ir, Nevil? — Hermione uzreiz metās taujāt.

—   Vai stingra?

—   Mazliet līdzīga manai vecmāmiņai, — Nevils pusbalsī atbildēja.

—   Tomēr tas, ka tu viņu pazīsti, tev nenāks par ļaunu, vai ne? — Rons viņam uzmundrinoši sacīja.

—    Ak, nedomāju, ka tas kaut ko mainīs, — vēl bēdīgāk atsaucās Nevils. — Vecmāmiņa visu laiku stāsta profesorei Māršmalei, ka es neesot tik spējīgs ka mans tētis…nu, jūs jau paši Svētā Mango dziednīcā redzējāt, kada viņa ir…

Nevils nenovērsdamies lūkojās grīdā. Harijs, Rons un Hermione pārmija skatienus, taču nezināja, ko teikt. Nevils bija pirmo reizi pieminējis viņu tikšanos burvju slimnīcā.

Piektgadnieku un septītgadnieku vidu plauka un zēla melnais tirgus, kur varēja nopirkt palīglīdzekļus domu sakopošanai, prāta veiklībai un miega atvairīšanai. Hariju un Ronu vilināja izdevība iegādāties Smartufio smadzeņu eliksīru, ko viņiem piedāvāja Kraukļanaga sešgadnieks Edijs Kārmaikls, kas zvērēja, ka tikai un vienīgi tas esot atbildīgs par deviņiem "izcili" SLIMos, ko viņš bija dabūjis iepriekšējā vasarā, un piedāvāja veselu pinti par nieka divpadsmit galeoniem. Rons galvoja Harijam, ka savu daļu atdos, kad būs pabeidzis Cūkkārpu un dabūjis darbu, taču, pirms viņi paspēja noslēgt darījumu, Hermione Kārmaiklam pudeli konfiscēja un izlēja tās saturu tualetē.

—   Hermione, mēs gribējām to nopirkt! — iebrēcās Rons.

—   Neesi muļķis, — viņa atņurdēja pretī. — Tikpat labi jūs varējāt paņemt no Harolda Graviņa saberztos pūķa nagus un iztikt ar tiem.

—  Graviņam ir saberzti pūķa nagi? — dedzīgā interesē iesaucās Rons.

—   Vairs nav, — atteica Hermione. — Arī tos es konfiscēju. Zini, īstenībā nekas tāds nelīdz.

—  Pūķa nagi līdz gan! — sauca Rons. — Stāsta, esot kas prātam neaptverams — tie tik tiešām stimulējot smadzenes, pāris stundās varot tikt galā ar visām viltībām — Hermione, iedod man šķipsniņu, nu beidz, noteikti nenāks par ļaunu…

—   Nāktu gan, — Hermione īgni atcirta. — Es uzmetu aci — īstenībā tās ir kaltētas šausminu spiras.

Šī informācija remdināja Harija un Rona kari pēc smadzeņu stimulatoriem.

Nākamaja pārvērtību stunda viņi uzzināja eksāmenu grafiku un SLIMu norises detaļas.

—   Ka redzat, — profesore Maksūra teica klasei, kad visi bija norakstījuši no tāfeles savu eksāmenu datumus un laikus, — jūsu SLIMi ilgs nākamās divas nedēļas. No rītiem jus rakstiski kārtosiet teorētiskos eksāmenus, pēcpusdienās būs praktiskā daļa. Protams, eksāmens praktiskajā astronomijā notiks nakti. Tagad man jābridina jūs, ka eksāmenu biļetes ir noburtas ar visstingrākajām pretblēdīšanās burvestibām. Eksāmenu zālē ir aizliegts lietot pašatbildošās spalvas, kā arī visatcerus, atkabināmas špikerpiedurknes un pašlabojošo tinti. Diemžēl man jāsaka, ka ik gadus atrodas vismaz viens audzēknis, kas domā, ka var apiet Burvju eksaminācijas pārvaldes noteikumus. Atliek vienīgi cerēt, ka Grifidorā tādu nebūs. Mūsu jaunā… direktore… — profesore Maksūra izrunāja šo vārdu ar tādu pašu ģimi, ar kadu Petūnijas tante mēdza uzlūkot kādu sevišķi tiepīgu netīrumu, — aicina namu pārziņus atgādināt saviem audzēkņiem, ka blēdīšanās tiks sodīta ārkārtīgi bargi — bez šaubām, tāpēc ka jūsu eksāmenu rezultāti liks spriest par direktores jauno režīmu…

Profesore Maksūra neuzkrītoši nopūtās; Harijs redzēja, kā paplēšas viņas smailā deguna nāsis.

—   …taču tas nav iemesls, lai jūs necenstos, cik vien spēka. Domājiet par savu nākotni.

—    Lūdzu, profesore, — paslējusi roku, teica Hermione,

—   kad mēs uzzināsim rezultātus?

—  Jūlijā jums tiks nosūtītas pūces, — atbildēja profesore Maksūra.

—  Vareni, — skaidri sadzirdamā čukstā paziņoja Dīns Tomass,

—    tātad brīvdienās mums nemaz nebūs par tiem jāuztraucas.

Harijs iztēlojās, kā sešas nedēļas sēž istabā Dzīvžogu ielā, gaidīdams savu SLIMu rezultātus. Nu, viņš nodomāja, vismaz viena vēstule pa visu vasaru garantēta.

Pirmais eksāmens, burvestību teorija, bija nolikts pirmdien no rīta. Harijs piekrita svētdien pēcpusdienā pārbaudīt Hermiones zināšanas, taču gandriz uzreiz to nožēloja: viņa bija ārkārtīgi uztraukusies un nemitīgi rāva eksaminētājam āra no rokām grāmatu, lai pārliecinātos, ka viņas atbilde ir pilnīgi pareiza, līdz beidzot ieblieza viņam pa degunu ar "Sekmīgu burvestību" aso malu.

—   Tiec pati galā, — viņš stingri teica, atdodams grāmatu; acis viņam asaroja.

Tikām Rons lasīja divu gadu burvestību pierakstus, aizbāzis ar pirkstiem ausis, bez skaņas kustinādams lūpas; Šīmuss Finigens vēkšpēdus gulēja uz grīdas, balsī atkārtodams īstenas burvestības definīciju, Dins pārbaudīja to pēc "Vispārpieņemtās buramvārdu grāmatas, 5. apmācības gads"; Parvati un Lavendera, kas vingrinājās galvenajās pārvietošanās burvestības, lika saviem penāļiem sacenšoties auļot apkārt pa galdu.

Vakariņas todien bija visai nomācošs pasākums. Harijs un Rons neko daudz nesarunājās, bet, visu dienu saspringti mācījušies, ēda ar gardu muti. Tikmēr Hermione nemitīgi svieda malā savu nazi un dakšiņu un līda zem galda pēc somas, lai izvilktu grāmatu un pārbaudītu kādu faktu vai diagrammu. Tieši tad, kad Rons skaidroja viņai, ka vajag kārtīgi paēst, lai nakti var izgulēties, dakšiņa izkrita viņai no šļauganajiem pirkstiem un,

skali nodžinkstot, iekrita šķīvi. '

—   Augstā debess, — viņa neskanīgi sacīja, lūkodamas uz Ieejas zāles pusi. — Vai tie nav viņi? Vai tie nav eksaminētāji?

Harijs un Rons apcirtās apkārt. Pa Lielās zāles durvīm varēja redzēt Ambrāžu un pulciņu mūžsena paskata raganu un burvju. Harijs ar prieku ievēroja, ka Ambrāža izskatās visai sanervozējusies.

—   Varbūt pieejam tuvāk, lai var labāk redzēt? — ierosināja Rons.

Harijs un Hermione pamāja, un viņi steigšus metās uz divviru durvīm, kas veda uz Ieejas zāli, pie sliekšņa palēninādami gaitu, lai nosvērti nosoļotu garām eksaminētajiem. Harijs nosprieda, ka profesore Māršmale droši vien ir tā sīciņā, sakumpusī ragana, kurai sejā bija tik daudz grumbu, ka izskatījās — tā ir ietita zirnekļa timekli; Ambrāža runāja ar viņu dziļi godbijīgi. Šķita, ka profesore ir maķenīt pakurla: viņa atbildēja Ambrāžai krietni skaļi, turklāt jāņem vērā, ka abas stāvēja tikai pāris sprižu viena no otras.

—   Brauciens bija jauks, brauciens bija jauks, mēs jau milzumdaudz reižu esam braukuši uz šejieni! — viņa nepacietīgi brēkāja. — Pēdējā laikā es neesmu saņēmusi ziņas no Dumidora! — viņa piemetināja, nopētīdama zāli, kā cerēdama, ka viņš piepeši izkāps no slotu skapja. — Jadoma, jūs ari nezināt, kur viņš ir?

—  Nav ne mazākās nojausmas, — atsaucās Ambrāža, uzmezdama ļaunigu skatienu Harijam, Ronam un I Iermionei, kuri patlaban tūļājās kāpņu pakaje, jo Rons izlikās, ka viņam jāsasien kurpju saite. — Bet esmu pārliecinātā, ka Burvestību ministrija viņam drīz vien sadzīs pēdas.

—  Apšaubu, — kliedza sīciņā profesore Māršmale, — ja nu vienīgi Dumidors pats gribēs, lai viņu atrod! Es jau nu gan zinu… kad viņš kārtoja SĒRGus, es personiski viņu eksaminēju pārvērtībās un burvestībās… viņš ar zizli izdarījās tā, kā es savu mūžu nebiju redzējusi.

—   Jā… labi… — sacīja profesore Ambrāža; Harijs, Rons un I Iermione kāpa augšā pa marmora kāpnēm tik lēni, cik vien uzdrīkstējās. — Es parādīšu jums skolotāju istabu. Pēc brauciena jūs noteikti vēlēsieties iedzert tasi tējas.

Tas bija visai neomulīgs vakars. Visi pēdējā mirkli vēl centās kaut ko atkārtot, taču nevienam necik nesekmējās. Harijs aizgāja gulēt agri, taču tad gulēja nomodā, šķiet, stundām ilgi. Viņš atcerējās savu karjeras konsultāciju un Maksūras saniknoto paziņojumu, ka viņa palīdzēšot Harijam kļūt par auroru, kaut ari tas būtu pēdējais darbs viņas mūžā. Tagad, kad šī eksāmena laiks bija klāt, viņš vēlējās, kaut būtu paudis kādu vieglāk īstenojamu vēlmi. Viņš zināja, ka nav vienīgais, kas guļ ar vaļā acīm, taču neviens cits guļamistabā nerunāja, un pamazām visi iegrima miegā.

Ari pie brokastgalda neviens no piektgadniekiem nebija pārlieku runīgs: Parvati atkartoja buramvārdus — sālstrauciņš, kas stāvēja viņai priekšā uz galda, raustījās; Hermione tādā ātrumā pārlasīja "Sekmīgas burvestības", ka acis metas gluži raibas; un Neviļam visu laiku krita no rokam ara nazis un dakšiņa, un viņš nemitīgi izgāza marmelādi.

Kad brokastis bija galā, visi citi audzēkņi devās uz nodarbībām, bet piektgadnieki un septītgadnieki malās pa Ieejas zāli; tad, pusdesmitos, vienu klasi pēc otras izsauca uz priekšu un lika atkal doties iekšā Lielaja zālē, kas bija pārkārtota tieši tā, kā Harijs bija redzējis Domnica, kad SLIMus kārtoja viņa tēvs, Siriuss un Strups: četri namu galdi bija pazuduši, un to vietā rindojās daudzi mazi galdiņi, izkārtoti pret pasniedzēju galdu zāles galā, kur, viņus vērodama, stāvēja profesore Maksūra. Kad visi bija apsēdušies un apklusuši, viņa sacīja:

—  Varat sākt, — un apvāza otrādi milzīgu smilšu pulksteni, kas stāvēja uz galda; turpat atradas ari rezerves spalvas, tintes pudeles un pergamenta ruļļi.

Harijs apgrieza otrādi savu biļeti, sirds smagi sitās — trīs rindas pa labi un četrus galdus uz priekšu Hermione jau drudžaini šņipāja — un izlasīja pirmo jautājumu: a) uzrakstiet buramvārdus un b) aprakstiet zižļa kustību, kāda nepieciešama, lai liktu priekšmetiem lidot.

Harijam atmiņā nozibēja aina — vāle uzlido augstu gaisa un ar blīkšķi triecas pret troļļa biezo galvaskausu… tikko jaušami

smaidīdams, viņš noliecās par pergamentu un sāka rakstīt.

* * *

—  Nu, nebija tik briesmīgi, vai ne? — pēc divām stundām, kad viņi stāvēja Ieejas zālē, satraukti vaicāja Hermione, joprojām žņaudzīdama rokās eksāmena biļeti. — Es neesmu gluži droša, vai pienācīgi izklāstīju gaviļu burvestību — vienkārši pietrūka laika. Vai jūs tur pieminčjāt pretžagu burvestību? Es īsti nezinu, vai vajadzēja, likās, ka tas jau ir par daudz, — un divdesmit trešajā jautājuma…

—   Hermione, — bargi teica Rons, — viss jau ir beidzies… mēs negribam visus eksāmenus pārdzīvot divas reizes, jau viena reize ir pietiekami baiga.

Piektgadnieki paēda pusdienas kopā ar pārējiem audzēkņiem (pusdienlaikā četri namu galdi atkal bija uzradušies), un tad visi kopā devās uz mazu kambarīti līdzās Lielajai zālei, kur bija jāgaida, līdz viņus izsauks uz praktisko eksāmena daļu. Kamēr nelielas audzēkņu grupiņas alfabēta kārtībā tika sauktas iekšā Lielajā zālē, palikušie murmināja buramvardus un atkārtoja zižļu kustības, ik pa brīdim iebakstīdami viens otram mugurā vai acī.

Tika nosaukts Hermiones vārds. Viņa trīcēdama devās pa durvim kopā ar Antoniju Goldšteinu, Gregoriju Goilu un Dafni Grlngrasu. Tie, kuri pārbaudījumu jau bija nokārtojuši, vairs neatgriezās, tāpēc Harijam un Ronam nebija ne jausmas, kā Hermionei veicies.

—  Viss būs labi, atceries, kā viņa vienā no burvestību kontroldarbiem dabūja simtdivpadsmit punktus? — ieminējās Rons.

Pēc desmit minūtēm profesors Zibiņš paziņoja:

—   Pārkinsone Pansija — Patila Padma — Patila Parvati — Poters Harijs.

—   Labu veiksmi, — klusi noteica Rons. Harijs iegāja Lielajā zālē, tik cieši satvēris zizli, ka roka drebēja.

—  Profesors Omulis ir brīvs, Poter, — pie durvīm nočiepstēja profesors Zibiņš. Viņš norādīja Harijam uz pašu vecāko un plikpaurainako eksaminētāju, kas sēdēja pie maza galdiņa tālākajā stūrī, netālu no profesores Māršmales, kas pilnā sparā eksaminēja Drako Malfoju.

—    Poters, vai ne? — teica profesors Omulis, ieskatījies savās piezīmēs un pāri pensnejam raudzīdamies Harijā, kad viņš pienāca klāt. — Slavenais Poters?

Harijs ar acs kaktiņu skaidri redzēja, kā Malfojs uzmet viņam iznicinošu skatienu; vīna glāze, kurai viņš patlaban lika lidināties, nokrita uz grīdas un sašķīda. Harijs nespēja apspiest smīnu, profesors Omulis iedrošinoši uzsmaidīja viņam pretī.

— Patiešām, — viņš teica vecišķā, trīcošā balsī, — nevajag uztraukties. Tagad es palūgšu jus paņemt šo olu trauciņu un likt tam apmest dažus ritentiņus man par prieku.

Harijam šķita, ka visumā gāja tīri labi. Viņa lidināšanas burvestība nenoliedzami izdevās daudz labāk nekā Malfojam, kaut gan viņš vēlējās, kaut nebutu sajaucis krāsu maiņas un bliduma buramvārdus — žurka, kurai bija jākļūst oranžai, piepeši briesmīgi uzpampa un, pirms I larijs paspēja labot savu kļūdu, izauga tik liela kā āpsis. Viņš bija priecīgs, ka tobrīd zālē nebija Hermiones, un vēlāk pilnīgi aizmirsa viņai to pieminēt. Tomēr Ronam viņš to varēja izstāstīt: Rons bija licis šķīvim pārvērsties par lielu sēni, un viņam nebija itin nekādas nojēgas par to, kā tas gadījies.

Atslābināties tovakar nebija vaļas; pēc vakariņām viņi taisnā ceļā devās uz koptelpu un iegrima atkārtošanā, gatavojoties nākamās dienas pārvērtībām; kad Harijs gāja gulēt, galva dūca no sarežģītajiem burvestību modeļiem un teorijām.

No rīta rakstiska eksāmena laikā viņš aizmirsa šurpu turpu burvestības definīciju, taču praktiskā daļa varēja būt daudz sliktāka. Vismaz viņam izdevās likt izgaist visai iguanai, kurpretim nabaga Hanna Abote pie nākamā galda pavisam pazaudēja galvu un kaut kā izmanījās pārvērst savu balto sesku par bariņu flamingu; eksāmenu nācās pārtraukt uz desmit minūtēm, kamēr izdevās putnus noķert un iznest no zāles.

Trešdien viņiem bija eksāmens herboloģijā (ja neskaita nelielu zobģeranijas kodumu, pārējo Harijs jutās paveicis pieņemami), un tad, ceturtdien, aizsardzība pret tumšajām zintīm. Te nu I larijs pirmo reizi bija pilnīgi drošs, ka pārbaudījumu ir izturējis. Viņam neradās ne mazākās grūtības ar rakstiskajiem jautājumiem, un ipašu baudu viņš izjuta, praktiskās daļas laikā veicot visas pretlāstu un aizsardzības burvestības Ambrāžas acu priekšā — viņa salti nolūkojās, stāvēdama pie durvīm uz Ieejas zaļi.

—   O, bravo! — izsaucās profesors Omulis, kas atkal eksaminēja Hariju, pēc tam kad Harijs bija nodemonstrējis nevainojamu bubuļa atvairīšanas burvestību.— Nudien, ļoti labi! Šķiet, tas varētu būt viss, Poter… ja nu vienīgi…

Viņš paliecās mazliet uz priekšu.

—   Es dzirdēju, no sava laba drauga Tibērija Ogdena — jūs spējot uzburt Aizstāvi? Par papildpunktiem…?

Harijs pacēla zizli, lūkodamies tieši uz Ambrāžu un iedomādamies, kā viņa tiek atlaista no darba.

—   Sauces Aizstāvam!

No viņa zižļa gala izšāvās sudrabains briedis un aizrikšoja pa zāli. Visi eksaminētāji pagrieza galvas, lai noskatītos, kā tas skrien, un, kad Aizstāvis izgaisa sudrabotā dūmakā, profesors Omulis sāka jūsmīgi sist savas dzīslainās un mezglainās plaukstas.

—  Teicami! — viņš teica. — Ļoti labi, Poter, varat iet!

Kad Harijs pa ceļam uz durvīm gāja garām Ambrāžai, viņu acis sastapās. Direktores platās, šļauganās mutes kaktiņos vīdēja nelāgs smīns, taču viņam bija nospļauties. Ja vien Harijs smagi nekļūdījās (un viņš nebūt negrasijās kādam to stāstīt, ja nu tomēr kļūdījās), viņš tikko bija SLIMu nokārtojis ar izcilību.

Piektdiena, kamēr Ilermione lika eksāmenu senajās rūnās, Harijam un Ronam bija brīva, un priekšā bija visa nedēļas nogale — tālab viņi atvēlēja sev no atkārtošanas svabadu dienu. Viņi staipījās un žāvājās, spēlēdami burvju šahu pie atvērta loga, pa kuru šurp vējoja siltais vasaras gaiss. Tālumā Harijs redzēja Hagridu, kas Mežmalā vadīja stundu. Viņš centās uzminēt, kādas radības viņi tur pēta — un nolēma, ka tiem jābūt vienradžiem, jo zēni turējās mazliet nomaļus —, kad atvērās portretcaurums un koptelpā ierāpās Hermione, kas izskatījās pamatīgi saniknota.

—    Kā gāja rūnās? — nožāvādamies un izstaipīdamies apvaicājās Rons.

—    Es nepareizi pārtulkoju ehioaz, — nikni paziņoja Hermione. — Tas nozīmē sabiedrotie, nevis aizsardzība, es sajaucu ar eihivaz.

—   Ak, nieki, — laiski atsaucās Rons, — tikai viena kļūda, tu vienalga dabūsi…

—   Aizveries! — dusmās vai kūpēdama, atsaucās Hermione. — Tā var but tieši tā vienīgā kļūda, kas nozīmē starpību starp nokārtošanu un izkrišanu. Un bez tam kāds ir ielaidis Ambrāžas kabinetā vēl vienu urkšķi. Nezinu, kā viņi ir dabūjuši to cauri jaunajām durvīm, bet es tur tikko gāju garām, un Ambrāža auro nelabā balsī — izklausījās, ka tas mēģinājis izkost gabalu viņai no kājas.

—   Labi, — korī noteica Harijs un Rons.

—   Nav vis labi! — kaismīgi atcirta Hermione. — Atcerieties, viņa uzskata, ka to dara I lagrids. Un mēs negribam, lai Hagridu izmet no darba!

—  Hagrids šobrīd ir stundā, viņu nevar vainot, — teica Harijs, pamādams uz loga pusi.

—   Ak, dažreiz tu esi tik naivs, Harij. Tu tiešām domā, ka Ambrāžai vajadzīgi pierādījumi? — teica Hermione, kuras dusmas auga augumā, un viņa aizbrāzās uz meiteņu guļamistabām, aizcirzdama durvis.

—   Kāda jauka, rāma meitenīte, — pavisam klusiņām noteica Rons, pastumdams savu dāmu uz priekšu, lai tā varētu mesties krāgā vienam no Harija laidņiem.

Nelāgais garastāvoklis Hermionei nepārgāja gandrīz visu nedēļas nogali, taču Harijs un Rons tam pavisam vienkārši nepievērsa uzmanību, jo lielāko daļu sestdienas un svētdienas viņi pavadīja, gatavodamies pirmdienas mikstūrām — eksāmenam, pēc kura Harijs ilgojās vismazāk, — viņš bija pārliecināts, ka tur sagrūs viņa cerības kļūt par auroru. Patiešām, rakstiskais eksāmens bija grūts, tomēr viņam šķita, ka uz jautājumu par daudzsulu miksturu izdevies atbildēt izsmeļoši: viņš varēja precīzi aprakstīt tās iedarbību, jo otrajā mācību gadā bija neatļauti to pagatavojis un iedzēris.

Praktiskā daļa pēcpusdienā nebija tik šausmīga, kā viņš bija gaidījis. Strupa nebija klāt, un, gatavojot mikstūras, viņš jutās daudz brīvāk nekā parasti. Ari Nevils, kas sēdēja netālu no Harija, izskatījās daudz laimīgāks, nekā Harijs jebkad bija viņu redzējis mikstūru nodarbībās. Kad profesore Māršmale sacīja: "Lūdzu, atkāpieties no katliem, eksāmens ir beidzies," Harijs aizkorķēja savu parauga flakonu, juzdams, ka labu atzīmi varbūt nesaņems, bet izkritis noteikti nav.

—  Vēl tikai četri eksāmeni, — gurdi noteica Parvati Patila, kad viņi devās atpakaļ uz Grifidora koptelpu.

—  Tikai! — īgni atcirta Hermione. — Man ir aritmantika, un tas droši vien ir pats grūtākais no visiem priekšmetiem!

Neviens nebija tāds muļķis, lai runātu pretim, tāpēc viņai neizdevās izgāzt žulti pār kādu no viņiem un nācās apmierināties ar dažu pirmziemnieku nostrostēšanu par pārāk skaļu ķiķināšanu koptelpā.

Otrdienas maģisko būtņu kopšanas eksāmenā Harijs bija noskaņots parādit sevi no labākās puses, lai neiegāztu Hagridu. Praktiskā eksāmena daļa notika pēcpusdienā zālienā pie Aizliegtā meža malas; skolniekiem vajadzēja pareizi identificēt ežu pulkā noslēptu knerķeli (triks bija tāds, ka tiem visiem pēc kārtas vajadzēja piedāvāt pienu: knerķeļi, ārkārtīgi aizdomīgas radības, kuru adatām piemita daudzas maģiskas spējas, parasti kļuva gluži traki, ja iedomājās, ka kāds grib viņus noindēt); tad nodemonstrēt pareizu apiešanos ar koklīžu; negūstot nopietnus apdegumus, pabarot un notīrīt ugunskrabi; un no plaša barības vielu klāsta izvēlēties diētu, kas butu piemērota sasirgušam vienradzim.

Harijs manīja, ka Hagrids satraukti noskatās eksāmena norisē pa savas būdiņas logu. Kad Harija eksaminētāja — šoreiz tā bija tukla maza auguma ragana — pasmaidīdama sacīja, ka viņš var iet, Harijs aši parādīja Hagridam paceltu īkšķi, pirms devās atpakaļ uz pili.

Teorētiskajā eksāmena astronomijā trešdien no rīta gāja tīri labi. Harijs nebija pārliecināts, ka pareizi atcerējies visu Jupitera mēnešu vārdus, taču vismaz bija pilnīgi drošs, ka nevienu no tiem neklāj medus. Praktiskajai daļai bija jānotiek vakarā; pēc pusdienām bija paredzēta pareģošana.

Šajā priekšmetā Harijam nekad nebija veicies spoži, taču eksāmenā gāja pavisam briesmīgi. Viņš tikpat labi būtu varējis pamēģināt saskatīt kustīgas bildes uz galda virsmas — kristāla lode ietiepīgi neko nerādīja; lasot tējas biezumos, viņš pilnīgi zaudēja galvu un apgalvoja, ka redzot, ka profesore Māršmale drīz satikšot apaļu, tumšu, piemirkušu svešinieku; viss beidzās ar pilnīgu fiasko, kad viņš sajauca plaukstas dzīvības un prāta līnijas un paziņoja eksaminētajai, ka viņai vajadzējis nomirt pagājušajā otrdienā.

—   Nu, vienā vienmēr ir jāizkrīt, — sadrūmis noteica Rons, kad viņi kāpa augšā pa marmora kāpnēm. Viņš tikko bija licis 1 iarijam justies maķenīt labāk, pastāstot, kā visos sīkumos aprakstījis neglitu vīreli ar kārpu uz deguna, ko viņš redzot savā kristāla lodē, un tikai tad pacēlis acis un apjēdzis, ka apraksta eksaminētāja atspulgu.

—   Nevajag tik sāpīgi uztvert šo stulbo priekšmetu, — Harijs teica.

—   Tagad vismaz mēs varam mest tam mieru.

—   Jā, — sacīja Harijs. — Vairs nav jāizliekas, ka mums traki rūp, kas notiks, ja pārāk satuvosies Jupiters un Urāns.

—   Un turpmāk man būs pilnīgi vienalga, ja mani tējas biezumi daudzinās: mirsti, Ron, mirsti — es tos vienkārši izsviedīšu mēslainē, kur tiem ir īstā vieta.

Harijs iesmējās tieši tajā mirklī, kad viņus skriešus apdzina Ilermione. Viņš uzreiz aprāva smējienu, katram gadījumam, lai viņu neaizkaitinātu.

— Šķiet, aritmantika es visu uzrakstīju pareizi, — viņa teica, un gan Harijs, gan Kons atviegloti nopūtās. — Tik vien ir laika lidz vakariņām, lai ātri pārskatītu zvaigžņu kartes, tad…

Kad viņi vienpadsmitos vakarā uzkāpa astronomijas tornī, visapkārt pletās nakts, kas bija kā radīta zvaigžņu vērošanai — klusa, debesis ne mākonīša. Skolas apkartne sudraboti vizmoja mēnessgaismā, vēdīja viegls vējiņš. Visi sagatavoja savus teleskopus, un, kad profesore Māršmale deva zīmi, ķērās pie izsniegto tukšo zvaigžņu karšu aizpildīšanas.

Profesori Māršmale un Omulis pastaigājās starp audzēkņiem, vērodami, kā viņi nosaka precīzas novēroto zvaigžņu un planētu koordinātas. Valdija pilnīgs klusums, ja neskaita pergamenta čaukstoņu, nejaušu teleskopu iečlkstēšanos noregulēšanas laikā, un daudzu spalvu skrapstēšanu. Pagāja pusstunda, tad stunda; sāka nozust zeltainie atspulgu kvadrātiņi, kad pils logos tika nodzēstas gaismas.

Taču, kad Harijs pabeidza Oriona zvaigznāja attēlošanu kartē, tieši zem margām, kur viņš stāvēja, atvērās pils parādes durvis un pa akmens kāpnēm zālienā nostiepās gaismas strēle. Pieregulēdams teleskopu, Harijs pameta skatu lejup un ieraudzīja, kā pa spilgti apgaismoto zālīti uz priekšu virzās piecas vai sešas garenas ēnas; tad durvis aizcirtās un zāliens atkal kļuva par tumsas jūru.

Harijs atkal ķērās pie teleskopa, fokusēja to un pievērsās Venerai. Viņš palūkojās lejup uz savu karti, lai uzrakstītu koordinātas, taču kaut kas novērsa viņa uzmanību; turēdams spalvu virs pergamenta, zēns pašķielēja uz naksnīgo pagalmu un redzēja, kā pāri zālienam iet apmēram pusducis stāvu. Ja tie nekustētos un galvas ik pa brīdim neievizētos mēnessgaismā, gājēji nebūtu atšķirami no tumsa slīgstošās zemes. Pat tādā attālumā Harijam bija jokaina sajūta, ka druknāka apveida gaita viņam liekas pazistama — tieši šis stāvs gāja pulciņam priekšgalā.

Viņš pratoja, kāpēc gan Ambrāžai vajadzētu pastaigāties laukā pēc pusnakts, turklāt kopā ar vēl pieciem. Tad kāds viņam aiz muguras noklepojās, un viņš atcerējās, ka patlaban notiek eksāmens. Veneras pozīcija jau bija pilnīgi izkritusi no prāta. Piespiedis aci pie teleskopa, viņš vēlreiz to uzmeklēja un jau grasījās ierakstīt kartē, kad, būdams modrs pret jebkādiem savādiem trokšņiem, viņš izdzirda tālīnu klaudzienu, kas atbalsojās tukšajā pagalmā, tad acumirklī apslāpēti ierējās liels suns.

Viņš pacēla galvu, sirds smagi sitās. Hagrida logos dega gaisma, un tajos iezīmējās silueti, ko viņš bija redzējis šķērsojam zālienu. Atvērās durvis, un viņš redzēja, kā seši skaidri izšķirami stāvi ieiet iekšā. Durvis aizvērās, un iestājās klusums.

Hariju mocīja nemiers. Viņš pameta skatienu apkārt, lai redzētu, vai Rons un I lermione ir ievērojuši to pašu, taču tobrīd no mugurpuses tuvojās profesore Māršmale un, nevēlēdamies, lai izskatītos, ka viņš lūr citu darbos, Harijs steigšus noliecās par savu zvaigžņu karti un izlikās, ka raksta, lai gan īstenībā lūkojās uz Hagrida būdiņas pusi. Patlaban namiņā kustējās ēnas, ik pa brīdim aizsedzot gaismu.

Viņš sajuta uz skausta profesores Māršmales skatienu un atkal piespieda aci pie teleskopa, blenzdams uz Mēnesi, kaut gan tā atrašanās vietu bija atzīmējis jau pirms veselas stundas; kad profesore Māršmale pagāja garām, viņš izdzirdēja, ka būdiņā saceļas kņada, kas cauri naktij atvilnīja līdz pat astronomijas torņa smailei. Daži no Harijam tuvāk sēdošajiem skolniekiem pacēla galvu no saviem teleskopiem un sāka skatīties uz Hagrida būdiņas pusi.

Profesors Omulis vēlreiz sausi ieklepojās.

—  Mēģiniet koncentrēties, zēni un meitenes, — viņš paklusām sacīja.

Lielākā daļa skolnieku atkal pievērsās teleskopiem. Harijs palūkojās pa kreisi. Hermiones skatiens kā piekalts kavējās pie Hagrida būdiņas.

—   Khm, khm — vēl divdesmit minūtes, — bilda profesors Omulis.

Hermione salēcās un atkal ķērās pie savas zvaigžņu kartes; Harijs palūkojās uz savējo, un pamanīja, ka Veneras vietā iezīmējis Marsu. Viņš noliecās, lai izlabotu kļūdu.

Lejā atskanēja skaļš BUMS! Daži iekliedzās: "Au!", sabakstijušies ar okulāriem, steigdamies ieraudzīt, kas īsti tur notiek.

Hagrida namdurvis atsprāga vaļā, un pa tām palojošās gaismas straumē viņi ieraudzija pavisam skaidri: iespaidīgs stāvs auro un draudīgi vicina dūres sešu cilvēku ielenkumā, un tie visi, spriežot pēc sarkanās gaismas stīdziņām, kas šāvās uz milža pusi, cenšas viņu apdullināt.

—   Nē! — iekliedzās Hermione.

—   Bērniņ! — sašutis izsaucās profesors Omulis. — Notiek eksāmens!

Taču neviens vairs neveltīja ne mazāko uzmanību zvaigžņu kartēm. Sarkanas gaismas šaltis joprojām šaudījās ap Hagrida būdiņu, taču šķita, ka tās nez kāpēc neko nejaudā padarit; viņš joprojām bija kājās, un joprojām, cik nu Harijs redzēja, cīnījās. Pagalmā atbalsojās kliedzieni un bļāvieni; kāds kliedza: — Esiet prātīgs, Hagrid!

Hagrids ieaurojās: — Prātīgs, ka tev jupis, šitā tu mani nedabūs, Čāgonen!

Harijs redzēja Ilkņa apveidu — suns centās aizstāvēt Hagridu, lēkdams virsū burvjiem, kas bija to ielenkuši, līdz viņu ķēra apdullināšanas burvestība un viņš nogāzās zemē. Hagrids izgrūda dusmu rēcienu, sagrāba vainīgo un aizmeta pa gaisu; tas nolidoja kādas desmit pēdas un vairs necelās. Hermione noelsās, abas rokas aizlikusi mutei priekšā; Harijs atskatījās uz Ronu un ieraudzīja, ka ari tas izskatās pārbijies. Neviens no viņiem nekad agrāk nebija redzējis Hagridu pa istam sadusmotu.

—   Skatieties! — iespiedzās Parvati, pārliekusies pār margam, un rādija uz pils pakāji, kur atkal atvērās ārdurvis; tumšajā pagalmā atkal iestrāvoja gaisma, un pāri zālienam noņirbēja viena gara, melna ēna.

—    Paklausieties! — satraukti izsaucās profesors Omulis.

—   Palikušas vairs tikai sešpadsmit minūtes!

Taču neviens nelikās ne zinis; visi skatījās, kā ēna skrien uz Hagrida būdiņas pusi, kur norisinājās cīņa.

—   Kā jūs uzdrīkstaties! — skrējējs kliedza. — Kā jūs uzdrīkstaties!

—   Maksūra! — nočukstēja Hermione.

—   Laidiet viņu vaļā! Laidiet vatā, es teicu! — tumsā skanēja profesores Maksūras balss. — Kā jūs drīkstat viņam uzbrukt? Viņš nav darījis neko tādu, neko, kas attaisnotu šādu…

Hermione, Parvati un Lavendera kori iekliedzās. Tie, kas plosījās ap būdiņu, bija izšāvuši uz profesori Maksūru vismaz četras dullum burvestības. Pusceļā starp pili un būdiņu sarkanie stari sakrustojās; uz mirkli viņa visa iespidējās un kvēloja baismīgi sarkanā gaismā, tad kājas viņai saļima, profesore smagi nokrita uz muguras un vairs nekustējās.

—   Gārdzošās gargujas! — iesaucās profesors Omulis, kas ari likās pilnīgi aizmirsis par eksāmenu. — Pat nebrīdinot! Kaut kas nedzirdēts!

—   GĻĒVUĻI! — bauroja Hagrids; torņa galā varēja skaidri dzirdēt viņa balsi, un pils logos atkal iedegās dažas gaismas.

—   NOLĀDĒTIE GĻĒVUĻI! ŠEKU JUMSIM… UN VĒL…

—  Ak vai… — izdvesa Hermione.

Hagrids divas reizes iezvēla tuvākajiem uzbrucējiem; spriežot pēc tā, ka stāvi acumirkli saļima, viņi bija zaudējuši samaņu. Harijs redzēja, ka Hagrids sagumst, un nodomāja, ka burvestības beidzot ir ņēmušas virsroku. Taču nākamajā brīdī Hagrids jau atkal stāvēja kājās, pār muguru pārsviedis kaut ko, kas izskatījās pēc maisa — tad Harijs aptvēra, ka milzim uz pleciem ir Ilkņa ļenganās miesas.

—   Ņemiet vinu ciet, ņemiet ciet! — kliedza Ambrāža, taču

nešķita, ka viņas atlikušais palīgs vēlētos tuvoties Hagrida dūrēm; tieši otrādi, tas kāpās atpakaļ tik strauji, ka paklupa pret savu bezsamaņā guļošo kolēģi un nokrita gar zemi. Hagrids pagriezās un metās bēgt, Ilknis joprojām karājās viņam pār plecu. Ambrāža raidīja viņam pakaļ vēl vienu apdullināšanas burvestību, taču netrāpīja; un Hagrids, kas pilnā ātrumā rikšoja uz vārtu pusi, nozuda tumsā.

Dažas minūtes valdīja šerminošs klusums — visi pavērtām mutēm lūkojās lejup. Tad profesora Omuļa balss vārgi noteica:

—   Mhm… vēl piecas minūtes, bērni.

Lai gan Harijs bija paspējis aizpildīt tikai divas trešdaļas no kartes, viņš izmisīgi gaidīja eksāmena beigas. Kad viss beidzot bija galā, viņi ar Ronu un Hermioni pa roku galam sastūma savus teleskopus futrāļos un metās lejup pa vītņu kāpnēm. Neviens negāja gulēt: visi stāvēja kāpņu pakājē, skaļi un satraukti sarunādamies par to, ko bija redzējuši.

—  Tā drausmone! — izdvesa Hermione, kas no dusmām teju nespēja parunāt. — Gribēja pielavīties Hagridam nakts vidū!

—  Šaubu nav, viņa negribēja vēl vienu tādu pašu scēnu kā ar Triloniju, — prātīgi noteica Ernijs Makmilans, spraukdamies cauri pūlitim, lai piebiedrotos viņiem.

—   Hagrids turējās braši, vai ne? — teica Rons, kas izskatījās drīzāk satraukts nekā satriekts. — Kāpēc visas burvestības atlēca no viņa nost?

—   Droši vien milžu asiņu dēļ, — drebošā balsi atteica Hermione. — Milzi apdullināt ir ļoti grūti, viņi ir kā troļļi, varen izturīgi… bet nabaga profesore Maksūra… četri dullum taisni krūtīs, un viņa vairs nav nekāda jaunā.

—   Briesmīgi, briesmīgi, — sacīja Ernijs, eksaltēti pakratīdams galvu. — Nu, iešu gulēt. Visiem labunakti!

Visi sāka izklīst, joprojām uzbudināti apspriezdami notikušo.

—  Vismaz viņiem neizdevās aizvest Hagridu uz Azkabanu, — ieminējās Rons. — Viņš droši vien piebiedrosies Dumidoram.

—    Jādomā, — atbildēja Hermione ar asarām balsī. — Ak, tas tiešām ir šausmīgi, — es cerēju, ka Dumidors pavisam drīz bus atpakaļ, bet tagad esam zaudējuši arī Hagridu.

Viņi vilkās atpakaļ uz Grifidora koptelpu; tur čumēja un mudžēja audzēkņi. Dažus bija uzmodinājusi kņada ārpusē, tie steigšus uzpurināja no miega draugus. Šimuss un Dīns, kas bija ieradušies īsi pirms Harija, Rona un Hermiones, patlaban stāstīja visiem, ko bija redzējuši un dzirdējuši no astronomijas torņa gala.

—   Bet kāpēc vajadzēja Hagridu izmest no darba tagad? — galvu grozīdama, vaicāja Endželīna Džonsone. — Nav jau kā ar Triloniju — šogad viņš pasniedz daudz labāk nekā parasti!

—   Ambrāža ienīst jaukteņus, — rūgti atteica Hermione, nokrizdama atzveltnes krēslā. — Viņa Hagridu gribēja padzīt jau no sākta gala.

—   Un viņa domā, ka Hagrids laiž viņas kabinetā urkšķus, — nočivināja Keitija Bella.

—   Ak, sasodīts, — iesaucās Lī Džordans, aizsizdams mutei priekšā roku. — Tos urkšķus viņai kabinetā salaidu es. Freds un Džordžs man dažus atstāja, es ielidināju tos iekšā pa logu.

—   Šī būtu viņu padzinuši jebkurā gadījumā, — bilda Dīns. — Viņš bija pārāk tuvs Dumidoram.

—   Taisnība, — noteica Harijs, atslīgdams krēslā blakus Hermionei.

—   Es tikai ceru, ka ar profesori Maksūru viss ir kārtībā, — asaru pilnām acīm teica Lavendera.

—   Viņu ienesa atpakaļ pilī, mēs redzējām pa guļamistabas logu, — sacīja Kolins Krīvijs. — Izskatījās draņķīgi.

—   Pomfreja madāma viņai palīdzēs, — pārliecināti noteica Alīsija Spineta. — Līdz šim viņa ar visu ir tikusi galā.

Kad visi izklīda, bija jau gandrīz četri no rīta. Harijam galīgi nenāca miegs: viņu vajāja skats, kā Hagrids aizskrien projām tumsā; uz Ambrāžu viņš bija tik nikns, ka nespēja vien izdomāt viņai pienācīgu atmaksu, kaut gan Rona ieteikums par nobadinātiem spridzekļmūdžiem nebūt nebija slikts. Viņš aizmiga, apcerēdams nejaukas atriebības variantus, un piecēlās pēc trim stundām, juzdamies absolūti neizgulējies.

Pēdējais eksāmens, maģijas vēsture, bija gaidāms tikai pēcpusdienā. Harijs būtu visnotaļ vēlējies pēc brokastim atkal iet gulēt, taču no rīta viņš bija ieplānojis atkārtot visu vielu, tāpēc, atspiedis galvu rokās, apsēdās pie koptelpas loga, no visa spēka cenzdamies neaizsnausties, lai izurbtos cauri vismaz daļai no milzum augstās pierakstu kaudzes, ko viņam bija aizdevusi Hermione.

Divos piektgadnieki iegāja Lielajā zālē un apsēdās pie galdiem, uz kuriem ar neaprakstīto pusi uz augšu gulēja viņu eksāmenu biļetes. Harijs jutās pārguris. Viņš vēlējās tikai vienu — kaut viss būtu beidzies un varētu iet gulēt; no rīta viņi ar Ronu gribēja aiziet līdz kalambola laukumam — viņš palidotu uz Rona slotas — un izbaudit to, ka nav jāmācās.

— Apgrieziet otrādi savas biļetes, — zāles galā uz paaugstinājuma sacīja profesore Māršmale, nozibinādama milzigo smilšu pulksteni. — Varat sākt.

Harijs nenovērsdamies blenza uz pirmo jautājumu. Pagāja vairākas sekundes, līdz viņš atģida, ka nav sapratis ne vārda; pie viena no augstajiem logiem spindza lapsene, neļaudama sakopot domas. Beidzot viņš lēni un negribīgi sāka rakstīt atbildes.

Pagalam grūti vedās atcerēties vārdus un nesaputrot gadus. Ceturtajam jautājumam (Kā jūs uzskatāt — vai likumdošanas akti par zižļu lietošanu sekmēja vai ļāva labāk kontrolēt astoņpadsmitā gadsimteņa goblinu dumpjus?) viņš vienkārši pārlēca pāri, nolemdams, ka atgriezīsies pie tā beigās, ja pietiks laika. Viņš kaut ko uzskribelēja par piekto jautajumu (Kā 1749. gadā tika pārkāpts Slepenības nolikums un kādi pasākumi tika veikti, lai novērstu recidīvus?), tomēr neatkāpās aizdomas, ka palikuši nepieminēti vairāki svarīgi faktoru: bija sajūta, ka kaut kur vajadzēja parādīties vampīriem.

Pārskatījis visus jautājumus, lai atrastu tādu, uz ko pilnīgi noteikti spētu atbildēt, viņš uzdurās desmitajam: Aprakstiet apstākļus, kas noveda pie Starptautiskās Burvju konfederācijas izveidošanas, un paskaidrojiet, kāpēc tajā neiestājās Lihtenšteinas reģi?

Sito es zinu, Harijs domāja, taču smadzenes bija un palika kūtras un slābanas. Acu priekšā nostājās virsraksts, rakstīts ar Hermiones roku: Starptautiskās Burvju konfederācijas izveide… vēl tikai šorīt viņš par to bija lasījis.

Viņš sāka rakstīt, atkal un atkal paceldams galvu, lai uzmestu skatienu lielajam smilšu pulkstenim, kas stāvēja uz galda profesores Maršmales priekšā. Viņš sēdēja tieši aiz Parvati Patilas, kuras garie, melnie mati slīga pāri viņas krēsla atzveltnei. Vienu vai divas reizes viņš pamanīja, ka cieši lūkojas sīciņajos zelta vizuļos, kas iezaigojās šajos matos, kad viņa sakustināja galvu, un viņam nācās sapurināt pašam savējo, lai attaptos.

…Pirmais Starptautiskās Burvju konfederācijas dižburis bija Pjērs Labsirāns, taču viņa iecelšanu amatā apstrīdēja Lihtenšteinas reģu kopiena, jo…

Visapkārt Harijam spalvas čirkstēja uz pergamenta loksnēm kā šaudīgas, urkņājošas žurkas. Saule cepināja pakausi. Ko tas Labsirāns izdarīja tādu, lai tik briesmīgi aizvainotu Lihtenšteinas reģus? Harijam bija sajūta, ka tam bija kāds sakars ar troļļiem… Viņš atkal truli blenza uz Parvati galvu. Kaut varētu veikt 1asprātibas burvestību un atvērt lodziņu viņas pakausī, lai paskatītos, kas tur bija ar tiem troļļiem, kas izraisīja šķelšanos starp Pjēru Labsirānu un Lihtenšteinu…

Harijs aizvēra acis un paslēpa seju plaukstās, kamēr nodzisa sarkanās gailēs zem plakstiņiem un kļuva tumšs un vēss. Labsirāns gribēja pārtraukt troļļu medības un dāvāt troļļiem tiesības… bet Lihtenšteinā bija grūtības ar sevišķi ļaundabīgu kalnu troļļu cilti… tieši tā.

Viņš atvēra acis; skatoties uz spodri balto pergamentu, tās smeldza un aizmiglojās. Viņš lēni uzrakstīja divas rindiņas par troļļiem, tad izlasīja visu, ko līdz šim bija sarakstījis. Nelikās, ka būtu pārāk izsmeļoši vai sīki, jo vairāk tāpēc, ka Hermiones pieraksti par Konfederāciju aizpildīja neskaitāmas lappuses — par to viņš bija drošs.

Viņš atkal aizvēra acis, pūlēdamies ieraudzīt tās piezīmes, pūlēdamies atcerēties… Konfederācija pirmoreiz sapulcējās Francijā, jā, to jau viņš bija uzrakstījis…

Goblini arī gribēja piedalīties, bet tika atraidīti… ari tas jau bija uzrakstīts…

Un neviens no lihtenšteiniešiem nebija ieradies…

Domā, viņš sev teica, seju paslēpis rokās, visapkārt spalvas skrapstināja nebeidzamas atbildes, un priekšā uz galda smiltis bira cauri smilšu pulkstenim…

Viņš atkal gāja pa vēsu, tumšu gaiteni uz Noslēpumu nodaļu, gāja noteiktā un mērķtiecīgā solī, reizumis mezdamies skriešus, cieši apņēmies beidzot nonākt pie mērķa… kā parasti, priekšā atsprāga vaļā melnās durvis, un viņš nonāca tajā apaļajā telpā ar daudzajām durvīm…

Taisni uz priekšu pa akmens grīdu un iekšā pa otrajām durvīm… uz sienām un grīdas virpuļo mirguļi, dzirdami tie savādie mehāniski klikšķi, taču nav laika izpētīt, viņam jāsteidzas…

Viņš noskrēja pēdējos soļus līdz trešajām durvīm, kas atvērās tāpat kā pārējās…

Jau atkal viņš nonāca tajā itin kā baznīcā, kas bija pilna ar plauktiem un stikla lodēm… sirds strauji pukstēja… šoreiz viņš tiks līdz galam… nonācis pie deviņdesmit septītā numura, viņš pagriezās pa kreisi un steidzās pa eju starp divām plauktu rindām…

Taču pašā galā kluknēja kāds apveids, melns stāvs, kas kā ievainots dzīvnieks raustījās uz grīdas… Harija kuņģis sarāvās bailēs… azartā…

No viņa paša mutes atskanēja balss, augsta, salta balss, kurā nebija ne miņas no cilvēciskas laipnības…

— Nocel to, man… nocel… es nevaru tai pieskarties… tu vari…

Melnais apveids uz grīdas mazliet sakustējās. Harijs redzēja baltu plaukstu ar gariem pirkstiem, tā bija sažņaugusi zizli un cēla to augšā viņa paša rokas galā… dzirdēja augstu, saltu balsi sakām: — Mokum!

Uz grīdas guļošais cilvēks iekliedzās sāpēs, mēģināja piecelties, taču nokrita, mokās locīdamies. Harijs smējās. Viņš pacēla savu zizli, lāstu noņēma, apveids izdvesa vaidu un vairs nekustējās.

—   Lords Voldemorts gaida…

Ļoti lēni, rokām trīcot, uz grīdas guļošais cilvēks mazliet paslējās un pacēla galvu. Viņam uz sejas bija asins traipi, tā bija ļoti izdēdējusi, sāpēs savilkta, tomēr nelokāmi izaicinoša…

—   Tev nāksies mani nogalināt, — nočukstēja Siriuss.

—    Bez šaubām, beigās es to izdarīšu, — teica saltā balss. — Tomēr vispirms tu man to atnesīsi, Blek… tu domā, ka līdz šim cieti sāpes? Padomā vēl…. mums vēl ir stundām laika, un tavus kliedzienus neviens nedzirdēs…

Taču, kad Voldemorts atkal nolaida zizli, kāds iekliedzās; kāds spalgi kliedza un sāniski nokrita no siltā galda uz aukstās akmens grīdas; atsizdamies pret grīdu, Harijs pamodās, joprojām kliegdams, rēta dega kā ugunīs, kad acu priekšā ar joni parādījās Lielā zāle.

TRISDESMIT OTRA NODAĻA NO UGUNS LAUKĀ

evajag…. nevajag uz slimnīcas spārnu… negribu… — Viņš buldurēja, puledamies izrauties no profesora

Omuļa rokām; profesors, visiem platām acīm noskatoties, bija palīdzējis iznest viņu ārā Ieejas zālē un ļoti nobažījies lūkojās Harijā.

—  Viss… viss kārtība, ser, — Harijs stostījās, slaucīdams sviedrus no sejas. — Tiešām., es vienkārši iemigti… man rādījās murgs…

—   Eksāmenu laika spriedze! — vecais burvis līdzjūtīgi noteica, ar trīcošu roku papliķēdams Harijam pa plecu. — Tā gadās, jaunais cilvēk, tā gadās! Izdzeriet glāzi vēsa ūdens, un tad varbūt jau varēsiet atgriezties Lielajā zālē? Eksāmens ir gandrīz beidzies, bet varbūt jūs varētu skaisti nobeigt savu pēdējo atbildi?

—  Jā, — nedomājot atsaucās Harijs. — Es gribēju teikt… nē… es jau uzrakstīju… visu, cik zināju… man liekas…

—  Ļoti labi, ļoti labi, — pielaidīgi sacīja vecais burvis. — Iešu paņemšu jūsu darbu; tagad es jums ieteiktu iet un atgulties.

—  Jā, tieši tā es darīšu,— Harijs piekrita, enerģiski pamādams ar galvu. — Liels paldies.

Mirkli, kad vecā vīra papēži pazuda aiz Lielās zāles durvju

sliekšņa, Harijs metās augšup pa marmora kāpnēm, joņoja pa gaiteņiem tik ātri, ka portreti, kam viņš skrēja garām, sāka nosodoši murmināt, uzskrēja vēl dažus kāpņu posmus augstāk un beidzot kā viesulis iebrāzās pa divviru durvīm, kas veda uz slimnīcas spārnu, tā ka Pomfreja madāma — kas patlaban ar karotīti lēja Montegjū atvērtajā mutē koši zilu šķidrumu — izbīli iekliedzās.

—   Poter, ko jūs atļaujaties?

—    Man jāsatiek profesore Maksūra, — aizelsies izgrūda Harijs, plaušām vai pušu plīstot. — Tūlit pat… tas ir steidzami!

—   Viņas šeit nav, — ar nožēlu atbildēja Pomfreja madama. — Šorīt viņu pārveda uz Svētā Mango dziednīcu. Četras dullum burvestības tieši krūtīs, viņas vecuma? Brīnums, ka palika dziva.

—  Viņas… viņas nav? — Harijs satriekts izdvesa.

Kaut kur ārpus palātas noskanēja zvans, un viņš dzirdēja parasto tālino dimdoņu, stāvu augstāk un zemāk audzēkņiem plūstot ārā no klasēm gaiteņos. Viņš vairs neteica ne vārda, raudzīdamies uz Pomfreja madāmu. Šausmas krūtīs milža arvien lielākas.

Vairs nebija palicis neviena, kam pastāstīt. Dumidors bija projām, Hagrids bija projām, taču viņš visu laiku bija domājis, ka profesore Maksūra būs šeit, jā, varbūt nelokāma un viegli aizkaitināma, taču allaž uzticama, vienmēr tepat…

—   Nebrīnos par to, cik jus esat satriekts, Poter, — teica Pomfreja madāma ar kaut ko līdzīgu spīvai atzinībai sejā. — It kā kaut viens no viņiem būtu iedrošinājies apdullināt Minervu Maksūru dienas gaismā, aci pret aci! Gļēvulība, lūk, kas tas bija… nicināma gļēvulība… Ja man nerūpētu, kas bez manis notiks ar jums, audzēkņiem, es protestējot aizietu no darba.

—  Jā, — truli atsaucās Harijs.

Viņš, neko acu priekšā neredzēdams, lieliem soļiem izgāja no slimnīcas spārna ņudzošajā gaitenī, kur apstājās, puļa stumdīts un grūstīts; kā indīga gāze viņu pārņēma panika, galva reiba, un viņš nevarēja izdomāt, ko darīt…

Rons un Hermione, prātā ieminējās kāda balss.

Viņš atkal metās skriešus, izgrūstīdams audzēkņus, nemanīdams to dusmīgos protestus. Viņš noskrēja divus stāvus zemāk un atradās marmora kāpņu augšgalā, kur ieraudzīja abus joņojam viņam pretī.

—   Harij! — uzreiz iesaucās Hermione, viņa izskatījās ļoti nobijusies. — Kas notika? Kas ar tevi? Vai tu esi slims?

—   Kur tu biji? — Rons noprasīja.

—  Nāciet līdzi, — Harijs steigšus sacīja. — Nāciet, es jums pastāstīšu.

Viņš veda abus pa pirmā stāva gaiteni, ieskatīdamies pa visām durvīm, līdz beidzot atrada tukšu klasi un iešmauca tur, aizvērdams durvis aiz Rona un Hermiones, tikko tie bija ienākuši, un atspiedās pret tām, aci pret aci ar abiem diviem.

—   Voldemorts ir sagrābis Siriusu.

—   Ko?

—   Kā tu…

—   Redzēju. Kad eksāmenā iemigu.

—   Bet… bet kur? Kā? — galīgi nobālusi taujāja Hermione.

—   Nezinu — kā, — teica Harijs. — Bet skaidri zinu — kur. Noslēpumu nodaļā ir viena tāda telpa, pilna ar plauktiem, kuros stāv mazas stikla lodītes, un viņi ir deviņdesmit septītās rindas galā… viņš mēģina izmantot Siriusu, lai dabūtu kaut ko tādu, ko viņš grib tur paņemt… spīdzina viņu… teica, ka beigās viņu nogalināšot!

Harijs dzirdēja, ka viņa balss trīc, ari ceļi ļodzījās. Viņš aiztenterēja līdz galdam un apsēdās uz tā, cenzdamies savaldīties.

—   Kā lai mēs tur tiekam?

Brīdi valdīja klusums. Tad ierunājās Rons: — K-kur tiekam?

—  Noslēpumu nodaļā, lai varētu izglābt Siriusu! — Harijs skaļi atbildēja.

—   Bet… Harij… — vārgi izdvesa Rons.

—   Ko? Ko? — Harijs noprasīja.

Viņš nesaprata, kāpēc tie abi blenž uz viņu tā, it kā viņš jautātu kaut ko pilnīgi stulbu.

—   Harij, — Hermione ieteicās visai izbiedētā balsi, — Ē… kā… kā Voldemorts varēja iekļūt Burvestību ministrijā, lai to neviens nepamanītu?

—   Kā lai es zinu? — ieaurojās Harijs. — Jautājums ir — kā lai mēs tur nokļūstam!

—   Bet… Harij, padomā, — teica Hermione, pasperdama soli uz viņa pusi, — ir pieci pēcpusdienā… Burvestību ministrija noteikti ir pilna ar darbiniekiem… kā gan Voldemorts un Siriuss būtu tikuši iekšā, nevienam neredzot? Harij… viņi abi droši vien ir visvairāk meklētie burvji pasaulē… tu domā, ka viņi neievēroti varēja iekļūt ēkā, kas ir pilna ar auroriem?

—    Nezinu, Voldemorts ir izmantojis Paslēpni vai kaut ko tamlīdzīgu! — kliedza Harijs. — Un, kad vien es esmu bijis Noslēpumu nodaļā, tur vienmēr bijis pilnīgi tukšs…

—   Tu nekad tur neesi bijis, Harij, — klusi teica Hermione.

—   Tu to vietu esi redzējis sapņos — tas arī viss.

—   Tie nebija parasti sapņi! — Harijs kliedza viņai sejā, pielēkdams kājās un savukārt sperdams soli uz viņas pusi. Gribējās Hermioni kārtigi sapurināt. — Kā tad tu izskaidrosi to, kas notika ar Rona tēti — kas tad tas bija? Kā es uzzināju, kas ar viņu ir noticis?

—  Viņam taisnība, — klusi sacija Rons, lūkodamies Hermionē.

—   Bet tas ir tik… tik neticami, — izmisīgi izsaucās Hermione.

—   Harij, kā gan Voldemorts varēja Siriusu sagūstīt, ja Siriuss visu laiku uzturas Drūmkaktē?

—   Varbūt Siriuss izspruka laukā, lai vienkārši ieelpotu svaigu gaisu, — teica Rons, un izklausījās, ka viņš ir nobažījies. — Viņš jau simt gadus izmisīgi ilgojas tikt ārā no tās mājas…

—   Bet kāpēc, — neatlaidās Hermione, — kāpēc gan Voldemortam būtu jāizmanto Siriuss, lai dabūtu to ieroci, vai ko nu tur?

—    Nezinu, var būt tūkstošiem iemeslu! — Harijs kliedza uz viņu. — Varbūt Voldemortam vienkārši nospļauties, ja tāds Siriuss mokās…

—   Zināt, kas man tikko ienāca prātā? — apslāpētā balsi ierunājās Rons. — Siriusa brālis bija nāvēdis, vai ne? Varbūt viņš ir atklajis Siriusam noslēpumu, kā sadabūt to ieroci!

—   Jā… un tāpēc Dumidors tik briesmīgi centās Siriusu visu laiku turēt aiz atslēgas! — izsaucās Harijs.

—   Paklau, es atvainojos, — iesaucās Hermione, — bet tajā, ko jūs runājat, nav nekādas jēgas, un mēs neko no tā nevaram pārbaudīt, pat ne to, vai Voldemorts un Siriuss vispār ir tur…

—   Hermione, Harijs viņus redzēja! — Rons apcirties uzlūkoja meiteni.

—   Jā, labi, — viņa atsaucās, no skata nobijusies, bet apņēmīga, — es tikai gribu pateikt vienu…

—   Ko?

—   Tu… tā nav kritika, Harij! Bet tu tiešām… tā kā… es gribu teikt — vai tev nešķiet, ka tu esi drusku pārņemts no… tādām… cilvēku glābšanas būšanām? — viņa jautāja.

Viņš nikni raudzījās pretim.

—   Un ko, ludzu, tas nozīmē — cilvēku glābšanas būšanas?

—   Nu… tu… — viņa izskatījās vairāk nobažījusies kā jebkad agrak. — Es gribu teikt… piemēram, pagājušajā gadā…. ezerā… turnīra laikā… tev nevajadzēja… es gribu teikt, tev nebija nekādas vajadzības glābt to mazo Delakūru… tu mazliet… aizrāvies…

Hariju pārņēma spēju, svelošu dusmu vilnis: kā viņa var tagad atgadināt par toreizējo misēkli?

—   Es gribu teikt — tas tiešām bija vareni no tavas puses, un visas lietas, — steidzīgi turpināja Hermione, kas šķita vārda tiešā nozīmē pārakmeņojusies, kolīdz ieraudzīja, kāds Harijam ģīmis, — visi domāja, ka tu rīkojies lieliski…

—    Jocīgi, — trīsošā balsī izgrūda Harijs, — jo es skaidri atceros, kā Rons teica — es esot izšķiedis laiku, tēlodams varoni… vai par to tu tagad runa? Tu domā, ka es atkal gribu tēlot varoni?

—   Nē, nē, nē! — šausmās iesaucās Hermione. — Es domāju pavisam ko citu!

—   Nu tad spļauj ārā, ko gribi teikt, jo mēs šeit tikai tērējam laiku! — Harijs kliedza.

—   Es mēģinu pateikt — Harij, Voldemorts tevi pazīst! Viņš ievilka Džinniju noslēpumu kambari, lai ievilinātu tur tevi, viņš zina, ka tu esi tāds — tads cilvēks, kas metīsies Siriusam palīga! Ja nu viņš vienkārši mēģina ievilkt tevi tajā Noslēpumu nod…?

—   Hermione, nav svarīgi, vai viņš grib vai negrib mani tur ievilkt — Maksūra ir aizvesta uz Svēto Mango, Cūkkārpā vairs nav palicis neviena, kam mēs varētu visu izstāstīt, un, ja mes paliekam uz vietas, Siriuss būs pagalam!

—   Bet, Harij — ja nu tavs sapnis bija — tikai tā, sapnis vien?

Harijs izmisumā ierēcās. Hermione pakāpās nostāk, meitene

izskatījās uztraukta.

—   Tu neko neesi sapratusi! — Harijs kliedza uz viņu. — Man nerādās murgi, tie nav vienkārši sapņi! Kā tu domā, kam bija vajadzīga visa tā slēpprātlba, kā tu domā, kāpēc Dumidors gribēja mani pasargāt, lai es neko tādu neredzu? Tāpēc, ka viss ir pa ĪSTAM, Hermione — Siriuss ir iekritis, es viņu redzēju. Voldemorts ir dabūjis viņu savos nagos, un neviens cits to nezina, un tas nozīmē, ka mēs esam vienīgie, kas var viņu glābt, un, ja tu negribi — labi, paliec, bet es iešu, saprati? Un, ja es pareizi atceros, manas cilvēku glābšanas būšanas tev netraucēja tad, kad no atprātotājiem es glābu tevi, vai… — viņš metās virsū Ronam, — …kad tā bija tava māsa, ko es glābu no baziliska…

—    Es neteicu, ka man kaut kas traucē! — Rons kaismīgi iesaucās.

—   Bet, Harij, tu pats tikko atzini, — Hermione kvēli iejaucās, — ka Dumidors gribēja, lai tu iemācies neielaist šādas lietas prātā — ja tu kārtīgi būtu mācījies slēpprātibu, tu nekad nebūtu redzejis šo…

—   JA TU DOMĀ, KA ES RĪKOŠOS TĀ, IT KĀ NEKO NEBŪTU REDZĒJIS…

—  Siriuss tev teica, ka nav neka svarīgaka par to, lai tu iemācītos noslēgt savu prātu!

—  NU, DOMĀJU, KA VIŅŠ BŪTU TEICIS KAUT KO CITU, JA ZINĀTU, KO ES TIKKO…

Klases durvis atvērās. Harijs, Rons un Hermione apcirtās. Iekšā ienāca Džinnija, ko šķita mācam ziņkāre, viņai pa pēdām sekoja Luna, kura, kā parasti, izskatījās tā, it kā viņu šurp būtu nejauši atpūtis vējš.

—  Sveiciens, — Džinnija nedroši ierunājās. — Mēs pazinām Harija balsi. Par ko jūs te bļaustāties?

—  Nav tava darīšana, — Harijs rupji atmeta. Džinnija sarāva uz augšu uzacis.

—    Nevajag runāt ar mani tādā tonī, — viņa dzestri sacīja.

—   Es tikai interesējos, vai nevaru ko palīdzēt.

—   Nevari, — Harijs strupi atcirta.

—   Zini, tu uzvedies diezgan prasti, — rāmi bilda Luna. Harijs nolamājās un aizgriezās. Saruna ar Lunu Mīlabu bija

pats pēdējais, ko viņš šobrīd vēlējās.

—  Paga, — piepeši ieteicās Hermione. — Paga… Harij, viņas var palīdzēt.

Harijs un Rons blenza uz viņu.

—   Klausieties, — viņa steidzīgi turpināja, — Harij, mums jānoskaidro, vai Siriusa tiešām nav Drūmkaktē.

—   Es jau teicu, es redzēju…

—   Harij, lūdzu, paklausies! — Hermione izmisīgi iesaucās.

—   Pirms mēs metamies uz Londonu, lūdzu, vienkārši pārliecinies, ka Siriusa nav mājās. Ja izrādās, ka viņa tur tiešām nav — zvēru, es nemēģināšu tev aizturēt. Es iešu, es d-darīšu visu, ko vajadzēs, lai mēģinātu viņu glābt.

—  Siriusu spīdzina PATLABAN! — iekliedzās Harijs. — Mēs nedrīkstam zaudēt laiku.

—   Bet tā var būt Voldemorta viltība, Harij, vajag pārbaudīt, mums tas ir jādara.

—   Kā? — Harijs noprasīja. — Kā lai mēs to pārbaudam?

—   Izmantosim Ambrāžas kaminu un pamēģināsim sazināties ar viņu, — teica Hermione, acumirkli nepārprotami nobīdāmās. — Vēlreiz aizvilināsim Ambrāžu projām, bet mums vajadzēs sargposteņus, un tur var noderēt Džinnija un Luna.

Džinnija, acim redzami pūlēdamās noprast, kas īsti notiek, tomēr nevilcinoties atsaucās: — Jā, mēs to darīsim, — un Luna teica:

—   Kad jūs sakāt Siriuss — vai jūs ar to domājat Drukno Bordmenu?

Neviens viņai neatbildēja.

—   Labi, — Harijs agresīvi sacīja Hermionei. — Labi, ja tu vari izdomāt, kā lai to izdara ātri, es piedalos, ja ne — es tūliņ pat dodos uz Noslēpumu nodaļu.

—   Uz Noslēpumu nodaļu? — maķenīt izbrīnita, iejautājās Luna. — Bet kā tu grasies tur nokļūt?

Ari šoreiz Harijs viņas jautājumam nepievērsa uzmanibu.

—    Tātad, — teica Hermione, sažņaugtām rokām staigājot šurpu turpu starp soliem. — Tātad… tā… viens no mums ies un sameklēs Ambražu, un… kaut kur viņu aizsūtīs, dabūs viņu projām no kabineta. Viņai var pateikt — nu, nezinu —, ka Pīvzs, kā parasti, ir sastradājis kaut ko šausmīgu…

—   Es to izdarīšu, — uzreiz pieteicās Rons. — Es pateikšu, ka Pīvzs demolē pārvērtību nodaļu, vai kaut ko tamlīdzīgu, tas ir milzum tālu no viņas kabineta. Jāpadomā, varbūt izdodas Pīvzu uz ko tādu pierunāt, ja gadījumā viņu satikšu.

Par situācijas nopietnību liecināja tas, ka Hermione neko neiebilda pret pārvērtību nodaļas izdemolēšanu.

—   Labi, — viņa teica, saraukusi uzacis, un turpināja ar soļiem mērot klasi. — Tālāk, mums vajag, lai audzēkņi netiek viņas kabinetam ne tuvu, kad mēs lauzīsimies tur iekšā, citādi kādi slīdeņi tūlīt pat aizskries un visu nosūdzēs.

—     Mēs ar Lunu varam stāvēt katra savā gaiteņa galā, — nekavējoties teica Džinnija, — un brīdināt, lai neviens neiet iekšā, jo kāds tur ir izlaidis žņaudzgāzi. — Hermione likās pārsteigtā par gatavību, ar kādu Džinnija nāca klajā ar šiem meliem; Džinnija paraustīja plecus. — Freds un Džordžs gribēja to izdarīt, kad vēl bija šeit.

—   Labi, — sacīja Hermione. — Tad mēs ar tevi, Harij, apsegsimies ar Paslēpni un iezagsimies viņas kabinetā, un tu varēsi parunāt ar Siriusu…

—  Viņa tur nav, Hermione!

—    Es gribēju teikt — tu varēsi… varēsi pārliecināties, vai Siriuss ir vai nav mājās, un es stāvēšu blakus, diez vai tev vajadzētu tur būt vienam pašam. LI, iesūtot tur iekšā tos urkšķus, jau ir pierādījis, ka logi ir vājais punkts.

Neraugoties uz dusmām un nepacietību, Harijs atzina, ka Hermiones piedāvājums pavadīt viņu uz Ambrāžas kabinetu ir solidaritātes un uzticības zīme.

—   Es… labi, paldies, — viņš nomurmināja.

—  Tā, labi — pat ja mēs paveicam šo visu, nedomāju, ka varam rēķināties ar vairāk nekā piecām minūtēm, — teica Hermione, un izskatījās atvieglota, ka Harijs piekrīt šim plānam, — ņemot vērā, ka apkārt ložņā Filcs un tā nožēlojamā Inkvizīcijas vienība.

—   Ar piecām minūtēm pietiks, — sacīja Harijs. — Nu, uz priekšu…

—   Tūliņ? — satriekti izdvesa Hermione.

f

—   Protams, tūliņ! — nikni atsaucās Harijs. — Ko tad tu domāji — mēs gaidīsim lidz vakaram vai vēl ilgāk? Flermione, Siriuss tiek spīdzināts tieši tagad!

—   Es… ak, labi, — viņa izmisusi atteica. — Skrien pēc Paslēpņa, satiekamies Ambrāžas gaiteņa galā, sarunāts?

Harijs neatbildējis izmetās ārā no klases un sāka lauzties cauri pūļiem, kas ņudzēja gaiteņos. Divus stāvus augstak viņš sastapa Šīmusu un Dinu, kas viņam jautri uzsauca un pavēstīja, ka ieplānojuši koptelpā līdz rītam svinēt eksāmenu beigas. Harijs tik tikko klausījās. Viņš izrāpās cauri portretcaurumam, kamēr tie abi vēl arvien debatēja par to, cik daudz melnā tirgus sviestalus vajadzēs, un jau rāpās ārā, noslēpis somā Paslēpni un Siriusa nazi, pirms vēl viņi bija pamanījuši, ka palikuši vieni.

—    Harij, negribi piemest pāris galeonu? Harolds Graviņš domā, ka varētu mums pārdot drusku ugunsviskija…

Bet Harijs jau lēkšoja atpakaļ pa gaiteni, un pēc pāris minūtēm, uzskrējis pa dažiem pēdējiem kāpņu posmiem, piebiedrojās Konam, Hermionei, Džinnijai un Lunai, kas bija saspiedušies bariņā Ambrāžas gaiteņa galā.

—   Ir, — viņš aizelsies izdvesa. — Nu, gatavi?

—   Jā, — nočukstēja Hermione, jo garām gāja skaļu sestgadnieku varza. — Tātad — Ron, tu ej un dabū prom Ambrāžu… Džinnij, Luna, jūs varētu sākt dzīt visus ārā no gaiteņa… mēs ar Hariju sagatavosim Paslēpni un nogaidīsim, kamēr gaiss būs tīrs.

Rons metās prom, viņa ugunīgi rudie mati nozibēja gaiteņa galā; tikām Džinnijas tikpat košais ērkulis aizlīgoja pa audzēkņu burzmu uz otru pusi, tam sekoja Lunas gaišmatainā galva.

—   Nāc šurp, — nomurmināja Hermione, aiz rokas ievilkdama Hariju nišā, kur kolonnas galā, kaut ko ņurdot zem deguna, rēgojās nejauka viduslaiku burvja galva. — Vai… vai tu esi pārliecināts, ka jūties labi, Harij? Tu vēl arvien esi ļoti bāls.

—   Viss kārtībā, — viņš īsi attrauca, izvilkdams no somas Paslēpni. īstenībā rēta smeldza, tomēr ne tik briesmīgi, kā viņš bija domājis, kaut arī Voldemorts grasījās dot Siriusam liktenīgo triecienu; tā bija sāpējusi daudz stiprāk, kad Voldemorts sodīja Kleperu…

—   Še, — viņš teica, pārsviezdams abiem pāri Paslēpni, un viņi stāvēja, vērīgi ieklausīdamies skaņās, kas caurauda bistes latīnisko murkšķēšanu.

—   Nenāciet šeit! — Džinnija sauca pūlim. — Nē, jums diemžel nāksies iet pa grozīgajām kāpnēm — šeit kāds pirms brīža palaida žņaudzgāzi…

Viņi dzirdēja sūkstīšanos; kāda īgna balss sacīja:

—   Neredzu nekādu gāzi.

—   Tā ir bezkrāsaina, — atsaucās Džinnija pārliecinoši piktā balsi, — bet, ja nu tu gribi iet tai cauri, uz priekšu — tad tavs līķis būs pierādījums nākamajam idiotam, kas negribēs mums ticēt.

Drūzma palēnām izklīda. Šķita, ka ziņa par žņaudzgāzi ir sākusi izplatīties: uz šo pusi vairs neviens nenāca. Kad gaitenis bija pilnīgi tukšs, Hermione klusi sacīja: — Domāju, ka labāka brīža vairs nebūs, Harij — ejam!

Paslēpņa apsegti, viņi virzījās uz priekšu. Tālākajā gaiteņa galā ar muguru pret viņiem stāvēja Luna. Ejot garām Džinnijai, Hermione nočukstēja: — Labs darbiņš… neaizmirsti par signālu!

—  Kāds ir signāls? — nomurmināja Harijs, kad viņi bija nonākuši pie Ambrāžas durvīm.

—  Skali dziedāts "Vīzlijs — mūsu varonis", ja tuvojas Ambrāža, — atbildēja Hermione, kamēr Harijs iebāza Siriusa nazi spraugā starp durvīm un sienu. Slēdzene noklikšķot padevās, un viņi iegāja kabinetā.

Bezgaumīgie kaķēni gozējās vēlas pēcpusdienas saulītē, kas sildīja to gravīras, taču citādi patlaban kabinets bija kluss un tukšs. Hermione atviegloti uzelpoja.

—   Es baidījos, ka viņa varētu būt ieviesusi kādu papildu drošības sistēmu, pēc tā otrā urkšķa.

Viņi novilka Paslēpni; I Iermione piesteidzās pie loga un nostājās tā, lai pati nerēgotos acīs; izvilkusi zizli, viņa pētīja skolas pagalmu. Harijs piedrāzās pie kamīna, paķēra podiņu ar Lidu pulveri un iebēra šķipsniņu kamīna mutē; uzplaiksnīja smaragdzaļas liesmas. Viņš ātri nometās ceļos, iebāza galvu šaudīgajās liesmās un izsaucās:

—   Drūmkakte divpadsmit!

Sareiba galva, it kā viņš butu tikko izkāpis no gadatirgus karuseļa, taču kājas visu laiku stingri stavēja uz saltās kabineta grīdas. Viņš samiedzās, lai paglābtos no virpuļojošajiem pelniem, un, kad virpulis rimās, viņš atvēra acis un lūkojās garajā, aukstajā Drūmkaktes virtuvē.

Tā bija tukša. Harijs jau bija to gaidijis, taču nebija sagatavojies verdošajam šausmu un panikas vilnim, kas, viņam ieraugot tukšo telpu, draudēja vai izēst caurumu vēderā.

—  Sirius? — viņš pakliedza. — Sirius, vai tu te esi?

Sauciena atbalss novilnlja visā telpa, taču atbildes nebija, ja

neskaita klusu šļūkāšanu pa labi no kamīna.

—   Kas tur ir? — viņš pasauca, domādams, ka droši vien tur vienkārši aizskrējusi pele.

Redzes laukā parādījās mājas elfs Mokšķis. Viņš izskatījās ar kaut ko bezgala apmierināts, kaut ari šķita, ka nesen smagi savainojis abas rokas.

—   Tā tur ugunī ir Poterpuikas galva, — Mokšķis informēja tukšo virtuvi, paslepen mezdams uz Hariju zagligus, savādi triumfējošus skatienus. — Kāpēc šis ir ieradies, Mokšķis brīnās?

—   Kur ir Siriuss, Mokšķi? — Harijs noprasīja.

Mājas elfs pasmēja aizsmakušu, klukstīgu smiekliņu.

—  Saimnieks ir izgājis, Harij Poter.

—   Uz kurieni? Uz kurieni viņš devās, Mokšķi?

Mokšķis tikai klukstēja.

—   Es tevi brīdinu! — teica Harijs, pilnībā apzinādamies, ka tādā stāvoklī būdams, Mokšķi nekādi nevar sodīt. — Un Vilksons? Trakacis? Kāds no viņiem — vai kāds no viņiem ir šeit?

—   Nav neviena, tikai Mokšķis! — liksmi attrauca elfs un, pagriezis Harijam muguru, sāka lēni vilkties uz durvīm virtuves tālākajā galā. — Mokšķis domā, ka tagad viņš drusku patērzēs ar savu kundzi, jā, viņam jau sen nav bijis tādas iespējas, saimnieks neļāva Mokšķim tuvoties kundzei…

—   Uz kurieni aizgāja Siriuss? — Harijs kliedza pakaļ elfam. — Mokšķi, vai viņš devās uz Noslēpumu nodaļu?

Mokšķis apstājās pusceļā. Caur krēslu kāju biezokni Harijs varēja saskatīt tikai viņa pliko pakausi.

—   Saimnieks nesaka nabaga Mokšķim, uz kurieni viņš dodas, — elfs klusītēm sacīja.

—   Bet tu zini! — iekliedzās Harijs. — Zini taču? Tu zini, kur viņš ir!

Bridi valdīja klusums, tad elfs izgrūda vēl nedzirdēti skaļu klukstienu.

—  Saimnieks nenāks atpakaļ no Noslēpumu nodaļas! — viņš līksmi paziņoja. — Mokšķis un viņa kundze atkal ir vieni paši!

Un viņš metās skriešus un pazuda aiz durvīm, kas veda uz priekšnamu.

—   Tu…!

Bet, vēl nepaspējis izkliegt nevienu lāstu vai apvainojumu, Harijs sajuta stipras sāpes galvvidū; viņš ierava nāsīs milzumdaudz pelnu un rīstīdamies saprata, ka viņu kāds velk atpakaļ cauri liesmām, līdz šaušalīgi pēkšņi acu priekšā uzradās profesores Ambrāžas platā, bālganā seja — Ambrāža aiz matiem rāva viņu laukā no uguns un kaklu viņam bija atliekusi jau gandrīz neiespējami tālu atpakaļ, it kā grasītos pārplēst rīkli.

—  Jūs domājat, — viņa čukstēja, vēl vairāk atliekdama Harija

kaklu, tā ka nu jau viņa acis vērās griestos, — ka pēc diviem

urkšķiem es ļaušos vēlreiz apmuļķoties, ļaušu mazām, cūcīgām

radībām līst manā kabinetā bez manas ziņas? Tu, stulbais puišeli —

pēc tam, kad pēdējoreiz viens bija ielavījies, es durvis viscaur

nobūru ar zagļujutības burvestībām! Atņemiet viņam zizli, —

viņa uzkliedza kādam, ko Harijs neredzēja, un zēns juta, ka kāda

roka gramstās pa viņa mantijas krūšu kabatu un izvelk zizli.

— Viņai ari!

Harijs dzirdēja plūkšanos durvju pusē un saprata, ka arī Hermionei tikko izrauts no rokām zizlis.

—   Es gribu zināt, kāpēc jūs atrodaties manā kabinetā, — teica Ambrāža, kratot dūri, kurā bija sagrābti Harija mati tā, ka viņš viss līgojās.

—  Es… es mēģināju atgūt savu ugunsbultu! — Harijs iegārdzās.

—  Melis. — Ambrāža atkal sapurināja viņa galvu. — Kā tu, Poter, labi zini, tava ugunsbulta stingra apsardzībā atrodas pagrabstavā. Tava galva bija manā kamīnā. Ar ko tu runāji?

—  Ne ar vienu… — atbildēja Harijs, pulēdamies atrauties no viņas tālāk. Viņš juta, ka dažas matu šķipsnas vairs tikai daļēji turas pie skalpa.

—  Melis! — iebļāvās Ambrāža. Viņa atgrūda Hariju, un viņš atsitās pret galdu. Tagad viņš redzēja Hermioni ar sasietām rokām; Milisenta Balstroda bija piespiedusi viņu pie sienas. Pret palodzi bija atslējies Malfojs, kurš smīnēdams ar vienu roku pameta gaisā Harija zizli, tad to atkal noķēra.

Ārā bija dzirdama kņada, un ienāca daži palieli slideni, sagrābuši Ronu, Džinniju, Lunu un — Harijam par pārsteigumu — Neviļu, ko cieši turēja Krabe; šķita, ka Lēniņām draud tūlītēja nosmakšana.

—  Noķērām visus, — teica Voringtons, sev pa priekšu rupji iegrūzdams Ronu kabinetā. — Tas tur, — viņš ar resnu pirkstu pabakstīja uz Neviļu, — mēģināja man neļaut saņemt ciet to tur, — viņš norādija uz Džinniju, kas mēģināja iespert pa lieliem milzīgajām slīdenem, kas viņu turēja, — tāpēc es šo pie viena paņēmu līdz.

—  Labi, labi, — noteica Ambrāža, raudzīdamās, kā Džinnija cīkstas. — Nu, izskatās, ka Cūkkārpa drīz būs tīra no Vīzlijiem, ko?

Malfojs skaļi un lišķīgi iesmējās. Ambrāža aplaimoja viņu ar savu plato, pašapmierināto smaidu un apsēdās ar raibu drānu apvilktajā atzveltnes krēslā, kā krupis puķudobē bolīdamās uz saviem gūstekņiem.

—  Un tātad, Poter, — viņa teica. — Tu izliki sargposteņus ap manu kabinetu un aizsūtīji šo klaunu, — viņa norādīja uz Ronu — Malfojs iesmējās vēl skaļāk, — lai viņš man pasaka, ka poltergeists pilnā sparā plosās pa pārvērtību departamentu — kaut gan es skaidri zināju, ka viņš ir aizņemts ar visu skolas teleskopu okulāru aizķellēšanu ar tinti — jo Filca kungs man to bija tikko paziņojis. Ir skaidrs, ka tev bija ļoti svarīgi ar kādu parunāt. Vai tas bija Baltuss Dumidors? Vai tas jauktenis, Hagrids? Diezin vai tā bija Minerva Maksūra, dzirdēju, ka viņa joprojām esot pārāk švaka, lai ar kādu runātu.

Malfojs un vēl dažs labs no Inkvizīcijas vienības locekļiem atkal rešņi iesmējās. Harijs manīja, ka sirdī saceļas nevaldāmas dusmas un naids, un viņš trīc.

—   Nav jūsu darīšana, ar ko es runāju, — viņš atcirta.

Šķita, ka Ambrāžas ļumīga seja savelkas stingrākā.

—  Ļoti labi, — viņa noteica savā visbaigākajā un saldenākajā balsī. — Ļoti labi, Potera jaunkungs… Es jums piedāvāju iespēju brīvprātīgi visu izstāstīt. Jūs šo iespēju noraidījāt. Man nav citas izejas — nāksies jūs piespiest. Drako — aizejiet pēc profesora Strupa.

Malfojs noglabāja Harija zizli savā mantijā un smīnēdams izgāja no istabas, taču Harijs to gandrīz nepamanīja. Viņš bija tikko apjēdzis kaut ko ļoti svarīgu un nespēja noticēt, ka bijis tāds stulbenis un varējis to aizmirst. Viņš bija domājis, ka skolā vairs nav neviena Ordeņa biedra — neviena, kas varētu palīdzēt viņam izglābt Siriusu —, un kļūdījās. Cūkkārpā joprojām bija viens Fēniksa ordeņa biedrs — Strups.

Kabinetā valdīja klusums, ja neskaita stumdīšanos un grūstīšanos, ko radīja slidenu pūliņi savaldīt Ronu un pārējos. Rons cīnījās pret Voringtona pusnelsonu, un no viņa lūpas uz Ambrāžas paklāja tecēja asinis; Džinnija joprojām mēģināja uzmīt uz kājas kādai sestgadniecei, kas bija cieši sagrābusi viņu aiz augšdelmiem; Neviļam raujoties ārā no Krabes tvēriena, vaigs tapa arvien košāk zilgansarkans, un Hermione pūlējās — veltīgi — atgrūst Milisentu Balstrodu. Luna turpretim slābani stāvēja līdzās savam sagūstītājam, apātiski skatīdamās ārā pa logu, it kā notiekošais viņu izteikti garlaikotu.

Harijs atkal pievērsa skatienu Ambrāžai, kas viņu cieši vēroja. Viņš apzināti piedomāja, lai seja būtu rāma un neizteiksmīga; tad gaitenī atskanēja soļi un kabinetā atgriezās Drako Malfojs, pieturēdams durvis, lai varētu ienākt Strups.

—   Jūs vēlējāties mani redzēt, direktore? — vaicāja Strups, pārlaizdams absolūti vienaldzīgu skatienu kauslīgajiem audzēkņu pāriem.

—   Ak, profesor Strup,— plati smaidīdama, sacija Ambrāža un piecēlās kājās. — Jā, es vēlētos vēl vienu veritaseruma pudeli; cik ātri vien varat, lūdzu.

—  Jūs paņēmāt manu pēdējo pudeli, lai nopratinātu Poteru, — viņš atteica, dzedri apskatīdams viņu caur netīro melno matu aizkariem. — Nebūsiet taču izlietojusi visu? Es jums teicu, ka ar trim pilieniem pilnigi pietiek.

Ambrāža nosarka.

—   Jūs taču varat pagatavot vēl, vai ne? — viņa sacīja, balsij kļūstot vēl medainākai un meitenigākai, kā vienmēr, kad viņa bija nikna.

—   Bez šaubām, — atbildēja Strups, sakniebdams lūpas. — Lai tas nostāvētos, vajadzigs pilns meness cikls, tātad aptuveni pēc mēneša jūs varēsiet to dabūt.

—   Pēc mēneša? — ieķērcās Ambrāža, uzpūzdamās kā krupis. — Pēc mēneša? Bet man to vajag šovakar, Strup! Es tikko uzgāju Poteru izmantojam manu kamīnu, lai sazinātos ar nezināmu personu vai personām!

—   Ak tā? — bilda Strups, kam sejā, kad viņš palūkojās uz Hariju, pirmoreiz pavīdēja vāra intereses atblāzma. — Nu, tas mani nepārsteidz. Poters nekad nav izrādījis velmi sekot skolas noteikumiem.

Viņš ar savu auksto, tumšo skatu ieurbās Harijam acīs; zēns bezbailīgi vērās pretim, no visa spēka koncentrēdamies uz to, ko bija redzējis sapnī, ilgodamies, kaut Strups izlasitu to viņa prātā, kaut saprastu…

—   Es vēlos viņu nopratināt! — iekliedzās Ambrāža, un Strups, novērsies no Harija, pavērās viņas niknumā trīcošajā sejā. — Es vēlos, lai jūs nodrošināt mani ar mikstūru, kas piespiedīs viņu pateikt man patiesību!

—   Es jau jums teicu, — Strups mierigi atbildēja, — ka mani veritaseruma krājumi ir izsīkuši. Ja vien nevēlaties Poteru noindēt — un es apliecinu, ka, ja jus to vēlētos, es jums visādā ziņā nāktu pretim —, es jums neko nevaru palīdzēt. Vienīgā nelaime, ka indes lielākoties iedarbojas pārāk ātri, lai upurim pietiktu laika izstāstīt patiesību.

Strups atkal pieversa skatienu Harijam, kas cītīgi lūkojās pretim, neprātīgi pūlēdamies sazināties bez vārdiem.

Voldemorts ir ievilcis Siriusu Noslēpumu nodaļā, viņš izmisīgi domāja. Voldemorts ir ievilcis Siriusu…

—  Jūs esat nosacīti atbrīvots no darba! — iekviecās profesore Ambrāža, un Strups atkal palūkojās uz viņu, piepacēlis uzacis. — Jūs tīšām negribat palīdzēt! Es no jums gaidīju vairāk, Lūcijs Malfojs vienmēr jūs tā cildina! Arā no mana kabineta!

Strups ironiski paklanījās un pagriezās uz iešanu. Harijs saprata, ka pēdējā iespēja paziņot Ordenim, kas notiek, patlaban soļo ārā pa durvīm.

—  Viņš ir notvēris Ķepaini! — zēns iekliedzās. — Viņš noķēris Ķepaini vietā, kur tas ir noslēpts!

Strups apstajās, vienu roku jau uzlicis uz Ambrāžas durvju roktura.

—   Ķepaini? — iebrēcās profesore Ambrāža, alkatīgi skatīdamās te uz Hariju, te uz Strupu. — Kas ir Ķepainis? Kas un kur ir noslēpts? Ko viņš ar to domā, Strup?

Strups atskatījās uz Hariju. Viņa seja bija neizdibināma. Harijs nespēja pateikt, vai viņš ir kaut ko sapratis, bet Ambrāžas klātbūtnē neuzdrošinājās runāt atklatāk.

—   Nav ne jausmas, — dzedri atteica Strups. — Poter, kad es vēlēšos, lai mani apklaigā ar nejēdzībām, es iedošu jums vāvuļviru. Un, Krabe — palaidiet vaļīgāk tvērienu. Ja Lēniņš nosmaks, būs jaraksta kaudzēm garlaicīgu papīru, un baidos, ka man nāksies pieminēt to jūsu raksturojumā, ja kādreiz vēlesieties pretendēt uz kādu darbu.

Viņš ar blīkšķi aizcirta durvis, atstādams Hariju vēl nemierīgāku kā iepriekš: Strups bija viņa pēdējā cerība. Viņš pavērās uz Ambrāžu, kura, šķiet, jutās līdzīgi — viņas krūtis cilājās no dusmām un vilšanās.

—   Ļoti labi, — viņa teica, un satvēra savu zizli. — Ļoti labi… man vairs nav izvēles… te skarts kas vairāk neka vienkārši skolas disciplina… runa ir par ministrijas drošibu… jā… ja…

Izskatījās, ka viņa mēģina sevi uz kaut ko pierunāt. Ambrāža nervozi mīņājās no kājas uz kāju, no Harija ne acu nenolaizdama, plikšķinādama zizli pret delnu un smagi elpodama. Skatīdamies uz viņu, Harijs bez sava zižļa jutās drausmīgi bezpalīdzīgs.

—  Jūs mani piespiedāt, Poter… Es negribu to darīt, — teica Ambrāža, joprojām nemierīgi dīdīdamās, — taču zināmos apstākļos ir attaisnojams… esmu pārliecināta, ministrs sapratis, ka man nebija izvēles…

Malfojs viņu badīgi vēroja.

—  Mokum lāsts noteikti atraisīs tavu mēli, — klusītēm noteica Ambrāža.

—   Nē! — iekliedzās I Iermione. — Profesore Ambrāža, tas nav atļauts!

Taču Ambrāža nepievērsa viņai ne mazāko uzmanību. Sejā viņai iegūla nešpetns satraukums, Harijs nekad agrāk viņu tādu nebija redzējis. Viņa pacēla zizli.

—   Ministrs nevēlētos, lai jūs pārkāpjat likumu, profesore Ambrāža! — kliedza Hermione.

—   Ko Kornēlijs nezinās, tas viņu neapbēdinās, — maķenit aizelsusies attrauca Ambrāža, ar zizli tēmēdama uz dažādām Harija ķermeņa daļam, nepārprotami raudzīdama izlemt, kur varētu būt vissāpīgāk. — Viņš nekad neuzzinās, ka pagājušajā vasarā es pavēlēju atprātotājiem saņemt ciet Poteru, taču viņš bija priecigs par iespeju to zeņķi izslēgt.

—  Tā bijāt jūs? — Harijs izdvesa. — Jūs uzsūtījāt man atprātotājus?

—    Kādam taču vajadzēja rīkoties, — aizelsdamās atteica Ambrāža, notēmējusi zizli tieši pret Harija pieri. — Viņi visi tikai blēja un vēkšķēja, ka tevi vajagot kaut kā apklusināt… nomelnot… bet es biju vienīgā, kas tiešām kaut ko izdarīja, lai to panāktu… tomēr toreiz tev izdevās izsprukt, Poter. Bet ne šodien, ne tagad… — un, dziji ievilkusi elpu, viņa iesaucās: — Mo…

—   NĒ! — balsij aizlustot, iekliedzās Hermione Milisentai Balstrodai aiz muguras. — Nē… Harij… vajag viņai izstāstīt!

—   Nemūžam! — atkliedza Harijs, lūkodamies uz to nelielo Hermiones daļiņu, ko viņš varēja saredzēt.

—  Vajag, Harij, viņa vienalga no tevis izspiedis, kada…. kāda jēga?

Un Hermione klusi ieraudājās, iespiedusi seju Milisentas Balstrodas mantijā. Milisenta atmeta mēģinājumus uz līdzenas vietas sašķaidīt viņu pret sienu un pretīgumā pakāpās nost.

—   Labi, labi, labi! — triumfējot teica Ambrāža. — Gribuvisu-zināt jaunkundzīte ir gatava mums šo to pastāstīt! Klāj vaļā, skuķi, klāj vaļā!

—   Er-mi-nē… nē! — cauri sprūdam ieaurojās Rons.

Džinnija blenza uz I Iermioni tā, it kā nekad agrāk nebūtu

viņu redzējusi. Nevils, joprojām rīstīdamies, tāpat ieplestām acīm skatījās uz meiteni. Taču Harijs kaut ko pamanīja. Lai gan Hermione izmisīgi šņukstēja, viņai acis nebija ne asaru lāsītes.

—  Jūs… jūs piedodiet man, — Hermione izgrūda. — Bet… es nespēju to izturēt…

—   Pareizi, pareizi, meitēn! — teica Ambrāža, saņemdama Hermioni aiz pleciem, iegrūzdama viņu tukšajā atpūtas krēslā un noliekdamās pāri. — Un tā… ar ko Poters tikko sazinājās?

—   Nu, — Hermione norīstījās, turēdama rokas priekša sejai, — nu, viņš mēģināja parunāt ar profesoru Dumidoru.

Rons sastinga, acis ieplētis; Džinnija pārtrauca mēģinājumus nomit savas sagustitajas slldenes kājas, un pat Luna izskatījās mazliet izbrīnīta. Par laimi, Ambrāža un viņas pakalpiņi bija pārāk aizņemti ar Hermioni, lai kāds ievērotu šis aizdomīgās parādības.

—   Ar Dumidoru? — alkatīgi atkārtoja Ambrāža. — Tātad jūs zināt, kur viņš atrodas?

—   Vai… nē! — izšņukstēja Hermione. — Mēs meklējām viņu Diagonalejas "Tukšajā katlā" un "Trijos slotaskātos", un pat "Vepra galvā"…

—   Stulbene — vai tad Dumidors sēdētu krodziņā, kad viņu meklē visa ministrija! — iebrēcās Ambrāža. Vilšanās bija iegrebusi asākus viņas ļenganos vaibstus.

—   Bet… bet mums vajadzēja viņam pateikt kaut ko ļoti svarigu! — kauca Hermione, vēl rūpīgāk turēdama rokas priekšā sejai — Harijs zināja, ka viņa tā dara ne jau ciešanu dēļ, bet gan tāpēc, lai apslēptu pilnīgu asaru trūkumu.

—   Ja? — iesaucās Ambrāža, piepeši no jauna satraukusies. — Ko jūs gribējāt viņam pateikt?

—   Mēs… mēs gribējām pateikt viņam, ka tas ir k-kārtibā! — norīstījās Hermione.

—   Kas ir kārtībā? — noprasīja Ambrāža, atkal sagrāba Hermioni aiz pleciem un mazliet sapurināja. — Kas ir kartībā, skuķi?

—   Ie… ierocis, — stomījās Hermione.

—   Ierocis? Ierocis? — atkārtoja Ambrāža, un šķita, ka acis viņai no satraukuma teju, teju izsprāgs no pieres. —Jūs esat izdomājuši kaut kadu veidu, kā pretoties? Ieroci, ko varētu pavērst pret ministriju? Pēc profesora Dumidora pavēles, protams?

—   J-j-jā, — Hermione izdvesa, — bet viņš nozuda, kad tas vēl nebija gatavs, un t-t-tagad mēs viņam to pabeidzām, un mēs n-n-nevaram viņu atrast, lai pateiktu!

—   Kas tas ir par ieroci? — griezīgi jautāja Ambrāža, ar strupajām roķelēm joprojām cieši turēdama Hermioni aiz pleciem.

—    Mēs paši īsti n-n-nesaprotam, — skaļi šņaukādamās, atbildēja Hermione. — Mums v-v-vajadzēja, lai p-p-profesors Dumidors pasaka, ko ie-ie-iesākt.

Ambrāža triumfēdama izslējās.

—   Aizved mani pie šī ieroča, — viņa pavēlēja.

—   Es nerādīšu… tiem, — spiedzīgi paziņoja Hermione, caur pirkstiem pamezdama skatu uz slideniem.

—  Tu te nediktēsi nekādus noteikumus, — spalgi atsaucās profesore Ambrāža.

—  Lieliski, — nošņukstēja Hermione, jau atkal paslēpusi seju rokas. — Lieliski… lai viņi nāk un skatās — cerams, viņi izmantos to pret jums! īstenibā es veļos, kaut jūs sasauktu cik vien iespējams daudzus nakt un skatīties! T-tā jums vajadzētu… ak, ka es priecātos, ja v-visa skola zinātu, kur tas ir un kā to lietot, un tad, kolīdz jūs nokaitināsiet kādu no viņiem, viņi varēs jūs n-novakt!

Uz Ambrāžu šie vārdi atstāja spēcīgu iespaidu; viņa uzmeta ātru un aizdomīgu skatienu savai Inkvizīcijas vienībai, izvalbītās acis brīdi pakavējās pie Malfoja, kas nepaspēja noslēpt alkatību un badīgumu sejā.

Vēl vienu ilgu brīdi Ambrāža vēroja I Iermioni, tad ierunājās balsī, ko pati nepārprotami uzskatīja par mātišķu.

—   Viss kartībā, dārgumiņ, iesim tikai mēs ar tevi… un paņemsim līdzi arī Poteru, labi? Celies, iesim!

—     Profesore, — alkaini ierunājās Malfojs, — profesore Ambrāža, man šķiet, vismaz kādam no Inkvizīcijas vienības vajadzētu iet jums līdzi, lai uzraudzītu…

—   Es esmu augsti kvalificēta ministrijas amatpersona, Malfoj, vai tiešām jūs domājat, ka es viena netikšu galā ar diviem pusaudžiem, kuriem nav pat zižļu? — asi apjautājās Ambrāža. — Jebkurā gadījumā, nedomāju, ka šis ierocis ir kaut kas tāds, ko vajadzētu redzēt skolas bērniem. Jūs paliksiet šeit un pieraudzīsiet, lai neviens no šiem… — viņa pamāja uz Rona, Džinnijas, Nevila un Lunas pusi, — …neizbēg.

—   Labi, — atsaucās Malfojs, izskatīdamies saīdzis un vilies.

—  Un jūs abi — ejiet man pa priekšu un radiet ceļu, — pavēlēja Ambrāža, pasliedama zizli pret Hariju un Hermioni. — Uz priekšu!

TRĪSDESMIT TREŠĀ NODAĻA CĪŅA UN LIDOJUMS

Harijam nebija ne mazākās nojausmas, ko Hermione iecerējusi, un vai viņai vispār ir kāds plāns. Izgājis no Ambrāžas kabineta un soļodams pa gaiteni, viņš kātoja pussoli meitenei aiz muguras, apzinādamies, ka būs ļoti aizdomīgi, ja izskatīsies, ka viņš nezina, uz kurieni doties. Viņš neuzdrīkstējās neko Hermionei jautāt: Ambrāža elsdama pūzdama mina viņiem gandrīz uz papēžiem

I lermione veda viņus pa kāpnēm lejā un cauri Ieejas zālei. No Lielās zāles pat caur durvīm bija dzirdama skaļu balsu dūkoņa un nažu un dakšiņu šķinda — Harijam likās neticami, ka tikai divdesmit pēdu attālumā ļaudis var vakariņot, svinot eksāmenu beigas, nebēdājot ne par ko pasaulē…

Hermione devās ārā pa ozolkoka ārdurvīm, lejup pa akmens kāpnēm — liegajā vakara gaisā. Saule slīga aiz Aizliegtā meža koku galotnēm, un, kad Hermione mērķtiecīgi soļoja pāri zālienam — lai turētu līdzi, Ambrāžai nācās laisties rikšiem —, viņu garās, tumšās ēnas aiz muguras vilnīja zālē kā apmetņi.

— Tas ir paslēpts Hagrida budā? — Ambrāža aizgūtnēm ieprasījās Harijam tieši ausi.

—   Nē, protams, — Hermione iznīcinoši attrauca. — Hagrids varētu nejauši to sabojāt.

—   Jā, — atsaucās Ambrāža, kuras satraukums augtin auga. — Jā, to viņš varētu gan, šaubu nav, tas lielais jaukteņu lempis.

Viņa iesmējās. Harijs manīja spēcīgu vēlmi apcirsties un sagrabt viņu aiz rīkles, tomēr kārdinājumam neļāvās. Rēnajā vakara gaisā viņa rēta pukstēja, tomēr vēl nekaisa baltās ugunīs, kā būtu, ja Voldemorts jau būtu ķēries klāt Siriusam.

—  Tad… kur tas ir? — prašņāja Ambrāža, un viņas balsī jautās nedrošība, jo Hermione vēl aizvien ašā solī kājoja uz Meža pusi.

—  Tur, protams, — atteica Hermione, pamājot uz tumšo koku pusi. — Tam taču jābūt tādā vietā, kur skolnieki nevarētu nejauši uzklīst.

—   Neapšaubāmi, — noteica Ambrāža, taču šķita, ka viņa ir drusku nobažījusies. — Neapšaubami… ļoti labi, tad nu… jūs abi ejiet man pa priekšu.

—    Vai varam paņemt jūsu zizli, ja reiz mums jāiet pa priekšu? — Harijs viņai vaicāja.

—   Nē, nedomāju vis, Potera jaunkungs, — saldā balstiņā atsaucās Ambrāža, ar zizli iebakstīdama viņam mugurā. — Baidos, ka ministrijā manu dzīvību vērtē krietni vien augstāk nekā jūsējo…

Kad viņi iegāja pirmo koku vēsajā paēnī, Harijs mēģināja notvert Hermiones skatienu: līst Mežā bez zižļiem viņam likās daudz lielāka pārdrošība nekā jebkas, ko viņi šovakar jau bija izdarījuši. Taču meitene tikai nicīgi pazibsnija acis uz Ambrāžas pusi un ienira starp kokiem, virzīdamās uz priekšu tik ātri, ka Ambrāžai ar viņas īsajām kājelēm bija grūti tikt līdzi.

—  Tas ir ļoti dziļi Mežā? — Ambrāža jautāja, kad viņas mantija iepinās kazenājos un ieplīsa.

—   O jā, — atsaucās Hermione, — jā, tas ir labi noslēpts.

Harija bažas pieņēmās spēkā. Hermione gāja nevis pa to ceļu,

kurš veda pie Grūpa, bet gan pa to, pa kuru viņš pirms trim gadiem bija gājis uz briesmoņa Aragoga midzeni. Toreiz Hermiones līdzi nebija; zēnam bija aizdomas, ka viņa nemaz nenojauš, kādas briesmas uzglūn takas galā.

—   Ē… vai tu esi droša, ka šis ir īstais ceļš? — viņš zīmīgi ievaicājās.

—   O jā, — viņa atbildēja balsi, cietā kā tērauds, un lauzās tālāk cauri pamežam — kā Harijam likās, saceldama pilnīgi lieku troksni. Viņam aiz muguras Ambrāža paklupa pār kritušu stumbru. Neviens neapstājās, lai palīdzētu viņai piecelties; Hermione dieba tik tālāk, pār plecu skaļi uzsaukdama:

—Tas ir vēl druscītiņ tālāk!

—   Runā klusāk, Hermione, — Harijs nomurmināja, pielikdams soli, lai viņu panāktu. —Kads var izdzirdēt…

—  Tieši to ari es gribu, — viņa klusi atbildēja, Ambrāžai smagi klumpačojot viņiem aiz muguras. — Tu redzēsi…

Viņi gāja vēl krietnu laiku, lidz jau atkal bija tik dziļi Mežā, ka koku blīvā lapotne pilnībā aizsedza gaismu. Harijam uzmācās sajūta, kādu Mežs bija viesis arī citkārt — ka viņu vēro neredzamas acis.

—  Cik tālu vēl? — aizmugurē atskanēja Ambrāžas saērcinātā balss.

—  Vairs nav tālu! — atkliedza Hermione, viņiem iznākot krēslainā, tumšā skrajumā. —Vēl pavisam nedaudz…

Gaisu pāršķēla bulta un ar draudīgu būkšķi ietriecās kokā, kas auga tieši viņai aiz muguras. Piepeši visriņķi dipēja pakavi; Harijs juta, kā dreb Meža zeme; Ambrāža aprauti iekliedzās, saķēra viņu un pagrūda sev priekšā kā vairogu.

Viņš izrāvās un pagriezās. Visapkārt bija uzradušies kādi piecdesmit kentauri; pacēluši lokus un uzvilkuši stiegras, tie tēmēja uz Hariju, Hermioni un Ambrāžu. Ienācēji lēni atkāpas uz skrajuma vidu, Ambrāža pārbīli iesmilkstējās. Harijs pašķielēja uz Hermioni. Viņa uzvaroši smaidīja.

—   Kas jūs esat? — vaicāja kāda balss.

Harijs paraudzījās pa kreisi. No loka iznāca bērais kentaurs

Magorians un tuvojās viņiem; tāpat kā visi pārējie, rokās viņš turēja paceltu loku. Pa labi no Harija vēl arvien smilkstēja Ambrāža, zizlis drebēja, kad viņa to notēmēja pret kentauru, kas nāca arvien tuvāk.

—   Es jums jautāju, cilvēki — kas jūs esat? — skarbi atkārtoja Magorians.

—  Es esmu Doloresa Ambrāža! — spiedzīgā, pārbiedētā balsī iesaucās Ambrāža. — Burvestību ministra vecākā vietniece, Cūkkārpas direktore un lielinkvizitore!

—  Tu esi no Burvestību ministrijas? — pārjautāja Magorians, un daudzi apkārt stāvošie kentauri nemierīgi sakustējās.

—   Jā gan! — vēl spalgāk atsaucās Ambrāža. — Tāpēc esiet ļoti uzmanīgi! Saskaņā ar Maģisko būtņu regulācijas un kontroles departamenta pieņemtajiem likumiem ikviens jaukteņu — tādu kā jūs — uzbrukums cilvēkam…

—   Kā tu mūs nosauci? — ierēcās nešpetna paskata melns kentaurs, kurā Harijs pazina Beinu. Visapkārt bija dzirdama saniknota murdoņa un stiegru džinkstoņa.

—  Nesauciet viņus tā! — nikni iesaucās I Iermione, taču nešķita, ka Ambrāža maz klausās. Joprojām notēmējusi ar trīcošu zizli uz Magorianu, viņa turpinaja:

—  Likumā 15B ir pilnīgi skaidri pateikts, ka "jebkuras maģiskas radības uzbrukums, ja var pieņemt, ka tai piemīt cilvēkiem gandrīz pielīdzināms prāts, un tādējādi uzskatāms, ka tā spēj atbildēt par savu rīcību…"

—  Cilvēkiem gandrīz pielīdzināms prāts? — atkārtoja Magorians, kamēr Beins un vēl daži citi dusmās rēca un ar pakaviem kārpīja zemi. — Mēs uzskatām to par smagu apvainojumu, cilvēku sieviete! Lai pateicība debesīm — mūsu prāts neizmērojami pārspēj jūsējo.

—   Ko jūs darāt mūsu Mežā? — iebaurojās pelēkais kentaurs ar skarbo seju, ko Harijs un Hermione bija redzējuši pēdējā gājienā pa Mežu. — Kāpēc jūs esat šeit?

—  Jūsu Mežā? — atsaucās Ambrāža, un šķita, ka tagad viņa dreb ne tikai no bailēm, bet ari no sašutuma. — Man jums jāatgādina, ka jūs dzīvojat šeit tikai tāpēc, ka Burvestību ministrija ir devusi jums atļauju uzturēties noteiktās vie…

Kāda bulta aizšāvās tik tuvu viņas galvai, ka skāra viņas peļu pelēkos matus; viņa izgrūda tādu kliedzienu, ka Harijam ar Hermionei aizkrita ausis, un paslēpa galvu rokās; daži kentauri atzinīgi bauroja, citi — aizsmakušās balsis smējās. Viņu skaļo, zirdzisko smieklu atbalsis vilnīja krēslainajā skrajumā, skats uz pakaviem, kas kārpīja zemi, jebkuram varēja laupit drosmi.

—  Nu, kam pieder šis Mežs, cilvēku sieviete? — iebaurojās Beins.

—   Derdzīgie jaukteņi! — viņa iekliedzās, galvu joprojām paslēpusi rokās. — Lopi! Nevadamie zvēri!

—   Klusējiet! — iesaucās Hermione, taču bija jau par vēlu: Ambrāža izstiepa savu zizli pret Magorianu un iekliedzās: — Ieslodzīt um!

Gaisā kā resnas čūskas uzvijās virves; tās cieši aptinās ap kentaura rumpi un sasaistīja viņa rokas; viņš niknumā ierēcās un saslējās pakaļkājās, pūlēdamies atbrīvoties; tikām pārējie kentauri metās uzbrukumā.

Harijs satvēra Hermioni un nogāza viņu garšļaukus; piespiedis seju Meža zemei, viņš pārdzivoja nāves bailes, tomēr kentauri, dusmās rēkdami un aurodami, lēca viņiem pāri un skrēja apkārt.

—  Neēēeē! — viņš dzirdēja kliedzam Ambrāžu. — Nēēēēē… Es esmu ministra vecākā padomniece…. jūs nevarat… novāciet rokas, lopi… nēēēēē!

Harijs manīja nozibam sarkanu dzirksti un saprata, ka viņa mēģina kādu apdullināt; tad viņa iekliedzās sevišķi skaļi. Par sprīdi paslējis galvu, Harijs redzēja, ka Beins, uzklupis no mugurpuses, sakampj Ambrāžu un paceļ augstu gaisā; ministra vecākā vietniece šausmās kliedza un locījās. Zizlis izkrita viņai no rokas un nolidoja zemē; Harijam salēcās sirds. Ja varētu to aizsniegt…

Bet, kolīdz viņš pastiepa roku, uz zižļa piezemējās kentaura pakavs un pārlauza to tieši uz pusēm.

—   Tā! — Harijam ausī ierēcās kāda balss, izstiepās resna, spalvaina roka un uzrāva viņu augšā. Ari I Iermione tika pierauta kājās. Pāri kentauru daudzkrāsainajām, līganajām mugurām un galvām Harijs redzēja, ka Beins aiznes Ambrāžu Mežā. Viņas nemitīgie kliedzieni kļuva arvien vārāki, līdz beidzot tos pavisam noslāpēja pakavu dipoņa visapkārt.

—  Un šos? — jautāja pelēkais kentaurs ar skarbo seju — viņš turēja I Iermioni.

—  Šie ir jaunuļi, — noteica lēna, sēra balss Harijam aiz muguras. — Mēs neuzbrūkam kumeļiem.

—Viņi atveda to šurp, Ronan, — atbildēja kentaurs, kas stingri turēja Hariju. — Un nebūt nav tik jauni… šis te jau ir gandriz vīrs.

Viņš sapurināja Hariju aiz mantijas apkakles.

—   Lūdzu, — aizelsdamas teica Hermione, — lūdzu, nebrūciet mums virsū, mēs nedomājām tāpat kā viņa, mēs neesam Burvestību ministrijas darbinieki! Mēs atnācām šurp tikai tāpēc, ka cerējām — jūs viņu patrieksiet…

Paskatījies uz pelēko kentauru — to, kurš turēja Hermioni —, Harijs uzreiz saprata, ka, to teikdama, viņa ir pieļāvusi briesmīgu kļūdu. Pelēkais kentaurs atmeta galvu, nikni nodīžājās uz pakaļkājām un ieaurojās:

—  Redzi, Ronan? Viņiem jau piemīt sugas augstprātība! Tātad mums bija jānostrādā tavs netīrais darbs — vai tā, cilvēku meitene? Mums vajadzēja rīkoties kā jūsu kalpiem, kā tādiem suņiem jādzen prom jūsu ienaidnieki?

—  Nē! — šausmās iepīkstējās Hermione. — Lūdzu — es tā nemaz nedomāju! Es tikai cerēju, ka jūs varētu… mums palīdzēt…

Taču šķita, ka tagad viņa ir aizrunājusies pavisam šķērsām.

—  Mēs nepalīdzam cilvēkiem! — ierūcās kentaurs, kas turēja Hariju, satvēra viņu ciešāk un saslējās pakaļkājās; Harija pēdas acumirklī atrāvās no zemes. — Mēs esam savrupa cilts un ar to lepojamies. Mēs nejausim jums doties prom no šejienes, lai jūs dižotos, ka mēs pildām jūsu rīkojumus!

—   Mēs neko tādu nebūtu teikuši! — iesaucās Harijs. — Mēs zinām, ka jūs neizdarījāt to, ko izdarījāt, tāpēc, ka mēs gribējām, lai jus…

Taču neviens viņā neklausījās.

Bārdains kentaurs pūja aizmugurē iesaucās:

—   Viņi atnāca šurp neaicināti, viņiem par to ir jāsamaksā!

Šie vārdi tika sveikti ar piekrītošu rēkoņu, un kāds dukans

kentaurs izkliedza:

—  Viņi var piebiedroties tai sievietei!

—   Jūs teicāt, ka nedarāt pari nevainīgiem! — kliedza Hermione, kam tagad pār seju plūda istas asaras. — Mēs neesam darījuši jums pari, mēs neizmantojām zižļus un nedraudējām, mēs gribam tikai atpakaļ uz skolu, lūdzu, laidiet mūs…

—   Mēs visi neesam tādi kā nodevējs Firencī, cilvēku meitene! — uzsauca pelēkais kentaurs, un viņa biedri piekrizdami zviedza bez mitas. — Varbūt tu domā, ka mēs esam smuki runājoši zirdziņi? Mēs esam sena tauta, mēs necietīsim burvju sirojumus un apvainojumus! Mēs neatzīstam jūsu likumus, mēs neatzīstam jūsu pārākumu, mēs esam…

Tomēr viņi neuzzināja, kas vēl ir kentauri, jo šajā mirkli skrajuma malā atskanēja tik skaļš brikšķis, ka visi — I larijs, Hermione un visi laukā sanākušie kentauri, skaitā desmiti pieci — atskatījās. I larija kentaurs nosvieda zēnu zemē un satvēra loku un bultu maku. Arī Hermione nolidoja zemē, un Harijs metās pie viņas, ieraudzījis, ka draudīgi pašķiras divi resni koku stumbri un spraugā parādās Grūpa lempīgais stāvs.

Kentauri, kas stāvēja viņam vistuvāk, kāpās atpakaļ un uzskrēja virsū tiem, kas bija viņiem aiz muguras; skrajums bija pārvērties paceltu loku un uzvilktu stiegru mežā — visas bultas bija notēmētas uz milzīgo, iepelēko seju, kas rēgojās pār viņiem zem paša biezo zaru jumola. Grūpa greizā mute bija muļķīgi pavērta, mijkrēsli vidēja viņa dzeltenie pusķieģeļa lieluma zobi, blāvās, dūņainās acis samiedzās, šķielējot uz radibam, kas ņudzēja viņam pie kājām. Pie abam potītēm karājās pārrautas virves.

Viņš pavēra muti platāk.

—   Hagers!

Harijs nezināja, ko nozīmē "hagers" un no kādas valodas nāk šis vārds; tas viņu ari pārlieku neinteresēja; viņš skatījās uz Grūpa kāju, kas bija gandrīz tikpat liela, cik pats Harijs pilna augumā. Hermione no visa spēka turējās viņam pie rokas; kentauri cieta klusu, lūkodamies augšup uz milzi, kura prāvā, apaļā galva kustējās šurpu turpu, vēl arvien nopētot viņu rindas, kā meklējot kaut ko zeme nomestu.

—   Hagers! — viņš teica vēlreiz, jau uzstājīgāk.

—  Ej projām no šejienes, milzi! — uzsauca Magorians. — Mēs tevi neesam aicinājuši!

Nešķita, ka uz Grupu šie vārdi atstātu kaut jel mazāko iespaidu. Viņš mazliet pieliecās (kentauru rokas ciešāk satvēra lokus), tad ierēcās: — HAGERS!

Daži no kentauriem izskatījās visai raizīgi. Turpretim I Iermionei aizsitās elpa.

—  Harij! — viņa nočukstēja. — Man šķiet, viņš mēģina pateikt "Hagrids"!

Tieši tajā mirkli Grūps pamanīja viņus — vienīgos cilvēkus kentauru jūrā. Milzis, nenovērsdams skatienu no viņiem, nolieca galvu vēl kādu pēdu zemāk. Harijs juta, kā Hermione nodreb, kad Grūps atkal atplēta muti un ierunājās zemā, dārdošā balsi:

—   Hermi!

—  Augstā debess! — izdvesa Hermione, tik cieši sažņaugdama Harija roku, ka tā kļuva nejūtīga; šķita, ka viņa tūlīt paģībs.

—Vinš… viņš atceras!

—   HERMĪ! — Grūps ieaurojās. — KU HAGERS?

—    Nezinu! — neprātīgi pārbijusies, Hermione spiedza. — Piedod, Grūp, es nezinu!

—   GRŪPS GRIB HAGERS!

Viena no milža nesamērīgi lielajām rokām stiepās lejup. Hermione izgrūda pirmklasīgu kliedzienu, paskrēja dažus solus atpakaļ un paklupa. Tā kā Harijam nebija zižļa, viņš saspringa, būdams gatavs grūst, sist, spert vai darīt vienalga ko, taču roka piepeši mainīja virzienu un pastiepās uz viņa pusi, notriecot no kājām kādu sniegbaltu kentauru.

Tieši to kentauri bija gaidījuši — Grūpa izstieptie pirksti bija pāris sprīžu attālumā no Harija, kad gaisā nosvilpa piecdesmit bultas, kas šāvās pie milža, trāpīja platumplatajā sejā, liekot viņam no sāpēm iekaukties un izslieties, ar milzum lielajām rokām berzēt seju, nolaužot bultu kātus, bet uzgaļus iespiežot vēl dziļāk.

Viņš gaudoja un bradājās ar milzīgajām kajam, un kentauri pajuka uz visām pusēm; Grūpa asiņu lāses oļa lielumā notašķīja Hariju; viņš uzrāva Hermioni kājās, un abi metās skriet, ko kājas nes, lai patvertos starp kokiem. Vienreiz viņi atskatijas — Grūpam pa seju tecēja asinis, viņš, neko neredzēdams, ķerstīja kentaurus; tie juku jukām atkāpās un auļoja starp kokiem skrajuma otrā pusē. Harijs un Hermione dzirdēja, kā Grūps vēlreiz niknumā ierēcas un metas tiem pakaļ, velēdams pa kokiem, kas gadījās viņam ceļā.

—  Ak nē, — izdvesa I Iermione, drebēdama tik briesmīgi, ka ceļgali ļodzījās. —Ak, tas bija drausmīgi. Un viņš taču varēja visus nogalināt!

—  Godigi sakot, es par to neizsamistu, — rūgti atteica Harijs.

Auļojošo kentauru un meimuru meimuriem tenterējošā

milža saceltais troksnis attālinājās. Kamēr Harijs klausījās, rēta vēlreiz spēcīgi iepukstējās, un viņu pāršalca izbaiļu vilnis.

Tik daudz laika bija izšķiests veltīgi — tagad viņi bija vel tālāk no Siriusa glābšanas nekā tad, kad viņš bija redzējis vīziju. It kā nepietiktu ar to, ka Harijam vairs nebija zižļa, tagad viņi vēl ari bija iesprūduši Aizliegtā meža vidū bez jel mazākās iespējas kaut kur tikt.

—  Gudrs plāns, — viņš izspļāva, vērsdamies pie Hermiones — kaut kā vajadzēja izgāzt dusmas. — Patiesi, varen gudrs plāns. Un uz kurieni mēs tagad dosimies?

—   Mums jānokļūst atpakaļ pilī, — Hermione tikko dzirdami atbildēja.

—   Kamēr mēs tur nonāksim, Siriuss droši vien jau būs miris! — izsaucās Harijs, nikni iesperdams tuvākajam kokam. Virs galvas atskanēja spalga tarkšķēšana — viņš pacēla galvu un ieraudzīja, ka šurp savus garos, zariem līdzīgos nagus izstiepj saniknots koklīža.

—   Nu, bez zižļiem mēs nevaram pasākt pilnīgi neko, — bezcerīgi noteica Hermione, klupšus krišus klunkurēdama uz priekšu. — Un vispār, Harij, kā īsti tu grasies tikt līdz Londonai?

—   Jā, mēs arī tieši par to domājām, — viņiem aiz muguras ierunājās kaut kur dzirdēta balss.

Harijs un Hermione instinktīvi parāvās tuvāk viens otram, ar skatienu urbdamies spraugās starp kokiem. Parādījās Kons, viņam nopakaļ steidzās Džinnija, Nevils un Luna. Viņi izskatījās krietni paplucināti — pāri Džinnijas vaigam stiepās vairākas garas skrambas, virs Nevila labās auss bija uzmilzis pamatīgs zilsarkans puns, Ronam lūpa asiņoja vēl stiprāk nekā agrāk — taču visi izskatījās caurcaurēm apmierināti ar sevi.

—   Un tātad, — turpināja Rons, pastumdams malā nokārušos zaru un pastiepdams Harijam zizli, — kādi būtu priekšlikumi?

—    Kā jūs tikāt prom? — apjucis iejautājās Harijs, paņemdams no Rona savu zizli.

—   Pāritis dulluiiī, atbruņošanas burvestība, Nevils nāca klajā ar vienkārši burvīgu aiztures burvestību, — bezrūpīgi atmeta Rons, un izvilka arī Hermiones zizli. — Bet vislabākā bija Džinnija — viņa nobrīnēja Malfoju ar sikspārņspoku burvestību — baigi, viņam viss ģīmis bija nolipis ar tādām vienreizējām, spārnus plederejošām radībām. īsi sakot, mēs pa logu redzējām, ka jūs dodaties uz Mežu, un sekojām jums. Ko jūs izdarījāt ar Ambrāžu?

—   Viņu aiznesa kentauru bars, — teica Harijs.

—   Un jūs atstāja? — izbrīnīta jautāja Džinnija.

—   Nē, viņus izdzenāja Grūps, — atbildēja Harijs.

—   Kas ir Grūps? — ieinteresēti apvaicājās Luna.

—  Hagrida mazais brālītis, — aši atsaucās Rons. — Vienalga, šobrīd tas nav svarīgi. Harij, ko tu uzzināji tajā kamīnā? Vai PatsZini-Kas ir dabūjis savos nagos Siriusu, vai…?

—  Jā, — sacīja Harijs, un rēta viņam atkal sāpīgi iesmeldzās, — un es esmu pārliecināts, ka pagaidām Siriuss vēl ir dzīvs, bet nekādi nespēju iedomāties, kā lai mēs tiekam uz turieni un viņam palīdzam.

Visi apklusa, izskatīdamies diezgan sabijušies; grūtības likās nepārvaramas.

—  Nu, mums laikam jālido, vai ne? — jautāja Luna, un viņas balss izklausījas gandrīz lietišķa — katrā ziņā lietišķāka, nekā Harijs jebkad bija dzirdējis.

—  Tā, — Harijs errīgi attrauca, pacirzdams galvu uz viņas pusi. — Pirmkārt, "mēs" nedarīsim itin neko — ja tu tur pieskaiti arī sevi, un otrkārt — Rons šeit ir vienīgais, kura slotaskātu neapsargā bruņots trollis, tātad…

—   Man ir slota! — iejaucās Džinnija.

—  Jā, bet tu nenāksi līdzi, — nikni atcirta Rons.

—  Piedošanu, bet tas, kas notiek ar Siriusu, man rūp tikpat ļoti kā jums! — atsaucās Džinnija un tā paslēja zodu, ka pēkšņi izskatījās gluži satriecoši līdzīga Predam un Džordžam.

—   Tu arī… — iesāka Harijs, bet Džinnija kaismīgi pārtrauca:

—   Es esmu trīs gadus vecāka nekā tu, kad cīnījies ar PatsZini-Ko par Filozofu akmeni, un tieši manis dēļ Malfojs palika tur, Ambrāžas kabinetā, atkaudamies no milzonīgu sikspārņu uzbrukuma…

—  Jā, bet…

—  DA mēs bijām visi kopā, — klusi ierunājās Nevils. — Runa taču bija par ciņu ar Pats-Zini-Ko, vai ne? Un šī mums ir pirmā iespēja kaut ko patiešām izdarīt — vai varbūt viss bija tikai tāda spēle?

—   Nē, skaidrs, ka nebija, — nepacietīgi izmeta Harijs.

—  Tad mums jānāk līdzi, — vienkārši sacīja Nevils. — Mēs gribam palīdzēt.

—   Tieši tā, — svētlaimīgi smaidot, piebilda Luna.

Harija un Rona skatieni sastapās. Harijs zināja, ka Rons domā tieši to pašu, ko viņš: būtu viņš varējis izvēlēties DA biedrus, kuri kopā ar viņu, Ronu un Hermioni dotos mēģināt glābt Siriusu, viņš nebūtu ņēmis ne Džinniju, ne Neviļu, ne Lunu.

—   Nu, galu galā, tas nav svarigi, — ērcīgi izgrūda Harijs,

—   jo mēs tik un tā nezinām, kā tur nokļūt…

—   Man likās, ka mēs vienojāmies, — Luna sacīja tracinošā mierā. — Mēs lidosim!

—   Paklau, — ierunājās Rons, tik tikko valdīdams dusmas,

—   varbūt tu vari lidot bez slotas, bet mēs, pārējie, nespējam izdiedzēt spārnus, kad vien…

—  Ir taču vēl citas iespējas, kā lidot, ne tikai uz slotas vien, — rāmi atteica Luna.

—  Ā, mēs, jādomā, jāsim uz krāckaku čakariem, vai kā nu tur bija? — Rons noprasīja.

—   Ņurcragu šņakakši neprot lidot, — cienīgi atbildēja Luna,

—   bet šie gan var, un Hagrids teica, ka viņiem lieliski izdodoties atrast tās vietas, kuras jātnieki meklē.

Harijs apsviedās apkārt. Starp diviem kokiem, baltajām acīm baismīgi gailot, stāvēja divi testrāli, vērodami čukstus risināto sarunu ta, it kā viņi saprastu ik vārdu.

—  Ja! — viņš nočukstēja un piegāja viņiem klāt. Tie pacēla savas rāpuļu galvas, atsviezdami atpakaļ garās, melnās krēpes, un Harijs dedzīgi pastiepa roku un noglāstīja mirdzošo kaklu tam, kurš stāvēja vistuvāk; kā viņš reiz bija varējis domāt, ka tie ir neglīti?

—    Vai tie ir tie trakie zirgi? — nedroši vaicāja Rons, raudzīdamies mazliet pa kreisi no tā testrāla, ko glaudīja Harijs. —Tie, kurus nevar redzēt, ja neesi piedzīvojis, kā kāds noliek karoti?

—   Jā, — atbildēja Harijs.

—   Cik?

—   Tikai divi.

—   Mums vajag trīs, — teica Hermione, kas joprojām nebija atguvusies no satricinājuma, tomēr tik un ta izskatījās apņēmīga.

—   Četrus, Hermione, — saviebusies iebilda Džinnija.

—   īstenībā man šķiet, ka mēs šeit esam seši, — saskaitījusi visus, rimti paziņoja Luna.

—  Neesi tāda zoss, visi mēs nevaram turp doties! — pārskaities atcirta Harijs. — Paklau, jūs trīs, — viņš pamaja uz Neviļu, Džinniju un Lunu, — jūs neesat iejaukti, jūs ne…

Tie aizsvilās vēl nešpetnākā protestā. Harijam rēta atkal iesmeldzās, šoreiz krietni sāpīgāk. Katrs mirklis bija dārgs; strīdēties vairs nebija laika.

—  Labi, tā ir jūsu pašu izvēle, — viņš strupi izmeta, — bet, tā kā mēs nevaram sadabūt vairāk testrālu, jūs nevarēsiet…

—  Ak, tūlīt būs klāt vēl citi, — pārliecināti iebilda Džinnija, kas, tāpat kā Rons, blisinājās uz galīgi nepareizu pusi nepārprotamā pārliecībā, ka skatās uz zirgiem.

—   Kāpēc tu tā domā?

—   Tāpēc ka — gadījumā, ja neesi pamanījis, jūs abi ar Hermioni esat vienās asinīs, viņa dzedri atsaucās, — un mēs zinām, ka Hagrids ir ieēdinājis viņus ar jēlu gaļu. Droši vien tieši tāpēc šie jau ir klāt.

Tobrīd Harijs sajuta, ka viņu kāds maigi pavelk aiz mantijas, un, palūkojies lejup, ieraudzīja, ka tuvākais testrāls laiza viņa piedurkni, kas bija piemirkusi GrUpa asinīm.

—   Tā, labi, — viņš teica — prātā viņam ienāca spoža doma, — mēs ar Ronu kāpsim uz šiem diviem un laidīsimies, Hermione paliks šeit ar jums trim un pievilinās citus testrālus…

—   Es nepalikšu iepakaļ! — pikti sauca Hermione.

—   Nav nekādas vajadzības, — smaidīdama uzbilda Luna. — Re, kur nāk vēl… laikam jūs abi tiešām ožat…

Harijs pagriezās: vismaz seši vai septiņi testrāli likumoja starp kokiem, lielos, sīkstos spārnus cieši rumpim piekļāvuši, acīm tumsā gailot. Viņam vairs nebija, ar ko aizbildināties.

—   Nūjā, — viņš nikni noteica, — tad tik ņemiet ciet un Ieciet virsū!

TRĪSDESMIT CETURTĀ NODAĻA noslĒpumu NODAĻA

Harijs ar rokām cieši ieķērās tuvākā testrāla krēpēs, atspērās ar kāju uz netāla celma un neveikli uzrāpās zirga zīdainajā mugurā. Tas neiebilda, vien pagrieza galvu atpakaļ un, ilkņus atiezis, kāri lūkoja laizīt tālāk Harija mantiju.

Zēns atklāja, ka ceļgalus var atspiest iedobē aiz spārnu locītavām, un uzreiz sajutās mazliet drošāk; tad pārlaida skatu pārējiem. Nevils bija uzmeties otram testrālam mugurā un patlaban pūlējās pārmest vienu paīso kājeli pāri kustoņa mugurai. Luna jau bija augšā, viņa sēdēja sāniski, piekārtodama mantiju, it kā ik dienas nodarbotos ar ko tādu. Taču Rons, Hermione un Džinnija joprojām stāvēja nekustīgi un pavērtām mutēm noskatijās.

—   Kas ir? — viņš noprasīja.

—   Kā lai mēs tiekam tiem virsū? — klusi jautāja Rons. — Ja mēs viņus neredzam?

—  Ak, tas ir pavisam vienkārši, — atsaucās Luna, izpalīdzīgi nošļūca no sava testrāla un piegāja pie Rona, Hermiones un Džinnijas. — Nāciet šurp…

Viņa pieveda tos pie pārējiem testrāliem, kas stāvēja tiem apkārt, un pa vienam palīdzēja viņiem uzrāpties kustoņiem mugurā.

Visiem viņa lika ieķerties zirgu krēpēs un turēties cieši, — tic trīs izskatījās ārkārtīgi nervozi; tad viņa atkal uzkāpa savā rumakā.

—   Vājprāts, — nomurmināja Rons, piesardzīgi pabraucīdams roku augšā lejā pa sava zirga kaklu. — Vājprāts… ja tos vismaz varētu redzēt…

—  Labāk ceri, kaut tie paliktu neredzami, — drūmi izmeta Harijs. — Nu, visi gatavi?

Visi pamāja, un viņš redzēja, kā zem mantijām saspringst pieci pāri ceļgalu.

Labi…

Viņš palūkojās lejup uz sava testrāla spīdīgi melno galvu un norija siekalas.

—  Burvestību ministrija, apmekletāju ieeja, Londona, — viņš nedroši teica. — Ē… ja jūs zināt… ka tur nokļūt…

Mirkli Harija testrāls nedarīja neko; tad, līgani sakustējies, kamdēļ Harijs gandrīz nokrita, zirgs izpleta spārnus, lēni pietupās un uzšāvās gandrīz stāvus gaisā tik spēji, ka Harijam, lai atmuguriski nenoslīdētu no rumaka kaulainās muguras, nācās cieši pieķerties pie tā ar rokām un kājām. Viņš aizvēra acis un iespieda seju zirga zīdainajās krēpēs, un viņi traucās cauri augstākajiem koku zariem, izlidojot asinssarkanajā saulrieta gaismā.

Harijs šaubījās, vai jelkad agrāk kustējies tik ātri: testrāls pāršāvās pāri pilij, gandrīz nepakustinādams platos spārnus; dzestrais gaiss šaustīja Harijam seju, pretvēja brāzmā bija jāaizmiedz acis; viņš atskatījās un redzēja, ka pieci biedri traucas viņam aiz muguras, pieliekušies, cik zemu vien iespējams, pie savu testrālu kakliem, lai paglābtos no pretvēja.

Viņi jau bija pārlidojuši pāri Cūkkārpas teritorijai un Cūkmiestiņam; lejā Harijs redzēja kalnus un gravas. Jau metās tumšs; šur tur vīdēja mazu gaismiņu puduri; viņiem lidojot pāri ciemiem, pa līkumainu ceļu starp kalnu kupriem rāpoja kāda vientuļa mašīna.

—   Kaut kas traks! — Harijs ar pūlēm sadzirdēja Rona aurus kaut kur aiz muguras, un iedomājās, kāda ir sajūta, tādā augstumā traucoties pa gaisu, kad tevi nenes it nekas acīm saskatams.

Iestājās krēsla; debesis ietinas tumšā, sīciņām sudraba zvaigznēm piebārstītā purpurā, un drīz vairs tikai vientiešu pilsētu ugunis ļāva nojaust, cik augstu virs zemes viņi atrodas un cik neiedomājami ātri lido. Harijs bija ar rokam cieši aptvēris sava zirga kaklu, mudinādams to traukties vēl ātrāk. Cik daudz laika bija aiztecējis kopš tā brīža, kad viņš redzēja Siriusu guļam Noslēpumu nodaļā uz grīdas? Cik ilgi vēl Siriuss spēs pretoties Voldemortam? Vienīgais, ko Harijs zināja droši, bija tas, ka viņa krusttēvs nebija nedz izdarījis to, ko Voldemorts gribēja, nedz ari bija miris — zēns bija pārliecināts, ka, būtu kāda no šīm iespējām piepildījusies, viņš būtu sajutis Voldemorta gaviles vai dusmas, jo rēta kaistu tikpat sāpīgi kā tonakt, kad notika uzbrukums Vizlija kungam…

Viņi lidoja cauri biezējošajai tumsai; Harijam seja bija nosalusi stīva, nežēlīgi tirpa kājas, kas joprojām cieši spieda testrāla sānus, taču viņš neuzdrošinājās grozīties, lai nenoslīdētu zemē… Viņš bija apkurlis no gaisa dārdoņas ausīs, un mute bija sausa un nejūtīga no aukstā nakts vēja. Vairs nebija ne mazākā priekšstata par to, cik tālu viņi ir tikuši, Harijs pilnībā paļāvās uz šo dzīvnieku, kas mērķtiecīgi šāvās cauri naktij, gandrīz nevēcinot spārnus, it kā mūžam būtu šādi traucies uz priekšu…

Ja viņi bija nokavējuši…

Viņš vēl ir dzīvs, viņš vēl cīnās, es to jūtu…

Ja Voldemorts ir nolēmis, ka Siriuss nepadosies….

Es zinātu…

Harijam iekšā viss salēcās: testrāla galva pēkšņi pavērsās pret zemi, un zēns paslīdēja sprīdi uz priekšu pa zirga kaklu. Beidzot viņi laižas lejup… Aiz muguras it kā atskanēja kliedziens, un viņš izbijies pagriezās atpakaļ, tomēr neviens krītošs stāvs nebija redzams… Jādomā, visi, tāpat kā viņš, bija sabijušies no spējās virziena maiņas.

Spilgtas, sarkandzeltenas ugunis visapkārt auga lielākas un

kļuva apaļākas; jau varēja redzēt ēku jumtus, automobiļu lukturu

staru kuli spīdēja kā kukaiņu acis, no tumsas iznira gaiši dzelteni

logu četrstūri. Pēkšņi šķita, ka viņi joņo tieši zemē iekšā: Harijs

no visa spēka ieķērās testrālam krēpēs, sasprindzis gatavodamies

spējam triecienam, taču zirgs pieskārās ietvei viegli kā ēna; Harijs

noslīdēja tam no muguras un pārlaida skatienu pār ielu, kur

netālu no izdemolētās telefona būdiņas vēl arvien nīka ar kaudzi

piekrautais konteiners, — abi gluži bezkrāsaini blāvi oranžajā ielu spuldžu gaismā.

Gabaliņu tālāk piezemējās Kons un tūdaļ pat novēlās no testrāla muguras.

—   Nekad vairs! — Rons izdvesa, sliedamies kājās. Viņš sakustējās, kā vēlēdamies pamukt tālāk no sava testrāla, taču, tā kā viņš to neredzēja, uzgrūdās tā gurnam un gandrīz nokrita vēlreiz. — Nekad, nekad vairs… tas bija ļaunākais…

Abpus Ronam nolaidās Hermione un Džinnija; abas nošļūca no saviem zirgiem gan mazlietiņ graciozāk nekā Rons, tomēr ar līdzīgu atvieglojumu par to, ka atkal stāv uz cietas zemes; trīcēdams pie visām miesām, nolēca Nevils, ligani nokāpa Luna.

—    Un kurp mēs dodamies tālāk? — viņa pieklājīgi ieinteresētā balsī pavaicāja Harijam, it kā notiekošais būtu tāds mēreni aizraujošs ceļojums.

—   Turp, — zēns atsaucās. Viņš pateikdamies aši papliķēja savam testrālam pa kumbru, tad steigšus devās uz sabojātā telefona būdiņu un atvēra durvis. — Nu, ašāk! — viņš mudināja pārējos, kuri vēl vilcinājās.

Rons un Džinnija paklausīgi iegāja būdiņā; aiz viņiem iespraucās Hermione, Nevils un Luna; Harijs vēl uzmeta skatienu testrāliem, kuri patlaban rakņājās atkritumu konteinerā, meklējot puvušas ediena atliekas, un tad iespiedās būdiņā Lunai aiz muguras.

—   Tas, kas ir vistuvāk klausulei, lai uzgriež seši divi četri

četri divi! — viņš teica.

To izdarīja Rons, dīvaini izliecis roku, lai aizsniegtu ripu; kad ripa aizklakšķinājās savā vietā, būdiņā atskanēja bezkaislīga sievietes balss:

—   Laipni lūdzam Burvestību ministrijā! Lūdzu, nosauciet savu vārdu un apmeklējuma mērķi!

—  Harijs Poters, Rons Vīzlijs, Hermione Grendžera, — zibensātri nobēra Harijs, — Džinnija Vizlija, Nevils Lēniņš, Luna Milaba… mēs esam ieradušies, lai izglābtu kādu cilvēku, ja reiz jusu ministrija to nespēj izdarīt!

—   Paldies! — sacīja dzestrā sievietes balss. — Apmeklētāji, lūdzu, paņemiet nozīmītes un piespraudiet tās pie savām mantijām!

Metāla teknitē, kurā parasti iekrīt atlikuma monētas, ieslīdēja pusducis nozīmīšu. Hermione sabēra tās saujā un, ne vārda neteikdama, pāri Džinnijas galvai pastiepa Harijam; viņš uzmeta skatienu virsējai:

HARIJS POTERS,

GLĀBŠANAS MISIJA.

—   Ministrijas apmeklētāji, jums jāpakļaujas pārmeklēšanai un jāuzrāda zižļi reģistratūrā pie apsardzes letes, kas atrodas ātrija tālākajā galā.

—  Jauki! — Harijs skaļi atsaucās — rēta atkal bija sākusi pukstēt. — Vai tagad mēs varam sākt kustēties?

Telefona būdiņas grīda nodrebēja, un ietve aiz būdiņas stikla logiem cēlās augšup; izzuda skatienam testrāli, kas vēl joprojām rakņājās atkritumos; virs galvas savelvējās tumsa, un viņi ar skaļu žņerkstoņu laidās arvien zemāk Burvestību ministrijas dzīlēs.

Pie kājām uzradās siltas, zeltainas gaismas strēle, tā kļuva platāka, līdz izpletās viņiem līdz pakausim. Harijs ieliecās ceļos un turēja zizli gatavībā — cik nu tadā saspiestībā bija iespējams —, pētīgi raudzīdamies pa logu, vai ātrijā kāds negaida, taču šķita, ka telpa ir pilnīgi tukša. Gaisma tur bija nespodrāka nekā dienā, un sienā iebūvētie kamīni nekurējās. Kad lifts līgani apstājās, viņš redzēja, ka pie tumšzilajiem griestiem bez apstājas līču loču dej zelta simboli.

—  Burvestību ministrija novēl jums jauki pavadīt vakaru, — noteica sievietes balss.

Telefona būdiņas durvis atvērās; Harijs izvēlās ārā, viņam pa pēdām sekoja Nevils un Luna. Vienīgā skaņa atrij.i bija ūdens šalkoņa zelta strūklakā — no raganas un burvja zižļiem, kentaura bultas gala, goblina mices gala un mājas elfa ausīm baseiniņā bez mitas šļācās ūdens.

—   Ejam, — Harijs klusi sacīja, un visi seši ar Hariju priekšgalā skriešus metās pa vestibilu, gar struklaku uz letes pusi — todien tur bija sēdējis sargburvis, kas svēra ī Iarija zizli, bet tagad nesēdēja neviens.

Harijs bija pilnīgi drošs, ka kaut kur noteikti jābūt kādam apsardzes darbiniekam, pilnīgi drošs, ka tas, ka neviena nav, ir ļauna zīme, un viņa nelāgās priekšnojautas auga augumā, kad viņi izgāja cauri pa zeltītajiem vārtiem pie liftiem. Viņš nospieda tuvāko lejup pogu un gandrīz uzreiz parādījās lifts — ar troksni, kas atbalsojās visā ātrijā, atvērās zeltītās durvis, un viņi saspiedās kabīnē. Harijs iebakstīja pogā, uz kuras bija cipars deviņi; durvis ar blīkšķi aizvērās, un lifts šķindēdams un grabēdams sāka laisties lejup. Todien, kad viņi bija šeit ar Vizlija kungu, Harijs nebija pamanījis, cik skaļi darbojas lifti — viņš nešaubījās, ka to saceltais troksnis uzraus kājās ikvienu apsardzes darbinieku šajā ēkā, tomēr, kad kabīne apstājās, dzestrā sievietes balss paziņoja: — Noslēpumu nodaļa, — un durvis atvērās, viņi izgāja gaiteni, kur nebija ne mazākās kustības, vien tuvāko lāpu liesmas nopllvoja gaismas strāvā, kas uzvēdīja no lifta.

Harijs pagriezās pret gludajam, melnajām durvīm. Pēc mēnešiem ilgiem sapņiem — beidzot viņš bija šeit.

—   Ejam, — viņš nočukstēja, un pirmais devās pa gaiteni uz priekšu, Luna sekoja viņam cieši aiz muguras, ar viegli pavērtu muti lūkodamās apkārt.

—   Ei, paklausieties, — ierunājās Harijs, vēlreiz apstādamies kādas sešas pēdas no durvim. — Varbūt… varbūt dažiem no jums vajadzētu palikt šeit… sardzē, un…

—   Un kā tad mēs paziņosim tev, ja kāds nāks? — saraukusi pieri, apjautājās Džinnija. — Varbūt tu būsi sazin cik tālu no šejienes.

—   Mēs iesim kopā ar tevi, Harij, — sacīja Nevils.

—   Beidzam čammāties, — stingri noteica Rons.

Harijs joprojām negribēja ņemt līdzi viņus visus, taču izskatījās, ka nav nekādas izvēles. Viņš atkal pagriezās pret durvim un devās uz priekšu… tās atvērās, tieši tāpat kā sapni, un viņš pirmais spēra soli pāri slieksnim.

Viņi bija nonākuši lielā, apaļa telpā. Te viss bija melns, ieskaitot gridu un griestus; ik pēc zināma atstatuma melnajās sienās vidēja pilnīgi vienādas melnas durvis bez rokturiem un uzrakstiem, starp tām pie sienām ar zilu liesmu dega žuburainas sveces, to aukstā, mirgojošā gaisma atspīdēja uz spožās marmora grīdas, un izskatījās, it kā zem kājām būtu tumšs ūdens.

—  Aizveriet durvis, — Harijs nomurmināja.

Tajā pašā mirkli, kad Nevils to izdarīja, Harijs savu pavēli nožēloja. Bez garās gaismas strēles, kas krita no lāpām apgaismotā gaiteņa, šeit bija tik tumšs, ka labu brīdi viņi redzēja tikai drebošu zilu liesmu ķekarus uz sienām un to rēgainos atspulgus uz grīdas.

Sapnī Harijs vienmēr bija droši soļojis cauri šai telpai uz durvīm, kas atradās tieši preti ieejai. Taču izrādījās, ka šeit ir kādas desmit durvis. Kamēr viņš lūkojās uz durvim, kas atradās telpas otrā pusē, un mēģināja izdomāt, kuras no tām ir īstās, atskanēja dārdoņa un sveces sāka slīdēt pa labi. Apaļā zāle griezās.

Hermione pieķērās Harijam pie rokas, kā baidīdamās, ka ari grīda sāks griezties, tomēr tā nenotika. Dažas sekundes, kamēr sienas griezās riņķī, visapkārt lāktījošās zilās liesmas izplūda un kļuva līdzīgas vienlaidu neona līnijām, tad, tikpat pēkšņi kā sākusies, dārdoņa apklusa, un viss atkal sastinga un vairs nekustējās.

Harijam acu priekšā virmoja zilas svēdras — tas ari bija viss, ko viņš šobrīd redzēja.

—   Kas tas bija? — sabijies čukstēja Rons.

—   Domāju, tas tāpēc, lai mēs vairs nezinātu, pa kurām durvīm ienācām, — klusi atbildēja Džinnija.

Harijs uzreiz saprata, ka viņai taisnība: uzminēt, kuras bija izejas durvis, tagad bija tikpat grūti, kā uz piķmelnās grīdas atrast skudru, un tās durvis, pa kurām bija jādodas tālāk, varēja būt jebkuras no tām desmit visapkārt.

—   Kā mēs tiksim atkal ārā? — mulsi jautāja Nevils.

—   Nu, šobrīd tas nav būtiski, — droši attrauca Harijs, mirkšķinādams acis, lai izdzēstu zilās švīkas, un satvēra zizli vēl ciešāk, — kamēr neesam atraduši Siriusu, mums nav nekādas vajadzības tikt ārā…

—   Bet nemēģini viņu sasaukt, labi? — steidzīgi iejaucās Hermione, taču šis padoms bija pilnīgi lieks — instinkts lika uzvesties tik klusi, cik vien iespējams.

—   Uz kurieni tagad, Harij? — vaicāja Rons.

—   Es ne… — Harijs iesāka. Viņš norija siekalas. — Sapnī es izgāju pa durvīm, kas bija tā liftu gaiteņa galā, un nonācu tumšā zālē — šajā te —, un tad pa vēl vienām durvīm nokļuvu telpā, kas tā kā… mirguļoja. Pavērsim vairākas durvis, — viņš steigšus turpināja, — kad ieraudzīšu īsto istabu, es to uzreiz pazīšu. Sākam!

Viņš taisnā ceļā devās pie tām durvīm, kas patlaban atradās tieši pretī, pārējie sekoja cieši aiz muguras; piespiedis roku pie vēsās, mirdzošās vērtnes, viņš pacēla zizli, lai mirklī, kad durvis atvērsies, būtu gatavs, un pagrūda.

Tās viegli atvērās.

Pēc pirmās telpas tumsas lampas, kas zelta ķēdēs nokarājās no griestiem, radīja iespaidu, ka šī garā taisnstūrveida telpa ir ārkārtīgi spoži apgaismota, tomēr tajā nebija mirgojošo gaismas atspulgu, ko Harijs bija redzējis sapņos. Te bija pilnīgi tukšs, izņemot dažus rakstāmgaldus un — pašā telpas vidū — milzīgu stikla tvertni ar tumšzaļu šķidrumu; tvertne bija pietiekami liela, lai viņi visi varētu tur izpeldēties; šķidrumā lēni peldēja vairāki pērļbalti objekti.

—   Kas tie tādi? — čukstēja Rons.

—   Nezinu, — atsaucās Harijs.

—   Ūdens ļaužu kāpuri, — satraukti ieteicās Luna. — Tētis teica, ka ministrijā audzējot…

—   Nē, — sacīja Hermione. Viņas balss skanēja savādi. Meitene paspēra soli uz priekšu, lai paskatītos cauri akvārija sienai. — Tās ir smadzenes.

—   Smadzenes?

—   Jā… Diez ko viņi ar tām dara?

Harijs piebiedrojās viņai pie akvārija sienas. Tagad, tuvāk apskatoties, nebija ne mazāko šaubu. Spocīgi mirgodamas, smadzenes parādījās un atkal nozuda zaļajā šķidrumā, līdzinoties tādiem kā glumiem puķkāpostiem.

—   Iesim ārā no šejienes, — teica Harijs. — Šī nav īstā vieta, pamēģināsim citas durvis.

—   Te arī ir durvis, — ieminējās Rons, pamādams uz sienām. Harijam duša saskrēja papēžos — cik milzīga bija šī ēka?

—   Sapnī es izgāju cauri tai tumšajai telpai un nonācu nākamajā, — viņš bilda. — Man šķiet, mums jāiet atpakaļ un jāmēģina no turienes.

Tā viņi metās atpakaļ uz lielo, apaļo zāli; zilo sveču liesmu vietā Harijam acu priekšā tagad peldēja spokainie smadzeņu apveidi.

—    Pagaidiet! — skarbi noteica Hermione, kad Luna grasījās aizvērt smadzeņistabas durvis. — Degzīmētum!

Viņa pacēla zizli, un uz durvim parādījās ugunīgs X. Kolīdz durvis noklikšķot aizvērās, atskanēja dārdoņa, un sienas atkal sāka neiedomājamā ātrumā griezties, taču šoreiz blāvajam zilumam pa vidu vīdēja liels, sarkani zeltīts traips, un, kad viss atkal norima, ugunskrusts joprojām dega, rādot, kuras durvis viņi bija jau pavēruši.

—   Laba doma, — uzteica Harijs. — Nu, pamēģināsim šīs…

Viņš atkal taisnā ceļā devās pie durvīm, kas bija viņam tieši

pretī, un atgrūda tās vaļā, pacēlis zizli; pārējie turējās viņam cieši aiz muguras.

Šī telpa bija lielāka nekā iepriekšējā, blāvi apgaismota un taisnstūrveidīga; tās vidus bija iegrimis zemāk, veidojot lielu, apmēram divdesmit pēdas dziļu akmens iedobi. Viņi stāvēja pašā augšā — lejāk visapkārt telpai stiepās kaut kas līdzīgs akmens solu rindām kā amfiteātrī vai tiesas zālē, kur Hariju bija tiesājis Viedo kapituls. Tikai šeit iedobes centrā ķēžu krēsla vietā atradās akmens podests, uz kura slējās akmens arka, kas izskatījās tik sena, saplaisājusi un apdrupusi, ka Harijs nobrīnījās, kā tā vēl turas kopā. Arku nebalstīja neviena siena, ieejai priekšā karājās nodriskāts melns priekškars vai plīvurs, kas, lai gan gaiss šeit bija vēss un pilnīgi rāms, pavisam viegli trīcēja, it kā to kāds būtu pirms brīža sakustinājis.

—   Kas tur ir? — Harijs jautāja, nolēkdams uz nākamā sola. Neviens neatbildēja, taču plīvurs vēl aizvien trīsuļoja un virmoja.

—   Uzmanīgi! — nočukstēja Hermione.

Harijs rāpās pa solu rindām lejā, līdz nonāca akmens iedobē. Kad zēns lēni tuvojās podestam, telpā skaļi atbalsojās viņa soļi. Smailā arka no šejienes izskatījās daudz augstāka nekā no augšas. Plīvurs joprojām vieglītēm trīsēja, it kā velvē kāds tikko būtu iegājis.

—   Sirius? — Harijs atkal iejautājās, taču tagad, tuvāk būdams, viņš runāja daudz klusāk.

Sajūta bija gaužām dīvaina — it kā arkas otrā pusē aiz plīvura kāds stāvētu. No visa spēka sažņaudzis zizli, viņš apgāja apkārt podestam, taču tur neviena nebija; vienīgais, ko viņš redzēja, bija nodriskātā melnā plīvura otra puse.

—   Iesim, — kaut kur akmens pakapieniem pa vidu stavedama, pasauca Hermione. — Šī nav īstā vieta, Harij, nāc, iesim!

Šķita, ka viņa ir nobijusies, daudz vairāk nobijusies nekā taja telpā, kur peldēja smadzenes, turpretim Harijam likās, ka šī arka ir savā ziņā skaista, lai cik veca. Viņu fascinēja tikko manāmi virmojošais plīvurs — zēns izjuta ārkārtīgi spēcīgu vēlmi uzkāpt uz podesta un iziet arkai cauri.

—   Harij, ejam, labi? — jau uzstājīgāk atkārtoja Hermione.

—   Labi, — viņš atsaucās, taču nekustēja ne no vietas. Viņš tikko bija kaut ko izdzirdējis. No plīvura otras puses skanēja neskaidri čuksti, tāda kā murmināšana.

—   Ko jūs sakāt? — viņš teica tik skaļi, ka akmens soli atbalsoja viņa vārdus no visām pusēm.

—   Te neviens nerunā, Harij! — sacīja Hermione, nākdama uz viņa pusi.

—   Tur otrā pusē kāds čukst, — viņš teica, pagāja tālāk no viņas un joprojām, saraucis pieri, raudzījās uz plīvuru. — Tas esi tu, Ron?

—   Es esmu šeit, vecīt, — sacīja Rons, parādīdamies aiz arkas stūra.

—   Vai tiešām neviens cits nedzird? — Harijs prasīja, jo čuksti un murmināšana kļuva skaļāki; viņš pamanīja savu kāju jau uz podesta malas, kaut gan īstenībā nemaz negrasljās kāpt augšā.

—   Es ari dzirdu, — izdvesa Luna, piebiedrodamās viņiem, un nenovērsdamās lūkojās uz virmojošo plīvuru. — Tur iekšā ir cilvēki!

—   Kur — tur iekšā? — noprasīja Hermione, nolēkdama no apakšējā pakāpiena, viņas balss izklausijas dusmīgāka, nekā apstākļi paģērēja. — Te nav nekāda iekšā, tā ir vienkārši arka, tur nav vietas, lai kāds varētu būt iekšā. Harij, beidz, nāc, ejam…

Viņa satvēra zēnu aiz rokas un pavilka, taču viņš turējās pretī.

—    Harij, mēs esam nākuši pakaļ Siriusam! — viņa teica spalgā, saspringtā balsī.

—   Siriuss, — Harijs atkārtoja, joprojām kā apburts lūkodamies uz trīsošo plīvuru. — Jā…

Viņš atkāpās dažus soļus tālāk no podesta un atrāva skatu no plīvura.

—  Ejam, — viņš sacīja.

—   Tieši to jau es mēģinu… labi, nu, ejam! — teica Hermione un pirmā devās atpakaļ uz durvīm, apiedama apkārt podestam. Otrā pusē stāvēja Džinnija un Nevils, ari viņi, nepārprotami savaldzināti, lūkojās uz plīvuru. Ne vārda neteikdama, Hermione saņēma aiz rokas Džinniju, Rons satvēra Nevila delmu, un abi apņēmīgi veda viņus atpakaļ līdz zemākajam akmens pakāpienam un neatlaida visu ceļu līdz pašai augšai.

—     Kā tu domā, kas tā bija par arku? — Harijs jautāja Hermionei, kad visi bija atgriezušies tumšajā, apaļajā telpā.

—   Nezinu, bet, lai kas, tā bija bīstama, — viņa cieti noteica un arī uz šīm durvīm uzvilka liesmojošu krustu.

Arī šoreiz sienas sāka griezties, tad atkal norima. Harijs uz labu laimi piegāja pie vēl vienām durvīm un pagrūda tās. Durvis nekustējās.

—   Kas notiek? — vaicāja Hermione.

—   Tās ir… aizslēgtas, — atsaucās Harijs, no visa spēka grūzdams durvis, taču tās ij nepakustējās.

—   Šīs ir īstās, pareizi? — satraukti iesaucās Rons, mezdamies Harijam palīgā stumt durvis. — Tām jābūt īstajām!

—   Paejiet malā! — teica Hermione. Viņa pavērsa zizli pret to vietu, kur parastās durvīs būtu atslēgas caurums, un sacīja: — Alohomora!

Nekas nenotika.

—   Siriusa nazis! — iesaucās Harijs. Viņš izvilka to no mantijas kabatas un iebāza spraugā starp durvīm un sienu. Pārējie ieplestām acīm noskatījās, kā viņš pavelk to no augšas uz leju, izvelk ārā un atkal ar plecu metas pret durvīm. Tās palika tikpat slēgtas kā līdz šim. Vēl ļaunāk — kad Harijs palūkojās uz nazi, viņš ieraudzīja, ka asmens ir izkusis.

—   Skaidrs, šo telpu izlaižam! — stingri paziņoja Hermione.

—   Bet ja nu tā ir istā? — Rons iebilda, lūkodamies uz durvīm, un viņa sejā bija lasāmas gan bažas, gan ilgas.

—  Tā nevar būt īstā, jo sapnī Harijs varēja iziet pa visām durvim, — noteica Hermione, apzīmēdama šis durvis ar vēl vienu liesmojošu krustu, kamēr Harijs noslēpa kabatā nu jau nekam nederīgo Siriusa nazi.

—  Vai tu zini, kas tur iekšā varētu būt? — ziņkāri ievaicājās Luna, kad siena atkal sāka griezties.

—   Bez šaubām, kaut kāds sviests, — pusbalsī atteica Hermione, un Nevils palaida sīku, nervozu smiekliņu.

Siena apstājās, un Harijs, juzdams izmisumu augam augumā, atgrūda vaļā nākamās durvis.

—   Šī ir īstā!

Viņš to uzreiz pazina pēc brīnumjaukajām, dejojošajām gaismiņām, kas dzirkstīja kā mazi dimantiņi. Kad Harija acis aprada ar spožajiem atspulgiem, viņš ieraudzīja, ka it visur mirgo pulksteņu ciparnīcas — lieli un mazi sienas un kabatas laikrāži karājās pie sienām starp grāmatplauktiem un stāvēja uz galdiem, kas stiepās visas telpas garumā, un to rosīgā, nerimtīgā tikšķoņa skanēja kā tūkstošiem sīciņu, enerģisku soļu. Lēkājošās, dimantspožas gaismas avots bija augsts kristāla kupols, kas stāvēja telpas tālākajā galā.

—  Šurp!

Harija sirds drudžaini sitās, viņi pavisam noteikti bija uz pareizā ceļa; zēns pirmais metās pa šauro eju starp galdiem, virzīdamies — tāpat kā sapnī — pie gaismas avota, kristāla kupola, kas bija tikpat augsts kā viņš pats; tas stāvēja uz galda un šķita esam pilns ar viļņojošu, mirdzošu vēju.

—  Ai, skatieties! — iesaucās Džinnija, kad viņi pienāca tuvāk, un norādīja uz pašu kupola centru.

Dzirkstošajā straumē peldeja mazītiņa, kā dārgakmens spoža oliņa. Celdamās augšup, tā saplīsa, un no tās izšķīlās kolibri, ko straume uznesa pašā trauka virspusē, bet tad putniņa spalvas atkal kļuva netīras un slapjas, un, kad tas atkal nogrima kupola dibenā, putnu jau atkal apņēma ola.

—  Nekavējies, ejam! — stingri teica Harijs, jo izskatījās, ka Džinnija grib apstāties un paskatīties, ka ola atkal pārvērtīsies par putnu.

—   Tu gan varēji tūļāties ap to veco arku bez sava gala! — viņa īgni atmeta, tomēr sekoja viņam un pagāja garām kupolam pie vienīgajām durvīm, kas bija aiz tā.

—  Šis ir īstās, — Harijs atkārtoja, un sirds tagad viņam sitās tik smagi un bieži, ka šķita — vārdi nemaz nenāks pār lūpām, — tas ir tur, iekšā…

Harijs pārlaida skatienu pār visiem pārējiem: visi turēja rokās zižļus un piepeši izskatījās nopietni un uztraukti. Viņš atkal pagriezās pret durvīm un pagrūda. Tās atvērās.

Viņi bija klāt, atraduši īsto telpu: augstu kā baznīca, un iekšā — nekā cita, tikai augsti plaukti, pilni ar mazām, putekļainām stikla lodēm. Tās blāvi mirgoja gaismā, kas plūda no vienādos attālumos pie plauktiem izvietotajām svecēm. Tāpat kā apaļajā zālē, arī šeit tās dega ar zilu liesmu. Bija ļoti auksti.

Harijs devās uz priekšu un ielūkojās vienā krēslainajā ejā starp divām plauktu rindām. Viņš neko nedzirdēja un neredzēja ne mazāko kustību.

—  Tu teici, ka tā bija deviņdesmit septītā rinda, — čukstēja Hermione.

—  Jā, — izdvesa Harijs, paskatīdamies augšup, uz tuvākās rindas galu. Zem zili mirgojošu sveču ķekara, kas rēgojās pie plaukta, vizēja sudrabots 53.

—   Man šķiet, jāiet pa labi, — čukstēja Hermione, uzmezdama skatu nākamajai rindai. —Jā… tā ir piecdesmit ceturtā…

—   Turiet zižļus gatavībā, — Harijs klusi sacīja.

Viņi lēnām, atskatīdamies zagās gar šaurajām ejām starp garajiem plauktiem, kuru tālākais gals grima necaurredzamā tumsā.

Pie visām stikla lodēm, kas stāvēja plauktos, bija piestiprinātas mazas, dzeltenīgas plāksnītes. Dažas lodes savādi, neskaidri spīdēja, citas bija blāvas un tumšas kā nodzēstas spuldzes.

Viņi pagāja garām astoņdesmit ceturtajai rindai… astoņdesmit piektajai… Harijs saspringti klausījās, vai nesadzirdēs kaut sīkāko skaņu vai kustību, taču varbūt tagad Siriusam bija aizbāzta mute, vai varbūt viņš bija bez samaņas…vai, viņam prātā noteica kāda nelūgta balss, varbūt viņš jau ir miris…

Es būtu to sajutis, viņš sev teica, sirdij sitoties pret ādamābolu, es jau zinātu…

—   Deviņdesmit septiņi, — nočukstēja Hermione.

Saspiedušies kopā, viņi stāvēja rindas galā un lūkojās eja. Tur

neviena nebija.

—   Viņš ir pašā galā, — teica Harijs ar gandrīz pilnīgi sausu muti. — No šejienes nevar redzēt.

Un viņš veda pārējos starp augstajām stikla bumbu grēdām; kad viņi gāja garām, dažas no tām iegailējās…

—   Viņam jābūt kaut kur tuvumā, — Harijs čukstēja, pilnīgi pārliecināts, ka kuru katru mirkli ieraudzīs uz tumšās grīdas guļam Siriusu saplēstās drānās. — Kaut kur šeit… pavisam tuvu…

—   Harij? — nedroši ievaicājās Hermione, bet viņš negribēja atsaukties. Mute bija pavisam sausa.

—   Kaut kur… tepat, — viņš teica.

Viņi bija nonākuši lidz rindas galam, sveču gaisma kļuva vājāka. Neviena nebija. Tikai dunošs, putekļains klusums.

—  Viņš varētu būt… — Harijs aizsmacis čukstēja un ieskatijās nākamajā ejā. — Vai varbūt… — viņš parāvās uz priekšu, lai ielūkotos aiznākamajā.

—   Harij? — atkal ieteicās Hermione.

—   Ko? — viņš izgrūda.

—   Man… man liekas, ka Siriusa te nav.

Neviens nebilda ne vārda. Harijs negribēja skatīties uz viņiem. Sametās šķērmi. Viņš nesaprata, kāpēc Siriusa šeit nav. Viņam bija šeit jābūt. Tieši šeit viņš, Harijs, bija Siriusu redzējis…

Viņš aizskrēja lidz pat sienai, pa ceļam ieskatidamies visās ejās. Gar acīm aizzibēja viena tukša eja pēc otras. Viņš metās uz otru pusi, garām biedriem, kas noskatījās platām acīm. Nekur nebija ne zīmes no Siriusa, nekādu cīņas pēdu.

—   Harij? — pasauca Rons.

—   Ko?

Viņš negribēja dzirdēt to, ko Rons grasījās teikt; negribēja dzirdēt, ka Rons nosauc viņu par stulbeni vai iesaka doties atpakaļ uz Cūkkārpu, asinis saskrēja viņam sejā, un gribējās paslēpties šeit, tumsā, un slēpties ilgi jo ilgi, līdz nāksies iziet ātrija spožumā un pārējo apsūdzošo skatienu krustugunīs…

—  Vai šo tu redzēji? — Rons vaicāja.

—   Ko? — atsaucās Harijs, bet šoreiz jau dedzīgi — tur droši vien bija kāda zīme par to, ka Siriuss šeit ir bijis, kāds pavediens. Viņš lieliem soļiem lēkšoja atpakaļ pie pārējiem, kas bija pagājušies drusku dziļāk deviņdesmit septītajā ejā, taču atrada tikai Ronu, kas nenovērsdamies lūkojās uz vienu no putekļainajām stikla lodēm plauktā.

—   Ko? — Harijs drūvīgi atkārtoja.

—  Uz šīs… uz šīs ir tavs vārds, — izstomīja Rons.

Harijs piegāja tuvāk. Rona pirksts norādīja uz vienu no stikla lodītēm, tai iekšpusē kvēloja nespodra gaisma, kaut arī virsma bija ļoti putekļaina — šķita, ka jau gadiem tai neviens nav pieskāries.

—   Mans vārds? — Harijs truli pārjautāja.

Viņš spēra vēl soli uz priekšu. Tā kā viņš bija augumā mazāks par Ronu, nācās izstiept kaklu, lai saskatītu iedzelteno plāksnīti, kas bija piestiprināta pie plaukta zem putekļainās stikla lodes. Smalkā rakstā tur bija uzrakstīts kāds datums pirms sešpadsmit gadiem, un zem tā:

Tumsas pavēlnieks un (?) Harijs potgrs

Harijs stingi skatijās uz plāksnīti.

—   Kas tas ir? — pagalam nedroši jautāja Rons. — Kādā sakarā šeit ir tavs vārds?

Viņš nopētija pārējās plāksnītes pie plaukta.

—   Manis šeit nav, — viņš apjucis teica. — Te nav neviena no mums, pārējiem.

—   Harij, man šķiet, nevajag to aiztikt, — izgrūda Hermione, kad viņš pastiepa roku.

—   Kāpēc ne? — viņš attrauca. — Tai ir kaut kāds sakars ar mani.

—   Nevajag, Harij, — pēkšņi ierunājās Nevils. Harijs atskatījās. Nevila apaļā seja blāvi spīdēja no sviedriem, it kā necik ilgāk viņš sasprindzinājumu vairs nevarētu izturēt.

—   Uz tās ir mans vārds, — sacīja Harijs.

Un, juzdamies maķenīt kā tāds pārgalvis, viņš satvēra putekļaino bumbiņu. Viņš bija gaidījis, ka tā būs vēsa, taču nebija vis. Tieši otrādi — šķita, ka tā stundām ilgi būtu gulējusi saulē, it kā gaisma, kas kvēloja lodē, būtu to sasildījusi. Gaidīdams, pat cerēdams, ka notiks kaut kas dramatisks, kaut kas satriecošs, kaut kas tāds, kas galu galā piešķirs jēgu viņu ilgajam un bīstamajam ceļojumam, Harijs nocēla stikla bumbiņu no plaukta un ieurbās tajā ar skatienu.

Nekas nenotika. Pārējie pievirzījās Harijam tuvāk un lūkojās uz lodi, kamēr viņš slaucīja tai nost putekļu kārtu.

Un tad, tieši viņiem aiz muguras, stiepti ierunājās kāda balss:

—   Ļoti labi, Poter. Tagad pagriezies, glīti un kārtīgi, un atdod to man!

TRISDESMIT PIEKTA NODAĻA viŅpus PLĪVURA

Visapkārt gluži kā no zemes līda ārā melni stāvi un aizšķērsoja ceļu pa labi un pa kreisi; kapuču spraugās spīguļoja acis, tieši viņiem pret sirdi bija notēmēti kādi divpadsmit zižļu gali; Džinnija šausmās norīstījās.

—  Man, Poter, — atkārtoja Lūcija Malfoja stieptā balss, viņš pastiepa roku.

Harijam iekšā viss pretīgi noraustījās. Viņi bija ielenkti, un pārspēks bija divi pret vienu.

—   Man, — Malfojs vēlreiz pavēlēja.

—   Kur ir Sīriuss? — jautāja Harijs.

Daži no nāvēžiem iesmējās; griezīga sievietes balss, kādā runāja kāds no neskaidrajiem stāviem pa kreisi no Harija, triumfējoši izsaucās:

—   Tumsas pavēlnieks zina, ko dara!

—  Zina, — klusi atkārtoja Malfojs. — Tagad atdod man pareģojumu, Poter!

—   Es gribu zināt, kur ir Siriuss!

—   Es gribu zināt, kur ir Siriuss! — izmēdīja sieviete pa kreisi no viņa.

Viņa lidz ar citiem nāvēžiem pievirzījās tuvāk, un tagad bija tikai kādu pēdu atstatu no Harija un pārējiem; gaisma no viņu zižļiem žilbināja Harijam acis.

—  Jūs sagūstījāt viņu, — teica Harijs, nepievērsdams uzmanību panikai, kas pieņēmās spēkā krūtis, šaušalām, ar kurām viņš bija cīnijies, kopš viņi bija iegājuši deviņdesmit septītajā ejā.

—   Viņš ir šeit. Es zinu, ka viņš ir šeit.

—  Mazulītis pālbijies pamodās un domāja, ka tas, ko viņš nosapņojis, il pa īstam, — sieviete teica šerminošā maza bēbja balsi. Harijs juta, ka Rons viņam blakus sakustas.

—   Neko nedari, — Harijs nomurmināja. — Vēl ne…

Sieviete, kas bija viņu izmēdījusi, izgrūda ķērkstošus smieklus.

—  Dzirdat? Jūs dzirdat? Viņš izriko tos bērneļus, it kā domātu ar mums cīnīties!

—  Ak, Bellatris, jūs nepazīstat Poteru tik labi kā es, — gurdi atsaucās Malfojs. — Viņš ir slims ar varonību; Tumsas pavēlnieks prot to likt lietā. Tagad atdod man pareģojumu, Poterl

—   Es zinu, ka Siriuss ir šeit, — sacīja Harijs, kaut gan sirds viņam krūtis panikā sažņaudzās un viņš juta, ka trūkst elpas.

—   Es zinu, ka jūs esat viņu sagūstījuši.

Daudzi nāvēži iesmējās, taču tā sieviete smējās visskaļāk.

—  Tev būtu laiks saprast atšķirību starp īstenību un sapņiem, Poter, — teica Malfojs. — Tagad atdod man pareģojumu, vai mēs ķersimies pie zižļiem.

—  Tik uz priekšu, — attrauca Harijs, paceldams savu zizli krūšu augstumā. Uzreiz izslējās vēl pieci zižļi — Rons, Hermione, Nevils, Džinnija un Luna stāvēja viņam cieši līdzās. Mezgls Harijam vēderā savilkās stingrāk. Ja Siriusa tiešām šeit nebija, viņš bija vedis draugus nāvē bez jebkādā iemesla…

Tomēr navēži neuzbruka.

—   Atdod pareģojumu, un neviens necietīs, — sausi teica Malfojs.

Bija Harija kārta smieties.

—  Jā, ka tik ne tā! — viņš atsaucās. — Es atdošu jums šo — pareģojumu, ja? Un jūs vienkārši palaidīsiet mūs mājās, vai ne?

Tikko viņš bilda šos vārdus, nāvēde iekliedzās: — Šurpum pare…

Harijs bija tam gatavs: pirms vēl viņa bija pabeigusi buramvardus, viņš izsaucās: Sargus! — un, lai gan stikla lode gandrīz izslīdēja no pirkstiem, viņam izdevās to noturēt.

—  O, viņš prot šo spēlīti, dūkulitis Poteriņš, — teica sieviete, neprātīgajām acim zvērojot pa kapuces spraugām.

—   ES TEICU — NĒ! — Lūcijs Malfojs uzbrēca sievietei. — Ja jūs to saplēsīsiet…!

Harija prāts drudžaini darbojās. Nāvēži grib dabūt šo putekļaino stikla lodi. Viņu tā neinteresē. Viņš grib tikai vienu — lai viņi visi tiek ārā no šejienes dzīvi, viņš grib būt drošs, ka par viņa muļķību nevienam no draugiem nebūs jāmaksā šaušalīgi dārgi…

Sieviete paspēra soli uz priekšu, nostāk no saviem līdzbiedriem, un norāva kapuci. Azkabana bija izģindējusi Bellatrises Svešovskas seju — tā bija sakritusies un līdzinājās ar ādu apvilktam galvaskausam, taču dzīva; acis drudžaini, fanātiski spidēja.

—  Tev vajag vēl kādu pamudinājumu? — viņa jautāja, krūtīm strauji cilājoties. — Ļoti labi — ņemiet ciet to mazāko! — viņa pavēlēja nāvēžiem, kas stāvēja viņai līdzās. — Lai viņš noskatās, kā mēs spīdzinām meitenīti. Es pati to darīšu.

Harijs juta, kā pārējie saspiežas ap Džinniju; viņš paspēra soli sānis, lai nostātos viņai tieši priekšā, turēdams pareģojumu krūšu augstumā.

—  Ja jūs uzbruksiet kādam no mums, tas tiks sadauzīts, — viņš teica Bellatrisei. — Diez vai jūsu saimnieks būs pārāk apmierināts, ja atgriezīsieties bešā.

Viņa nekustējās, vien skatījās uz zēnu, ar mēles galiņu mitrinādama plānās lūpas.

—  Un tātad, — sacīja Harijs, — kas tas, galu galā, ir par pareģojumu?

Viņš nespēja izdomāt neko labāku, kā vien uzturēt sarunu. Nevila delms spiedās pret viņējo, un viņš juta, ka biedrs trio; uz skausta viņš juta kāda cita saraustīto elpu. Harijs cerēja, ka viņi visi šobrīd no visa spēka domā, kā izkulties, jo pašam prāts bija tukšs.

—   Kas tas ir par pareģojumu? — atkārtoja Bellatrise, smīns viņas sejā bija apdzisis. — Tu smejies, Harij Poter?

—   Nē-e, nesmejos vis, — atsaucās Harijs, viņa acis šaudījās no viena nāvēža pie otra, meklējot vājo posmu, spraugu, kas solītu glābiņu. — Kāpēc Voldemorts grib to dabūt?

Daži nāvēži tumši draudīgi un dobji iešņācās.

—   Tu iedrošinies izrunāt viņa vārdu? — Bellatrise izdvesa.

—   Jā, — attrauca Harijs, joprojām cieši satvēris stikla bumbu un gaidīdams nākamo mēģinājumu izburt to viņam no rokām. — Jā, to es varu pateikt vienā mierā: Vol…

—   Muti ciet! — iekliedzās Bellatrise. — Tu uzdrīksties izrunāt viņa vārdu ar savām necienīgajām lūpām, tu uzdrīksties aptraipīt to ar savu jaukteņa mēli, tu uzdrīksties…

—    Vai jūs zināt, ka viņš pats ir jauktenis? — neapdomīgi izmeta Harijs. Hermione viņam pie auss novaidējās. — Voldemorts? Jā, viņa māte bija ragana, bet tētis bija vientiesis — vai varbūt viņš jums stāsta, ka ir tīrasinis?

—   STULB…

—   NĒ!

No Bellatrises Svešovskas zižļa gala izšāvās sarkanas gaismas šautra, tomēr Malfojs to novirzīja sāņus: šī burvestība lika pirmējai trāpīt plauktā kādu pēdu pa kreisi no Harija, un kādas pāris stikla lodes saplīsa sīkās drumslās.

Divi tēli, pērļu balti kā rēgi, virmojoši kā dūmi izritinājās no lauskām, sakritušām uz grīdas, un abi reizē sāka runāt; viņu balsis pārklājās, un cauri Malfoja un Bellatrises klaigām bija dzirdamas tikai atsevišķas skrandas no viņu sacītā.

—    …saulgriežos nāks jauns… — teica veca, bārdaina vīra tēls.

—   NEUZBRUKTI MUMS VAJADZĪGS PAREĢOJUMS!

—   Viņš uzdrošinājās… viņš uzdrošinās… — nesakarīgi klaigāja Bellatrise, — viņš stāv šeit… pretīgais jauktenis…

—    PAGAIDIET, KAMĒR MĒS DABŪSIM PAREĢOJUMU! — bļāva Malfojs.

—   … un pēc viņa vairs nebūs neviena… — teica jaunas sievietes

tēls.

Abi no saplēstajām lodēm izaugušie tēli izgaisa. Ne mazāko pēdu no viņiem nepalika to agrākajās mājvietās, vien stikla šķembas uz gridas. Taču viņi bija devuši Harijam kādu domu. Vienīgais — kā to darīt zināmu pārējiem?

—   Jūs tā ari nepateicāt, kas tur ir tik sevišķs — tajā pareģojuma, kas man būtu jums jāatdod, — viņš teica, mēģinādams iegūt laiku. Viņš lēni pastūma vienu kāju mazliet sānis, sataustīdams kāda cita pēdu.

—  I'oter, nespēlē ar mums spēlītes, — sacīja Malfojs.

—    Es nespēlēju spēlītes, — atbildēja Harijs, puse no viņa prāta piedalījās šajā sarunā, otra — sekoja pēdas kustībai. Viņš sajuta kāda kājas pirkstus un uzmina tiem. No spēja elpas ievilciena aiz muguras kļuva skaidrs, ka tā ir Hermiones kāja.

—  Ko? — viņa čukstēja.

—   Vai tad Dumidors tev nepateica, ka iemesls, kāpēc tev ir tā rēta, ir slēpts Noslēpumu nodaļas dzīlēs? — Malfojs ņirdzīgi noprasīja.

—   Es — ko? — teica Harijs. Un uz mirkli viņš pilnīgi aizmirsa savu plānu. — Kas ir ar manu rētu?

—   Ko? — viņam aiz muguras jau uzstājīgāk čukstēja Hermione.

—  Vai tiešām? — ar ļaunu prieku balsi tincināja Malfojs; daži no nāvēžiem jau atkal iesmējās, un viņu smieklu aizsegā Harijs uzšņāca Hermionei, cenzdamies nekustināt lūpas: — Gāziet plauktus…

—   Vai tad Dumidors tev neizstāstīja? — Malfojs atkārtoja.

—   Nu, tas izskaidro, kāpēc tu neieradies jau agrāk, Tumsas pavēlnieks brīnījās, kāpēc…

—   …kad es teikšu — aiziet!

—   …tu rikšiem neatskrēji, kad viņš tev sapni parādīja vietu, kur tas noslēpts. Viņš domāja, ka dabiska ziņkārība liks tev vēlēties dzirdēt visu, kas tur teikts…

—   Tas bija viņš? — vaicāja Harijs. Viņš drīzāk juta nekā dzirdēja, ka aizmugurē Hermione nodod pārējiem viņa sacīto, un centās uzturēt sarunu, lai novērstu nāvēžu uzmanību. — Tātad viņš gribēja, lai es ierodos un to paņemu. Kāpēc?

—   Kāpēc? — Malfoja balss izklausījās neticami iepriecināta.

—   Tāpēc, ka vienīgie, kas drīkst atgūt pareģojumus no Noslēpumu nodaļas, Poter, ir tie, par ko tajos ir runa — kā atklāja Tumsas pavēlnieks, kad mēģināja izmantot citus, lai tie viņam to nozagtu.

—   Un kāpēc viņš gribēja nozagt pareģojumu par mani?

—   Par jums abiem, Poter, par jums abiem… Vai tu nekad neesi domājis, kāpēc Tumsas pavēlnieks mēģināja tevi nogalināt, kad tu vēl biji zīdainis?

Harijs lūkojās šaurajos caurumos, pa kuriem zalgoja Malfoja acis. Vai šī pareģojuma dēļ bija gājuši bojā Harija vecāki, vai tā dēļ viņam pierē bija šī zibens šautrai līdzīgā rēta? Vai atbildi uz visiem jautājumiem viņš tagad tur savās rokās?

—   Kāds ir izteicis pareģojumu par Voldemortu un mani? — viņš strauji vaicāja, nenovērsdams skatienu no Lūcija Malfoja un ar pirkstiem ciešāk aptverdams silto stikla lodi, kas gulēja plaukstā. Tā bija tikpat maza kā zibsnis un joprojām gaužām putekļaina. — Un viņš piespieda mani nonākt šeit un paņemt to, lai atdodu viņam? Kāpēc viņš pats nevarēja atnākt un paņemt?

—  Pats paņemt? — neprātīgi smiedamās, iekliedzās Bellatrise.

—   Tumsas pavēlnieks iesoļo Burvestību ministrijā, kur tik mīļi ignorē viņa atgriešanos? Tumsas pavēlnieks atklājas auroriem, kuri patlaban šķiež laiku, dzenādami rokā manu dārgo brālēnu?

—  Tātad viņš liek jums darīt šo netīro darbu, — sacīja Harijs. — Tāpat kā viņš mēģināja piespiest Sturģi, lai viņš to nozog… un Biedu…

—  Ļoti labi, Poter, ļoti labi… — lēni teica Malfojs. — Taču Tumsas pavēlnieks zina, ka tu neesi nesaprāt…

—   AIZIET! — iekliedzās Harijs.

Piecas dažādas balsis viņam aiz muguras ieaurojās: — DRAGĀJIES!

Piecas burvestības aizlidoja piecos dažādos virzienos, un, kad ietriecās plauktos, tie uzsprāga: augstās konstrukcijas šūpojas, simtiem stikla lodišu krita uz visām pusēm, gaisā uzvijās un plīvoja pērļaini balti tēli, no sazin cik senas pagātnes dūca to balsis plīstoša stikla un plaisājoša koka šķēpeļu straumē, kas lija pār grīdu…

—  SKRIENIET! — kliedza Harijs, kad plaukti bīstami sašūpojās un no augšas sāka gāzties jauna stikla lodišu lavīna. Viņš satvēra Hermioni aiz mantijas un vilka viņu uz priekšu, otru roku turēdams virs galvas, sargājoties no plauktu gabaliem un stikla suķēm, kas gāzās lejā. Cauri putekļu mākonim uz priekšu rāvās kāds nāvēdis, un Harijs pamatīgi ieblieza tam ar elkoni pa maskēto seju; visi klaigāja, skanēja sāpju brēcieni un apdullinoši brikšķi, sabrūkot plauktiem, rēgainu balsu driskas, gaišreģiem sprūkot laukā no lodēm…

Harijs pamanija, ka priekšā ceļš ir brīvs, un redzēja, ka Rons, Džinnija un Luna skrien viņam pakaļ, ar rokām sargādami galvu; no sāniem viņam sejā ietriecās kaut kas smags, taču viņš tikai parava galvu nost un skrēja tālāk; kāda roka saķēra viņu aiz pleca, viņš izdzirdēja, kā Hermione iekliedzas: "Stulbo!", un roka uzreiz atlaidās…

Viņi bija deviņdesmit septītās rindas galā; Harijs cirtās pa labi un rāvās uz priekšu, cik ātri vien jaudādams; tieši aiz muguras viņš dzirdēja soļus un Hermiones balsi skubinām Neviļu. Durvis, pa kurām viņi bija ienākuši, stāvēja pusvirus, Harijs redzēja kupola mirdzošo gaismu; viņš izbrāzās pa durvīm, plaukstā vēl arvien stingri turēdams pareģojumu, un gaidīja, kamēr pārējie pārlēkšos pār slieksni, lai aizvērtu durvis viņiem aiz muguras…

—   Slēgtivārtus! — izdvesa Hermione, un durvis ar savādu žļurkstoņu aizcirtās.

—   Kur… kur ir pārējie? — izdvesa Harijs.

Viņš bija domājis, ka Rons, Luna un Džinnija skrien pa priekšu un gaidīs šajā telpā, taču te neviena nebija.

—   Būs aizgājuši uz nepareizo pusi, — nočukstēja Hermione. Viņas sejā jautās šausmas.

—   Klausieties! — čukstēja Nevils.

Aiz tikko aizvērtajām durvīm atskanēja soļi un klaigas; Harijs piespieda pie tām ausi un dzirdēja Lūcija Malfoja aurus: — Atstājiet Notu, atstājiet viņu, es teicu — tas, ka viņš ir ievainots, Tumsas pavēlniekam liksies tīrais sīkums salīdzinājumā ar pareģojuma zaudējumu. Džagson, panāc atpakaļ, mums jāsagrupējas! Sadalīsimies pa divi un meklēsim, un neaizmirstiet — izturieties saudzīgi pret Poteru, līdz būsim dabūjuši pareģojumu, ja vajag, varat nogalināt pārējos… Bellatris, Rodolfus, jūs ejiet pa kreisi; Krabe, Rabastān — pa labi… Džagson, Dolohov — pa šīm te durvīm… Maknēr un Kleper — pa šejieni… Rukvud — uz to pusi… Mulciber, man līdzi!

—   Ko iesāksim? — Hermione jautāja Harijam, drebēdama no galvas līdz kājām.

—   Nu, iesākumam nestāvēsim šeit gaidīdami, kamēr viņi mūs atrod, — sacīja Harijs. — Ejam prom no tām durvīm!

Cik klusu vien spēdami, viņi metās garām mirdzošajam kupolam, kur šķilās un atkal iečaumalojās sīciņā oliņa, pie durvīm uz apaļo zāli telpas tālākajā galā. Viņi bija jau gandrīz klāt, kad Harijs izdzirdēja kaut ko lielu un smagu atsitamies pret durvīm, kuras Hermione bija aizburusi ciet.

—   Paejiet malā! — teica skarba balss. — Alohomora!

Kad durvis atsprāga vaļā, Harijs, Hermione un Nevils panira zem rakstāmgaldiem. Viņi redzēja divu nāvēžu mantiju apakšmalas — tās slīdēja tuvāk, kājas knaši kustējās.

—  Iespējams, viņi aizskrejuši taisnā ceļā uz vestibilu, — teica skarbā balss.

—  Jāpaskatās zem galdiem, — sacīja otra balss.

Harijs redzēja, kā nāvēžu ceļgali ieliecas; pabāzdams zizli ārā no pagaldes, viņš iekliedzās: — STULBO!

Sarkanas gaismas šautra ķēra tuvāko nāvēdi, tas atmuguriski atkrita pret kādu grīdas pulksteni un apgāza to; otrs nāvēdis palēca sāņus, lai izvairītos no Harija lāsta, un savu zizli pacirta pret Hermioni, kas rāpoja ārā no pagaldes, lai labāk notēmētu.

—   Avada…

Harijs vienā lēcienā bija ārā no pagaldes un sakampa nāvēdi aiz ceļgaliem; tas sasvērās un aizšāva garām. Nevils, steigdamies palīgā, apgāza galdu; uz labu laimi izstiepis zizli, viņš iekliedzās:

—   TUKŠROKDŽIMPIŅ!

Abiem — gan Harijam, gan nāvēdim zizlis izlidoja no rokām un aizšāvās atpakaļ uz Pareģojumu zāles durvju pusi; abi pietrūkās kājās un metās tiem pakaļ, nāvēdis pa priekšu, Harijs viņam cieši uz pēdām; gājienu noslēdza Nevils, no šausmām par pastrādāto gluži vai sajēgu zaudējis.

—   Paej nost no ceļa, Harij, — Nevils brēca, nepārprotami grasīdamies izlabot postījumus.

Harijs palēca sāņus, Nevils vēlreiz notēmēja un izkliedza:

—  STULBO!

Sarkanas gaismas šautra pārlidoja nāvēdim pār plecu un trāpija pa skapi ar stikla durtiņām, kas stāvēja pie sienas, pilns ar visdažādāko veidu smilšu pulksteņiem; skapis apgāzās un uzsprāga, pa gaisu lidoja stikli, tad, pats no sevis salabojies, skapis atkal piekārās pie sienas, atkal nokrita un sašķīda…

Nāvēdis pakampa savu zizli, kas gulēja uz gridas pie mirdzošā kupola. Kad viņš pagriezās, Harijs panira zem galda;

nāvēža maska bija noslīdējusi, viņš neko nevarēja redzēt. Ar brīvo roku to norāvis, viņš iesaucās: — STUL…

—   STULBO! — pilnā kaklā iekliedzās Hermione, kas tikko bija viņus panākusi. Sarkanas gaismas šautra trāpīja nāvēdim tieši krūtis: viņš sastinga, vienu roku joprojām turēdams paceltu, zizlis šķindēdams nokrita uz grīdas, nāvēdis atmuguriski sabruka pret kristāla kupolu. Harijs gaidīja, ka, vīrietim triecoties pret biezo stiklu, atskanēs būkšķis, taču navēža galva iegrima kupola virsmā, it kā tas būtu tikai ziepju burbulis, un tur viņš palika, plakaniski izplājies uz galda, ar galvu mirdzoša vēja pilnajā kupolā.

—  Šurpum zizli! — iesaucās Hermione. Harija zizlis izlidoja no tumša kakta un iekrita viņai rokā, viņa pastiepa to zēnam.

—   Paldies! — viņš teica. — Pietiks, ejam ārā no šī…

—  Skatieties! — šausmās izsaucās Nevils. Viņš ieplestām acīm lūkojās uz nāvēža galvu kupolā.

Visi trīs atkal pacēla savus zižļus, taču neviens no viņiem nešāva: visi pavērtām mutēm, mēmās šausmās raudzījās uz to, kas notika ar tā vīra galvu.

Tā milzu ātrumā saruka, kļuva arvien kailāka, melnie mati un bārdas rugāji ievilkās ādā, vaigi izgludinājās, galvaskauss noapaļojās un pārklājās ar tādām kā persika pūciņām…

Nāvēdis ķepurojās, lai pieslietos kājās, taču uz resnā, muskuļainā kakla tagad bija zīdaiņa galva; kamēr viņi paplestām mutēm skatījās, galva atkal sāka uzblīst līdz iepriekšējām proporcijām, uz paura un zoda dīga biezi, melni mati…

—  Tas ir Laiks, — dziļā godbijībā noteica Hermione. — Laiks…

Nāvēdis papurināja neglīto galvu, pūlēdamies gūt kādu skaidrību, taču, pirms viņš paspēja sakopot domas, tā atkal sāka rauties atpakaļ bērnībā…

Kādā no tuvējām telpām atskanēja sauciens, tad blīkšķis un kliedziens.

—  RON? — Harijs ieaurojās, strauji pagriezdams muguru baismajai pārvērtībai, kas risinājās acu priekšā. — DŽINNIJ? LUNA?

—   Harij! — iekliedzās Hermione.

Nāvēdis bija izdabūjis galvu ārā no kupola. Viņš izskatījās pagalam dīvaini — mazā zīdaiņa galviņa skaļi brēca, resnās rokas grābstījās uz visām pusēm, gandrīz ķerdamas Hariju, kas spēji pietupās. Harijs pacēla zizli, bet, viņam par brīnumu, Hermione saķēra viņu aiz rokas.

—   Nedari pāri mazulim!

Strīdēties nebija laika: bija dzirdams, ka no Pareģojumu zāles tuvojas soļi, tie dipēja arvien skaļāk; Harijs ar novēlošanos attapās, ka nevajadzēja klaigāt un atklāt viņu atrašanās vietu.

—   Skrienam! — viņš pasauca, un, atstajuši kroplīgo zīdaiņgalvi nāvēdi tenterējam aiz muguras, viņi traucās uz vaļējām durvīm telpas tālakajā galā — tās veda atpakaļ, melnajā gaitenī.

Pusceļā Harijs pa atvērtajām durvīm pamanīja divus nāvēžus skrienam pa melno telpu uz šo pusi; viņi metās pa kreisi un iedrāzās mazā, tumšā, mēbelēm pārblīvētā kabinetā, kur Harijs aizcirta durvis viņiem aiz muguras.

—  Slēgti… — iesāka Hermione, bet, pirms viņa paspēja izteikt buramvārdus, durvis atsprāga, un kabineta iejoņoja divi nāvēži.

Izgrūduši triumfa kliedzienu, abi ieaurojās:

—   APTURAMUS!

Harijs, Hermione un Nevils nogāzās atmuguriski; Nevils pāršļūca pāri galdam un pazuda skatienam, Hermione ietriecās grāmatskapī un pār viņu nekavējoties nobruka smagu grāmatu lavīna, Harijs ar pakausi atsitās pret akmens sienu, gar acim nošķīda zvaigznītes, un kādu brīdi viņš bija pārāk apdullis un apjucis, lai kaut kā reaģētu.

—    MĒS VIŅUS NOĶĒRĀM! — iebļāvās Harijam tuvākais nāvēdis. — KABINETĀ PIE…

—  Kuš! — iekliedzās Hermione, un vīrieša balss izdzisa. Cauri spraugai maskā bija redzams, ka viņš plāta muti, taču no tās nenāca ne skaņa. Otrs nāvēdis pagrūda šo malā.

—  Stindzakmenī! — izsaucās Harijs, kad otrais nāvēdis pacēla savu zizli. Nāvēža rokas un kājas sacirtās vienkop, un viņš nokrita ar seju uz leju pie Harija kājām, stīvs kā bluķis, nespējīgs ne pirkstiņu pakustināt.

—   Labi paveikts, Ha…

Tikām nāvēdis, ko Hermione bija padarījusi mēmu, piepeši asi pacirta uz priekšu savu zizli; šautra, kas izskatījās kā purpura liesma, izšāvās tieši Hermionei caur krūtīm. Viņa kā pārsteigumā izdvesa: — Oi! — un, čokurā sarāvusies, nokrita uz grīdas, kur palika nekustīgi guļam.

—   HERMIONE!

Harijs nokrita uz ceļiem pie meitenes, ar acs kaktiņu manīdams, ka zem galda Nevils steidzīgi rāpo šurp, pacēlis zizli sev priekšā. Kad no pagaldes parādījās Nevila galva, nāvēdis no visa spēka spēra — kāja pārlauza Nevila zizli uz pusēm un trāpīja viņam pa galvu. Nevils sāpēs iegaudojās un atsprāga, ar roku satvēris muti un degunu. Harijs apsviedās apkārt, augstu pacēlis zizli, un ieraudzija, ka nāvēdis ir nometis masku un pavērsis savu zizli tieši pret Hariju; zēns bija redzējis šo gareno, bālo, sašķobīto seju "Dienas Pareģī": Antons Dolohovs, burvis, kas bija nogalinājis Pruetus.

Dolohovs pasmīnēja. Ar brīvo roku viņš norādīja vispirms uz pareģojumu, kas joprojām bija cieši sažņaugts Harijam rokā, tad uz sevi, tad — uz Hermioni. Lai gan runāt viņš nespēja, doma bija skaidrāka par skaidru. Atdod man pareģojumu, citādi dabūsi to pašu, ko viņa.

—   Varētu padomāt, ka tu nenogalināsi mūs jebkurā gadījumā, tajā pašā mirkli, kad es to atdošu! — sacīja Harijs.

Galvā džinkstēja panika, un viņš nespēja skaidri domāt; viena roka bija uz Hermiones pleca, kas vēl bija silts, tomēr viņš neuzdrošinājās palūkoties uz meiteni. Lai viņa nav mirusi, lai viņa nav mirusi, es būšu vainīgs, ja viņa nomirs…

—    Dari go gribi, Garij, — Nevils dedzīgi sauca no pagaldes, nolaizdams roku un atsegdams skatienam nepārprotami salauzto degunu un asiņojošo muti un zodu, — bed deadod do biģam!

Aiz durvim atskanēja blīkšķis, un Dolohovs pameta skatienu pār plecu — durvis stāvēja zīdaiņgalvainais nāvēdis, viņa galva brēca, lielās dūres nesakarīgi kulstīja visu, kas gadijās pa rokai. Harijs izmantoja izdevību:

—   STINDZAKMENlļ

Burvestība ķēra Dolohovu, pirms viņš paspēja to aizkavēt, un nāvēdis nogāzās uz priekšu virsū savam biedram, abi stīvi kā dēļi un nespējīgi pakustēties ne par mata tiesu.

—    Hermione! — Harijs uzreiz iesaucās, kamēr zīdaiņgalvainais nāvēdis atkal izmeimuroja no istabas. — Hermione, mosties…

—   Go biģš biģai izdarīga? — jautāja Nevils, izlīzdams no pagaldes un nomezdamies ceļos Hermionei otrā pusē — asinis

straumēm tecēja no viņa strauji pampstošā deguna.

«

—   Nezinu…

Nevils taustīja Hermiones plaukstas locītavu.

—   Bulss ir, Garij, babisab dodeigti ir.

Hariju pāršalca tik spēcīgs atvieglojuma vilnis, ka mirkli viņš jutās kā apreibis.

—   Viņa ir dzīva?

—   Bad liegaz — ģā.

Viņi bridi klusēja, un Harijs klausījās, vai nedzirdēs vēl kādus soļus, taču vienīgais, ko viņš dzirdēja, bija zīdaiņgalvainā nāvēža šņuksti un streipuļošana blakustelpā.

—  Nevil, mēs neesam tālu no izejas, — Harijs čukstēja, — mēs esam tieši blakus tai apaļajai zālei… ja tu varētu tikt tai cauri un atrast īstās durvis, kamēr vēl nav uzradušies pārējie nāvēži — tu noteikti vari aiznest Hermioni pa to gaiteni līdz liftam… tur uzmeklēt kādu… sacelt trauksmi…

—   Ud go du darīsi? — vaicāja Nevils, piedurknē slaucīdams asiņojošo degunu un ar sarauktu pieri pētīdams Harija seju.

—   Man jāatrod pārējie, — teica Harijs.

—   Es iežu gobā ar debi, — apņēmīgi sacīja Nevils.

—   Bet Hermione…

—   Bēz ģebzib biģu dīdzi, — tikpat apņēmīgi paziņoja Nevils. — Ez dezīžu biģu — du dzīdiez dabāg bar badi…

Viņš piecēlās un satvēra Hermioni aiz vienas rokas, nikni raudzīdamies uz Hariju, kas brīdi pa vilcinājās, tad saņēma otru Hermiones roku un palīdzēja uzcelt Neviļam plecos meitenes ļengano ķermeni.

—   Paga, — teica Harijs, pacēla no gridas Hermiones zizli un iegrūda to Neviļam rokā, — ņem šo.

Kad viņi lēni gāja uz durvju pusi, Nevils paspēra malā sava salauztā zižļa atliekas.

—   Bada bedzbābiģa badi dozidiz, — neskaidri teica Nevils; kad viņš runāja, no deguna straumēm šļācās asinis, — das biģa bada dēba bedzaiz zizliz.

Harijs pabāza galvu pa durvīm un piesardzīgi paskatījās apkārt. Zīdaiņgalvainais nāvēdis vēkšķēja un vālēja visu, kur patapa, gāza zemē grīdas pulksteņus un galdus, brēkdams un apjucis; tikām skapis ar stikla durvīm, kurā, kā Harijs tagad noskārta, stāvēja laikgrieži, nepārtraukti gāzās, sašķīda drumslās, tad atkal pats salabojās un nostājās pie sienas.

—   Nemūžam mūs nepamanīs, — viņš nočukstēja. — Ejam… turies cieši aiz manis…

Viņi izzagās ārā no kabineta un kāpās atpakaļ uz durvīm, kas veda uz melno zāli, kas patlaban šķita pilnigi tukša. Viņi paspēra pāris soļus uz priekšu, Neviļam mazliet grīļojoties zem Hermiones svara; durvis uz Laiktelpu aiz muguras aizcirtās, un sienas atkal sāka griezties. Pakausi dabūtā trieciena dēļ Harijs bija maķenīt grīļīgs; viņš piemiedza acis, mazliet šūpodamies, līdz sienas atkal apstājās. Dūšai saskrienot papēžos, Harijs ieraudzīja, ka Hermiones ugunīgie krusti no durvīm ir nozuduši.

—   Kā tu domā, pa kuram…

Taču, pirms viņi paspēja kaut ko izlemt, pa labi atsprāga vaļā kādas durvis, un pa tām izvēlās trīs cilvēki.

—   Ron! — ieķērcās Harijs, mezdamies viņiem pretī. — Džinnij — vai jus visi esat…?

—   Harij, — ierunājas Rons, sīki ķiķinādams, sasvērdamies uz priekšu, satverdams Hariju aiz mantijas un lūkodamies viņā ar pilnīgi greizām acīm, — te nu tu esi… ha ha ha… cik smieklīgi tu izskaties, Harij… viss noķēpājies…

Rona seja bija ļoti bāla, no mutes kaktiņa sūcās kaut kas tumšs. Sekundi vēlāk viņa ceļi saļima, taču viņš joprojām bija ieķēries Harija mantijā, tā ka Harijs bija spiests tā kā paklanīties.

—   Džinnij? — Harijs izbailēs ievaicājās. — Kas notika?

Taču Džinnija tikai pakratīja galvu un gar sienu noslīdēja uz

grīdas sēdus, elsodama un auklēdama savu potīti.

—   Man liekas, viņai ir salauzta potīte, es dzirdēju, kā kaut kas nokrakšķ, — nočukstēja Luna, kas noliecās pār meiteni, vienīgā, šķiet, palikusi sveika un vesela. — Četri no viņiem ietrieca mūs tumša istabā, kas bija pilna ar planētām; tā bija ļoti savāda vieta, kādu laiku mēs vienkārši peldējām tumsā…

—   Harij, mēs redzējām Urānu tuvplānā! — ieteicās Rons, joprojām klusi ķiķinādams. — Tu saproti, Harij? Urānu-krānu… ha ha ha…

Rona mutes kaktiņā uzpūtās un pārplīsa asiņu burbulis.

—  …īsi sakot, viens no viņiem sagrāba Džinniju aiz potītes — es lietoju dragājamo lāstu un uzspridzināju Plutonu viņam tieši sejā, bet…

Luna bezcerīgi pamāja uz Džinniju, kas elpoja ļoti sekli, acis viņai joprojām bija aizvērtas.

—   Un kas ar Ronu? — baiļu pilns jautaja Harijs, kamēr Rons vēl arvien ķiķināja, joprojām karādamies Harija mantijā.

—   Nezinu, ar ko viņš apburts, — bēdīgi atteica Luna, — bet palicis drusku jocīgs, man tik tikko izdevās viņu piedabūt uz iešanu.

—  Harij, — teica Rons, pavilkdams Harija ausi sev pie mutes un visu laiku klusi ķiķinādams, — tu pazīsti šo meiteni, Harij? Tā ir Lune … Lunātiķe Milaba… ha ha ha…

—  Mums jātiek ārā no šejienes, — stingri sacīja Harijs. — Luna, vai tu vari palīdzēt Džinnijai?

—  Jā, — atsaucās Luna, aizbāza zizli aiz auss, saņēma Džinniju ap vidukli un piecēla viņu kājās.

—   Tā ir tikai potīte, es pati varu! — nepacietīgi iesaucās Džinnija, bet nākamajā mirklī viņa sabruka uz vienu pusi un pieķērās pie Lunas, lai noturētos stāvus. Harijs saņēma Rona delmu un pārvilka sev pār plecu — tieši tāpat, kā pirms daudziem, daudziem mēnešiem viņš bija vilcis Dudiju. Viņš pameta skatu apkārt: iespēja, ka viņi ar pirmo piegājienu atradīs izeju, bija viena no divpadsmit…

Viņš vilka Ronu uz durvju pusi; atlika tikai pāris soļu, kad atsprāga kādas durvis zāles otrā pusē un ieskrēja trīs nāvēži ar Bellatrisi Svešovsku priekšgalā.

—   Re, kur viņi ir! — viņa iesaucās.

Telpai pāri šāvās apdullināšanas burvestības; Harijs vienā lēcienā sasniedza durvis, necimperlēdamies nogrūda Ronu zemē un saliecies metās atpakaļ, lai palīdzētu Neviļam ar Hermioni; viņi visi tika otrpus slieksnim tieši īstajā bridi, lai aizcirstu durvis Bellatrisei deguna priekšā.

—   Slēgtivārtus! — izsaucās Harijs, un dzirdēja, kā otrā pusē pret durvīm atsitas trīs ķermeņi.

—    Nekas! — teica vīrieša balss. — Tur var tikt iekšā arī citādi — MĒS VIŅUS NOĶERSIM, VIŅI IR TEPAT!

Harijs apcirtās: viņi atkal bija Smadzeņu telpā, un, kā gan citādi, sienās bija vēl daudzas durvis. Viņš dzirdēja soļus zālē aiz muguras — tuvojās vēl vairāki nāvēži, lai piebiedrotos pirmajiem.

—   Luna… Nevil… palīdziet!

Viņi trijatā traucās pa istabu, vērdami ciet visas durvis; Harijs uztriecās galdam un pārripoja tam pāri, steigdamies pie nākamajām durvīm.

—   Slēgtivārtus!

Otrpus durvīm dimdēja soļi, ik pa brīdim pret tām triecās kārtējais smagais ķermenis, tās krakšķēja un drebēja; Luna un Nevils nobūra durvis pretējā sienā… tad, kad Harijs bija nonācis vistālākajā telpas galā, viņš izdzirdēja Lunas kliedzienu:

—   Slēgti… āāāāāāāāāāāā…

Viņš pagriezās tieši laikā, lai redzētu, kā viņa lido pa gaisu: pieci nāvēži auļoja iekšā pa durvīm, kuras viņa nebija paspējusi aizburt ciet; Luna atsitās pret rakstāmgaldu, pārslīdēja tam pāri un nokrita otrā pusē uz grīdas, kur palika guļam ieplestām rokām un kājām, tikpat nekustīgi kā Hermione.

—   Ņemiet ciet Poteru! — iekliedzās Bellatrise un metās pie viņa; Harijs izvairījās un traucās uz istabas otru galu — zēns bija drošībā tik ilgi, kamēr vien nāvēži domāja, ka viņš var sasist pravietojumu.

—   Heijāl — teica Rons, kas nu bija pierausies kājās un ka piedzēries ķiķinot streipuļoja Harijam pretim. — Heijā, Harij, te ir smadzenes, ha ha ha, vai tas nav jocīgi, Harij?

—   Ron, paej nost, gulies…

Taču Rons jau bija pavērsis savu zizli pret akvāriju.

—   Goda vārds, Harij, tās ir smadzenes… paskaties… Šurpum smadzenes!

Visi acumirklī sastinga. Harijs, Džinnija un Nevils, arī nāvēži — visi ka viens — neviļus pagriezās un skatījās, kā smadzenes izlec no zaļā šķidruma kā zivs no ūdens; mirkli tās palika gaisā karājamies, tad, griezdamās ap savu asi, sāka peldēt uz Rona pusi, un šķita, ka no tām izlido tādas kā kustīgu attēlu lentes, kas atritinājās kā filmas rituļi…

—  Ha ha ha, Harij, paskat tik… — sauca Rons, raudzīdamies, kā smadzenes atvemj savas košās iekšas, — Harij, nāc, pieskaries tām, tas gan būs kaut kas varen jocīgs…

—   RON, NĒ!

Harijs nezināja, kas notiks, ja Rons pieskarsies domu taustekļiem, kas tagad vilkās pa gaisu aiz smadzenēm, taču viņš bija drošs, ka nekas labs nav gaidāms. Viņš metās uz priekšu, taču Rons jau bija satvēris smadzenes izstieptās rokās.

Mirklī, kad tās saskārās ar viņa ādu, taustekļi sāka aptlties ap Rona delmiem kā virves.

—   Harij, skaties, kas notiek… Nē… nē… man tas nepatīk… nē, beidziet… beidziet…

Bet platās lentes jau vērpās Ronam ap krūtīm… viņš pūlējās atsvabināties un raustīja tās, taču smadzenes bija cieši apvijušās ap viņu kā astoņkājis.

—  Jukum! — ieaurojās Harijs, cerēdams pārraut taustekļus, kas viņa acu priekšā cieši aptinās ap Ronu, taču tie nepārtrūka. Rons nokrita, valgos svaidīdamies.

—   Harij, tās viņu nožņaugs! — iekliedzās Džinnija, kas salauztās potītes dēļ nespēja pakustēties… Sarkanas gaismas šautra izšāvās no kāda nāvēža zižļa un trāpīja viņai tieši sejā. Viņa sasvērās uz vienu pusi un bez samaņas nokrita uz grīdas.

—   ZDUDBO! — iesaucās Nevils, apsviezdamies un vicinādams Hermiones zizli uz tuvojošos nāvēžu pusi. — ZDUDBO, ZDUDBO!

Taču nekas nenotika.

Viens no nāvēžiem savukārt izšāva savu apdullināšanas burvestību uz Neviļu; viņš nošāva garām tikai par plaukstas tiesu. Harijs un Nevils nu bija palikuši divatā pret pieciem nāvēžiem, un divi no tiem raidīja sudrabotas gaismas straumes kā bultas, kas gan viņus neķēra, taču izraka krāterus siena viņiem aiz muguras. Kad Bellatrise Svešovska metās virsū Harijam, zēns laidās lapās; turēdams pareģojumu augstu virs galvas, viņš drāzās uz telpas otru galu; prātā bija viena vienīga doma — aizvilināt nāvēžus prom no pārējiem.

Likās, ka tas nostrādā: vajātāji lēkšoja viņam pakaļ, uzgrūzdamies krēsliem un galdiem, tomēr neuzdrošinādamies viņu nožāvēt, lai nekaitētu pareģojumam, un viņš joņoja uz vienīgajām durvīm, kas bija vaļā — tām, pa kurām bija ieradušies nāvēži, pie sevis lūgdamies, kaut Nevils paliktu pie Rona un izgudrotu, kā viņu atsvabināt. Viņš paspēra soli nākamajā telpā un sajuta, ka grīda zem kājām pazūd…

Viņš ripoja lejup no viena stāva akmens pakāpiena uz nākamo, atsizdamies ik pret rindu, līdz beidzot ar blīkšķi, no kura aizsitas elpa, vēkšpēdus piezemējās iedobē, kur uz podesta slējās akmens arka. Visa telpa dunēja nāvēžu smieklos: viņš pacēla galvu un ieraudzīja, ka tie paši pieci, kas bija Smadzeņu istabā, kāpj lejā pie viņa, un vēl citi parādās citās durvīs un tuvodamies lec no sola uz solu. Harijs piecēlās, kaut gan kājas drebēja tik briesmīgi, ka tik tikko jaudāja viņu noturēt; pareģojums — brīnumainā kārtā nesaplēsts — joprojām bija kreisajā rokā, labā cieši turēja zizli. Viņš kāpās atpakaļ, skatīdamies uz visām pusēm un pūlēdamies paturēt acīs visus nāvēžus, tad uzskrēja virsū kaut kam cietam — tas bija podests, uz kura slējās arka. Viņš atmuguriski uzkāpa uz podesta.

Nāveži apstājās, visi kā viens lūkodamies uz viņu. Daži elsa tikpat skaļi kā Harijs. Viens stipri asiņoja; Dolohovs, atbrīvots no stinguma burvestības, glūnēja piemiegtām acīm, notēmējis zizli tieši Harijam sejā.

—  Poter, tava spēlīte ir galā, — novilka Lūcijs Malfojs, noraudams masku, — tagad esi labs puika un atdod man pareģojumu!

—   Laidiet… palaidiet vaļā pārējos, tad atdošu! — izmisīgi iesaucās Harijs.

Daži nāvēži iesmējās.

—  Nav īstais brīdis kaulēties, Poter, — sacīja Lūcijs Malfojs — viņa bālā seja bija tīksmē pietvīkusi. — Redzi, mēs esam desmit, bet tu — viens pats… vai Dumidors tev nav iemācījis pat ne tik daudz kā skaitīt?

—  Bids dab bieds! — iekliedzās kāda balss augstāk par viņiem. — Bidam bēl ezbu ez!

Harijam dūša saplaka: pa akmens soliem uz viņa pusi rāpās Nevils, trīcošajā rokā no visa spēka žņaugdams Hermiones zizli.

—   Nevil… nē… ej atpakaļ pie Rona…

—   ZDUDBO! — Nevils atkal iekliedzās, pēc kārtas pavērsdams zizli pret visiem nāvēžiem. — ZDUDBO! ZDUD…

Viens no būdigākajiem nāvēžiem satvēra Neviļu no mugurpuses, piespiezdams viņam rokas pie sāniem. Viņš ķepurojās un spārdījās; daži nāvēži smējās.

—   Vai tik tas nav Lēniņš? — pavīpsnāja Lūcijs Malfojs. — Tava vecmāmiņa jau ir pieradusi sakarā ar mums zaudēt savus ģimenes locekļus… tava nāve viņu pārlieku nepārsteigs…

—   Lēniņš? — atkārtoja Bellatrise, un viņas kārnajā sejā uzplauka patiesi velnišķigs smaids. — Nu, man ir bijis tas prieks tikties ar taviem vecākiem, zēn.

—   ZĪDU, GA BĪDA! — iebļāvās Nevils, un tik nešpetni plosījās sava gūstītāja rokās, ka nāvēdis iebrēcās: — Apdulliniet tak vinu!

—   Nē, nē, nē, — sacīja Bellatrise. Pārmaiņus skatīdamās te uz Hariju, te atkal uz Neviļu, viņa šķita sajūsmināta un gluži vai trīcēja no uzbudinājuma. — Nē, paskatīsimies, cik ilgi Lēniņš izvilks, līdz salūzis tāpat kā viņa vecāki… kamēr Poters būs ar mieru atdot mums pareģojumu.

—   DEADOD BIĢIEB! — kliedza Nevils, kas šķita vai sajēgu zaudējam: viņš spārdijās un locījās, Bellatrisei ar paceltu zizli tuvojoties viņam un viņa sagūstitājam. — DEADOD BIĢIEB, GARIJ!

Bellatrise izstiepa zizli: — Mokum!

Nevils iekliedzās, kājas pierāvās viņam pie krūtīm tā, ka nāvēdis, kas bija viņu sagrābis, mirkli turēja viņu gaisā paceltu. Tad nāvēdis palaida viņu vaļā un Nevils nokrita uz grīdas, raustīdamies sāpēs un bez apstājas kliegdams.

—   Tas bija tikai izmēģinājums! — paziņoja Bellatrise, paceldama zizli; Nevils apklusa un elsdams gulēja viņai pie kājām. Viņa pagriezās un palūkojās uz Hariju. — Nu, Poter, vai nu tu atdosi mums pareģojumu, vai noskatīsies, kā tavs draudziņš mirst briesmīgā nāvē!

Harijam nevajadzēja domāt: izvēles nebija. Pareģojums vēl glabāja viņa rokas karstumu, kad viņš pastiepa to pretim nāvēžiem. Malfojs izlēca priekšā, lai to paņemtu.

Te augstu virs viņiem atsprāga vaļa vēl divas durvis, un telpā ieskrēja vēl pieci cilvēki: Siriuss, Vilksons, Tramdāns, Tonksa un Kingslijs.

Malfojs pagriezās un pacēla zizli, taču Tonksa jau bija raidījusi apdullināšanas burvestību tieši viņam virsū. Harijs nepagaidīja, lai redzētu, vai būs trāpīts, bet nolēca no podesta — nost no ceļa. Nāvēžus bija galīgi samulsinājusi Ordeņa biedru parādīšanās: viņi lēkāja pa pakāpieniem uz iedobes pusi, kamēr atnācēji bērtin bēra burvestības. Pa vidu starp joņojošajiem stāviem un gaismas uzliesmojumiem Harijs redzēja, ka Nevils parāpo malā. Viņš izvairījās no kārtējās sarkanās gaismas šautras un nometās garšļaukus uz grīdas, lai aizsniegtos līdz Neviļam.

—   Vai tu izturēsi? — viņš auroja, kamēr jau atkal kāda burvestība aizlidoja pussprīdi pār viņu galvam.

—   Ģā, — atsaucās Nevils, pūlēdamies pieslieties augstāk.

—   Un Rons?

—  Dobāģu, ga būz labi — gad ez gāģu brob, biģš dzīdīģāz ar zbadzedēb…

Akmens grīda viņiem pa vidu uzsprāga, kad tur trāpīja burvestība, un tur, kur tikai pirms sekundes bija gulējusi Nevila roka, tagad bija bedre; viņi rāpoja prom no šīs vietas, tad no zila gaisa uzradās resna roka, sagrāba Hariju aiz kakla un uzrāva viņu stāvus tā, ka viņa kurpju purngali tik tikko skāra grīdu.

—    Atdod to man, — viņam pie auss ierūcās kāda balss, — atdod man pareģojumu…

Harija balsene bija saspiesta tik ļoti, ka viņš nespēja paelpot. Caur asarām viņš redzēja, kā dažus soļus atstatu Siriuss cīnās ar nāvēdi; kaut kur solu rindu vidū Tonksa apšaudīja ar liesmojošām burvestībām Bellatrisi — šķita, ka neviens nemana, ka Harijs mirst. Zēns ačgārni pielika zizli pret nāvēža sānu, taču nespēja ievilkt elpu, lai izteiktu buramvārdus, un tas jau grābājās ap roku, kurā Harijs bija satvēris pravietojumu…

— ĀĀĀ!

No nezin kurienes uz priekšu bija izrāvies Nevils; tā kā viņš nespēja izrunāt buramvārdus, zēns no visa spēka dūra Hermiones zizli nāvēža maskas acu caurumā. Tas, sāpēs ierēkdamies, uzreiz palaida 1 lariju vaļā. Harijs apsviedās ar seju pret viņu un izdvesa:

—  STULBO!

Nāvēdis nokrita atmuguriski, maska nošļuka: tas bija Maknērs, kam toreiz vajadzēja nonāvēt Švitknābi; viena acs viņam bija pietūkuši un asinīm pieplūduši.

—   Paldies! — Harijs teica Neviļam, paraudams viņu malā, kad garām aizlīgoja Siriuss ar savu nāvēdi, cikstēdamies tik nežēlīgi, ka viņu zižļi izskatījās pēc izplūdušiem traipiem; te Harija pēda uzdūrās kaut kam cietam un apaļam, un viņš paslīdēja. Mirkli zēnam likās, ka pareģojums varētu būt izkritis viņam no rokas, taču tad viņš ieraudzīja, ka pa grīdu aizripinās Tramdāna burvju acs.

Tās īpašnieks gulēja uz sāna, no galvas viņam plūda asinis, un viņa uzbrucējs Dolohovs, līksmībā sašķobījis kārno seju, patlaban draudīgā ātrumā tuvojās Harijam un Neviļam.

—   Tarantallegra! — viņš iesaucās, ar zizli norādot uz Neviļu, kam kājas uzreiz metās diet neprātīgu stepu, viņš zaudēja līdzsvaru un atkal nokrita uz grīdas. — Tā, Poter…

Viņš asi savicināja zizli — tieši tāpat, kā bija darījis, uzbrūkot Hermionei, taču tajā pašā brīdī Harijs ieaurojās: — Sargus!

Zēns juta, kā kaut kas noslīd viņam pār seju kā truls nazis; tā spēks notrieca viņu gar zemi, un viņš nogāzās pār Nevila raustīgajām kājām, tomēr vairogvārdi bija apturējuši Dolohova burvestības ļaunāko daļu.

Nāvēdis atkal pacēla zizli: — Šurpum pare…

Kā no zila gaisa uzradās Siriuss, ar plecu taranēja Dolohovu, un tas aizlidoja nost no ceļa. Pareģojums jau atkal bija teju izslīdējis Harijam no pirkstiem, tomēr viņam izdevās to notvert. Siriuss un Dolohovs cīkstējās, zižļiem zibot kā zobeniem, dzirkstelēm šķistot no zižļu galiem…

Dolohovs parāva atpakaļ zizli, lai vēlreiz veiktu to pašu aso cirtienu, ko bija izmantojis pret Hariju un Hermioni. Harijs palēcās un iekliedzās: — Stindzakmenī! — Jau atkal Dolohova rokas un kājas sacirtās kopā, viņš sasvērās atpakaļ un atmuguriski nokrita uz grīdas.

—     Braši! — izsaucās Siriuss, nospiezdams Harija galvu lejup — uz viņu pusi lidoja vairākas apdullināšanas burvestības. — Tagad ej ārā no…

Viņi abi atkal pieliecās: zaļas gaismas šautra gandrīz skāra Siriusu. Šķērsām telpas otrā pusē Harijs ieraudzīja Tonksu nokrītam kaut kur akmens pakāpienu vidū, viņas ļenganais augums būkšķēdams vēlās lejup pa solu rindām; Bellatrise gavilēdama atkal metās cīnītāju ņudzekli.

—  Harij, ņem pareģojumu, savāc Neviļu un joziet! — Siriuss nokliedza, skriedams pretī Bellatrisei. Harijs neredzēja, kas notika tālāk: skatienam visu aizsedza Kingslijs, kas lēceniski pašāvās viņam garām, kaudamies ar Rukvudu, kura bakurētaino seju vairs nesedza maska; vēl viena zaļas gaismas šautra pārlidoja pāri Harija galvai, kad viņš noliecās pār Neviļu…

—   Vai tu vari piecelties? — viņš noprasīja Neviļam pie auss, jo Nevila kājas joprojām nevaldāmi raustījās un locījās. — Liec roku man ap kaklu…

Nevils paklausīja… Harijs viņu piecēla… Nevila kājas plivinājās uz visām pusēm, nespēdamas viņu noturēt, un tad, gluži kā no zemes izniris, virsū metās kāds vīrietis; viņi abi nokrita uz muguras — Nevils, kājas mežonīgi tirinādams kā otrādi apgriezta vabole, Harijs, izstiepis gaisā kreiso roku, lai pasargātu stikla loditi…

—  Pareģojumu, atdod pareģojumu, Poter! — viņam pie auss ierūcās Lūcija Malfoja balss, un Harijs sajuta, ka starp ribām sāpīgi spiežas Malfoja zižļa gals.

—   Nē… nost… no…manis… Nevil… ķer!

Harijs meta pareģojumu, Nevils, guļus uz muguras, pagriezās otrādi, ar abām rokām noķēra bumbiņu un piespieda to pie krūtīm. Malfojs pastiepa zizli uz Nevila pusi, taču Harijs pār plecu pastiepa savējo un ieaurojās: — Apturamus!

Malfojs spēji gāzās atmuguriski. Kad Harijs pielēca kājās, viņš ieraudzīja, kā Malfojs ietriecas podestā, uz kura patlaban cīkstējās Siriuss un Bellatrise. Malfojs atkal notēmēja zizli uz Hariju un Neviļu, taču, pirms viņš paspēja ievilkt elpu, lai dotu triecienu, vidū ielēca Vilksons.

—   Harij, savāc pārējos un SKRIENIET!

Harijs satvēra Neviļu aiz mantijas pleciem un ņēmās vilkt viņu pa zemi uz pirmā akmens pakāpiena pusi; Nevila kājas locījās un raustījās, nespēdamas noturēt viņa svaru; Harijs vēlreiz no visa spēka vilka, un viņi uzrāpās uz otrā pakāpiena…

Burvestība ķēra akmens solu pie Harija kājām; tas sadrupa, un viņš nokrita uz iepriekšējā pakāpiena. Nevils nogāzās zemē, kājām vēl aizvien tirinoties un raustoties, un iebāza pareģojumu kabatā.

—    Nu, kusties! — izmisīgi sauca Harijs, vilkdams Neviļu aiz mantijas. — Saņemies un stum tās savas kājas…

Viņš vēlreiz parāva no visa spēka, un Nevila mantija pārplīsa visgarām kreisajai vīlei — mazā stikla bumbiņa izkrita viņam no kabatas un, pirms kāds no abiem paspēja to noķert, viena no Nevila nesakarīgajām kājām aizspēra stikla lodīti vairāku soļu attālumā, kur tā sašķīda pret pakāpienu. Kamēr viņi abi mēmās šausmās skatījās uz vietu, kur tā bija saplīsusi, gaisā uzvijās pērļubalts tēls ar baisi milzīgām acīm; neviens cits bez viņiem to nepamanīja. Bija redzams, ka tēla mute kustas, taču šajos blīkšķos un kliedzienos neviens pareģojuma vārds nebija saklausāms. Tēls beidza runāt un izgaisa nebūtībā.

—   Garij, biedod! — iekliedzās Nevils, viņa seja bija mokpilna, bet kājas joprojām tirinājās pa gaisu.

—  Nav svarīgi! — atkliedza Harijs. — Galvenais, mēģini piecelties, bēgam no ši…

—    Dubidorz! — skatīdamies Harijam pār plecu, iesaucās Nevils, piepeši atplaucis sajūsmā.

—   Kas?

—   DUBIDORZ!

Harijs pagriezās, lai redzētu, uz kurieni skatās Nevils. Tieši virs viņiem durvīs, kas veda uz Smadzeņu istabu, ar paceltu zizli rokā stāvēja Baltuss Dumidors — gluži bāls un pārskaities. Harijs juta, kā cauri ikvienai vissīkākajai ķermeņa daļiņai izšaujas elektrības lādiņš — viņi bija glābti.

Dumidors steidzās lejā pa kāpnēm, garām Neviļam un Harijam, kuriem bēgšana vairs nebija ne prātā. Dumidors bija jau pašā kāpņu apakšā, kad tuvākais nāvēdis apjauta, ka viņš ir šeit, un pakliedza to pārējiem. Viens no nāvēžiem laidās mukt, kā pērtiķis rāpdamies augšup pa pretējās puses akmens pakāpieniem. Dumidora burvestība atvilka to atpakaļ tik viegli un dabiski, it kā viņš būtu izmetis neredzamu āķi, ko vilktu aiz auklas…

Patlaban cīnījās vairs tikai viens pāris, nepārprotami vēl nenojaušot, kas ieradies. Harijs redzēja, kā Siriuss pieliecas zem Bellatrises raidītās zaļās gaismas bultas: viņš smējās.

—   Beidz, tu noteikti proti ko labāku par šo te! — viņš sauca, balsij dunot pret dobās telpas sienām.

Nākamā gaismas šautra ķēra viņu tieši krūtis.

Siriusa sejā vēl nebija līdz galam nodzisis smaids, taču acis viņam no pārsteiguma iepletās.

Harijs palaida vaļā Neviļu, pats nemanīdams, ko dara. Viņš atkal lēkšoja lejup pa pakāpieniem, raudams ārā zizli, tāpat kā Dumidors, pagriezies pret podestu.

Šķita, ka Siriuss krīt vai veselu mužību; viņa augums izliecas kā loks, viņš atmuguriski iesliga saplēstajā plīvurā, kas karājās arkā.

Harijs redzēja sava krusttēva izdilušajā, reiz tik glītajā sejā pavīdam bailes un izbrīnu, un nākamajā mirklī viņš iekrita senajā ejā un pazuda aiz priekškara, kas noplandijās, kā stipra vēja purināts, tad atkal nokrita vietā.

Harijs dzirdēja Bellatrises Svešovskas triumfējošo kliedzienu, taču zināja, ka tas neko nenozīmē — Siriuss vienkārši bija izkritis cauri arkai un kuru katru brīdi parādīsies no otras puses…

Taču Siriuss nerādījās…

—   SIR1US! — Harijs iekliedzās pilnā kaklā. — SIRIUS!

Viņš bija lejā, elpa aiztrūka krūtis. Siriusam jābūt tur, aiz aizkara, viņš, Harijs, izvilks krusttēvu atkal ārā…

Bet, kad viņš metās skriešus uz podesta pusi, Vilksons satvēra Hariju zem padusēm un apturēja.

—   Tu tur vairs neko nevari darīt, Harij…

—   Palīdziet, glābiet viņu, viņš tikai izkrita tur cauri…

—   …par vēlu, Harij.

—   Mēs vēl varam viņu panākt… — Harijs nikni, no visa spēka rāvās ārā, taču Vilksons nelaida…

—   Tu tur vairs neko nevari darīt, Harij… neko… viņa vairs nav.

TRĪSDESMIT SESTĀ NODAĻA VIENĪGAIS, NO KA VlŅŠ JEBKAD BAIDĪJIES

Viņš nav miris! — Harijs iekliedzās.

Zēns tam neticēja; viņš nespēja noticēt; viņš vēl aizvien no visa spēka pūlējās izrauties no Vilksona tvēriena: Vilksons nav sapratis, aiz priekškara slēpjas cilvēki, tajā pirmajā reizē, kad viņi bija šajā telpā, Harijs bija dzirdējis viņu čukstus. Siriuss bija vienkārši pamucis tālāk no acīm…

—   SIRIUS! — viņš sauca. — SIRIUS!

—    Viņš neatgriezīsies, Harij, — teica Vilksons, viņa balss aizlūza piepūlē, ko prasīja cikstiņš ar Hariju. — Viņš nevar atgriezties, jo ir…

—   VIŅŠ… NAV… MIRIS! — iebrēcās Harijs. — SIRIUS!

Visapkārt kaut kas norisinājās — nesakarīga kņada, burvestību sprikstis. Harijam troksnis bija pilnīgi vienaldzīgs, atvairītajiem lāstiem, kas šāvās viņam garām, nebija nekādas nozimes, nekam nebija nekādas nozīmes, vien tam, lai Vilksons beigtu izlikties, ka Siriuss — kas stāvēja soli no viņiem, aiz tā vecā priekškara — nevar kuru katru brīdi uzrasties, purinādams tumšos matus un kaislīgi alkdams atkal mesties kaujā…

Vilksons vilka Hariju prom no podesta, Harijs nenovērsa acis no arkas, niknodamies, ka Siriuss liek viņam gaidīt…

Tomēr kaut kur dziļi sirdī viņš, pat plosīdamies, lai izrautos no Vilksona skavam, apzinājās, ka Siriuss nekad nebija licis viņam gaidīt… Siriuss vienmēr bija riskējis ar visu, lai satiktu Hariju, lai palīdzētu viņam… Ja Siriuss neparādījās no tās arkas, kad Harijs sauca pēc viņa tā, it kā no tā būtu atkarīga paša kailā dzīvība — vienīgais iespējamais izskaidrojums bija tāds, ka viņš nenāks…

ka viņš tiešām ir…

t

Dumidors vairumu atlikušo nāvēžu bija sadzinis telpas vidū un laikam sasējis tos ar neredzamām virvēm; Trakacis Tramdāns bija aizsteberējis pāri visai telpai pie Tonksas un centās viņu atdzīvināt; aiz podesta joprojām zibsnīja dzirkstis, skanēja elsieni un kliedzieni — Kingslijs turpināja Siriusa cīņu ar Bellatrisi.

—   Garij?

Nevils bija nošļūcis pa akmens solu rindām un tuvojās Harijam. Harijs rimās plūkties ar Vilksonu, kas tomēr piesardzības labad nelaida vaļā viņa augšdelmu.

—  Garij… bad briezbīgi žēd… — teica Nevils. Viņa kājas joprojām nevaldāmi dancoja. — Bai biružaiz…biģa Ziriuzz Bdegz…daz davz draugz?

Harijs pamāja.

—   Nāciet, — klusi sacīja Vilksons, un, ar zizli norādot uz Nevila kājām, noteica: — Rimtum!

Burvestība izbeidzās, Nevila kājas nokrita atpakaļ uz zemes un vairs neraustījās. Vilksona seja bija bāla. — Sameklēsim… sameklēsim pārējos. Kur viņi visi ir, Nevil?

Runādams Vilksons aizgrieza galvu no arkas. Šķita, ka ik vārds sagādā viņam sāpes.

—  Biģi bizi ir dur adbagaģ, — teica Nevils. — Rodab uzbruga zbadzedes, bed ez dobāģu, ga dur biz ir gārdībā… un Gerbiode ir bez zabaģas, bet bulzz biģa…

Viņpus podēstam atskanēja skaļš būkšķis un kliedziens. Harijs ieraudzīja, ka Kingslijs, sāpēs kliegdams, nokrīt uz grīdas; Bellatrise laidās lapās — gar podesta stūri tuvojās Dumidors. Viņš raidīja uz Bellatrisi burvestību, taču viņa to atsita; nu jau viņa bija pusceļā uz augšu…

—  Harij… nē! — iesaucās Vilksons, bet Harijs jau bija izrāvis roku no Vilksona atslābušā tvēriena.

—   VIŅA NOGALINĀJA SĪRIUSU! — Harijs nebalsī kliedza. — NOGALINĀJA… ES NOGALINĀŠU VIŅU!

Un viņš jau skrēja, jau rāpās augšup pa akmens solu rindām; aiz muguras visi kaut ko kliedza, bet viņam bija vienalga. Priekšā noplīvoja un izgaisa skatienam Bellatrises mantijas apakšmala — un viņi atkal bija telpā, kur peldēja smadzenes…

Viņa pār plecu izšāva kādu lāstu. Akvārijs pacēlās gaisā un sašķiebās. Pār Hariju gāzās smirdīgais šķidrums, smadzenes izslīdēja no akvārija un nāca viņam virsū, jau snaikstidamas garos, krāsainos taustekļus, taču viņš iesaucās: — Spārnardium lidiosa! — un tās uzšāvās gaisā. Kājām slidot un ķeroties, viņš metās uz durvju pusi; pārlēca pāri Lunai, kas vaidēdama gulēja uz grīdas, paskrēja garām Džinnijai, kas sauca viņam pakaļ: — Harij… kas…? —, garām Ronam, kas vārgi ķiķināja, un Hermionei, kas joprojām bija bez samaņas. Viņš atrāva vaļā durvis uz apaļo, melno istabu, un ieraudzīja, ka Bellatrise nozūd kādās durvīs istabas otrā pusē; priekšā bija gaitenis, kas veda atpakaļ uz liftiem.

Viņš skrēja, taču Bellatrise bija aizcirtusi durvis sev aiz muguras, un sienas jau atkal sāka griezties. Pēc mirkļa viņam apkārt bija tikai zilas gaismas švīkas, kas nāca no virpuļojošajiem svečturiem.

—  Kur ir izeja? — viņš izmisumā iesaucās, kad sienas nodārdēja un aprima. — Kā var tikt ārā?

Šķita, ka telpa to vien ir gaidījusi — lai viņš pajautā. Durvis tieši aiz muguras atvērās, un aiz tām stiepās gaitenis uz liftiem, lāpu šaudīgo liesmu apgaismots un tukšs. Viņš skrēja…

Priekšā nošķindēja lifts, viņš vēl pielika soli, apmetās ap stūri un ar dūri ieblieza pa pogu, lai izsauktu nākamo liftu. Šķindoņa un klaboņa laidās arvien zemāk; durvis atvērās, un Harijs iedrāzās iekšā, iezveldams pa pogu, uz kuras bija rakstīts: "Ātrijs". Durvis aizvērās, un viņš brauca augšup…

Viņš izspraucās no kabīnes, vēl pirms durvis bija līdz galam atvērušās, un noskatīja ātriju. Bellatrise bija jau gandrīz pie telefona lifta zāles otrā galā, taču, kad viņš metās turp, nāvēde atskatījās un izšāva vel vienu burvestību. Viņš pieliecās, noslēpdamies aiz Maģiskās brālības strūklakas; burvestība aizlidoja garām un ietriecās zelta vārtos ātrija otrā galā tā, ka tie nodunēja kā zvans. Soļi vairs nebija dzirdami. Viņa bija apstājusies. Viņš sakņupa aiz statujam un klausijās.

—   Nāc ārā, nāc ārā, Harucīt! — viņa pasauca, atkal mēdīdamās bērna balstiņā, un atbalss atsitās pret spodrajām koka grīdām. — Kāpēc tu man sekoji? Laikam gribi atriebt manu dārgo brālēnu!

—  Jā! — iekliedzās Harijs, un šķita, ka vesels spokainu Hariju koris no visām pusēm piebalso: — Jā! Jā! Jā!

—  Āāāā…vai tu viņu mīlēji, mazais Poterīt?

Harijā uzbangoja tāds naids, kādu viņš vēl nekad nebija izjutis; viņš izlēca no strūklakas aizsega un iebļāvās: — Mokum!

Bellatrise iekliedzās; lāsts bija nogāzis viņu no kājām, taču nāvēde nelocījās, sāpēs kliedzot, kā bija locījies Nevils, — viņa aizelsusies pielēca kājās un vairs nesmējās. Harijs atkal paslēpās aiz zelta strūklakas. Viņas pretlāsts trāpīja izskatīgajam burvim pa galvu, tā aizlidoja pa gaisu vai desmit soļus un nokrita, iegrebdama koka grīdā garas švīkas.

—   Laikam vēl neesi nekad izmantojis nepiedodamos lāstus, ko, puika? — viņa ieaurojās. Bēbja balstiņa bija pazudusi. — Tos vajag gribēt, Poter! Vajag patiešām vēlēties nodarīt sāpes… lai priecātos par tām… taisnīgas dusmas man lielas sāpes nenodarīs… es tev parādīšu, kā to dara! Es tevi pamācīšu…

Harijs patlaban gribēja apiet apkārt strūklakai no otras puses, kad viņa iekliedzās: — Mokum! — un viņam nācās atkal sarauties maziņam; kentaura roka, kas turēja loku, nolūza un ar blīkšķi piezemējas netālu no zelta burvja galvas.

—   Poter, mani tu nevari pievaret! — kliedza Bellatrise.

Harijs dzirdēja, kā Bellatrise virzās pa labi, lai varētu netraucēti notēmēt. Viņš atmuguriski kāpās apkārt statujai prom no viņas, pieplakdams aiz kentaura kājas, galvu slēpdams aiz mājas elfa galvas.

—   Iis biju un joprojām esmu visuzticamākā Tumsas pavēlnieka kalpone. Es mācījos tumšās zintis no viņa, un es protu tik spēcīgus lāstus, ar kādiem tu, nabaga puišeli, nemūžam nespēsi sacensties…

—   Stulbo! — iekliedzās Harijs. Viņš bija nonācis otrā pusē, kur, uzsmaidīdams tagad jau bezgalvainajam burvim, stāvēja goblins, un notēmēja pretiniecei mugurā, kamēr viņa glūnēja ap strūklaku. Bellatrise reaģēja tik ātri, ka viņš tik tikko paspēja pieliekties.

—   Sargum!

Sarkanas gaismas šautra — viņa paša apdullināšanas burvestība — atlēca atpakaļ. Harijs atkal iespruka aiz strūklakas, un viena goblina auss aizlidoja šķērsām pāri zālei.

—   Poter, es došu tev vienu iespēju! — sauca Bellatrise. — Atdod man pareģojumu — paripini to uz manu pusi — un es saudzēšu tavu dzīvību!

—   Nu, tev nāksies mani nogalināt, jo tas ir pagalam! — Harijs auroja, un, kolīdz viņš bija to izkliedzis, pierē iešķīlās sāpe: rēta atkal kaisa kā ugunīs, un viņš sajuta dusmu uzliesmojumu, kam nebija nekāda sakara ar viņa paša dusmām. — Un viņš to zina! — sauca Harijs, smiedams ārprātīgus smieklus, kas bija visai līdzīgi Bellatrises smējienam. — Tavs dārgais, vecais čoms Voldemorts zina, ka tas ir pagalam! Viņš tev vis galviņu neglaudīs, vai ne?

—   Ko? Ko tu ar to gribi teikt? — nāvēde kliedza, un pirmoreiz viņas balsī skanēja bailes.

—   Pareģojums saplīsa, kad es mēģināju dabūt Neviļu augšā pa kāpnēm! Kā tu domā, ko par to teiks Voldemorts?

Rēta dega kā ugunīs… Acis sāpēs asaroja…

—   MELIS! — viņa spalgi iekliedzās, taču viņas niknumā tagad bija skaidri jaušamas šausmas. — TAS NOTEIKTI IR PIE TEVIS, POTER, UN TU ATDOSI TO MAN! Šurpum pareģojumu! ŠURPUM PAREĢOJUMU!

Harijs atkal sāka smieties, jo zināja, ka tas nāvēdi satracinās vēl vairāk; galva sāpēja tik baisi, ka likās — galvaskauss tūlīt pārsprāgs. Aizslepies aiz vienausainā goblina, viņš pavicināja gaisā brīvo roku un aši ierāva to atpakaļ — Bellatrise raidīja uz viņa pusi vēl vienu zaļas gaismas šautru.

—   Neka nav! — viņš sauca. — Nav nekā, ko pieprasīt! Tas saplīsa, un neviens nedzirdēja, kas tur teikts, vari ziņot savam priekšniekam…

—   Nē! — viņa iekliedzās. — Tā nav taisnība, tu melo! KUNGS, ES CENTOS, ES CENTOS… NESODI MANI…

—    Pietaupi rīkli! — auroja Harijs, aizmiedzis acis, jo rēta sāpēja briesmīgāk nekā jebkad agrāk. — Viņš tevi nedzird!

—   Tiešām nedzirdu, Poter? — vaicāja augsta, salta balss.

Harijs atvēra acis.

Garš, izkaltis, ar melnu kapuci galva, baigā čūskuļa seja balta un drūma, stingas, sarkanas acis ar šaurām zīlītēm… Lords Voldemorts stāvēja vestibila vidu un ar zizli mērķēja uz Hariju, kas stāvēja kā sastindzis, nespēdams pakustināt ne pirkstiņu …

—   Tātad tu saplēsi manu pareģojumu? — klusi jautāja Voldemorts, urbdamies Harijā ar nežēlīgajām, sarkanajām acīm. — Nē, Bella, viņš nemelo… es redzu, kā patiesība raugās manī no viņa ģeķīgā prāta… mēnešiem ilga gatavošanās, mēnešiem ilgi pūliņi… un mani nāvēži jau atkal ļauj Harijam Poteram izjaukt visus plānus…

—    Kungs, piedodiet man, es nezināju, es cīnījos ar zvēromagu Bleķu! — kunkstēja Bellatrise, krizdama Voldemortam pie kājām, kad viņš lēni gāja tuvāk. — Kungs, ziniet…

—   Apklusti, Bella! — draudīgi noteica Voldemorts. — Tūlīt es tikšu ar tevi galā. Vai tu domā, ka es ierados Burvestību ministrijā, lai uzklausītu tavu puņķaino taisnošanos?

—   Bet, kungs, — viņš ir šeit… viņš ir tur, lejā…

—  Man tev vairs nav ko teikt, Poter, — viņš klusi sacīja. — Tu pārāk bieži esi mani kaitinājis, pārāk ilgi. AVADA KEDAVRA!

Harijs pat neatvēra muti, lai pretotos; prāts bija pilnīgi tukšs, zizlis bezjēdzīgi nokarājās ļenganā rokā.

Taču bezgalvainā burvja statuja strūklakā piepeši bija atdzīvojusies: tā nolēca no sava paaugstinājuma un ar blīkšķi piezemējās uz grīdas starp Hariju un Voldemortu. Lāsts tikai nodzirkstīja tai uz krūtīm, kad statuja izpleta rokas, lai pasargātu Hariju.

—   Kas…? — iekliedzās Voldemorts, lūkodamies apkārt. Un

tad viņš izdvesa: — Dumidors! f

Harijs paskatījās viņam garām, sirds lēca vai pa muti arā. Pie zelta vārtiem stāvēja Dumidors.

Voldemorts pacēla savu zizli, un vēl viena zaļas gaismas šautra joņoja virsū Dumidoram, kas pagriezās un izgaisa, apmetnim noplandot. Nākamajā mirklī viņš uzradās Voldemortam tieši aiz muguras un pavicināja zizli uz strūklakas atlieku pusi. Arī pārejie teli atdzīvojās. Raganas statuja metās virsū Bellatrisei, kas iekliedzās un raidīja veselu lāstu straumi — tie, nenodarījuši nekādu kaitējumu, atlēca no statujas krūtīm; tad statuja uzlēca Bellatrisei virsū un piespieda viņu pie grīdas. Tikām goblins un mājas elfs bija aizsteigušies pie sienā ierīkotajiem kamīniem, un vienrocis kentaurs auļoja tieši virsū Voldemortam, kas izgaisa un atkal uzradās pie baseina. Bezgalvainā statuja pagrūda Hariju atpakaļ, tālāk no ugunslīnijas, kur Dumidors gāja virsū Voldemortam un zelta kentaurs rikšoja abiem apkārt.

—   Šonakt nākt uz šejieni bija muļķīgi, Tom, — rāmi teica Dumidors. — Aurori ir ceļā…

—   Pa to laiku es būšu jau prom un tu būsi miris! — izspļāva

Voldemorts. Viņš meta Dumidoram vēl vienu nāvējošu lāstu, bet aizšāva garām un trapija apsardzes galdam; tas uzliesmoja.

Dumidors vieglītēm pavicināja savu zizli: no tā izšāvās tik spēciga burvestība, ka Harijam, lai gan viņš atradās sava zelta sarga aizsegā, mati saslējās stāvus, un šoreiz Voldemorts bija spiests no zila gaisa uzburt mirdzošu sudraba vairogu un paslēpties aiz tā. Lai kas arī tā bija par burvestību, tā nenodarīja vairogam nekādus redzamus postījumus, tikai atsitās pret to ar savādi šerminošu skaņu ka dobjš gonga sitiens…

—   Tu negribi mani nogalināt, Dumidor? — vaicāja Voldemorts, sarkanās acis piemiedzis un lūkodamies pāri vairoga malai. — Tāda nežēlība ir zem tava goda, ja?

—   Mēs abi zinām, ka cilvēku var iznīcināt arī citādi, Tom, — rāmi atbildēja Dumidors, iedams pretī Voldemortam, it kā viņš vispār nepazītu bailes, it kā nekas nebūtu iztraucējis viņa pastaigu pa zaļi. — Tiesa, tā vienkārši atņemt tev dzīvību — ar to man būtu par maz…

—   Nav nekā ļaunāka par nāvi, Dumidor! — ierūcās Voldemorts.

—   Tu smagi kļūdies, — atteica Dumidors, joprojām tuvodamies Voldemortam un runādams tik nepiespiesti, it kā abi kaut ko apspriestu pie glāzītes. Harijs sabijās, raudzīdamies, kā viņš iet — neaizsargāts, nepiesegts; viņš vēlējās izkliegt kādu brīdinājumu, taču bezgalvainais sargs turpināja viņu atmuguriski bīdīt tuvāk sienai, nedodams ne mazāko iespēju izrauties. — jā, patiesi, tavs vājākais punkts vienmēr ir bijis tas, ka tu nesaproti, ka pastāv kaut kas daudz ļaunāks par nāvi…

No sudraba vairoga aizsega izšāvās vēl viena zaļas gaismas šautra. Šoreiz Dumidoram priekšā aizlēca vienrocis kentaurs, kas, saņēmis triecienu, sašķīda tūkstoš lauskās, bet, pirms vēl drumslas bija nokritušas uz grīdas, Dumidors bija parāvis savu zizli atpakaļ un pavicinājis ka patagu. No zižļa gala izlidoja gara, tieva liesma, tā aptinās ap Voldemortu un viņa vairogu. Mirkli likās, ka Dumidors ir uzvarējis, taču tad ugunīgā virve pārvērtās par čūsku; tā uzreiz palaida vaļā Voldemortu un, nikni šņākdama, pavērsas pret Dumidoru pašu.

Voldemorts izgaisa; uz grīdas guļošā čūska izslējās, gatava kost…

Gaisā ap Dumidoru izšāvās liesmu šalts, un Voldemorts parādījās, stāvēdams uz paaugstinājuma baseina vidū, kur vēl pavisam nesen bija stāvējušas piecas statujas.

—   Uzmanīgi! — ieaurojās Harijs.

Bet, kolīdz viņš iekliedzās, no Voldemorta zižļa pret Dumidoru cirtās vēl viena zaļas gaismas šautra, un čūska metās uzbrukumā…

Dumidoram priekšā lejup piķēja Fokss, viņš plati atvēra knābi un norija visu zaļās gaismas šautru; fēnikss uzliesmoja un nokrita uz grīdas — mazs, krunkains, bez spārniem. Tajā pašā brīdī Dumidors lēni, līgani pavēzēja zizli — čūska, jau gatava iecirst viņa zobus, uzlidoja augstu gaisā un izkūpēja sīkā tumšu dūmu strūkliņā; baseina ūdens uzspurdza gaisā un apņēma Voldemortu kā kausēta stikla kūniņa.

Dažas sekundes Voldemorts bija redzams tikai kā melns, virmojošs, svešāds stāvs, kas neskaidri mirgoja uz paaugstinājuma, cīnoties, lai nomestu smacējošo blīvu…

Tad viņš pagaisa, un ūdens ar blīkšķi iegāzās atpakaļ baseinā, ar joni pārskalodamies malām pāri un pārplūdinādams pulēto grīdu.

—   KUNGS! — iekliedzās Bellatrise.

Būdams drošs, ka viss ir galā, drošs, ka Voldemorts ir izšķīries bēgt, Harijs mēģināja izrauties no savas statujas apsardzības, taču Dumidors pavēlēja: — Palieciet, kur esat, Harij!

Dumidora balsī pirmo reizi skanēja izbailes. Flarijs nespēja saprast, kāpēc: zālē bez viņiem neviena nebija, šņukstošā Bellatrise vēl arvien gulēja zem raganas statujas, un uz grīdas vārgi ķērkstēja mazais fēnikss Fokss…

Te piepeši Harija rēta atvērās, un viņš saprata, ka ir miris: sāpes bija neiedomājamas, neizturamas…

Zāles vairs nebija, ap viņu bija aptinies kāds radījums ar sarkanām acīm, tik cieši apvijies, ka Harijs nezinaja, kur beidzas viņš un sākas tas otrais; viņi bija sakusuši kopā, sāpju savienoti, un aizbēgt nebija iespējams…

Un, kad radījums ierunājās, viņš runāja ar Harija muti, un zēns cauri visām sāpēm juta, kā žoklis kustas…

—   Nogalini mani, Dumidor…

Neko neredzēdams, mirstošs, ar ik sīkāko šūniņu kliegdams pēc atsvabināšanas, Harijs juta, ka radījums atkal gūst virsroku…

—  Ja nāve ir nieks, Dumidor, nogalini puiku…

Kaut tikai beigtos šis sāpes, domāja Harijs… lai viņš mūs nogalina… dariet tam galu, Dumidor… nāve ir nieks, salīdzinot ar šo…

Un es atkal satikšu Siriusu…

Un, kolīdz šīs jūtas piepildīja Harija sirdi, žņaugi atlaidās, sāpes pārgāja; Harijs gulēja ar seju pret grīdu, bez brillēm, drebēdams tā, it kā apakšā būtu ledus, nevis koka grīda…

Un zālē ieskanējās balsis, vairāk balsu, nekā vajadzēja būt… Harijs atvēra acis, ieraudzīja, ka brilles guļ pie kājām tai bezgalvainajai statujai, kas bija viņu sargājusi, bet tagad visā garumā gulēja uz muguras, ieplaisājusi un nekustīga. Viņš uzlika brilles un mazliet paslēja galvu, ieraudzīdams Dumidora līko degunu turpat pie savējā.

—  Vai jūs mani dzirdat, Harij?

—  Jā, — atbildēja Harijs, trīcēdams tik mežonigi, ka nespēja noturēt galvu taisni. — Jā, es… kur ir Voldemorts… kur ir… kas ir šie visi… kas ir…

Ātrijs bija cilvēku pilns; grīdā atspīdēja smaragdzaļās liesmas, kas dega visos kamīnos, no tiem straumēm plūda raganas un burvji. Kad Dumidors piecēla Hariju kājās, viņš ieraudzīja goblina un mājas elfa zelta statujas, kas veda uz viņu pusi apstulbušo Kornēliju Fadžu.

—   Viņš bija šeit! — sauca sarkanā mantijā tērpies virs ar zirgasti, norādot uz zelta drumslu kalnu zāles viņā galā, kur vēl pirms dažiem mirkļiem bija gulējusi sagūstītā Bellatrise. — Es viņu redzēju, Fadža kungs, zvēru, tas bija Pats-Zināt-Kas, viņš saķēra sievieti un aizteleportējās!

—   Zinu, Viljamson, zinu, es arī viņu redzēju! — buldurēja Fadžs, kam zem svītrainā apmetņa vidēja pidžama un kas elsa tā, it kā tikko būtu noskrējis vairākas jūdzes. — Pie Merlina bārdas… šeit… šeit!… Burvestību ministrijā!… Augstā debess… nevar būt… man trūkst vārdu… kā tas var būt…?

—   Ja jūs nobrauktu dziļāk, Noslēpumu nodaļā, Kornēlij, — bilda Dumidors, nepārprotami priecīgs, ka Harijs ir dzīvs, un sperdams soli uz priekšu — jaunatnācēji tikai tagad aptvēra, ka viņš ir šeit (daži no viņiem pacēla savus zižļus, citi izskatījās pārsteigti; elfa un goblina statujas aplaudēja, un Fadžs salēcās tik strauji, ka viņa rītakurpēs tērptās pēdas atrāvās no grīdas), — jūs Nāves kambarī atradīsit vēl dažus izbēgušos nāvēžus — viņi ir saistīti ar antiteleportācijas burvestībām un gaida jusu spriedumu.

—   Dumidor! — izdvesa Fadžs, no pārsteiguma gluži nesamanīgs. — Jūs… šeit… es… es…

Ministrs uzmeta mežonīgu skatu auroriem, kas sekoja viņam, un bija pilnīgi skaidrs, ka viņš jebkurā brīdī var iekliegties: "Ņemiet to tur ciet!"

—    Kornēlij, es esmu gatavs cīnīties ar jūsu viriem — un uzvarēt arī šoreiz! — nodimdināja Dumidors. — Taču vēl pirms pāris minūtēm jūs pats ar savām acīm redzējāt pierādījumu tam, ka es jau gadu jums saku taisnību. Lords Voldemorts ir atgriezies, jūs divpadsmit mēnešus vajājat nepareizo cilvēku, nu beidzot ir pienācis laiks uzklausīt saprāta balsi!

—   Es ne… labi… — ducināja Fadžs, skatīdamies apkārt, it kā cerēdams, ka kāds pateiks priekšā, kas tagad jādara. Neko tādu nesagaidījis, viņš paziņoja: — Ļoti labi… Čāgonen! Viljamson! Aizejiet uz Noslēpumu nodaļu un apskatieties… Dumidor, jūs…

jūs man izstāstīsiet visos sīkumos… Maģiskās brālības strūklaka… kas noticis? — viņš piemetināja, gandriz šņukstēdams, skatīdamies uz grīdu, kur, juku jukām izkaisītas, mētājās raganas, burvja un kentaura statuju atliekas.

—   To mēs apspriedisim pēc tam, kad es būšu nosūtījis Hariju atpakaļ uz Cūkkārpu, — sacīja Dumidors.

—   Hariju… Hariju Poteru?

Fadžs uz papēžiem apsviedās apkārt un blenza uz Hariju, kas joprojām, atspiedies pret sienu, stāvēja līdzās nokritušajai statujai, kas bija sargājusi viņu Dumidora un Voldemorta cikstiņa laikā.

—  Viņš… šeit? — izstomija Fadžs. — Kāpēc… kas īsti te…

—   Es paskaidrošu visu, — atkārtoja Dumidors, — kad Flarijs būs atgriezies skolā.

Viņš pagriezās un devās turp, kur uz grīdas gulēja zelta burvja galva. Norādījis uz to ar zizli, viņš nomurmināja: — Ejslēgus! — Galva zilgani ievizējās un dažas sekundes skaļi vibrēja pret koka gridu, tad atkal norima.

—   Paklau, Dumidor! — ierunājās Fadžs, kad Dumidors pacēla burvja galvu un ar to rokās devās pie Harija. — Jums nav atļaujas šīs ejslēgas lietošanai! Kā jūs atļaujaties darīt kaut ko tādu Burvestību ministra acu priekšā, jūs… jūs…

Fadžs saminstinājās, kad Dumidors valdonīgi paskatījās uz viņu pāri saviem aceņu pusmēnešiem.

—  Jūs pavēlēsiet atsaukt Doloresu Ambrāžu no Cūkkārpas, — sacīja Dumidors. — Jūs pateiksiet saviem auroriem, lai viņi beidz meklēt manu maģisko būtņu kopšanas pasniedzēju, lai viņš var atgriezties darbā. Šovakar es veltīšu jums… — Dumidors izvilka pulksteni ar divpadsmit rādītājiem no kabatas un palūkojās tajā, — …pusstundu sava laika, un ar to, pēc manām domām, vajadzētu būt vairāk nekā pietiekami, lai izklāstitu būtiskāko no tā, kas te notika. Pēc tam es atgriezīšos savā skolā. Ja jums būs nepieciešama vēl kāda mana palīdzība, protams, esat vairāk nekā gaidīts pie manis Cūkkārpā. Vēstules, kas būs adresētas direktoram, nonāks pie manis.

Fadžs vēl vairāk izvelba acis; mute viņam atkrita vaļā, un apaļā seja zem izspurušajiem sirmajiem matiem pietvīka arvien košāka.

—   Es… jūs…

Dumidors pagrieza viņam muguru.

—   Ņemiet šo ejslēgu, Harij.

Viņš pastiepa statujas zelta galvu, un Harijs uzlika roku uz tās, neprātodams, ko darīs tālāk un kurp tagad dosies.

—  Tiksimies pēc pusstundas, — klusi bilda Dumidors. — Viens… divi… trīs…

Harijs samanīja pazīstamo sajūtu — it kā nabā būtu ieķēries āķis. Spodrā koka grīda izzuda zem kājām; ātrijs, Fadžs un Dumidors — visi izgaisa, un viņš traucās uz priekšu krāsu un skaņu viesulī…

TRISDESMIT SEPTĪTA NODAĻA ZUDUŠAIS PAREĢOJUMS

Harija kājas atdūrās pret cietu pamatu, ceļi mazliet ieliecās, un zelta burvja galva, skani nošķindot, nokrita uz gridas. Viņš paskatījās apkārt un ieraudzīja, ka stāv Dumidora kabinetā.

Šķita, ka direktora prombūtnes laikā viss ir sakārtojies pats no sevis. Uz galdiņiem ar trauslajām kājām, klusītēm pukšķēdami un dūkdami, stāvēja smalkie sudraba instrumenti. Direktoru portreti snauda savos rāmjos, atbalstījuši galvas pret krēslu atzveltnēm vai gleznas malām. Harijs palūkojās ārā pa logu. Apvārsni iekrāsoja vēsa, bāli zaļa švīka: ausma bija tuvu.

Viņš nespēja izturēt klusumu un mieru, ko iztraucēja vien kāda dusoša portreta nopūta vai ieņurdēšanās. Ja tas, kas apkārt, spētu atspoguļot to, kā viņš jutās, glezna sāpēs kliegtu. Viņš pagājās šurpu turpu pa kluso, skaisto kabinetu, strauji elpodams, pūlēdamies nedomāt. Taču jādomā bija… nebija, kur likties…

Tā bija viņa vaina, ka Siriuss ir miris; tikai viņš bija vainojams. Ja viņš, Harijs, nebūtu izrādījies tik stulbs, ja nebūtu uzķēries

uz Voldemorta āķa, ja nebūtu bijis tik pārliecināts, ka viss, ko viņš redzējis sapni, ir skaidra patiesība, ja tiešām būtu pieļāvis iespēju, ka Voldemorts — kā Hermione teica — izmanto Harija tieksmi tēlot varoni…

Tas bija nepanesami, viņš nespēja par to domāt, nespēja to izturēt… Iekšā milža šausmīgs tukšums, viņš negribēja to ne just, ne apzināties — melns caurums tai vietā, kur bijis Siriuss, kur Siriuss bija pazudis; viņš nespēja nostāties aci pret aci ar šo milzīgo tukšumu, nespēja to izturēt…

Glezna, kas karājās viņam aiz muguras, izdvesa īpaši skaļu krācienu, un dzedra balss ierunājās:

—   Ā… Harijs Poters…

Fineass Nigells izstaipījās un gari nožāvājās, pētīdams Hariju ar skadrām, piemiegtām acīm.

—  Un kas jūs šurp atvedis tik agrā rīta stundā? — Fineass apvaicājās. — Šajā kabinetā nav ļauts atrasties nevienam, izņemot likumīgo direktoru. Vai varbūt jūs šurp atsūtijis Dumidors? Ak, tikai nesakiet man… — Viņš atkal krampjaini nožāvājās. — Vēl kāda vēsts no mana nekam nederīgā mazmazmazdēla?

Harijs nespēja parunāt. Fineass Nigells nezināja, ka Siriuss ir miris, un Harijs nespēja viņam to pateikt. Izteikt to skaļi būtu tas, pats, kas padarīt notikušo galīgu, absolūtu, nelabojamu.

Vēl daži portreti sakustējās. Bailēs, ka tūlīt sāksies nopratināšana, Harijs pārskrēja pāri istabai un satvēra durvju rokturi.

Tas nepakustējās. Viņš bija ieslēgts.

—  Ceru, tas nozīmē, — ieteicās tuklais sarkandegunis burvis, kas karājās pie sienas aiz direktora galda, — ka drīz Dumidors atkal būs mūsu vidū?

Harijs pagriezās. Burvis vēroja viņu ar dziļu interesi. Harijs pamāja. Viņš atkal paraustīja rokturi sev aiz muguras, tomēr tas palika nekustīgs.

—  Ak, cik labi, — sacīja burvis. — Bez viņa bija gaužām garlaicīgi, nudien, gaužām garlaicigi.

Viņš sagrozījās tronim līdzīgajā krēslā, kurā bija attēlots sēžam, un laipnīgi uzsmaidīja Harijam.

—    Dumidors jūs ļoti augstu vērtē — domāju, jums tas ir zināms, — viņš omulīgi noteica. — Jā, jā. Viņš jūs ļoti ciena.

Vainas apziņa, kas pildīja Harija krūtis ka milzīgs, smags tārps, sāka locīties un knosīties. Harijs nespēja to izturēt, viņš vairs nespēja izturēt to, ka ir Harijs… viņš nekad nebija juties tik šaušalīgi ieslodzīts savā ķermeni un prātā, tik stipri vēlējies būt kāds cits, vienalga, kas…

Tukšajā kamīnā uzsprēgāja smaragdzaļas liesmas, un Harijs atlēca nost no durvīm, noskatīdamies uz cilvēku, kas ievirpuļoja kamīna mutē. Kad no uguns izauga Dumidora slaikais stāvs, uz sienām pamodās burvji un raganas, daudzi no viņiem izkliedza apsveikumus.

—   Pateicos, — rimti noteica Dumidors.

Nepaskatījies uz Hariju, viņš vispirms piegāja pie laktas, kas atradās blakus durvīm, un, no mantijas iekškabatas izņēmis kailo, mazo, kropligo Foksu, saudzīgi nolika to uz paplātes ar mīkstiem pelniem, kas atradās līdzās zelta podestam, uz kura parasti tupēja pieaugušais Fokss.

—   Nu tā, Harij, — ierunājās Dumidors, pagriezdams putnēnam muguru, — jūs noteikti priecāsieties, uzzinot, ka neviens no jūsu biedriem šīs nakts notikumos nav nopietni cietis.

Harijs gribēja atsaukties: — Labi, — bet pār lūpām nenāca ne skaņa. Tā vien likās, Dumidors piemin, ka viņš ir vainīgs visā, kas noticis, un, lai gan nupat jau Dumidors raudzījās viņam tieši acīs drīzāk laipns, nevis apsūdzošs, Harijs nespēja izturēt direktora skatienu.

—   Pomfreja madāma viņus visus salāpīs, — teica Dumidors. — Nimfadorai Tonksai varbūt vajadzēs kādu laiciņu pavadit Svētā Mango dziednīcā, taču jādomā, pēc tam viņa būs pilnīgi vesela.

Harijs apmierinājās ar to, ka pamāja paklājam, kas, debesīm ārā palsnījot, kļuva gaišāks. Viņš skaidri zināja, ka visi portreti, cik vien to šeit bija, dedzīgi ieklausās ikvienā Dumidora vārdā, prātodami, kur īsti Dumidors un Harijs bijuši un kāpēc tur bijuši ievainotie.

—  Es zinu, kā jūs jūtaties, Harij, — ļoti klusu sacīja Dumidors.

—  Ne, jūs nezināt vis, — atsaucās Harijs, un viņa balss pēkšņi bija skaļa un spēcīga; uzmutuļoja nevaldāmas dusmas: Dumidors neko nezināja par to, kā viņš jūtas.

—  Redzat, Dumidor? — manīgi iejaucās Eineass Nigells. — Ij nemēģiniet saprast audzēkņus. Viņiem tas riebjas. Viņi labāk vēlas but traģiski pārprasti, mocīties, sevi žēlodami, gremdēties…

—   Pietiks, Fineas, — teica Dumidors.

Harijs pagrieza Dumidoram muguru un cītīgi raudzījās ārā pa logu. Tālumā vidēja kalambola laukums. Reiz, maskējies kā melns, pinkains suns, tur bija ieradies Siriuss, lai paskatītos, kā Harijs spēlē… jādomā, nāca paskatīties, vai Harijs ir tikpat labs spēlētājs kā Džeimss… Harijs netika viņam pajautājis…

—   Par tādām izjūtām nav jākaunas, — viņš dzirdēja Dumidora balsi. — Tieši otrādi… tas, ka jūs spējat just tādas sāpes, ir jūsu lielākais spēks.

Harijs juta, kā līdz baltkvēlei nokaitušās dusmas laiza sirdi, svildamas drausmīgajā tukšumā, modinot alkas aizskart Dumidoru — par to, ka viņš tik mierigs, ka gvelž tukšu…

—   Ak tā, mans lielākais spēks? — trīcošā balsī pārjautāja Harijs, skatīdamies uz kalambola laukumu ar neko neredzošām acim. —Jūs neko nesaprotat… jūs nezināt…

—   Ko es nezinu? — mierigi vaicāja Dumidors.

Tas nu bija par daudz. Harijs pagriezās, niknumā drebēdams.

—   Es negribu runāt par to, kā es jūtos, skaidrs?

—  Harij, šis ciešanas liecina, ka jūs esat cilvēks! Šīs sāpes ir daļa no cilvēciskuma…

—  TAD… ES… NEGRIBU… BŪT… CILVĒKS! — Harijs ieaurojās, paķēra no tuvākā garkājainā galdiņa kādu smalku sudraba instrumentu un aizlingoja to pāri istabai; tas atsitās pret sienu un sašķīda tūkstoš sīkos gabaliņos. Vairākas gleznas izgrūda dusmu un baiļu kliedzienus, un Armando Dipē izsaucās: — Nu gan!

—   MAN VIENALGA! — Harijs kliedza uz viņiem, pakampdams lunoskopu un iesviezdams to kamīnā. — MAN VIENREIZ PIETIEK, ES ESMU DIEZGAN REDZĒJIS, ES VAIRĀK NEGRIBU, ES GRIBU, LAI TAS REIZ BEIGTOS, MAN VISS IR VIENALGA…

Viņš satvēra galdiņu, uz kā bija stāvējis sudraba instruments, un trieca pret grīdu. Tas nokrita un salūza, kājiņas aizripoja uz visām pusēm.

—   Jums nav vienalga, — teica Dumidors. Viņš nebija pat sarāvies vai pakustējies, lai liegtu Harijam izdemolēt kabinetu. Seja viņam bija mierīga, gandrīz atsvešināta. — Viss jums rūp tik ļoti, ka sāpēs jūs būtu gatavs noasiņot līdz nāvei.

—   NĒ! — iekliedzās Harijs tik skaļi, ka viņam šķita — rīkle pārplīsīs —, un mirkli viņš vēlējās mesties virsū Dumidoram un iznīcināt arī viņu: sašķaidīt druskās šo veco, rimto seju, sist, likt viņam izjust kaut niecīgāko daļiņu no tām šausmām, kas plosīja viņu pašu.

—  Ak, jā gan, — vēl mierīgāk atteica Dumidors. — Jums nav mātes, tēva un tagad nav ari tā, kas no tiem, ko jūs pazīstat, visvairāk līdzinājās vecākiem. Protams, jums nav vienalga.

—   JŪS NEZINĀT, KĀ ES JŪTOS! — Harijs auroja. — JŪS… STĀVAT ŠEIT… JŪS…

Taču vārdu vairs nebija, ālēšanās vairs nelīdzēja; viņš vēlējās bēgt, tikai bēgt un neatskatīties, viņš vēlējās būt kaut kur, kur uz viņu nelūkotos šīs dzidrās, zilās acis, kur nebūtu jāredz šī pretīgi mierīgā vecišķā seja. Viņš pieskrēja pie durvīm, sagrāba rokturi un nospieda to.

Durvis neatvērās.

Harijs atkal pagriezās pret Dumidoru.

—   Laidiet mani ārā! — viņš teica. Viņš tricēja no galvas līdz kājām.

—   Nē, — Dumidors vienkārši atbildēja.

—   Laidiet mani ārā! — Harijs uzstāja.

—  Nē, — Dumidors atkārtoja.

—    Ja jus mani… ja jūs mani te turēsiet… ja jūs nelaidīsiet mani…

—   Jūs visādā ziņā turpināsiet iznīcināt manas mantas, — Dumidors nopietni sacīja. — Varbūt man to ir pārāk daudz.

Viņš piegāja pie galda un apsēdās, nenolaizdams skatienu no Harija.

—   Laidiet mani ārā, — Harijs atkal teica, tagad salti un gandrīz tikpat mierīgi kā Dumidors.

—     Vispirms es pateikšu, kas man sakāms, — Dumidors atbildēja.

—   Vai jūs… vai jūs domājat, ka es gribu… vai jūs domājat, ka man nav… MAN NOSPĻAUTIES PAR TO, KO JUS GRIBAT TEIKT! — Harijs iebļāvās. — Es negribu dzirdēt itin neko no tā, ko jūs gribat teikt!

—   Jūs uzklausīsiet, — sērīgi atteica Dumidors. — Jo neesat ne tuvu tik nikns uz mani, kā jums vajadzētu būt. Ja metīsieties man virsū — es zinu, ka daudz netrūkst —, es pavisam noteikti būšu to pelnījis.

—   Ko jūs tur runājat…?

—   Tā ir mana vaina, ka Siriuss ir miris, — skaidri sacīja Dumidors. — Vai, precīzāk, gandrīz tikai un vienīgi mana vaina — nebūšu tik augstprātīgs, lai uzņemtos atbildību par visu. Siriuss bija drosmīgs, gudrs un enerģisks cilvēks, un tādi parasti neapmierinās ar sēdēšanu drošībā, apzinoties, ka citi ir briesmās. Taču jums ne uz mirkli nevajadzēja noticēt, ka bija kāda vajadzība šonakt doties uz Noslēpumu nodaļu. Būtu es bijis atklāts pret jums, Harij — un man tādam vajadzēja būt —, jūs jau sen būtu zinājis, ka Voldemorts var mēģināt ievilināt jūs Noslēpumu nodaļā, un vakar vakarā jūs nebūtu ļāvies piemuļķoties un nebūtu turp devies. Un Siriusam nevajadzētu steigties jūs izpestīt. Šī vaina gulstas uz mani, uz mani vien.

Harijs joprojām stāvēja, roku uzlicis uz durvju roktura, taču pats to nemanīja. Viņš ieplestām acīm skatījās uz Dumidoru, smagi elpodams, klausīdamies, bet vāji saprazdams dzirdēto.

—   Apsēdieties, lūdzu, — sacīja Dumidors. Tā nebija pavēle, bet gan lūgums.

Harijs saminstinājās, tad lēni pārgāja pāri istabai, kurā nu visās malās mētājās sudraba zobratu detaļas un koka atlūzas, un apsēdās iepretim Dumidora rakstāmgaldam.

—   Vai es pareizi sapratu, — pa kreisi no Harija lēni teica Fineass Nigells, — ka mans mazmazmazdēls… pēdējais no Bleķiem… ir miris?

—  Jā, Fineas, — atbildēja Dumidors.

—   Es tam neticu, — strupi izmeta Fineass.

Harijs pagrieza galvu un ieraudzīja, ka Fineass izsoļo ārā no sava portreta, un zināja, ka viņš ir devies apciemot savu otro portretu Drumkaktē. Varbūt izstaigās visas ģīmetnes, pa visu māju saukdams Siriusu…

—    Harij, es esmu jums parādā paskaidrojumu, — sacīja Dumidors. — Paskaidrojumu par veca vīra kļūdām. Jo tagad es redzu, ka tas, ko es esmu darījis un nedarījis saistībā ar jums, liecina, ka esmu kļuvis vecs. Jaunība nevar zināt, kā vecums domā un kā jūtas. Turpretim veci ļaudis ir vainīgi, ja aizmirst, kā tas ir — būt jaunam… Un rādās, ka pēdējā laikā es biju to piemirsis…

Lēca saule; kalnu virsotnes zeltojās sarkanzeltainas, un debesis tām pāri pletās bālas un dzidras. Gaisma krita pār Dumidoru, pār viņa uzacu un bārdas sudrabu, pār rievām, kas bija dziļi iegrebtas sejā.

—   Pirms piecpadsmit gadiem, — sacīja Dumidors, — kad ieraudzīju rētu jums pierē, es prātoju, ko tā varētu nozīmēt. Es domāju, ka tā varētu liecināt par saikni, kas saista jūs un Voldemortu.

—  To jūs jau esat man teicis, profesor, — skarbi izmeta Harijs. Bija vienalga, vai viņš ir vai nav rupjš. Tagad viss bija vienalga.

—  Jā, — taisnodamies sacīja Dumidors. — Jā, bet saprotiet — jāsāk ar jūsu rētu. Jo drīz pēc tam, kad jūs atgriezāties burvju pasaulē, kļuva skaidrs, ka man bija taisnība — rēta brīdina jūs, ja Voldemorts ir tuvumā vai izjūt kādas spēcīgas emocijas.

—   Zinu, — vienaldzīgi atteica Harijs.

—   Un, kopš Voldemorts ir atguvis savu miesu un spēkus, arvien izteiktāka kļuva jūsu spēja nojaust, ka Voldemorts ir tuvu, pat tad, ja ir maskējies, kā arī zināt, ko viņš jūt, kad ir saviļņots.

Harijs pat nepapūlējās pamāt. To visu viņš jau zināja.

—   Ne pārāk sen, — Dumidors runāja tālāk, — es sāku bažīties, ka Voldemorts var atģist, ka starp jums pastāv šāda saikne. Patiešām, pienāca brīdis, kad jūs tik dziļi iekļuvāt viņa prātā un domās, ka viņš sajuta jūsu klātbūtni. Es runāju, bez šaubam, par to nakti, kad jūs kļuvāt liecinieks uzbrukumam Vīzlija kungam.

—  Jā, Strups man teica, — Harijs nomurmināja.

—   Profesors Strups, Harij, — Dumidors klusi izlaboja. — Bet vai jūs nebrīnījāties, kāpēc to jums neizskaidroju es? Kāpēc es pats nemācīju jums slēpprātību? Kāpēc mēnešiem ilgi pat neskatījos uz jums?

Harijs pacēla galvu. Tagad viņš redzēja, ka Dumidors izskatās skumjš un noguris.

—  Jā, — Harijs nobubināja. — Jā, brīnījos gan.

—  Redziet, — Dumidors turpināja, — es biju pārliecināts, ka, necik ilgi, un Voldemorts mēģinās ielauzties jūsu prātā, lai ietekmētu jūsu domas un novirzītu tās pa nepareizo ceļu, un man nebija ne mazākās vēlēšanās viņu uz ko tādu vēl pamudināt. Es biju pilnīgi pārliecināts — ja viņš uzzinās, ka mūsu attiecības ir — vai kādreiz ir bijušas — tuvākas nekā vienkārši direktoram un audzēknim, viņš nelaidīs garām izdevību izmantot jūs kā līdzekli, lai izspiegotu mani. Es baidījos no tā, kāda situācijā viņš var jūs nostādīt, baidījos, ka viņš var paverdzināt jus. Harij, es uzskatu, ka man bija taisnība, kad es domāju, ka Voldemorts gribēja jūs šādi izmantot. Tajās retajās reizēs, kad mēs nonācām tuvu viens otram, man šķiet, es redzēju viņa ēnu pavidam jūsu acis… Es raudzīju jūs pasargāt — jūs atstumdams. Veca vīra kļūda…

Harijs atcerējās — kad viņš bija skatījies Dumidoram acis, tika uzmākusies sajūta, it kā viņā pamostos saritinājusies čūska, it kā tā saslietos, lai kostu.

—   Kā Voldemorts šonakt parādīja, pakļaujot jūs, viņš netiecās iznīcināt mani. Viņš gribēja iznīcināt jūs. Viņš cerēja — vēl nesen, tajā neilgajā laika sprīdī, kad bija jūs pakļāvis —, ka es upurēšu jūs, cerēdams nogalināt viņu.

Viņš smagi nopūtās. Harijs ļāva, lai vārdi skalojas pāri. Pirms dažiem mēnešiem viņš būtu bezgala kārojis to visu uzzināt, taču tagad nekam nebija nozīmes, salīdzinot ar melno bezdibeni — Siriusa zaudējumu; nekas vairs nebija no svara…

—   Siriuss man teica, ka tonakt, kad jūs redzējāt vīziju par uzbrukumu Arturam Vīzlijam, jūs esot jutis sevī pamostamies Voldemortu. Es uzreiz sapratu, ka Īstenojušās manas visļaunākās aizdomas — Voldemorts ir sapratis, ka var jūs izmantot. Mēģinādams apbruņot jūs, lai varat turēties pretim Voldemorta uzbrukumiem, es vienojos ar profesoru Strupu par slēpprātības nodarbībām.

Viņš apklusa. Harijs vēroja saules gaismas strēli, kas lēni slīdēja pāri Dumidora rakstāmgalda spožajai virsmai, ietinot mirdzumā sudraba tintnicu un greznu asinssarkanu rakstāmspalvu. Harijs juta, ka visi portreti, kas karājās šajā kabinetā, ir nomodā un vērīgi klausās Dumidora stāstā: reizēm iečaukstējās kāda mantija, kāds klusi nokremšķinājās. Fineass Nigells vēl nebija atgriezies…

—   Profesors Strups atklāja, — Dumidors turpināja, — ka jūs jau mēnešiem ilgi sapņojot par Noslēpumu nodaļas durvim. Nav šaubu, ka jau kopš tā brīža, kad Voldemorts tikko bija atguvis savu miesu, viņu bija apsēdusi doma, ka jādzird pareģojums, un, kad viņa prāts grozījās ap šim durvīm, jūs darījāt tāpat, kaut nezinājāt, ko tas nozīmē. Un tad jūs redzējāt, kā Rukvuds, kas, pirms tika apcietināts, strādaja Noslēpumu nodaļā, izpauž Voldemortam to, ko mēs vienmēr esam zinājuši — ka pareģojumi, kas glabājas Burvestību ministrijā, ir pamatīgi aizsargāti. Tikai tie, kas pareģojumā minēti, var paņemt to no plaukta, nesajūkot prātā; tātad uz Burvestību ministriju bija jādodas vai nu Voldemortam pašam, riskējot ar atmaskošanu, — vai ari pareģojums jāpaņem jums un jāatdod viņam. Jūsu slēpprātlbas studijas kļuva vēl nozīmīgākas.

—   Bet es nemācījos, — nomurmināja Harijs. Viņš izteica to, mēģinādams mazināt smacējošo vainas apziņu, cerēdams, ka atzīšanās atbrīvos viņu no drausmīgās nastas, kas spieda sirdi. — Es nevingrinājos, es nepūlējos, es būtu pats varējis izbeigt šos sapņus, I Iermione to nemitīgi daudzināja; būtu es to darījis, viņš nekad nebūtu varējis parādīt man, kurp jāiet, un… Siriuss nebūtu… Siriuss nebūtu…

Harija prātā kaut kas pārkūsāja malām pāri — nepieciešamība attaisnoties, paskaidrot…

—   Es mēģināju pārliecināties, vai viņš tiešām ir sagūstījis Siriusu, es iegāju Ambrāžas kabinetā un runāju no kamina ar Mokšķi, un viņš teica, ka Siriusa nav mājās, ka viņš ir aizgājis!

—   Mokšķis meloja, — klusu sacīja Dumidors. — Jūs neesat viņa saimnieks, viņš varēja jums melot, pat nenosodīdams pats sevi. Mokšķis gribēja, lai jūs dodaties uz Burvestību ministriju.

—   Viņš… viņš tīšām mani turp aizsūtīja?

—  Ak, jā. Baidos, ka Mokšķis jau mēnešiem ilgi kalpoja ne tikai vienam saimniekam.

—  Kā? — Harijs truli jautāja. — Viņš jau gadiem neiet ārā no Drūmkaktes nama.

—  īsi pirms Ziemassvētkiem Mokšķim radās tāda iespēja, — teica Dumidors, — kad Siriuss, šķiet, uzkliedza, lai viņš "iet ārā". Mokšķis turēja Siriusu pie vārda un iztulkoja to kā pavēli iet prom no mājas. Viņš devās pie vienīgā Bleķu ģimenes locekļa, pret kuru vēl juta cieņu… Pie Bleķa māsīcas Narcises, Bellatrises māsas un Lūcija Malfoja sievas.

—   Kā jūs to visu zināt? — Harijs prasija. Sirds sitās aumaļām. Metās nelabi. Viņš atcerējās, ka bija raizējies par Mokšķa savado prombūtni Ziemassvētku laikā, atcerējās, kā elfs atkal uzradās

bēninos…

t

—   Mokšķis vakar vakarā man pastāstīja, — atbildēja Dumidors. — Redziet, kad izkliedzāt profesoram Strupam to mīklaino brīdinājumu, viņš noģida, ka jums ir bijusi vīzija, ka Siriuss ir kritis gūstā un atrodas Noslēpumu nodaļas dzīlēs. Viņš, tāpat ka jūs, tūlīt pat mēģināja sazināties ar Siriusu. Man jāpaskaidro, ka Fēniksa ordeņa biedriem ir pieejamas drošākas saziņas metodes par kamīnu Doloresas Ambrāžas kabinetā. Profesors Strups atklāja, ka Siriuss sveiks un vesels atrodas Drūmkaktē. Taču tad, kad jūs neatgriezāties no Meža, kurp devāties kopā ar Doloresu Ambrāžu, profesors Strups sāka bažīties, vai tikai jūs vēl aizvien neturaties pie pārliecības, ka Siriusu ir sagūstījis lords Voldemorts. Viņš nekavējoties brīdināja vairākus Ordeņa biedrus.

Dumidors smagi nopūtās un turpināja:

—   Kad viņš nodibināja sakarus, Alastors Tramdāns, Nimfadora Tonksa, Kingslijs Šaklbolts un Remuss Vilksons atradās galvenajā mītnē. Visi uzreiz piekrita doties palīgā. Profesors Strups pieprasīja, lai Siriuss paliktu mājās, jo vajadzēja, lai kāds paliek mītnē un var man pastāstīt, kas noticis — man kuru katru brīdi vajadzēja ierasties. Pa to laiku viņš, profesors Strups, grasījās meklēt jus Mežā. Taču Siriuss nevēlējās palikt, kamēr pārējie dodas meklēt jūs. Pienākumu pastāstīt man, kas noticis, viņš uzticēja Mokšķim. Un tāpēc, kad es, īsi pēc tam, kad viņi visi bija devušies uz ministriju, ierados Drūmkaktē, tur bija elfs, kas pastāstīja man — gandrīz līdz asarām smiedamies —, kurp devies Siriuss.

—   Viņš smējās? — dobji vaicaja Harijs.

—  Jā, — atteica Dumidors. — Raugi, Mokšķis nebija spējīgs mūs nodot pavisam. Viņš nebija Ordeņa noslēpumu glabātājs, viņš nespēja atklāt Malfojiem mūsu atrašanās vietu vai Ordeņa slepenos plānus, ko viņam bija aizliegts izpaust. Viņu saistija paša suga — viņš nedrikst nepakļauties tiešām pavēlēm, ko devis saimnieks, Siriuss. Tomēr viņš izpauda Narcisei ziņas, kas bija ļoti vērtīgas Voldemortam, bet Siriusam laikam šķita pārāk nenozīmigas, tā ka viņš neiedomājās aizliegt elfam ko tādu izpaust.

—   Piemēram? — jautāja Harijs.

—   Piemēram, faktu, ka vissvarīgākais cilvēks pasaulē Siriusam bijāt jūs, — klusītēm teica Dumidors. — Piemēram, faktu, ka jūs sākāt uztvert Siriusu kā kaut ko vidēju starp tēvu un brāli. Protams, Voldemorts jau zināja, ka Siriuss ir Ordenī, ka jūs zināt, ka viņš ir Ordenī — taču Mokšķa sniegtās ziņas palīdzēja viņam saprast, ka cilvēks, kuru glābt jus dotos vai līdz pasaules galam, ir Siriuss Bleks.

Harijam lūpas bija aukstas un nejūtīgas.

—  Tātad… kad vakar vakarā es jautāju Mokšķim, vai Siriuss ir mājās…

—   Malfoji — bez šaubām, Voldemorta samācīti — bija pateikuši viņam, ka pēc vīzijas, kurā jūs redzējāt, ka Siriuss tiek spīdzināts, elfam kaut kā jāpamanās Siriusu turēt nostāk no acīm. Kad jūs izlemtu pārliecināties, vai Siriuss ir mājās, Mokšķis varētu izlikties, ka saimnieka nav. Vakar Mokšķis savainoja zirgērgli Svītknābi, un brīdī, kad jūs parādījāties kamīnā, Siriuss bija augšstāvā, to aprūpēdams.

Harijam šķita, ka plaušās galīgi nav gaisa, viņš elpoja strauji un sekli.

—   Un Mokšķis jums to stāstīja… un smējās? — viņš nogārdza.

—   Viņš liedzās jelko izpaust, — sacīja Dumidors. — Bet es esmu pietiekami labi apguvis lasprātibu, lai zinātu, kad man melo, un es… piespiedu viņu… visu izstāstīt, un tad devos uz Noslēpumu nodaļu.

—   Un, — Harijs čukstēja, aukstās rokas, sažņaugtas dūrēs, atspiedis pret ceļgaliem, — un Hermione nerimās daudzināt, lai mēs esot laipni pret viņu…

—   Viņai bija pilnīga taisnība, Harij, — teica Dumidors. — Kad pārņēmām Drūmkaktes divpadsmito namu Ordeņa mītnes vajadzībām, es brīdināju Siriusu, ka pret Mokšķi jāizturas laipni un ar cieņu. Vēl es viņam teicu, ka Mokšķis var iegrūst mūs nelaimē. Nedomāju, ka Siriuss būtu uztvēris manus vārdus pārāk nopietni vai ka jebkad būtu uzskatījis Mokšķi par būtni, kam ir tikpat spēcīgas jūtas kā cilvēkiem…

—   Nevainojiet… nerunājiet… par… Siriusu… tā… — Harijam trūka elpas, viņš nespēja kā nākas izrunāt vārdus. Taču krūtis atkal uzliesmoja niknums, kas uz bridi bija noplacis: viņš neļaus Dumidoram kritizēt Siriusu. — Mokšķis ir melīgs… smirdīgs… viņš ir pelnījis…

—   Mokšķis ir tāds, kādu viņu padarījuši burvji, Harij, — sacīja Dumidors. — Jā, viņu vajag žēlot. Viņa eksistence ir bijusi tikpat nožēlojama kā jūsu draugam Dobijam. Viņš bija spiests pildīt Siriusa pavēles, jo Siriuss ir pēdējais ģimenē, kuras vergs viņš bija, tomēr patiesi uzticīgs Siriusam viņš nejutās. Un, lai kāda ir Mokšķa vaina, tomēr jāatzīst, ka Siriuss nedarīja neko, lai atvieglotu Mokšķa likteni…

—   NERUNĀJIET TĀ PAR SĪRIUSU! — Harijs iekliedzās.

Viņš pārskaities pielēca kājās, gatavs mesties virsu Dumidoram, kas acīm redzami pilnīgi neizprata Siriusu — cik drošsirdīgs viņš bija, cik daudz viņam bija nācies ciest…

—   Un Strups? — Harijs izspļāva. — Par viņu jūs neko nesakāt? Kad es viņam pateicu, ka Voldemorts ir sagūstījis Siriusu, viņš tikai paņirgājās par mani, tāpat kā vienmēr…

—   Harij, jūs taču saprotat, ka Doloresas Ambrāžas priekšā profesoram Strupam nebija citas iespējas, kā vien izlikties, ka viņš neņem jūs nopietni, — stingri sacīja Dumidors, — bet, kā jau es paskaidroju, viņš, cik ātri vien iespējams, pavēstīja Ordenim to, ko jūs pateicāt. Kad neatgriezāties no Meža, tieši viņš izsprieda, uz kurieni jūs esat devušies. Kad profesore Ambrāža mēģināja piespiest jūs atklat Siriusa atrašanās vietu, tieši viņš piegādāja viltotu veritaserumu…

Harijs visu laida gar ausim; viņš ar ļaunu prieku vainoja Strupu; šķita, ka tas remdina viņa paša drausmigo vainas apziņu, un gribējās, lai Dumidors viņam piekrīt.

—   Strups… Strups kacināja Siriusu par to, ka Siriuss tup četrās sienās… runāja tā, it kā Siriuss būtu gļēvulis…

—  Siriuss bija par daudz vecs un gudrs, lai pieļautu, ka šādas kuslas dzēlibas viņu aizskar, — atsacīja Dumidors.

—   Strups pārstāja man mācīt slēpprātību! — Harijs spēra pretim. —Viņš izdzina mani no sava kabineta!

—   Zinu, — lēni atbildēja Dumidors. — Es jau teicu — tā bija kļūda, ka es pats jūs nemācīju, taču tobrīd es biju pilnīgi pārliecināts, ka nekas nevar būt bīstamāks par to, ka jūsu prāts vēl vairāk tiek atvērts Voldemortam manā klātbūtnē…

—   Strups visu padarīja vēl ļaunāku, pēc viņa nodarbībām man rēta vienmēr sāpēja vēl stiprāk… — Harijs atcerējās, ko šai sakarā domāja Rons, un triecās tālāk. — Kā jūs zināt, ka viņš nemēģināja novājināt mani un palīdzēt Voldemortam, lai viņam būtu vieglāk man piekļūt…?

—    Es uzticos Severusam Strupam, — vienkārši atbildēja Dumidors. — Bet piemirsu — vēl viena veca vīra kļūda — , ka dažas brūces ir pārāk dziļas un nesadzīst. Iedomājos, ka profesors Strups varēs tikt pāri tam, ko viņš juta pret jūsu tēvu — un kļūdījos…

—   Bet par to nekas, vai ne? — auroja Harijs, nepievērsdams nekādu uzmanību sašutušajiem portretiem un nosodošajai ņurdoņai. — ja Strups ienīst manu tēti, viss ir kārtībā, bet, ja Siriuss ienīst Mokšķi, tad nav vis labi?

—    Siriuss neienīda Mokški, — atteica Dumidors. — Viņš

uzskatīja elfu par kalpu, kas nepelna nedz interesi, nedz uzmanību. Vienaldzība un nevērība bieži nodara daudz vairāk posta nekā klaja netīksme. Strūklaka, ko mēs šonakt iznicinājām, meloja. Mēs, burvji, pārāk ilgi esam darījuši pāri un noniecinājuši mūsu biedrus, un tagad saņemam atmaksu.

—  TAD SĪRIUSS DABŪJA, KO PELNĪJIS, TĀ? — Harijs kliedza.

—   To es neteicu, un jūs nekad nedzirdēsiet mani tā sakām, — Dumidors klusu atbildēja. — Siriuss nebija cietsirdīgs, viņš bija laipns pret mājas elfiem kā tādiem. Viņš nemīlēja Mokšķi, jo Mokšķis bija dzīvs atgādinājums par māju, ko Siriuss ienīda.

—   Jā, viņš to ienīda! — balsij aizlūstot, teica Harijs, pagrieza Dumidoram muguru un pagājās prom pa kabinetu. Telpa tagad bija spožas saules gaismas pilna, un visi portreti pavadīja viņu ar skatienu, kad Harijs gāja, neatģizdams, ko dara, neredzēdams neko apkārt. — Jūs likāt viņam tupēt tajā mājā, un viņš to ienīda un tāpēc vakar vakarā gribēja tikt ārā…

—   Es pūlējos nosargāt Siriusa dzīvību, — klusiņām sacīja Dumidors.

—   Cilvēkiem nepatīk sēdēt aiz atslēgas! — Harijs nikni izspēra, apsviezdamies pret Dumidoru. — Pagājušajā vasarā jūs man nodarījāt to pašu…

Dumidors aizvēra acis un paslēpa seju plaukstās ar slaidajiem pirkstiem. Harijs vēroja viņu, taču Dumidoram tik neraksturīgās pārguruma vai skumju, vai vienalga, kādas pazīmes viņu neaizkustināja. Tieši pretēji — sašutums par to, ka Dumidors izrāda vājumu, tikai auga augumā. Dumidoram nebija nekādu tiesību būt vājam, kad Harijs vēlējās plosīties un ārdīties.

Dumidors nolaida rokas un palūkojās uz Hariju caur aceņu pusmēnešiem.

—   Pienācis laiks, — viņš teica — izstāstīt to, ko man vajadzēja pateikt jums, Harij, pirms pieciem gadiem. Apsēd ieties. Es izstāstīšu jums visu. Lūdzu, brīdi esiet pacietigs. Jums būs iespēja pakliegt uz mani… darīt visu, ko jūs vēlēsieties… kad būšu galā. Es neliegšu.

Kādu bridi Harijs blenza viņā, tad atkal atkrita krēslā iepretim Dumidoram un gaidīja. Dumidors bridi raudzījās pa logu uz saules gaismas pielieto skolas pagalmu, tad pievērsa skatienu Harijam un sacīja:

—    Pirms pieciem gadiem, Harij, jūs ieradāties Cūkkārpā sveiks un vesels, tieši kā es biju plānojis un cerējis. Labi — ne gluži vesels. Jums bija nācies ciest. Es zināju, ka tā būs, kad atstāju jus pie jūsu tantes un tēvoča durvīm. Es zināju, ka nolemju jūs desmit nelāgiem un grūtiem gadiem.

Viņš apklusa. Harijs neko neteica.

—   Jūs varat jautāt — un pamatoti — kāpēc tā vajadzēja? Kāpēc jūs nevarēja pieņemt kāda burvju ģimene? Daudzi to būtu izdarījuši vairak nekā labprāt, justos pagodināti un ar lielāko prieku audzinātu jūs kā savu dēlu. Mana atbilde ir tāda: galvenais, lai jūs paliktu dzivs. Jums draudēja lielākas briesmas, nekā aptvēra, šķiet, visi, izņemot mani. Pirms dažām stundām bija pievārēts Voldemorts, taču viņa atbalstītāji — un daudzi no tiem ir gandrīz tikpat briesmīgi kā viņš — vel arvien bija brīvībā, saniknoti, neprātīgi un neganti. Un man vajadzēja izlemt, domājot vairākus gadus uz priekšu. Vai es ticēju, ka Voldemorts ir padzits pavisam? Nē. Es nezināju, kad — pēc desmit, divdesmit vai piecdesmit gadiem, tomēr — par to es biju pārliecināts — viņš atgriezīsies, un, viņu pazīstot, es skaidri zināju arī to, ka viņš nerimsies, iekams nebūs jūs nogalinājis.

—   Es zināju, ka Voldemorta zināšanas maģijā varbūt ir plašākas nekā jebkuram no patlaban dzīvajiem burvjiem. Es zināju, ka pat vissarežģītākie un spēcīgākie aizsargvārdi un burvestības nepaliks nesalauztas, ja viņš atgriezīsies visā savā varenībā. Taču es zināju arī, kur slēpjas Voldemorta vājums. Un tā es pieņēmu lēmumu. Jūs sargās sena maģija, par ko viņš zina, ko viņš nicina un tāpēc nekad nav pietiekami ņēmis vērā. Es runāju, protams, par faktu, ka jūsu māte atdeva dzīvību, lai jūs glābtu. Viņa apveltīja jūs ar ilglaicīgāku aizsardzību, nekā viņš bija gaidījis, aizsardzību, kas vēl šobaltdien rit jūsu dzīslās. Tāpēc es visas cerības liku uz jūsu mātes asinīm. Es nogādāju jūs pie mātes māsas — viņas vienīgās atlikušās radinieces.

—  Viņa mani nemīl, — Harijs nekavējoties atsaucās. — Viņai nospļauties…

—    Tomēr viņa jūs pieņēma, — Dumidors pārtrauca viņu pusvārdā. — Varbūt pieņēma ērclgi, nelabprāt, negribīgi, skarbi, bet vienalga, viņa jūs pieņēma, un, to darīdama, viņa apzīmogoja burvestību, ar kuru es biju jūs nobūris. Jūsu mātes upuris padarīja asinssaites par visstiprāko vairogu, kādu vien es varēju jums dot.

—   Es tik un tā…

—   Kamēr vien jūs saucat par mājām to vietu, kur mīt jūsu mātes asinis, Voldemorts tur nevar jums nedz piekļūt, nedz nodarīt ko ļaunu. Viņš izlēja viņas asinis, taču tās ir dzīvas jūsos un viņas māsā. Viņas asinis kļuva par jūsu patvērumu. Pietiek, ja jūs tur atgriežaties vienu vienīgu reizi gadā, taču tikām, kamēr saucat šo vietu par mājām, tur viņš jums nespēj neko nodarīt. Jusu tante to zina. Es paskaidroju viņai, ko esmu izdarījis, vēstulē, ko atstāju līdz ar jums pie viņas durvīm. Viņa zina, ka, dodama jums pajumti, šos piecpadsmit gadus ir turējusi jūs pie dzīvības.

—   Pagaidiet, — teica Harijs. — Pagaidiet brīdi.

Viņš apsēdas taisnāk, cieši lūkodamies Dumidorā.

—   To kaucekli atsutijat jus. Jūs teicāt, lai viņa atceras… tā bija jūsu balss…

—   Es domāju, — atsacīja Dumidors, viegli pamādams, — ka varbūt viņai vajag atgādināt līgumu, ko viņa parakstīja, jūs pieņemdama. Man bija aizdomas, ka pēc atprātotāju uzbrukuma viņai varbūt ir bail arī turpmāk būt par jūsu mātes aizvietotāju.

—   Tā arī bija, — Harijs klusi noteica. — Nu, labi — tēvocis bija vēl vairāk nobijies. Viņš gribēja izmest mani pa durvīm, bet pēc tam, kad pienāca kauceklis, viņa… viņa teica, lai es palieku. — Viņš mirkli skatījās grīdā, tad jautāja: — Bet kāds tam sakars ar…

Viņš nespēja izrunāt Siriusa vārdu.

—   Un tātad, — Dumidors turpināja, it kā nebūtu pārtraucis stāstu, — jūs ieradāties Cūkkārpā, varbūt ne tik laimīgs vai lolots, kā man būtu gribējies, taču dzīvs un vesels. Jūs nebijāt izlutināts princītis, bet gan tik normāls zēns, uz kādu nu es šādos apstākļos būtu varējis cerēt. Tiktāl mans plāns bija darbojies labi. Un tad… nu, to, kas notika jūsu pirmajā Cūkkārpas gadā, jūs atceraties tikpat labi kā es. Jus lieliski stājāties pretī izaicinājumam un daudz… daudz drizāk, nekā es būtu vēlējies, nonācāt aci pret aci ar Voldemortu. Jūs vēlreiz izdzīvojāt. Jūs paveicāt vēl vairāk. Jūs aizkavējāt viņa pieņemšanos pilnā spēkā un varenībā. Jūs cīnijāties kā virs. Es… lepojos ar jums vairāk, nekā spēju izteikt.

—  Taču manam lieliskajam plānam bija viens trūkums, — Dumidors turpināja. — Acim redzama vaina, un es zināju — pat toreiz —, ka tā var sagraut visu. Un tomēr, zinādams, cik svarīgi, lai mans plāns izdotos, es teicu sev, ka neļaušu šim trūkumam to izpostīt. Es viens varēju to novērst, tāpēc man vienam bija jābūt stipram. Un pirmais pārbaudījums mani piemeklēja, kad pēc ciņas ar Voldemortu jūs novārdzis gulējāt slimnicas spārnā.

—   Es nesaprotu, par ko jūs runājat, — sacija Harijs.

—  Vai atceraties, kā jautājāt, gulēdams slimības gultā, kāpēc Voldemortam vajadzēja mēģināt jūs nogalināt, kad bijāt maziņš?

Harijs pamāja.

—   Vai man toreiz vajadzēja jums pateikt?

Harijs raudzījās zilajās acīs un neteica neko, taču sirds viņam jau atkal sitās aumaļām.

—  Vai jūs vēl nesaprotat, kāda plānam bija vaina? Nē… iespējams, ka ne. Nu, kā jau jūs zināt, es izlēmu jums neatbildēt. Vienpadsmit gadu, es sev teicu, daudz par jaunu tādai ziņai. Nebiju grasījies jums to stāstit, kad būsiet vienpadsmit gadus vecs. Šāda vēsts tik mazam zēnam — tas būtu par daudz.

—   Man toreiz vajadzēja pamanīt to, kas liecināja par briesmām. Man vajadzēja pajautāt sev, kāpēc mani daudz vairāk nesatrauca tas, ka jūs jau bijāt uzdevis — šo jautājumu, uz kuru, kā es zināju, man kādu dienu būs jādod šausmīga atbilde. Man vajadzēja saprast, ka es pārlieku nopriecājos, iedomādamies, ka todien atbildēt nevajag… Jūs bijāt pārāk jauns, daudz par jaunu. Un tā sākās jūsu otrais mācību gads Cūkkārpā. Un vēlreiz jūs gaidīja tādi pārbaudījumi, kādiem preti nav stājušies pat pieauguši burvji. Un vēlreiz jūs izturējāties tā, kā man pat neprātīgākajos sapņos nebija rādījies. Taču jūs vairs nevaicājāt, kāpēc Voldemorts jūs tā iezīmējis. Mēs runājām par jūsu rētu, jā… Šai tēmai mēs bijām ļoti, ļoti tuvu. Kāpēc es jums neizstāstīju visu? Nu, man likās, ka divpadsmit gadu, lai uzklausītu šādas lietas, galu galā nav labāk par vienpadsmit. Es ļāvu jums aiziet, asiņainam, pārgurušam, bet uzmundrinātam, un, pat ja nejutos īsti labi tāpēc, ka nebiju neko izpaudis, nemiers bija viegli apklusināms. Jā, jūs joprojām bijāt tik jauns, un es nespēju sagandēt tā vakara uzvaras prieku…

—   Vai nu jūs saprotat, Harij? Vai tagad redzat mana spožā plāna trūkumu? Es biju iekritis slazdā, kuru jau biju paredzējis, no kura, kā pats sev biju iegalvojis, spēšu izvairīties, noteikti izvairīšos.

—  Es ne…

—    Es par jums pārāk daudz raizējos, — vienkārši sacīja Dumidors. — Es vairāk rūpējos, lai jūs būtu laimīgs, nekā par to, lai jūs zinātu patiesību, vairāk — lai jums būtu mierīgs prāts, nekā par savu plānu, vairak — par jūsu dzīvību nekā par to, ka citi varētu zaudēt dzīvību, ja kaut kas noietu greizi. Citiem vārdiem — es rīkojos tieši tā, kā Voldemorts sagaida no mums — muļķiem, kas mīl izrādīties. Vai man ir attaisnojums? Diez vai kāds, kas jūs būtu uzmanījis tik cieši kā es — un es uzmanīju jūs rūpīgāk, nekā jūs varat iedomāties —, nevēlētos aiztaupīt jums vēl vairāk ciešanu par tām, kuras jau bijāt piedzīvojis. Kas par to, ja ari kaut kādi ļaudis un radības — bez vārdiem, bez sejas — tiktu nogalināti nezināmā nākotnē, ja — šeit un tagad — bijāt jūs, dzīvs un vesels, un laimīgs? Man pat sapņos nerādījās, ka man būs tāds aizbilstamais.

—   Pienāca jūsu trešais skolas gads. Es iztālēm nolūkojos, kā jūs cīnījāties, lai atvairītu atprātotājus, kā atradāt Siriusu, uzzinājāt, kas viņš ir, un viņu izglābāt. Vai man vajadzēja visu izstāstīt toreiz, kad jūs triumfējoši izrāvāt krusttēvu no ministrijas nagiem? Taču tobrīd, kad jums bija trīspadsmit gadu, ieganstu krājums sāka izsīkt. Kaut arī jauns, tomēr jūs bijāt pierādījis, ka esat izņēmums. Mana sirds nebija mierīga, Harij. Es zināju, ka tā stunda drīz sitis… Taču pērn jūs iznācāt no labirinta, redzējis mirstam Sedriku Digoriju, pats bijāt par mata tiesu izglābies no nāves… un es neizstāstīju, lai gan zināju, ka nu Voldemorts ir atgriezies, un man tas jādara drīz. Un tagad, šonakt, es saprotu, ka jūs jau sen esat bijis gatavs zināšanam, no kurām es tik ilgi jūs sargāju, jo pierādījies, ka vajadzēja jums uzkraut šo nastu pirms šiem notikumiem. Mans vienigais attaisnojums ir šāds: es esmu redzējis, ka jūs tiekat galā ar smagākām nastām nekā jebkurš no audzēkņiem, kas jebkad gājuši cauri šai skolai, un es nespēju saņemties, lai uzkrautu jums vēl vienu — smagāko no visām.

Harijs gaidīja, taču Dumidors klusēja.

—   Es joprojām nesaprotu.

—  Voldemorts mēģināja nogalināt jūs vēl mazu kāda pareģojuma dēļ — tas tika izteikts īsi pirms jūsu dzimšanas. Viņš zināja par šo pareģojumu, taču nezināja visu, kas tajā teikts. Viņš gribēja nogalināt jūs, kad bijāt vēl zīdainis, domādams, ka piepilda pareģojumā sacīto. Viņš atklāja — un samaksāja par to ar savu dzīvību —, ka ir kļūdījies, tad, kad lāsts, kam vajadzēja jūs nonāvēt, vērsās pret viņu pašu. Un tāpēc, atgriezies savā ķermenī, un jo īpaši pēc tam, kad pērn jūs tik neparastā kārta izsprukāt no viņa nagiem, Voldemorts bija apņemies dzirdēt pareģojumu pilnībā. Pareģojums ir tas ierocis, ko viņš tik neatlaidīgi meklēja kopš savas atgriešanās: kā jūs iznicināt.

Saule jau bija uzlēkusi. Gaisma piepildīja Dumidora kabinetu. Stikla futrālis, kurā mājoja Godrika Grifidora zobens, laistījās baltās dzirkstīs un meta atspulgus, sadragāto instrumentu lauskas uz grīdas zaigoja kā lietus lāses, un aiz muguras savā pelnu perēklī klusi čirpstēja mazais Fokss.

—   Pareģojums saplīsa, — Harijs neizteiksmīgi sacija. — Es vilku Neviļu augšā pa tiem soliem… tajā telpā, kur ir tā arka, un

saplēsu viņa mantiju, un tas nokrita…

—  Tas, kas saplisa, bija tikai pareģojuma ieraksts, kas glabājās Burvestību ministrijā. Taču šis pareģojums ir izteikts, kādam dzirdot, un šis kāds to atceras visā pilnībā.

—    Kas to dzirdēja? — Harijs vaicāja, lai gan atbildi jau zināja.

—   Es, — teica Dumidors. — Kādā aukstā, lietainā vakarā pirms sešpadsmit gadiem, krogā "Vepra galva", istabā virs bāra. Es biju tur ieradies, lai satiktos ar pareģošanas pasniedzēja amata kandidātu, kaut arī arvien vairāk sliecos domāt, ka pareģošanas priekšmets būtu likvidējams. Tomēr kandidāte bija loti slavenas, ļoti apdāvinātas gaišreģes mazmazmazmeita, un vienkārša pieklājība man lika ar viņu satikties. Es biju vilies. Man šķita, ka viņa pati nav ne drusciņas apdāvināta. Es pateicu — cerams, pieklājīgi —, ka man viņa nešķiet šim amatam piemērota. Pagriezos, lai dotos projām.

Dumidors piecēlās un pagāja Harijam garām, pieiedams pie melna skapja, kas stāvēja līdzās Foksa laktai. Viņš noliecās, atvilka aizbīdni un izņēma no skapja seklu akmens bļodu, kurai gar malu bija iecirstas rūnas, — tur Harijs bija redzējis, kā viņa tēvs moka Strupu. Dumidors atgriezās pie galda, nolika Domnīcu un pacēla zizli sev pie deniņiem. Izvilcis no deniņiem sudrabainas, tīmekļsmalkas domu stīdziņas, kas karājās zižļa galā, viņš novietoja tās traukā, tad atkal apsēdās pie galda un brīdi noraudzījās, kā viņa domas skalojas un virpuļo Domnīcā. Tad Dumidors nopūzdamies pacēla zizli un pabikstīja sudraboto vielu ar zižļa galu.

No trauka izauga kāds šallēs satinies tēls, aiz briļļu stikliem sievietes acis šķita nedabiski lielas, traukā stāvēdama, viņa lēni griezās ap savu asi. Taču, kad Sibilla Trilonija ierunājās, atskanēja nevis viņas parastā ēteriskā, noslēpumainā balss, bet gan aizsmakušas, skarbas skaņas, kādas Harijs jau vienreiz bija no viņas dzirdējis.

—   TUVOJAS TAS, KAM BŪS SPĒKS SAKAUT TUMSAS PAVĒL-

NIEKU… VIŅŠ DZIMS TIEM, KAS TRĪSREIZ VIŅU NOLIEGUŠI, DZIMS, KAD NORIETĒS SEPTĪTAIS MĒNESS… UN TUMSAS PAVĒLNIEKS VIŅU IEZĪMĒS KA SEV LĪDZĪGU, TAČU VIŅAM BUS SPĒKS, KĀDU TUMSAS PAVĒLNIEKS NEPAZĪST…UN KATRAM JĀMIRST NO OTRA ROKAS, JO NEVIENS NESPĒS DZĪVOT, KAMĒR DZĪVS IR OTRS… TAS, KAM BUS SPĒKS SAKAUT TUMSAS PAVĒLNIEKU, PIEDZIMS, KAD NORIETĒS SEPTĪTAIS MĒNESS…

Lēni griezdamas ap savu asi, profesore Trilonija atkal iegrima sudraba vielā un izgaisa.

Kabinetā valdīja pilnīgs klusums. Ne Dumidors, ne Harijs, nedz arī portreti — neviens neizdvesa ne skaņu. Pat Fokss bija apklusis.

—  Profesor Dumidor? — Harijs ļoti klusu ievaicājās, jo Dumidors, kas joprojām raudzījās Domnīcā, šķita dziļi iegrimis domās. — Vai… vai tas nozīmē… Ko tas nozīmē?

—  Tas nozīmē, — sacīja Dumidors, — ka vienīgais cilvēks, kurš varētu pievārēt lordu Voldemortu uz visiem laikiem, ir dzimis jūlija beigās pirms nepilniem sešpadsmit gadiem. Šis zēns piedzimis vecākiem, kuri jau trīs reizes ir metuši izaicinājumu Voldemortam.

Harijs jutās tā, it kā debesis butu nobrukušas viņam pār galvu. Atkal kļuva grūti elpot.

—   Tas nozimē — es?

Dumidors dziļi ievilka elpu.

—  Divainakais, Harij, — viņš klusu ierunājās, — ka tas varat ari nebūt jūs. Sibillas pareģojumam atbilst divi burvju zēni — abi ir dzimuši tā gada jūlija beigās, abiem vecāki bija Fēniksa ordeni, abiem vecāki trīs reizes ir par mata tiesu izbēguši no Voldemorta. Viens, protams, būtu jūs. Otrs ir Nevils Lēniņš.

—  Bet… bet kāpēc tad uz pareģojuma ir mans, nevis Nevila vārds?

—   Pēc Voldemorta uzbrukuma jums, kad bijāt vēl zīdainis, oficiālajam ierakstam.tika pielikta jauna birka, — atteica Dumidors. — Pareģojumu zāles glabātājam likās, ka ir pilnīgi skaidrs — Voldemorts varēja mēģināt nogalināt jūs, zinādams, ka Sibillas pareģojums attiecas uz jums.

—  Tad jau — varbūt tas neesmu es? — uzbilda Harijs.

—   Diemžēl, — lēni sacīja Dumidors, un šķita, ka ik vārds viņam prasa lielu piepūli, — nav šaubu — tas esat jūs.

—   Bet jūs teicāt — Nevils ari ir dzimis jūlija beigās… un viņa mamma un tētis…

—   Jūs piemirstat nākamo pareģojuma daļu — izšķirošo zīmi, pēc kuras pazīstams zēns, kurš var uzveikt Voldemortu… Pats Voldemorts "viņu iezīmēs kā sev līdzīgu". Un tieši to viņš izdarīja, Harij. Viņš izvēlējās nevis Neviļu, bet jūs. Viņš apveltīja jūs ar šo rētu, kas izrādijās gan svētība, gan lāsts.

—   Bet viņš varēja kļūdīties! — iesaucās Harijs. — Viņš varēja iezīmēt nepareizo!

—   Viņš izraudzījās zēnu, kurš, pēc paša domām, visdrīzāk varēja būt viņam bīstams, — teica Dumidors. — Un ievērojiet, Harij, ka Voldemorts izraudzījās nevis tīrasiņu burvi (vienīgi tie, saskaņā ar viņa visdziļāko pārliecību, ir cienīgi dzīvot vai būt vērā ņemami), bet gan jaukteni — tādu, kā viņš pats. Pirms vēl viņš bija jūs ieraudzījis, viņš saskatīja jūsos sevi, un, iezīmēdams jūs ar šo rētu, viņš jūs nevis nogalināja, kā bija vēlējies, bet gan deva jums varu un izredzes, kas jums noderēja, lai aizbēgtu no viņa — nevis vienu, bet nupat jau četras reizes, ko nebija spējuši nedz jūsu, nedz Nevila vecāki.

—    Tad kāpēc viņš tā rīkojās? — vaicāja Harijs, auksts un stings. — Kāpēc viņš mēģināja nogalināt mani, kad es biju maziņš? Viņam vajadzēja pagaidīt un paskatīties, kurš no mums — Nevils vai es — liksies bīstamāks, kad mēs būtu vecāki, un tad mēģināt to īsto nogalināt…

—   Tik tiešām, tāds piegājiens būtu praktiskāks, — atteica Dumidors, — taču Voldemorts nezināja visu pareģojumu. Krogs "Vepra galva", kuru Sibilla bija izraudzījusies kā lētāko, izsenis ir piesaistījis, teiksim tā, daudz interesantāku klientūru nekā "Trīs slotaskāti". Kā sev par nelaimi uzzinājāt jūs ar draugiem — un kā tovakar uzzināju es —, tā ir vieta, kur nekad nevari būt drošs, ka neviens nenoklausās, ko saki. Protams, kad ierados tur, lai satiktu Sibillu Triloniju, man pat sapņos nerādījās, ka dzirdēšu kaut ko tādu, ko būtu vērts noklausīties. Mana… mūsu… laime bija tā, ka nelūgtais viesis tika atklāts un izsviests ārā, kad bija paspējis dzirdēt pavisam nedaudz no pareģojuma.

—  Tātad viņš dzirdēja tikai…?

—   Viņš dzirdēja tikai sākumu, kur pareģots, ka vecākiem, kas trīsreiz stājušies preti Voldemortam, jūlijā piedzims dēls. Tādējādi viņš nevarēja brīdināt savu saimnieku, ka, uzbrūkot jums, tas riskē nodot jums spēku — vēlreiz, iezīmējot jūs kā līdzīgu. Tāpēc Voldemorts nezināja, ka jums uzbrukt ir bīstami, ka prātigāk būtu nogaidīt vai uzzināt ko vairāk. Viņš nezināja, ka jums būs spēks, "kādu Tumsas pavēlnieks nepazīst"…

—    Bet man tāda nav! — Harijs aizžņaugtā balsī izsaucās.

—   Man nav nekā, kā viņam nebūtu, es nevaru cīnīties tā, kā viņš šonakt, es nespēju paverdzināt cilvēkus vai… vai nogalināt…

—   Noslēpumu nodaļā ir kāda telpa, — Dumidors pārtrauca,

—   kas visu laiku stāv aizslēgta. Tajā glabājas spēks, kas ir daudz brīnumaināks un daudz briesmīgāks par nāvi, par cilvēka prātu, par dabas spēkiem. Tas, jādomā, ir arī pats neizprotamākais no visiem izpētes priekšmetiem, kas tur atrodas. Tajā istabā atrodas spēks, kāda jums ir pārpārēm un Voldemortam nav nemaz. Šis spēks lika jums šonakt mesties glābt Siriusu. Šis spēks izglāba jūs no Voldemorta, jo viņš nespētu uzturēties ķermeni, kurš ir tik pilns ar spēku, ko viņš ienist. Galu galā, tam, ka jūs nepratāt noslēgt savu prātu, nebija nozimes. Jūs izglāba sirds.

Harijs aizvēra acis. Ja viņš nebūtu meties glābt Siriusu, Siriusam nebūtu bijis jāmirst… Vairāk tāpēc, lai atvairītu brīdi, kad atkal būs jādomā par Siriusu, Harijs iejautājās, pēc atbildes nemaz īpaši nekārodams:

—   Tā pareģojuma beigas… tur bija kaut kas tāds… "neviens

nespēs dzīvot…"

—   "…kamēr dzīvs ir otrs", — pabeidza Dumidors.

—  Tātad, — sacīja Harijs, vārdus smeldams itin kā no dziļas izmisuma akas, — tātad, tas nozīmē, ka… ka viens no mums otru nogalinās… beigās?

—  Jā, — teica Dumidors.

Ilgu laiku abi neteica ne vārda. Kaut kur tālu aiz kabineta sienām Harijs dzirdēja balsu dunu, droši vien audzēkņi devās uz Lielo zāli agrajās brokastīs. Likās neiespējami, ka pasaulē var būt cilvēki, kas joprojām grib ēst, kas smejas, kas nezina — un kam ir vienalga —, ka Siriuss Bleks ir zudis uz mūžiem. Siriuss šķita vai miljonu jūdžu tālu, kaut arī ar prāta aizkaktiņu Harijs vēl ticēja, ka, ieskatījies aiz tā plīvura, viņš būtu atradis Siriusu, kurš vērtos pretim, varbūt — sveiktu viņu ar saviem rejošajiem smiekliem…

—   Jūtu, ka esmu jums vēl vienu paskaidrojumu parādā, Harij, — vilcinādamies sacīja Dumidors. — Varbūt jūs brīnījāties, kāpēc es neizraudzījos par prefektu jūs? Man jāatzīstas… ka es domāju… jums jau tāpat pienākumu gana.

Harijs pacēla skatu un ieraudzīja, ka pa Dumidora vaigu garajā sudraba bārdā norit asara.

TRĪSDESMIT ASTOTA NODAĻA SĀKAS OTRAIS KARŠ

VĀRDĀ NEMINAMAIS ATGRIEŽAS

Piektdienas vakarā Burvestību jninistrs Kornēlijs Fadžs sniedza īsu paziņojumu presei, kurā apstiprināja, ka Vārdā Neminamais ir atgriezies mūsu valstī un atsācis aktīvu darbību.

"Ar dziļu nožēlu man jāapstiprina, ka burvis, kurš dižmanīgi dēvē sevi par Pavēlnieku… nu, jūs jau zināt, ko es domāju —, ir dzīvs un atkal atrodas mūsu vidū," žurnālistiem sacīja Fadžs, izskatīdamies noguris un uztraukts. "Ar gandrīz tādu pašu nožēlu man jāpaziņo, ka ir sākusies masu sacelšanās Azkabanas atprātotāju vidū — viņi vairs nevēlas turpmāk strādāt ministrijas pakļautībā. Mēs uzskatām, ka atprātotāji šobrīd saņem norādījumus no Pavēlnieka… tā paša.

Aicinām burvju sabiedrību saglabāt modrību. Ministrija šobrīd drukā rokasgrāmatas par elementāro mājvietas un personisko aizsardzību, tuvākā mēneša laikā tās bez maksas tiks nogādātas visās burvju mājās."

Ministra paziņojums burvju sabiedrībā tika uztverts ar izbailēm un satraukumu, jo vēl tikai pagājušajā trešdienā ministrija liecināja, ka "nemitīgajām baumām par to, ka Paši-Zināt-Kas atkal atrodas mūsu vidū, nav ne mazākā pamata."

Notikumi, kuri likuši ministrijai viedokli grozīt, sīkumos pagaidām vel nav skaidri, taču tiek uzskatīts, ka Vārdā Neminamais un viņa uzticamāko sekotāju banda (tā dēvētie nāvēži) ceturtdienas vakarā iekļuvuši pašā Burvestību ministrijā.

Baltusa Dumidora — nule darbā atkal pieņemtā Cūkkārpas raganu un burvju arodskolas direktora, Starptautiskās Burvju konfederācijas atjaunotā locekļa un Viedo kapitula atkal ieceltā virsmaga — komentāru neizdevās iegūt, jo vakar Dumidors nebija atrodams. Viņš jau gadu neatlaidīgi apgalvo, ka Paši-Zināt-Kas nav vis miris, kā cerēja un ticēja visplašākās burvju un raganu masas, bet gan atkal vervē sekotājus, lai vēlreiz mēģinātu sagrābt varu. Tikām Izdzīvojušais Zēns…"

—  Te nu tu esi, Harij, es jau zināju, ka viņi kaut kā iepis tevi, — teica Hermione, pāri avīzes malai pamezdama skatienu uz Hariju.

Viņi bija slimnīcas spārnā. Harijs sēdēja Rona gultas galā, un abi klausījās, kā Hermione lasa priekšā "Svētdienas Pareģa" pirmo lapu. Džinnija, kuras potīti Pomfreja madāma bija savedusi kartibā vienā acumirkli, bija saritinājusies Hermiones gultas kājgali; Nevils, kura deguns tāpat bija padarīts, kāds bijis, sēdēja krēslā starp abām gultām; un Luna, kas bija iegriezusies ciemos ar pēdējo "Varkšķa" numuru padusē, lasija žurnālu, turēdama to ačgārni, un nepārprotami nedzirdēja ne vārda no Hermiones sacītā.

—  Bet viņš atkal ir "Izdzīvojušais Zēns", vai ne? — drūmi atteica Rons. — Ne vairs šāds tads maniakāls liellbnieks.

Viņš paņēma sauju šokovaržu no milzīgās kaudzes, kas grēdojās uz naktskapīša, pastiepa pāris Harijam, Džinnijai un Neviļam, un ar zobiem noplēsa papiriņu no savējās. Uz dilbiem viņam joprojām rēgojās dziļas švīkas tur, kur bija aptinušies smadzeņu taustekļi. Pomfreja madāma teica, ka domas varot atstāt dziļākas rētas nekā gandrīz jebkas cits, taču, kopš viņa bija sākusi ārstēšanai izmantot dāsnas Dr. Aizmiršķa aizmirstības aizsmēra devas, bija vērojama zināma uzlabošanās.

—  Jā, Harij, tagad viņi par tevi raksta varen glaimīgi, — teica Hermione, pārlaizdama acis rakstam — "Vientuļa patiesības balss… viņu uzskatīja par nelīdzsvarotu, taču no sava stāsta viņš neatkāpās… nācās paciest izsmieklu un ķengas…" Hmm, — Hermione noburkšķēja, saraukdama pieri, —es skatos — viņi nepiemin faktu, ka visu to izsmieklu un ķengas paši vien izraisīja…

Viņa saviebās un piespieda roku pie ribām. Lāsts, ar ko Dolohovs bija viņu nožāvējis, lai ari ne tik iedarbīgs, kāds būtu, ja viņš būtu spējis skaļi izteikt buramvārdus, tomēr bija radijis, Pomfreja madāmas vārdiem runājot, "pilnīgi pietiekamu kaitējumu, lai būtu nopietni jāpacinās". Hermionei bija ik dienas jādzer desmit dažādas mikstūras, un, kaut gan viņa strauji veseļojās, tomēr slimnīcas spārnā jau jutās nonīkuši.

—  Paši-Zināt-Kā pēdējais mēģinājums pārņemt varu, no otrās līdz ceturtajai lappusei. Ko ministrijai vajadzēja mums pastāstīt, piektā lappuse. Kāpēc neinens neuzklausīja Baltusu Dumidoru, no sestās līdz astotajai lappusei. Ekskluzīva intervija ar Hariju Poteru, devītā lappuse… Nu, — Hermione noteica, salocīdama avīzi un nolikdama to malā, — tagad viņiem tiešām pietiek, par ko rakstīt. Un tā intervija ar Hariju nav ekskluzīva, tā ir tā pati, kas pirms vairākiem mēnešiem bija "Varkšķi"…

—  Tētis viņiem to pārdeva, — pār lūpām izvēla Luna, pāršķirdama "Varkšķa" lappusi. — Turklāt viņš dabūja par to labu samaksu, un tāpēc mēs šovasar taisāmies doties ekspedīcijā uz Zviedriju, lai paskatītos, vai nevaram noķert kādu ņurcragu šņākaksi.

Izskatījās, ka Hermione kādu brīdi cīnās ar sevi, tad viņa teica:

—   Izklausās jauki.

Džinnija notvēra Harija skatienu un aši aizgriezās, smaididama līdz ausīm.

—   Labi, — sacīja Hermione, izslējās mazliet taisnāk un atkal saviebās, — kas notiek skolā?

—   Nu, Zibiņš novāca Freda un Džordža purvu, — teica Džinnija. — Tika galā apmēram trīs sekundēs. Bet mazu pleķīti pie loga atstāja un nožogoja ar virvēm…

—   Kāpēc? — pārsteigta prasīja Hermione.

—   Ā, viņš vienkārši saka, ka tā esot īsti laba burvestība, — plecus paraustot, atteica Džinnija.

—    Es domāju, ka viņš to atstāja kā pieminekli Fredam un Džordžam, — ar šokolādes pilnu muti sacīja Rons. — Zini, visu šito man sasūtīja viņi, — viņš teica Harijam, pamādams uz varžu kalnu uz naktsgaldiņa. — Laikam tā viņu joku bode plaukst un zeļ, ko?

Hermione visai nosodoši pazibināja acis un vaicāja:

—   Tad tagad, kad Dumidors ir atgriezies, visas jukas ir beigušās?

—   Jā, — sacīja Nevils, — viss atkal ir pa vecam.

—   Filcs, droši, ir laimīgs, ne? — jautāja Rons, atstutēdams pret savu ūdens krūku šokovaržu kārti, uz kuras bija attēlots Dumidors.

—   Nemaz ar ne, — attrauca Džinnija, — īstenībā viņš ir gaužām, gaužām bēdīgs… — Viņa pieklusināja balsi līdz čukstam. — Vienā laidā daudzina, ka Ambrāža bijusi labākais, kas vien Cūkkārpā noticis…

Visi seši atskatījās. Profesore Ambrāža gulēja gultā viņiem iepretim un raudzījās griestos. Dumidors viens pats bija devies Mežā, lai izglābtu viņu no kentauriem. Kā viņš bija to paveicis — kā izticis mežmalā, balstot profesori Ambrāžu, un pats nedabūjis ne skrambiņas —, to nezināja neviens, un Ambrāža jau nu nestāstīja neko. Kopš atgriešanās pilī viņa — ciktāl zināms — nebija izteikusi ne vārda. Neviens arī lāgā nesaprata, kas viņai kaiš. Viņas parasti kārtīgie peļu pelēkie mati bija ļoti netīri, un tajos bija ieķērušās zaru un lapu druskas, taču pati šķita gluži neskarta.

—   Pomfreja madāma saka, ka viņa vienkārši atrodas šoka stāvokli, — čukstēja Hermione.

—   Drīzāk jau sapūtusies, — atteica Džinnija.

—   Jā, viņa izrāda dzīvības zīmes, ja izdara šitā, — piebiedrojās Rons un klusi paklakšķināja ar mēli. Ambrāža kā atspere pietrūkās sēdus un neprātīgi skatījās uz visām pusēm.

—   Kaut kas lēcies, profesore? — pasauca Pomfreja madāma, pabāzdama galvu pa sava kabineta durvīm.

—   Nē… nē… — teica Ambrāža, atslīgdama spilvenos, — nē, droši vien sapnis…

Hermione un Džinnija valdīja smieklus, iespiedušas seju naktskreklos.

—   Runājot par kentauriem, — ierunājās Hermione, kad bija maķenīt attapusies, — kas šobrīd māca pareģošanu? Vai Firencī paliek?

—   Kas cits viņam atliek, — atsaucās Harijs, — pārējie kentauri viņu neparko nepieņems atpakaļ.

—   Rādās, ka mācīs viņi abi ar Triloniju, — teica Džinnija.

—   Saderam, Dumidors vēlas, kaut būtu ticis vaļā no Trilonijas uz visiem laikiem, — ieteicās Rons, gremodams četrpadsmito vardi. — Ja gribat zināt manas domas, atgādinu, ka tas priekšmets ir pilnīgi bezjēdzīgs, Firencī nav daudz labāks…

—   Kā tu vari tā runāt? — noprasīja Hermione. — Tagad, kad mēs tikko esam uzzinājuši, ka ir arī īsti pareģojumi?

Harijam sirds sāka pukstēt straujāk. Viņš nebija pastāstījis nedz Ronam ar Hermioni, nedz arī kādam citam, kas bija pareģojuma teikts. Nevils izstāstīja viņiem, ka tas saplīsis, kad Harijs vilka viņu augšā pa Nāves zāles pakāpieniem, un līdz šim Harijs nebija neko piebildis. Viņš nebija gatavs redzēt, kādu ģimi draugi rādīs, kad uzzinās, ka viņš būs vai nu slepkava, vai upuris, cita ceļa nav…

—   Labi, ka tas saplīsa, — klusu noteica Hermione un nogrozīja galvu.

—   Jā, — piekrita Rons. — Vismaz Paši-Zināt-Kas nekad neuzzinās, kas tur bija teikts… Kur tu iesi? — viņš turpināja, izskatīdamies vienlaikus pārsteigts un vilies, kad Harijs piecēlās.

—  Ē… Hagrids, — izgrūda Harijs. — Zini, viņš ir tikko atgriezies, un es apsolīju, ka aiziešu un pastāstīšu, ka jums abiem klājas…

—  Ā, nu labi, — īgni noteica Rons, pamezdams skatu ārā pa guļamtelpas logu uz spoži zilo debesu ielāpu. — Kaut mēs arī varētu…

—   Pasveicini viņu no mums, — kad Harijs gāja ārā no palātas, viņam nopakaļ sauca Hermione. — Un pajautā, kas notiek ar… ar viņa mazo draugu!

Harijs pavicināja roku par zīmi, ka ir dzirdējis un sapratis, un izgāja no palātas.

Pils šķita ļoti klusa, pat ņemot vērā to, ka bija svētdiena. Visi acīmredzot bija ārā, saulainajā pagalmā, priecādamies par pārbaudījumu beigām un izredzēm pāris pēdējās trimestra dienas pavadīt, neapgrūtināti ar mācībām un mājasdarbiem. Harijs lēnām gāja pa tukšo gaiteni, pa ceļam pamezdams skatienu pa visiem logiem. Viņš redzēja, kā virs kalambola laukuma pa gaisu ņemas spēlētāji un pārītis skolnieku milzu kalmāra sabiedrībā peldas ezerā.

Tobrīd bija grūti izšķirties, vai viņš gribētu vai negribētu būt kopā ar pārējiem. Būdams barā, viņš vēlējās tikt projām un, būdams viens, ilgojās pēc sabiedrības. Viņš nodomāja, ka tiešām varētu aiziet apciemot Hagridu; kopš milzis bija atgriezies, viņi nebija kārtīgi aprunājušies…

Harijs bija tikko nokāpis pa pedējiem marmora pakāpieniem Ieejas zālē, kad parādījās Malfojs, Krabe un Goils; viņi iznāca pa kādām durvīm labajā pusē, kuras, kā Harijs zināja, veda uz Slidena koptelpu. Harijs sastinga; Malfojs ar pārējiem arī. Krietnu brīdi bija dzirdamas tikai klaigas, smiekli un plunkšķi, kas pa atvērtajām ārdurvīm ieplūda zālē no pagalma.

Malfojs pameta skatienu visapkārt. Harijs zināja, ka viņš pārliecinās, vai tuvumā nav pasniedzēju. Tad viņš atkal uzlūkoja Hariju un paklusu sacīja:

—  Ar tevi ir cauri, Poter.

Harijs sarauca uzacis.

—  Jocīgi, — viņš teica, — tad jau man vairs nevajadzētu staigāt apkārt…

Malfojs izskatījās niknāks, nekā Harijs jebkad bija redzējis. Skatīdamies, kā dusmās sašķobās Drako bālā, kalsnā seja, viņš samanīja tādu kā atsvešinātu gandarījumu.

—  Tev nāksies samaksāt, — sacīja Malfojs, un viņa balss bija tikai kādu nieku skaļāka par čukstu. — Es likšu tev samaksāt par to, ko tu nodarīji manam tēvam…

—   Jā, nu gan sabijos, — sarkastiski atteica Harijs. — Bez šaubām, lords Voldemorts salīdzinājumā ar jums trim bija tikai tāda iesildīšanās… Kas tad nu? — viņš jautāja, jo Malfojs, Krabe un Goils izskatījās galīgi satriekti, šo vārdu padzirduši.

—    Viņš taču ir tava tētiņa čoms, vai ne? Tu taču nebaidies no viņa, ko?

—   Domā, ka tu esi baigais dūzis, Poter, — sacīja Malfojs, stumdamies uz priekšu, kamēr Krabe un Goils piesedza flangus.

—   Pagaidi. Gan es tikšu tev klāt. Tu nevari iesēdināt manu tēvu cietumā…

—   Man likās, ka es tikko to jau izdarīju, — attrauca Harijs.

—  Atprātotāji no Azkabanas aizlaidušies, — klusītēm sacīja Malfojs. — Tā vien skaties, kad tētis un viņa biedri būs ārā…

—  Jā, laikam gan, — atsvieda I larijs, — Vienalga, tagad vismaz visi zina, kādi sūdabrāļi viņi ir…

Malfoja roka pastiepās pēc zižļa, taču Harijs bija ātrāks. Viņš bija izrāvis savējo, pirms vēl Malfoja pirksti bija ieniruši mantijas kabatā.

—   Poter!

Ieejas zālē atskanēja balss: uz kāpnēm, kas veda lejup uz pagraba kabinetu, parādījās Strups, un, viņu ieraugot, Harijs sajuta spēju naida uzplūdu, kas nebija pat salīdzināms ar to, ko viņš juta pret Malfoju… Lai ko ari Dumidors sacītu, viņš nekad nepiedos Strupam… nekad…

—  Ko jūs darāt, Poter? — kā vienmēr, dzestri jautāja Strups, tuvodamies četrotnei.

—  Mēģinu izlemt, kādu lāstu vērst pret Malfoju, profesor, — spivi atmeta Harijs.

Strups cieši lūkojās uz viņu.

—   Tullt pat novāciet zizli, — viņš īsi pavēlēja. — Noņemu Grifidoram desmit punk…

Strups pacēla acis uz milzīgajiem smilšu pulksteņiem pie sienām un ņirdzīgi pasmīnēja.

—  Ā. Redzu, ka Grifidora smilšu pulksteni vairs nav neviena paša punkta, ko noņemt. Tādā gadījumā, Poter, mums vienkārši nāksies…

—   Kādus pielikt klāt?

Pa pils lieveņa akmens kāpnēm tikko bija uztraususies profesore Maksūra. Vienā rokā viņai bija tepiķsoma skotu rūtis, ar otru viņa smagi balstījās uz spieķa, taču citādi izskatījās visnotaļ labi.

—    Profesore Maksūra! — izsaucās Strups, dodamies uz priekšu. — Redzu, ka jūs jau esat ārā no Svētā Mango!

—  Jā, profesor Strup, — atsaucās profesore Maksūra, atbrīvodamās no sava ceļojumu apmetņa, — esmu gluži kā no jauna piedzimusi. Jūs abi… Krabe… Goil…

Viņa valdonīgi paaicināja ar roku, un viņi paklausīja, šļūkādami lielās kājas pa gridu un no skata nobijušies.

—   Ņemiet, — profesore Maksūra izmeta, iestumdama savu tepiķsomu rokās Krabem un apmetni pasniegdama Goilam, — esiet tik laipni, aiznesiet uz manu kabinetu!

Tie pagriezās un aizlāčoja augšup pa marmora kāpnēm.

—  Tad tā, — sacīja profesore Maksūra, palūkodamas uz smilšu pulksteņiem pie sienas, — nu, es domāju, ka Poteram un viņa draugiem pienākas katram pa piecdesmit punktiem par to, ka viņi izziņoja pasaulē trauksmi par Paši-Zināt-Ka atgriešanos! Ko jūs sakāt, profesor Strup?

—   Ko? — strupi izgrūda Strups, kaut gan Harijs zināja, ka viņš visu lieliski dzirdējis. — Ak… nu… es domāju…

—   Tātad pa piecdesmit — Poteram, diviem Vizlijiem, Lēniņām un Grendžera jaunkundzei, — sacīja profesore Maksūra, un, viņai runājot, Grifidora smilšu pulksteņa apakšējā puslodē nogruva vesels lēvenis rubinu. — A — un piecdesmit — Milaba jaunkundzei, protams, — viņa piebilda, un Elšpūša pulksteni iebira krietna kaudzīte safīru. — Jā, jus vēlējāties atņemt desmit Potera jaunkungam, profesor Strup, — lūdzu…

Daži rubini atgriezās augšējā puslodē, taču krāvums apakšā bija un palika iespaidīgs.

—  Tā, Poter, Malfoj — domāju, ka tik lieliska dienā kā ši jums derētu iziet svaigā gaisā, — profesore Maksūra mundri turpināja.

Harijam nebija jāsaka divreiz. Viņš iebāza zizli atpakaļ mantijas kabatā un taisnā ceļā devās uz ārdurvīm, Strupam un Malfojam neveltīdams ne skatienu.

Karstā saule cepināja pakausi, kad viņš gāja pāri zālienam uz Hagrida būdas pusi. Audzēkņi, kas gulšņāja visās malās sauļodamies, pļapādami, lasīdami "Svētdienas Pareģi" un mielodamies ar saldumiem, pacēla galvas, kad viņš gāja tiem garām. Daži uzsauca vai pamāja, nepārprotami cenzdamies izrādīt, ka tāpat kā "Pareģis" ir izlēmuši uzskatīt viņu par kaut ko līdzīgu varonim. Harijs nevienam neko neatbildēja. Viņam nebija ne jausmas, cik daudz pārējiem zināms par to, kas notika pirms trim dienām, taču līdz šim bija izdevies izvairities no iztaujāšanas, un viņam nebija nekas pretim turpināt tādā pašā garā.

Piedauzījis pie Hagrida būdas durvīm, Harijs visupirms nodomāja, ka milža nav mājās, taču tad ap stūri apmetās Ilknis un gandrīz nogāza viņu gar zemi, sajūsmināti apsveicinādamies. Kā atklājās, Hagrids otrā pusē dārzā pārlasīja kāršu pupiņas.

—  Vesels, Harij! — viņš izsaucās, kad Harijs piegāja pie žoga. — Nāk šu, nāk šu, iedzers kādu krūzi ar ķirbiņsulu…

—   Kā sviežas? — Hagrids apvaicājās, kad viņi bija apsēdušies pie koka galda un ielējuši sev pa glāzei ledusaukstas sulas. — Tu… ē… kā tu jūtas, ko?

No bažu ēnas Hagrida sejā Harijs noprata, ka runa nav par fizisko veselību.

—    Labi, — viņš ātri atsaucās, jo nespētu pārciest sarunu par to, kas Ilagridam nepārprotami bija prātā. — Nu, kur tad tu biji?

—    Slēpos, kur kalni, — atbildēja Hagrids. — Kur ala, kā Siriuss, kad…

Hagrids aprāvās, aizsmacis nokrekšķinājās, palūkojās uz Hariju un iedzēra lielu malku sulas.

—   Vārdsakot, es i atpakaļ, — viņš vārgi nobeidza.

—   Tu… tu izskaties labāk, — sacīja Harijs, apņēmies novērst sarunu no Siriusa.

—   Ko? — pārprasīja Hagrids, pacēla savu iespaidīgo roku un aptaustīja seju. — Ā… ak ja. Nu, Grūpits tagad uzvedas daudz, daudz labāk. Teikšu tev godīg — šis bij gluži priecīgs, kad es bij atpakaļ. Viņš i labs puika, nudie… Es pat domā, vai nevaig sameklēt šamam kādu draudzenit…

Citkārt Harijs būtu uzreiz mēģinājis atrunāt Hagridu no šis idejas. Izredzes, ka mežā iemitinās otrs milzis, iespējams — vēl mežonīgāks un nešpetnāks nekā Grups, bija gaužām satraucošas, taču Harijs kaut kā nespēja rast tik daudz spēka, lai strīdētos. Viņš atkal sāka ilgoties pēc vienatnes, un, lai tuvinātu atvadu bridi, pāris pamatīgos malkos iztukšoja gandrīz pusi savas ķirbju sulas glāzes.

—   Nu visi zin, ka tu teic taisnību, Harij, — saudzigi un negaidīti ierunājās Hagrids. — Nu jau ies labāk, va ne?

Harijs paraustīja plecus.

—   Paklau… — Hagrids pari galdam paliecās zēnam tuvāk.

—   Es Siriusu zināj ilgāk nekā tu… Šis i kritis kaujā, un tieši tā viņš bij gribējs nomirt…

—   Viņš vispār negribēja mirt! — nikni atcirta Harijs.

Hagrids nolieca savu lielo, pinkaino galvu.

—   Ne tak, es ar nedomā, ka viņš gribēj, — viņš klusītēm atbildēja. — Tak tomēr, Harij… viņš nebij no tādiem, kas var tupēt mājā, kamēr citi iet uz čīkstinu. Nebūt šis gājs tev palīgos, tagad nezinātu, kur likties…

Harijs atkal pielēca kājās.

—   Man jāapciemo Rons un I lermione slimnīcas spārnā, — viņš automātiski izteica.

—   Ā… — atsaucās Hagrids, izskatīdamies visai apbēdināts.

—   A… nu, lab, Harij… Turas, un ienāk vēl kādreizu, ja izgadās…

—   Jā… labi…

Cik ātri vien spēdams, Harijs metās uz durvīm un atrāva tās vaļā. Pirms vēl Hagrids bija beidzis savus atvadvārdus, zēns jau bija ārā, saulītē, un laidās prom pa zālienu. Jau atkal, viņam ejot garām, skanēja uzsaucieni. Viņš uz brīdi aizvēra acis, ilgodamies, kaut visi izgaistu — tad viņš atvērtu acis, un izrādītos, ka pagalmā nav neviena paša…

Pirms pāris dienām — kad vēl nebija beigušies eksāmeni un Harijs nebija redzējis vīziju, ko Voldemorts bija iedvesis viņam prātā, zēns butu gatavs atdot gandrīz visu, lai burvju pasaule uzzinātu, ka viņš saka taisnību, lai noticētu, ka Voldemorts ir atgriezies un viņš nav ne melis, ne jukušais. Taču tagad…

Viņš pagājās gar ezeru, apsēdās krastmalā, kur no garāmgājēju skatieniem viņu apslēpa ņudzeklīgs krūmājs, raudzījās uz vizuļojošo ūdeni, un domāja…

Varbūt viņš ilgojās pēc vienatnes tāpēc, ka kopš sarunas ar Dumidoru jutās nošķirts no visiem. Neredzama barjera atdalija viņu no pārējās pasaules. Viņš bija — no sākta gala — iezīmētais, tikai nekad nebija līdz galam sapratis, ko tas nozīmē…

Un tomēr, sēdēdams šeit, ezermalā, kad baismīgā bēdu nasta spieda pie zemes, kad vēl tik sāpīgs un svaigs smeldza Siriusa zaudējums, Harijs nespēja baiļoties. Spīdēja saule, skolas pagalms bija pilns ar smejošiem biedriem, un, kaut ari viņš jutās tiem tik tāls, it kā piederētu pie pavisam citas rases, tomēr, šeit sēžot, bija ļoti grūti noticēt, ka būs jāpastrādā slepkavība vai arī viņš mirs no slepkavas rokas…

Viņš ilgi sēdēja, lūkodamies uz ūdeni, mēģinādams nedomāt par krusttēvu, neatcerēties, ka tur pāri, otrā krastā, Siriuss saļima, pūlēdamies atsist simt atprātotāju uzbrukumu…

Tikai tad, kad saule jau bija norietējusi, Harijs attapās, ka ir nosalis. Viņš piecēlās un atgriezās pili, pa ceļam noslaucīdams seju piedurknē.

Rons un Hermione, pilnīgi izdziedināti, atstāja slimnīcas spārnu trīs dienas pirms trimestra beigām. Hermione izrādīja zināmu vēlēšanos runāt par Siriusu, taču ik reizi, kad meitene pieminēja šo vārdu, Rons viņu apklusināja ar šņācienu. Harijam vēl joprojām nebija īsti skaidrs, vai viņš grib vai negrib runāt par krusttēvu — vēlmes mainījās līdz ar garastāvokli. Taču vienu viņš zināja droši: lai ari cik nelaimīgs viņš justos patlaban, jau pāris dienas pēc ierašanās Dzīvžogu ielas ceturtajā namā uzmāksies neciešamas ilgas pēc Cūkkārpas. Tagad gan Harijs saprata, kāpēc viņam tur katru vasaru jāatgriežas, taču tādēļ nejutās ne par mata tiesu labāk. īstenība viņš vēl nekad nebija tik ļoti baidījies atgriezties.

Profesore Ambrāža atstāja Cūkkārpu dienu pirms trimestra beigām. Viņa izzagās no slimnīcas spārna pusdienu laikā, acīm redzami cerēdama aizbraukt, neviena neievērota, taču nelaimīgā kārtā ceļā pagadījās Pīvzs, kas izmantoja pēdējo izdevību paālēties, kā Freds bija licis, un līksmi iztrenca viņu ārā no skolas, ieklapēdams pārmaiņus ar spieķi un ar krita pilnu zeķi. Daudz audzēkņu saskrēja Ieejas zālē, lai noskatitos, kā viņa bēg prom pa taku, un namu pārziņi visai negribīgi centās apvaldīt savus aizbilstamos. Jānudien, profesore Maksūra, izteikusi pāris vārgus iebildumus, atkal apsēdās savā krēslā pie pasniedzēju galda, un bija dzirdams, kā viņa pauž nožēlu, ka pati nevarot klaigādama skriet Ambrāžai nopakaļ, jo Pīvzs esot patapinājis viņas spieķi.

Pienāca pēdējais vakars skolā; gandrīz visi jau bija beiguši kravāt savas mantas un devās lejā uz trimestra beigu svinībām, taču Harijs vēl nebija pat sācis posties.

—   Rīt sakravāsi! — teica Rons, gaidīdams pie guļamtelpas durvīm. — Nāc, es mirstu badā…

—   Es tūlīt… Paklau, ej vien…

Taču, kad guļamistabas durvis aiz Rona aizvērās, I larijs nebūt nepūlējās kravāties veicīgāk. Trimestra beigu svinību apmeklējums nekādi neietilpa pašu karstāko vēlmju skaitā. Harijs bažījas, ka Dumidors savā runā pieminēs viņu — droši, ka tiks pieminēta Voldemorta atgriešanās: galu galā, viņš jau pirms gada par to bija runājis…

Harijs no lādes dziļuma izvilka pāris saņurcītas mantijas, lai būtu vieta kārtīgi salocītajām, un pamanīja stūri guļam šā tā savīstītu sainīti. Nebija ne jausmas, kā tāds te gadījies. Viņš noliecās, izvilka to no sporta kurpju apakšas un nopētīja.

Pēc mirkļa viņš aptvēra, kas tas ir. To viņam bija iedevis Siriuss pie Drūmkaktes divpadsmitā nama ārdurvim. Ja esmu tev vajadzīgs, izmanto šo, norunāts?

Harijs atsēdās gultā un attina sainīti. Izkrita mazs kvadrātveida spogulītis. Šķita, ka vecs — nenoliedzami netīrs. Harijs pacēla to pie acīm un ieraudzīja tajā savu atspulgu.

Viņš apgrieza spogulīti otrādi. Uz mugurpuses Siriuss bija uzskricelējis:

Šis ir šurpu-turpu spogulis. Man ir tāds pats. Ja tev vajag ar mani parunāt, bilsti tam manu vārdu: tad tu parādīsies manā spogulī un es varēšu runāt tavējā. Tādus izmantojām mēs ar Džeimsu, kad bijām dažādās pēcstundās.

Un Harijam sirds gandrīz izlēca pa muti ārā. Viņš atcerejas, kā pirms četriem gadiem sagli spoguli redzēja savus mirušos vecākus. Viņš atkal varēs parunāt ar Siriusu, tūlīt pat, skaidrs…

Viņš pameta skatu visapkārt, lai pārliecinātos, ka visi projām — guļamtelpa bija pilnīgi tukša. Viņš atkal paskatījās uz spogulīti, ar tricošu roku pacēla to pie sejas, un sacīja — skaļi un skaidri:

—   Siriuss.

Stikla virsma aizmiglojās no viņa elpas. Harijs vēl ciešāk satvēra spogulīti, krūtīs iešalcās sajūsma, tomēr acis, kas cauri miglājam vērās viņā, neapšaubāmi bija viņa paša.

Viņš noslaucīja spogulīti, un teica — tā, ka zilbes skaidri noskanēja pa visu istabu:

—  Siriuss Bleks!

Nekas nenotika. Vilšanās pilnā seja, kas raudzījās pretī no spoguļa, tik un tā bija un palika viņējā…

Siriusam nebija līdzi spogulīša, kad viņš izgāja cauri arkai, Harijam prātā ierunājās smalka balstiņa. Tāpēc tas nedarbojas…

Mirkli Harijs sēdēja pilnigi nekustīgi, tad iesvieda spogulīti atpakaļ lādē, kur tas sašķīda. Viņš bija tik pārliecināts — veselu brīnišķīgu minūti — ka atkal ieraudzīs Siriusu, runās ar viņu…

Sarūgtinājums svilināja rīkli. Viņš piecēlās un sāka juku jukām mest savas mantas lādē, virsū sadauzītajam spogulim…

Taču tad radās doma… Vēl labāka par spoguliti… Daudz varenāka, daudz svarīgāka doma… Kā viņš nekad agrāk nebija par to iedomājies — kāpēc nebija pat pajautājis?

Harijs izskrēja no guļamistabas un metās lejā pa vītņu kāpnēm, pa ceļam uztriekdamies sienām un to pat lāgā nemanīdams. Viņš izbrāzās cauri tukšajai koptelpai, cauri portreta caurumam un projām pa gaiteni, nepievērsdams uzmanību Resnajai kundzei, kas sauca pakaļ:

—   Zini, svinības jau sākas, laika tev ir līdz ar nagiem!

Taču Harijam ne prātā nenāca steigties uz svinībām…

Kā tas var būt — kad spoki galīgi nav nepieciešami, tie čum un mudž, bet tagad…

Viņš skrēja pa kāpnēm un gaiteņiem un nesastapa nevienu, ne dzīvu, ne mirušu. Skaidrs, visi bija Lielajā zālē. Pie burvestību klases viņš aizelsies apstājās, izmisis domādams, ka nāksies gaidīt, līdz beigsies svinības…

Taču tieši tad, kad visas cerības jau bija zudušas, viņš to ieraudzīja — gaiteņa galā aizslīdēja kāds caurspīdīgs tēls.

—   Ei… ei, Nik! NIK!

Spoks pabāza galvu no sienas, atklājot skatienam sera Nikolasa de Mimsija-Porpingtona draudīgi svārstīgo galvu un ekstravaganto cepuri ar spalvu.

—   Labs vakars, — viņš sacīja, izvilkdams no akmens sienas visu pārējo ķermeni un uzsmaidīdams Harijam. — Tad es neesmu vienigais, kam svētki iet garām? Lai arī, — viņš nopūtās, — pavisam citā nozīmē, protams…

—   Nik, vai drīkstu tev ko lūgt?

Gandrīz-Bez-Galvas Nika sejā parādījās ārkārtīgi savāda izteiksme — viņš iebāza pirkstu aiz krokotās apkakles un pavilka to mazliet taisnāk — nepārprotami, lai iegūtu laiku padomāt. Spoks rimās tikai tad, kad šķita — viņa «daļēji pārcirstais kakls noplīsis pavisam.

—   Ē… tagad, Harij? — sacīja Niks — izskatījās, ka viņš jūtas neomulīgi. — Varbūt pagaidīsim līdz svinību beigām?

—   Nē… Nik… lūdzu, — iesaucās Harijs, — man ļoti vajag ar tevi parunāt. Varbūt ieiesim šeit?

Harijs atvēra tuvākās klases durvis un Gandrīz-Bez-Galvas Niks nopūtās.

—  Ak, nu labi, — viņš rezignēti teica, — nav jēgas izlikties, ka neko tādu negaidīju.

Harijs turēja durvis, lai viņš varētu ienākt, taču Niks izpeldēja cauri sienai.

—   Ko negaidīji? — Harijs jautāja, aizvēris durvis.

—   Ka tu mani meklēsi, — atbildēja Niks, pieslīdēdams pie loga un lūkodamies ārā, tumstošajā pagalmā. — Tā mēdz gadīties… kad kāds ir pārcietis… zaudējumu.

—   Jā, — atteica Harijs, neļaudams viņam sarunu novirzīt sāņus. — Tev taisnība, es… es tevi meklēju.

Niks klusēja.

—   Tas ir… — Harijs sastomījās — viss izrādījās neveiklāk, nekā domāts, — vienkārši… tu esi miris. Bet joprojām esi tepat, pareizi?

Niks nopūtās un turpināja vērties laukā pa logu.

—  Tā ir, vai ne? — Harijs uzstāja. — Tu nomiri, bet es ar tevi runāju… Tu vari staigāt apkārt pa Cūkkārpu, un tamlīdzīgi, vai ne?

—  Jā, — klusi atbildēja Gandrīz-Bez-Galvas Niks, — es staigāju un runāju.

—  Tātad tu atgriezies, ja? — Harijs steigšus turpināja. — Cilvēki var atgriezties, pareizi? Kā spoki. Viņiem nav jāpazūd pavisam. Nu? — viņš nepacietīgi piebilda, jo Niks klusēja kā klusējis.

Gandrīz-Bez-Galvas Niks vilcinādamies atteica:

—   Ne visi var atgriezties kā spoki.

—   Ko tu ar to gribi teikt? — Harijs ātri pajautāja.

—   Vienīgi… vienīgi burvji.

—   Ā… — Harijs atsaucās, un atvieglojumā gandrīz iesmējās. — Nu, tad viss ir kārtībā, tas cilvēks, par ko es runāju, ir burvis. Tātad viņš var atgriezties, pareizi?

Niks pagrieza logam muguru un sērīgi palūkojās Harijā.

—   Viņš neatgriezīsies.

—   Kas?

—   Siriuss Bleks, — atbildēja Niks.

—   Bet tu atgriezies! — saskaitās Harijs. — Tu atgriezies… tu esi miris un neesi izgaisis…

—   Burvji var atstāt uz zemes blāvu nospiedumu, kas klīst tur, kur reiz staigājis viņu dzīvais es, — bēdīgi sacīja Niks T.u'u tikai ļoti nedaudzi burvji izvēlas šo ceļu.

—   Kāpēc? — prasīja Harijs. — Vienalga… tas nav svarīgi… Siriusam nospļauties, ja tas ir neierasti, viņš atgriezīsies, es zinu!

Un Harija ticība bija tik stipra, ka viņš tik tiešām pagrieza galvu un paskatījās uz durvju pusi, sekundes simtdaļu būdams drošs, ka tūliņ ieraudzīs pretim nākam Siriusu, pērļbaltu un caurspīdīgu, taču ar starojošu smaidu sejā.

—  Viņš neatgriezīsies, — klusi atkārtoja Niks. — Viņš… dosies tālāk.

—   Ko tas nozīmē — "dosies tālāk"? — Harijs žigli pārjautāja.

—   Uz kurieni? Paklau… kas īsti notiek pēc nāves? Uz kurieni cilvēks dodas? Kāpēc ne visi atgriežas? Kāpēc šī vieta nav pilna ar rēgiem? Kāpēc…?

—   Es nevaru atbildēt, — sacīja Niks.

—    Bet tu taču esi miris? — aizkaitināts iesaucās Harijs.

—   Kurš tad var atbildēt labāk par tevi?

—  Man bija bail no nāves, — teica Niks. — Es izvēlējos palikt iepakaļ. Dažreiz es prātoju, ka varbūt labāk vajadzēja… Nu, tas ir ne še, ne tur… Īstenībā es esmu ne šur, ne tur… — Viņš skumji pasmējās. — Es neko nezinu par nāves noslēpumiem, Harij, jo nāves vietā izvēlējos vārgu dzīves pakaļdarinājumu. Domāju, ka mācīti burvji studē šīs lietas Noslēpumu nodaļā…

—   Nepiemini man šo vietu! — Harijs spīvi iesaucās.

—   Piedod, vairāk es tev nespēju palīdzēt, — pieklājīgi teica Niks. — Jā… jā, atvaino… svinības, pats saproti…

Un viņš atstāja istabu, kur Harijs palika viens pats, truli blenzdams sienā, cauri kurai bija izzudis Niks.

Harijs jutās gandrīz tā, it kā vēlreiz būtu zaudējis savu krusttēvu, zaudējot cerību, ka varētu vēl kādu reizi viņu redzēt vai ar viņu parunāt. Viņš lēni un bēdīgi slāja atpakaļ pa tukšajiem gaiteņiem, domādams, vai vispār jelkad jutīsies priecīgs.

Kad Harijs pagriezās ap stūri uz Resnās kundzes gaiteni, viņš ieraudzīja, ka priekšā kāds stāv un steidzīgi sprauž pie ziņojumu dēļa zīmīti. Tūliņ atklājās, ka tā ir Luna. Nebija lāgā, kur sprukt, Luna noteikti bija dzirdējusi viņa soļus, un, galu gala, šobrīd Harijam diez vai pietiktu spara no kāda slēpties.

—  Sveiks, — neskaidri noteica Luna, pakāpdamās nostāk no savas zimītes un uzlūkodama zēnu.

—   Kāpēc tu neesi svinībās? — Harijs vaicāja.

—   Nu, es esmu pazaudējusi gandrīz visas savas mantas, — nopietni atbildēja Luna. — Tās ir aizvazātas un noslēptas. Taču, tā kā šis ir pēdējais vakars, man tās tiešām vajag dabūt atpakaļ, tāpēc es izlieku zīmītes.

Viņa pamāja ar roku uz ziņojumu dēļa pusi, kur — patiešām — bija piesprausts vesels saraksts ar trūkstošajām grāmatām un apģērba gabaliem ar lūgumu tos atdot.

Harijs samanīja kaut ko savādu — ko tādu, kas nemaz nelīdzinājās niknumam un bēdām — jūtām, kuru pārņemts viņš bija dzīvojis kopš Siriusa nāves. Pagāja kāds brīdis, un tikai tad viņš saprata, ka izjūt žēlumu pret Lunu.

—  Kāpēc viņi slēpj tavas mantas? — viņš jautāja, pieri saraucis.

—   Ak… nu… — viņa paraustīja plecus. — Zini, man šķiet, viņi domā, ka es esmu drusku jocīga. Daži pat saukā mani par "I.unātiki Mīlabu".

Harijs skatījās uz viņu, un jaunās lidzjūtibas jūtas pieņēmās spēkā tiktāl, ka teju darīja sāpes.

—   Tāpēc vien jau nedrīkst pievākt tavas mantas, — viņš kategoriski noteica. — Gribi, es palīdzēšu tev tās sameklēt?

—  Ai, nē, — viņa smaidot atbildēja. — Gan atradīsies, viss vienmēr beigās atrodas. Es vienkārši gribēju sakravāties šovakar. Galu galā… kāpēc tu neesi svinībās?

Harijs paraustija plecus.

—   Vienkārši negribējās.

—  jā, — sacīja Luna, vērodama viņu ar savām dūmakainajām, izvalbītajām acīm. — Domāju gan, ka negribējās. Tas vīrs, ko nāvēži nogalināja, bija tavs krusttēvs, vai ne? Man Džinnija pateica.

Harijs strupi pamāja, tomēr attapās, ka sazin kādēļ viņam nav nekas pretī runāt par Siriusu ar Lunu. Piepeši atausa atmiņā, ka ari viņa var redzēt testrālus.

—  Vai tu… — viņš iesāka. — Es gribēju teikt, kas… vai kāds, ko tu pazini, nomira?

—   Jā, — vienkārši atbildēja Luna, — mana mamma. Zini, ārkārtīgi neparasta ragana, taču viņai patika eksperimentēt, un kādudien viena viņas burvestība aizgāja gaužām greizi. Man bija deviņi gadi.

—  Jūtu līdzi, — Harijs nomurmināja.

—  Jā, tas bija diezgan šausmīgi, — attrauca Luna. — Es vēl joprojām reizēm ļoti skumstu. Bet man vēl ir tētis. Un galu galā, nav taču tā, ka es mammu vairs nekad neredzēšu, pareizi?

—   Ē…vai tad tā nav? — Harijs nedroši vaicāja.

Viņa neticīgi nogrozīja galvu.

—   Nu, beidz. Tu taču dzirdēji viņus, aiz tā plīvura?

—   Tu gribi teikt…

—  Tajā telpā ar arku. Viņi vienkārši nebija redzami, tas arī viss. Viņi bija dzirdami.

Abi saskatījās. Luna tikko jaušami smaidīja. Harijs nezināja, ko teikt, ko domāt. Luna ticēja tik daudzām neprātīgām lietām… taču viņš skaidri zināja, ka arī dzirdēja aiz plīvura balsis…

—  Vai tu esi pilnīgi pārliecināta, ka negribi, lai es palīdzu tev sameklēt mantas? — viņš sacīja.

—  Ai, nevajag, — atteica Luna. — Nē, domāju, ka es nokāpšu lejā un ieēdīšu pudiņu, un pagaidīšu, kamēr viss uzradisies… Beigās vienmēr uzrodas… Nu, lai tev jaukas brīvdienas, Harij.

—  Jā… jā, tev tāpat.

Viņa aizgāja, un noskatīdamies Lunai pakaļ, viņš atklāja, ka svina smagums pakrūtē drusku tā kā atlaidies.

Brauciens mājup ar Cūkkārpas ekspresi nākamajā dienā visādā ziņa bija notikumiem bagāts. Pirmkārt, Malfojs, Krabe un Goils, kuri nepārprotami visu nedēļu bija gaidījuši iespēju uzbrukt, pasniedzējiem neredzot, no slēpņa uzklupa 1 larijam vil ciena vidū, kad viņš nāca atpakaļ no tualetes. Uzbrukums varēja arī izdoties, ja ne fakts, ka šo izklupienu viņi neviļus bija sarīko juši tieši pie kupejas, kas bija pilna ar DA dalībniekiem, kuri caur durvju stiklu ieraudzīja, kas notiek, un visi kā viens metās Harijam palīgā. Kad Ernijs Makmilans, Hanna Abote, Sjūzena Bounza, Džastins Einčs-Flečlijs, Antonijs Goldšteins un Terijs Būts bija bagātīga klāstā lietojuši tos lāstus un burvestības, ko I larijs bija viņiem iemācījis, Malfojs, Krabe un Goils līdzinājās ne vairāk, ne mazāk kā trim gigantiskiem Cūkkārpas mantijās iespīlētiem gliemjiem, un Harijs, Ernijs un Džastins iecēla viņus bagāžas plaukta un atstāja, lai šie mirst gļotās.

—   Jāsaka, es jau alkstu redzēt Malfoja mātes seju, kad šis izkāps no vilciena, — visnotaļ gandarīti noteica Ernijs, vērodams, kā Malfojs tur augšā lokās. Ernijs nebija aizmirsis, kā Malfojs tai īsajā periodā, kamēr bija Inkvizīcijas vienības dalībnieks, bija piespriedis Elšpūtim soda punktus.

—   Goila māmiņa gan priecāsies, — atsaucās Rons, kas bija ieradies noskaidrot kņadas cēloni. — Tagad šamējais izskatās daudz glišāks… Nu, lai paliek, Harij, tikko piebrauca saldumu ratiņi, ja tu kaut ko vēlies…

Harijs pateicās biedriem un kopā ar Ronu devās atpakaļ uz savu kupeju, kur viņi iegādājās pamatīgu kaudzi katliņkuku un ķirbju pīrādziņu. Hermione jau atkal lasīja "Dienas Pareģi", Džinnija pildīja "Varkšķa" testu, un Nevils glaudija savu Mimbulus mimbletonia, kas gada laikā bija krietni paaugusies un jancigi dungoja, kad viņai kāds pieskārās.

I larijs ar Ronu lielāko daļu brauciena pavadīja, spēlēdami burvju šahu, un Hermione lasīja viņiem priekšā šo un to no "Pareģa". Tas bija pilns ar rakstiem, kā atvairīt atprātotājus, kā ministrija mēģina sadzīt pēdas nāvēžiem, un histēriskam vēstulēm, kuru autori apgalvoja, ka vēl tikai šorīt redzējuši Voldemortu paejam garām viņu mājām…

—   Vēl īsti nav sācies, — Hermione drūvīgi nopūtās, salocīdama avīzi. — Bet nu vairs nav ilgi…

—   Ei, Harij, — ieteicās Rons, pamādams uz logu gaiteņa pusē.

Harijs atskatījās. Garām gāja Čo kopā ar Marietu Lejmali, kam galvu slēpa pieguloša vienlaidus mice. Viņa un Čo skatieni uz bridi sastapās. Čo pietvīka un gāja tālāk. Harijs pievērsās šaha galdiņam, un tieši laikā, lai ieraudzītu, ka Rona zirdziņš padzen vienu no viņa bandiniekiem no lauciņa.

—   Kas… ē… ar jums abiem īsti ir? — Rons klusītēm pajautāja.

—   Nekas, — Harijs godīgi atbildēja.

—  Es… ē… dzirdēju, ka tagad viņa satiekoties ar kādu citu, — nedroši bilda Hermione.

Harijs izbrīnā atklāja, ka šī ziņa viņam nemaz nav sāpīga. Šķita, ka vēlēšanās atstat iespaidu uz Čo ir palikusi pagatne, kam ar viņu vairs nav nekāda sakara. Tik daudz visa kā, pēc kā viņš bija ilgojies pirms Siriusa nāves, šajās dienās šķita bezgala tālu… Nedēļa, kas bija apritējusi, kopš viņš pēdējo reizi bija redzējis Siriusu, šķita daudz, daudz ilgāka: tā nošķīra divas pasaules — vienā Siriuss bija, otrā ne.

—    Labi, ka tas ir cauri, vecīt, — pārliecinoši sacīja Rons.

— Es gribu teikt — viņa ir gluži glīta un tā tālāk, tomēr derētu

kāda maķenīt līksmāka. t

—  Jādomā, ar kādu citu viņa ir līksma diezgan, — paraustot plecus, atsaucās Harijs.

—  Ar ko īsti viņa tagad draudzējas? — Rons jautāja Hermionei, taču atbildēja Džinnija.

—  Ar Maiklu Korneru, — viņa teica.

—  Maikls… bet… — stostījās Rons, un kaklu izstiepis, skatījās uz Džinniju. — Bet ar viņu taču draudzējies tu!

—  Vairs ne, — noteikti paziņoja Džinnija. — Viņam nebija pa prātam, ka Grifidors sakāva Kraukļanagu kalambolā, viņš baigi piepūtās, es šo patriecu, un tad nu viņš metās mierināt Čo.

Viņa izklaidīgi pakasīja degunu ar spalvas kātu, pagrieza "Varkšķi" ar kājām gaisā un sāka atzīmēt savas atbildes. Rons izskatījās makten iepriecināts.

—   Nu, man visu laiku likās, ka viņš ir drusku pastulbs, — viņš sacīja, pastumdams savu dāmu uz Harija trīcošā torņa pusi. — Pratigi darīts. Tikai nākamreiz izvēlies… kādu… labāku.

To teikdams, viņš savādi zaglīgi pašķielēja uz Hariju.

—  Nu, es izvēlējos Dinu Tomasu, kā tev šķiet, viņš ir labāks? — pavirši apvaicājās Džinnija.

—   KO? — iebrēcās Rons, apgāzdams šaha dēlīti. Blēžkājis metās dzenāt figūras, un Hedviga ar Pumperniķeli augšā dusmīgi brēkā ja un ūjināja.

Kad vilciens, tuvojoties Kingskrosai, palēnināja gaitu, Harijs nosprieda, ka savu mūžu nav tik ļoti negribējies kāpt ārā. Pazibēja pat doma — kas notiktu, ja viņš vienkārši atteiktos izkāpt, bet tiepīgi paliktu sēžam kupejā līdz pirmajam septembrim, kad būtu jāatgriežas Cūkkārpā. Tomēr, kad beidzot vilciens nošņākdamies apstājās, viņš nocēla Hedvigas būri no plaukta un, kā vienmēr, sagatavojās vilkt savu lādi ārā no vilciena.

Taču, kad biļešu kontrolieris pamāja viņiem ar Ronu un Hermioni, ka var droši doties cauri burvju barjerai starp devīto un desmito platformu, izrādījās, ka otrā pusē gaida pārsteigums: tur, viņu sveicot, stāvēja bariņš ļaužu, kurus viņš galīgi nebija gaidījis.

Tur bija Trakacis Tramdāns, ar zemu pār burvju aci novilkto katliņcepuri tikpat draudīgs kā bez tās, mezglainajās rokās cieši satvēris garu spieķi, ietinies lielā ceļojumu apmetni. Viņam aiz muguras stāvēja Tonksa, matiem — košsārtiem kā košļājamā gumija — mirdzot saules gaismā, kas spiedās cauri stacijas netīrajiem stikla griestiem, ģērbusies ielāpainos džinsos un spilgti purpursarkanā krekliņā ar uzrakstu ĶĒMU MĀSAS. Blakus Tonksai gaidīja Vilksons, bālu seju, iesirmiem matiem, garš un novalkāts mētelis piesedza apdilušo svīteri un bikses. Pašā priekšā stāvēja Vīzlija kungs un kundze, ģērbušies savās labākajās vientiešu drānās, un Freds ar Džordžu — tie abi dižojās gluži jaunās žaketēs no kaut kāda indigi zaļa, zviņaina materiāla.

—     Ron, Džinnij! — iesaucās Vizlija kundze, traucās uz priekšu un cieši apskāva savus bērnus. — Ak, mīļais Harij… kā klājas?

—  Labi, — sameloja Harijs, notverts viņas ciešajos apkampienos. Pāri Vizlija kundzes plecam viņš redzēja, kā Rons bolās uz dvīņu jaunajiem ietērpiem.

—   Un kas tas tāds būtu? — viņš prasīja, rādīdams uz jakām.

—  Vissmalkākā pūķāda, brāļuk, — attrauca Freds, paraustīdams rāvējslēdzēju. — Bizness iet uz augšu, un mēs nolēmām pastilot.

—   Sveiks, Harij, — teica Vilksons, kad Vīzlija kundze bija palaidusi Hariju vaļā un pagriezās, lai sasveicinātos ar Hermioni.

—  Sveiki, — atsaucās Harijs. — Es negaidīju… Ko jus visi šeit darāt?

—  Nu, — pasmaidīdams atbildēja Vilksons, — nospriedām, ka, pirms tēvocis un tante vedīs tevi mājās, derētu ar viņiem mazliet patērzēt.

—   Šaubos, vai tā ir laba doma, — uzreiz iebilda Harijs.

—  A, domāju, ka ir gan, — noņurdēja Tramdāns, pieklibojis mazliet tuvāk. — Tie laikam ir viņi, Poter?

Viņš pameta ar īkšķi pāri plecam — acīmredzot viņa burvju acs skatījās cauri pakausim un katliņcepurei. Harijs paliecās maķenīt pa kreisi, lai redzētu, uz ko Trakacis rāda, un tur, tik tiešām, bija trīs Dērsliji, un bija skaidrs, ka viņi par Harija sagaidīšanas komiteju ir stāvās šausmās.

—  Ak, Harij! — izsaucās Vizlija kungs, pagriezdams muguru Hermiones vecākiem, ar kuriem viņš bija aizrautīgi sveicinājies un kas tagad pārmaiņus apskāva Hermioni. — Nu… tad darām, kā runāts, jā?

—   Jā, domāju gan, Artūr, — atbildēja Tramdans.

Viņi ar Vīzlija kungu vadīja gājienu cauri visai stacijai turp, kur kā zemē ieauguši stāvēja Dērsliji. Hermione maigi atiaisijrts no mātes skavām un pievienojās pārējiem.

—   Labdien! — Vizlija kungs sirsnīgi teica tēvocim Vernonam, nostājies tieši viņam priekšā. — Jūs droši vien mani atceraties, mans vārds ir Artūrs Vīzlijs.

Tā kā Vīzlija kungs pirms diviem gadiem bija pašrocīgi krietni papostījis Dērsliju dzīvojamo istabu, Harijs gaužām brīnītos, ja tēvocis Vernons būtu viņu aizmirsis. Patiešām, tēvocis Vernons kļuva vēl sarkanāks un blenza uz Vīzlija kungu, tomēr nosprieda ciest klusu, jādomā, daļēji tāpēc, ka atnācēju bija divreiz vairāk nekā Dērsliju. Tante Petūnija izskatījās vienlaikus pārbijušies un apjukusi. Viņa skatījās apkārt, it kā baidītos, ka šādā sabiedrībā viņu neierauga kāds paziņa. Tikām Dūdijs pūlējās izskatīties melns un maziņš — ar tādu varoņdarbu viņam pagalam neveicās.

—   Mēs gribētu tikai pārmīt ar jums pāris vārdus par Hariju, — vēl arvien smaidīdams, sacīja Vizlija kungs.

—   Jā, — noņurdēja Tramdāns. — Par to, kā pie jums pret vinu izturas.

Tēvoča Vernona ūsas sašutumā saspurojās. Iespējams, tāpēc, ka katliņcepure radīja viņā maldīgu pārliecību, ka Tramdāns ir radniecīga dvēsele, tēvocis vērsās tieši pie viņa.

—   Nezinu gan, vai jums ir kāda daļa par to, kas notiek manā mājā…

—   Domāju, ka tā, ko jūs nezināt, pietiktu vairākām grāmatām, Dērslij, — noņurdēja Tramdāns.

—   Šoreiz tas nav svarīgi, — iejaucās Tonksa, kuras sārtie mati, šķiet, aizskāra tanti Petūniju vairāk nekā viss cits, kopā ņemts, jo viņa aizvēra acis, lai nebūtu uz Tonksu jāskatās. — Svarīgi ir, lūk, kas: ja mēs uzzināsim, ka jūs briesmīgi izturaties pret Hariju…

—   Un nešaubieties — to mēs uzzināsim, — sirsnīgi piemetināja Vilksons.

—   Jā, — teica Vizlija kungs, — pat ja jūs neļausiet Harijam runāt pa feļetonu…

—   Telefonu, — čukstēja priekšā Hermione.

—   Jā, ja mums radīsies kaut mazākās aizdomas, ka Harijam kaut kā tiek darīts pāri, jums būs par to jāatbild, — nobeidza Tramdāns.

Tēvocis Vernons bija nosvīdis — tas nevēstīja neko labu. Bija redzams — apziņa, ka viņš ir rupji apvainots, nomāca pat bailes no šis ķerto bandas.

—   Vai jūs man draudat, godātais kungs? — viņš jautāja tik skaļi, ka garāmgājēji pagriezās un blenza.

—    Jā, — atbildēja Trakacis, ko šķita iepriecinām fakts, ka tēvocis Vernons visu tik ātri aptvēris.

—    Un vai es izskatos pēc tāda, ko var iebaidīt? — norēja tēvocis Vernons.

—    Nu… — sacija Tramdāns un pastūma savu katliņcepuri augstāk, atklādams draudīgi grozīgo burvju aci. Tēvocis Vernons šausmas atlēca atpakaļ un sāpīgi uztriecās virsū bagāžas ratiņiem. — Jā, es teiktu, ka izskatāties gan, Dērslij.

Viņš pievērās Harijam.

—   Tā, Poter… Ja esam tev vajadzīgi, pabļauj. Ja trīs dienas pēc kārtas no tevis nebūs nekādu ziņu, mēs sūtīsim kādu, lai apskatās…

Petūnijas tante žēli iešņukstējās. Viņas viedoklis bija skaidrāks par skaidru — ko teiks kaimiņi, ja pamanīs šādus ļaudis soļojam pa viņas dārza celiņu?

—   Nu, paliec sveiks, Poter, — sacīja Tramdāns, ar mezglaino roku saspiezdams Harija plecu.

—   Esi piesardzigs, Harij, — klusītēm teica Vilksons. — Dod ziņu par sevi.

—     Harij, mēs dabūsim tevi no turienes projām, cik ātri vien varēsim, — nočukstēja Vizlija kundze, vēlreiz apskaujot vinu.

—  Drīz tiksimies, vecīt, — bažīgi noteica Rons, paspiezdams Harijam roku.

—  Patiešām drīz, Harij, — nopietni piebilda Hermione. — Apsolām.

Harijs pamāja. Viņš kaut kā nespēja piemeklēt vārdus, lai pateiktu, cik svarīgi redzēt viņus visus šeit, viņa pusē. Zēns tikai pasmaidīja, pacēla roku atvadu sveicienam, pagriezās un devās ārā no stacijas saulainajās ielās; tēvocis Vernons, tante Petūnija un Dūdijs stilboja viņam pa pēdām.

SATURS

OTRĀ DAĻA

21.   nodaļa. Čūskas acīm

22.   nodaļa. Sv. Mango maģisko slimību un

ievainojumu dziednīca

23.   nodaļa. Ziemassvētki slēgtajā nodaļā

24.  nodaļa. Slēpprātība

25.  nodaļa. Stūrī iedzītā vabole

26.   nodaļa. Redzētais un neparedzētais

27.   nodaļa. Kentaurs un sūd/mane

28.  nodaļa. Strupa ļaunākās atmiņas

29.  nodaļa. Profesionālā orientācija

30.   nodaļa. Grūps 32. nodaļa. SLIMi

32.   nodaļa. No uguns laukā

33.   nodaļa. Cīņa un lidojums

34.   nodaļa. Noslēpumu nodaļa

35.   nodaļa. Viņpus plīvura

36.   nodaļa. Vienīgais, no kā viņš jebkad baidījies

37.   nodaļa. Zudušais pareģojums

38.   nodaļa. Sākas otrais karš

imvw.jitmava.lv

Izdevējs-SIA "J.L.V", Dzirnavu ielā 73, Rīgā LV 1011. Iespiests un iesiets a/s "Preses nams" poligrāfijas grupas "Jaņa seta" tipogrāfijā. Balasta dambi 3, Rigā LV 1081.

• 2l!2 *

Content

Roulinga Džoanna Ketlīna Harijs Poters un Fēniksa ordenis 1 un 2 daļa

1. DAĻA

PIRMĀ NODAĻA DŪDIJA ATPRĀTOŠANA

OTRA NODAĻA PŪČU GARS

TREŠA NODAĻA AVANGARDS

CETURTA NODAĻA DIVPADSMITAIS NUMURS

PIEKTA NODAĻA FĒNIKSA ORDENIS

SESTĀ NODAĻA DIŽCILTĪGAIS UN SENAIS BLEKU NAMS

SEPTĪTĀ NODAĻA BURVESTĪBU MINISTRIJA

ASTOTA NODAĻA SĒDE

DEVITA NODAĻA VĪZLIJA KUNDZES NEDIENAS

DESMITA NODAĻA LUNA MĪLABA

VIENPADSMITĀ NODAĻA ŠĶIRNICES JAUNĀ DZIESMA

DIVPADSMITĀ NODAĻA PROFESORE AMBRĀŽA

TRISPADSMITA NODAĻA PĒCSTUNDAS PIE DOLORESAS

ČETRPADSMITA NODAĻA PĒRSLIJS UN ĶEPAINIS

PIECPADSMITA NODAĻA CŪKKĀRPAS LIELINKVIZITORI

SEŠPADSMITA NODAĻA VEPRA GALVA

SEPTIŅPADSMITĀ NODAĻA IZGLĪTĪBAS DEKRĒTS NR 24

ASTOŅPADSMITĀ NODAĻA DUMIDORA ARMIJA

DEVIŅPADSMITĀ NODAĻA LAUVA UN ČŪSKA

DIVDESMITA NODAĻA HAGRIDA STĀSTS

SATurs

2. DAĻA

DIVDKSMIT PIRMĀ NODAĻA ČŪSKAS ACĪM

DIVDESMIT OTRA NODAĻA SV MANGO MAGISKO SLIMĪBU UN IEVAINOJUMU DZIEDNĪCA

DIVDESMIT TREŠA NODAĻA ZIEMASSVĒTKI SLĒGTAJĀ NODAĻĀ

DIVDESMIT CETURTA NODAĻA SLĒPPRĀTĪBA

DIVDESMIT PIEKTA NODAĻA STŪRĪ IEDZĪTA VABOLE

DIVDESMIT SESTĀ NODAĻA REDZĒTAIS UN NEPAREDZĒTAIS

DIVDES AMIT SEPTĪTĀ NODAĻA KENTAURS UN SŪDZMANE

DIVDESMIT ASTOTĀ NODAĻA STRUPA ĻAUNĀKĀS ATMIŅAS

DlVDESMIT DEVITA NODAĻA PROFESIONĀLĀ ORIENTĀCIJA

TRĪSDESMITA NODAĻA GRŪPS

TRĪSDESMIT PIRMA NODAĻA SLIMI

TRISDESMIT OTRA NODAĻA NO UGUNS LAUKĀ

TRĪSDESMIT TREŠĀ NODAĻA CĪŅA UN LIDOJUMS

TRĪSDESMIT CETURTĀ NODAĻA noslĒpumu NODAĻA

TRISDESMIT PIEKTA NODAĻA viŅpus PLĪVURA

TRĪSDESMIT SESTĀ NODAĻA VIENĪGAIS, NO KA VlŅŠ JEBKAD BAIDĪJIES

TRISDESMIT SEPTĪTA NODAĻA ZUDUŠAIS PAREĢOJUMS

TRĪSDESMIT ASTOTA NODAĻA SĀKAS OTRAIS KARŠ

SATURS