Roulinga Džoanna Ketlīna

Harijs Poters un jauktasiņu princis

Džoanna  Ketlīna Roulinga

Harijs Poters un jauktasiņu princis

.

.

PIRMĀ NODAĻA TAS OTRAIS MINISTRS

Tuvojās pusnakts, un premjerministrs sēdēja viens savā birojā, 1 lasīdams garu ziņojumu, kura saturs nekādi negribēja palikt prātā. Viņš gaidīja tālas zemes prezidenta zvanu. Galva jau bija pilna — viņš zīlēja, kad gan beidzot piezvanīs tas nolāpītais valstsvīrs, un mēģināja apslāpēt ne visai patīkamās atmiņas par pagājušo nedēļu, kas bija izrādījusies ļoti gara, nogurdinoša un sarežģīta. Jo vairāk viņš centās koncentrēties uz drukāto tekstu, jo skaidrāk spēja iztēloties galvenā politiskā pretinieka apmierinātībā starojošo seju. Tieši šis oponents šodien uzstājās televīzijā, ne tikai uzskaitīdams visus briesmīgos nedēļas notikumus (it kā tie kādam būtu jāatgādina), bet arī skaidrodams, kāpēc ikvienā traģēdijā pie vainas bijusi premjera vadītā valdība.

Iedomājoties šos pārmetumus, premjerministra sirds sāka sisties straujāk, jo tie nebija nedz taisnīgi, nedz arī īstenībai atbilstoši. Kā gan valdība varēja aizkavēt tilta sabrukšanu? Tikai nelietis varēja paust aizdomas, ka pārāk maz naudas tērēts tiltiem. Galu galā, tilts bija tikko desmit gadu vecs, un labākie eksperti nespēja izskaidrot, kāpēc tas kā sērkociņš pārlūza uz pusēm, līdz ar duci automašīnu

iegāzdamies upes dzelmē. Un kur gan varēja rasties pieņēmums, ka policistu trūkums vainojams abās briesmīgajās slepkavībās, daudzinātās ikvienā ziņu raidījumā, ikviena laikraksta pirmajā lapā? Vai ka valdībai būtu vajadzējis paredzēt negaidīto viesuļvētru, kas aiztraucās pāri valsts rietumiem un kurā cieta gan cilvēki, gan viņu īpašumi. Un kas gan varēja vainot viņu, premjeru, ja viens no valsts ministriem, Herberts Čorlijs, tieši šajā nedēļā sāka uzvesties tik savādi, ka tagad nabagam kādu laiku nāksies pavadīt ģimenes aprūpē?

—   Mūsu valsts ieslīgusi depresijā, — uzstāšanās beigās secināja pretinieks, knapi valdīdams platu smīnu.

Un diemžēl viņam bija taisnība. Arī premjerministrs to izjuta. Cilvēki tiešām izskatījās drūmāki nekā parasti. Pat laiks aiz loga bija draņķīgs — jau kuro dienu visu sedza drēgna migla, bet bija taču jūlija vidus… Kaut kas nebija kārtībā, kaut kas nebija kā vajag…

Viņš pāršķīra ziņojuma nākamo lappusi, paskatījās, cik vēl atlicis lasīt, un tad atmeta ar roku šai bezcerīgajai nodarbei. Izstaipījis rokas virs galvas, viņš sērīgi nopētīja kabinetu. Tā bija glīti iekārtota telpa ar skaistu marmora kamīnu iepretim augstajiem, atbīdāmajiem logiem, kas gadalaikam neraksturīgā aukstuma dēļ bija cieši aizvērti. Nodrebinājies premjerministrs piecēlās, piegāja pie loga un ar skatu ieurbās palsajā dūmakā, kas spiedās pie stikla no ārpuses. Tā stāvēdams, viņš aiz muguras izdzirdēja klusu kremšķi.

Premjerministrs sastinga aci pret aci ar savu izbiedēto atspulgu tumšajā stiklā. Šo kremšķi viņš pazina. Tāds jau bija dzirdēts. Premjers lēnām pagriezās, uzlūkodams tukšo istabu.

—     Lūdzu? — viņš bilda, pūlēdamies izklausīties drosmīgāks nekā jutās.

Uz acumirkli viņš ļāvās neprātīgai cerībai, ka neviens neatbildēs, taču tūlīt atskanēja skaidra, nosvērta balss, kas izklausījās tā, it kā lasītu sagatavotu paziņojumu. Šī balss nāca — kā jau premjerministrs nojauta pēc pirmā kremšķa — no vardei līdzīga vīriņa ar garu, sudrabotu parūku, kurš bija attēlots telpas viņā galā pie sienas piekārtā nelielā, apsmulētā eļļas gleznā.

—     Vientiešu premjerministram. Pieprasu steidzamu tikšanos. Lūdzu tūlītēju atbildi. Ar cieņu, Fadžs.

Gleznā attēlotais vīriņš jautājoši vērās premjerministrā.

—    Ē, — vilcinājās premjers, — paklau… Nav īsti piemērots brīdis… Redzat, es gaidu tālruņa zvanu… no prezidenta…

—    Tas var pagaidīt, — portrets bez kavēšanās atbildēja. Premjerministram apskrējās dūša. Tieši no tā viņš bija baidījies.

—    Bet es tiešām gribēju aprunāties…

—     Mēs parūpēsimies, lai prezidents aizmirstu piezvanīt. Piezvanīs rītvakar, — turpināja vīriņš. — Lūdzu, nekavējoties atbildiet Fadža kungam.

—    Es… ak… nu labi, — vārgi novilka premjerministrs. — Lai notiek, es pieņemšu Fadžu.

Viņš steigšus atgriezās pie galda, pa ceļam sakārtodams kaklasaiti. Tikko viņš apsēdās un savilka seju, kā pašam likās, mierpilnu un atbrīvotu, aiz tukšā kamīna režģiem uzplaiksnīja spoži zaļas liesmas. Viņš vērās ugunī, valdīdams pārsteigumu un satraukumu, un tad liesmās parādījās depīgs kungs, kurš griezās ātri kā vilciņš. Vēl pēc dažām sekundēm viesis izrausās no kamīna uz visai smalkā, senlaicīgā paklāja un mēģināja notraukt pelnus no garā, pelēki svītrotā apmetņa piedurknēm. Rokā viņš turēja gaiši zaļu katliņu.

—    Ā… premjerministra kungs, — ierunājās Kornēlijs Fadžs, ar pastieptu roku dodamies uz rakstāmgalda pusi. — Priecājos jūs atkal sastapt.

Premjerministrs nespēja ar tīru sirdi līdzīgi atbildēt uz šo laipnību, tāpēc neteica neko. Viņš nebūt nepriecājās redzēt Fadžu, kura retās vizītes ne vien pašas par sevi bija uztraucoši savādas, bet parasti nozīmēja ari pagalam sliktas ziņas. Turklāt Fadžs izskatījās rūpju nomākts — noliesējis, sirmāks, zaudējis daļu no atlikušajiem matiem, seja tāda kā ieņurcīta. Karjeras laikā premjerministrs ne reizi vien bija redzējis politiķus šādā izskatā, un tas nekad nevēstīja neko labu.

—   Kā varu palīdzēt? — viņš apvaicājās, paspiedis Fadžam roku un norādīdams uz cietāko no krēsliem pie galda.

—   Grūti saprast, ar ko sākt, — nomurmināja Fadžs, pievilkdams krēslu tuvāk, apsēzdamies un nolikdams zaļo katliņu uz ceļgaliem. — Tāda nedēļa, tāda nedēļa…

—    Ari jums tā padevusies nelāga? — stīvi vaicāja premjers, tā mēģinādams dot mājienu, ka viņam pašam ir gana strebjamā, lai vēl gribētos tikt galā ar Fadža savārīto.

—   Protams, protams, — Fadžs atbildēja, gurdi paberzēdams acis un drūmi vērdamies uz premjerministru. — Tikpat draņķīga kā jums, premjerministra kungs. Brokdeilas tilts… Bounzas un Vensas slepkavības… nemaz nerunājot par postažu rietumos…

—   Jūs… nu… jūsu… es gribēju jautāt, vai jūsējie bija… bija iejaukti šajos… šajos notikumos?

Fadžs uzmeta premjerministram caururbjošu skatienu. — Protams, bija, — viesis atbildēja. — Jūs taču saprotat, kas te notiek?

—   Es… — premjerministrs saminstinājās.

Tieši tamdēļ premjerministram tā krita uz nerviem Fadža vizītes. Viņš, galu galā, bija valdības galva, tāpēc viņam nepavisam nepatika justies kā muļķa skolas puikam. Bet tieši tā Fadžs lika viņam justies jau kopš pirmās tikšanās reizes. Viņš atcerējās šo vizīti tikko pēc stāšanās amatā, it kā tā būtu notikusi vakar, — un apzinājās, ka atmiņas par to viņu vajās līdz pat nāves stundai.

Todien viņš stāvēja viens šajā pašā kabinetā, izbaudīdams uzvaru, kas bija izcīnīta pēc daudziem cerību un smaga darba piepildītiem gadiem, kad aiz muguras kāds iekremšķinājās, tieši tāpat kā šovakar. Pagriezies viņš saprata, ka ierunājies mazais, neglītais portrets, pavēstīdams, ka tūlīt ieradīsies burvestību ministrs, lai stādītos priekšā.

Protams, pirmajā mirklī premjerministrs iedomājās, ka garā priekšvēlēšanu kampaņa un vēlēšanu spriedze uz brīdi aptumšojusi prātu. Runājošais portrets viņu pamatīgi pārbiedēja, lai gan tas bija nieks salīdzinājumā ar šausmām, kas uzbruka, kad tā dēvētais burvis izvēlās no kamīna un paspieda premjeram roku. Viņš nespēja bilst ne vārda, kamēr Fadžs laipni paskaidroja, ka visā plašajā pasaulē vēl arvien slepus dzīvo raganas un burvji, un ņēmās iegalvot, ka par to nevajagot lauzīt galvu, jo Burvestību ministrija uzņemoties atbildību par visu burvju sabiedrību un gādājot, lai ar īpašajām spējām neapveltītā sabiedrības daļa par to neko neuzzinātu. Tas, pēc Fadža vārdiem, esot visai grūts uzdevums, kurā ietilpstot viss, sākot no lidojamo slotu atbildīgas izmantošanas noteikumiem līdz pūķu populācijas kontrolei (premjerministrs atcerējās sevi pēc šiem vārdiem grīļīgi pieķeramies pie galda). Tad Fadžs tēvišķīgi paklapēja pa muguru vēl arvien mēmajam premjeram.

—    Neuztraucieties, — viņš tika teicis, — visticamāk, jūs mani nekad vairs neredzēsiet. Es jūs traucēšu tikai tad, ja mūsu pusē atgadīsies kas patiešām nopietns, tāds, kas varētu ietekmēt arī vientiešus — proti, ar burvju spējām neapveltīto sabiedrību, laikam tā būtu pareizāk. Citādi — netraucējiet dzīvot mums, un mēs netraucēsim jums. Turklāt man jāatzīst, ka jūs manu vizīti pārciešat daudz labāk nekā jūsu priekštecis. Viņš mēģināja mani izsviest ārā pa logu, domāja, ka esmu opozīcijas sazvērnieks.

Pēc šiem vārdiem premjerministrs beidzot atguva balsi: — Tātad jūs neesat sazvērnieks?

Tā bija viņa beidzamā, izmisīgā cerība.

—     Neesmu gan, — Fadžs saudzīgi sacīja. — Baidos, ka neesmu. Re!

Un viņš pārvērta premjerministra tējas tasi par lēcējpeli.

—     Bet, — trūkstot elpai, mēģināja protestēt premjerministrs, vienlaikus vērodams, kā izbijusī tējas tase grauž nākamās runas stūri,

—    bet kāpēc… kāpēc neviens mani nebrīdināja?…

—   Burvestību ministrs sazinās tikai ar to, kurš ir vientiešu premjers, — Fadžs paskaidroja, iebāzdams zizli atpakaļ žaketes iekškabatā.

—    Mēs dodam priekšroku zināmai slepenībai.

—   Bet kāpēc tad, — premjerministrs ieblējās, — kāpēc iepriekšējais premjers nebrīdināja mani?…

Pēc šiem vārdiem Fadžs iesmējās.

—   Dārgo premjerministr, vai jūs par manu vizīti kādam stāstīsiet?

Vēl arvien pa brīdim iespurgdamies, Fadžs iekaisīja pavardā kaut kādu pulverīti, iekāpa smaragdzaļajās liesmās, atskanēja svelpoņa, un viņš pazuda. Tovakar premjerministrs vēl ilgi stāvēja kā sasalis, līdz pats sev atzina, ka līdz pat mūža beigām par šo tikšanos neuzdrīkstēsies izstāstīt nevienai dzīvai dvēselei, jo kurš gan viņam ticētu?

Pagāja kāds laiciņš, šoks piemirsās. Vispirms viņš centās sev iestāstīt, ka Fadžs ir bijis halucinācija, ko izraisījis miega trūkums smagās priekšvēlēšanu kampaņas laikā. Veltīgi mēģinot aizmirst visu, kas atgādināja neomulīgo tikšanos, viņš atdāvināja lēcējpeli sajūsminātajai krustmeitai un lika privātsekretārei aizvākt par Fadža ierašanos vēstījušā vīreļa portretu. Premjerministram par lielu apmulsumu portretu noņemt no sienas tā arī neizdevās. Kad vairāki namdari, viens vai divi celtnieki, mākslas zinātniece un finanšu ministrs bija šā un tā izmēģinājušies dabūt gleznu nost no sienas, premjerministrs vienkārši atmeta šim nodomam ar roku un ļāvās cerībai, ka bildē nekas nekad vairs nekustēsies un tā klusēs līdz premjerministra pilnvaru termiņa beigām. Brīžam gan viņam likās, ka gleznas iemītnieks nožāvājas vai pakasa degunu; reizi vai divas viņš, šķiet, izgāja no rāmja, atstādams netīri brūngano audeklu tukšu. Tiesa, premjerministrs iepratās pārāk bieži nelūkoties uz bildes pusi un vienmēr sev stingri atgādināja par optisko mānu iespējamību, ja likās, ka ievērots kas neparasts.

Tad, pirms trijiem gadiem, šai reizei ļoti līdzīgā vakarā, kad premjerministrs bija viens savā kabinetā, portrets vēlreiz pieteica Fadža tūlītēju ierašanos. Burvestību ministrs izvēlās no kamīna, slapjš līdz pēdējai vīlītei un pamatīgi uztraucies. Pirms premjerministrs paguva apvaicāties, kur viesis tā izmircis, Fadžs sāka juceklīgi stāstīt kaut ko par nez kādu cietumu (premjerministrs par tādu ieslodzījuma vietu gan neko nebija dzirdējis), par vīru, vārdā "Sērijs" Bleks, par iestādījumu, ko sauca, šķiet, "Cūkkārpa", un vēl par kādu pusaudzi Hariju Poteru. Premjerministram nebija ne mazākās nojausmas, ko tas viss nozīmē.

—     …es tikko ierados no Azkabanas, — Fadžs tika elsodams klāstījis, krietnu ūdens šalti no katliņcepures apmales ieliedams kabatā. — Ziemeļjūrai pāri, pats saprotat, nejauks lidojums… atprātotāji ārdās, — viņš noskurinājās, — savu mūžu neviens nebija izbēdzis. Lai nu kā, esmu ieradies pie jums, premjerministra kungs. Bleks ir vispārzināms vientiešu slepkava un, iespējams, plāno pievienoties Pats-Zināt-Kam… Ak, jā, bet jūs, protams, nemaz nezināt, kas ir PatsZināt-Kas! — Viņš mirkli bezcerīgi vērās premjerministrā un tad noteica: — Labi, piesēdiet, piesēdiet, es mēģināšu visu paskaidrot… Iedzeriet viskiju…

Premjerministram ne visai patika, ka viņam liek apsēsties paša kabinetā, turklāt vēl cienā ar paša viskiju, tomēr viņš apsēdās. Fadžs izvilka savu zizli, no zila gaisa uzbūra divas lielas glāzes, pilnas ar dzintarainu šķidrumu, iegrūda vienu premjerministram rokā un pievilka tuvāk krēslu.

Fadžs runāja vairāk nekā stundu. Kādā brīdī viņš atteicās skaļi nosaukt vienu vārdu un tā vietā uzrakstīja to uz pergamenta gabala, ko pēc tam iegrūda premjerministram tajā rokā, kura neturēja glāzi. Kad Fadžs visbeidzot piecēlās, lai dotos projām, arī premjers piecēlās.

—    Tātad jūs uzskatāt, ka… — Viņš, samiedzis acis, izlasīja vārdu uz lapiņas, ko turēja kreisajā rokā. — Lords Vol…

—    Vārdā Neminamais! — pikti izlaboja Fadžs.

—    Piedodiet… Tātad jūs domājat, ka Vārdā Neminamais tomēr ir dzīvs?

—    Nu, Dumidors apgalvo, ka esot gan, — atbildēja Fadžs, pakaklē sapogādams savu svītroto apmetni, — bet atraduši mēs viņu neesam. Ja gribat zināt manu viedokli, viņš nav bīstams bez atbalstītājiem, tā ka vairāk mums būtu jāuztraucas par Bleķu. Tātad jūs izliksiet brīdinājumus? Lieliski. Nu, es ceru, ka mums, premjerministra kungs, vairs nebūs jātiekas! Arlabunakti.

Tomēr Fadža vēlējums par netikšanos nepiepildījās. Vēl ne gads nebija apkārt, kad apjukušais Fadžs atkal no zila gaisa uzradās premjerministra kabinetā, lai informētu, ka Klambalola (vai kaut kā tamlīdzīga) pasaules kausa laikā izcēlušās nelielas nepatikšanas, kurās bijuši "iejaukti" daži vientieši, tiesa, premjerministram nevajagot uztraukties, tas, ka atkal redzēta Pats-Zināt-Kā zīme, jau neko nenozīmējot. Fadžs esot pārliecināts, ka tas ir atsevišķs negadījums un ka Vientiešu lietu birojs viņu sarunas laikā jau būšot ticis galā ar visiem nepieciešamajiem atmiņas modificēšanas darbiem.

—   Ak jā, gandrīz piemirsu, — piebilda Fadžs. — Mēs ievedām no ārvalstīm trīs pūķus un sfinksu Trejburvju turnīra vajadzībām, nekas ārkārtējs, bet Maģisko būtņu regulācijas un kontroles departamentā man teica, ka noteikumos paredzēts — mums jābrīdina jūs, ja ievedām valsti īpaši bīstamus dzīvniekus.

—   Es… kādi… pūķi? — knapi izmocīja premjerministrs.

—    Jā, trīs gabali, — Fadžs nobēra. — Un sfinksa. Nu ko, visu labu.

Premjerministrs lūdza providenci, kaut pūķi un sfinksas izrādītos briesmīgākais no šīs operas, tomēr velti. Pēc nepilniem diviem gadiem no kamīna atkal izrāpās Fadžs, lai šoreiz paziņotu, ka notikusi masveida bēgšana no Azkabanas.

—    Masveida bēgšana? — aizlūzušā balsī pārvaicāja premjerministrs.

—   Tikai mieru, tikai mieru! — kliedza Fadžs, ar vienu kāju iekāpis atpakaļ liesmās. — Mēs sadzīsim viņiem pēdas, ka nebūs ko redzēt, — vienkārši iedomājos, ka jums derētu zināt!

Un, pirms premjerministrs paguva iesaukties: — Klau, vienu mirklīti! — Fadžs jau bija izgaisis zaļu dzirksteļu virpulī.

Lai ko teiktu prese un opozīcija, muļķis premjerministrs nebija. Premjeram nebija paslīdējis garām ne tas, ka, par spīti Fadža apgalvojumiem pirmās tikšanās laikā, tagad viņi tikās visai bieži, ne arī fakts, ka Fadžs ar katru vizīti kļuva arvien uztrauktāks. Lai kā viņš nevēlētos runāt ar Burvestību ministru (vai ar to otro ministru, kā premjerministrs mēdza saukt Fadžu pats savā prātā), valdības vadītāju māca bažas, ka nākamreiz Fadžs parādīsies ar vēl drūmākām ziņām. Tāpēc Fadžs, kas atkal izkāpis no kamīna, nevīžīgi ģērbies, īdzīgs un stipri pārsteigts, ka premjerministrs īsti nesaprot viņa ierašanās iemeslu, bija teju ļaunākais, kas uzbrucis šīs īpaši depresīvās nedēļas laikā.

—    Kā lai es zinu, kas notiek… nu… burvju sabiedrībā? — Premjerministrs sadusmojies pārgāja uzbrukumā. — Man ir jāvada valsts, un šobrīd man netrūkst problēmu arī bez jūsu…

—    Ari mūs nodarbina tās pašas problēmas, — Fadžs viņu pārtrauca. — Brokdeilas tilts nebija nolietojies. Un arī viesuļvētra tā nebija. Slepkavībās nav vainojami vientieši. Un Herberta Čorlija ģimene jutīsies drošāk, ja viņš būs kur patālāk. Mēs pašlaik veicam priekšdarbus, lai pārvestu viņu uz Svētā Mango Maģisko slimību un ievainojumu dziednīcu. Pārvešana ir paredzēta šonakt.

—    Ko jūs tur… Es baidos, ka es… Ko? — neviļus paspruka premjerministram.

Fadžs dziļi ievilka elpu un teica: — Premjerministra kungs, man ar dziļu nožēlu jāpaziņo, ka viņš ir atgriezies. Vārdā Neminamais ir atgriezies.

—    Atgriezies? Kad jūs sakāt "atgriezies"… viņš ir dzīvs? Tas ir, vai…

Premjerministrs pūlējās atsaukt atmiņā pirms trijiem gadiem notikušās baigās sarunas detaļas. Toreiz Fadžs tika stāstījis par burvi, no kura jābīstas visvairāk, par burvi, kurš bija pastrādājis tūkstošiem šausmīgu noziegumu, bet tad pirms piecpadsmit gadiem noslēpumaini pazudis.

—   Jā, dzīvs, — Fadžs atbildēja. — Tas ir… es nezinu… vai cilvēks ir dzīvs, ja viņu nav iespējams nonāvēt? Es to īsti nesaprotu, un Dumidors nevēlas sīkāk izskaidrot — bet, lai nu kā, viņam tagad noteikti ir miesa, un viņš staigā un runā, un slepkavo, tāpēc pieņemsim, ka, ciktāl tas attiecas uz mūsu diskusiju, jā, viņš ir dzīvs.

Premjerministram nebija ko piebilst, tomēr ieradums izlikties labi informētam par jebkuru tēmu, kas tika skarta sarunas gaitā, lika sagrābstīt atmiņā vismaz kaut ko no abu iepriekšējām tikšanās reizēm.

—   Vai Sērijs Bleks ir kopā ar… nu… Vārdā Neminamo?

—   Bleks? Bleks? — izklaidīgi pārvaicāja Fadžs, aši virpinādams katliņcepuri pirkstos. — Jūs domājat Siriusu Bleķu? Pie Merlina bārdas, nē taču. Mūsu pieņēmumi par Bleķu izrādījās… ēēē… nepareizi. Viņš nebija vainīgs. Un viņš nebija sazvērējies ar Vārdā Neminamo. Man jāpaskaidro, — viņš it kā aizstāvēdamies piebilda, savirpinādams savu katliņu vēl ātrāk, — ka visi pierādījumi liecināja pret viņu… mums bija vairāk nekā piecdesmit liecinieku… bet, lai nu kā, viņš ir pagalam. Starp citu, noslepkavots. Burvestību ministrijas telpās. Notiks izmeklēšana, protams…

Pašam par lielu pārsteigumu šajā mirklī premjerministram palika Fadža žēl. Tiesa, šo sajūtu gandrīz uzreiz nomāca pašapmierinātības uzplaiksnījums, jo, kaut gan viņš pats neprata uzrasties kamīnos, viņa laikā nevienā valdības ēkā slepkavības nebija notikušas… Vismaz pagaidām ne…

Kamēr premjerministrs slepus drošības labad piesita pie koka, Fadžs turpināja: — Bet Bleķa lieta tagad nav tik būtiska. Būtībā, premjerministra kungs, ir sācies karš, un ir nepieciešams spert sojus.

—   Karš? — tramīgi pārvaicāja premjerministrs. — Tas droši vien ir mazliet pārspīlēti teikts?

—   Vārdā Neminamajam tagad ir pievienojušies viņa sekotāji, kas janvārī izbēga no Azkabanas, — Fadžs paskaidroja, runādams arvien ātrāk un ātrāk. Katliņcepuri viņš tagad grieza tik ātri, ka tā bija pārvērtusies gaiši zaļā, izplūdušā ņirbā. — Iznākuši atklātībā, viņi visur rada haosu. Brokdeilas tilts — tas ir viņa roku darbs, premjerministra kungs, viņš draudēja ar masveidīgām vientiešu slepkavībām, ja es neatkāpšos no amata un…

—   Žēlīgā debess, tātad tā ir jūsu vaina, ka šie cilvēki gāja bojā, un man tagad jāatbild uz jautājumiem par izrūsējušiem stiprinājumiem un saēstiem valcējumiem, un par vēl sazin ko! — nikni iesaucās premjerministrs.

—    Mana vaina?! — piesarkdams atsaucās Fadžs. — Jūs gribat teikt, ka esat padevies šādai šantāžai?

—     Varbūt ne, — premjerministrs atzina, pieceldamies un sākdams mērot soļiem istabu, — bet es būtu pielicis visus spēkus, lai notvertu draudētāju, pirms viņš pastrādā tādus briesmu darbus!

—     Vai tiešām jūs domājat, ka es nepieliku visus spēkus?! — iekarsis noprasīja Fadžs. — Visi ministrijas aurori meklēja — un meklē viņa atrašanās vietu, mēģina sagūstīt viņa sekotājus, taču mums šoreiz ir darīšana ar vienu no visu laiku varenākajiem burvjiem, ar burvi, kurš izvairījies no aresta jau gandrīz trīsdesmit gadu!

—    Vai jūs man vēl pavēstīsiet, ka viesuļvētru rietumos arī sarīkojis viņš? — premjerministrs vaicāja, dusmām augot līdz ar katru soli. Vai traks! Zināt drausmīgo nelaimju cēloni un nedrīkstēt par to pastāstīt sabiedrībai — gandrīz bija vēl ļaunāk nekā tad, ja katastrofas tiešām būtu izraisījusi valdības neizdarība.

—   Tā nebija viesuļvētra, — drūmi atzina Fadžs.

—     Atvainojiet! — premjerministrs izgrūda, stampādams kājas pret grīdu. — Ar saknēm izgāzti koki, norauti jumti, saliekti apgaismes stabi, šausmīgas traumas…

—    Tie bija nāvēži, — Fadžs paskaidroja, — Vārdā Neminamā sekotāji. Turklāt… mums ir aizdomas, ka iejaukti bijuši arī milži.

Premjerministrs apstājās kā iemiets — likās, it kā viņš būtu ieskrējis neredzamā sienā. — Kas bijuši iejaukti?

Fadžs saviebās. — Iepriekšējā reizē viņš jau izmantoja milžus — efektam, — viņš stāstīja. — Dezinformācijas birojs strādā no agra rīta līdz vēlai naktij, mēs esam izsūtījuši visas mūsu rīcībā esošās aizmirsinātāju vienības, kas cenšas mainīt aculiecinieku atmiņas, vairums Maģisko būtņu regulācijas un kontroles departamenta darbinieku ir sacelti kājās un pārķemmē visu Somersetu, bet milzi tā arī nav izdevies atrast — pilnīgi posts!

—   Ejiet nu! — dusmīgi izsaucās premjerministrs.

—    Nenoliegšu, ka ministrijā šobrīd valda panīkums, — Fadžs piebilda. — Viss šis, un tad vēl Amēlijas Bounzas zaudējums.

—   Kā zaudējums?

—   Amēlijas Bounzas. Viņa bija Burvju drošības policijas vadītāja. Mums ir aizdomas, ka Vārdā Neminamais nogalināja viņu personiski, jo viņa bija ļoti apdāvināta ragana un… un, pēc visa spriežot, viņa cīnījusies līdz pēdējam elpas vilcienam.

Fadžs noklepojās un, kā likās — ar krietnu piepūli, rimās virpināt katliņcepuri.

—    Bet ziņa par šo slepkavību bija laikrakstos, — sacīja premjerministrs, acumirkli piemirsis savas dusmas. — Mūsu laikrakstos. Amēlija Bounza… viņa bijusi sieviete vidējos gados un dzīvojusi viena. Slepkavība laikam bija… diezgan briesmīga, vai ne? Par to daudz rakstīja. Policija ir neizpratnē.

Fadžs nopūtās. — Domāju gan, — viņš noteica. — Nogalināta istabā, kas bija aizslēgta no iekšpuses, laikam tā? Mēs, no otras puses, droši zinām, kurš to izdarīja, lai gan tas nepalīdz mums viņu sagūstīt. Un tad vēl Emelina Vensa, varbūt par šo gadījumu jūs neesat dzirdējis…

—   Kā tad neesmu! — premjerministrs iesaucās, — tas taču notika tepat aiz stūra. Avīzēm to tikai vajadzēja, "likumpārkāpums premjerministra durvju priekšā"…

—    Un, it kā ar to vēl nebūtu gana, — turpināja Fadžs, nemaz neklausīdamies, — atprātotāji klīst kur kurais, uzbrukdami iedzīvotājiem, kur un kā pagadās…

Reiz, laimīgākos laikos, šis teikums premjerministram būtu tukša skaņa, bet tagad viņš šo to jau sajēdza.

—    Man likās, ka atprātotāji apsargā cietumniekus Azkabanā, — viņš piesardzīgi minēja.

—   Savulaik viņi to tiešām darīja. — Fadža balsī jautās pagurums. — Bet tas laiks ir pagājis. Viņi ir pametuši cietumu un pievienojušies Vārdā Neminamajam. Neliegšos, tas bija briesmīgs trieciens.

—    Bet, — jautāja premjerministrs, ar šausmām apjauzdams tikko dzirdētā jēgu, — vai tik jūs man nestāstījāt, ka šie radījumi izsūc no cilvēkiem cerību un prieku?

—   Tas tiesa. Turklāt viņi vairojas. Tāpēc šī migla.

Premjerministrs, ceļgaliem saļimstot, atkrita tuvākajā krēslā.

Doma par neredzamiem radījumiem, kas vazājas pa pilsētām un laukiem, sēdami izmisumu un bezcerību viņa vēlētājos, uzdzina reiboni.

—   Paklausieties, Fadž, jums kaut kas ir jādara! Tas ir jūsu kā burvestību ministra pienākums!

—   Mīļo premjerministr, vai tiešām jūs domājat, ka pēc visa notikušā es vēl aizvien esmu burvestību ministrs?! Mani atlaida no amata pirms trim dienām! Visa burvju sabiedrība jau divas nedēļas brēktin brēc, ka man jāatkāpjas. Kopš es vadu ministriju, nebiju pieredzējis tādu vienotību! — Fadžs sacīja, drosmīgi mēģinādams pasmaidīt.

Premjerministrs uz mirkli zaudēja valodu. Lai cik sašutis par situāciju, kādā attapies, viņš vēl arvien izjuta žēlumu pret saplakušo vīreli, kas sēdēja iepretim krēslā.

—    Man ļoti žēl, — viņš galu galā piebilda. — Vai varu kā palīdzēt?

—   Ļoti laipni no jūsu puses, premjerministra kungs, taču ko nu vairs. Mani atsūtīja šurp, lai es pavēstītu jums par pēdējo dienu notikumiem un pieteiktu savu pēcteci. Biju cerējis, ka viņš jau tikām būs paguvis ierasties, bet, protams, šobrīd viņš ir ļoti aizņemts, tik daudz risināmu jautājumu…

Fadžs pagriezies paskatījās uz portretu, kurā bija attēlots mazais, neglītais vīriņš ar kuplo, sirmi sprogaino parūku. Tas urbināja ausi ar zoss spalvas aso galu. Pamanījis Fadža skatienu, portrets ziņoja:

—     Viņš ieradīsies kuru katru mirkli, tiklīdz pabeigs vēstuli Dumidoram.

—    Vēlu veiksmi. — Fadža balsī pirmoreiz ieskanējās rūgtums.

—    Es pēdējo divu nedēļu laikā rakstīju Dumidoram divreiz dienā, bet viņš nelikās ne zinis. Ja viņam būtu izdevies pārliecināt puiku, es, iespējams, vēl arvien būtu… Nu ko, varbūt Skrimžūram veiksies labāk.

Fadžs redzami sadrūma un apklusa, bet, necik ilgi, portrets pēkšņi ierunājās dzidrā, oficiālā balsī.

—     Vientiešu premjerministram. Tikšanās pieprasījums. Steidzami. Lūdzu tūlītēju atbildi. Rufuss Skrimžūrs. Burvestību ministrs.

—   Jā, jā, labi, — izklaidīgi novilka premjerministrs un pat gandrīz nenodrebēja, kad liesmas kamīnā atkal kļuva smaragdzaļas un starp tām parādījās vēl viens virpuļojošs burvis, kas pēc mirkļa iztrausās uz valdības vadītāja antīkā paklāja.

Fadžs piecēlās, un pēc mirkli ilgas vilcināšanās viņa piemēram sekoja ari premjerministrs, vērodams, kā jaunpienācējs izslējās, nopurina putekļus no garajām, melnajām drānām un aplaiž visapkārt skatienu.

Vispirms premjerministrs muļķīgā kārtā nosprieda, ka Rufuss Skrimžūrs izskatās pēc veca lauvas. Viņa zeltaini brūnajās krēpēs un kuplajās uzacīs varēja manīt pa sirmai šķipsnai; caururbjošas, dzeltenīgas acis pētīja pasauli caur brillēm stieples rāmītī. Skrimžūram piemita zināma grācija, kaut arī ejot viņš mazliet piekliboja. Viņā uzreiz jautās vērīgums un nepiekāpība; premjerministram likās, ka viņš saprot, kāpēc šajos bēdu laikos burvju kopiena priekšroku dod Skrimžūram, ne Fadžam.

—    Sveicināti! — pieklājīgi sacīja premjerministrs, pastiepdams sveicienam roku.

Skrimžūrs to žigli paspieda, bet pats tikmēr turpināja vērot istabu. Tad viņš izvilka no apmetņa apakšas savu zizli.

—   Vai Fadžs jums visu izstāstīja? — viņš jautāja, piesoļodams pie durvīm un uzsizdams ar zizli pa atslēgas caurumu. Premjerministrs dzirdēja, kā noklikšķ slēdzene.

—   Eēē… jā, — premjerministrs atbildēja. — Un, ja jums nekas nav iebilstams, man labāk patiktu, ka durvis paliek neaizslēgtas.

—    Man labāk patiktu, ja mūs neviens netraucētu, — Skrimžūrs strupi noteica, — vai nevērotu, — viņš piebilda, paceldams zizli pret logiem tā, ka žalūzijas švīkstot aizvērās. — Nu ko, man nav daudz laika, tāpēc ķersimies pie lietas. Pirmām kārtām vajadzētu apspriest jūsu drošību.

Premjerministrs izslējās un atbildēja: — Paldies, bet es esmu pilnīgi mierā ar to, kas ir, tā ka…

—     Diemžēl mēs ne, — Skrimžūrs viņu pārtrauca. — Vientiešu valstij klātos plāni, ja viņu premjerministrs tiktu apkrauts ar Valdum lāstu. Jūsu jaunais sekretariāta darbinieks…

—    Es netaisos atlaist Kingsliju Šaklboltu! Kā jums kaut kas tāds varēja ienākt prātā! — iekarsis iesaucās premjerministrs. — Viņš strādā kā zvērs, padara divreiz vairāk nekā visi pārējie…

—     Tāpēc, ka viņš ir burvis, — iejaucās Skrimžūrs, pat nepasmaidīdams. — Turklāt īpaši apmācīts aurors, kurš nozīmēts, lai apsargātu jūs.

—    Tā, pagaidiet mirklīti! — Premjerministram tikko dzirdētais nepatika. — Jūs nevarat nozīmēt savus cilvēkus darbam manā birojā! Es izlemju, kurš strādā pie manis…

—    Man likās, ka jūs apmierina Šaklbolta veikums? — Skrimžūrs nejāva viņam pabeigt teikumu.

—   Apmierina… tas ir, apmierināja…

—   Tad jau viss kārtībā? — Skrimžūrs jautāja.

—    Es… labi, lai būtu, kamēr Šaklbolta darbs būs… ēēē… izcils, — neveikli pabeidza premjerministrs, taču nelikās, ka Skrimžūrs maz klausās.

—    Tā, tagad par Herbertu Čorliju, jūsu valsts ministru, — viņš turpināja. — Par to pašu, kurš uzjautrināja publiku, tēlodams pīli.

—   Kas notiks ar viņu? — jautāja premjerministrs.

—     Viņu nepārprotami ir ķēris neveiksmīgs Valdum lāsts, — Skrimžūrs paskaidroja. — Tāpēc galvā nabagam putra, tomēr viņš var izrādīties bīstams.

—     Viņš taču tikai pēkšķēja! — vārgi iebilda premjerministrs. — Drusku atpūtas… Varbūt būtu derējusi kāda glāzīte…

—     Dziedinātāju grupa no Svētā Mango Maģisko slimību un ievainojumu dziednīcas viņu šobrīd izmeklē. Līdz šim viņš mēģinājis nožņaugt tikai trīs dakterus, — Skrimžūrs teica. — Manuprāt, nekaitētu viņu uz kādu laiciņu izolēt no vientiešu sabiedrības.

—    Es… nu… Ar viņu taču viss būs kārtībā? — uztraucies vaicāja premjerministrs.

Jau soļodams atpakaļ uz kamīna pusi, Skrimžūrs tikai paraustīja plecus.

—    Tas tad arī bija viss, ko velējos jums pavēstīt. Ziņošu jums, premjerministra kungs, kā attīstīsies notikumi, — vai, ja pats būšu pārāk aizņemts — un tas ir ļoti ticams —, sūtīšu pie jums Fadžu. Viņš ir piekritis turpināt sadarbību kā padomnieks.

Fadžs mēģināja pasmaidīt, taču neveiksmīgi; tagad viņš atgādināja cilvēku, kas cieš no zobu sāpēm. Skrimžūrs jau meklēja kabatā noslēpumaino pulveri, kas padarīja liesmas zaļas. Premjerministrs, zaudējis jebkādas cerības, mirkli noskatījās pakaļ burvju pārim, līdz beidzot izlauzās vārdi, kurus viņš visu vakaru bija centies novaldīt.

—    Bet, žēlīgā debess, jūs taču esat burvji'. Jūs spējat burt\ Jums taču jāspēj tikt galā ar… nu …jebko'.

Skrimžūrs atskatījās, neticīgi saskatījās ar Fadžu, kam šoreiz izdevās pasmaidīt, un tad tēvišķīgi noteica: — Nelaime tā, premjerministra kungs, ka burt prot ari pretinieks.

Nebilduši vairs ne vārda, abi burvji viens pēc otra iekāpa spoži zaļajās liesmās un izgaisa.

OTRA NODAĻA VĒRPĒJU GĀTE

Daudzu jūdžu attālumā tā pati migla, kas spiedās pie premjerministra kabineta logiem, gūlās pāri netīrai upei, kas līkumoja starp nezālēm apaugušiem, ar visādu drazu piemētātiem krastiem. Mazliet nostāk, mezdams drūmu, draudīgu ēnu, slējās milzīgs skurstenis, pamestas fabrikas atlieka. Nebija ne skaņas, izņemot melnā ūdens čalu, un nemanīja nevienas dzīvas radības, izņemot izkāmējušu lapsu, kas bija noskrējusi lejup pa krasta nogāzi, lai garajā zālē apostītu vecu avīzi, kurā savulaik laikam ietīti cepti zivs gabaliņi ar kartupeļiem.

Bet tad ar ļoti klusu paukšķi no zila gaisa pie pašas upes parādījās slaids stāvs apmetnī ar kapuci. Lapsa sastinga, piesardzīgi vērodama šo dīvaino jauno parādību. Likās, ka stāvs vispirms orientējas, un tad tas viegliem, ātriem soļiem devās uz priekšu, garajam apmetnim šļūcot pār zāli.

Ar vēl vienu, mazliet skaļāku paukšķi materializējās vēl viens stāvs, arī apmetnī ar kapuci.

— Pagaidi!

Skarbais uzsauciens sabiedēja lapsu, kas tagad gulēja, pieplakusi

zemei nezāļu pudurī. Tad pēkšņi dzīvnieks izlēca no savas slēptuves un metās augšup pa krastu. Uzzibsnīja zaļa gaisma, atskanēja smilksts, un lapsa beigta nokrita zemē.

Otrais stāvs ar kurpes purngalu apmeta dzīvnieku vēkšpēdus.

—    Tikai lapsa, — no kapuces apakšas atskanēja nevērīga sievietes balss. — Es jau nodomāju, ka aurors… Cisij, pagaidi!

Bet stāvs, ko viņa mēģināja panākt, uz mirkli apstājies, lai atskatītos uz gaismas uzzibsnījumu, turpināja kāpt augšup pa krasta nogāzi, no kuras tikko bija novēlusies nonāvētā lapsa.

—   Cisij… Narcisa… paklausies…

Otrā sieviete panāca pirmo un satvēra viņu aiz rokas, bet tā izrāvās.

—   Griezies atpakaļ, Bella!

—   Tev mani jāuzklausa!

—     Es jau uzklausīju. Un pieņēmu lēmumu. Liec mani mierā!

Sieviete, kuru otra dēvēja par Narcišu, uzrāpās nogāzē, kur sadilušas margas atdalīja upi no šauras, bruģētas ieliņas. Otra sieviete, Bella, sekoja pa pēdām. Abas skatījās pāri ielai uz nesakoptu ķieģeļu māju neskaitāmajām rindām, kuru logi vienaldzīgi un akli vērās tumsā.

—      Viņš dzīvo šeit? — Bellas balsī varēja skaidri saklausīt nicinājumu. — Šeit? Šajā vientiešu sūdu bedrē? Mēs droši vien esam pirmās no mūsējiem, kas sper k.iju…

Taču Narcisa neklausījās; viņa bija izlīdusi cauri spraugai rūsas klātajās margās un tagad steidzās pāri ielai.

—   Cisij, pagaidi'.

Bella metās viņai pakaļ, apmetnim plīvojot. Viņa paguva ievērot, ka Narcisa pa eju starp divām mājām iegriežas nākamajā, pirmajai gandrīz identiskā ielā. Vairums spuldžu bija sasistas; sievietes traucās uz priekšu — brīžam gaismā, brīžam dziļā tumsā. Sekotāja panāca vajāto pie nākamā stūra, šoreiz otrajai izdevās satvert pirmo aiz rokas un ar rāvienu panākt, ka abas skatījās viena otrai acīs.

—   Cisij, tu nedrīksti to darīt, tu nevari uzticēties viņam…

—   Tumsas pavēlnieks uzticas viņam.

—    Tumsas pavēlnieks… manuprāt… maldās, — Bella aizelsusies izdvesa, un acis uz mirkli nozibēja zem kapuces, kad viņa pameta skatienu apkārt, lai pārliecinātos, ka tuvumā tiešām neviena nav. — Jebkurā gadījumā mums tika piekodināts par plānu nevienam neko neteikt. Tā ir Tumsas pavēlnieka nodevība…

—     Laid mani, Bella! — Narcisa nošņācās un izvilka zizli no apmetņa apakšas, draudīgi pasliedama to otrai pie sejas. Bella tikai iesmējās.

—   Cisij, savu miesīgu māsu? Tu taču to nedarīsi…

—    Vairs nav nekā tāda, ko es nedarīšu! — Narcisa izdvesa, nu jau histēriski. Viņa trieca zizli lejup kā dunci, un vēlreiz uzzibsnīja gaisma. Bella atlaida māsas roku kā apdedzinājusies.

—    Narcisa!

Bet Narcisa atkal steidzās uz priekšu. Berzēdama roku, Bella viņai sekoja, tagad pa gabalu. Abas iesteidzās pamesto mūra māju labirintā. Visbeidzot Narcisa iegriezās ieliņā, ko sauca Vērpēju gāte, virs kuras kā milzīgs, brīdinošs pirksts slējās fabrikas skurstenis. Viņas soļi atbalsojās uz bruģakmeņiem. Sieviete steidzās garām ar dēļiem aizsistiem un izdauzītiem logiem, līdz sasniedza pašu beidzamo māju, kuras pirmajā stāvā cauri aizkariem mirgoja blāva gaismiņa.

Narcisa pieklauvēja pie durvīm, pirms Bella, pie sevis lādēdamās, panāca māsu. Atelsdamās un ieelpodamas netīrās upes smārdu, ko atnesa vieglais nakts vējiņš, viņas stāvēja un gaidīja. Pēc brītiņa aiz durvīm kaut kas sakustējās, un tās pavērās mazā spraudziņā. Parādījās seja. Vīrietim bija gari, melni mati, kas kā aizkari slīga abpus dzeltenīgi bālajai sejai, un melnas acis.

Narcisa atmeta kapuci. Viņa bija tik bāla, ka likās — tumsā spīd; garie, gaišie mati, kas klājās pāri mugurai, padarīja viņu līdzīgu slīkonei.

—    Narcisa! — iesaucās vīrietis, pavērdams durvis mazliet plašāk — tagad gaisma krita uz atnācēju un viņas māsu. — Kāds patīkams pārsteigums!

—     Severus, — viņas čuksts bija spriedzes pilns. — Vai varu aprunāties ar tevi? Tas ir steidzami.

—    Protams.

Viņš pakāpās atpakaļ, lai ielaistu viešņu mājā. Māsa, kuras galvu vēl arvien sedza kapuce, sekoja bez uzaicinājuma.

—   Strup, — viņa aprauti noteica, ejot garām vīrietim.

—    Bellatris, — viņš atbildēja, plānajām lūpām savelkoties viegli izsmējīgā smaidā. Viņš aizcirta durvis atnācējām aiz muguras.

Viņi iegāja mazītiņā viesistabā, kas likās kā tumša, iztapsēta celle. Sienas pilnībā nosedza grāmatas, vairums no tām bija novecējuši melnas vai brūnas ādas sējumi. Nodeldēts dīvāns, vecs atzveltnes krēsls un ļodzīgs galds kluknēja blāvas gaismas aplī, ko meta pie griestiem piekārts sveču lukturis. Telpā jautās pamestība, it kā te parasti neviens nedzīvotu.

Strups pamāja, lai Narcisa sēžas uz dīvāna. Viņa noģērba apmetni, nolika to sāņus un apsēdās, ar skatu ieurbusies klēpī saņemtajās bālajās un trīcošajās rokās. Bellatrise kapuci novilkt nesteidzās. Tikpat tumsnēja, cik viņas māsa bija gaiša, ar smagiem plakstiņiem un spēcīgu žokli, viņa, neatraudama acis no Strupa, nostājās Narcisai aiz muguras.

—    Tātad — kā varu palīdzēt? — jautāja Strups, iekārtodamies atzveltnes krēslā iepretī māsām.

—     Mēs… mēs esam vieni, es ceru? — Narcisa klusītēm pavaicāja.

—    Jā, protams. Nu, šeit ir Tārpastis, bet grauzēji taču neskaitās, vai ne?

Viņš pacēla savu zizli pret grāmatplauktu aiz muguras, un tur ar skaļu blīkšķi atsprāga slepenas durvis, atklājot šauras kāpnes, kurās sastindzis stāvēja maza auguma vīriņš.

—    Kā tu droši vien saprati, Tārpasti, mums ir viešņas, — laiski noteica Strups.

Uzrunātais sakumpis nomēroja ceļu pa pāris atlikušajiem pakāpieniem un ienāca istabā. Viņam bija mazas, asarojošas acis, smails deguns un nepatīkams, mākslots smīns. Kreisā roka auklēja labo, kas šķita ievilkta spožā, sudrabainā cimdā.

—   Narcisa! — viņš ierunājās spiedzīgā balsī. — Un Bellatrise! Cik apburoši…

—   Tārpastis mums atnesīs kaut ko dzeramu, ja vēlaties, — Strups pārtrauca tirādi. — Un pēc tam viņš atgriezīsies savā guļamistabā.

Tārpastis saviebās, it kā Strups viņam būtu sviedis ar kaut ko smagu.

—   Es tev neesmu nekāds kalps! — viņš iesmilkstējās, vairīdamies no Strupa skatiena.

—    Vai tiešām? Man bija iespaids, ka Tumsas pavēlnieks norīkojis tevi man palīgos.

—    Palīgos, tas tiesa… bet ne jau brūvēt tev kokteiļus un… un tīrīt māju!

—    Man, Tārpasti, nebija ne jausmas, ka tu alksti bīstamāku uzdevumu, — Strups pieglaimīgi nodūdoja. — To ir viegli labot: es aprunāšos ar Tumsas pavēlnieku…

—   Es pats varu runāt ar viņu, ja gribu!

—     Protams, vari, — izsmējīgi sacīja Strups. — Bet, kamēr nav aizmirsies, atnes mums ko dzeramu. Elfu vīns varētu būt gana piemērots.

Tārpastis mirkli vilcinājās, it kā grasītos iebilst, bet tad pagriezās un pazuda vēl vienās slēptās durvīs. Atskanēja rīboņa un glāžu šķindēšana. Pēc dažām sekundēm viņš atgriezās, nesdams uz paplātes putekļainu pudeli un trīs glāzes. Viņš nosvieda visu uz grīļīgā galda un nozuda no viesistabas, aizcirzdams aiz sevis grāmatplaukta durvis.

Strups ielēja asinssarkano vīnu trijās glāzēs un divas pasniedza māsām. Narcisa nomurmināja pateicības vārdus, bet Bellatrise neteica neko, tikai turpināja ar acīm urbties Strupā. Nelikās, ka tas mājastēvu traucētu; gluži otrādi, viņš likās manāmi uzjautrināts.

—     Par Tumsas pavēlnieku! — viņš uzsauca tostu, pacēla savu glāzi un izdzēra to sausu.

Māsas rīkojās tāpat. Strups vēlreiz ielēja vīnu. Iedzērusi vēl vienu malku, Narcisa sāka steidzīgi runāt: — Severus, atvaino par šādu ielaušanos, bet man vajadzēja tevi satikt. Es domāju, ka tu esi vienīgais, kas spēj man palīdzēt…

Strups pacēla roku, likdams viņai pieklust, tad vēlreiz pavērsa savu zizli pret slepenajām durvīm, kas veda uz kāpnēm. Atskanēja skaļš blīkšķis un smilksts, bet pēc tam augšup pa kāpnēm aizrībēja Tārpasta steidzīgie soļi.

—    Atvainojos, — Strups sacīja. — Beidzamajā laikā viņš ir sācis noklausīties aiz durvīm, nezinu, kāda muša viņam iekodusi… Narcisa, tu kaut ko gribēji teikt?

Viņa dziļi ievilka elpu, nodrebinājās un sāka vēlreiz.

—    Severus, es zinu, ka man nevajadzētu atrasties šeit, man ir piekodināts nevienam neko neteikt, bet…

—   Tad tev vajadzētu turēt mēli aiz zobiem! — norūca Bellatrise.

—   Jo īpaši šajā kompānijā.

—     Šajā kompānijā? — sardoniski pārvaicāja Strups. — Kas, Bellatris, man ar to būtu jāsaprot?

—   Tas, ka es tev, Strup, neuzticos, un tu to ļoti labi zini!

No Narcisas puses atskanēja troksnis, kas atgādināja aprautu šņukstu, un viņa paslēpa seju plaukstās. Strups nolika glāzi uz galda un, rokas noguldījis uz paroceņiem, atlaidās krēslā, tad pasmaidīja Bellatrisei tieši pārvērstajā sejā.

—    Narcisa, man šķiet, mums būtu jāuzklausa, ko Bellatrise tik ļoti vēlas mums pavēstīt; tā mēs izvairīsimies no nebeidzamas iejaukšanās tavā stāstījumā. Lūdzu, turpini, Bellatris, — Strups vērsās pie otras māsas. — Tad kāpēc gan tu man neuzticies?

—   Man ir simtiem iemeslu! — viņa skaļi sacīja, pasperdama pāris soļu projām no dīvāna, lai ar troksni noliktu savu glāzi uz galda.

—    Ar ko sāksim? Kur tu biji, kad Tumsas pavēlnieks krita? Kāpēc tu ne reizes nemēģināji viņu atrast, kad viņš pazuda? Ko tu darīji visus šos gadus, dzīvodamies pa Dumidora azoti? Kāpēc tu aizkavēji Tumsas pavēlnieku ceļā pie Filozofu akmens? Kāpēc tu neatgriezies uzreiz, kad Tumsas pavēlnieks atdzima? Kur tu biji pirms pāris nedēļām, kad mēs cīnījāmies, lai iegūtu Tumsas pavēlniekam nepieciešamo pareģojumu? Un kāpēc, Strup, Harijs Poters vēl aizvien ir dzīvs, ja piecus gadus viņš ir bijis tavā varā?

Bellatrise apklusa. Viņas krūtis strauji cēlās un krita, vaigus klāja spilgts sārtums. Māsai aiz muguras nekustīga sēdēja Narcisa, vēl aizvien paslēpusi seju rokās.

Strups pasmaidīja.

—   Pirms es tev atbildu — jā, jā, Bellatris, es tev atbildēšu! Tu vari nodot manus vārdus pārējiem, kas sačukstas man aiz muguras un Tumsas pavēlniekam pienes melīgas baumas par manu nodevību. Bet, pirms es tev atbildu, varbūt vispirms atbildi uz vienu manu jautājumu. Vai tu tiešām domā, ka Tumsas pavēlnieks man nav uzdevis visus šos jautājumus? Un vai tu tiešām domā, ka es sēdētu šeit un runātos ar tevi, ja kaut uz vienu es nebūtu varējis ticami atbildēt?

Bellatrise saminstinājās.

—    Es zinu, ka viņš tev tic, bet…

—   Tu domā, ka viņš maldās? Vai ka man izdevies apvest viņu ap stūri? Piekrāpt Tumsas pavēlnieku, visdižāko burvi, visizcilāko Lasprāti, kas jebkad staigājis pa zemes virsu?!

Bellatrise klusēja, bet pirmo reizi izskatījās mazliet apjukusi. Strups nemēģināja izvilināt no viņas atbildi. Vēlreiz pacēlis vīna glāzi, viņš iedzēra mazu malciņu un turpināja: — Tu jautāji, kur es biju, kad Tumsas pavēlnieks krita. Es biju tur, kur man bija teikts būt, proti, Cūkkārpas Raganu un burvju arodskolā, jo viņš vēlējās, lai izspiegoju Baltusu Dumidoru. Es ceru, tev ir zināms, ka tieši pēc Tumsas pavēlnieka pavēles es pieteicos šim amatam?

Viņa tikko manāmi pamāja ar galvu, tad pavēra muti, lai kaut ko teiktu, bet Strups pasteidzās pirmais:

—   Tu jautāji, kāpēc es nemēģināju meklēt viņu, kad viņš pazuda. Tā paša iemesla dēļ, kāpēc viņu nemeklēja Klepers, Jekslijs, Kerovi, Pelēcis, Lūcijs, — viņš viegli paklanījās Narcisai, — un vēl daudzi citi. Es domāju, ka viņš ir pagalam. Es ar to nelepojos, man nebija taisnība, bet tā nu tas ir… Ja viņš nebūtu piedevis visiem tiem, kas tolaik zaudēja ticību, šobrīd viņam būtu ļoti maz sekotāju.

—    Viņam būtu es! — kaismīgi iesaucās Bellatrise. — Es, kas viņa dēļ daudzus gadus nosēdēja Azkabanā!

—    Jā, tiešām apbrīnojami, — garlaikoti novilka Strups. — Protams, sēžot cietumā, neko daudz tu palīdzēt viņam nespēji, bet kā žests tas, neapšaubāmi, ir cēls…

—    Žests! — Bellatrise iespiedzās; viņu plosīja tādas dusmas, ka izskatījās — viņa zaudējusi prātu. — Kamēr mani mocīja atprātotāji, tu dirnēji Cūkkārpā, parocīgi tēlodams Dumidora mīluli.

—   Ne gluži, — Strups mierīgi atbildēja. — Kā tu zini, aizsardzību pret tumšajām zintīm viņš man tā arī neuzticēja. Šķiet, uzskatīja, ka tas varētu veicināt, nu, recidīvu, vai… kārdināt mani atgriezties pie vecajiem niķiem.

—    Ak tad tu nevarēji pasniegt iecienīto priekšmetu? Ak tad tas ir upuris, ko tu sniedzi Tumsas pavēlniekam?! — viņa irgājās. — Kāpēc tu, Strup, tur nosēdēji visu laiku? Izspiegoji Dumidoru pēc pavēles, kuras devēju uzskatīji par mirušu?

—    Ne gluži, — Strups sacīja, — lai gan Tumsas pavēlnieku gandari tas, ka es nepametu savu vietu: pie manis satecēja ziņas par Dumidoru sešpadsmit gadu garumā, un es tās nodevu Tumsas pavēlniekam, kad viņš atgriezās, un tā ir daudz vērtīgāka atgriešanās dāvana nekā nebeidzamas vaimanas par to, cik nelāgi bijis Azkabanā…

—    Bet tu paliki…

—   Jā, Bellatris, es paliku, — teica Strups, un pirmo reizi viņa balsī izskanēja tikko jaušama nepacietība. — Man bija pieņemams darbs, kam es devu priekšroku salīdzinājumā ar viesošanos Azkabanā. Dumidora aizbildniecība palīdzēja man izvairīties no cietuma; tas bija ļoti ērti, un es to izmantoju. Es atkārtoju: Tumsas pavēlniekam nav nekādu pretenziju, ka es paliku, tāpēc nesaprotu, kāpēc tev ir.

—    Šķiet, nākamais, ko tu velejies uzzināt, — viņš turpināja jau mazliet skaļāk, jo tā vien likās, ka Bellatrise tūlīt viņu pārtrauks, — kāpēc es nostājos starp Tumsas pavēlnieku un Filozofu akmeni.

Atbilde ir ļoti vienkārša. Viņš nezināja, vai var man uzticēties. Līdzīgi tev, viņš domāja, ka no uzticama nāvēža esmu kļuvis par Dumidora roklaižu. Tumsas pavēlnieks bija nožēlojamā stāvoklī, ļoti vājš, iemitinājies viduvēja burvja miesās. Viņš neuzdrošinājās atklāties bijušajam sabiedrotajam, ja pastāvēja iespēja, ka šis sabiedrotais var viņu nodot Dumidoram vai ministrijai. Man ļoti žēl, ka viņš man neuzticējās. Viņš būtu atguvis varenību jau pirms trim gadiem. Bet viss iegrozījās tā, ka es redzēju tikai alkatīgo un necienīgo Drebeli, kas mēģina nočiept akmeni, un, atzīstu, izdarīju visu, kas bija manos spēkos, lai neļautu viņa nodomam īstenoties.

Bellatrises lūpas savilkās, it kā viņa būtu norijusi rūgtas zāles.

—    Bet tu nepiebiedrojies Tumsas pavēlniekam, kad viņš atgriezās, tu nesteidzies pie viņa, kolīdz sajuti Tumsas zīmi svilstam…

—   Tiesa. Es pievienojos divas stundas vēlāk. Un piebiedrojos pēc Dumidora pavēles.

—   Pēc Dumidora?… — viņa izdvesa pārvērstā balsī.

—    Domā ar galvu! — Strups atkal zaudēja pacietību. — Domā! Nogaidot divas stundas, tikai divas stundas, es parūpējos, lai varētu palikt Cūkkārpā kā spiegs! Ļaudams Dumidoram uzskatīt, ka pievienojos Tumsas pavēlniekam tikai tāpēc, ka viņš man to pavēl, kopš tā laika es esmu varējis sniegt nepieciešamās ziņas par Dumidoru un Fēniksa ordeni! Padomā, Bellatris! Tumšā zīme lika sevi manīt jau mēnešiem ilgi. Es zināju, ka viņš kuru katru brīdi atgriezīsies, to zināja visi nāvēži! Man bija pietiekami daudz laika, lai izdomātu, ko vēlos darīt, lai izplānotu nākamo gājienu, lai bēgtu, kā to izdarīja Karkarovs, vai ne tā? Tumsas pavēlnieka sākotnējā neapmierinātība ar manu kavēšanos pilnībā zuda, varu tevi nomierināt, kad es izskaidroju, ka esmu palicis uzticams viņam, lai gan Dumidors uzskatīja, ka esmu pārgājis Ordeņa pusē. Jā, Tumsas pavēlnieks domāja, ka esmu pametis viņu uz visiem laikiem, bet viņam nebija taisnība.

—     Bet kāds gan no tevis bijis labums? — izsmējīgi noprasīja Bellatrise. — Kādu noderīgu informāciju mēs esam no tevis saņēmuši?

—    Savu informāciju es nododu pašam Tumsas pavēlniekam, — Strups atbildēja. — Ja viņš izvēlas nedalīties visā ar tevi…

—     Ar mani viņš dalās visā! — iesaucās Bellatrise, tūlit aizsvildamās. — Viņš sauc mani par savu vislojālāko, pašu uzticamāko…

—     Vai tiešām? — Strups pārvaicāja, it kā nejauši ļaujot balsī iezagties neticībai. — Vel aizvien, arī pēc izgāšanās ministrijā?

—    Tā nav mana vaina! — Bellatrise pietvīkdama noteica. — Senāk Tumsas pavēlnieks man uzticēja itin visu… ja Lūcijs nebūtu…

—   Neuzdrošinies… neuzdrošinies vainot manu vīru! — uzlūkojusi māsu, klusi un naidīgi bilda Narcisa.

—    Kāpēc meklēt vainīgos? — samierinoši bilda Strups. — Kas noticis, noticis.

—    Tikai tevis tur nebija! — nikni izspļāva Bellatrise. — Nē, arī šoreiz tu biji kaut kur citur, kamēr mēs, pārējie, riskējām ar savu ādu, ko, Strup?

—    Man bija pavēlēts neiejaukties, — Strups sacīja. — Iespējams, tu domā citādi nekā Tumsas pavēlnieks, iespējams, Dumidors nebūtu ievērojis, ka es pievienojos nāvēžiem cīniņā pret Fēniksa ordeni. Un — piedod man — runājot par riskēšanu ar ādu… jums pretī, ja nemaldos, stājās seši pusaudži?

—    Kā tu labi zini, drīz vien viņiem pievienojās puse Ordeņa! — Bellatrise atrūca. — Un, ja reiz esam sākuši runāt par Ordeni, — kā nākas, ka tu vēl joprojām liedzies atklāt viņu galvenās mītnes atrašanās vietu, ko?

—    Es neesmu slepensargs; es nevaru nosaukt vietas vārdu. Tu taču saproti, kā darbojas šī burvestība, ne? Tumsas pavēlnieks ir apmierināts ar ziņām, ko esmu sniedzis par Ordeni. Tās nesen palīdzēja, kā tu, iespējams, nojaut, notvert un nonāvēt Emelīnu Vensu un pilnīgi noteikti palīdzēja tikt vaļā no Siriusa Bleķa, lai gan visi lauri viņa piebeigšanas sakarā, protams, pienākas tev.

Viņš pielieca galvu un pacēla glāzi. Vaibsti bija un palika skarbi.

—    Tu, Strup, izvairies no mana pēdējā jautājuma. Par Hariju

Poteru. Tu varēji nogalēt viņu jebkurā brīdī šo pēdējo piecu gadu laikā. Tu neesi to izdarījis. Kāpēc?

—    Vai esi apspriedusi šo jautājumu ar Tumsas pavēlnieku? — Strups pavaicāja.

—   Viņš… beidzamajā laikā mēs… es jautāju tev, Strup!

—    Būtu es nogalinājis Hariju Poteru, Tumsas pavēlnieks nebūtu varējis izmantot viņa asinis, lai atjaunotos, lai padarītu sevi neievainojamu…

—    Tu apgalvosi, ka paredzēji puikas noderību mūsu pavēlniekam?! — viņa dzēlīgi noprasīja.

—    Neapgalvoju; man nebija ne mazākās jausmas par viņa plāniem; es jau teicu, ka uzskatīju Tumsas pavēlnieku par mirušu. Es vienkārši mēģinu paskaidrot, kāpēc Tumsas pavēlnieks nebūt nedusmojas, ka Poters ir izdzīvojis, vismaz ne līdz tam brīdim pirms gada…

—   Tad kāpēc tu viņu nenobeidzi?

—    Nesaprati? Tikai Dumidora aizbildnības dēļ es izvairījos no Azkabanas! Vai tad tev neliekas, ka viņa mīļākā audzēkņa nonāvēšana varētu mainīt viņa domas par mani? Turklāt ir vēl kāds cits iemesls. Gribu tev atgādināt, ka toreiz, kad Poters pirmo reizi parādījās Cūkkārpā, par viņu klīda dažādi stāsti, baumoja, ka viņš pats esot izcils Tumšais burvis, jo tikai tā viņš varējis izdzīvot pēc Tumsas pavēlnieka uzbrukuma. Patiesi, daudzi vecie Tumsas pavēlnieka sekotāji uzskatīja, ka Poters varētu mūs visus reiz atkal pulcēt. Atzīšos, mani viņš interesēja, es nebūt negrasījos viņu nogalināt, kolīdz viņš spēra kāju pār pils slieksni. Tiesa kas tiesa, man visai drīz tapa skaidrs, ka viņam nav nekādu īpašu spēju. Viņš ir izglābies pāris bezcerīgās situācijās, pateicoties plikai veiksmei un saviem talantīgajiem draugiem. Viņš ir caurcaurēm viduvējība, turklāt tikpat pretīgs un pašapmierināts kā viņa tēvs. Esmu darījis visu iespējamo, lai izmestu viņu no Cūkkārpas, kur, manuprāt, viņam vienkārši nav vietas, bet nogalināt viņu — vai ļaut, lai viņu nogalina manā acu priekšā? Es būtu stulbenis, ja tā riskētu, atrodoties blakus Dumidoram.

—   Un pēc visas šis tirādes mums ir jānotic, ka Dumidors nekad nav turējis tevi aizdomās? — jautāja Bellatrise. — Viņam nav ne jausmas par tavu patieso izvēli, viņš vēl aizvien uzticas tev bez mazākajām aizdomām?

—    Es savu lomu tēloju labi, — Strups atbildēja. — Turklāt tu neņem vērā Dumidora lielāko trūkumu: viņam ir jātic labajam cilvēkos. Es viņam piedziedāju pilnas ausis par to, cik dziļi nožēloju savas kļūdas, kad, tikko nākdams no nāvēžu nometnes, prasījos darbā pie viņa. Viņš mani saņēma atplestām rokām — kaut arī, kā jau minēju, cik nu tas bijis viņa spēkos, nelaižot mani īpaši tuvu tumšajām zintīm. Dumidors ir bijis izcils burvis — o, jā, izcils, — (jo Bellatrise tika nicīgi nošņākusies), — pat Tumsas pavēlnieks to atzīst. Tiesa, man ar gandarījumu jānorāda, ka Dumidors kļūst vecs. Pagājušā mēneša divcīņa ar Tumsas pavēlnieku večuku ir satriekusi. Viņš nopietni cietis, nav vairs senākās reakcijas. Bet visu šo gadu laikā viņš nav pārstājis uzticēties Severusam Strupam, un tieši tāpēc es esmu tik vērtīgs Tumsas pavēlnieka acīs!

Bellatrise vēl arvien nebija nomierinājusies, kaut arī tagad viņa vairs īsti nezināja, kā vislabāk uzbrukt Strupam. Izmantodams klusuma brīdi, Strups vērsās pie viņas māsas.

—   Tātad… tu, Narcisa, vēlējies lūgt manu palīdzību?

Narcisa pacēla galvu, acīs skaidri bija lasāms izmisums.

—    Jā, Severus. Es… es domāju, ka tu esi vienīgais, kas spēj man palīdzēt. Es nevaru vērsties ne pie viena cita. Lūcijs ir cietumā un…

Viņa aizmiedza plakstus, un divas lielas asaras sariesās uz skropstām.

—   Tumsas pavēlnieks aizliedza man par to runāt, — vēl arvien acīm ciet turpināja Narcisa. — Viņš vēlas, lai par viņa ieceri neviens neuzzinātu. Tas ir… ļoti slepeni. Bet…

—  Ja reiz aizliedzis, tev nevajadzētu par to stāstīt, — Strups viņu pārtrauca. — Tumsas pavēlnieka vārds ir likums.

Narcisa sarāvās, it kā Strups būtu uzgāzis viņai spaini auksta ūdens. Pirmo reizi kopš ierašanās šajā namā Bellatrise izskatījās apmierināta.

—    Re! — viņa triumfējoši vērsās pie māsas. — Pat Strups saka: tev aizliedza runāt, tāpēc turi muti!

Strups tikmēr bija piecēlies un piegājis pie mazā lodziņa, cauri aizkariem pārlaidis skatienu izmirušajai ielai un tad tos ar rāvienu aizvilcis. Tad viņš nopietni uzlūkoja Narcišu.

—    Tā nu ir sagadījies, ka es zinu viņa ieceri, — viņš klusi sacīja. — Esmu viens no nedaudzajiem, kam Tumsas pavēlnieks par to ir stāstījis. Tomēr, Narcisa, nebūtu viņš man atklājis šo noslēpumu, tu varēji izrādīties nepiedodama nodevēja.

—   Man likās, ka tev par to jāzina! — atviegloti uzelpojot, iesaucās Narcisa. — Viņš uzticas tev, Severus…

—    Tu tiešām zini par viņa ieceri? — pārvaicāja Bellatrise, kuras acumirklīgo gandarījumu atkal bija nomainījušas dusmas. — Tu zini?

—   Nešaubīgi, — Strups sacīja. — Bet kāda palīdzība tev, Narcisa, ir nepieciešama? Ja tev liekas, ka es varu pārliecināt Tumsas pavēlnieku, lai viņš pārdomā, es baidos, ka mums nav nekādu cerību, itin nekādu.

—     Severus, — viņa čukstus teica, asarām ritot pāri bālajiem vaigiem. — Mans dēls… mans vienīgais dēls…

—    Drako būtu jālepojas, — vienaldzīgi sacīja Bellatrise. — Tumsas pavēlnieks parāda viņam lielu godu. Un to par Drako es varu teikt: viņš nevairās no sava pienākuma, viņš šķiet priecīgs par iespēju apliecināt sevi, viņš no sirds cer…

Narcisa izplūda asarās, nenovērsdamās lūdzoši skatoties uz Strupu.

—   Tas tāpēc, ka viņam ir tikai sešpadsmit gadu un viņš nesaprot, kas viņu gaida! Kāpēc, Severus? Kāpēc tieši mans dēls? Tas ir pārāk bīstami! Tas tāpēc, ka Lūcijam misējās, es zinu!

Strups klusēja. Viņš novērsās, it kā Narcisas asaras būtu kas nepiedienīgs, taču kurls nevarēja izlikties.

—    Tad tāpēc viņš izvēlējās Drako, jā? — viņa nerimās. — Lai sodītu Lūciju?

—    Ja Drako paveiks, kas darāms, — Strups sacīja, skatīdamies sāņus, — viņš tiks godināts kā neviens.

—   Bet ja neizdosies? — šņukstēja Narcisa. — Kā gan viņš to spēs, ja pats Tumsas pavēlnieks…

Bellatrise strauji ievilka elpu; Narcisa, šķiet, zaudēja savaldīšanos.

—    Es tikai gribēju teikt, ka… pagaidām nevienam nav izdevies… Severus… lūdzu… Tu esi, tu vienmēr esi bijis Drako mīļākais skolotājs… Tu esi sens Lūcija draugs… es tevi lūdzu… Tumsas pavēlnieks ieklausās tevī, tu esi viņa uzticamākais padomdevējs… Vai tu aprunāsies ar viņu, pārliecināsi viņu…?

—    Tumsas pavēlnieku nav iespējams pārliecināt, un es neesmu tāds muļķis, lai mēģinātu, — strupi noteica Strups. — Es nevaru izlikties, ka Tumsas pavēlnieks nedusmojas uz Lūciju. Lūcijam vajadzēja ar visu tikt galā. Bet viņš ļāvās sagūstīti es, kopā ar daudziem citiem, turklāt viņam neizdevās iegūt pareģojumu. Jā, Narcisa, Tumsas pavēlnieks ir dusmīgs, ļoti dusmīgs.

—    Tad man ir taisnība, Drako viņš izvēlējies, lai atriebtos! — Narcisai aizžņaudzās kakls. — Viņš nevēlas, lai Drako izdotos, viņš grib, lai Drako šajā neprātā aiziet bojā!

Tā kā Strups neko neteica, Narcisa likās zaudējam pēdējās pašsavaldīšanās paliekas. Piecēlusies viņa aizstreipuļoja līdz Strupam un ieķērās viņam drēbēs. Skatīdamās viņam sejā, asaras birdinot viņam uz krūtežas, Narcisa izdvesa: — Tu varētu to izdarīt. Tu, Severus, varētu to izdarīt Drako vietā. Tev izdotos, skaidrs, ka izdotos, un viņš tev atlīdzinātu, atlīdzinātu dāsnāk nekā mums pārējiem…

Strups satvēra viņas delnas un atbrīvojās no kampiena. Skatīdamies lejup viņas asarām noplūdušajā sejā, viņš lēnām teica: — Manuprāt, viņš paredz, ka galu galā to vajadzēs paveikt man. Bet viņš ir pārliecināts, ka Drako būtu jāmēģina vispirms. Redzi, ja pastāv kaut mazākā iespēja, ka Drako viss izdodas, es varēšu palikt Cūkkārpā vēl kādu laiciņu ilgāk, turpinot pildīt tik derīgo spiega lomu.

—   Citiem vārdiem, viņam ir vienalga, ja Drako aizies bojā!

—    Tumsas pavēlnieks ir ļoti dusmīgs, — Strups klusi atkārtoja. — Viņš nedabūja dzirdēt pareģojumu. Tu, Narcisa, zini tikpat labi kā es — viņš nav diez ko nasks uz piedošanu.

Narcisa šņukstēdama un vaidēdama sabruka uz grīdas Strupam pie kājām.

—   Mans vienīgais dēls… mans vienīgais dēls…

—   Tev vajadzētu būt lepnai, — nežēlīgi noteica Bellatrise. — Ja man būtu dēli, es priecātos, ja varētu viņus ziedot Tumsas pavēlnieka labā!

Narcisa izmisumā klusi iekliedzās un ieķērās savos garajos, gaišajos matos. Strups pieliecās, saņēma viņu aiz rokām un piecēlis aizvadīja līdz dīvānam. Tad viņš ielēja vēl vīnu un iespieda glāzi viņai rokā.

—   Pietiek, Narcisa. Labāk iedzer. Klausies, ko tev teikšu.

Sieviete mazliet pieklusa; nošļakstīdamās ar vīnu, viņa trīsēdama

iedzēra malku.

—   Iespējams… es varētu palīdzēt Drako.

Viņa saslējās — seja bija krīta bālumā, acis plati ieplestas.

—    Severus… ak, Severus… tu viņam palīdzēsi? Vai pieraudzīsi, lai ar viņu nenotiek nekas ļauns?

—   Es varu mēģināt.

Viņa nosvieda glāzi; tā aiztenterēja pāri galdam, bet Narcisa tikmēr noslīdēja no dīvāna uz ceļiem pie Strupa kājām, satvēra viņa roku savējās un piespieda to pie lūpām.

—   Ja tu būsi līdzās viņam, lai pasargātu… Severus, vai tu to apzvērēsi? Vai tu dosi Nelaužamo zvērestu?

—   Nelaužamo zvērestu?

Strupa sejā nebija lasāms itin nekas. Toties Bellatrise uzvaroši iesmējās.

—    Vai tad tu neklausies, Narcisa?! ļā, viņš mēģinās, es ne mirkli nešaubos… Parastie tukšie vārdi, parastā izlocīšanās… ak, jā, protams, pēc Tumsas pavēlnieka rīkojuma!

Strups neskatījās uz Bellatrisi. Viņa melnās acis cieši vērās Narcisas asaraini zilajās, roka viņam joprojām bija sakampta kā spīlēs.

—    Protams, Narcisa, es došu Nelaužamo zvērestu, — viņš klusi sacīja. — Iespējams, tava māsa piekritīs būt par mūsu Vienotāju.

Bellatrisei mute palika vaļā. Strups noslīga uz ceļiem pretī Narcisai. Bellatrise apstulbusi vēroja, kā abi saņem viens otru aiz labās rokas.

—    Bellatris, tev būs nepieciešams zizlis, — Strups ledaini atgādināja.

Vēl arvien apjukusi, viņa izvilka zizli.

—   Un būs jāpienāk mazliet tuvāk, — Strups vedināja.

Bellatrise panācās uz priekšu, nostājās līdzās māsai un Strupam

un tad uzlika zižļa galu uz abu sadotajām rokām.

Pirmā runāja Narcisa.

—   Vai tu, Severus, pieskatīsi manu dēlu Drako, kamēr viņš lūkos piepildīt Tumsas pavēlnieka vēlmes?

—   Es pieskatīšu.

Tieva spožas liesmas mēlīte izšāvās no zižļa un apvijās ap viņu rokām kā sarkani nokaitēta stieple.

—    Un vai tu, cik spēdams, sargāsi manu dēlu, lai ar viņu nenotiek kas ļauns?

—   Es sargāšu.

No zižļa izšāvās vēl viena liesmu mēlīte un, savijoties ar pirmo, izveidoja smalku, mirdzošu ķēdīti.

—     Un, ja tas izrādīsies nepieciešams… ja liksies, ka Drako to nespēj… — Narcisa čukstus turpināja (Strupa delna viņas tvērienā noraustījās, bet viņš to neatrāva), — vai tu izpildīsi uzdevumu, ko Tumsas pavēlnieks uzticējis Drako?

Uz mirkli iestājās klusums. Plati iepletusi acis un zizli uzlikusi uz sadotajām rokām, Bellatrise gaidīja.

—   Es izpildīšu, — sacīja Strups.

Bellatrises apstulbusī seja sarkani atmirdzēja trešās liesmu mēlītes atspīdā. Tā izvijās no zižļa un ielocījās divās pirmītējās, lai apmestos ap sadotajām rokām kā virve, kā ugunīga čūska.

TREŠĀ NODAĻA JĀ UN NĒ

Harijs Poters skaļi krāca. Viņš bija nosēdējis krēslā pie savas guļamistabas loga krietnas četras stundas, vērdamies laukā uz pamazām tumstošo ielu, līdz beidzot aizmidzis. Viens vaigs bija piespiests aukstajai loga rūtij, brilles sagriezušās šķībi, bet mute plati vaļā. Miglainais rasojums, ko viņa elpa atstāja uz stikla, zaigoja ielas lampas oranžajā starā, un mākslīgais apgaismojums laupīja viņa sejai visas krāsas, tāpēc tā zem pieķepušā melno matu ērkuļa izskatījās kā rēga ģīmis.

Istaba bija piemētāta ar visādām mantām, šur tur manīja arī atkritumus. Pūču spalvas, ābolu serdes un saldumu papīriņi klāja grīdu, uz gultas starp saņurcītajām skolas drēbēm varēja manīt krustu šķērsu sakritušas grāmatas, bet uz galda gaismas aplī vīdēja avīžu jūklis. Kāds virsraksts burtiski kliedza:

VAI HARIJS POTERS IR IZREDZĒTAIS?

Turpina vairoties baumas par nesenajām noslēpumainajām nekārtibām Burvestību ministrijā, kuru laikā atkal esot redzēts Vārdā Neminamais.

— Mums ir aizliegts par to runāt, nevaicājiet man neko, — vakar vakarā, dodoties projām no ministrijas, mums izteicās kāds satraukts aizmirsinātājs, kurš atteicās nosaukt savu vārdu.

Tomēr augstu stāvoši avoti ministrijā ir apstiprinājuši, ka nekārtības risinājušās teiksmainajā Pareģojumu zālē.

Lai gan ministrijas runasburvji pagaidām atsakās pat apstiprināt šādas zāles esamību, arvien plašāka burvju kopienas daļa uzskata, ka nāvēži, kas tagad notiesāti un izcieš sodu Azkabanā par ielaušanos un zādzības mēģinājumu, ministrijā mēģināja nolaupīt kādu pareģojumu. Pareģojuma būtība mums nav zināma, kaut ari izplatās runas, ka tas varētu būt saistīts ar Hariju Poteru, vienīgo, kas, ciktāl zināms, izdzīvojis pēc Nāvējošā lāsta, turklāt ir liecības, ka minētajā naktī ari viņš bijis ministrijā. Daži min, ka Poters varētu būt "Izredzētais", un tic, ka pareģojums min viņu kā vienīgo, kurš varētu atpestīt mūs no Vārdā Neminamā.

Pašreizējā pareģojuma atrašanās vieta, ja vien tāds pastāv, nav zināma, lai gan (turp. 2. lpp. 5. slejā)

Līdzās pirmajam laikrakstam mētājās otrs. Tur virsraksts ziņoja:

FADŽU NOMAINA SKR1MŽŪRS

Pirmās lapas lielāko daļu aizņēma liela melnbalta fotogrāfija, kurā bija redzams vīrs ar biezu matu krēpēm un grumbām klātu seju. Attēls kustējās — vīrietis rādīja uz griestiem.

Rufuss Skrimžūrs, bijušais auroru nodaļas vadītājs maģiskās policijas departamentā, nomainījis Kornēliju Fadžu burvestību ministra amatā. Burvju kopienas lielākā daļa šo nomaiņu apsveikusi ar sajūsmu, lai gan pāris stundu pēc jaunā ministra iecelšanas jau parādījušās baumas par viņa nesaskaņām ar Baltusu Dumidoru, kas atguvis Viedo kapitula virsmaga vietu.

Skrimžūra pārstāvji atzina, ka ministrs tūlīt pēc stāšanās augstajā amatā ticies ar Dumidoru, taču atteicās komentēt aplūkoto jautājumu klāstu. Baltuss Dumidors ir pazīstams kā (turp. 3. lpp. 2. slejā)

Pa kreisi no šīs avīzes gulēja vēl cita, kas bija salocīta tā, ka varēja redzēt rakstu ar nosaukumu "Ministrija garantē audzēkņu drošību".

Tikko ieceltais burvestību ministrs Rufuss Skrimžūrs šodien izklāstīja jaunos drošības pasākumus, ko iecerējusi ministrija, lai garantētu Cūkkārpas Raganu un burvju arodskolas audzēkņu drošību, kad viņi šoruden atgriezīsies mācību vietā.

"Labi saprotamu iemeslu dēļ ministrija neiedziļināsies iecerēto stingro drošības pasākumu detaļās," teica ministrs, kaut arī mūsu avoti apstiprināja, ka šie pasākumi ietver aizsargvārdus un burvestības, komplicētu pretlāstu sistēmu un nelielu auroru vienību, kuras uzdevums būs Cūkkārpas skolas apsargāšana.

Vairumu aptaujāto pārliecina jaunā ministra stingrā nostāja studentu drošības jautājumos. Auguste L.ēniņa kundze mums atzina: "Mans mazdēls Nevils — starp citu, labs Harija Potera draugs, kurš jūnijā kopā ar viņu cīnījās pret nāvēžiem ministrijā un…

Raksta atlikušo daļu aizsedza liels putnubūris, kas stāvēja uz avīzes. Būrī sēdēja brīnum skaista polārpūce. Viņas dzintarkrāsas acis valdonīgi vēroja istabu, bet galva pa brīdim pagriezās, lai pārlaistu skatienu krācošajam saimniekam. Reizi vai divas viņa nepacietīgi noklabināja knābi, taču Harijs bija aizmidzis pārāk cieši, lai ko dzirdētu.

Pašā istabas vidū stāvēja liela mantu lāde. Vāks bija vaļā. Likās, tā kaut ko gaidīja. Taču lāde bija gandrīz pilnīgi tukša, izņemot pāris novalkātus apakšveļas gabalus, sakaltušus saldumus, tukšas tintes pudelītes un salauztu rakstāmspalvu klājienu pašā kastes dibenā. Līdzās lādei uz grīdas mētājās purpura bukletiņš ar koši izceltiem vārdiem:

BURVESTĪBU MINISTRIJAS UZDEVUMS

KA SAVU MAJU UN ĢIMENI PASARGAT NO TUMŠAJIEM SPĒKIEM

Burvju sabiedrību šobrīd apdraud organizācija, kas paši sevi dēvē par nāvēžiem. Zemāk minēto vienkāršo drošības pasākumu ievērošana palīdzēs aizsargāt jūs, jūsu ģimeni un māju no uzbrukumiem.

1.  Iesakām neiziet no mājas vienatnē.

2.  īpaši piesardzīgiem jābūt diennakts tumšajās stundās. Kad vien iespējams, centieties noslēgt ceļojumus pirms tumsas iestāšanās.

3. Pārbaudiet, vai darbojas mājas ārējā aizsardzība. Pārliecinieties, ka visi ģimenes locekļi ir informēti par tādiem ārkārtas pasākumiem kā vairoga un nošķituma burvestības un, ja ģimenē ir nepilngadīgie, par līdzteleportēšanos.

4.Vienojieties ar tuvākajiem draugiem un ģimenes locekļiem par drošības jautājumiem, lai tādējādi atklātu nāvēžus, kas maskējas ar daudzsulu mikstūras palīdzību (sk. 2. lappusi).

5. Ja jūtat, ka ģimenes loceklis, kolēģis, draugs vai kaimiņš izturas savādi, nekavējoties sazinieties ar maģiskās policijas vienību. Iespējams, viņi ir pakļauti Valdum lāstam (sk. 4. lappusi).

6.Ja virs kādas dzīvojamās mājas vai citas ēkas parādās Tumšā zīme, NEEJIET IEKŠA ŠADA ĒKA, bet nekavējoties sazinieties ar auroriem.

7.  Nepārbaudītas ziņas liecina, ka nāvēži, iespējams, izmanto pazemjus (sk. 10. lappusi). Ja kāds pamana vai satiekas ar pazemi, par to NEKAVĒJOTIES jāziņo ministrijai.

Harijs miegā kaut ko norūca, un pie stikla piespiestā seja noslīdēja par pāris centimetriem zemāk, brilles sašķiebās vēl vairāk, taču viņš nepamodās. Modinātājs, ko Harijs pirms vairākiem gadiem salaboja, skaļi tikšķēja uz palodzes, rādīdams bez vienas minūtes vienpadsmit. Līdzās pulkstenim, Harija atslābušās rokas piespiesta, uz palodzes gulēja smalkā, slīpā rokrakstā aprakstīta pergamenta loksne. Vēstuli saņēmis pirms trim dienām, Harijs to bija pārlasījis tik daudz reižu, ka loksne, sākotnēji cieši saritināta, tagad gulēja pavisam līdzena.

Mīļo Harij,

ja tas ļums ir pieņemami, es ieradīšos Dzīvžogu ielas ceturtajā namā piektdien vienpadsmitos vakarā, lai aizgādātu Jūs uz Midzeņiem, kur esat ielūgts pavadīt atlikušās brīvdienas.

Ja piekrītat, būšu priecīgs par Jūsu palīdzību kāda citā lietā, ko ceru nokārtot pa ceļam uz Midzeņiem. Sikāk paskaidrošu, kad tiksimies.

Lūdzu, nosūtiet savu atbildi ar šo pūci. Cerot Jūs satikt jau šo piektdien,

Jūsu

Baltuss Dumidors

Lai gan Harijs vēstuli jau zināja no galvas, viņš ik pēc piecām minūtēm uzmeta acis ziņai jau kopš septiņiem vakarā, kad pirmo reizi iekārtojās pie guļamistabas loga, no kurienes Dzīvžogu ielu varēja tīri labi pārskatīt uz abām pusēm. Viņš zināja, ka ir bezjēdzīgi atkal un atkal pārlasīt Dumidora vārdus; Harijs nosūtīja apstiprinošu atbildi ar pūci, kas atnesa vēstuli, kā bija lūgts, un tagad atlika tikai gaidīt: vai nu Dumidors ieradīsies vai ne.

Mantas gan Harijs nebija sakravājis. Vienkārši likās mazliet neticami, ka izdosies tikt vaļā no Dērslijiem pēc nieka divām nedēļām viņu sabiedrībā. Neatstājās sajūta, ka, iespējams, kaut kas vēl noies greizi — viņa atbilde uz Dumidora vēstuli varēja noklīst; kaut kas varēja aizkavēt Dumidoru; varēja izrādīties, ka vēstule nemaz nav no Dumidora, bet gan joks vai pat lamatas. Harijs nespēja kravāties, ja varēja gadities, ka nākas piedzīvot vilšanos un lāde atkal jāizkravā. Vienīgais, kas liecināja par iespējamo ceļojumu, bija polārpūce Hedviga, ko zēns bija iesprostojis būrī.

Minūšu rādītājs uz modinātājpulksteņa ciparnīcas nostājās iepretim divpadsmitiem, un tajā pašā acumirklī spuldze laternā aiz loga nodzisa.

Harijs pamodās, it kā pēkšņā tumsa būtu modinātāja zvans. Steidzīgi sakārtojis brilles un atrāvis no stikla vaigu, viņš tā vietā piespieda pie loga degunu un, piemiedzis acis, vēroja ietvi. Pa dārza celiņu tuvojās gara auguma vīrs garā, plandošā apmetnī.

Harijs palēcās, it kā strāvas ķerts, apgāza krēslu, sāka grābt mantas pa roku galam, no grīdas un no gultas, un svieda visu lādē kā pagadās. Brīdī, kad viņš lidināja pāri istabai murskuli, kas sastāvēja no skolas drēbēm, divām buramvārdu grāmatām un čipsu paciņas, atskanēja durvju zvans. Lejā, viesistabā, nodārdēja tēvoča Vernona balss: — Ka viņu jupis, kas te atvilcies — melnā naktī?

Harijs sastinga ar misiņa tālskati vienā un sporta kurpju pāri otrā rokā. Viņš bija galīgi aizmirsis pabrīdināt Dērslijus par Dumidora iespējamo ierašanos. Vienlaikus uzbruka panika un smieklu lēkme. Pārkāpis pāri mantu lādei, viņš pavēra guļamistabas durvis tieši laikā, lai dzirdētu sulīgu balsi: — Labvakar. Jūs laikam esat Dērslija kungs. Harijs taču būs jūs brīdinājis, ka es šovakar ieradīšos viņam pakaļ?

Harijs noskrēja lejā pa kāpnēm un strauji nobremzēja pāris pakāpienus pirms laidiena lejasgala, jo ilgu gadu pieredze bija viņam mācījusi, kad vien iespējams, turēties vismaz rokas stiepiena attālumā no tēvoča. Durvīs stāvēja garš, kalsns vīrs ar sudrabotiem matiem un bārdu, kas sniedzās viņam līdz viduklim. Uz kumpā deguna bija uztupinātas acenes ar stikliem pusmēnešu formā, bet mugurā viesim bija garš, melns ceļojumu apmetnis un smaila cepure. Vernons Dērslijs, kura ūsas bija tikpat kuplas kā Dumidoram, tikai melnas, bija tērpies sarkanbrūnā halātā un skatījās uz atnācēju, it kā vēl arvien nespētu noticēt savām mazajām ačtelēm.

—   Spriežot pēc jūsu apjukuma, man jāsecina, ka Harijs nav brīdinājis par manu ierašanos, — Dumidors pieklājīgi turpināja. — Bet pieņemsim, ka esat laipni lūdzis mani nākt iekšā. Šajos nemierīgajos laikos nav īpaši prātīgi trīties uz lieveņa ilgāk nekā nepieciešams.

Viņš izgudrēm pārkāpa pāri slieksnim un aizvēra durvis.

—     Sen te neesmu ciemojies, — sacīja Dumidors, pāri kumpajam degunam vērdamies lejup uz tēvoci Vernonu. — Man jāatzīst, ka jūsu Āfrikas lilija ir krietni paaugusies.

Vernons Dērslijs klusēja. Harijs ne mirkli nešaubījās, ka runas dāvanas tēvocim atgriezīsies, turklāt visai drīz — vēna viņa deniņos bīstami pulsēja, tomēr kaut kas Dumidora izskatā likās uz brīdi aizsitis namatēvam elpu. Iespējams, pie vainas bija skolas direktora izskata nepārprotamais burvestīgums, bet, iespējams, pat tēvocis Vernons nojauta, ka viņa priekšā stāv cilvēks, kuru iebiedēt būs grūti.

—   Ak, labvakar, Harij, — Dumidors sveicināja, caur aceņu pusmēnešiem pamanījis Hariju un pārlaidis zēnam ļoti apmierinātu skatienu. — Lieliski, lieliski.

Šie vārdi likās pamodinām tēvoci Vernonu. Bija skaidrs, ka, ciktāl tas attiecās uz viņu, ikviens, kas, paskatoties uz Hariju, saka "lieliski", nav pelnījis atrasties Dērslija kunga sabiedrībā.

—   Es negribētu būt nepieklājīgs… — viņš sāka toni, kurā ik zilbe dvesa vistīrāko nepieklājību.

—   …taču ar satraukumu jāatzīst, ka ar nepieklājības izpausmēm mēs sastopamies pārāk bieži, — Dumidors nopietnu seju pabeidza iesākto teikumu. — Labāk neko neteikt, cienījamais kungs. Ak, un jūs droši vien esat Petūnija.

Bija pavērušās virtuves durvis, un tajās stāvēja Harija tante ar gumijas cimdiem rokās. Pāri naktskreklam bija uzmests halāts. Viss liecināja, ka viņa tieši šobrīd ir iesākusi ierasto pirmsgulētiešanas pārslaucīšanu, kam tika pakļautas visas virtuves virsmas. Viņas visai zirdziskajā sejā bija nolasāms tikai un vienīgi šoks.

—   Baltuss Dumidors, — stādījās priekšā Dumidors, kad saprata, ka no tēvoča Vernona iepazīstināšanu nav ko gaidīt. — Mēs, protams, esam apmainījušies ar vēstulēm. — Harijam likās savādi, ka Dumidors šādi atsaucas uz gadījumu ar kaucekli, ko Petūnijas tante reiz saņēma no Cūkkārpas direktora, tomēr pašai Petūnijas tantei pret šādu formulējumu nekas nebija iebilstams. — Un tas laikam ir jūsu dēls Dūdijs?

Brīdi iepriekš viesistabas durvīs bija parādījusies Dūdija seja.

Viņa lielā, gaišmatainā galva, kas slējās virs pidžamas strīpainās krādziņas, ar pārsteigumā un bailēs saverkšķītu muti likās dīvaini bezķermeniska. Dumidors mirklīti nogaidīja, acīmredzot gaidīdams, vai kāds no Dērslijiem kaut ko teiks, bet, kad klusums ieilga, pasmaidīja.

—   Vai varam uzskatīt, ka esat man lūguši nākt dziļāk, viesistabā?

Dūdijs klupdams krizdams paspruka malā, un Dumidors pagāja

viņam garām. Harijs, vēl arvien turēdams rokās tālskati un sporta kurpes, nolēca no kāpnēm un sekoja Dumidoram, kas bija iekārtojies kamīnam tuvākajā atzveltnes krēslā un ar labvēlīgu interesi aplūkoja telpu. Viņš izskatījās kā ieradies no citas planētas.

—   Vai tad… vai tad mēs nododamies projām? — Harijs tramīgi vaicāja.

—    Dodamies, protams, tikai vispirms mums vajadzētu aprunāties, — Dumidors viņu nomierināja. — Un es labprāt to nedarītu uz ielas. Tāpēc mēs vēl mazu brītiņu izmantosim jūsu tantes un tēvoča viesmīlīgo pajumti.

—    Ak tad izmantosiet?

Istabā bija ienācis Vernons Dērslijs, viņam pār plecu snaikstījās Petūnija, bet vecākiem aiz muguras slēpās Dūdijs.

—   Jā, — vienkārši sacīja Dumidors, — izmantosim gan.

Viņš izvilka zizli tik strauji, ka Harijs to tik tikko pamanīja; nevērīga kustība, un dīvāns, palidojis vairākus metrus uz priekšu, ietriecās Dērslijiem no mugurpuses kājās, tā ka viņi visi trīs nogāzās sēdus. Vēl viens zižļa mājiens, un dīvāns atgriezās savā vietā.

—   Neliegsim sev ērtības, — Dumidors laipni noteica.

Kad Dumidors lika zizli atpakaļ kabatā, Harijs ievēroja, ka roka viņam ir nomelnējusi un sačokurojusies; izskatījās, it kā miesa būtu vienkārši sadegusi.

—   Atvainojiet… kas noticis?…

—   Vēlāk, Harij, — Dumidors sacīja. — Lūdzu, apsēdieties.

Harijs iesēdās vēl brīvajā atzveltnes krēslā un centās neskatīties

uz Dērslijiem, kas vēl arvien klusēja kā apdullināti.

—   Es pieļāvu, ka jus piedāvāsiet man kādu atspirdzinājumu, — Dumidors vērsās pie tēvoča Vernona, — bet līdz šim pieredzētais liecina, ka tas bijis optimisms, kurš robežojas ar muļķību.

Trešoreiz novēcināts, zizlis uzbūra gaisā noputējušu pudeli un piecas glāzes. Pudele sasvērās un ielēja katrā glāzē pa krietnam mēriņam meduskrāsas dziras, bet glāzes pēc tam aizlidoja pie katra no istabā sēdošajiem.

—     Rosmerta madāmas labākais medalus, gatavināts ozolkoka mucās, — Dumidors paskaidroja, paceldams glāzi pret Hariju, kas pakampa savējo, un iedzēra malciņu. Iepriekš viņš neko tamlīdzīgu nebija dzēris, bet dzēriens garšoja dievīgi. Dērsliji žigli un bailīgi saskatījās, bet tad mēģināja nelikties zinis par glāzēm, kas izrādījās visai sarežģīti, jo tās viegli sitās gar vaigiem. Harijs nespēja tikt vaļā no domas, ka Dumidoram tas liekas ļoti uzjautrinoši.

—    Tā, Harij, — turpināja Dumidors, pagriezdamies pret savu audzēkni, — ir radusies kāda problēma, bet es ceru, ka jums izdosies to atrisināt, kas nāktu par labu mums visiem. Ar vārdu "mums" es domāju Fēniksa ordeni. Bet vispirms man jāpaziņo, ka pirms nedēļas tika atrasts Siriusa testaments un tajā viņš visu savu mantu ir novēlējis jums.

Istabas viņā galā pagriezās uz dīvāna sēdošā tēvoča Vernona galva, bet Harijs uz radinieku pat nepaskatījās. Arī pateikt viņš neattapa neko vairāk par: — Ak tā. Labi.

—   Galvenajos vilcienos, te nekā sarežģīta nav, — Dumidors paskaidroja. — Jūsu rēķins Gringotu bankā papildinās ar ievērojamu daudzumu zelta, un jums novēlēts viss Siriusa personīgais īpašums. Šā novēlējuma mazliet problemātiskā daļa…

—   Vai viņa krusttēvs ir pagalam? — no dīvāna skaļi jautāja tēvocis Vernons. Dumidors un Harijs pagriezās pret jautātāju. Medalus glāze pret tēvoča deniņiem tagad sitās jau visai uzstājīgi; viņš raudzīja to padzīt nostāk. — Vai beigts? Viņa krusttēvs?

—   Jā, — Dumidors atbildēja. Viņš nejautāja, kāpēc Harijs par šo notikumu nav pavēstījis Dērslijiem. — Mūsu problēma ir tāda, — viņš atkal vērsās pie Harija, it kā sarunā neviens nebūtu iejaucies,

—    ka Siriuss atstājis jums mantojumā arī Drūmkaktes laukuma divpadsmito namu.

—    Viņam ir atstāta māja? — alkatīgi ievaicājās tēvocis Vernons, jau tā mazajām ačtelēm savelkoties vēl šaurākās spraudziņās, taču viņam neviens neatbildēja.

—    Jūs arī turpmāk varat izmantot to kā mītni, — Harijs teica.

—    Man par to nekas. Jūs varat to paturēt, man nevajag. — Būtu ļauts izvēlēties, Harijs nemūžam neatgrieztos Drūmkaktes mājā. Viņš nojauta, ka nekad neatstāsies atmiņas par Siriusu, kas vienatnē klīst pa tumšajām, piepelējušajām istabām, ieslodzīts namā, ko vienmēr tik ļoti alka pamest.

—   Ļoti dāsni no jūsu puses, — Dumidors sacīja. — Tiesa, mēs uz laiku esam izvākušies no ēkas.

—   Kāpēc?

—    Redzat, — Dumidors sacīja, nelikdamies ne zinis par tēvoča Vernona ņurdēšanu — viņa uzbāzīgā medalus glāze nu jau stipri pikti sitās nabagam pret deniņiem, — Bleķu ģimenes tradīcija nosaka, ka māju pārmanto tiešais vīriešu kārtas pēctecis ar uzvārdu "Bleks". Siriuss savā dzimtā bija pēdējais, jo viņa jaunākais brālis, Reguluss, mira jau agrāk, un abiem bērnu nebija. Lai gan viņa testamentā ļoti skaidri ir norādīts, ka viņš vēlas namu atstāt jums, tomēr, iespējams, māju sargā kādi buramvārdi vai burvestība, kas par tās saimnieku ļauj kļūt tikai tīrasiņu personai.

Siriusa mātes spiedzošais, spļaudigais portrets, kas karājās Drūmkaktes laukuma divpadsmitā nama priekšnamā, Harijam atmiņā bija saglabājies ļoti spilgti. — Varu saderēt, ka tur ir kas tāds, — viņš noteica.

—   Nebūtu nekāds brīnums, — Dumidors piekrita. — Un, ja šāda burvestība pastāv, tad, gluži iespējams, mājas īpašumtiesības pāriet Siriusa vecākā dzīvā radinieka rokās, un tas nozīmētu viņa māsīcu Bellatrisi Svešovsku.

Neapjēgdams, ko pats dara, Harijs pielēca kājās; tālskatis un sporta kurpes no klēpja nokrita uz grīdas. Bellatrise Svešovska, Siriusa slepkava, mantos viņa māju?!

—   Nē, — viņš nočukstēja.

—    Nu, arī mēs nepriecātos, ja māja nonāktu viņas īpašumā, — mierīgi piekrita Dumidors. — Situācija kļūst visai sarežģīta. Mēs nezinām, vai burvestības, kuras esam izmantojuši mājā, piemēram, padarot to Neatklājamu, darbosies, kad Siriuss vairs nav nama saimnieks. Gluži iespējams, ka Bellatrise kuru katru brīdi parādās uz mājas sliekšņa. Protams, mums nācās pamest šo jauko namiņu, līdz būsim tikuši par visu skaidrībā.

—    Bet kā jūs uzzināsiet, vai tā var piederēt man?

—    Par laimi, — Dumidors pasmaidīja, — ir kāda ļoti vienkārša pārbaude.

Viņš nolika savu tukšo glāzi uz maza galdiņa līdzās atzveltnes krēslam, bet, pirms viņš paguva izdarīt ko citu, tēvocis Vernons iebļāvās: — Vai jūs vienreiz aizvāksiet šitās nolādētās…?

Harijs atskatījās; visi trīs Dērsliji sēdēja, aizsegusi galvas ar rokām, jo nupat glāzes ne pa jokam dancoja pa viņu pakaušiem, saturu šļakstot uz visām pusēm.

—    Ak, piedodiet, — pieklājīgi atvainojās Dumidors un vēlreiz pacēla savu zizli. Visas trīs glāzes izgaisa. — Bet, starp citu, pieklājīgāk būtu bijis piedāvāto nogaršot.

Izskatījās, ka tēvocim Vernonam galvā šaudās vai ducis nejauku atbilžu, tomēr viņš vienkārši ierāvās atpakaļ dīvānā starp Petūnijas tanti un Dūdiju un neteica neko, nenolaizdams mazās cūkas actiņas no Dumidora zižļa.

—     Redzat, — Dumidors atkal vērsās pie Harija, it kā tēvocis Vernons neko nebūtu iestarpinājis, — ja jūs esat mantojis māju, esat mantojis arī…

Dumidora zizlis nozibēja gaisā piekto reizi. Atskanēja skaļš plīkšķis, un istabā parādījās mājas elfs — ar šņukuru deguna vietā, milzīgām sikspārņa ausīm un neticami lielām, piesarkušām acīm. Tērpies netīrās skrandās, viņš sakumpis stāvēja uz Dērsliju paklāja.

No Petūnijas tantes mutes izlauzās asinis stindzinošs spiedziens; nekad mūžā šajā mājā nebija atradies kaut kas tik netīrs. Dūdijs parāva savas lielās, basās sārtās pēdas augšā no grīdas un pacēla tās teju virs paša galvas, it kā baidītos, ka dīvainais radījums varētu ielīst viņam pidžamas biksēs. Arī tēvocis Vernons nespēja klusēt un ieaurojās: — Kas, ellē, tas tāds?

—    …Mokšķi, — Dumidors pabeidza teikumu.

—    Mokšķis nē, Mokšķis nē, Mokšķis nē! — mājas elfs ieķērcās gandrīz tikpat skaļi kā tēvocis Vernons, sizdams lielās, mezglainās pēdas pret grīdu un raudams sevi aiz ausīm. — Mokšķis pieder Bellatrises jaunkundzei, jā gan, Mokšķis pieder Bleķiem, Mokšķis grib savu jauno kundzi, Mokšķis neies pie tā Potera, Mokšķis nē, Mokšķis nē, nē…

—   Kā redzat, Harij, — Dumidors šoreiz runāja pietiekami skaļi, lai būtu saklausāms par spīti Mokšķa nerimtīgajiem "nē", — Mokšķis izrāda zināmu nevēlēšanos pāriet jūsu īpašumā.

—   Un kas par to? — Harijs atbildēja, ar pretīgumu vērojot mājas elfu, kas locījās un spārdījās. — Es viņu nemaz negribu.

—   Nē, nē, nē, nē…

—   Jūs drīzāk gribētu, lai viņš pāriet Bellatrises Svešovskas īpašumā? Ar visu to, ka pēdējo gadu viņš ir dzīvojis Fēniksa ordeņa galvenajā mītnē?

—   Nē, nē, nē, nē…

Harijs paskatījās uz Dumidoru. Viņš saprata, ka Mokšķis nedrīkst nokļūt Bellatrises Svešovskas rokās, taču doma, ka elfs varētu piederēt viņam, ka viņam būtu jāuzņemas atbildība par radījumu, kurš nodeva Siriusu, likās nepanesami pretīga.

—   Pavēliet viņam kaut ko, — Dumidors lūdza. — Ja viņš ir jūsu īpašums, viņam nāksies paklausīt. Ja nepaklausīs, mums nāksies domāt par citiem līdzekļiem, lai viņš nenonāktu savas likumīgās īpašnieces rokās.

—    Nē, nē, nē, NĒ!

Nu jau Mokšķis auroja. Harijs nespēja izdomāt neko citu kā vien: — Mokšķi, apklusti!

Pirmajā mirklī likās, ka Mokšķis ir aizrijies un tūlīt nosmaks. Viņš ķēra pie rīkles, mute vēl arvien mežonīgi plātījās, acis spiedās ārā no dobumiem. Labu brīdi krampjaini vārstījis muti, viņš pēkšņi nogāzās uz paklāja (Petūnijas tante iešņukstējās) un sāka ar rokām un kājām dauzīt grīdu, ļaudamies nevaldāmai, bet pilnīgi mēmai dusmu lēkmei.

—     Nu ko, tas visu padara krietni vienkāršāku, — Dumidors priecīgi teica. — Liekas, Siriuss ir zinājis, ko dara. Jūs tagad esat Drūmkaktes divpadsmitā nama un Mokšķa likumīgs īpašnieks.

—    Vai man… vai man viņš jāpatur pie sevis? — Harijs apstulbis jautāja, nenolaizdams acis no Mokšķa, kas vārtījās pa zemi viņam pie kājām.

—    Nē, ja vien pats to nevēlaties, — Dumidors sacīja. — Ja varu dot padomu, būtu lieliski, ja jūs sūtītu viņu uz Cūkkārpu pastrādāt virtuvē. Tādējādi pārējie mājas elfi varētu viņu pieskatīt.

—    Jā, — Harijs atviegloti uzelpoja, — jā, tā arī darīšu. Klau… Mokšķi… es gribu, lai tu dodies uz Cūkkārpu un strādā tur virtuvē kopā ar citiem mājas elfiem.

Mokšķis, kas tagad gulēja uz muguras ar rokām un kājām gaisā, uzmeta Harijam vienu visdziļākā nicinājuma pilnu skatienu un ar vēl vienu skaļu plīkšķi izgaisa.

—   Jauki, — Dumidors noteica. — Tad vēl mums jātiek skaidrībā ar zirgērgli, ar Švītknābi. Kopš Siriusa nāves par viņu rūpējas Hagrids, bet arī Švītknābis tagad pieder jums, un, ja vēlaties dot citus norādījumus…

—     Nē, — Harijam nebija ilgi jādomā, — lai viņš paliek pie Hagrida. Es domāju, Švītknābim tur būs vislabāk.

—     Hagrids būs sajūsmā, — Dumidors pasmaidīja. — Ja jūs zinātu, kā viņš priecājās, atkal ieraugot Švītknābi! Starp citu, Švītknābja drošības labad mēs nolēmām dot viņam citu vārdu, vismaz pagaidām viņš sauksies "Zibspārnis", lai gan šaubos, vai ministrija jelkad aptvers, ka tas ir tas pats zirgērglis, kuru viņi reiz notiesāja uz nāvi. Tā, Harij, vai mantas jau sakravātas?

—   Eēē…

—     šaubījāties, vai ieradīšos? — Šķiet, Dumidors lasīja viņa domas.

—   Es labāk iešu un… ēēē… pabeigšu kravāties, — Harijs steidzīgi noteica, paķerdams no grīdas tālskati un sporta kurpes.

Vajadzēja desmit minūtes ar astīti, līdz izdevās savākt visu nepieciešamo; kā beidzamo viņš no gultas apakšas izvilka Paslēpni, vēl aizskrūvēja krāsmaiņas tintes pudelīti un ar mokām aizspieda lādes vāku pāri katlam. Tad, ar smago lādi vienā rokā un Hedvigas būri otrā, viņš vēlreiz devās lejā pa kāpnēm.

Viņš jutās mazliet vīlies, jo Dumidors viņu nesagaidīja priekšnamā, un tas nozīmēja, ka jāatgriežas viesistabā.

Tur visi klusēja. Dumidors kaut ko klusītēm dungoja pie sevis, acīm redzami juzdamies ļoti omulīgi, bet gaisotne likās sabiezējusi vēl vairāk nekā olu krēms, tāpēc Harijs uz Dērslijiem neuzdrīkstējās pat paskatīties. Viņš tikai pateica: — Profesor… es esmu gatavs.

—   Lieliski, — Dumidors atsaucās. — Tad atlicis tikai viens. — Un viņš vēlreiz pievērsās Dērslijiem.

—     Kā jūs, neapšaubāmi, lieliski zināt, nākamgad Harijs kļūst pilngadīgs…

—    Nekļūst gan, — pirmo reizi kopš Dumidora ierašanās ierunājās Petūnijas tante.

—   Piedodiet? — Dumidors pieklājīgi pārvaicāja.

—    Nekļūst gan. Viņš ir mēnesi jaunāks par Dūdiju, un Dūdukiņam astoņpadsmit paliek tikai pēc diviem gadiem.

—   Ak tā, — Dumidors laipni sacīja, — tikai burvju pasaulē pilngadība iestājas no septiņpadsmit.

—   Pārsteidzīgi, — nomurmināja tēvocis Vernons, taču Dumidors nelikās ne zinis.

—   Turklāt, kā jūs jau zināt, šajā valstī ir atgriezies burvis, ko sauc par lordu Voldemortu. Burvju sabiedrībā sācies atklāts karš. Harijs, ko lords Voldemorts ir mēģinājis nogalināt jau vairākas reizes, šobrīd ir apdraudēts vēl vairāk nekā dienā, kad es pirms piecpadsmit gadiem atstāju viņu uz jūsu mājas sliekšņa kopā ar vēstuli par viņa vecāku bojāeju un kur bija pausta cerība, ka jūs par Hariju rūpēsieties kā par pašu bērnu.

Dumidors apklusa. Lai gan viņa tonis vēl aizvien bija nosvērts un labvēlīgs un nevarēja manīt nekādas dusmu pazīmes, Harijs juta, ka no profesora staro tāds kā aukstums, turklāt viņš ievēroja, ka Dērsliji uz dīvāna pamazām spiežas tuvāk cits citam.

—  Jūs nerīkojāties, kā es lūdzu. Jūs nekad neesat izturējušies pret Hariju kā pret dēlu. Viss, ko viņš pieredzējis šajos gados, ir nevērība un bieži vien cietsirdība. Vienīgais labums — Harijs ir bijis pasargāts no tā biedējošā posta, kas jūsu vainas dēļ piemeklējis nabaga zēnu, kurš sēž starp jums abiem.

Gan Petūnijas tante, gan tēvocis Vernons sāka instinktīvi skatīties apkārt, it kā cerētu ieraudzīt vēl kādu bez Dūdija, kas sēdēja iespiests starp vecākiem.

—   Mēs… darījuši pāri Dūdukiņam? Ko jūs… — nikni iesāka tēvocis Vernons, taču Dumidors pacēla pirkstu, lūgdams apklust, un Dērslijs vecākais arī uz vietas apklusa, it kā viņam būtu trāpījis zibens.

—   Maģija, ko es liku lietā pirms piecpadsmit gadiem, nozīmē, ka Hariju sargā stipras burvestības, kamēr viņš šo namu var dēvēt par "mājām". Lai cik smagi viņam te klājies, lai cik nevēlams viņš būtu bijis, lai cik nožēlojami jūs pret viņu esat izturējušies, jūs, kaut ar smagu sirdi, vismaz esat devuši viņam pajumti. Šī maģija pārstās darboties brīdī, kad Harijam paliks septiņpadsmit jeb, citiem vārdiem, kad viņš kļūs par vīru. Es lūdzu tikai vienu: lai jūs vēl reizi pirms viņa septiņpadsmitās dzimšanas dienas ļautu Harijam atgriezties šajā mājā, kas nodrošinātu viņam aizsardzību līdz minētajam brīdim.

Neviens no Dērslijiem neko neteica. Dūdijs rauca pieri, likās, ka viņš vēl arvien mēģina saprast, kad vecāki būtu nodarījuši viņam ko ļaunu. Tēvocis Vernons izskatījās tā, it kā viņam rīklē būtu kas iesprūdis. Petūnijas tante, savukārt, šķita dīvaini piesarkusi.

—     Nu ko, Harij… Laiks doties ceļā, — beidzot teica Dumidors, pieceldamies un sakārtodams garo apmetni. — Uz tikšanos, — viņš novēlēja Dērslijiem, kuri gan izskatījās, ka, būtu tas atkarīgs no viņiem, šis mirklis tiktu novilcināts bezgalīgi. Pēc tam, pacēlis cepuri, profesors izgāja no istabas.

—    Pagaidām, — Harijs žigli pateica Dērslijiem un sekoja Dumidoram, kas gaidīja viņu pie mantu lādes, uz kuras bija uzlikts Hedvigas būris.

—    Mēs nevēlamies, lai šis te mums patlaban būtu par nastu, — teica profesors, atkal izvilkdams savu zizli. — Nosūtīšu tās pa taisno uz Midzeņiem, lai gaida mūs tur. Zināt, paslēpni gan paņemiet līdzi… drošības pēc.

Izvilkt paslēpni nemaz nebija tik viegli, turklāt Harijs mēģināja noslēpt no Dumidora lādē valdošo jucekli. Kad viņš iebāza nelielo sainīti žaketes iekškabatā, Dumidors pamāja ar zizli — mantu lāde un būris ar visu Hedvigu izgaisa. Vēl viens zižļa vēziens, un Dērsliju nama ārdurvis pavērās — aiz tām bija drēgna, miglas pilna tumsa.

—    Un tagad, Harij, dosimies naktī, pa pēdām gaisīgajām kārdinātājām — dēkām.

CETURTA NODAĻA HORĀCIJS GLIEMJRAGS

Par spīti tam, ka pēdējās dienas Harijs ik nomoda mirkli bija izmisīgi cerējis, ka Dumidors tiešām ieradīsies viņam pakaļ, tagad, kopā ar profesoru dodoties projām no Dzīvžogu ielas, zēns jutās mazliet neērti. Pirms tam viņi ar skolas direktoru ārpus Cūkkārpas īsti runājušies nebija; skolā abus parasti šķīra galds. Prātā jaucās arī atmiņas par pēdējo tikšanos aci pret aci, un tas vēl vairoja Harija apmulsumu. Toreiz Harijs diezgan daudz kliedza, turklāt pacentās sadauzīt vairākas Dumidoram ļoti mīļas lietas.

Turpretī Dumidors likās jūtamies ļoti labi.

—   Harij, turiet savu zizli pa ķērienam, — viņš mundri sacīja.

—    Bet man likās, ka es nedrīkstu izmantot maģiju ārpus skolas?

—   Ja nu mums pēkšņi uzbrūk, — Dumidors atbildēja, — es jums atļauju lietot jebkurus pretvārdus vai lāstus, kas iešaujas prātā. Tiesa, nedomāju, ka šonakt vajadzētu īpaši baidīties no uzbrukuma.

—   Kāpēc tā?

—     Jūs esat kopā ar mani, — Dumidors vienkārši paskaidroja. — Ar to vajadzētu būt gana.

Dzīvžogu ielas galā viņš pēkšņi apstājās.

—   Teleportācijas eksāmenu, protams, vēl neesat kārtojis? — viņš jautāja.

—   Neesmu gan, — Harijs sacīja. — Man likās, to drīkst tikai tad, kad aprit pilni septiņpadsmit.

—   Tiesa, — Dumidors apstiprināja. — Tad nu jums nāksies ļoti cieši turēties man pie rokas. Pie kreisās, lūdzu, — būsiet ievērojis, labā man šobrīd ir mazliet vārīga.

Harijs satvēra Dumidora pastiepto roku.

—   Ļoti labi, — Dumidors noteica. — Tā, tagad — uz priekšu!

Harijs juta, ka Dumidora roka raujas ārā no viņa tvēriena, tāpēc

viņš pieķērās tai vēl ciešāk; nākamajā mirklī viss satumsa, spiediens no visām pusēm pamatīgi pieauga; viņš nespēja paelpot, likās, krūškurvi sažņaudz dzelzs stīpas; acu āboli iespiedās dziļāk galvā; bungādiņas likās saspringstam līdz plīšanas robežai — un tad…

Harijs kāri kampa lielus vēsā nakts gaisa malkus un atvēra asarojošās acis. Viņš jutās tā, it kā nupat būtu izspiests cauri ļoti ciešai gumijas caurulei. Pagāja pāris sekunžu, līdz viņš aptvēra, ka Dzīvžogu iela ir izgaisusi. Viņi abi ar Dumidoru stāvēja vietā, kas atgādināja pamesta ciemata laukumu. Tā vidū slējās vecs piemineklis karavīriem, turpat — pāris soliņu. Līdz ar sajūtām pamazām atgriezās arī saprašana — viņš aptvēra, ka tikko bija teleportējies pirmo reizi mūžā.

—   Viss kārtībā? — apvaicājās Dumidors, līdzjūtīgi nopētot Hariju. — Pie šīm sajūtām ir mazliet jāpierod.

—    Man nekas nekaiš, — Harijs atbildēja, berzēdams ausis, kas, likās, Dzīvžogu ielu bija atstājušas visai nelabprāt. — Tomēr es, šķiet, būtu devis priekšroku slotām…

Dumidors pasmaidīja, tad savilka ceļojuma apmetni mazliet ciešāk ap kaklu un norādīja: — Tagad turp.

—   Sakiet man, Harij, — Dumidors ievaicājās, — vai pēdējā laikā rēta ir sāpējusi?

Harijs neapzināti pacēla roku pie pieres un paberzēja zibensveida rētu.

—   Nē, — viņš papurināja galvu, — un es par to brīnos. Man likās, ka tagad, kad Voldemorts kļūst arvien spēcīgāks, tā sāpēs visu laiku.

Viņš paskatījās uz profesoru un vecā vīra sejā ieraudzīja visnotaļ apmierinātu izteiksmi.

—    Man bija gluži pretējas domas, — Dumidors atzina. — Lords Voldemorts beidzot ir aptvēris, cik bīstama var izrādīties jūsu saikne ar viņa domām un izjūtām. Liekas, ka tagad viņš pret jums izmanto slēpprātību.

—    Nu ko, es par to nesūdzos, — atteica Harijs, nebūt neilgodamies ne pēc mokošajiem sapņiem, ne pēkšņajām atklāsmēm par to, kas Voldemortam prātā.

Viņi nogriezās šķērsielā, pagāja garām telefona būdiņai un autobusu pieturas nojumei. Harijs atkal iesāņus uzlūkoja Dumidoru. — Profesor?

—   Jā, Harij?

—   Kur… kur īsti mēs esam?

—   Šis, Harij, ir viesmīlīgais Badlejbabertonas ciematiņš.

—   Un kas mums te darāms?

—    Ak jā, to es vēl neesmu izstāstījis, — Dumidors sacīja. — Redzat, es vairs nespēju saskaitīt, cik reižu man to nācies teikt beidzamo gadu laikā, bet mums skolā atkal trūkst viena skolotāja. Mēs esam ieradušies šeit, lai kādu manu pelnītā atpūtā aizgājušu kolēģi pierunātu atgriezties Cūkkārpā.

—   Kā gan es jums varu palīdzēt?

—     Ak, Harij, man nez kādēļ liekas, gan jau jūs izrādīsieties noderīgs, — izvairīgi noteica Dumidors. — Tagad, Harij, pa kreisi.

Viņi iegriezās stāvā, šaurā ieliņā, gar kuru slējās māju rindas. Visi logi bija tumši. Dīvainais drēgnums, kas veselas divas nedēļas valdīja Dzīvžogu ielā, bija jūtams arī šeit. Iedomājies atprātotājus, Harijs bažīgi atskatījās un satvēra kabatā zizli, lai drošāk.

—     Profesor, kāpēc mēs nevarējām teleportēties tieši uz jūsu bijušā kolēģa māju?

—     Tāpēc, ka tas būtu apmēram tikpat nepieklājīgi kā izgāzt viņa ārdurvis, — Dumidors paskaidroja. — Labas uzvedības priekšraksti nosaka, ka mums jādod citiem burvjiem iespēja liegt pie viņiem ierasties. Un, jebkurā gadījumā, vairākums burvju mājokļu ir ar maģijas palīdzību pasargāti no nevēlamas teleportācijas. Cūkkārpā, piemēram…

—    …teleportēšanās nav iespējama nedz ēkās, nedz arī pārējā skolas teritorijā, — Harijs žigli piebilda. — Man to pastāstīja Hermione Grendžera.

—   Un viņai ir pilnīga taisnība. Tagad vēlreiz pa kreisi.

Baznīcas pulkstenis viņiem aiz muguras nosita pusnakti. Harijs

brīnījās, kāpēc Dumidors par nepieklājību neuzskata tik vēlu vizīti pie bijušā darbabiedra, bet tagad, kad tik veiksmīgi risinājās saruna, viņam prātā bija citi, svarīgāki jautājumi.

—     Profesor, es "Dienas Pareģī" lasīju, ka Fadžu atlaiduši no amata…

—   Tas tiesa, — Dumidors apliecināja, tagad nogriezdamies stāvā šķērsielā. — Viņa vietā, kā noteikti ievērojāt, ir iecelts Rufuss Skrimžūrs, kas pirms tam bija auroru nodaļas vadītājs.

—    Vai viņš… Kā jūs domājat, vai viņš ir labs? — Harijs vaicāja.

—    Interesants jautājums, — Dumidors atteica. — Viņš ir spējīgs — tas pilnīgi noteikti. Pēc dabas tāds, kas par Kornēliju daudz izlēmīgāks un spēcīgāks.

—   Jā, bet es gribēju vaicāt…

—    Es zinu, ko jūs gribējāt vaicāt. Rufuss ir rīcības cilvēks, un, ņemot vērā to, ka teju visa viņa darba dzīve ir pavadīta cīņā ar Tumšajiem burvjiem, viņš nenovērtē Voldemortu par zemu.

Harijs nogaidīja, taču Dumidors par nesaskaņām ar Skrimžūru, ko minēja "Dienas Pareģis", neko neteica. Harijam pietrūka dūšas pajautāt, tāpēc viņš mainīja sarunas tēmu. — Un vēl… profesor… es lasīju par Bounzas kundzi.

—   Jā, — Dumidors klusi teica. — Briesmīgs zaudējums. Viņa bija izcila ragana. Vēl pāris soļu… au!

Viņš bija mēģinājis norādīt ceļu ar savainoto roku.

—   Profesor, kas lēcies jūsu…

—    Tagad mums īsti nav laika to apspriest, — Dumidors sacīja. — Aizraujošs stāsts, ceru, ka spēšu to pienācīgi izstāstīt.

Viņš uzsmaidīja Harijam, likdams saprast, ka tas nav atraidījums un var turpināt uzdot citus jautājumus.

—    Es saņēmu ministrijas bukletu par drošības pasākumiem, kas veicami, lai pasargātos no nāvēžiem…

—   Jā, arī es tādu saņēmu, — Dumidors teica, vēl arvien smaidīdams. — Vai tev tas likās noderīgs?

—   Ne visai.

—    Arī man tā likās. Tu, piemēram, nepajautāji, kāds ir mans mīļākais ievārījums, lai pārliecinātos, ka es tiešām esmu profesors Dumidors, nevis kāds, kas par viņu uzdodas.

—   Nepajautāju gan… — Harijs iesāka, nebūdams īsti pārliecināts, vai profesora teiktais jāuztver kā pārmetums.

—   Ja nu reiz esam sākuši par to runāt, man vislabāk garšo avenes… lai gan, ja es būtu nāvēdis, es noteikti izpētītu, kāds ir atveidojamās personas iecienītākais ievārījums.

—    Eēē… taisnība gan, — Harijs atzina. — Vēl tajā bukletā bija kaut kas minēts par pazemjiem. Kas īsti tie tādi? Buklets tā kārtīgi nepaskaidroja.

—    Līķi, — mierīgi atbildēja Dumidors. — Mirušo miesas, kas apburtas, lai pildītu Tumšā burvja pavēles. Tiesa, pazemji nebija manīti ilgus gadus, kopš tā laika, kad Voldemorts bija pie varas iepriekšējo reizi… Protams, viņš ir nogalinājis pietiekami daudz cilvēku, lai radītu šādu armiju. Klāt esam, Harij…

Viņi tuvojās nelielai, glītai, no akmeņiem celtai mājiņai dārza vidū. Harija domas tik ļoti nodarbināja baigais stāsts par pazemjiem, ka viņš nepievērsa īpašu uzmanību apkārtnei, un, kad, sasniedzis vārtiņus, Dumidors pēkšņi apstājās kā zemē iemiets, Harijs ietriecās profesoram mugurā.

—   Nevar būt. Nevar, nevar būt.

Harijs paskatījās turp, kur ieplestām acīm raudzījās Dumidors, un viņam gandrīz apstājās sirds. Labi koptā celiņa galā eņģēs karājās izgāztās ārdurvis.

Dumidors paskatījās uz abām pusēm — ielā neko nemanīja.

—   Izvelciet zizli un sekojiet man, Harij, — viņš klusi sacīja.

Viņš atvēra vārtiņus, tad, Harijam sekojot cieši aiz muguras,

strauji un klusi pa dārza celiņu aizsoļoja līdz durvīm un lēni pagrūda tās, zizli turēdams gatavībā.

—   Spižo!

Dumidora zižļa gals izgaismoja šauru gaiteni. Pa kreisi bija vēl vienas pavērtas durvis. Turēdams spīdošo zizli paceltu, Dumidors iegāja viesistabā. Harijs turējās, cik nu iespējams cieši, viņam aiz muguras.

Skatienam pavērās postaža. Pie ienācēju kājām gulēja sašķaidīts pendeļpulkstenis ar ieplīsušu ciparnīcu. Svārsts gulēja pāris soļu nostāk kā no rokām izsists zobens. Klavieres bija apgāztas, taustiņi izbiruši pa grīdu. Turpat līdzās mirdzēja sasista kroņluktura atliekas. Spilveni izskatījās, it kā no tiem būtu izlaists gaiss. No to uzšķērstajiem sāniem laukā gāzās dūnas. Stikla un porcelāna drumslas gluži kā pūderis klāja itin visu. Dumidors pacēla savu zizli vēl augstāk, lai gaisma apspīdētu arī sienas — tapetes klāja kaut kas tumši sarkans un lipīgs. Harijs straujāk ievilka elpu, un šis troksnis lika Dumidoram atskatīties.

—   Baigs skats, vai ne? — viņš drūmi sacīja. — Jā, te ir noticis kaut kas briesmīgs.

Dumidors uzmanīgi aizlaipoja līdz istabas vidum, pētīdams atlūzas zem kājām. Harijs viņam sekoja, skatīdamies apkārt un bīdamies, ka aiz klavieru atliekām vai apgāzta dīvāna varētu atklāties vēl kas traģiskāks, taču līķi nekur nemanīja.

—     Varbūt te izcēlies cīniņš un… un viņš aizvilkts projām? — Harijs ieminējās, cenzdamies neprātot, cik gan smagi ievainotam jābūt cilvēkam, lai sienas līdz pusei būtu notašķītas ar asinīm.

—    Man tā nešķiet, — Dumidors klusi sacīja, paskatīdamies aiz pārspīlēti polsterēta atzveltnes krēsla, kas gulēja, apgāzts uz sāniem.

—   Jūs gribat teikt, ka viņš…

—   Jā, vēl arvien ir kaut kur tepat.

Tad Dumidors negaidīti strauji pieliecās, trieca zižļa galu uzblīdušā atzveltnes krēsla sēdeklī, un krēsls iebļāvās: — Au!

—   Labvakar, Horācij! — teica Dumidors, atkal izsliedamies.

Harijam atkārās žoklis. Tur, kur pirms sekundes desmitdaļas

gulēja krēsls, tagad tupēja milzum tukls, vecs vīrs ar pliku pakausi un, masēdams vēderu, veltīja Dumidoram aizvainotu un asarainu skatienu.

—    Nevajadzēja taču tā bakstīt ar to zizli, — viņš pārmetoši norūca, sliedamies kājās. — Sāp taču.

Zižļa gaismā atspīdēja večuka spožais, plikais pakausis, izvelbtās acis, milzīgās, sudrabotās, valzirga cienīgās ūsas un pāri ceriņkrāsas zīda pidžamai uzvilktās kastaņbrūnās samta žaketes rūpīgi nospodrinātās pogas. Viņa galvvidus tikko sniedzās Dumidoram līdz zodam.

—    Kas mani nodeva? — viņš pikti noņurdēja, grīļīgi pieceldamies stāvus un vēl arvien berzēdams vēderu. Viņš izskatījās apbrīnojami mierīgs, jo īpaši, ja ņēma vērā, ka tikko bija pieķerts izliekamies par atzveltnes krēslu.

—      Dārgo Horācij, — atsaucās Dumidors, likdamies patiesi uzjautrināts. — Ja tevi tiešām būtu apmeklējuši nāvēži, virs mājas noteikti būtu redzama Tumšā zīme.

Saimnieks iebelza ar tuklo roku pa savu milzīgo pieri.

—   Tumšā zīme, — viņš nomurmināja. — Man jau likās, ka kaut ko esmu… ko nu vairs. Tik un tā — tam man būtu pietrūcis laika, jau tā tikko paguvu uzburt savu polsterējumu.

Viņš nopūtās tik pamatīgi, ka ūsu gali noplandīja gaisā.

—    Vai nevēlies, lai palīdzu te visu sakopt? — pieklājīgi piedāvāja Dumidors.

—   Esi tik mīļš, — atbildēja uzrunātais.

Garais, tievais un īsais, apaļīgais burvis nostājās viens pret otru ar muguru un tad ar identisku mājienu pārvēcināja zižļus pār istabu.

Mēbeles pacēlās gaisā un piezemējās tur, kur bija stāvējušas, rotājumi acu priekšā izveidojas no jauna, spalvas saplūda atpakaļ spilvenos; sadriskātās grāmatas atguva zaudētos vākus un atkal iegūla plauktos, eļļas lampiņas aizplanēja atpakaļ uz saviem galdiņiem un iedegās; apjomīga sadragātu sudraba ietvaru kolekcija mirguļojot pārlaidās pāri istabai, kur viss satupa uz galda bez vienas skrambiņas vai sūbējuma pazīmes; lūzumi, plīsumi, cirtumi savilkās un izgaisa, bet drausmīgie traipi no sienām nozuda kā nebijuši.

—    Starp citu, kas tās bija par asinīm? — Dumidors vaicāja diezgan skaļi, lai pārkliegtu nupat atkal nesašķaidītā pendeļpulksteņa zvanus.

—    Uz sienām? Pūķa, — atkliedza burvis, vārdā Horācijs, jo tieši tajā mirklī ar apdullinošu čīkstoņu un šķindoņu atpakaļ griestos skrūvējās svečturis.

Visbeidzot atskanēja pēdējais klinkšķis no klavierēm, un viss noklusa.

—    Jā, pūķa, — lietišķi atkārtoja burvis. — Pēdējā pudele, un cenas šobrīd jr tā sakāpušas… Jācer, ka varēšu tās izmantot vēlreiz.

Viņš aizlāčoja līdz mazai kristāla pudelītei, kas stāvēja uz bufetes augšējā plaukta, un pacēla to pret gaismu, pētot tumši sarkano šķidrumu. »

—   Hmm. Drusku putekļaina.

Nolicis pudelīti atpakaļ uz bufetes un smagi nopūties, viņš beidzot pamanīja Hariju.

—    Oho, — viņš teica. Tad lielo, apaļo acu skatiens pārslīdēja Harija pierei un rētai, kas atgādināja zibeni. — Oho!

—     Šis, — Dumidors sacīja, panākdams uz priekšu, lai abus iepazīstinātu, — ir Harijs Poters. Harij, šis ir mans sens draugs un kolēģis Horācijs Gliemjrags.

Gliemjrags vērīgi uzlūkoja Dumidoru. — Tad tā tu cerēji mani pierunāt? Nu ko, mana atbilde ir "nē". Baltus.

Viņš paspraucās garām Harijam, uzkrītoši skatīdamies uz pretējo pusi, it kā cenzdamies neļauties kārdinājumam.

—   Tad, pieļauju, mēs vismaz varam iedzert kādu malciņu? — Dumidors ierosināja. — Par vecajiem, labajiem laikiem?

Gliemjrags vilcinājās.

—   Labi, bet tikai pa glāzītei, — viņš diezgan strupi atbildēja.

Dumidors uzsmaidīja Harijam un pastūma viņu uz atzveltnes

krēsla pusi — tas bija stipri vien līdzīgs tam, ko nupat tēloja Gliemjrags. Krēsls stāvēja blakus kamīnam, kur no jauna sprēgāja uguns, un gaiši degošai eļļas lampiņai. Harijs apsēdās, nepārprotami nojauzdams, ka Dumidors pašam vien zināmu apsvērumu dēļ vēlas, lai vakara turpmākajā gaitā Harijs būtu pēc iespējas pamanāmāks. Un viens bija skaidrs — kad, beidzis ņemties ar karafēm un glāzēm, Gliemjrags atkal pagriezās pret istabu, viņa skatiens acumirklī pievērsās Harijam.

—    Hm, — viņš noburkšķēja, ātri novērsdamies, it kā baidītos sabojāt acis. — Te būs… — Viņš pasniedza glāzi Dumidoram, kas bija apsēdies bez uzaicinājuma, tad pagrūda paplāti uz Harija pusi un visbeidzot iegrima salabotā dīvāna apaļajos ķisenos un mēmā sapīkumā. Gliemjraga kājas bija tik īsas, ka nesniedzās līdz grīdai.

—   Nu, stāsti, Horācij, kā tev klājas! — Dumidors ievaicājās.

—    Ne pārāk labi, — tūlīt atbildēja Gliemjrags. — Ar plaušām švaki. Kaut kas tur svelpj. Un arī reimatisms. Vairs nespēju pakustēties tik veikli kā agrāk. Bet to jau varēja sagaidīt. Vecums. Spēki izsīkst.

—   Nu, tev vajadzēja kustēties diezgan žigli, lai sagatavotu mums tādu uzņemšanu tik īsā laikā, — Dumidors viņu uzteica. — Tev nebija vairāk par trim minūtēm.

Pa pusei aizkaitināts, pa pusei lepns, Gliemjrags precizēja: — Divas. Es nedzirdēju, kā nostrādā Pretiebrucēju burvestība, jo tobrīd biju vannā. Lai nu kā, — viņš strikti noteica, atkal saņemdamies, — fakts ir un paliek fakts — es esmu vecs vīrs, Baltus. Vecs, noguris vīrs, kurš pelnījis tiesības uz klusu dzīvi ar pieticīgām ērtībām.

To nu šeit netrūka, Harijs nodomāja, pētīdams istabu. Istaba bija pārbāzta ar visādiem sīkumiem tā, ka trūka gaisa, bet par neērtu to nosaukt nu nekādi nevarēja; te bija mīksti krēsli un kāju paliktnīši, dzērieni un grāmatas, šokolādes konfekšu kārbas un aicinoši spilveni. Ja Harijs nezinātu, kas ir šīs mājas saimnieks, viņš droši vien būtu nospriedis, ka te dzīvo bagāta, cimperlīga veca kundze.

—   Tu taču esi jaunāks par mani, — Dumidors atgādināja.

—    Nu, varbūt arī tev ir laiks padomāt par došanos pelnītā atpūtā, — Gliemjrags vaļsirdīgi norādīja. Viņa bālās ērkšķogu acis bija manījušas Dumidora savainoto roku. — Reakcija, cik varu spriest, vairs nav tāda kā agrāk.

—    Tur tev taisnība, — Dumidors mierīgi atzina, piepaceldams roku, tā ka piedurkne atsedza apdedzināto un nomelnējušo pirkstu galus, kurus ieraugot Harijam neomulīgi iekņudējās mugura. — Nav šaubu, ka esmu kļuvis lēnāks. No otras puses…

Viņš paraustīja plecus un noplātīja rokas, it kā sacīdams, ka vecums nāk ar savām priekšrocībām. Uz veselās rokas Harijs pamanīja gredzenu, ko iepriekš nekad nebija redzējis. Tas bija liels, rupji kalts no, kā likās, zelta un kalpoja par ietvaru smagai, vidū uz pusēm pārplīsušai melna akmens acij. Arī Gliemjraga skatiens brīdi pakavējās pie gredzena, un Harijs ievēroja, ka burvja platajā pierē ievelkas tikko manāma grumbiņa.

—    Kā tad īsti ir, Horācij, visi šie pasākumi pret nelūgtiem viesiem… kam tie ir par godu — nāvēžiem vai man? — Dumidors vaicāja.

—   Kam nāvēžiem tāds nabaga pusdzīvs večuks kā es? — Gliemjrags brīnījās.

—   Manuprāt, viņi labprāt izmantotu tavu iespaidīgo talantu, lai piespiestu, spīdzinātu un slepkavotu, — Dumidors teica. — Vai tiešām gribi teikt, ka neesi aicināts piebiedroties?

Gliemjraga skatienā pazibēja kas draudīgs, bet tad viņš nomurmināja: — Es jau negaidu, kad viņi ieradīsies ciemos. Jau gadu esmu nemitīgā kustībā. Nekad nepalieku vienā vietā ilgāk par nedēļu. Pārvietojos no vienas vientiešu mājas uz nākamo — piemēram, šīs, jāatzīst, ļoti jaukās ligzdiņas, kuru man būs jo smagi pamest, īpašnieki aizbraukuši atvaļinājumā uz Kanāriju salām. Ir ļoti vienkārši, kad saproti, ka pietiek ar pašu vienkāršāko saldējamo burvestību, lai padarītu nekaitīgas absurdās signalizācijas, ko viņi izmanto sūdzoskopu vietā. Un tad tikai jāuzmanās, lai kaimiņi nepamana tevi stiepjam mājā iekšā klavieres.

—    Asprātīgi, — Dumidors sacīja. — Kaut gan noņemšanās izklausās visai nogurdinoša, jo īpaši tādam nabaga pusdzīvam večukam, kas meklē klusu dzīvi. Bet, ja tu atgrieztos Cūkkārpā…

—   Ja tu, Baltus, domā man iestāstīt, ka dzīve tajā apsēstajā skolā būs mierīgāka, vari velti netērēt laiku! Kaut arī es slēpjos, līdz ar Doloresas Ambrāžas aiziešanu mani ir sasniegušas savdabīgas baumas! Ja tu pret saviem skolotājiem tagad izturies šādi…

—     Profesorei Ambrāžai gadījās nelielas domstarpības ar mūsu kentauru baru, — Dumidors paskaidroja. — Manuprāt, tev, Horācij, pietiktu prāta neiet mežā, lai sadusmotu kentauru baru nosauktu par "derdzīgiem jaukteņiem".

—    Ak tad tā, ko? — Gliemjrags nopūtās. — Idiotisks sievišķis. Nekad man nav patikusi.

Harijs apslāpēti iesmējās, tāpēc Dumidors un Gliemjrags atskatījās.

—   Atvainojos, — Harijs steidzīgi noteica. — Vienkārši — arī man viņa diez ko nepatika.

Tad Dumidors visai negaidīti piecēlās.

—   Projām? — Gliemjraga balsī izskanēja cerība.

—    Nē, es gribēju lūgt iespēju izmantot tavu vannasistabu, — Dumidors sacīja.

—   Ak, — cerības Gliemjraga balsī nomainīja vilšanās. — Gaitenī otrās durvis pa kreisi.

Dumidors izgāja no istabas. Kad durvis aiz viņa aizvērās, iestājās klusums. Vēl pēc kāda laiciņa Gliemjrags piecēlās, bet, likās, nebija īsti izlēmis, ko tālāk iesākt. Viņš uzmeta Harijam piesardzīgu skatienu, tad piegāja pie kamīna un pagrieza pret liesmām muguru, sildīdams savu plato pēcpusi.

—   Domā, es nezinu, kāpēc viņš atveda tevi? — viņš pikti noteica.

Harijs tikai paskatījās uz Gliemjragu. Gliemjraga ūdeņaino acu

skatiens pārslīdēja Harija rētai, šoreiz nopētot arī visu seju.

—   Tu esi ļoti līdzīgs tēvam.

—   Jā, to man ir teikuši, — Harijs atzina.

—   Izņemot acis. Tev ir…

—    …mammas acis, jā, — Harijs to bija dzirdējis tik bieži, ka nu jau likās mazliet apnicīgi.

—    Hm. Jā, nu ko. Protams, nav īsti labi, ja skolotājam ir mīluļi, bet viņa noteikti bija viena no manām mīļākajām skolniecēm. Tava māte, — Gliemjrags piebilda, atbildot uz Harija jautājošo skatienu. — Lilija Evansa. Viena no apķērīgākajām, ko man jebkad gadījies mācīt. Tik dzīvīga, vai zini. Burvīga meitene. Es mēdzu teikt, ka viņai pienācās būt manā namā. Cik asprātīgas bija viņas atbildes!

—   Kurš tad bija jūsējais nams?

—    Es biju Slīdeņa pārzinis, — Gliemjrags atbildēja. — Ak, jā, — viņš žigli piebilda, ieraudzījis izteiksmi Harija sejā un pakratīja pret zēnu strupu pirkstu, — neuzdrošinies man to pārmest! Tu droši vien esi Grifidorā, tāpat kā viņa? Jā, tas ļoti bieži iedzimst. Tiesa, ne vienmēr. Vai esi dzirdējis par Siriusu Bleķu? Tev vajadzētu viņu atcerēties… pēdējos gados par viņu bieži rakstīja avīzēs… viņš aizgāja bojā pirms dažām nedēļām…

Harijam likās, ka viņa iekšas sagrābj milzīga, neredzama roka, tad pagriež un tur, cieši saspiestas.

—     Lai nu kā, skolā viņi ar tavu tēvu bija lielos draugos. Visa Bleķu ģimene mūžam bijusi manā namā, bet Siriuss pēkšņi nokļuva Grifidorā! Cik žēl — bija talantīgs puisis. Pie manis tika viņa brālis Reguluss, kas skolā iestājās kādu laiciņu vēlāk, bet šajā gadījumā es būtu devis priekšroku pilnam komplektam.

Viņš runāja kā aizrautīgs kolekcionārs, kuru pārsolījuši izsolē. Acīm redzami iegrimis atmiņās, viņš blenza uz pretējo sienu, ik pa brīdim pagrozīdamies te uz vienu, te otru pusi, lai nodrošinātu vienmērīgu siltuma sadali pa visu muguru.

—   Tiesa, tava māte bija dzimusi vientiese. Nespēju noticēt, kad to uzzināju. Viņa bija tik izcila — man nenāca ne prātā apšaubīt to, ka viņa ir tīrasiņu ragana.

—    Viena no manām labākajām draudzenēm arī ir dzimusi vientiese, — Harijs teica, — nu viņa ir labākā skolniece visā mūsu gadā.

—    Dīvaini, ka reizēm tā notiek, ne? — Gliemjrags sacīja.

—   Ne visai, — Harijs salti atteica.

Gliemjrags pārsteigts paskatījās lejup uz zēnu. — Tu nedrīksti domāt, ka man ir kādi aizspriedumi! — viņš metās taisnoties. — Nē, nē, nē! Vai tad es tikko neteicu, ka tava māte ir viena no manām visu laiku mīļākajām audzēknēm? Un tad vēl Dērks Kresvels nākamajā gadā — tagad, protams, Goblinu sakaru biroja vadītājs — vēl viens vientiešu ģimenē dzimis, ļoti talantīgs audzēknis, un vēl arvien apgādā mani ar ļoti vērtīgām konfidenciālām ziņām par to, kas notiek Gringotu bankā!

Viņš pāris reižu nošūpojās uz pirkstgaliem, pašapmierināti smaidīdams, un norādīja uz galdu, kur daudzajos mirdzošajos fotogrāfiju rāmīšos kustējās to mazītiņie iemītnieki.

—    Visi mani bijušie skolnieki, visas fotogrāfijas parakstītas. Tu šeit ievērosi Barnabu Kafu, "Dienas Pareģa" redaktoru, viņš vienmēr labprāt uzklausa manu viedokli par dienas jaunumiem. Tad vēl Ambrozijs Flūms no Medusdūrēm — katru gadu man uz dzimšanas dienu atsūta grozu ar našķiem, un viss tikai tāpēc, ka iepazīstināju viņu ar Ciceronu Hārkisu, kas viņu pieņēma pirmajā darbā! Un dziļāk aizmugurē — ieraudzīsi, ja mazliet pastiepsies, — tā ir Gvenoga Džonsa, protams, "Holihedas harpiju" kapteine… Visi mūžam brīnās, ka es "harpijas" uzrunāju vārdā un varu dabūt bezmaksas biļetes uz viņu spēlēm, kad vien vēlos!

Šī doma likās Gliemjragu ļoti ielīksmojam.

—    Un visi šie cilvēki zina, kā jūs atrast, kur sūtīt dāvanas? — Harijs jautāja, nespēdams saprast, kā gan nāvēži neatrod pensionēto pasniedzēju, ja viņu atrod saldumu grozi, kalambola biļetes un viesi, kam nepieciešams viņa padoms un viedoklis.

Smaids pazuda no Gliemjraga sejas tikpat ātri kā pirmīt asinis no istabas sienām.

—     Protams, viņi nezina, — drūmi novilka Gliemjrags. — Jau veselu gadu neesmu ne ar vienu sazinājies.

Harijam radās iespaids, ka šie vārdi satriec pašu Gliemjragu; pirmajā mirklī viņš izskatījās galīgi izsists no sliedēm. Tad večuks paraustīja plecus.

—     Lai nu kā… prātīgs burvis šādos laikos uzvedas pēc iespējas klusāk. Lai cik skaisti izklausītos Dumidora vārdi, pasniedzēja darbs Cūkkārpā tieši tagad būtu līdzvērtīgs publiskam paziņojumam, ka esmu Fēniksa ordeņa pusē! Un, protams, viņi tur ir apbrīnojami, drosmīgi un kādi vēl ne, bet mani īsti nesajūsmina augstā mirstība…

—     Jums nav jākļūst par ordeņa biedru, lai pasniegtu Cūkkārpā, — atgādināja Harijs. Viņam īsti neizdevās noslēpt izsmieklu — bija grūti saprast Gliemjraga kāri pēc omulīgas dzīves, ja Siriuss bija slēpies alā un pārticis no žurkām. — Vairākums skolotāju nav iestājušies ordenī, un neviens no viņiem nav gājis bojā — nu, protams, ja neskaita Drebeli, bet viņš saņēma, ko pelnījis, jo sadarbojās ar Voldemortu.

Harijam jau bija aizdomas, ka Gliemjrags izrādīsies viens no tiem burvjiem, kuri nespēj ciest Voldemorta vārda pieminēšanu, un viņam nenācās vilties: Gliemjrags sarāvās un protestējoši noīdējās, taču Harijs nelikās ne zinis.

—    Manuprāt, skolotāji ir daudz lielākā drošībā nekā visi pārējie, vismaz tikmēr, kamēr Dumidors ir direktors, jo viņu taču uzskata par vienīgo burvi, no kura Voldemorts jebkad ir piesargājies, ne? — Harijs turpināja.

Gliemjrags mirkli vērās tukšumā — šķiet, viņš pārdomāja Harija vārdus.

—    Jā, tas tiesa, Vārdā Neminamais nekad nav meklējis iespēju cīnīties ar Dumidoru, — viņš negribīgi atzina. — Un, ņemot vērā, ka es neesmu pievienojies nāvēžiem, nez vai Vārdā Neminamais uzskatīs mani par draugu… un tādā gadījumā es tiešām varētu justies drošāk, ja atrastos mazliet tuvāk Baltusam… es nevaru izlikties, ka Amēlijas Bounzas nāve nebūtu satriekusi mani… Ja viņa, ar visiem ministrijas sakariem un drošības pasākumiem…

Dumidors ienāca atpakaj istabā, un Gliemjrags salēcās tā, it kā būtu pavisam aizmirsis, ka mājā ir vēl kāds viesis.

—    Ak, tas esi tu, Baltus, — viņš atviegloti teica. — Biji projām krietnu laiciņu. Kaut kas nav kārtībā ar vēderu?

—    Nē, tikai aizrāvos ar vientiešu žurnāliem, — Dumidors atbildēja. — Man patīk pētīt adīkļu rakstus. Nu ko, Harij, šķiet, esam izmantojuši Horācija viesmīlību gana ilgi. Mums laiks doties tālāk.

Harijam divreiz nebija jāsaka — viņš tūlīt pielēca kājās. Gliemjrags likās apmulsis.

—    Dosieties projām?

—    Kas cits atliek. Es saprotu, ka man nav vērts dzesēt muti.

—    Dzesēt?…

Gliemjrags izskatījās uzbudināts. Viņš virpināja savus tuklos īkšķus un mīņājās uz vietas, vērodams, kā Dumidors sakārto apmetni un Harijs aizvelk jakas rāvējslēdzi.

-Žēl, Horacij, ka tu nevēlies pieņemt manu darba piedāvājumu, — Dumidors noteica, paceldams veselo roku atvadu sveicienam. — Cūkkārpa priecātos par tavu atgriešanos. Un, par spīti papildu drošības pasākumiem, tu vienmēr būsi gaidīts viesis, ja vēlēsies paciemoties skolā.

—   Jā… nu… ļoti augstsirdīgi… kā jau teicu…

—   Tad uz redzēšanos.

—   Visu labu, — novēlēja arī Harijs.

Kad viņi jau bija tikuši līdz ārdurvīm, aiz muguras atskanēja kliedziens.

—   Labi jau, labi, es strādāšu!

Dumidors pagriezās pret Gliemjragu, kas bez elpas stāvēja viesistabas durvīs.

—   Tu atgriezīsies darbā?

—   Jā, jā, — nepacietīgi atbildēja Gliemjrags. — Droši vien esmu zaudējis prātu, bet jā.

—     Lieliski, — starodams noteica Dumidors. — Tad, Horācij, redzēsimies pirmajā septembrī.

—   Kā tad, — Gliemjrags norūca.

Dumidors klusi iesmējās. Dārza vārtiņi aiz viesiem aizvērās, un cauri tumsai un biezējošajai miglai viņi devās atpakaļ, lejup pa nogāzi.

—   Teicami nostrādāts, Harij, — Dumidors paslavēja.

—   Es taču neko neizdarīju, — Harijs pārsteigts atbildēja.

—    Izdarījāt gan. Jūs parādījāt Horācijam, cik daudz viņš iegūst, atgriežoties Cūkkārpā. Vai viņš jums patika?

—   Nu…

Harijs nebija īsti pārliecināts, vai Gliemjrags viņam patika. Savā ziņā vecais skolotājs bija licies simpātisks, bet vienlaikus viņš likās pārāk iedomīgs un, lai ko pats pēc tam apgalvotu, pārāk pārsteigts, ka vientiešu ģimenē dzimusi meitene var kļūt par labu raganu.

—     Horācijam, — Dumidors turpināja, atbrīvodams Hariju no pienākuma paust šos apsvērumus, — patīk ērtības. Vēl viņam patīk ievērojamu, veiksmīgu, varenu ļaužu sabiedrība. Viņam sagādā baudu apziņa, ka pašam iespējams šos cilvēkus ietekmēt. Viņš nekad nav vēlējies ieņemt troni pats, viņš labāk paliek ēnā — redzat, tur vairāk vietas. Cūkkārpā viņš mēdza izvēlēties favorītus, reizēm viņu ambīciju vai prāta, reizēm pievilcības vai talanta dēļ, turklāt viņam piemīt apbrīnojama spēja noteikt tos, kas savās jomās būs izcili. Horācijs ir izveidojis tādu kā mīļāko audzēkņu klubiņu, kas centrējas ap viņu pašu. Viņš iepazīstina cilvēkus, iesaka, veido noderīgus sakarus starp bijušajiem skolēniem, vienmēr kaut ko saņemdams pretī, vai tā būtu viņa iecienīto cukuroto ananasu kaste, vai iespēja nākotnē ieteikt Goblinu sakaru biroja jaunāko asistentu.

Harijs pēkšņi un ļoti dzīvi iztēlojās milzīgu, uzblīdušu zirnekli, kas, noaudis varenu tīklu, pa brīdim parausta te vienu, te otru pavedienu, lai kādu no lielajām, sulīgajām mušām pievilktu mazliet tuvāk.

—    Lūk, ko teikšu, — Dumidors turpināja, — un es negribu jūs noskaņot pret Horāciju — lai gan tagad mums viņu jāsāk dēvēt par profesoru Gliemjragu —, bet gan piekodināt, lai esat piesardzīgs. Viņš neapšaubāmi vēlēsies pievienot jūs savai kolekcijai. Jūs būtu viņa kroņa briljants — "Zēns, kurš izdzīvoja"… vai, kā viņi tagad jūs dēvē, "Izredzētais".

Pēc šiem vārdiem Harijam pār muguru pārskrēja tirpas, kam nebija nekāda sakara ar miglu, kas virmoja visapkārt. Dumidora teiktais atgādināja frāzi, ko viņš bija dzirdējis pirms dažām nedēļām, frāzi, kurai viņa prātā bija īpaša un baismīga jēga: Neviens nespēs dzīvot, kamēr dzīvs ir otrs…

Dumidors bija apstājies līdzās baznīcai, kam viņi pirms kāda laiciņa jau bija gājuši garām.

—    Būs gana, Harij. Esiet tik laipns, pieķerieties man pie rokas.

Zinādams, kas viņu sagaida, Harijs bija gatavs teleportācijai, taču

sajūtas tik un tā bija nepatīkamas. Kad spiediens atslāba un viņš manīja, ka atkal spēj elpot, Harijs attapās līdzās Dumidoram uz lauku celiņa, bet mazliet tālāk varēja manīt otro mīļāko ēku pasaulē — Midzeņu sašķiebto apveidu. Par spīti bailēm, kas tikko bija pāršalkušas viņa sirdi, Harijs uzreiz jutās krietni labāk. Tur viņš satiks Ronu… un Vīzlija kundzi, kas prata gatavot tik labi kā neviens visā pasaulē…

—   Ja neiebilstat, Harij, — ierunājās Dumidors, kad viņi iegāja pa vārtiņiem pagalmā, — pirms mēs šķiramies, es vēl gribēju pārmīt dažus vārdus. Divatā. Varbūt varam tepat?

Dumidors norādīja uz noplukušu saimniecības ēku, kurā Vīzliji glabāja savus slotaskātus. Mazliet apmulsis, Harijs Dumidoram nopakaļ devās iekšā pa čīkstošajām durvīm. Skatienam pavērās telpa, kas likās mazāka par vidusmēra trauku skapi. Dumidors izgaismoja to ar zižļa galu, kas šaurībā spīdēja kā lāpa, un uzsmaidīja Harijam.

—   Ceru, ka neņemsiet šo atgādinājumu ļaunā, Harij, bet gribu teikt, ka esmu ļoti apmierināts un pat, varētu teikt, lepns par to, cik labi jūs tiekat galā ar visu, kas notika ministrijā. Lai man atļauts paust pārliecību, ka arī Sīriuss lepotos ar jums.

Harijam kaklā sakāpa kamols, un balss neklausīja. Viņš nespēja iedomāties, ka varētu runāt par Siriusu, bija gana sāpīgi dzirdēt tēvoča Vernona "Vai viņa krusttēvs ir beigts?" un vēl ļaunāk — klausīties, cik nevērīgi Siriusu piemin Gliemjrags.

—     Bēdīgi, — Dumidors klusā balsī turpināja, — ka jums ar Siriusu bija atvēlēts tik maz laika. Briesmīgs gals attiecībām, kas solījās būt tik ilgas un priekpilnas.

Harijs pamāja ar galvu, skatienu cieši piekalis zirneklim, kas rāpoja pa Dumidora cepuri. Bija skaidrs, ka Dumidors visu saprot, iespējams, profesors pat nojauta, ka līdz vēstules pienākšanai Harijs lielāko daļu laika Dērsliju mājā pavadīja, gulēdams gultā, atteikdamies no maltītēm un skatīdamies aizmiglotajā logā; zēnam bija licies, ka pamazām viņu aizpilda ledainais tukšums, kas saistījās ar atprātotājiem.

—    Vienkārši ir grūti, — beidzot atskanēja Harija aizlauztā balss, — apzināties, ka viņš nekad vairs man nerakstīs.

Acīs pēkšņi sāka svilināt, un viņš tās samirkšķināja vairākas reizes. Likās muļķīgi atzīties, bet tas, ka ārpus Cūkkārpas bija vēl kāds, kam rūpēja viņa panākumi un neveiksmes, kāds, kas varbūt spētu būt viņam vecāku vietā… Tāpēc krusttēva atrašanās viņam nozīmēja tik daudz… un tagad pasta pūces nekad vairs neko tādu neatnesīs…

—    Siriuss ienesa jūsu dzīvē to, ko jūs līdz tam vienkārši nepazināt, — Dumidors klusu sacīja. — Protams, zaudējums ir briesmīgs…

—    Bet, kamēr es biju pie Dērslijiem… — Harijs pārtrauca profesoru, balsij atgūstot spēku, — es sapratu, ka nedrīkstu noslēgties sevī vai… vai salūzt. Siriuss taču par to nepriecātos? Un, galu galā, dzīve ir pārāk īsa… Lai ņemam kaut Bounzas kundzi vai Emelīnu Vensu… Iespējams, nākamais būšu es, vai ne? Un, ja nu tā būs, — viņš pabeidza jau nikni, tagad skatīdamies Dumidoram tieši gaišzilajās, zižļa gaismā mirdzošajās acīs, — es darīšu visu iespējamo, lai sev līdzi aizrautu pēc iespējas vairāk nāvēžu un, ja spēšu, arī pašu Voldemortu.

—     Jūs runājat kā savas mātes un tēva dēls un Sīriusa krustdēls! — sacīja Dumidors, uzmundrinoši uzsizdams Harijam pa muguru. — Es noņemu cepuri jūsu priekšā — vai, drīzāk, noņemtu, ja nebaidītos apbērt jūs ar zirnekļiem. Un tagad, Harij, vēl pāris vārdu par to, kas ir cieši saistīts ar pārrunāto… Cik noprotu, pēdējās divas nedēļas esat rūpīgi sekojis "Dienas Pareģa" rakstiem?

—    Esmu gan, — atbildēja Harijs, un viņa sirds sāka sisties mazliet straujāk.

—     Tad droši vien būsiet ievērojis, ka pārspriedumi par jūsu piedzīvojumu Pareģojumu zālē jau sāk atgādināt baumu plūdus?

—    Jā, — Harijs apstiprināja. — Un tagad visiem ir zināms, ka esmu…

—     Nē, tas nu gan nevienam nav zināms, — Dumidors iebilda. — Visā pasaulē ir tikai divi cilvēki, kuri zina visu pareģojumu par jums un lordu Voldemortu, un viņi abi stāv šajā pelējuma un zirnekļu apsēstajā slotu skapī. Tiesa, daudzi pilnīgi pareizi min, ka Voldemorts sūtīja savus nāvēžus, lai tie nozagtu pareģojumu, un ka šis pareģojums bija saistīts ar jums. Tagad tikai gribēju pārliecināties, vai man ir taisnība, apgalvojot, ka par pareģojuma saturu jūs nevienam neko neesat teicis?

—   Nē, neesmu, — Harijs apliecināja.

—     Vispār — prātīgs lēmums, — Dumidors sacīja. — Lai gan, manuprāt, derētu pieļaut izņēmumu attiecībā uz jūsu draugiem, Ronaldu Vīzlija kungu un Hermioni Grendžera jaunkundzi. Jā, — viņš turpināja, manīdams Harija pārsteigumu, — manuprāt, viņiem viss būtu jāzina. Jūs izdarītu viņiem lāča pakalpojumu, neatklādams kaut ko tik būtisku.

—    Es negribēju…

—     …lai viņi uztrauktos vai nobītos? — Dumidors viņu pārtrauca, paskatīdamies uz Hariju pāri aceņu pusmēnešiem. — Vai, iespējams, atzīties, ka pats esat uztraucies un nobijies? Jums, Harij, draugu atbalsts ir nepieciešams. Kā pareizi minējāt, Siriuss nevēlētos, lai jūs noslēdzaties sevī.

Harijs neatbildēja, bet Dumidors, šķiet, nemaz negaidīja atbildi. Viņš turpināja: — Ak jā, bija vēl kas cits — tiesa, diezgan cieši saistīts ar visu notikušo, — es vēlētos, lai nākamgad jūs nāktu pie manis uz privātstundām.

—     Uz privātstundām… pie jums? — Dumidora priekšlikums izrāva Hariju no dziļdomīgās klusēšanas.

—     Jā. Manuprāt, ir īstais brīdis būtiskāk iesaistīties jūsu apmācībā.

—   Un ko jūs, profesor, man pasniegsiet?

—   Nu, no visa pa druskai, — gaisīgi atbildēja Dumidors.

Harijs gaidīja ko vairāk, taču Dumidors sīkāk neko nepaskaidroja, tāpēc zēns nolēma apvaicāties par vēl kādu jautājumu, kas viņu mazliet uztrauca.

—   Ja man būs privātstundas pie jums, vai es varēšu neiet uz slēpprātības stundām pie Strupa?

—   Pie profesora Strupa, Harij… — un jā, varēsiet neiet.

—   Lieliski, — Harijs atviegloti uzelpoja, — jo tās bija īsta…

Viņš aprāvās, lai nepateiktu to, ko īstenībā domāja.

—    "Katastrofa" varētu būt piemērots apzīmējums, — Dumidors teica un pamāja ar galvu.

Harijs iesmējās.

—    Tātad tas nozīmē, ka man vairs nebūs pārāk bieži jātiekas ar profesoru Strupu, — viņš sacīja, — jo viņš taču neļaus turpināt mikstūras, ja nebūšu dabūjis "teicami" SLIMos, un tik labi man ieskaitē negāja.

—    Pūces skaita rudenī, — Dumidors nopietni atgādināja. — Un, starp citu, rudens varētu pienākt vēl šodien, tikai mazliet vēlāk. Tā, Harij, vēl divas lietas, pirms mēs šķiramies. Pirmkārt, es vēlos, lai sākot no šā brīža jums vienmēr un visur būtu līdzi paslēpnis. Arī pašā Cūkkārpā. Tas ir nepieciešams drošības labad, vai saprotat?

Harijs apstiprinoši pamāja ar galvu.

—     Un, pats beidzamais, kamēr uzturaties šeit, Midzeņiem ir nodrošināts augstākais drošības līmenis, kāds ir ministrijas spēkos. Šie pasākumi ir radījuši zināmas neertibas Arturam un Mollijai — piemēram, visas vēstules, ko viņi saņem, vispirms pārbauda ministrijā. Viņi jau neiebilst, jo runa ir par jūsu drošību. Tikai esiet tik labs — kamēr uzturaties šeit, centieties neiekulties nepatikšanās, jo tā būtu klaja nepateicība par viņu rūpēm.

—   Es saprotu, — Harijs žigli noteica.

—    Tad jau viss kārtībā, — sacīja Dumidors un, atgrūdis slotu namiņa durvis, izgāja pagalmā. — Virtuvē deg gaisma. Neliegsim Mollijai ilgāk to prieku pašausmināties, cik ļoti esat izkāmējis!

PIEKTĀ NODAĻA PAR DAUDZ HOLĒRAS

Harijs un Dumidors piegāja pie Midzeņu sētas durvīm, kur visapkārt mētājās jau ierastais vecu gumijas zābaku un izrūsējušu katlu klājiens; atstatu kūtiņā miegaini klukstēja vistas. Dumidors pieklauvēja trīs reizes, un Harijs pamanīja strauju kustību virtuves logā.

—    Kas tur ir? — Harijs pazina tramīgo Vīzlija kundzes balsi. — Kas jūs esat?

—   Tas esmu es, Dumidors, kopā ar Hariju.

Durvis uzreiz atvērās. Tur stāvēja Vīzlija kundze, maza auguma apajīga sieviete ar noplukušiem, zaļiem rītasvārkiem mugurā.

—    Harij, mīļais! Apžēliņ, Baltus, kā tu mani nobiedēji, tu taču teici, lai negaidām jūs pirms rītausmas.

—   Mums laimējās, — Dumidors atbildēja, vienlaikus bīdīdams Hariju pāri slieksnim. — Gliemjragu pierunāt izrādījās krietni vieglāk, nekā biju domājis. Tas, protams, ir Harija nopelns. Ak, sveika, Nimfadora!

Harijs pagriezās un ieraudzīja, ka, par spīti vēlajai stundai, Vīzlija kundze nav viena. Jauna ragana ar bālu, sirds apveida seju un peļu pelēkiem matiem sēdēja pie galda ar lielu krūzi rokās.

—   Sveiki, profesor! — viņa sveicināja. — Kā iet, Harij!

—   Sveiki, Tonksa.

Harijam likās, ka jaunā sieviete izskatās sakritusies, pat slima, un ka viņas smaidā jaušas kas mākslots. Katrā ziņā viņa izskatījās krietni blāvāka nekā iepriekš, ar tiem burbuļgumijas rozā krāsas matiem.

—    Es nu iešu, — viņa ātri piebilda un piecēlās, savilkdama apmetni ap pleciem. — Paldies, Mollij, par tēju un mierinājumu.

—   Nebēdz projām manis dēļ, — Dumidors galanti mēģināja viņu atturēt. — Es nevaru te uzkavēties, ir šis tas steidzams, kas man jāpārrunā ar Rufusu Skrimžūru.

—   Nē, nē, man jāiet, — atbildēja Tonksa, izvairīdamās no Dumidora skatiena. — Arlabunakti…

—    Mīļā, varbūt tu ieskriesi uz vakariņām nedēļas nogalē, ciemosies Remuss un Tramdāns…

—   Nē, Mollij, nez vai es tikšu… bet paldies par ielūgumu… Saldu dusu visiem.

Garām Dumidoram un Harijam Tonksa izsteidzās pagalmā. Pāris soļu attālumā no lieveņa viņa pagriezās un izgaisa. Harijs pamanīja, ka Vīzlija kundze izskatās norūpējusies.

—      Labi, tad tiksimies Cūkkārpā, Harij, — sacīja Dumidors. — Sargājiet sevi. Mollij, tavs padevīgais kalps.

Viņš paklanījās Vīzlija kundzei un sekoja Tonksai, izgaisdams tieši tajā pašā vietā. Vīzlija kundze aizvēra durvis un, saņēmusi Hariju aiz pleciem, iebīdīja viņu uz galda noliktā luktura gaismas lokā, lai kārtīgi apskatītu.

—    Tāds pats kā Rons, — nopētījusi zēnu no galvas līdz papēžiem, viņa nopūtās. — Abi tādi kā noburti ar stiepjamvārdiem. Varu apzvērēt, ka Rons ir izaudzis veselu pussprīdi, kopš pēdējo reizi pirku viņam skolas drēbes. Vai esi izsalcis?

—    Esmu gan, — Harijs atbildēja, tikai tagad aptverdams, cik ļoti gribas ēst.

—   Sēdies, mīļais. Es tūlīt kaut ko sarūpēšu.

Tikko Harijs apsēdās, viņam klēpī ielēca ļoti pūkains un ļoti ruds runcis ar strupu purniņu un, iekārtojies ērtāk, sāka murrāt.

—    Arī Hermione ir te? — viņš priecīgi vaicāja, ieskādams Blēžkāji aiz auss.

—    Jā, jā, viņa ieradās aizvakar, — atbildēja Vīzlija kundze, uzsizdama pa lielu čuguna katlu ar zizli. Ar skaļu žvadzoņu tas uzdancoja uz plīts un tūlīt uzmeta burbuli. — Visi, protams, jau guļ, gaidījām jūs ierodamies tikai rīta stundā. Te nu būs…

Viņa vēlreiz uzsita pa katlu, tas pacēlās gaisā, aizlidoja līdz Harijam un sasvērās. Vīzlija kundze veikli paslidināja tam apakšā šķīvi, tieši īstajā brīdī, lai biezā, kūpošā sīpolu zupa netrāpītu uz galda.

—   Maizi gribēsi?

—   Labprāt, Vīzlija kundze.

Viņa pamāja ar zizli pāri plecam; uz galda graciozi nolaidās maizes kukulis un nazis. Nazis nogrieza vairākas maizes šķēles, bet zupas katls aizceļoja atpakaļ uz plīti. Kad tas bija padarīts, Vīzlija kundze apsēdās pretī Harijam.

—   Tātad tu pārliecināji Horāciju Gliemjragu, lai viņš atsāk strādāt Cūkkārpā?

Harijs pamāja ar galvu, jo mute bija pārāk pilna ar karsto zupu, lai viņš jaudātu ko bilst.

—    Viņš mācīja gan Artūru, gan mani pašu, — Vīzlija kundze atcerējās. — Nostrādājis Cūkkārpā vai veselu mūžu, manuprāt, viņš sāka vienā laikā ar Dumidoru. Vai viņš tev patika?

Tagad Harijam bija pilna mute ar maizi, tāpēc viņš tikai paraustīja plecus un nenoteikti pašūpoja galvu.

—   Zinu, ko gribi teikt, — Vīzlija kundze sacīja, saprotoši pamādama. — Protams, viņš spēj būt ļoti jauks, ja vēlas, bet Artūram viņš nekad nav paticis. Visa ministrija ir pilna ar Gliemjraga bijušajiem mīluļiem, viņš vienmēr ir pratis savējos pastumt un pabīdīt, bet Artūram nekad nav veltījis īpašu uzmanību — laikam nedomāja, ka no Vīzlija sanāks kas ievērības cienīgs. Nu, tas tikai pierāda, ka arī

Gliemjrags kļūdās. Nezinu, vai Rons tev jau paguvis aizrakstīt, jo tas notika gluži nesen, — bet Artūrs ir paaugstināts amatā!

Bija skaidri redzams, ka Vīzlija kundze deg nepacietībā visu izstāstīt.

Harijs norija pamatīgu malku ļoti karstas zupas — likās, rīklē izsitīsies tulznas. — Lieliski! — viņš noelsās.

—   Tu esi tik mīļš, — Vīzlija kundze starodama sacīja, iespējams, nodomājusi, ka viņam asaras acīs izsprāgušas no sajūsmas par tikko dzirdētajiem jaunumiem. — Jā, Rufuss Skrimžūrs ir izveidojis vairākas jaunas nodaļas, lai reaģētu uz radušos situāciju, un Artūrs vada Viltotu aizsargburvestību un amuletu atklāšanas un konfiskācijas biroju. Tas ir nopietns amats, viņa pakļautībā tagad ir desmit cilvēki.

—   Ko īsti…?

—    Redzi, ar visu to paniku, kas sacēlusies ap Pats-Zini-Ko, malu malās sākuši tirgot visādus brīnumus, kam it kā būtu jāpasargā no Pats-Zini-Kā un viņa nāvēžiem. Tu jau vari iedomāties — tā dēvētās aizsargdziras, kas patiesībā sastāv no mērces, kam pievienots mazumiņš buboņbumbuļu strutu, vai norādījumi par aizsargvārdiem, pēc kuru izteikšanas īstenībā nokrīt ausis… Vairums blēžu līdzinās Mahorkam Flečeram, kas savā mūžā ne dienu nav nostrādājis kārtīgā darbā un izmanto vispārējās izbailes, bet reizi pa reizei parādās arī ļoti bīstamas lietas. Pirms pāris dienām Artūrs konfiscēja veselu kasti ar nolādētiem sūdzoskopiem, ko noteikti bija piespēlējis kāds nāvēdis. Nu tu redzi, cik atbildīgs amats viņam ir uzticēts, un es viņam visu laiku atgādinu, ka nevajag skumt pēc tādiem vientiešu niekiem kā aizdedzes sveces un tosteri. — Monologa beigās Vīzlija kundzes seja kļuva varen nopietna, it kā Harijs būtu paziņojis, ka ilgas pēc aizdedzes svecēm viņam pašam ir labi saprotamas.

—   Vai Vīzlija kungs vēl ir darbā?

—    Jā. Ja tā godīgi, viņš jau mazliet kavējas… Teica, ka atgriezīšoties ap pusnakti…

Viņa pagriezās, lai uzmestu aci lielam pulkstenim, kas bija šķībi uztupināts uz galda galā nostatītā veļas grozā samestu palagu kaudzes. Harijs labi atcerējās šo pulksteni — tam bija deviņi rādītāji, uz katra — viena ģimenes locekļa vārds. Iepriekš tas karājās Vīzliju viesistabā pie sienas, lai gan pulksteņa pašreizējā atrašanās vieta vedināja domāt, ka Vīzlija kundze ir pasākusi to staipīt līdzi pa visu māju. Šobrīd visas deviņas laikrāža bultas norādīja uz "nāves briesmām".

—   Un tā jau labu laiku, — Vīzlija kundze noteica nepārliecinoši bezrūpīgā tonī, — jau kopš brīža, kad Pats-Zini-Kas iznāca atklātībā. Laikam jau nāves briesmas tagad draud ikvienam… Vai nu tā būtu, ka tas attiecas tikai uz mūsu ģimeni… Es gan nepazīstu nevienu, kam vēl ir šāds pulkstenis, tāpēc nevaru pārbaudīt. Re!

Pēkšņi izsaukusies, viņa norādīja uz pulksteņa ciparnīcu. Vīzlija kunga rādītājs tagad rādīja "ceļā".

—    Viņš tūlīt būs klāt!

Un tiešām — mirkli vēlāk pie sētas durvīm atskanēja klauvējieni. Uzlikusi vienu roku uz durvju roktura un piespiedusi vaigu kokam, viņa klusiņām jautāja: — Artūr, vai tas esi tu?

—  Jā, — atskanēja Vīzlija kunga nogurusi balss. — Bet, mīļā, es to pašu apgalvotu arī tad, ja būtu nāvēdis. Uzdod jautājumu!

—   Ak, cik tad var…

—   Mollij!

—   Labi, labi. Kāds ir tava mūža lielākais sapnis?

—   Noskaidrot, kā gaisā turas lidmašīnas.

Vīzlija kundze pamāja ar galvu un nospieda durvju rokturi, bet acīmredzot Vīzlija kungs turēja durvis no otras puses, jo tās neizkustējās ne par mata tiesu.

—   Mollij! Man vispirms jāuzdod tavs jautājums!

—   Artūr, tas tiešām kļūst smieklīgi…

—   Kāds ir mīļvārdiņš, kurš tev patīk vislabāk, kad mēs esam divi vien?

Pat luktura ne pārāk spilgtajā gaismā Harijs varēja redzēt, ka Vīzlija kundze piesarkst koši sarkana. Arī viņam pašam sametās karsti, jo īpaši ausīm un kaklam, tāpēc viņš sāka steidzīgi strēbt zupu, pēc iespējas skaļāk šķindinādams karoti pret šķīvja malu.

—    Mollijšūpas, — nočukstēja pamirusi Vīzlija kundze, piespiedusies pēc iespējas ciešāk durvju spraudziņai.

—    Pareizi, — Vīzlija kungs sacīja. — Tagad tu vari laist mani iekšā.

Vīzlija kundze atvēra durvis, un tajās parādījās viņas vīrs, kalsns burvis ar plāniem, rudiem matiem un raga ietvara brillēs. Mugurā viņam bija garš un putekļains ceļojumu apmetnis.

—    Es vēl arvien nesaprotu, kāpēc mums jāatkārto visa šī padarīšana katru reizi, kad tu pārrodies mājās, — šķendējās vēl arvien piesarkusi Vīzlija kundze, palīdzēdama vīram noģērbt apmetni. — Ja nu nāvēdis tevi spīdzina tik ilgi, kamēr tu viņam pasaki atbildes, un tikai tad uzburas par tevi?

—    Es saprotu, mīļā, bet tāda ir ministrijas noteiktā kārtība, un man ir jārāda piemērs. Te kaut kas garšīgi smaržo — vai tikai tā nav sīpolu zupa?

Vīzlija kungs pievērsa badīgu skatienu galdam.

—   Harij! Mēs tevi gaidījām ierodamies tikai rīta agrumā!

Viņi paspieda viens otram roku, un tad Vīzlija kungs atkrita krēslā līdzās Harijam, bet sieva pasniedza zupas šķīvi arī viņam.

—    Paldies, Mollij. Izgadījās traks vakars. Kāds idiots sācis tirgot morfomedaļas, sak, apmet tikai ap kaklu un varēsi mainīt savu izskatu, kā vien ienāks prātā. Simttūkstoš pārvērtību, visas par desmit galeoniem!

—   Un kas notiek, kad tādu tiešām apmet ap kaklu?

—    Vairākums tikai iegūst nepatīkami oranžu nokrāsu, bet dažiem viss beidzies ar taustekļiem līdzīgām kārpām, kas pārklāj visu ķermeni. It kā Svētajā Mango trūktu darba!

—    Izklausās pēc mantiņas, kas liktos gana uzjautrinoša Fredam un Džordžam, — vilcinādamās ieminējās Vīzlija kundze. — Vai esi drošs…?

—     Protams, ka esmu! — Vīzlija kungs atteica. — Tagad zēni neko tādu neatļautos, ne tad, kad cilvēki izmisīgi meklē jebkādu iespējamo glābiņu!

—   Tad tu aizkavējies to morfomedaļu dēļ?

—     Nē, mums ziņoja par kādiem nelāgi modificētiem buramvārdiem Zilonī un Pilī, bet laimīgā kārtā maģiskās policijas vienība bija tikusi galā, pirms tur ieradāmies mēs…

Harijs paslepšus nožāvājās.

—   Uz gultu! — Vīzlija kundzi nebija tik viegli piemānīt. — Es tev esmu sagatavojusi Freda un Džordža istabu, tu tur dzīvosi viens pats.

—   Vai tad viņu nav šeit?

—    Nē, abi ir Diagonalejā un nakšņo mazajā dzīvoklītī virs sava veikaliņa, viņi šobrīd ir ļoti noslogoti, — paskaidroja Vīzlija kundze. — Jāsaka, no sākuma man tas īsti nepatika, bet izskatās, ka bizness viņiem iet no rokas! Nāc, mīļais, tava mantu lāde jau ir augšā.

—     Arlabunakti, Vīzlija kungs, — Harijs atvadījās un atstūma krēslu no galda. Blēžkājis viegli izlēca viņam no klēpja un izslīdēja no virtuves.

—   Arlabunakti, Harij, — novēlēja Vīzlija kungs.

Harijs vēl ievēroja, ka Vīzlija kundze, izejot no virtuves, uzmet skatienu pulkstenim veļas grozā. Visi rādītāji atkal bija iepretim "nāves briesmām".

Freda un Džordža istaba atradās otrajā stāvā. Vīzlija kundze pavēcināja savu zizli pret lampiņu, kas stāvēja uz naktsgaldiņa, un tā tūlīt iedegās, pieliedama istabu ar patīkamu, zeltainu blāzmu. Lai gan uz galda pie mazā lodziņa bija nolikta liela vāze ar puķēm, to smarža nespēja nomākt īpatnēju smārdu, kas Harijam atgādināja šaujampulveri. Uz grīdas lielās kaudzēs bija sakrautas aizlīmētas kastes bez kādiem apzīmējumiem, bet starp tām — Harija mantu lāde. Istaba izskatījās tā, it kā tiktu izmantota par noliktavu.

Hedviga apsveica Hariju ar priecīgu ūjināšanu, sēdēdama uz liela drēbju skapja augšmalas, bet tad izlaidās ārā pa logu. Harijs noprata, ka viņa gaidījusi saimnieka atgriešanos, lai tikai pēc tam dotos medībās. Harijs novēlēja Vīzlija kundzei labu nakti, uzvilka pidžamu un ierausās vienā no gultām. Spilvendrānā viņš sataustīja kaut ko cietu. Iebāzis tur roku, viņš izvilka lipīgu, violeti oranžu konfekti — tā bija šķebišokolāde. Pasmaidījis pie sevis, viņš pagriezās uz otriem sāniem un tūlīt aizmiga.

Pēc pāris mirkļiem — vismaz Harijam tā likās — viņu pamodināja lielgabala šāvienam līdzīgs troksnis, ar kādu atsprāga guļamistabas durvis. Pielēcis gultā sēdus, viņš dzirdēja nošvīkstam aizkarus: spožā saules gaisma burtiski iebliezās acīs. Aizsedzis tās ar vienu roku, ar otru viņš veltīgi mēģināja sataustīt brilles.

—   Kastenotiek?

—    Mēs nezinājām, ka tu jau esi klāt! — atskanēja skaļa un sajūsmināta balss, un Harijs dabūja pamatīgu triecienu pa pašu galvvidu.

—   Ron, nesit viņam! — atskanēja pārmetoša meitenes balss.

Harija roka beidzot atrada brilles un uzsvieda tās uz deguna,

tomēr gaisma bija tik spilgta, ka redzēt viņš tik un tā neko neredzēja. Mirkli vai divus viņš manīja priekšā slejamies izstīdzējušu ēnu, līdz beidzot, samirkšķinājis acis, saskatīja Ronu Vīzliju, kas stāvēja pie gultas un plati smaidīja.

—   Viss kārtībā?

—    Nekad neesmu juties labāk, — atbildēja Harijs, paberzēdams galvu un atkrizdams atpakaļ spilvenos.

—   Un tev?

—   Nesūdzos, — Rons atteica un, pavilcis tuvāk vienu no kartona kastēm, apsēdās. — Kad tu ieradies? Mamma mums tikai tagad pateica.

—   Ap vieniem naktī.

—   Kā tavi vientieši? Izturējās pret tevi ciešami?

—    Kā parasti, — atbildēja Harijs, bet Hermione tikmēr piesēdās uz viņa gultas malas, — neko daudz ar mani nerunāja, bet tā pat ir labāk. Kā klājas tev, Hermione?

—    Paldies, labi, — atbildēja Hermione, pētīdama Hariju tā, it kā viņš būtu smagi slims. Zēns nojauta, kas tam par iemeslu, tomēr šobrīd nebija ne mazākās vēlēšanās apspriest Siriusa nāvi vai kādu citu sirdi plosošu tēmu, tāpēc viņš apjautājās: — Cik ir pulkstenis? Vai esmu nokavējis brokastis?

—    Par to neuztraucies, mamma nes augšā paplāti. Teica, ka tu izskatoties kā badā turēts, — Rons novaikstījies atteica. — Nu, kas jauns pasaulē?

—   Nekas īpašs, tu jau zini, ka nīku pie tēvoča un tantes.

—    Liecies mierā! — Rons neticēja. — Tu taču kaut kur biji kopā ar Dumidoru!

—    Tas nebija nekas aizraujošs. Viņš gribēju, lai palīdzu pārliecināt kādu bijušo kolēģi atgriezties darbā Cūkkārpā. To vecīti sauca Horācijs Gliemjrags.

—     A, — izskatīdamies vīlies, novilka Rons. — Mēs domājām…

Hermione uzmeta Ronam brīdinošu skatienu, un Rons zibenīgi mainīja uzņemto kursu.

—   …mēs jau tā domājām, ka būs kaut kas tamlīdzīgs.

—   Vai tiešām? — Harijs izbrīnīti vaicāja.

—   Nu… nu, jā, ja reiz Ambrāža bija projām, skaidrs, ka vajadzīgs jauns skolotājs, lai pasniegtu aizsardzību pret tumšajām zintīm. Stāsti, kāds viņš ir?

—     Atgādina valzirgu, savulaik esot bijis Slīdeņa pārzinis, — Harijs klāstīja. — Vai kas noticis, Hermione?

Viņa skatījās uz Hariju, it kā kuru katru mirkli gaidītu parādāmies kādus dīvainus simptomus, tomēr steigšus uzbūra nepārliecinošu smaidu.

—     Nē, par ko tu runā? Nu, tātad, kā izskatījās, — vai tas Gliemjrags būs labs skolotājs?

—    Nezinu, — Harijs godīgi atbildēja. — Par Ambrāžu taču sliktāks nebūs.

—    Es zinu, kas ir vēl briesmīgāks par Ambrāžu, — durvīs atskanēja vēl viena balss. Istabā ienāca Rona jaunākā māsa, un izskatījās, ka viņa ir pamatīgi nokaitināta. — Sveiks, Harij.

—   Kas tev lēcies? — Rons prasīja.

—    Viņa man lēkusies, — noteica Džinnija, atkrizdama sēdus uz Harija gultas. — Viņa padarīs mani traku.

—   Ko tad atkal pastrādājusi? — līdzjūtīgi vaicāja Hermione.

—    Neciešu, kā viņa ar mani runā, — varētu iedomāties, ka man ir trīs gadiņi!

—   Saprotu tevi, — teica Hermione, pieklusinādama balsi, — Viņa ir tik ļoti pārņemta pati ar sevi.

Harijs nobrīnījās, ka Hermione tā izsakās par Vīzlija kundzi, tāpēc pilnīgi piekrita Ronam, kad tas dusmīgi iešņācās: — Vai jūs abas nevarat kaut uz piecām sekundēm likt viņu mierā?

—    Ak, labiņais, aizstāvi vien viņu, — Džinnija atcirta. — Mēs jau zinām, ka tu nespēj no viņas ne acu nolaist.

Rona mammas sakarā šī likās dīvaina piebilde. Juzdams, ka īsti nesaprot, par ko ir runa, Harijs apvaicājās: — Par ko jūs te…?

Taču atbilde ienāca pa istabas durvīm, pirms viņš paspēja izteikt pašu jautājumu. Guļamistabas durvis atkal atsprāga vaļā, un Harijs instinktīvi uzrāva segu līdz zodam ar tādu spēku, ka Hermione un Džinnija no gultas noslīdēja uz grīdas.

Durvīs stāvēja jauna, turklāt ļoti skaista jauna sieviete. No viņas skaistuma varēja aizrauties elpa, tāpēc Harijam likās, ka istabā pēkšņi sāk trūkt gaisa. Viņa bija slaida un gracioza, ar gariem, gaišiem matiem, turklāt likās izstarojam tikko jaušamu, sudrabotu gaismu. Lai šo pilnīgo ainu padarītu neatvairāmu, viņa turēja rokās smagu paplāti ar Harija brokastīm.

—    Arrī, — viņa ierunājās samtaini dobjā balsī. — Cik atpakaļ neesam rredzējušies!

Kad viņa pārkāpa pāri slieksnim un devās uz gultas pusi, nopakaļ ieklumzāja arī Vīzlija kundze. Viņa izskatījās diezgan pikta.

—    Nevajadzēja nest augšā to paplāti, es tūlīt to būtu izdarījusi

pati!

—    Tas nebija grrūti, — attrauca Flēra Delakūra, nolikdama paplāti Harijam uz ceļgaliem un pēc tam noskūpstīdama viņu uz abiem vaigiem. Vietas, kur pieskārās viņas lūpas, tūlit sāka svilt. — Es ļoti gaidīju ierraudzīt tevi. Vai atcerries manu masu Gabrriēlu? Viņa mūždien rrunā tik par Arrī Poterru. Viņa joti prriecāsies tevi atkal satikt.

—   O… vai ari viņa ir te? — Harijs aizkritušā balsī vaicāja.

—   Nē, nē, jokainais puika, — smejoties dzidri skanīgiem smiekliem, atteica Flēra. — Es domāju — nākamvasarr, kad mēs — bet tu jau laikam nezini?

Viņas lielās, zilās acis iepletās vēl platākas, un viņa uzmeta pārmetošu skatienu Vīzlija kundzei, kura paskaidroja: — Mums nebija laika visu izrunāt.

Flēra atkal pievērsās Harijam, apsviežoties tik strauji, ka sudraboto matu klājiens aizķēra Vīzlija kundzes degungalu.

—   Es un Bils precamies!

—    O, — Harijs apstulbis izdvesa. Viņš nespēja nepamanīt, ka Vīzlija kundze, Hermione un Džinnija apzināti izvairās paskatīties cita uz citu. — Ā! E… apsveicu!

Flēra atkal noliecās pie Harija un vēlreiz noskūpstīja viņu.

—    Bils tagad irr ļoti aizņemts, ļoti daudz darrba, bet es Grringotiem strādāju pusslodzi, lai man labāka angļu valoda, tāpēc viņš atveda mani šurrp uz pārris dienām, lai es kārrtīgi iepazītos arr ģimeni. Es tā prriecājos, kad uzzināju, ka arrī tu te būsi — te īsti nav ko darrīt, ja vien tev nepatīk taisīt ēst un barot vistas! Tad labu apetīti, Arrī!

Ar šiem vārdiem viņa graciozi pagriezās un burtiski izlidoja no istabas, klusi aizvērdama aiz sevis durvis.

Vīzlija kundze izdvesa skaņu, kas stipri izklausījās pēc "čah".

—     Mamma viņu neieredz! — Džinnija klusiņām paskaidroja.

—    Tā nav! — Vīzlija kundze čukstus protestēja. — Es tikai domāju, ka viņi ar to saderināšanos pasteigušies, tas arī viss!

—   Viņi pazīst viens otru jau gadu, — iejaucās Rons, kas izskatījās savādi apdullis un turpināja blenzt uz aizvērtajām durvīm.

—   Nu, tas nav nekāds ilgais laiks! Es, protams, saprotu, kāpēc tā notika. Pie visa vainīga neziņa, kas valda kopš Paši-Zināt-Kā atgriešanās, cilvēki baidās, ka rīt var nebūt starp dzīvajiem, tāpēc steidz pieņemt lēmumus, kuriem parasti atvēlētu ilgāku laiku. Tāpat bija toreiz, kad viņš bija pie varas iepriekšējo reizi, pārīši slepus precējās pa labi un pa kreisi…

—    Ieskaitot jūs ar tēti, — Džinnija viltīgi piebilda.

—   Nu, mēs ar jūsu tēvu bijām kā radīti viens otram, ko tur gaidīt? — Vīzlija kundze brīnījās. — Bet Bilam un Flērai… nu… kas gan īsti viņiem ir kopīgs? Viņš ir centīgs, vienkāršs puisis, bet viņa…

—   Govs, — Džinnija pabeidza un pamāja ar galvu. — Bet Bils nemaz nav nekāds vienkāršais puisis. Viņš ir lāstu uzlauzējs, vai ne tā? Turklāt viņam drusku patīk piedzīvojumi, drusku — spožums… Manuprāt, tāpēc viņš izvēlējās Holēru.

—   Nesauc viņu tā, Džinnij, — Vīzlija kundze šerpi noteica, bet Harijs ar Hermioni iesmējās. — Labi, es skriešu tālāk… Harij, apēd oliņas, kamēr siltas!

Izskatīdamās norūpējusies, viņa izgāja no istabas. Rons vēl arvien izskatījās viegli sareibis — viņš ik pa brīdim sapurināja galvu kā suns, kurš mēģina dabūt ūdeni ārā no ausīm.

—    Vai pie viņas nepierod, ja kādu laiciņu padzīvo zem viena jumta? — Harijs jautāja.

—    Nu, pierod jau, — Rons atbildēja, — bet, ja viņa parādās no zila gaisa negaidot, kā toreiz…

—   Tas ir nožēlojami, — dusmīgi izsaucās Hermione, atkāpdamās pēc iespējas tālāk no Rona un, rokas uz krūtīm sakrustojusi, pagriezdamās pret viņu tikai tad, kad atdūrās pret sienu.

—    Tu taču nevēlies, lai viņa te maisītos mūžam? — Džīnnijas jautājumā izskanēja neticība. Tad viņa paraustīja plecus un noteica: — Nu, mamma darīs visu, lai tā nenotiktu, varu saderēt uz jebko.

—   Ko tad viņa var iesākt? — brīnījās Harijs.

—   Viņa visu laiku cenšas pierunāt Tonksu, lai nāk uz vakariņām. Man šķiet, viņa cer, ka Bils varbūt ieskatīsies Tonksā. Es arī ceru — ja man būtu jābalso par jaunu ģimenes locekli, es noteikti izvēlētos viņu.

—     Jā, tas noteikti nostrādās, — Rons izsmējīgi noteica. — Ka es jums saku, neviens džeks, kurš ir pie pilna prātā, neuzķersies uz Tonksas, ja blakus būs Flēra. Nu, es gribēju teikt, ka Tonksa ir normāla meiča, kad stulbi neizdarās ar saviem matiem vai degunu, bet…

—     Viņa ir daudz jaukāka par Holēru, — Džinnijai bija savs viedoklis.

—    Un daudz gudrāka — kā nekā viņa ir aurors! — no istabas stūra piemetināja Hermione.

—    Ari Flēra nav mujķe, viņu izvēlējās Trejburvju turnīram, — Harijs atgādināja.

—    Tikai nesāc arī tu! — Hermiones balsī ieskanējās rūgtums.

—    Jādomā, ka tev patīk, kā Holēra nodūdo "Arrī", ne? — pārmetoši vaicāja Džinnija.

—    Kāpēc tev tā liekas? — bilda Harijs, tūlīt nožēlodams, ka vispār atbildējis. — Es tikai teicu, ka Holēra… es gribēju teikt, Hēra…

—    Es labāk gribētu sev rados Tonksu, — Džinnija uzstāja. — Ar viņu vismaz kopā var kārtīgi izsmieties.

—    Pēdējā laikā gan viņa nekādus jokus nebārsta, — Rons zināja teikt. — Jo dienas, jo vairāk viņa atgādina Vaidu Vairu.

—    Tas nav godīgi, — Hermione atcirta. — Viņa vēl arvien nav tikusi pāri tam, kas noticis… tu taču zini… nu, viņš bija Tonksas brālēns!

Harijam sažņaudzās sirds. Viņi tomēr bija nonākuši līdz Siriusam. Paņēmis dakšiņu, viņš sāka lāpstot mutē olu kulteni, cerēdams izvairīties no jebkādas iesaistīšanās šajā sarunas daļā.

—   Tonksa un Siriuss viens otru gandrīz nepazina! — Rons neatkāpās. — Pusi no viņas dzīves Siriuss nosēdēja Azkabanā, bet pirms tam viņu ģimenes nebija tikušās…

—    Ne jau par to ir runa, — Hermione paskaidroja. — Viņa uzskata, ka ir vainojama viņa nāvē!

—    Kāpēc viņa tā domā? — Harijs lauza savu apņemšanos ciest klusu.

—     Redzi, viņa cīnījās ar Bellatrisi Svešovsku, vai ne? Nu, un Tonksa uzskata, ja būtu šo piebeigusi, Bellatrise nebūtu nogalinājusi Siriusu.

—   Muļķības, — Rons pakratīja galvu.

—    Izdzīvojušais tā mēdz justies, — Hermione teica. — Zinu, ka Vilksons mēģināja pārliecināt viņu, lai nepārdzīvo, bet labāk nav kļuvis. Viņai pat ir grūtības ar morfēšanos!

—   Ar ko?

—     Viņa vairs nespēj mainīt izskatu kā agrāk, — Hermione paskaidroja. — Manuprāt, viņas spējas ir ietekmējis šoks vai kas tamlīdzīgs.

—   Nezināju, ka tā var notikt, — Harijs sacīja.

—    Es arī nezināju, — Hermione piekrita, — bet ja tevi kaut kas ļoti nomāc…

Atkal pavērās durvis, un tajās pabāzās Vīzlija kundzes galva. — Džinnij, — viņa čukstus pasauca, — nāc lejā un palīdzi man ar pusdienām.

—   Es te runājos, — Džinnija pārmetoši atgādināja.

—     Uz karstām pēdām! — Vīzlija kundze noteica un atkal nozuda.

—   Viņa grib, lai es tur dimu tikai tāpēc, ka citādi viņa tur ir viena pati ar Holēru! — Džinnija nevarēja rimties. Viņa atmeta savus garos matus, ļoti talantīgi atdarinot Flēru, un pārlēkšoja pāri istabai, pacēlusi rokas kā balerīna.

—    Jūs arī labāk nāciet lejā, — viņa lūdza, iziedama no istabas.

Harijs izmantoja klusuma brīdi, lai apēstu vēl kādu kumosu.

Hermione pētīja Freda un Džordža kastu saturu, tiesa gan, brīdi pa brīdim pamezdama skatienu sāņus, uz Hariju. Rons, grauzdams Harijam atnestā grauzdiņa šķēli, vēl arvien sapņaini vērās grīdā.

—    Kas varētu būt šis? — pēc laiciņa ievaicājās Hermione, cilādama priekšmetu, kas atgādināja nelielu teleskopu.

—    Nezinu, — Rons atbildēja, — bet, ja Freds ar Džordžu to ir pametuši šeit, tas nozīmē, ka īsti nostrādāts tirgošanai tas vēl nav, tāpēc uzmanies.

—    Tava mamma teica, ka veikals plaukst un zeļ, — Harijs atcerējās. — Sacīja, ka Fredam un Džordžam bizness ejot no rokas.

—    Ļoti pieticīgi teikts, — Rons pasmaidīja. — Viņi burtiski grābj galeonus! Nevaru sagaidīt, kad beidzot to visu redzēšu, mēs vēl neesam tikuši līdz Diagonalejai, jo mamma uzstāj, ka drošības dēļ turp var doties tikai kopā ar tēti, bet viņš ir ļoti aizņemts darbā. Bet izklausās vienkārši satriecoši.

—    Kā ar Persiju? — apvaicājās Harijs. Trešais vecākais no Vīzliju dēliem bija sastrīdējies ar ģimeni. — Vai atsācis runāt ar mammu un tēti?

—   Nav gan, — Rons atbildēja.

—    Bet viņš taču zina, ka tētim visu laiku bija taisnība par Voldemorta atgriešanos…

—   Dumidors mēdz teikt, ka cilvēks citiem krietni vieglāk piedod viņu kļūdas, ne viņu taisnību, — sacīja Hermione. — Es dzirdēju, kā viņš to saka tavai mammai.

—   Izklausās pēc vienas no Dumidora gudrībām, — Rons noteica.

—    Viņš šogad man pasniegs privātstundas, — Harijs it kā starp citu ieminējās.

Rons aizrijās ar grauzdiņa kumosu, bet Hermione aizturēja elpu.

—   Un tu neko neteici! — Rons pārmeta.

—    Tikko atcerējos, — Harijs godīgi atzinās. — Viņš to man pateica vakar vakarā jūsu slotu šķūnītī.

—     Nu tu dod… privātstundas ar Dumidoru! — Rons atzinīgi nošūpoja galvu. — Kāpēc gan viņš…?

Rona balss noklusa. Harijs redzēja, kā viņi ar Hermioni saskatās. Harijs nolika nazi un dakšiņu uz paplātes. Sirds sitās krietni strauji, ja ņēma vērā, ka viņš vienkārši sēdēja gultā. Dumidors bija ieteicis to izdarīt… Kāpēc ne tagad? Viņš piekala skatienu dakšiņai, kas mirdzēja no loga krītošajos saules staros, un sacīja: — Es īsti nezinu, kāpēc viņš man pasniegs tās stundas, bet domāju, ka tam ir kāda saistība ar pareģojumu.

Rons un Hermione klusēja. Harijam radās iespaids, ka abi ir pārakmeņojušies. Viņš turpināja, vēl arvien vērsdamies pie savas dakšiņas: — Nu, runa ir par to pašu, kuru mēs mēģinājām nozagt ministrijā.

—    Neviens nezina, kas tur bija pareģots, — Hermione atgādināja. — Tas sašķīda.

—     Lai gan "Pareģis" apgalvo… — iesāka Rons, bet Hermione iešņācās: — Ššš!

—    "Pareģa" minējumi nav tālu no patiesības, — sacīja Harijs, ar grūtībām paceldams acis un paskatīdamies uz abiem draugiem. Hermione izskatījās nobijusies, bet Rons — pārsteigts. — Tā stikla lode, kas saplīsa, nebija vienīgais pareģojuma eksemplārs. Es visu noklausījos Dumidora kabinetā, šis pareģojums savulaik tika izteikts viņam ar domu, lai viņš to pavēstītu man. Spriežot pēc tā, kas tur bija teikts, — Harijs ievilka dziļu elpu, — izskatās, ka Voldemorts ir jānogalina man… Vai, pareizāk sakot, tur bija teikts, ka neviens no mums nedzīvos, kamēr otrs būs dzīvs.

Krietnu bridi visi trīs klusēdami vērās cits uz citu. Tad atskanēja skaļš blīkšķis, un Hermione izgaisa melnu dūmu mutulī.

—    Hermione! — vienā balsī iebļāvās Harijs un Rons, bet brokastu paplāte dārdēdama nogāzās uz grīdas.

No dūmiem kāsēdama iznira Hermione, turēdama rokā teleskopu. Zem vienas acs milža pamatīgs, spilgti violets zilums.

—    Es to saspiedu, un tas… tas man iesita! — Viņai trūka elpas.

Tagad viss bija skaidrs — no teleskopa viena gala ārā karājās pie

garas atsperes piestiprināta maza dūrīte.

—    Neuztraucies, — mierināja Rons, acīm redzami pūlēdamies novaldīt smieklus, — mamma savedīs tevi kārtībā, viņa lieliski tiek galā ar sīkiem savainojumiem…

—    Ko nu tagad par to! — Hermione nepacietīgi noteica. — Harij, Harij…

Viņa atkal apsēdās uz gultas malas.

—    Pēc atgriešanās no ministrijas mēs visādi spriedām… Protams, negribējām neko stāstīt tev, bet, spriežot pēc tā, ko par pareģojumu teica Lūcijs Malfojs, proti, ka runa esot par tevi un Voldemortu, nu, mēs iedomājāmies, ka varētu būt kaut kas tamlīdzīgs… Ak, Harij… — Viņa mirkli skatījās uz zēnu un tad čukstus vaicāja: — Vai tu esi nobijies?

—   Tagad vairs nav tik traki, — Harijs atbildēja. — Tikko biju to dzirdējis, tad gan bija, kā bija… bet tagad šķiet, it kā es vienmēr būtu zinājis, ka beigās man būs jāstājas viņam pretī…

—    Kad uzzinājām, ka Dumidors pats personīgi dosies tev pakaļ, mēs nospriedām, ka viņš tev teiks vai rādīs kaut ko ar pareģojumu saistītu, — Rons aizrautīgi klāstīja. — Un mums bija taisnība, vai ne? Viņš taču nepasniegtu tev stundas, ja uzskatītu, ka ar tevi viss ir cauri, netērētu savu laiku — tātad viņš uzskata, ka tev ir izredzes!

—    Tas tiesa, — Hermione piekrita. — Interesanti, ko viņš tev mācīs? Iespējams, kādus īpašus aizsardzības maģijas paņēmienus… stiprus pretlāstus… kādus pretvārdus…

Harijs īsti neklausījās. Viņu lēnām pārņēma siltums, kam nebija nekāda sakara ar saules gaismu; spīles, kas turēja sažņaugtu krūškurvi, likās lēnām kūstam. Viņš zināja, ka Rons un Hermione ir lielākā šokā, nekā izrāda, bet tas, ka abi bija viņam līdzās, uzmundrina un mierina viņu, nevairās, it kā viņš būtu saindēts vai bīstams, sniedza milzīgu, vārdos neizsakāmu gandarījumu.

—    …un varbūt arī plašāku ieskatu izvairīšanās burvestībās, — Hermione pabeidza savu sakāmo. — Tātad tu zini vismaz vienu priekšmetu, ko šogad apgūsi, un tas ir par vienu vairāk, nekā zinām mēs ar Ronu. Interesanti, kad pienāks mūsu SLIMu rezultāti?

—   Vajadzētu parādīties kuru katru dienu, jau pagājis mēnesis, — Rons sprieda.

—    Pagaidiet, — Harijs iejaucās, atcerējies vēl vienu vakarnakts sarunas fragmentu. —Ja pareizi atceros, Dumidors minēja, ka SLIMu rezultāti pienākšot jau šodien!

—   Šodien? — iespiedzās Hermione. — Šodien? Bet kāpēc tu… ak, tu dieniņ… tev vajadzēja pateikt…

Viņa pielēca kājās.

—   Es noskriešu lejā paskatīties, vai nav atlidojušas pūces…

Kad desmit minūtes vēlāk Harijs saģērbies ienāca virtuvē ar

tukšo brokastu paplāti rokās, viņš ieraudzīja Hermioni, kas nemierīgi trinās pie virtuves galda, kamēr Vīzlija kundze centās ko labot tajā meitenes sejas pusē, kas Hermioni darīja stipri vien līdzīgu pandai.

—    Netieku ar to galā, — Vīzlija kundze nervozi atzinās, stāvēdama līdzās Hermionei ar zizli rokā un pa brīdim iemezdama skatienu "Dziednieka palīga" eksemplārā, atvērtā lappusē ar virsrakstu "Sasitumi, grieztas brūces un skrambas". — Iepriekš tas vienmēr iedarbojies, neko nesaprotu.

—    Tas būtu īsti Freda un Džordža garā — izdomāt ko tādu, ko nevar dabūt nost, — Džinnija komentēja.

—    Bet tas zilums ir jādabū nost! — Hermione ievaidējās. — Es taču nevaru tāda staigāt visu atlikušo mūžu!

—   Neuztraucies, mīļā, tev nebūs tādai jāstaigā, gan mēs kaut ko izdomāsim! — meiteni mierināja Vīzlija kundze.

—    Bils man stāstījis, ka Frreds arr Džorrdžu irr ļoti smieklīgi! — sirsnīgi smaidīdama, ieminējās Flēra.

—   Jā, es no smiekliem vai pušu plīstu, — Hermione atcirta.

Viņa pielēca no krēsla un sāka mest lokus pa virtuvi, lauzīdama

pirkstus.

—   Vīzlija kundze, vai jūs tiešām esat pārliecināta, ka šorīt vēl nav atlidojusi neviena pūce?

—   Jā, mīļā, es to noteikti būtu pamanījusi, — Vīzlija kundze pacietīgi atbildēja. — Tagad taču ir knapi deviņi, vēl jau par agru…

—    Es zinu, ka senajās rūnās visu sajaucu, — drudžaini murmināja Hermione, — es noteikti pieļāvu vienu ļoti nopietnu kļūdu. Un aizsardzībā pret tumšajām zintīm praktiskajā uzdevumā man nekas nesanāca. Tūlīt pēc eksāmena likās, ka man gājis diezgan labi, bet tagad, jo vairāk par to domāju…

—     Hermione, aizveries taču, ne tu viena esi uztraukusies! — norūca Rons. — Un tad, kad tu dabūsi savus desmit "Izcili" visos SLIMos…

—    Nerunā, nerunā, nerunā tā! — Hermione atgaiņājās, histēriski vicinot rokas pa gaisu. — Es zinu, ka esmu izgāzusies visās ieskaitēs pēc kārtas!

—     Kas notiktu, ja mēs tiešām būtu izkrituši? — Harijs jautāja visiem klātesošajiem, bet atbildēja, protams, Hermione.

—     Mums nāktos apspriesties ar sava nama pārzini, pagājušā semestra beigās es izrunājos ar profesori Maksūru.

Harijam vēderā kaut kas sakustējās. Kaut nu viņš nebūtu ēdis tik daudz!

—    Bosbatonā, — pašapmierināti ieminējās Flēra, — mums viss bija citādi. Man liekas, tā bija labāk. Mums eksāmeni notika pēc sešiem mācību gadiem, nevis pieciem, un tad…

Flēras vārdus apslāpēja spiedziens. Hermione rādīja uz virtuves logu. Debesīs varēja skaidri saskatīt trīs melnus punktiņus, kas auga arvien lielāki.

—    Pūces, — Kons novilka aizkritušā balsī un pielēca kājās, lai pievienotos Hermionei pie loga.

—   Turklāt trīs, — piebilda Harijs, nostādamies viņai blakus otrā pusē.

—      Pa vienai katram no mums, — pārbijusies nočukstēja Hermione. — Ak, nē… ak, nē… ak, nē…

Viņa cieši satvēra Harija un Rona elkoņus.

Trīs izskatīgas meža pūces lidoja tieši uz Midzeņiem, un katra no tām — tagad, kad putni nolaidās virs celiņa, kas veda uz māju, tas bija skaidri saredzams — nesa lielu kvadrātveida aploksni.

—   Ak, nē\ — Hermione iespiedzās.

Vīzlija kundze paspraucās garām satrauktajai trijotnei un atvēra virtuves logu. Viena, otrā, trešā — pūces ielidoja mājā un nolaidās uz galda akurātā rindā. Tad visas reizē pacēla labo kāju.

Harijs spēra soli uz priekšu. Viņam adresētā vēstule bija pie kājas vidējai pūcei. Viņš neveikliem pirkstiem raisīja nost aploksni. Pa kreisi Rons mēģināja tikt pie saviem eksāmenu rezultātiem, bet labajā pusē Hermiones rokas drebēja tik traki, ka visa pūce raustījās līdzi.

Virtuvē valdīja kapa klusums. Visbeidzot Harijam izdevās atsvabināt vēstuli. Viņš žigli to atgrieza un atlocīja pergamentu.

SĀKUMA LĪMEŅA IESKAITES MAĢIJĀ REZULTĀTI

Atzīmes ar ieskaiti Atzīmes bez ieskaites

Izcili (I) Vāji (V)

Labāk nekā cerēts (L) Drausmīgi (D) Pieņemami (P) Trollis (T)

Harijs Džeimss Poters ir uzrādījis šādas sekmes:

TOC \o "1-3" \h \z Astronomija P

Maģisko būtņu kopšana L

Burvestības L Aizsardzība pret tumšajām zintīm I

Pareģošana V

Herboloģija L

Maģijas vēsture D

Mikstūras L

Pārvērtības L

Harijs pārlasīja pergamentu vairākas reizes, un ar katru reizi viņš elpoja mierīgāk un mierīgāk. Viss bija kārtībā — viņš jau zināja, ka ar pareģošanu galā netiks, un maģijas vēsturi nolikt nav izdevies — galu galā, viņš eksāmena vidū vienkārši saļima. Bet par pārējo nevarēja sūdzēties! Viņš vēlreiz pārlaida pirkstu atzīmēm… labi noliktas pārvērtības un herboloģija, pat mikstūras viņam bija izdevies nolikt labāk nekā cerēts! Un, pats labākais, bija saņemts "izcili" aizsardzībā pret tumšajām zintīm!

Viņš atskatījās. Hermione stāvēja, uzgriezusi viņam muguru un noliekusi galvu, bet Rons likās varen apmierināts.

— Neesmu nolicis tikai pareģošanu un maģijas vēsturi, bet kam par to sāp galva? — viņš līksmi paziņoja Harijam. — Klau, samaināmies…

Harijs nopētīja Rona atzīmes. Neviena "izcili"…

—    Zināju, ka tu būsi labākais aizsardzībā pret tumšajām zintīm, — Rons teica, uzsizdams Harijam uz pleca. — Esam tikuši galā tīri tā neko, vai ne?

—    Malacis! — Vīzlija kundze ar lepnumu uzslavēja Ronu un sabužināja viņa matus. — Septiņi SLIMi — tas ir vairāk nekā Fredam ar Džordžu bija abiem kopā!

—    Hermione? — Džinnija piesardzīgi pasauca, jo Hermione tā arī stāvēja aizgriezusies. — Kā tev ir gājis?

—   Man — neslikti, — klusā balsī atbildēja uzrunātā.

—   Klau, liecies taču mierā, — noteica Rons, piegāja pie draudzenes un izķēra atzīmju lapu viņai no rokām. — Skatieties — deviņi "izcili" un viens "labāk nekā cerēts" aizsardzībā pret tumšajām zintīm. — Kad viņš paskatījās uz Hermioni, viņa skatienā mijās uzjautrinājums un bezcerība. — Un tu esi neapmierināta?

Hermione papurināja galvu, bet Harijs iesmējās.

—     Nu ko, mēs visi tagad esam SĒRGu studenti! — Rons pasmaidīja. — Mammu, vai desas vēl palika?

Harijs vēlreiz ieskatījās atzīmēs. Tur bija labākais, uz ko viņš tika cerējis. Tikai par vienu ieskaiti bija mazliet žēl… Tās iznākums nozīmēja, ka viņam jāatvadās no sapņa kļūt par auroru. Viņš nebija saņēmis nepieciešamo atzīmi mikstūrās. Tiesa, zināt jau viņš zināja, ka "izcili" nopelnīt šajā priekšmetā neizdosies, tomēr uz mazo, melno "L" viņš skatījās ar tukšumu sirdī.

Tiešām dīvaini, ka pirmais, kas Harijam pateica, ka no viņa iznāktu labs aurors, bija pārvērties nāvēdis, bet šī doma viņu ar laiku bija pārņēmusi līdz matu galiem. Viņš nespēja iedomāties, par ko vēl būtu vērts kļūt. Turklāt likās, ka pirms dažām nedēļām dzirdētais pareģojums apstiprina, ka aurora darbs ir viņa īstais aicinājums… Neviens nespēs dzīvot, kamēr dzīvs ir otrs… Viņš taču pildītu pareģojumu un dotu sev pašam labāko iespēju izdzīvot, ja piebiedrotos šiem lieliski apmācītajiem burvjiem, kuru darbs bija sameklēt un nonāvēt Voldemortu?

SESТА NODAĻA DRAKO SĀNSOLIS

Harijs nākamās pāris nedēļas pavadīja, neiziedams ārpus Midzeņu dārza. Dienas lielākā daļa parasti pagāja Vīzliju dārzā, spēlējot kalambolu divi pret divi (viņš ar Hermioni pret Ronu un Džinniju; Hermione spēlēja briesmīgi, bet Džinnija — labi, tad nu komandas iznāca diezgan līdzīgas). Vakaros Harijs parasti notiesāja trīs porcijas itin visa, ko Vīzlija kundze cēla priekšā.

Brīvdienas būtu bijušas laimīgas un mierpilnas, ja ne nemitīgie stāsti par bezvēsts pazudušajiem, savādiem negadījumiem un pat bojāgājušajiem, kas vai ik dienas parādījās "Pareģī". Reizēm Bils un Vīzlija kungs piegādāja šīs ziņas, pat pirms tās nonāca laikrakstā. Vīzlija kundzei par lielu nepatiku Harija sešpadsmitās dzimšanas dienas svinības aptumšoja nelāgie jaunumi, ar kādiem svinībās ieradās Remuss Vilksons. Bijušais skolotājs izskatījās vēl vairāk izdēdējis un drūms, rūsganos matus bagātīgi caurvija sirmas šķipsnas, bet drānas izskatījās vēl vairāk nonēsātas un ielāpainas nekā agrāk.

— Atkal notikuši atprātotāju uzbrukumi, — Vilksons pavēstīja brīdī, kad Vīzlija kungs sniedza viņam lielu šķēli dzimšanas dienas tortes. — Un būdelē tālu ziemeļos atrasts Igora Karkarova līķis. Virs

namiņa bijusi Tumšā zīme — godīgi sakot, es brīnos, kā viņam izdevās palikt dzīvam vai veselu gadu pēc dezertēšanas no nāvēžu rindām. Siriusa brāli Regulusu novāca pēc pāris dienām, ja es pareizi atceros.

—   Jā, skaidrs, — Vīzlija kundze viebdamās iejaucās, — varbūt mēs varētu parunāt par kaut ko prie…

—   Vai tu, Remus, dzirdēji par Floreanu Forteskjū? — vaicāja Bils, kam vīnu glāzē lēja Flēra. — Vīriņu, kuram piederēja…

—    …saldējuma veikaliņš Diagonalejā? — Harijs viņu pārtrauca, samanīdams nepatīkamu tukšumu vēderā. — Viņš mēdza mani uzcienāt ar bezmaksas saldējumu. Kas ar viņu noticis?

—   Aizvākts, vismaz spriežot pēc veikaliņa.

—   Kāpēc? — nesaprata Rons, kamēr Vīzlija kundze veltīja Bilam uzsvērti dusmīgu skatienu.

—    Kas to lai zina? Kaut ko bija viņiem sariebis. Floreans bija lāga vīrs.

—    Ja reiz runājam par Diagonaleju, — piebilda Vīzlija kungs, — izskatās, ka arī Olivands ir pazudis.

—   Zižļu meistars? — satraukti vaicāja Džinnija.

—    Tas pats. Veikals tukšs. Nekādu cīņas pazīmju. Neviens nezina, vai viņš kaut kur paslēpies pats vai nolaupīts.

—   Bet zižļi — kā tagad cilvēki tiks pie zižļiem?

—     Nāksies iztikt ar citu meistaru darinājumiem, — Vilksons paskaidroja. — Tikai Olivands bija pats labākais, un, ja viņš ir nonācis ienaidnieka nometnē, mums tas par sliktu.

Nākamajā dienā pēc šīs ne pārāk jautrās dzimšanas dienas tējas no Cūkkārpas pienāca vēstules un grāmatu saraksti. Harija vēstulē bija pārsteigums — viņš bija iecelts par kalambola komandas kapteini.

—   Tad tu būsi kā prefekts! — priecīgi iesaucās Hermione. — Varēsi izmantot mūsu īpašo tualeti un visu ko!

—    Labais! Es atceros, ka tāda reiz bija Čārlijam, — sacīja Rons, starodams nopētījis nozīmīti. — Harij, tas ir tik forši, tu būsi mans kapteinis — protams, ja ņemsi mani atpakaļ komandā, ha, hā…

—    Nu ko, ja reiz viss piegādāts, ilgāk atlikt ceļojumu uz Diagonaleju mēs laikam nedrīkstam, — nopūtās Vīzlija kundze, pētīdama Rona grāmatu sarakstu. — Varētu svētdien, ja vien jūsu tēvam negadīsies kas steidzams darbā. Bez viņa mēs nekur nekustēsim.

—    Mammu, vai tiešām tu domā, ka Pati-Zini-Kas slēpsies aiz grāmatplaukta "Flarišā un Blotā"? — smīkņāja Rons.

—    Forteskjū un Olivands, tavuprāt, ir devušies brīvdienās? — Vīzlija kundze uzreiz aizsvilās. — Ja tu uzskati, ka par drošību var irgāties, droši paliec mājās — es pati nopirkšu tev nepieciešamo…

—    Nē, es negribu palikt mājās, man noteikti jāredz Freda un Džordža veikals, — Rons steidzīgi piekāpās.

—    Tad, jaunkundziņ, pievaldi mēli, citādi es nospriedīšu, ka tu esi pārāk zaļš, lai dotos mums līdzi! — dusmīgi nošņāca Vīzlija kundze un, paķērusi savu pulksteni — tā deviņi rādītāji vēl arvien norādīja uz "nāves briesmām" —, uzmeta to uz svaigi izmazgātu dvieļu kaudzes. — Un tas pats attiecas arī uz atgriešanos Cūkkārpā!

Rons pārsteigts paskatījās uz Hariju, bet viņa mamma tikmēr paķēra veļas grozu un, pulkstenim draudīgi līgojoties, izbrāzās no telpas.

—   Nolāpīts… te vairs pat pajokot nedrīkst…

Taču nākamajās dienās Rons nekādas vaļības par Voldemortu vairs neatļāvās. Līdz sestdienas rītam viņiem nenācās piedzīvot jaunus Vīzlija kundzes dusmu izvirdumus, kaut gan brokastu laikā viņa izskatījās stipri nervoza. Bils, kas taisījās palikt mājās kopā ar Flēru (par lielu prieku Hermionei un Džinnijai), pāri galdam pasniedza Harijam maisiņu ar naudu.

—    Kur ir manējā? — plati ieplētis acis, tūlīt pieprasīja Rons.

—    Tā taču ir Harija, dumiķi, — Bils pasmaidīja. — Harij, es paņēmu to no tava seifa, jo cilvēki tagad pēc sava zelta stāv rindā pa piecām stundām, goblini ir pastiprinājuši drošību. Ārkijam Filpotam pirms divām dienām Zondezondi iebāza… Tici man, šādi bija vienkāršāk.

—   Paldies, Bil, — pateicās Harijs un iegrūda zeltu kabatā.

—    Viņš vienmērr irr tik apdomīgs, — Flēras murrājienā izskanēja apbrīns, un viņa noglāstīja Bilam degunu. Flērai aiz muguras Džinnija izlikās, ka vemj savā mušju šķīvī. Harijs aizrijās ar kukurūzas pārslām, un Rons kārtīgi iezvēla viņam pa muguru.

Diena bija apmākusies un miglaina. Kad viņi iznāca no Midzeņiem, kārtodami apmetņus, viena no Burvestību ministrijas īpašajām mašīnām (ar līdzīgu Harijs reiz jau bija braucis) gaidīja pagalmā mājas priekšā.

—    Labi gan, ka tētis atkal var izmantot auto, — Rons atzinīgi noteica, laiski izstaipīdamies, kad mašīna viegli izslīdēja no Midzeņu pagalma, Bila un Flēras mājienu pavadīta. Viņš, Harijs, Hermione un Džinnija sēdēja aizmugures sēdekļa ērtajos plašumos.

—   Nesaceries pārāk daudz, tas ir tikai Harija dēļ, — Vīzlija kungs pāri plecam atgādināja. Viņš kopā ar sievu sēdēja priekšā, līdzās ministrijas šoferim; priekšējais pasažieru sēdeklis bija pakalpīgi pastiepies platumā, tā ka atgādināja divvietīgu dīvānu. — Viņam ir piešķirts augstākais drošības statuss. Un "Caurajā katlā" mums pievienosies papildu apsardze.

Harijs neko neteica. Skaidrs, ka iepirkšanās auroru bataljona pavadībā nesagādās nekādu lielo prieku. Paslēpni viņš bija iebāzis mugursomā un prātoja — ja reiz Dumidoram ar to pietiek, arī ministrijai vajadzētu būt gana, lai gan, brīdi padomājis, viņš nosprieda, ka ministrija par paslēpni, iespējams, neko nezina.

—    Klāt esam, — pēc pārsteidzoši īsa brītiņa pirmos vārdus visa ceļojuma laikā bilda šoferis. Mašīna piebremzēja Čeringkrosroudā un apstājās pie "Caurā katla" durvīm. — Man jūs jāsagaida, vai varat aptuveni pateikt, cik ilgs laiks jums būs nepieciešams?

—   Domāju, kādas pāris stundas, — Vīzlija kungs atbildēja. — A, viņš ir šeit — lieliski!

Sekodams Vīzlija kunga skatienam, arī Harijs paskatījās ārā pa logu. Sirds sāka sisties straujāk. Pie viesnīciņas auroru vietā gaidīja milzīgais, melnas bārdas un matu vainagotais Rubeusa Hagrida stāvs. Cūkkārpas mežzinim mugurā bija garš bebrādas mētelis, un viņš, nelikdamies ne zinis par garāmejošo vientiešu satrauktajiem skatieniem, smaidīja, Hariju pamanījis.

—    Harij! — nodārdēja mežziņa bass, un, tikko Harijs izkāpa no mašīnas, viņš apskāva zēnu tā, ka puikam nobrakšķēja visi kauliņi.

—   Švītknābīts… tas i, Zibspārnīts… tev viš noteikti jāredz, viš tik priecājs, atkal tics svaigā gaisā…

—    Labi, ka viņam prieks, — Harijs atteica smaidīdams un vienlaikus berzēdams ribas. — Mēs nezinājām, ka "apsardze" būsi tu!

—    Zin, kā vecos, labos laikos, ne? Rau, ministrija gribēj sūtīt auroru baru, bet Dumidors tik teic, ka ar mani būs gana, — lepni paskaidroja Hagrids, izriezdams krūtis un švītīgi iebāzdams īkšķus kabatās. — Nu ko, ta ies ar'… tik pēc jumsim, Mollij, Artūr…

Pirmo reizi mūžā Harijs redzēja "Cauro katlu" pilnīgi tukšu. No raibā pūļa, kas te vienmēr pulcējās, bija palicis tikai grumbu klātais un bezzobainais saimnieks Toms. Večuks cerīgi paskatījās uz nācējiem, bet, pirms viņš paguva ko bilst, Hagrids svarīgi paziņoja:

—   Šoreiz tik izies caur, Tom, tu tak sapratīs, Cūkkārps darīšans.

Toms drūmi pamāja un turpināja spodrināt glāzes. Harijs, Hermione, Hagrids un Vīzliji garām bāra letei izgāja mazajā, drēgnajā pagalmiņā, kur stāvēja atkritumu kastes. Hagrids pacēla savu sārto lietussargu un uzsita pa slepeno ķieģeli, siena uzreiz atvērās, izveidojot arku, aiz kuras atklājās līkumota, bruģēta iela. Viņi izgāja cauri arkai un apstājās, lai pavērtos apkārt.

Diagonaleja izskatījās krietni pārvērtusies. Ar buramvārdu grāmatām, mikstūru sastāvdaļām un katliem savulaik stāvgrūdām pilnos, krāsainos, zaigojošos skatlogus sedza milzīgi Burvestību ministrijas plakāti. Vairums purpursarkano plakātu izrādījās vasarā izplatītā ministrijas bukleta palielināta versija, bet citos varēja skatīt kustīgas, melnbaltas vēl nesagūstīto un ministrijas apzināto nāvēžu fotogrāfijas. No tuvākās aptiekas pretī smīnēja Bellatrise Svešovska. Šur tur logi bija aiznagloti ar dēļiem, tajā skaitā arī Floreana Forteskjū Saldējuma salonam. No otras puses, gar ielu kā suņusēnes bija saaugušas aizdomīga izskata nojumītes. Pie pašas tuvākās, kas daļēji aizsedza "Flariša un Blota" skatlogus, zem svītrainas, traipiem klātas marķīzes bija piesprausta kartona loksne ar uzrakstu:

AMULETI

Pasargā no vilkačiem, atprātotājiem un pazemjiem

Maza auguma un aizdomīga izskata burvis žvadzināja ķēdēs iekārtiem sudraba nieciņiem pilnas saujas garāmgājējiem gar degunu.

—     Paņemsiet vienu savai mazajai meitiņai, kundzīt? — viņš uzsauca Vīzlija kundzei, pats blenzdams uz Džinniju. — Pasargāsiet viņas smuko kakliņu?

—    Ja es būtu darbā… — noteica Vīzlija kungs, dusmīgi nopētīdams amuletu tirgotāju.

—   Jā, bet nesāc nu tagad visus arestēt, mījais, mums nav daudz laika, — vīru kušināja Vīzlija kundze, vienlaikus nervozi pētīdama kādu sarakstu. — Vislabāk laikam būtu sākt ar Malkina madāmu, Hermione grib nopirkt jaunu izejamo kārtu, Ronam skolas drēbes palikušas krietni par īsām, un arī tev, Harij, droši vien ir vajadzīgas jaunas, esi pamatīgi pastiepies… ejam visi…

—    Mollij, nav jēgas visiem iet pie Malkina madāmas, — Vīzlija kungs ierosināja. — Varbūt lai viņi kopā ar Hagridu iet pirkt drēbes, bet mēs, pārējie, varam doties uz "Flarišu un Blotu" iegādāties visiem nepieciešamās grāmatas?

—   Nezinu gan, — nemierīgi atbildēja Vīzlija kundze, nespēdama izšķirties starp vēlmi iepirkšanos pabeigt pēc iespējas drīzāk un sākotnējo apņemšanos turēties kopā vienā pulciņā. — Hagrid, kā tu domā?…

—    Neuztraucas, ar man viņi būs droši, Mollij, — mierinoši noteica Hagrids, nevērīgi novēcinādams gaisā plaukstu, kas nebija daudz mazāka par atkritumu konteinera vāku. Vīzlija kundze īsti pārliecināta gan neizskatījās, tomēr izlēma, ka nekam trakam nevajadzētu notikt, un devās uz "Flarišu un Blotu" kopā ar vīru un

Džinniju, bet Harijs, Rons, Hermione un Hagrids tikmēr gāja tālāk uz Malkina madāmas apģērbu veikalu.

Harijs ievēroja, ka daudziem garāmgājējiem sejā bija tā pati iztramdītā, nervozā izteiksme, kas Vīzlija kundzei. Neviens neapstājās, lai aprunātos ar senu paziņu vai pazīstamu pārdevēju. Pircēji turējās kopā ciešos bariņos, pilnībā koncentrējušies uz to, kas darāms. Nemanīja nevienu, kas iepirktos vienatnē.

—   Visiem mumsim iekšā varēt būt drusku par šauru, — apstājies pie Malkina madāmas veikaliņa un pieliecies, lai ieskatītos iekšā, novilka Hagrids. — Es labāk pasargāš no āra, jā?

Tā nu Harijs, Rons un Hermione iegāja nelielajā veikaliņā. Pirmajā brīdī tas likās tukšs, bet, tikko durvis aizvērās, viņi izdzirdēja pazīstamu balsi, kuras īpašnieku no viņu acīm slēpa ar vizuļiem nosētu zili zaļu izejamo drānu pakaramais.

—    …vairs bērns, ja jūs, māt, to neesat ievērojusi. Es pilnībā spēju iepirkties pats.

Atskanēja kušināšana, un balss — Harijs pazina veikaliņa īpašnieci Malkina madāmu — sacīja: — Mīļo zēn, jūsu mātei taisnība, šajos laikos nevienam no mums nevajadzētu klīst apkārt vienam pašam, un tas neattiecas tikai uz bērniem…

—    Esiet tik laipna un labāk skatieties, kur durat savas adatas!

Pusaudzis ar bālu seju, asiem vaibstiem un spoži baltiem matiem

parādījās no pakaramā aizsega, tērpies labi pašūtā, tumši zaļā mantijā; gar apakšmalu un piedurkņu galos mirdzēja kniepadatas. Viņš piegāja pie spoguļa un aplūkoja sevi; pagāja pāris mirkļu, līdz viņš atspīdumā ieraudzīja Hariju, Ronu un Hermioni, kas stāvēja aiz muguras. Zēna gaiši pelēkās acis samiedzās šauras jo šauras.

—    Ja jūs, māt, brīnāties, kas tā par smaku, tad veikalā tikko ir ienākusi draņķasine, — Drako Malfojs paziņoja.

—     Es lūgtu tā neizteikties! — iesaucās Malkina madāma, kas izsteidzās no pakaramā aizsega ar metra mēru un zizli rokās. — Un es lūgtu zižļus manā veikalā necilāt! — viņa aši piebilda, jo, paskatījusies uz durvju pusi, atklāja, ka Harijs un Rons stāv līdzās, izvilkuši zižļus un pievērsuši tos Malfojam. Hermione abiem aiz muguras nočukstēja: — Beidziet, nevajag, nav vērts…

—    Jā, it kā jūs uzdrošinātos burties ārpus skolas, — Malfojs ņirdzīgi novilka. — Grendžera, kurš tev uzdauzījis aci? Es labprāt aizsūtītu viņam puķes.

—    Pietiek vienreiz! — Malkina madāma pikti iesaucās, atskatīdamās un cerēdama uz atbalstu: — Kundze… lūdzu…

Aiz drēbju pakaramā parādījās Narcisa Malfoja.

—   Novāciet tos, — viņa ledainā balsī pavēlēja Harijam un Ronam. — Ja jūs vēlreiz uzbruksiet manam dēlam, es parūpēšos, lai ar jums ir cauri.

—    Vai tiešām? — pārjautāja Harijs un paspēra soli uz priekšu, skatīdamies glumi vīzdegunīgajā sejā, kas, par spīti bālumam, tomēr stipri vien atgādināja Narcisas māsas vaibstus. Tagad Harijs bija ar viņu vienā augumā. — Izsauksiet kādus no saviem drauģeļiem nāvēžiem, lai tiek ar mums galā?

Malkina madāma ievaidējās un ķēra pie sirds.

—    Beidziet, jums nevajadzētu apsūdzēt… tas ir nopietns apvainojums… lūdzu, noslēpiet zižļus!

Taču Harijs savējo nenolaida. Narcisa Malfoja nejauki smīnēja.

—    Ir redzams, ka Dumidora favorīta statuss jums, Harij Poter, iedvesis maldīgu drošības sajūtu. Bet Dumidors nebūs vienmēr blakus, lai jūs pasargātu.

Harijs izaicinoši palūkojās visapkārt. — Kāda izdevība!… Paskat tik… viņa šobrīd šeit nav! Varbūt izmantot iespēju? Varbūt Azkabanā atradīsies divvietīga kamera, lai jūs varētu pakavēt laiku savam nelaimes putnam vīram!

Malfojs dusmīgi metās uz Harija pusi, taču sapinās pārlieku garajās drānās. Rons skaļi iesmējās.

—    Neuzdrošinies tā runāt ar manu māti, Poter! — Malfojs noskaldīja.

—    Būs jau labi, Drako, — sacīja Narcisa un sakampa dēla plecu ar tievajiem, baltajiem pirkstiem. — Es ceru, ka Poters redzēsies ar savu dārgo Siriusu, iekams es — ar Lūciju.

Harijs pacēla zizli augstāk.

—    Nē, Harij! — ievaidējās Hermione, sagrābdama drauga roku un cenzdamās novilkt to lejā, pie sāniem. — Padomā… Tu nedrīksti… Tev būs tādas nepatikšanas…

Malkina madāma mirkli mīņājās uz vietas, tad laikam nolēma izturēties tā, it kā nekas nenotiktu, cerībā, ka nekas arī nenotiks. Viņa pieliecās pie Malfoja, kas vēl arvien ar baltu aci blenza uz Hariju.

—    Manuprāt, kreisā piedurkne būtu mazliet jāsaīsina, dārgais, ļaujiet man tikai…

—   Au! — iebļāvās Malfojs, atgrūzdams viņas roku. — Skatieties, kundzīt, kur durat savas adatas! Māt… manuprāt, es tomēr šo kārtu negribu…

Viņš norāva drēbes pāri galvai un nosvieda zemē pie Malkina madāmas kājām.

—     Tev taisnība, Drako, — noteica Narcisa, uzmezdama Hermionei nicinošu skatienu, — tagad, kad zinu, kādas padibenes te iepērkas… Labāk iesim uz "Tvilfitu un Tetingu".

Ar šiem vārdiem māte un dēls izgāja no veikala, turklāt Drako nepalaida garām iespēju no visa spēka ietriekties Ronam krūtīs.

—   Nē, tiešām'. — nopūtās Malkina madāma, paceldama nokritušo mantiju un pārbraukdama tai pāri ar zizli kā putekļsūcēju, notīrot putekļus.

Kamēr Malkina madāma piemeklēja Harijam un Ronam jaunās mantijas, viņas domas klīda kaut kur pilnīgi citur, bet Hermionei viņa raganu kārtas vietā mēģināja pārdot burvja drānas. Kad beidzot viņa klanīdamās izvadīja trijotni no veikala, varēja just, ka madāma priecājas, redzot viņus aizejam.

—   Viss i rokā? — mundri vaicāja Hagrids, kad draugi pienāca pie milža.

—   It kā jā, — Harijs atbildēja. — Vai Malfojus redzēji?

—   Redzēj, — Hagrids mierīgi sacīja. — Bet šiem tak nebūs dukas uzsākt kašķi Diagonalejs vidū, Harij. Neuztraucs par šiem, Harij.

Harijs, Rons un Hermione saskatījās, taču, pirms viņi paguva

izkliedēt Hagrida omulību, parādījās Vīzlija kungs ar kundzi un Džinniju — ar smagiem grāmatu saiņiem rokās.

—    Viss kārtībā? — vaicāja Vīzlija kundze. — Drānas nopirkāt? Labi, tad pa ceļam pie Freda un Džordža vēl ieskriesim aptiekā un llopā — tagad turamies visi kopā…

Spriezdami, ka mikstūras apgūt vairs nevajadzēs, Harijs ar Ronu aptiekā nekādas izejvielas neiegādājās, toties Ilopa Pūču valstībā abi sapirka lielas kastes ar pūču našķiem Hedvigai un Pumperniķelim. Tad, Vīzlija kundzei vai ik pēc minūtes ieskatoties pulkstenī, visi devās tālāk, meklēdami "Vīzliju burvju vizuļus", Fredam un Džordžarn piederošo joku bodi.

—    Mums tiešām nav daudz laika, — Vīzlija kundze uztraucās. — Tāpēc tikai aši ieskriesim un tad atpakaļ uz mašīnu. Tūlīt jau mums jābūt klāt, tas ir deviņdesmit otrais numurs… deviņdesmit ceturtais…

—   Oho! — noteica Rons un apstājās kā iemiets.

Starp vienmuļajiem, plakātu aizsegtajiem skatlogiem Freda un Džordža logi acis žilbināja kā svētku uguņošana. Nejauši garāmgājēji atskatījās — vai pat apstulbuši apstājās un kā apburti vērās uz šo prieka saliņu. Kreisajā skatlogā rotājās virpuļojošu, atsprāgstošu, uzzibošu, lēkājošu un spiedzošu mantiņu jūklis. Harijam jau no skatīšanās vien sāka asarot acis. Labo skatlogu klāja milzīgs plakāts, tādā pašā purpura krāsā kā ministrijas plakāti, tikai uz šā ar plaiksnījošiem dzelteniem burtiem bija rakstīts:

KĀPĒC JŪS UZTRAUCATIES PAR

PAŠI-ZINĀT-K.O? JUMS BŪTU JĀUZTRAUCAS PAR AŠI-BIKSAS-NOST — CAUREJAS SENSĀCIJA. K.AS AIZDAMBĒ NĀCIJAS SANĀCIJU!

Harijs sāka smieties. Kaut kur blakus atskanēja tāds kā vārgs vaids, un atskatījies viņš ieraudzīja Vīzlija kundzi, apstulbušu veramies uz plakātu. Viņas lupas klusi kustējās, veidojot vārdus "AšiBiksas-Nost".

—   Viņus nogalinās pašu gultās! — viņa nočukstēja.

—   Nenogalinās vis! — nepiekrita Rons, tāpat smiedamies. — Tas ir lieliski!

Viņi kopā ar Hariju iegāja veikalā pirmie. Tas bija pārpildīts. Harijs vispār netika klāt plauktiem. Viņš raudzījās apkārt un noskatīja līdz griestiem sakrautās kastes. Te varēja manīt slamstu kārumkārbas, ko dvīņi pilnveidoja iepriekšējā, nepabeigtā mācību gada laikā Cūkkārpā. Harijs ievēroja, ka degunasiņu batoniņš izrādījies īpaši iecienīts — uz apakšējā plaukta bija atlikusi tikai viena apdauzīta kārba. Vairāki apaļi bunduļi bija pilni ar viltus zižļiem — lētākie, kad tos savicināja, vienkārši pārvērtās gumijas vistā vai apakšbiksēs, bet visdārgākie sāka dauzīt nelaimīgo lietotāju pa galvu un kaklu. Kārbās gulēja spalvas — arī tām bija dažādi modeļi: pašuzpildošās, kļūdas labojošās un gudri atbildošās. Kad pūlis drusku pašķīrās, Harijs beidzot piespraucās pie letes, kur skaļš gadus desmit vecu bērnu bariņš apbrīnas pilnām acīm vēroja, kā mazītiņš koka vīriņš lēnām kāpj uz īsta ešafota. Šī mantiņa stāvēja uz kastes, uz kuras bija rakstīts: "DAUDZKĀRT LIETOJAMĀS KARĀTAVAS — ATMINI VĀRDU, CITĀDI VIŅU PAKĀRS!"

—   "Patentēta nomoda sapņa burvestība…"

Hermione bija tikusi līdz lielam stendam netālu no letes un lasīja aprakstu uz kastes, ko greznoja spilgts attēls — tajā bija redzams jauns, skaists vīrietis un viņa apburta meitene uz pirātu kuģa klāja.

—    "Noskaiti vienkāršus buramvārdus, un tu nokļūsi izcilas kvalitātes, ļoti reālistiskā trīsdesmit minūšu nomoda sapnī, kas viegli piemērojams parastai skolas stundai un praktiski nav no malas pamanāms (blakus efekti var būt tukšs, tālumā vērsts skatiens un neliela siekalošanās). Netiek pārdots personām, kas jaunākas par sešpadsmit gadiem." Zini, — Hermione bilda, paskatīdamās uz Hariju, — tiešām neparasta burvestība!

♦ 1 Ol *

—    Par šiem vārdiem, Hermione, — aiz muguras atskanēja balss, — vari vienu paņemt bez maksas.

Tur starodams stāvēja Freds, tērpies gaiša purpura drānās, kas lieliski izcēla viņa ugunīgos matus.

—    Kā klājas, Harij? — Abi paspieda viens otram roku. — Un, Hermione, kas tev ar aci?

—   Jūsu kauslīgais teleskops, — viņa drūmi novilka.

—    Ak, nolāpīts, par tiem esmu galīgi aizmirsis, — Freds sacīja. -Še…

Viņš izvilka no kabatas mazu dozīti un pasniedza meitenei; Hermione ļoti piesardzīgi atskrūvēja vāciņu un ieraudzīja, ka dozītē ir bieza, dzeltenīga ziede.

—    Vienkārši uzsmērē, zilums pazudīs stundas laikā, — Freds paskaidroja. — Nācās izstrādāt pieklājīgu zilumu noņēmēju. Vairumu produktu mēs taču izmēģinām paši uz sevis.

Hermione ar aizdomām skatījās uz ziedi. — Tā taču ir droša? — viņa vaicāja.

—    Protams, ir, — Freds mundri attrauca. — Ejam, Harij, es tevi izvadāšu pa bodi.

Hermione palika, ziežot savu zilo aci, bet Harijs devās Fredam nopakaļ, dziļāk veikalā. Tur viņš ievēroja stendu ar kāršu un auklu trikiem.

—   Vientiešu maģija! — Freds priecīgi norādīja uz stendu. — Tādiem trakajiem kā tētis, nu, kam patīk visādas vientiešu lietiņas. Briesmīgi daudz tas mums neienes, bet apgrozījums ir pietiekami stabils, tas ir nebijis jaunums… Re, tur nāk arī Džordžs…

Freda dvīņubrālis enerģiski pakratīja Harija roku.

—    Vadā pa bodi? Ieiesim dziļāk — tur stāv mantiņas, ar kurām mēs pelnām baltu naudu — nočiep tikai kaut ko, un samaksāsi ar ko vairāk par galeoniem! — viņš brīdināja sīku puišeli, kurš žigli izvilka roku no tovera, uz kura bija raJkstīts "Ēdamas Tumšās zīmes — slikti būs ikvienam!"

Džordžs atvilka aizkaru līdzās vientiešu triku stendam, un Harijs ieraudzīja tumšāku telpu, kurā bija krietni mazāk pircēju. Iepakojums produktiem, kas stāvēja šajos plauktos, bija krietni vienkāršāks.

—    Mēs tikko esam izstrādājuši nopietnāku produktu sēriju, — Freds paskaidroja. — Jocīgi gan tas viss sākās…

—   Tu neticēsi, bet ļoti daudzi cilvēki, pat tādi, kas strādā ministrijā, neprot uzveidot kārtīgu vairogburvestību, — Džordžs turpināja. — Protams, viņiem nav bijis tāda skolotāja kā tu, Harij.

—    Nu, lūk… Vispirms mums likās, ka vairogcepures tāds jociņš vien ir, sak, izaicini draugu, lai viņš mēģina tevi noburt, kad tev galvā ir cepure, un izsmejies no sirds, redzot, kā pārvēršas viņa ģīmis, kad burvestība vienkārši atlec nost. Bet tad ministrija nopirka piecus simtus visam savam palīgpersonālam! Mēs vēl arvien saņemam milzīgus pasūtījumus!

—    Tāpēc paplašinājām šo sēriju un tagad ražojam arī vairogapmetņus, vairogcimdus…

—    …nu, protams, pret Nepiedodamajiem lāstiem šīs lietiņas neko daudz nepalīdzēs, bet pret sīkākiem un pat vidēji stipriem buramvārdiem un pesteļiem…

—   Un tad mēs izdomājām, ka sāksim piedāvāt lietas aizsardzībai pret tumšajām zintīm, jo nauda tur nāk griezdamās, — Džordžs aizrautīgi turpināja. — Šitais ir labais. Paskaties, acumirklīgās tumsas pulveris, mēs to ievedām no Peru. Labi noder, ja gribi ātri notīties.

—    Un mūsu vīlējsprādzēji burtiski pazūd no plauktiem, paskaties, — Freds teica un norādīja uz vairākiem savādiem, melniem ragveida priekšmetiem, kas patiešām mēģināja nozust no acīm. — Ja tādu slepus nometīsi zemē, tas aizdrāzīsies gabaliņu nostāk un tad, kad vairs nebūs redzams, ar smuku, skaļu blīkšķi uzsprāgs, novēršot klātesošo uzmanību, ja tev tas nepieciešams.

—   Var noderēt, — Harijs atzinīgi noteica.

-Še, — Džordžs noķēra parīti un pasvieda Harijam.

Tad aizkara spraugā galvu pabāza jauna ragana ar īsiem, gaišiem matiem. Harijs ievēroja, ka arī viņai mugurā ir veikala personālam paredzētās gaiša purpura drānas.

—    Vīzlija kungs un Vīzlija kungs, tur kāds pircējs vēlas iegādāties joku katlu, — viņa paziņoja.

Harijam likās ļoti savādi, ka Fredu un Džordžu uzrunā par "Vīzlija kungiem", bet viņus tas, šķiet, vairs neizbrīnīja.

—    Labi, Verita, jau nāku, — Džordžs tūlīt atsaucās. — Harij, tu vari ņemt visu, ko sirds kāro, labi? Bez maksas.

—   Tā taču nevar! — Harijs iebilda, izvilcis savu naudas maisiņu, lai norēķinātos par vīlējsprādzējiem.

—   Šeit tu nemaksāsi, — stingri noteica Freds, atstumdams Harija zeltu.

—   Bet…

—   Mēs neesam aizmirsuši, ka tu aizdevi mums starta kapitālu, — Džordžs teica balsī, kas nepieļāva ierunas. — Ņem visu, ko gribi, tikai, ja citi jautā, kur dabūji, neaizmirsti pieminēt mūs.

Džordžs izslīdēja cauri aizkaram, lai palīdzētu darbā ar apmeklētājiem, bet Freds izvadīja Hariju atpakaļ bodes lielākajā zālē, kur pie "Patentētās nomoda sapņa burvestības" stenda vēl arvien kaut ko pētīja Hermione un Džinnija.

—    Vai jūs, meitenes, jau atradāt mūsu īpašos "Brīnumraganas" produktus? — Freds apvaicājās. — Dāmas, sekojiet man…

Pie loga stāvēja plaukti ar dažnedažādiem produktiem koši sārtā iepakojumā. Ap plauktu ķiķinādamas spietoja sajūsminātas meitenes. Hermione un Džinnija ar aizdomām apstājās pāris soļu nostāk.

—    Te nu ir, — Freda balsī skanēja lepnums. — Labāku mīlas dzērienu klāstu neatradīsiet nekur.

Džinnija skeptiski sarauca uzacis. — Un darbojas? — viņa pajautāja.

—    Protams, darbojas, viena deva — līdz divdesmit četrām stundām — bet tas ir atkarīgs arī no attiecīgā puiša svara…

—    …un meitenes pievilcības, — piebilda Džordžs, nez no kurienes atkal uzniris viņiem līdzās. — Bet māsai mēs tādus nepārdodam, — viņš turpināja, pēkšņi iesvēlies stingrībā, — vismaz ne situācijā, kad viņa jau tin ap pirkstu piecus nabaga jaunekļus — vismaz tā mums nācis ausīs…

—    Lai ko jums Rons stāstījis, viss ir lieli, pretīgi meli, — mierīgi paziņoja Džinnija un pieliecās, lai paņemtu no plaukta mazu sārtu burciņu. — Kas tas?

—     Desmit sekundēs likvidē jebkuru pumpu. Ar garantiju, — Freds skaidroja. — Lieliski palīdz pret itin visu, sākot no augoņiem un beidzot ar pinnēm — tikai nemēģini mainīt sarunas tēmu. Atbildi godīgi — vai tu pašlaik draudzējies ar zēnu, vārdā Dīns Tomass, vai nedraudzējies?

—    Draudzējos, — atbildēja Džinnija. — Un beidzamo reizi, kad viņu redzēju, viņš bija tikai viens jauneklis, nevis pieci. Un kas tie tādi?

Viņa rādīja uz mazu, pūkainu bumbulīšu jūkli dažādos sārti violetos toņos, tie ripoja pa būra grīdu, spalgi pīkstēdami.

—    Pigmejpūši, — Džordžs teica. — Miniatūri šķeterpūši, nejaudājam vien pavairot. Un kā ar Maiklu Korneru?

—   Viņu es pametu, galīgs ņerga, — Džinnija noteica, pabāzdama pirkstu cauri restēm būrī un skatīdamās, kā pigmejpūši sapulcējas visriņķī. — Tik mīļi!

—    Gana jauki, — piekrita Freds. — Bet vai tu nemaini savus puišus mazliet par strauju?

Džinnija pagriezās pret viņu, iespiedusi rokas sānos. Spīvais blenziens ļoti atgādināja Vīzlija kundzes skatienu, bet Harijam par lielu brīnumu Freds pat nesarāvās.

—    Un kāda tev daļa? Tāpat es būtu īpaši pateicīga jums, — viņa dusmīgi piebilda, vērsdamas pie Rona, kas tikko bija parādījies līdzās Džordžam ar mantu pilnām rokām, — ja jūs šiem diviem nestāstītu par mani visādas pasaciņas!

—    Kopā — trīs galeoni, deviņi sirpi un viena knuta, — paziņoja Freds, izpētījis daudzās kastes Rona rokās. — Maksā ragā.

—   Es taču esmu jūsu brālis!

—   Un tās ir mūsu preces, ko tu esi savācis. Trīs galeoni un deviņi sirpi. To knutu es atlaižu.

—    Bet man nav triju galeonu un deviņu sirpu!

—    Tad labāk liec tās kastes atpakaļ, turklāt turpat, no kurienes paņēmi.

Pāris kastes izvēlās Ronam no rokām, viņš nolamājās un veltīja Fredam nepieklājīgu žestu, ko diemžēl pamanīja Vīzlija kundze, kas bija izvēlējusies īsto brīdi, lai parādītos pie apvāršņa.

—   ja vēlreiz ko tādu redzēšu, sapesteļošu pirkstus kopā, — viņa bargi noteica.

—    Mammu, vai es varu nopirkt pigmejpūti? — tūlīt atskanēja Džinnijas lūgums.

—   Ko, sirsniņ? — Vīzlija kundze piesardzīgi pārjautāja.

—   Paskaties, tie ir tik jauki…

Kad Vīzlija kundze pagāja sāņus, lai aplūkotu pigmejpūšus, Harija, Rona un Hermiones priekšā atklājās logs. Drako Malfojs viens pats steidzās pa ielu. Iedams garām "Vīzliju vizuļiem", viņš pameta skatienu pāri plecam. Vēl pēc pāris mirkļiem viņš pazuda no redzesloka.

—   Interesanti, kur ir viņa mammīte? — Harijs sarauca pieri.

—   Izskatās, ka šis aizlaidies no viņas, — Rons noteica.

—   Kāpēc gan? — prātoja Hermione.

Harijs neteica neko. Viņš mēģināja saprast, kas te notiek. Narcisa Malfoja no laba prāta savu mīlulīti nebūtu nekur palaidusi vienu. Malfojam droši vien nācās krietni palauzīt galvu, lai izrautos no viņas nagiem. Harijs Malfoju pārāk labi pazina un pārāk dziļi ienīda, lai nesaprastu, ka šādu pūliņu iemesls nav nevainīga pastaiga.

Viņš paskatījās apkārt. Vīzlija kundze un Džinnija čubinājās ap pigmejpūšiem. Vīzlija kungs aizrautīgi pētīja vientiešu iezīmēto kāršu kavu. Abi dvīņi, Freds un Džordžs, runājās ar apmeklētājiem. Aiz stikla ar muguru pret viņiem stāvēja Hagrids, pa brīdim pamezdams skatienu te uz vienu, te otru pusi.

—    Lieniet apakšā, ātrāk, — lika Harijs, izraudams no somas pašlepni.

—    Nu… es nezinu, Harij, — Hermione novilka, nedroši paskatījusies uz Vizlija kundzes pusi.

—   Nāci — Rons viņu skubināja.

Meitene minstinājās vēl kādu mirkli, bet tad palīda zem apmetņa pie Harija un Rona. Viņu nozušanu neviens neievēroja. Visi bija pārāk aizņemti ar Freda un Džordža plauktu izpēti. Harijs, Rons un Hermione pēc iespējas ātrāk spraucās uz durvju pusi, bet, kad bija tikuši uz ielas, Malfojs bija pagaisis tikpat veiksmīgi kā viņi.

—   Viņš gāja uz to pusi, — pēc iespējas klusi nomurmināja Harijs, lai nesadzirdētu Hagrids, kas kaut ko dungoja zem deguna. — Ejam!

Viņi metās uz priekšu, pa labi un pa kreisi ieskatīdamies logos un durvīs, līdz Hermione norādīja uz priekšu.

—    Tas taču ir viņš, vai ne? — viņa čukstēja. — Nogriezās pa kreisi?

—   Nav nekāds brīnums, — Rons nočukstēja.

Jo Malfojs, pametis skatienu apkārt, bija ieslīdējis Knoktirnes alejā un pagaisis.

—   Ātrāk, vai arī mēs viņu pazaudēsim, — uzsauca Harijs, pielikdams soli.

—     Mums kājas rēgojas! — Hermione uztraucās, jo apmetnis mazliet šķīrās vaļā pie potītēm. Tagad visiem trijiem paslēpties zem apmetņa bija krietni grūtāk nekā pirms pāris gadiem.

—   Nav svarīgi! — Harijs nepacietīgi attrauca. — Pasteidzamies!

Taču Knoktirnes aleja, šķērsiela, kur tirgoja pārsvarā ar tumšajām zintīm saistītas lietas, izskatījās pilnībā pamesta. Iedami garām, viņi ieskatījās veikalu logos, bet nekur nemanīja nevienu pašu apmeklētāju. Flarijs nosprieda, ka šajos bīstamajos un aizdomu pilnajos laikos iegādāties tumšās relikvijas būtu neprāta darbs — vismaz pirkt tādas, citiem redzot.

Hermione pamatīgi ieknieba viņam rokā.

—   Au!

—   Klusāk! Skaties! Re, kur viņš ir! — viņa iečukstēja Harijam ausī.

Viņi bija nonākuši līdz vienīgajam veikalam Knoktirnes alejā, kur

Harijs jebkad bija iegājis. To sauca "Bordžins un Bērks", un tur tirgoja dažādas baigas mantas. Tur, starp galvaskausu un vecu pudeļu kastēm, ar muguru pret viņiem stāvēja Drako Malfojs. Viņu tikko varēja saskatīt aiz tā paša lielā, melnā skapja, kurā Harijs savulaik bija slēpies no Malfoja un viņa tēva. Spriežot pēc Malfoja roku kustībām, viņš kādam kaut ko aizrautīgi stāstīja. Veikala īpašnieks, Bordžina kungs, salīcis vīrs ar taukainiem matiem, stāvēja ar seju pret Malfoju. Viņa neparastajā sejas izteiksmē jaucās aizvainojums un bailes.

—   Ja mēs varētu noklausīties, ko viņi runā! — Hermione nomurmināja.

—    Mēs varam! — satraukti teica Rons. — Pagaidiet… sasodīts…

Viņš nometa zemē vēl pāris kastes no rokās atlikušajām, pūlēdamies atvērt vislielāko.

—   Skatieties, garausis!

—     Fantastiski! — Hermione iesaucās, bet Rons tikmēr attina garus miesaskrāsas pavedienus un sāka tos virzīt uz durvju spraugas pusi. — Tā, tikai jācer, ka durvis nav noburtas ar netraucēšanas…

—    Nav! — Rons nopriecājās. — Klausāmies!

Viņi salika galvas kopā un uzmanīgi ieklausījās skaņās, kas nāca no pavedienu galiem, bet īpaši saspringt nevajadzēja, jo Malfoja balss bija dzirdama tik lieliski, it kā viņš uzstātos radio.

—    …zināt, kā salabot?

—    Iespējams, — atbildēja Bordžins, bet viņa balsī jautās nevēlēšanās kaut ko apsolīt. — Tiesa, derētu apskatīties. Būtu labi, ja jūs to atnestu uz veikalu.

—   Izslēgts, — Malfojs sacīja. — Tam jāpaliek turpat. Man vajag, lai jūs izstāstītu, kā visu paveikt.

Harijs redzēja, ka Bordžins tramīgi aplaiza lūpas.

—    Nu, man jāteic, ka tā, pa gabalu, viss varētu izvērsties ļoti sarežģīti, varbūt pat neiespējami. Es nevaru neko garantēt.

—   Nevarat? — Malfojs pārvaicāja, un, spriežot pēc toņa, Harijs saprata, ka Malfojs ņirgājas. — Iespējams, ka šis te jūsu pārliecību stiprinās.

Drako paspēra soli uz Bordžina pusi, un viņu pilnībā aizsedza lielais skapis. Harijs, Rons un Hermione pastūmās sāņus, lai mēģinātu viņu saskatīt, taču saredzams bija tikai Bordžins, kas tagad izskatījās pārbijies.

—    Izstāstīsi kādam, — Malfojs draudēja, — un tu par to samaksāsi. Vai pazīsti Fenriru Pelēci? Mūsu ģimenes draugs. Viņš laiku pa laikam iegriezīsies pie tevis, lai pārliecinātos, ka tu strādā dienu un nakti.

—   Nebūs nepieciešams…

—   To izlemšu es, — Malfojs pārtrauca sarunbiedru. — Labi, es nu iešu. Un neaizmirsti rūpīgi glabāt šo, man tas vēl būs vajadzīgs.

—   Varbūt uzreiz ņemsiet līdzi?

—    Protams, neņemšu, stulbais vīreli, ko tu iedomājies — ka es stiepšu to pa ielu gaišā dienas laikā?! Vienkārši nepārdod nevienam.

—   Nepārdošu, kungs, skaidrs…

Bordžins paklanījās tikpat zemu kā, Harijs atcerējās, savulaik Lūcija Malfoja priekšā.

—   Un, Bordžin, nevienam ne vārda — turklāt tas attiecas ari uz manu māti, vai sapratāt?

—    Protams, protams, — nomurmināja Bordžins un vēlreiz paklanījās.

Nākamajā mirklī skaļi iešķindējās zvaniņš virs durvīm, un Malfojs iznāca no veikala, izskatīdamies ar sevi varen apmierināts. Viņš tik cieši pagāja garām trijotnei, ka draugi atkal juta paslēpni novilnījam ap ceļgaliem. Veikalā Bordžins palika stāvam kā sastindzis. Pieglaimīgais smaids bija nozudis, un viņš izskatījās uztraukts.

—    Ko tad tas nozīmē? — vaicāja Rons, tīdams kopā garausis.

—   Nezinu, — iegrimis domās, atbildēja Harijs. — Viņš grib, lai kaut ko salabo… un vēl, lai kaut ko veikalā nopērkamu viņam paglabā… Vai kāds redzēja, uz ko viņš norādīja, kad teica "to"?

—   Nē, viņš stāvēja aiz skapja…

—    Palieciet abi šeit, — Hermione nočukstēja.

—    Ko tu…

Bet Hermione jau bija iznirusi no apmetņa apakšas. Skatloga atspulgā vērdamās, viņa sakārtoja matus un tad iesoļoja veikalā, liekot zvaniņam atkal ieskanēties. Rons žigli ieritināja garausis zem durvīm un viena pavediena galu pasniedza Harijam.

—     Sveiki, briesmīgs rīts, ko? — Hermione mundri uzrunāja Bordžinu. Tas neatbildēja, tikai uzmeta meitenei aizdomīgu skatienu. Līksmi dungodama, Hermione apstaigāja pārdošanai izliktās preces.

—    Vai šo kaklarotu var nopirkt? — viņa apvaicājās, apstājusies pie stiklotas vitrīnas.

—   Ja jums ir pusotrs tūkstotis galeonu, — salti atbildēja Bordžina kungs.

—    Ak… ēēē… nē, gluži tik daudz man nav, — Hermione atteica un pagājās vēl uz priekšu. — Un… kā ar šo jauko… mm… galvaskausu?

—   Sešpadsmit galeonu.

—   Tātad to var nopirkt? Nu, tas nav… atlikts kādam?

Bordžina kungs samiedza acis. Harijam uzmācās nelāgas aizdomas, ka saimnieks nojauš, kas Hermionei padomā. Acīmredzot arī Hermione saprata, ka izgāzusies, jo pēkšņi meta visu piesardzību pie malas.

—    Lieta tāda, ka… ēēē… tas jauneklis, kurš te tikko bija, Drako Malfojs, redzat, mēs esam draugi, un es gribu nopirkt viņam dzimšanas dienas dāvanu, bet, ja viņš būtu kaut ko atlicis sev, es, pats saprotat, negribētu nopirkt to pašu, tāpēc… ēēē…

Pēc Harija domām, pastāsts izklausījās visai mazticams, un laikam Bordžina kungam likās tāpat.

—   Vācieties, — viņš noskaldīja. — Vācieties ārā!

Hermionei nebija jāsaka divreiz. Viņa metās uz durvīm, bet Bordžins sekoja viņai cieši pa pēdām. Tikko nošķindēja zvaniņš, Bordžins aizcirta aiz Hermiones durvis un izkāra tajās uzrakstu "SLĒGTS".

—   Jā, — novilka Rons, atkal uzmetot Hermionei apmetni. — Bija vērts mēģināt, tikai iznāca pašķidri…

— Labi, labi, nākamreiz tu varēsi demonstrēt, kā pareizi, atradies izlikšanās meistars! — meitene atcirta.

Rons un Hermione atpakaļceļā uz "Vīzliju vizuļiem" visu laiku kašķējās. Pie durvīm nācās apstāties, lai nogaidītu īsto brīdi, kad paspraukties garām ļoti nervozajai Vīzlija kundzei un Hagridam, jo tie acīmredzot bija pamanījuši viņu prombūtni. Kad viņi bija tikuši iekšā veikalā, Harijs norāva paslēpni un iebāza to atpakaļ somā, bet pēc tam pievienojās abiem pārējiem draugiem, lai kopīgiem spēkiem atbildētu uz Vīzlija kundzes pārmetumiem, apgalvojot, ka visu laiku būts dziļākajā istabā un ka Vīzlija kundze viņus vienkārši nav pamanījusi.

SEPTĪTĀ NODAĻA GLIEMJA KLUBIŅŠ

Brīvdienu pēdējās nedējas laikā Harijs daudz prātoja par Malfoja izturēšanos Knoktirnes alejā. Visvairāk viņu uztrauca apmierinātā sejas izteiksme, ar kādu Drako izgāja no veikala. Ja Malfojs izskatījās tik priecīgs, bija noticis kas ļoti nelāgs. Hariju mazliet kaitināja, ka ne Rons, ne Hermione par Malfoja gaitām neizrāda tikpat lielu interesi. Vismaz šī tēma, apspriesta pāris dienas, abus pārējos draugus sāka garlaikot.

—    Jā, es jau teicu, Harij, ka arī man tas likās aizdomīgi, — mazliet nepacietīgi atkārtoja Hermione. Viņa sēdēja uz palodzes Freda un Džordža istabā, atbalstījusi kājas pret kādu kartona kasti, un ar acīm redzamu nepatiku atrāva skatienu no nupat iegādātās "Padziļinātās rūnu tulkošanas". — Un vai tad mēs nevienojāmies, ka visam var būt ļoti daudzi skaidrojumi?

—    Varbūt viņš salauzis savu Triumfa roku? — izklaidīgi novilka Rons, kas tobrīd pūlējās iztaisnot sava slotaskāta saliektos astes zariņus. — Atceries to sakaltušo, kas Malfojam bija?

—    Bet ko gan nozīmēja "Un neaizmirsti rūpīgi glabāt šo"? — jau simto reizi vaicāja Harijs. — Man likās, ka Bordžinam varētu būt otrs tāds pats priekšmets kā salauztais un Malfojs grib dabūt rokā abus.

—    Domā? — jautāja Rons, tagad berzdams netīrumus nost no slotaskāta roktura.

—    Jā, man tā liekas, — Harijs atbildēja. Kad ne Rons, ne Hermione neko nebilda, viņš turpināja: — Malfoja tēvs ir Azkabanā. Jūs domājat, ka viņš negrib atriebties?

Rons pacēla acis un pārsteigts noblisinājās.

—   Malfojs, atriebties? Ko viņš tādu varētu izdarīt?

—    Tur jau tā lieta, ka nezinu! — Hariju tas tracināja. — Taču viņam kaut kas ir aiz ādas, un, manuprāt, mums tas jāņem nopietni. Viņa tēvs ir nāvēdis un…

Harijs aprāvās teikuma vidū, skatienu piekalis logam aiz Hermiones muguras un pavēris muti. Prātā bija iešāvusies pārsteidzoša doma.

—   Harij? — Hermione nervozā balsī jautāja. — Kas ir?

—   Rēta iesāpējās? — Rons raizīgi noprasīja.

—     Drako ir nāvēdis, — Harijs lēnām sacīja. — Viņš ir stājies nāvēžu rindās tēva vietā!

Iestājās klusums. Tad Rons sāka smieties: — Malfojs? Harij, viņam ir sešpadsmit! Tu iedomājies, ka Pats-Zini-Kas Jautu Malfojam iestāties?

—    Man, Harij, arī tas neliekas diez ko ticami, — Hermiones balsī jautās stipras šaubas. — Kāpēc tu tā domā?…

—    Pie Malkina madāmas. Viņa Drako pat nepieskārās, bet viņš uzkliedza un atrāva roku, kad madāma mēģināja pacelt uz augšu piedurkni. Tā bija Malfoja kreisā roka. Viņu ir apzīmogojuši ar Tumšo zīmi.

• Rons un Hermione saskatījās.

—     Nu… — Nelikās, ka Ronu Harija argumenti būtu kaut nedaudz pārliecinājuši.

—    Manuprāt, viņš vienkārši gribēja tikt no turienes ārā. — Tāds bija Hermiones viedoklis.

—     Viņš parādīja Bordžinam ko tādu, ko mēs neredzējām, — Harijs spītīgi uzstāja. — Ko tādu, kas pamatīgi nobiedēja Bordžinu. Drako parādīja veikala īpašniekam zīmi, es to zinu — viņš rādīja

Bordžinam, ar ko šim ir darīšana, jūs taču redzējāt, cik nopietni Bordžins pret viņu pēc tam izturējās!

Rons un Hermione saskatījās vēlreiz.

—   Es nezinu gan, Harij…

—    Jā, es arī neticu, ka Pats-Zini-Kas ļautu Malfojam iestāties…

Vīlies, bet vēl arvien negrozāmi pārliecināts par savu taisnību,

Harijs paķēra netīru kalambola tērpu murskuli un izgāja no istabas — Vīzlija kundze jau vairākas dienas visiem lika pie sirds neatstāt drēbju mazgāšanu un kārtošanu uz pēdējo mirkli. Kāpņu laukumiņā viņš saskrējās ar Džinniju, kas atgriezās istabā ar svaigi izmazgātas veļas kaudzīti rokās.

—   Tavā vietā es šobrīd uz virtuvi neietu, — viņa brīdināja Hariju. — Tur plosās Holēra.

—   Es uzmanīšos, lai neapliptu, — Harijs pasmaidīja.

Nonācis virtuvē, viņš tur sastapa Flēru, kas gari un plaši klāstīja savas ieceres par kāzām ar Bilu, bet varen sapīkusi Vīzlija kundze tikmēr pieskatīja Briseles kāpostus, kas tīrījās paši.

—    Mēs ar Bilu gandrrīz esam izlēmuši, ka mums būs tikai divas līgavas māsas, Džinnija un Gabrriēla tik jauki izskatīsies kopā. Man prrātā, ka viņām vajag vilkt gaiši zeltainas kleitas — rrozā, protams, būtu brriesmīgi pie Džinnijas matiem…

—     Ak, Harij, — skaļi iesaucās Vīzlija kundze, pārtraukdama Flēras monologu. — Labi, ka ienāci, es gribēju izstāstīt visu par drošības pasākumiem, kas saistīti ar rītdienas braucienu uz Cūkkārpu. Rīt mums atkal atbrauks pretī ministrijas mašīnas, bet stacijā gaidīs aurori…

—     Vai arī Tonksa? — Harijs pavaicāja, atdodams kalambola drēbes.

—   Nē, manuprāt, viņas tur nebūs, cik sapratu no Artūra, viņa ir nosūtīta kaut kur citur.

—   Tā Tonksa pavisam irr nolaidusies, — Flēra prātoja, vērodama savu satriecošo atspulgu tējkarotītē. — Ja grribat zināt manas domas, tā irr liela kļūda…

—    Jā, paldies, — skāņi atsaucās Vīzlija kundze, atkal pārtraukdama Flēru. — Ej vien, Harij, es gribu, lai mantu lādes ir kārtībā jau šonakt, ja iespējams, lai rītdien nebūtu jāpiedzīvo parastais pēdējā brīža juceklis.

īstenībā nākamajā rītā viss izdevās krietni gludāk nekā citās reizēs. Ministrijas mašīnas piebrauca pie Midzeņiem tad, kad Vīzliji un viņu draugi jau gaidīja pagalmā ar pilnībā sakārtotām mantu lādēm; Hermiones runcis Blēžkājis bija ietupināts ceļojuma groza drošībā, bet Hedviga, Rona Pumperniķelis un Džinnijas jaunais purpurkrāsas pigmejpūtis Arnolds sēdēja savos būros.

—    Au revoir, Arrī, — Flēra dobji nodūdoja un uz atvadām noskūpstīja Hariju. Rons cerīgi paspēra soli uz priekšu, taču Džinnija pašāva viņam priekšā kāju un Rons novēlās putekļos Flērai pie kājām. Nikns, piesarcis un nosmulējies, viņš aizsteidzās uz mašīnu, tā arī nepateicis "uz. redzēšanos".

Kingskrosas stacijā viņus sagaidīja nevis omulīgais Hagrids, bet gan divi drūmi, bārdaini aurori tumšās vientiešu drānās. Tikko mašīnas apstājās, viņi devās uz priekšu un, nostājušies abpus atbraucēju pulciņam, klusēdami vadīja viņus uz perona pusi.

—    Ātrāk cauri barjerai, ātrāk, — mudināja Vīzlija kundze, ko šī skarbā efektivitāte, šķiet, mazliet uztrauca. — Harij, labāk ej pirmais, ar…

Viņa jautājoši uzlūkoja vienu no auroriem, kas tikko jaušami pamāja ar galvu, paņēma Hariju pie rokas un mēģināja virzīt uz barjeru starp devīto un desmito peronu.

—    Es spēju paiet pats, paldies, — aizkaitināts norūca Harijs un izrāva roku no aurora tvēriena. Viņš sāka stumt savus ratiņus tieši virsū barjerai, nelikdamies ne zinis par klusējošo ceļabiedru. Vēl pēc mirkļa viņš attapās uz perona numur deviņi un trīs ceturtdaļas, kur spilgti sarkanais Cūkkārpas ekspresis vēla varenus dūmu vālus pār pūļa galvām.

Pēc īsa brītiņa viņam piebiedrojās Hermione un Vīzliji. Nemaz nemēģinādams dot kādu zīmi drūmajam auroram, Harijs pamāja, lai Rons un Hermione seko, un viņi trijatā devas meklēt tukšu kupeju.

—     Mēs nevaram, Harij, — Hermione kā atvainodamās sacīja. — Mums ar Ronu vispirms jāaiziet līdz prefektu vagonam, bet pēc tam jādežūrē ejās.

—   Ak jā, galīgi piemirsu, — Harijs sacīja.

—     Labāk kāpiet vien visi vilcienā, jums atlikušas tikai pāris minūtes, — mudināja Vīzlija kundze, ieskatījusies pulkstenī. — Nu, Ron, lai tev labi sokas mācibās…

—    Vīzlija kungs, vai var jūs uz pāris vārdiem? — beidzamajā mirklī izlēmis, Harijs lūdza.

—   Protams, — atsaucās Vīzlija kungs, gan izskatīdamies mazliet pārsteigts, tomēr kopā ar Hariju paiedams sāņus, nostāk no svešām ausīm.

Harijs bija visu rūpīgi pārdomājis un nonācis pie secinājuma, ka, ja reiz der kādam izklāstīt savas aizdomas, tad Vīzlija kungs ir pats piemērotākais; pirmkārt, viņš strādāja ministrijā un visvieglāk varēja veikt papildu izmeklēšanu, un, otrkārt, tāpēc ka, Harijprāt, nebija īpaši jābaidās, ka Vīzlija kungs varētu uzsprāgt no dusmām.

Kāpdamies sāņus, Harijs vēl pamanīja, ka Vīzlija kundze un drūmais aurors uzmet viņiem aizdomu pilnus skatienus.

—    Kad mēs bijām Diagonalejā, — Harijs sāka, taču Vīzlija kunga grimase viņu apklusināja.

—    Vai tu man pavēstīsi, kur jūs visi trīs — tu, Rons un Hermione — bijāt nozuduši, kad jums vajadzēja atrasties Freda un Džordža bodes dziļākajā istabā?

—   Kā jūs…?

—    Harij, apžēlojies. Tu runā ar cilvēku, kurš uzaudzinājis Fredu un Džordžu.

—   Nu… jā, skaidrs, mēs nebijām dziļākajā istabā.

—   Tad nu man jāgatavojas uz pašu ļaunāko.

—    Mēs sekojām Drako Malfojam. Mēs izmantojām manu paslēpni.

—   Vai jums bija kāds iemesls, vai tas bija mirkļa untums?

—    Man likās, ka Malfojam ir kas padomā, — atbildēja Harijs, nelikdamies zinis par Vīzlija kunga sejas izteiksmi, kurā uztraukums jaucās ar uzjautrinājumu. — Viņš bija aizlaidies no savas mātes, un es gribēju zināt, kāpēc.

—    Protams, gribēji, — Vizlija kunga balsī izskanēja samierināšanās ar likteni. — Nu, un izdevās?

—    Viņš iegāja "Bordžinā un Bērkā", — Harijs turpināja, — un mēģināja piespiest turienes saimnieku, Bordžinu, lai tas palīdz viņam kaut ko salabot. Un vēl viņš vēlējās, lai Bordžins viņam kaut ko paglabā. Izklausījās, ka tas varētu būt līdzīgs tam, kas labojams. It kā abi būtu pāris. Un…

Harijs dziļi ievilka elpu.

—    Un vēl kas. Mēs redzējām, ka Malfojs palēcās vai kilometru stāvus gaisā, kad Malkina madāma mēģināja pieskarties viņa kreisajai rokai. Manuprāt, viņš ir apzīmogots ar Tumšo zīmi. Man liekas, viņš ir aizstājis tēvu nāvēžu rindās.

Vīzlija kungs izskatījās stipri pārsteigts. Pēc brīža viņš ieminējās:

—    Harij, es šaubos, vai Pats-Zini-Kas atļautu sešpadsmitgadīgam…

—   Vai kāds vispār zina, ko Paši-Zināt-Kas darītu vai nedarītu? — Harijs dusmīgi vaicāja. — Vīzlija kungs, piedodiet, bet vai to nebūtu vērts pārbaudīt? Ja Malfojs vēlas kaut ko salabot un draud Bordžinam, lai viņš to paveiktu, iespējams, ka šis kaut kas ir saistīts ar tumšajām zintīm, ka tas ir bīstams.

—    Ja godīgi, Harij, es šaubos, — lēnām atbildēja Vīzlija kungs.

—    Redzi, kad arestēja Lūciju Malfoju, mēs pārmeklējām viņa māju. Mēs paņēmām itin visu, kas varēja būt bīstams.

—    Domāju, jūs esat kaut ko palaiduši garām, — Harijs stūrgalvīgi teica.

—   Iespējams, — Vīzlija kungs teica, bet Harijs saprata, ka tas tikai mīļā miera labad.

Aiz muguras atskanēja svilpiens. Gandrīz visi jau bija sakāpuši vilcienā, un durvis vērās ciet.

—   Tev jāpasteidzas, — sacīja Vīzlija kungs, un tūlīt pat atskanēja arī Vīzlija kundzes kliedziens: — Harij, mudīgi!

Viņš metās uz priekšu, un Vīzliju laulātais pāris palīdzēja viņam iecelt vilcienā mantu lādi.

—    Tā, mīļais, pa Ziemassvētkiem tu paliksi pie mums, ar Dumidoru viss ir sarunāts, tā ka mēs tiksimies visai drīz, — pie loga sauca Vīzlija kundze, bet Harijs tikmēr aizcirta durvis, un vilciens sāka kustēties. — Pielūko, nedari sev pāri un…

Vilciens uzņēma ātrumu.

—    …uzvedies labi un…

Tagad Vīzlija kundze jau skrēja, lai neatpaliktu.

—    …sargies no nepatikšanām!

Harijs māja, līdz vilciens iegriezās līkumā un Vīzlija kungs ar kundzi vairs nebija saskatāmi. Tad viņš pagriezās un devās noskaidrot, ko dara pārējie. Rons ar Hermioni laikam bija ieslodzīti prefektu vagonā, bet Džinniju varēja saskatīt mazliet tālāk gaitenī, pļāpājot ar draudzenēm. Vilkdams līdzi mantu lādi, Harijs devās uz viņas pusi.

Tuvojoties viņš ievēroja, ka visi bezkaunīgi blenž. Daži pat piespieda sejas pie kupeju durvīm, lai viņu labāk aplūkotu. Harijs gan bija nojautis, ka pēc baumošanas par "izredzēto" "Dienas Pareģī" šajā trimestrī nāksies paciest manāmi uzmācīgāku uzmanību, tomēr stāvēt pagalam spožu prožektoru gaismā viņam nebūt nepatika. Viņš uzsita Džinnijai uz pleca.

—    Varbūt ejam sameklēt kādu kupeju?

—     Nevaru, Harij, es apsolījos satikt Dinu, — Džinnija mundri atteica. — Tiksimies vēlāk.

—    Sarunāts, — Harijs novilka. Redzot meiteni aizejam, rudajiem matiem vilnījot nopakaļ, viņš sajuta sirdi iedzeļam dīvainu nepatiku. Vasaras laikā tā pieradis pie Džinnijas klātbūtnes, viņš bija gandrīz aizmirsis, ka skolas laikā viņa netusēja ar Hariju, Ronu un Hermioni. Tad viņš samirkšķināja acis un paskatījās apkārt — visur stāvēja meitenes mirdzošām acīm.

—   Sveiks, Harij! — aiz muguras atskanēja pazīstama balss.

—    Nevil! — Harijs atvieglots iesaucās un pagriezās pretī apaļvaidzim zēnam, kas lauzās uz viņa pusi.

—   Sveiks, Harij, — iesaucās meitene ar gariem matiem un lielām, sapņainām acīm — viņa stāvēja tieši aiz Nevila.

—   Luna, sveika, kā klājas?

—     Paldies par apvaicāšanos, ļoti labi, — atbildēja Luna. Pie krūtīm viņa bija piespiedusi žurnālu. Lieli burti uz vāka ziņoja, ka šajā numurā atrodams bezmaksas spektraceņu pāris.

—    "Varkšķis" turas? — Harijs jautāja. Viņš izjuta zināmas simpātijas pret šo žurnālu, — iepriekšējā gadā tas tika devis viņam iespēju paust viedokli ekskluzīvā intervijā.

—   O, jā, tirāža ir krietni pieaugusi, — Luna priecīgi atbildēja.

—     Sameklēsim vietas, — ierosināja Harijs, un viņi devās uz priekšu pa gaiteņiem, cauri klusējošu skolēnu ordām, kas pavadīja viņus stingiem skatieniem. Visbeidzot viņiem izdevās atrast tukšu kupeju, un Harijs atviegloti ieslīdēja iekšā.

—   Viņi blenž pat uz mums\ — Nevils brīnījās, norādīdams uz sevi un Lunu. — Tas tāpēc, ka esam kopā ar tevi!

—    Viņi blenž uz tevi tāpēc, ka arī tu biji ministrijā, — Harijs nepiekrita, celdams mantu lādi uz bagāžas plaukta. — Mūsu nelielais piedzīvojums tika gari un plaši pārstāstīts "Dienas Pareģī", tu taču noteikti redzēji.

—    Jā, es domāju, ka vecmamma dusmosies par preses uzmanību, — Nevils stāstīja, — bet viņai īstenībā tas ļoti patika. Teica, ka beidzot es sākot līdzināties tēvam. Pat nopirka man jaunu zizli, paskaties!

Nevils izvilka jaunieguvumu un parādīja to Harijam.

—   Ķirškoks ar vienradža astriem, — viņš lepni paziņoja. — Mūsuprāt, tas ir viens no pēdējiem zižļiem, ko pārdeva Olivands, jo nākamajā dienā viņš pazuda — ei, Trevor, nāc nu atpakaļ!

Un Nevils panira zem sola, lai noķertu savu krupi, kas kārtējo reizi bija devies brīvības meklējumos.

—   Harij, vai šogad mēs turpināsim DA nodarbības? — ievaicājās Luna, no "Varkšķa" vidus ņemdama ārā spocīga paskata brilles.

—    Kāda jēga, ja reiz esam tikuši vaļā no Ambrāžas? — Harijs apsēzdamies atbildēja ar pretjautājumu. Līzdams ārā no sola apakšas, Nevils sasita galvu pret tā malu. Viņš izskatījās vīlies.

—   Man patika DA! Es tik daudz iemācījos kopā ar tevi!

—   Man arī patika nodarbības, — Luna nopietni teica. — Tur bija gandrīz tas pats, kas draudzēšanās.

Tas bija viens no nepatīkamākajiem teicieniem, kādi Lunai pa brīdim paspruka un kas Harijam lika izjust šerminošu žēlumu un mulsumu. Tiesa, pirms viņš paguva ko atbildēt, aiz kupejas durvīm sākās drūzmēšanās; aiz stikla sačukstējās un ķiķināja ceturtgadnieču pulciņš.

—   Prasi tu viņam!

—   Nē, tu!

—   Labi, es!

Un viena, no skata apņēmīga meitene ar lielām, melnām acīm, izteiksmīgu zodu un gariem, melniem matiem iespraucās kupejā.

—    Sveiki, Harij, es esmu Romilda, Romilda Veina, — viņa skaļi un pašpārliecināti paziņoja. — Vai tu nevēlies piebiedroties mums blakus kupejā? Tev nav jāsēž kopā ar šiem te, — viņa teatrāli nočukstēja pēdējos vārdus, norādīdama uz Nevila pēcpusi, kas atkal rēgojās ārā no solapakšas, jo viņš turpināja meklēt Trevoru, un uz Lunu, kas bija uzlikusi spektracenes un nu izskatījās pēc prātu izkūkojušas, daudzkrāsainas pūces.

—   Viņi ir mani draugi, — Harijs strupi atteica.

—   Ak tā, — atbildēja meitene, izskatīdamās ļoti pārsteigta. — Ak tā. Labi.

Un viņa izgāja no kupejas, aizvilkdama durvis sev aiz muguras.

—   Visi domā, ka tev vajadzīgi spicāki draugi nekā mēs, — notikušo komentēja Luna, vēlreiz demonstrējot apskaužamu ķērienu izteikties mulsinoši tieši.

—     Jūs esat spici, — Harijs vienkārši atbildēja. — Nevienas no viņām nebija ministrijā. Neviena no viņām necīnījās kopā ar mani.

—    Ļoti jauki, ka tu tā saki, — Luna staroja. Tad viņa uzstūma spektracenes augstāk uz deguna un iekārtojās ērtāk, lai lasītu "Varkšķi".

—   Tomēr pretī viņam mēs nestājāmies, — bilda Nevils, izlīzdams no sola apakšas ar putekļu un sīkas drazas piebirušiem matiem un rokā sakampis Trevoru, kas šķita samierinājies ar likteni. — Bet tu stājies. Tev vajadzēja dzirdēt, ko par tevi teica vecmamma. "Tam Harijam Poteram ir pamatīgākas iekšas nekā visiem Burvestību ministrijas ierēdnīšiem kopā!" Viņa nez ko dotu, lai tu būtu viņas mazdēls…

Harijs samāksloti iesmējās un, tikko radās izdevība, mainīja sarunas tēmu, ieprasīdamies par SLIMu rezultātiem. Kamēr Nevils skaitīja savas ieskaišu atzīmes un skaļi prātoja, vai maz drīkstēs apgūt pārvērtības SĒRGu līmenī, ja tur dabūjis tikai "pieņemami", Harijs skatījās uz viņu, bet teikto pat īsti nedzirdēja.

Nevila bērnību Voldemorts bija sapostījis ne mazāk kā Harija bērnu dienas, taču Neviļam nebija ne mazākās jausmas, cik maz trūka, lai viņu būtu piemeklējis Harija liktenis. Pareģojums varēja attiekties tiklab uz vienu, kā uz otru, tomēr Voldemorts tikai sev vien zināmu iemeslu dēļ bija izlēmis, ka pareģojumā domāts Harijs.

Ja Voldemorts būtu izvēlējies Neviļu, Harijam pretī sēdētu tieši viņš, tikai ar zibens rētu pierē un pareģojuma nastu uz pleciem… Bet vai sēdētu? Vai Nevila māte būtu upurējusies, lai glābtu dēlu, kā Lilija nomira Harija dēļ? Protams, būtu… Bet ja nu viņai nebūtu izdevies pasargāt savu dēlu no Voldemorta? Vai tad "izredzētā" nebūtu vispār? Vai bija iespējama tukša vieta, kur tagad sēdēja Nevils, un Harijs, kuru ar skūpstu skolas gaitās aizvada paša, nevis Rona mamma?

—   Kas ir, Harij? Tu tāds savāds, — pēkšņi sacīja Nevils.

Harijs satrūkās. — Piedod… es…

—   Jukušļuks, jā? — Luna līdzjūtīgi noprasīja, nopētīdama Hariju caur milzīgajām, krāsainajām brillēm.

—   Es… kas?

—   Jukušļuks… Tie ir neredzami. Ielido cilvēkam galvā pa ausi un sajauc domas, — viņa skaidroja. — Man jau likās, ka dzirdu vienu lidināmies pa kupeju.

Viņa sāka vicināties pa gaisu ar rokām, it kā dzenādama lielus, neredzamus naktstauriņus. Harijs un Nevils saskatījās un steidzīgi sāka runāt par kalambolu.

Laika apstākļi aiz vilciena loga mainījās tāpat, kā bija mijušies augu vasaru — vietām viņi traucās cauri drēgnas miglas vāliem, vietām vārā, dzedrā saules gaismā. Šādā skaidrā brīdī, kad saule vīdēja gandrīz tieši virs galvas, kupejā beidzot ieradās Rons un Hermione.

—     Kaut nu ēdienratiņi pasteigtos, citādi es nomiršu badā, — atkrizdams blakus sēdvietā un braucīdams vēderu, ilgpilni paziņoja Rons. — Sveiks, Nevil. Sveika, Luna. Klau, zini, ko mēs redzējām? — viņš piebilda, vērsdamies pie Harija. — Malfojs nepilda savus prefekta pienākumus. Viņš vienkārši sēž savā kupejā kopā ar citiem slīdeņiem — redzējām, kad nācām šurp.

Harijs ieintriģēts saslējās. Tas neizskatījās pēc Malfoja — laist garām iespēju izrādīt prefekta varu. Vismaz iepriekšējā gadā viņš dižojās ļaunpriecīgi.

—   Ko viņš darīja, kad ieraudzīja jūs?

—   Ko jau parasti, — vienaldzīgi novilka Rons, parādīdams rupju žestu. — Neizskatās pēc viņa, ne? jā… šitais izskatās… — viņš vēlreiz parādīja rupjo žestu, — bet kāpēc viņš neklīst pa vilcienu, terorizēdams pirmziemniekus?

—    Nezinu gan, — novilka Harijs, bet galvā viņam šaudījās dažādas domas. Vai tas nenozīmēja, ka Malfojam padomā ir kas svarīgāks par mazgadīgāku skolēnu tiranizēšanu?

—     Varbūt viņam labāk patika inkvizitoru vienībā, — minēja Hermione. — Varbūt tagad būt par prefektu liekas par daudz garlaicīgi.

—   Nedomāju vis, — Harijs sacīja. — Es domāju, ka viņš…

Taču, pirms viņš paguva izvērst savu teoriju, kupejas durvis atkal pavērās un pāri slieksnim pārkāpa aizelsusies trešgadniece.

—    Man teikts šo te nodot Neviļam Lēniņām un Harijam I'-poteram, — viņa trīcošā balsi paziņoja. Pamanījusi Harija skatienu, meitene nosarka kā biete. Viņa turēja pastieptus divus pergamenta tīstoklīšus, pārsietus ar violetu lenti. Apmulsušie zēni paņēma sev adresētos pergamentus, bet meitene tikmēr klupdama krizdama atmuguriski izsoļoja no kupejas.

—    Kas tas ir? — Rons prasīja, kad Harijs bija atritinājis saņemto sūtījumu.

—   Ielūgums, — atbildēja Harijs.

Harij,

Es būtu bezgala priecīgs, ja Tu piebiedrotos man uz vieglām pusdienām C kupejā.

Ar cieņu,

profesors H. E. F. GIietujrags

—   Kas ir profesors Gliemjrags? — vaicāja Nevils, apmulsis blenzdams uz savu ielūgumu.

—     Jaunais pasniedzējs, — Harijs paskaidroja. — Laikam būs jāiet, ne?

—    Bet ko viņš grib no manis? — tramīgi prasīja Nevils, it kā viņam draudētu pēcstundas.

—    Nav ne jausmas, — Harijs noteica, kas gan nebija gluži taisnība, bet pagaidām nebija pierādījumu, ka viņa nojauta ir pareiza. — Paklau, — viņam pēkšņi iešāvās galvā kāda ideja, — ja mēs turp dotos zem pašlepna, tad varētu papētīt, kas Malfojam aiz ādas.

Šo domu gan īstenot neizdevās. Gaiteņos bija pārak daudz audzēkņu, kas gaidīja parādāmies bufetes ratiņus, tāpēc lauzties cauri šiem pūļiem zem burvju apmetņa nebūtu prāta darbs. Harijs ar nožēlu ietūcīja to atpakaļ somā, iedomādamies, ka paslēpni būtu jauki uzmest kaut vai tādēļ vien, lai paglābtos no blenšanas, kas kopš gājiena cauri vilcienam kupejas meklējumos likās tapusi vēl uzbāzīgāka. Ik pa brīdim skolēni iznāca no kupejām, lai viņu aplūkotu. Izņēmums izrādījās Čo Čanga, kas, pamanījusi Hariju nākam, iemetās savā kupejā. Iedams garām durvīm, Harijs manīja viņu, dziļi iegrimušu sarunā ar draudzeni Marietu, kam seju klāja ļoti bieza smiņķa kārta, kam cauri tomēr varēja manīt pūtīšu rakstus. Harijs tikko jaušami pasmīnēja un lauzās tālāk.

Nonākuši līdz C kupejai, viņi saprata, ka nav vienīgie, ko Gliemjrags ielūdzis, lai gan, spriežot pēc tā, cik sirsnīgi Gliemjrags apsveicinājās ar Hariju, viņš no visiem bija gaidīts visvairāk.

—    Harij, manu zēn! — pamanījis viņu, iesaucās Gliemjrags un pielēca kājās. Likās, ka viņa diženais, ar samtu apvilktais vēders aizpilda visu brīvo kupejas telpu. Profesora spīdīgā plikā galva un kuplās, sudrabotās ūsas saules gaismā mirdzēja tikpat spoži kā viņa vestes zelta pogas. — Priecājos tevi redzēt, priecājos, priecājos! Un jūs būsiet Lēniņa jaunkungs?

Izskatīdamies pārbijies, Nevils pamāja ar galvu. Gliemjrags norādīja zēniem uz divām atlikušajām vietām, kas atradās viena otrai pretī pie pašām durvīm. Harijs pārlaida skatienu citiem ielūgtajiem. Viņš pazina tā paša gada slideni, slaidu, tumšādainu puisi ar izteiksmīgiem vaigu kauliem un iegarenām, ieslīpām acīm. Kupejā bija vēl divi septītgadnieki, kurus Harijs nepazina, bet, iespiesta stūrītī līdzās Gliemjragam sēdēja Džinnija, kam, šķiet, pašai nebija īsti skaidrs, kā viņa te nokļuvusi.

—   Vai jūs pazīstat visus klātesošos? — Gliemjrags vaicāja Harijam un Neviļam. — Blēzs Zabīni ir no jūsu gada, protams…

Zabīni nekādi nelika manīt, ka jaunpienācējus pazītu vai grasītos sveicināt. Arī Harijs un Nevils atbildēja ar to pašu: grifidori un slīdeņi neieredzēja cits citu principa pēc.

—    Kormaks Maklagens. Iespējams, ir nācies tikties? Nav?

Maklagens, liela auguma jauneklis ar bieziem, spurainiem matiem, pacēla roku, un Harijs ar Neviļu pamāja pretim.

—   Šis būtu Markuss Belbijs. Nezinu vai jūs…?

Kalsnais, tramīgais Belbijs saspringti pasmaidīja.

—     …un šī apburošā jaunkundze apgalvo, ka pazīstot jūs! — Gliemjrags pabeidza savu sakāmo.

Sēdēdama Gliemjragam aiz muguras, Džinnija novaikstījās.

—      Ļoti patīkami, ka varējāt ierasties, — omulīgi turpināja Gliemjrags. — Tā man ir iespēja iepazīt jūs visus mazliet tuvāk. Tā, paņemiet salvetes. Pusdienas esmu sarūpējis pats. Ratiņi, ja atmiņa mani neviļ, piedāvā galvenokārt lakricas zižļus, bet tie nabaga večuka gremošanas sistēmai ir mazliet par smagu… Fazāniņu, Belbij?

Belbijs satrūkās un paņēma piedāvāto — tas izskatījās pēc aukstas fazāna puses.

—    Es tikko stāstīju Markusam, ka man reiz bija tas gods mācīt viņa tēvoci Damoklu, — Gliemjrags paskaidroja Harijam un Neviļam, visiem piedāvādams pacienāties no maizīšu groza. — Izcils burvis, izcils, bija godam pelnījis savu Merlina ordeni. Vai tu bieži satiec savu tēvoci, Markus?

Kā par nelaimi, Belbijs tikko bija nokodis pamatīgu fazāna gabalu. Steidzoties atbildēt Gliemjragam, viņš mēģināja kumosu norīt, koši pietvīka un sāka smakt.

—  Atelpo, — gluži mierīgi noteica Gliemjrags, pavēcinādams zizli Belbija virzienā — nabagam elpvads tūlīt atbrīvojās.

—   Ne… ne pārāk bieži, nē, — kampdams gaisu, asarojošām acīm atbildēja Belbijs.

—    Nu protams, viņš varētu būt ļoti aizņemts, — sacīja Gliemjrags, jautājoši vērodams Belbiju. — Skaidrs, ka vilksērgas mikstūras radīšana prasīja krietnus pūliņus.

—    Droši vien… — piekrita Belbijs, bīdamies nokost vēl vienu fazāna kumosu, kamēr nebija drošs, ka Gliemjrags beidzis viņu iztaujāt. — Ē… redzat, viņš īsti labi nesatiek ar manu tēti, tad nu es par tēvoci neko daudz nezinu…

Belbijs vēl nebija izteicis savu sakāmo, kad Gliemjrags, viņam dzedri uzsmaidījis, pievērsās Maklagenam.

—     Tagad tu, Kormak, — Gliemjrags uzrunāja nākamo viesi. — Man ir zināms, ka tu bieži tiecies ar savu tēvoci Tibēriju, vismaz esmu pie viņa redzējis lielisku fotogrāfiju, kurā jūs abi medījat strupastus, šķiet, Norfolkā?

—    O, jā, tas bija aizraujoši, — atsaucās Maklagens. — Mēs tur bijām kopā ar Bertiju Higsu un Rufusu Skrimžūru — protams, pirms viņš kļuva par ministru…

—    Tātad tu pazīsti arī Bertiju un Rufusu? — Gliemjrags starodams pārvaicāja, tagad visiem piedāvādams pīrādziņus no nelielas paplātes. Belbiju viņš kaut kā palaida garām. — Pastāsti man…

Harija aizdomas apstiprinājās. Visi ielūgtie bija nonākuši šeit tāpēc, ka bija saistīti ar kādu pazīstamu vai ietekmīgu personu — varbūt izņemot Džinniju. Zabīni, nopratināts pēc Maklagena, izrādījās izslavēti skaistas raganas dēls (cik nu Harijs noprata pēc sarunas, viņa bija precējusies reizes septiņas, turklāt visi vīri bija miruši dīvainos apstākļos, atstājot atraitnei zelta kalnus). Tad pienāca kārta Neviļam — tās izrādījās desmit ļoti saspringtas minūtes, jo Nevila vecākus, labi pazīstamus aurorus, līdz vājprātam bija spīdzinājusi Bellatrise Svešovska kopā ar vairākiem citiem nāvēžiem. Nevila tērpināšanas beigās Harijam tā vien likās, ka Gliemjrags pietaupa galīgo spriedumu par Neviļu, vēl nebūdams pārliecināts, ka zēns mantojis jelko no vecāku talanta.

—   Un tagad, — paziņoja Gliemjrags, smagi sagrozījies sēdeklī kā konkursa vadītājs, kas stada priekšā vakara favorītu, — Harijs Poters! Ar ko gan sākt? Kad šovasar tikāmies, mēs tik tikko sapazināmies! — Viņš brīdi vēroja Hariju, it kā zēns būtu īpaši liels un sulīgs fazāna gabals, tad sacīja: —Tagad tevi dēvē par "izredzēto"!

Harijs klusēja. Belbijs, Maklagens un Zabīni blenza uz viņu.

—   Protams, — Gliemjrags turpināja, vēl arvien cieši vērdamies Harijā, — baumas ir klīdušas gadiem… es atceros, nu… pēc tās briesmīgās nakts, kad… Lilija un Džeimss… bet tu izdzīvoji… jau toreiz runāja, ka tev piemīt neparastas spējas…

Zabīni tikko dzirdami ieklepojās, kam nepārprotami vajadzēja

paust skepsi un uzjautrinājumu. Gliemjragam aiz muguras atskanēja dusmīga balss:

—   Jā, Zabīni, tu gan esi bezgala talantīgs… pozēšanā…

—    Ak vai! — omulīgi iesmējās Gliemjrags, pagriezdamies pret Džinniju, kas blenza uz Zabīni pāri Gliemjraga diženajam vēderam. — Es tavā vietā uzmanītos, Blēz! Iedams cauri viņas vagonam, es redzēju, kā šī jaunā dāma liek lietā satriecošu sikspārņrēgu burvestību! Es ar viņu vis nestrīdētos!

Zabīni seja pauda klaju nicinājumu.

—      Lai nu kā, — turpināja Gliemjrags, atkal pievērsdamies Harijam. — Tadas baumas šovasar. Protams, ir grūti saprast, kam ticēt, "Pareģis", kā zināms, mēdz sniegt neprecīzas ziņas, mēdz kļūdīties — tomēr liecinieku ir pārāk daudz, lai apšaubītu pašu faktu, ka ministrijā bija pamatīgs jandāliņš un ka tu biji pašā notikumu epicentrā!

Harijs, kurš nupat neredzēja citu izeju kā vien klajus melus, pamāja ar galvu, bet vēl arvien klusēja. Gliemjrags burtiski staroja.

—   Tāda pieticība, tāda pieticība, nav brīnums, ka Dumidors ir tik ļoti pieķēries… tu taču tur biji, ko? Bet pārējie stāsti — tik sensacionāli, protams, ka nezini, kam ticēt… piemēram, tas pats pareģojums…

—     Mēs nedzirdējām nekādu pareģojumu, — nomurmināja Nevils, sejai pārklājoties ar ģerānijas cienīgu sārtumu.

—   Tiesa gan, — viņu atbalstīja Džinnija. — Arī mēs ar Neviļu abi tur bijām, un visas tās muļķības par "izredzēto" ir kārtējie "Pareģa" izdomājumi.

—   Arī jūs abi tur bijāt? — Gliemjrags ar lielu interesi paskatījās vispirms uz Džinniju, tad uz Neviļu, kas sēdēja, ierāvušies sevī, profesora smaida starmešu gaismā.

—    Jā… skaidrs… tiesa, ka "Pareģis" bieži pārspīlē… — Gliemjrags piebilda, izklausīdamies mazliet vīlies. — Atceros, ka dārgā Gvenoga — jūs jau zināt, Gvenoga Džonsa, "Holihedas harpiju" kapteine — reiz man teica…

i

Profesors aizmaldījās garum garā atmiņu stāstījumā, bet Harijam

♦ *

radās nelāgas aizdomas, ka Gliemjrags vēl atgriezīsies pie viņa un ka Nevila un Džinnijas liecība profesoru nav īsti pārliecinājusi.

Pēcpusdiena turpinājās ar citām anekdotēm par slaveniem burvjiem, ko Gliemjrags savulaik mācījis un kas ar lielu prieku pievienojušies tā dēvētajam "Gliemja klubiņam" Cūkkārpā. Harijs nespēja vien sagaidīt, kad tiks projām, bet nesaprata, kā to izdarīt puslīdz pieklājīgi. Beidzot, kad vilciens no kārtējā pamatīgā miglas vāla iznira sarkana saulrieta blāzmā, Gliemjrags sarosījās un mijkrēslī sablisinājās.

—    Trakums, jau sāk krēslot! Pat nepamanīju, ka lampas jau iedegtas! Jums laikam jāiet, lai pārģērbtos skolas drānās. Maklagen, ieskrien kādreiz, es iedošu tev to grāmatu par strupastiem. Harij, Blēz — ienāciet, kad gadās iet garām. Tas pats attiecas arī uz jums, jaunkundz, — viņš piemiedza ar aci Džinnijai. — Nu gan ejiet, ejiet visi!

Spraukdamies garām Harijam tumšajā gaitenī, Zabīni uzmeta viņam iznīcinošu skatienu, kas Harijam likās visai interesanti. Kopā ar Džinniju un Neviļu Harijs nopakaļ Zabīni devās uz savām kupejām.

—   Priecājos, ka tas nu ir garām, — nomurmināja Nevils. — Dīvains vīrs, vai ne?

—     Ir gan mazliet, — atbildēja Harijs, nenolaizdams acis no Zabīni. — Kā tu, Džinnij, tur gadījies?

—    Viņš pamanīja, kā es noburu Zahāriju Smitu, — Džinnija paskaidroja. — Vai atceries to Elšpūša pajoliņu, kas nāca uz DA? Viņš visu laiku tincināja mani, kas notika ministrijā, līdz beidzot tā nokaitināja, ka nobūru viņu — kad Gliemjrags ienāca kupejā, es domāju, ka dabūšu pēcstundas, bet viņam likās, ka man tā burvestība izdevusies ļoti labi, un ielūdza uz pusdienām! Trakums, ko?

—   Labāks iemesls ielūgumam nekā slavena māmuļa, — norūca Harijs un saviebās, pamezdams ar acīm uz Zabīni galvu priekšā, — vai tāpēc, ka tavs tēvocis…

Bet tad viņš pēkšņi aprāvās. Prātā bija iešāvusies doma, varbūt pārgalvīga, bet, iespējams, brīnišķīga… Pēc mirkļa Zabīni ieies atpakaļ Slīdeņa sestgadnieku kupejā, bet tur sēdēs Malfojs, domādams, ka viņu dzird tikai Slīdeņa banda… Ja Harijs spētu tur kopā ar Zabīni ielavīties nepamanīts, ko viņš tur redzētu vai dzirdētu? Tiesa, daudz laika vairs nebija — līdz Cūkmiestiņa stacijai atlika nepilnas pusstundas brauciens, vismaz spriežot pēc neskartās dabas ainām, kas zibēja aiz loga — taču Harija aizdomās neviens nopietni neklausījās, tāpēc atlika tikai pierādīt tās pašam.

—   Tiksimies vēlāk, — Harijs nočukstēja, izvilkdams pašlepni un uzmezdams to sev virsū.

—    Bet ko tu…? — vaicāja Nevils.

«

—    Vēlāk! — nošņācās Harijs un metās pakaļ Zabīni, cenzdamies spert soļus pēc iespējas klusāk, kaut arī vilciena klaboņas dēļ šāda piesardzība bija praktiski lieka.

Tagad gaiteņi bija gandrīz tukši. Audzēkņi savās kupejās pārģērbās skolas drānās un kārtoja bagāžu. Panācis Zabīni un ticis cik vien iespējams tuvu, lai neskartos klāt, Harijs tomēr nebija gana veikls, lai ieslīdētu kupejā, kad Zabīni pavēra durvis. Zabīni jau vēra tās ciet, kad Harijs steigšus iegrūda spraugā kāju, lai neļautu tām aizkrist.

—    Kas tad durvīm lēcies? — Zabīni dusmīgi noņurdēja un vēlreiz trieca bīdāmās durvis pret Harija kāju.

Harijs satvēra durvju malu un no visa spēka atgrūda tās vaļā. Zabīni, kas vēl arvien turējās pie roktura, zaudēja līdzsvaru un ievēlās Gregorijam Goilam klēpī. Izcēlās pamatīgs sajukums, un Harijs to izmantoja, lai ieslīdētu kupejā, uzlēktu uz Zabīni pagaidām tukšās vietas un uzraustos bagāžas plauktā. Par laimi, Goils un Zabīni vēl aizvien grūstījās, apkārt neskatīdamies, jo Harijs bija puslīdz pārliecināts, ka gaisā, paslēpnim noplandot, uz mirkli pazibēja viņa pēdas. Sirdij stingstot, viņam pirmajā mirklī likās, ka-Malfoja skatiens seko viņa sporta kurpei, tai paraujoties augšup un nozūdot. Bet tad Goils aizcirta durvis un atgrūda Zabīni, tas sabruka pats savā vietā, izskatīdamies saburnīts, Vinsents Krabe no jauna iegrima savā komiksā, un Malfojs, klusi smiedamies, gulēja izstiepies pa divām vietām, galvu ielicis Pansijai Pārkinsonei klēpi. Harijs sēdēja, zem apmetņa savilcies ragā, pieraudzīdams, lai visas ķermeņa daļas paliek apsegtas, un vēroja, kā Pansija glāsta taisnos, gaišos matus uz Malfoja pieres, uzvaroši smaidīdama, it kā kurš katrs pasaulē sapņotu būt viņas vietā. Laternas, kas šūpojās pie kupejas griestiem, meta spožu gaismu pār šo idillisko ainiņu — Harijs spēja salasīt ikvienu vārdu tieši apakšā sēdošā Krabes komiksā.

—   Tātad, Zabīni, — Malfojs vaicāja, — ko tas Gliemjrags gribēja?

—   Tikai iepazīties ar audzēkņiem, kam ir labi sakari, — atbildēja Zabīni, vēl arvien caur pieri blenzdams uz Goilu.

Šī ziņa, šķiet, Malfojam ne visai patika.

—   Ko vēl viņš bija ielūdzis? — viņš prasīja.

—   Maklagenu no Grifidora, — Zabīni atcerējās.

—    O, jā, viņa tēvocis ir liels čiekurs ministrijā, — Malfojs zināja teikt.

—    …tad vienu džeku, vārdā Belbijs, no Kraukļanaga…

—   Ko tad viņu, viņš ir pilnīgs pakaļa! — Pansijai bija ko piebilst.

—      …un Lēniņu, Poteru, arī mazo Vīzliju skuķi, — pabeidza Zabīni.

Malfojs pielēca sēdus, atgrūzdams malā Pansijas roku.

—   Viņš bija ielūdzis Lēniņu?

—    Nu, tā varēja saprast, vismaz Lēniņš tur atradās, — Zabīni vienaldzīgi atteica.

—   Kas tad Lēniņā ir tāds, kas varētu ieinteresēt Gliemjragu?

Zabīni paraustīja plecus.

—     Un Poters, dārgais Poters, droši vien profesoriņam gribējās aplūkot "izredzēto", — Malfojs irgājās, — bet ko tā Vīzle? Kas tad viņa īpašs?

—    Daudziem zēniem viņa patīk, — Pansija sacīja, ar acs kaktiņu vērodama Malfoja reakciju. — Pat tev, Blēz, liekas, ka viņa izskatās tīri labi, un mēs visi zinām, cik tev ir augstas prasības!

—     Es ne klāt neskartos tai nešķīstajai, sīkajai asinsnodevējai, lai kā viņa izskatītos, — Zabini auksti noskaldīja, un Pansiju šī atbilde gandarīja. Malfojs atkal atlaidās viņai klēpī, atkal vēlīgi ļaudamies glāstiem.

—   Var tikai nožēlot Gliemjraga gaumi. Varbūt uz vecumu viņš lēnām jūk. Kāds kauns, mans tēvs vienmēr teica, ka savulaik viņš esot bijis labs burvis. Mans tēvs savulaik bija starp viņa favorītiem. Gliemjrags droši vien nezina, ka vilcienā esmu es, vai arī…

—    Es nebūtu tik drošs par ielūgumu, — Zabīni sacīja. — Viņš man apvaicājās par Nota tēvu, tikko es ierados. Abi esot bijuši seni draugi, bet, kolīdz Gliemjrags uzzināja, ka šo noķēruši ministrijā, viņš neizskatījās īpaši laimīgs, un Nots ielūgumu nedabūja, vai ne? Manuprāt, Gliemjragu neinteresē nāvēži.

Malfojs izskatījās dusmīgs, tomēr izgrūda aprautu, neapmierinātu smiekliņu.

—   Ai, kuram tad rūp, kas šo interesē? Kas viņš, galu galā, ir, ja tā paskatās? Vecs, stulbs učuks. — Malfojs māksloti nožāvājās. — Proti, iespējams, es nākamgad nemaz nemācīšos Cūkkārpā, kāda atšķirība, vai es patīku resniem, savu laiku nokalpojušiem kraķiem vai ne?

—      Ko tu ar to gribi teikt — nākamgad varbūt nemācīsies Cūkkārpā? — sašutusi jautāja Pansija, tūlīt pat pārtraukusi glāstīt Malfoju.

—   Nu, nekad neko nevar zināt. — Malfoja sejai pārslīdēja smīna ēna. — Es varbūt pārmaiņas pēc nodarbošos… ēēē… ar kaut ko lielāku un labāku.

Sarāvies čokurā zem apmetņa uz bagāžas plaukta, Harijs juta, ka sirds sāk sisties straujāk. Ko par to teiktu Rons un Hermione? Krabe un Goils blenza uz Malfoju; acīmredzot viņiem nebija ne jausmas par kaut ko lielāku un labāku. Pat Zabīni atļāva ziņkārībai ielauzties augstprātīgajos vaibstos. Pansija, izskatīdamās apstulbināta, sāka lēnām glāstīt Malfoja galvu.

—    Tu domā — Viņu?

Malfojs paraustīja plecus.

—     Māte vēlas, lai pabeidzu mācības, bet es pats neredzu, ka tam šajos laikos būtu kāda īpaša nozīme. Es gribēju teikt, padomājiet paši… Kad visu pārņems Tumsas pavēlnieks, vai tad viņam rūpēs, cik SLIMu vai SĒRGu esi izpelnījies? Protams, neinteresēs… Runa būs tikai par atbalstu, ko viņš saņēmis, par uzticību, kas viņam izrādīta.

—   Domā, ka tu varētu izrādīties viņam noderīgs? — Zabīni balsī ieskanējās iznīcinošs tonītis. — Sešpadsmit gadu vecs un neko līdz galam neapguvis?

—   Vai tad es nupat neteicu? Varbūt viņu nemaz neinteresē, ko es protu un ko neprotu. Varbūt viņš vēlas, lai es izdaru ko tādu, kam nekādas īpašās zināšanas nemaz nav vajadzīgas, — Malfojs klusi piebilda.

Krabe un Goils sēdēja pavērtām mutēm kā strūklaku delfīniņi. Pansija raudzījās lejup uz Malfoju, it kā pirmoreiz mūžā sastapusies ar kaut ko tik cēlu un iedvesmojošu.

—    Re, kur jau Cūkkārpa, — ar roku norādījis laukā pa tumšo logu, ieminējās Malfojs, acīm redzami izbaudīdams paša radīto iespaidu. — Vajadzētu laikam pārģērbties.

Harijs bija tā aizrāvies ar Malfoja vērošanu, ka nepamanīja Goilu sniedzamies pēc mantu lādes. Kad lempis rāva to lejā, viņš ar lādes stūri pamatīgi ieblieza Harijam pa deniņiem. Harijs sāpēs neviļus ievaidējās, un Malfojs ar sarauktu pieri atkal paskatījās uz bagāžas plauktu.

Harijs nebaidījās no Malfoja, taču doma, ka bariņš ne īpaši draudzīgu slīdeņu varētu viņu atmaskot, slēpjamies zem apmetņa, nelikās diez ko patīkama. Acīm asarojot un galvai vēl aizvien pukstot sāpēs, viņš izvilka savu zizli, cenzdamies nerēgoties kādā apmetņa spraugā, un, aizturējis elpu, gaidīja. Par lielu atvieglojumu, Malfojs, likās, nosprieda, ka pārklausījies, kopā ar pārējiem uzvilka skolas drānas, aizslēdza mantu lādi un, kad vilciens raustīdamies palēnināja gaitu, aizpogāja ciešāk pie kakla jaunu, biezu ceļojuma apmetni.

Harijs manīja, ka gaiteņi atkal pildās ar skolēniem, un cerēja, ka I lermione un Rons iznesīs viņa mantas uz perona. Bija skaidrs, ka no šejienes ārā tikt nav ko domāt, pirms kupeja pilnībā neatbrīvosies.

Beidzot vilciens vēl pēdējo reizi nolīgojās un tad apstājās pavisam. Goils atgrūda durvis un, apkārt neskatīdamies un izgrūstīdams stāvētājus uz visām pusēm, ietriecās otrziemnieku pūlītī. Krabe un Zabīni viņam sekoja.

—   Ej vien, — Malfojs teica Pansijai, kas gaidīja, pastiepusi roku, cerēdama, ka viņš ļaus pieķerties pie savējās. — Es gribu vēl kaut ko pārbaudīt.

Pansija izgāja. Tagad Harijs un Malfojs kupejā bija divi vien. Audzēkņu rindas stūmās garām, lai izkāptu uz tumšā perona. Malfojs piegāja pie kupejas durvīm un nolaida žalūzijas, lai cilvēki no gaiteņa nevarētu te ieskatīties. Tad viņš pieliecās pie savas mantu lādes un to vēlreiz atvēra.

Harijs, sirdij sitoties mazliet straujāk, palūkojās pāri bagāžas plaukta malai. Ko Malfojs gribēja noslēpt no Pansijas? Kas bija noslēpumainais priekšmets, kura salabošana Drako bija tik svarīga?

—   Stindzakmenī!

Bez mazākā brīdinājuma Malfojs bija pavērsis savu zizli pret Hariju un acumirklī paralizējis savu ienaidnieku. Kā palēninātā filmā Harijs izvēlās no bagāžas plaukta un ar smagu blīkšķi, kas likās sašūpojam visu vagonu, nogāzās Malfojam pie kājām. Paslēpnis kritienā nošķiebās, atklājot visu Harija augumu. Kājas palika nejēdzīgi savilktas tajā pašā pozā, kādā viņš bija tupējis. Viņš nespēja pakustināt ne muskuli, varēja tikai skatīties augšup uz plati smaidošo Malfoju.

—   Tā jau man likās, — viņš triumfējoši teica. — Dzirdēju, kā tev trāpa Goila mantu lāde. Un vēl šķita, ka gaisā nozib kaut kas balts, kad Zabīni atgriezās kupejā…

Mirkli viņš vēroja Harija sporta kurpes.

—    Tu, Poter, nedzirdēji neko tādu, par ko man vajadzētu uztraukties. Bet ja nu reiz esi man iekritis rokās…

Un viņš smagi uzkāpa Harijam uz sejas. Harijs juta salūstam degunu, asinis pašķīda uz visām pusēm.

—   Tas tev no mana tēva. Tā, tagad paskatīsimies…

Malfojs izvilka apmetni no Harija nekustīgā ķermeņa apakšas un uzmeta to gulošajam virsū.

— Nedomāju, ka tevi kāds atradīs, pirms vilciens atgriezīsies Londonā, — viņš klusi noteica. — Vēl redzēsimies, Poter… bet varbūt arī ne.

Un, nepiemirsdams uzkāpt Harijam uz rokas pirkstiem, Malfojs izgāja no kupejas.

ASTOTA NODAĻA STRUPA TRIUMFS

Nespēdams pakustināt ne pirkstiņu, Harijs gulēja zem paslēpņa un juta seju noplūstam ar karstām un miklām asinīm. Viņš ieklausījās balsīs un soļos, kas skanēja gaitenī. Vispirms ienāca prātā, ka pirms vilciena atiešanas kāds kupejas noteikti pārbaudīs. Bet jau mirkli vēlāk cerības noplaka — pat ja kāds ieskatītos kupejā, Harijs nebūtu ne redzams, ne dzirdams. Varēja cerēt vienīgi uz to, ka kupejā kāds ienāks un vēlreiz uzkāps viņam virsū.

Nekad mūžā Harijs nebija ienīdis Malfoju tā kā tagad, gulēdams uz muguras līdzīgi muļķīgam bruņrupucim, asinīm plūstot pavērtajā mutē. Nu gan viņš bija iekūlies stulbā ķezā… Gaitenī pamazām noklusa pēdējie soļi. Tagad visi atradās uz tumšā perona, ārā bija dzirdama mīņāšanās, lādes sitās cita gar citu, čaloja sarunas.

Rons un Hermione nodomās, ka viņš jau izkāpis no vilciena. Kad draugi nonāks Cūkkārpā un ieņems vietas Lielajā zālē, pāris reižu nopētīs Grifidora galdu un beidzot aptvers, ka Harija tur nav, vilciens droši vien būs nobraucis pusceļu atpakaļ līdz Londonai.

Viņš mēģināja izdvest kādu skaņu, kaut rūcienu, taču tas nebija iespējams. Tad viņš atcerējās dzirdējis, ka esot burvji, piemēram, Dumidors, kuri spējot buramvārdus izteikt klusuciezdami, tāpēc

viņš mēģināja tikt pie zižļa, kas kritiena brīdī bija izvēlies no rokām, atkal un atkal prātā izteikdams vārdus "Šurpum, zizli!", taču nekas nenotika.

Likās, ka viņš spēj saklausīt ezermalas koku šalkas un tālu pūces kliedzienu, taču nekas neliecināja, ka viņu kāds meklētu. Nevarēja dzirdēt arī satrauktas balsis (viņš pat mazliet ienīda sevi par šīm cerībām), kas cita citai vaicā, kur gan palicis Harijs Poters. Pamazām viņu pārņēma bezcerība. Viņš iztēlojās, kā testrālu vilkto kariešu virtene tuvojas skolai un no Malfoja karietes skan smiekli, jo viņš tur Krabem, Goilam, Zabīni un Pansijai Pārkinsonei dižojas ar uzbrukumu Harijam.

Vilciens sakustējās, un Harijs apvēlās uz sāniem. Tagad viņš vairs neskatījās uz griestiem, bet uz pieputējušu solapakšu. Iedarbojoties lokomotīves dzinējam, sāka vibrēt grīda. Ekspresis devās projām, un neviens pat nenojauta, ka viņš vēl arvien atrodas tepat…

Tad pēkšņi kāds pacēla paslēpni, un virs viņa atskanēja balss: — Sumināts, Harij.

Nozibēja sarkana gaisma, un stingums atlaidās. Nu Harijs varēja pietrausties cienīgākā stāvoklī, aši ar piedurkni noraust asinis no sasistās sejas un pacelt galvu, lai ieraudzītu Tonksu, kas turēja rokā viņa paslēpni.

— Mums jāpasteidzas, lai tiekam ārā no šejienes, — viņa teica, jo vilciena logus aizklāja tvaika mutuļi un tas sāka virzīties ārā no stacijas. — Nāc, mēs lēksim.

Harijs izsteidzās gaitenī nopakaļ Tonksai. Viņa atrāva vaļā vilciena durvis un nolēca uz perona, kas, vilcienam kustoties arvien straujāk, likās slīdam atpakaļ. Zēns lēca pakaļ, piezemējoties mazliet zaudēja līdzsvaru, bet pēc mirkļa izslējās, lai ar skatienu pavadītu spilgti sarkano lokomotīvi, kas, uzņemot ātrumu, iegriezās līkumā un pazuda.

Aukstais nakts gaiss patīkami vēsināja pukstošo degunu. Tonksa skatījās uz viņu. Viņš jutās dusmīgs un apkaunots, ka atklāts tādā smieklīgā stāvoklī. Tonksa klusēdama atdeva viņam paslēpni.

—   Kas to pastrādāja?

—    Drako Malfojs. — Harija balss bija rūgtuma pilna. — Paldies par… nu…

—    Neņem galvā, — nepasmaidīdama atbildēja Tonksa. Cik nu tumsā bija saskatāms, viņas mati bija tikpat peļu pelēki un sejas izteiksme tikpat drūma kā tad, kad viņi pēdējoreiz satikās Midzeņos. — Ja tu mirklīti pastāvētu mierā, es pielabotu tavu degunu.

Harijam šī doma diez ko nepatika. Viņš bija iecerējis doties pie slimnīcas pārzines Pomfreja madāmas, kam uzticējās krietni vairāk, kad runa bija par dziedēšanas burvestībām, tomēr likās neērti atteikt Tonksai, tāpēc viņš sastinga kā sālsstabs un aizvēra acis.

—   Izlabis! — Tonksa noteica.

Vispirms Harijs juta, ka deguns sakarst, tad tas palika ļoti auksts. Viņš pacēla roku un uzmanīgi pataustīja. Lūzumu un sāpes vairs nejuta.

—   Lielais paldies!

—     Labāk uzmet paslēpni plecos, tad iesim uz skolu, — sacīja Tonksa, vēl aizvien nopietna. Kad viņš atkal apsedzās ar apmetni, viņa pamāja ar savu zizli vēlreiz. No tā izšāvās milzīgs, sudrabots četrkājains radījums un aiztraucās tumsā.

—    Vai tas bija aizstāvis? — vaicāja Harijs; viņš bija redzējis, kā vēstis šādi nosūta Dumidors.

—   Jā, es aizlaidu ziņu uz pili, ka tu esi kopā ar mani — citādi viņi uztrauksies. Ejam, mums labāk nekavēties.

Viņi devās uz ceļu, kas veda uz skolu.

—   Es ievēroju, ka tu neizkāp no vilciena, un zināju, ka tev ir apmetnis. Nospriedu, ka tev varbūt ir kāds iemesls slēpties. Kad ievēroju, ka tajā kupejā ir aizvilktas žalūzijas, nolēmu to kārtīgi pārbaudīt.

—   Bet ko tu te dari? — Harijs vaicāja.

—   Tagad esam norīkoti uz Cūkmiestiņu, lai pastiprinātu skolas drošību, — Tonksa paskaidroja.

—   Tevi šurp norīkoja vienu pašu?

—   Nē, kopā ar Dižpēdi, Mežalu un Čāgonenu.

—   Tas Čāgonens, kuram pagājušajā gadā uzbruka Dumidors?

—   Tas pats.

Viņi kāpa augšup pa tumšo, vientulīgo ceļu, sekodami svaigajām kariešu iebrauktajām sliedēm. Apmetņa paslēpts, Harijs iesānis paskatījās uz Tonksu. Pagājušajā gadā viņa visu gribēja zināt, brīžam pat kļūdama mazliet kaitinoša, daudz smējās, jokoja. Tagad Tonksa izskatījās vecāka — daudz nopietnāka un mērķtiecīgāka. Vai par iemeslu tam bija kalpojuši notikumi ministrijā? Uzmācās neērtība — Hermione droši vien būtu ieteikusi, lai viņš pasaka Tonksai kaut ko mierinošu par Siriusu, ka tā nav bijusi viņas vaina, taču Harijs nespēja saņemties. Protams, viņš nedomāja vainot Tonksu Siriusa nāvē. Viņas vaina šajā traģiskajā notikumā nebija ne par matu lielāka kā citiem (un krietni mazāka nekā Harija paša vaina), taču zēns vairījās runāt par Siriusu, ja vien bija iespējams. Tā nu viņi brida cauri aukstajai nakts tumsai klusēdami — varēja saklausīt, kā aiz muguras švīkst Tonksas garais apmetnis.

No stacijas uz skolu vienmēr bija braukts karietē, tāpēc Harijs nekad iepriekš nebija nopratis, cik tālu īstenībā Cūkkārpa atrodas no Cūkmiestiņa stacijas. Ar pamatīgu atvieglojumu viņš beidzot saskatīja augstos pīlārus ar spārnotajiem mežakuiļiem abpus vārtiem. Viņš bija pārsalis, izsalcis, arī no jaunās, drūmās Tonksas gribējās drīzāk tikt vaļā. Bet, kad zēns pacēla roku, lai atgrūstu vārtus, izrādījās, ka tie ir slēgti.

—    Alohomora! — viņš pašpārliecināti noteica, pavērsis zizli pret piekaramo atslēgu, taču nekas nenotika.

—   Tas te vairs nedarbojas, — Tonksa sacīja. — Atslēgas nobūra pats Dumidors.

Harijs pavērās apkārt.

—   Es varētu pārrāpties pāri mūrim, — viņš ieminējās.

—   Nevarētu vis, — vienkārši atbildēja Tonksa. — Pretielaušanās burvestības. Vasaras laikā drošība ir pastiprināta simtkārt.

—    Nu ko, — nopūtās Harijs, ko sāka kaitināt Tonksas nevēlēšanās palīdzēt, — tad jau man laikam būs jāguļ tepat un jāgaida rīts.

—   Tev jau nāk pretī, — Tonksa sacīja. — Skaties.

Tālumā, pils pakājē, šūpojās laterna. Hariju šis skats tik ļoti iepriecināja, ka viņš jutās gatavs paciest Filca piesmakušo bārienu par kavēšanos un vāvuļošanu, cik ļoti audzēkņu izpratni par precizitāti uzlabotu pirkstu regulāra iespiešana skrūvspīlēs. Tikai tad, kad laterna atradās dažu soļu attālumā un Harijs bija novilcis paslēpni, lai būtu saredzams, viņš ar piepešu riebumu pazina Severusa Strupa izgaismoto, līko degunu un garos, taukainos matus.

—    Tā, tā, tā, — izsmējīgi ierunājās Strups, izvilkdams zizli un vienu reizi uzsizdams pa piekaramo atslēgu. Ķēdes, kas noslēdza vārtus, kā čūskas atritinājās, un vārti čīkstēdami atvērās. — Jauki gan, Poter, ka tomēr pagodinājāt mūs ar savu klātbūtni, tiesa, izskatās, ka, jūsuprāt, skolas drānas mazinātu jūsu pievilcību.

—   Es nevarēju pārģērbties, man nebija… — Harijs mēģināja bilst, taču Strups viņu pārtrauca.

—     Paldies, Nimfadora, vari negaidīt, Poters tagad var… hm… droši turpināt ceļu manā pavadībā.

—    Es ziņu sūtīju Hagridam, — Tonksa laikam nejutās īsti apmierināta ar šādu notikumu pavērsienu.

—    Arī Hagrids, tāpat kā mūsu Poters, nav spējis laikus ierasties uz mācību gada sākuma svinībām, tāpēc nācās viņu aizstāt. Starp citu, — Strups novilka, pakāpdamies sāņus, lai Harijs tiek garām, — es ar interesi aplūkoju tavu jauno aizstāvi.

Profesors ar skaļu žvadzoņu aizcirta vārtus Tonksai degunpriekšā un ar zizli vēlreiz uzsita pa ķēdēm. Tās šķindēdamas atgriezās vietā.

—    Manuprāt, iepriekšējais likās pārliecinošāks, — Strups turpināja ar nepārprotamu ļaunīgumu. — Jaunais izskatās pašvaks.

Kad, Strupam griežoties atpakaļceļam, gaismas stars pārslīdēja Tonksas sejai, Harijs pamanīja pārsteigumu un dusmas jaunās raganas acīs. Tad Tonksu atkal paslēpa tumsa.

—    Arlabunakti, — Harijs pāri plecam uzsauca viņai, dodamies uz skolas pusi pakaļ Strupam. — Paldies par… visu.

—   Uz redzēšanos, Harij.

Kādu minūti Strups nebilda ne vārda. Harijam likās, ka visa miesa veļ uz profesora pusi spēcīgus naida viļņus, tāpēc bija grūti noticēt, ka Strups to svilināšanu nemana. Harijam Strups riebās no pirmās tikšanās reizes, un jebkādu izlīgumu neiespējamu padarīja Strupa attieksme pret Siriusu. Lai ko teiktu Dumidors, Harijam vasaras gaitā bija gana laika visu pārdomāt, un viņš bija secinājis, ka tieši Strupa dzēlīgās, Siriusam veltītās piezīmes par slēpšanos drošībā, kamēr pārējie Fēniksa ordeņa biedri cīnās pret Voldemortu, kļuva par galveno iemeslu, kāpēc Siriuss triecās uz ministriju naktī, kad gāja bojā. Harijs cieši turējās pie šā apsvēruma, jo tas ļāva viņam vainot Strupu, kas savukārt sagādāja gandarījumu. Jo par vienu Harijs bija pārliecināts — ja nu kāds neskuma par Siriusa nāvi, tas bija vīrs, kurš šobrīd soļoja tumsā viņam līdzās.

—    Manuprāt, piecdesmit soda punktu Grifidoram par kavēšanos. — Strupa ierunāšanās, protams, nevēstīja neko labu. — Un, jāpadomā, vēl divdesmit par vientiešu kostīmu. Vai zināt, Poter, neticu, ka Cūkkārpas vēsturē kāds nams ir nonācis mīnusos tik drīz pēc mācību sākuma — mēs pat neesam ķērušies pie pudiņa. Iespējams, jums izdevies izcīnīt vēl vienu rekordu.

Dusmas un naids, kas mutuļoja Harija sirdī, likās kvēlojam kā balti nokaitēts tērauds, taču viņš drīzāk pārakmeņots brauktu atpakaļ uz Londonu nekā stāstītu Strupam, kāpēc gadījies aizkavēties.

—    Ko, Poter, nevarējāt iztikt bez ierašanās starmešu gaismā? — Strups turpināja. — Un, ja reiz pie rokas nebija lidojošas mašīnas, nospriedāt, ka parādīšanās Lielajā zālē svētku maltītes vidū varētu radīt pieņemamu dramatisku efektu?

Harijs vēl arvien klusēja, kaut gan juta, ka krūškurvis tūlīt uzsprāgs. Viņš zināja, ka Strupa brīvprātīgais nāciens viņam pretī profesoram bija nozīmējis tikai vienu — iespēju vairākas minūtes bez lieciniekiem spīdzināt Hariju.

Visbeidzot viņi nonāca pie pakāpieniem, kas veda uz pili, un, kad varenās ozolkoka durvis atvērās, lai ielaistu nācējus milzīgajā, akmens plāksnēm izliktajā Ieejas zālē, viņus sagaidīja sarunu un smieklu čala, tāpat šķīvju un glāžu šķindoņa, kas vēlās šurp no Lielās zāles vaļā atstātajām durvīm. Brīdi Harijs apsvēra iespēju atkal nobēdzināties zem paslēpņa, kas līdz vietai pie Grifidora galda (kas, kā par nelaimi, atradās vistālāk no ieejas durvīm) ļautu tikt nepamanītam. Taču, kā nolasījis Harija domas, Strups noteica: — Nekādu apmetņu. Iesiet uz savu vietu tā, lai visi jūs redzētu, pēc kā, esmu pārliecināts, jūs sirds dziļumos tiešām alkstat.

Harijs pagriezies izsoļoja cauri atvērtajām durvīm — viņš bija gatavs uz visu, lai tikai tiktu projām no Strupa. Lielā zāle ar četriem garajiem namu galdiem un pasniedzēju galdu galā bija kā vienmēr izrotāta ar lidojošām svecēm, kas lika uzmirdzēt šķīvjiem lejā. Harijam viss likās kā mirgojoša ņirba — viņš gāja tik ātri, ka bija jau teju ticis garām Elšpūša galdam, kad tika tā pa īstam pamanīts. Kad visi sāka celties kājās, lai labāk redzētu, Harijs jau ar acīm bija sameklējis Ronu un Hermioni un vēl žiglāk, lavierējot starp soliem, aizsteidzās pie draugiem un tad iespiedās abiem pa vidu.

—    Kur tu… nolāpīts, kas tev ar seju? — uztraucās Rons, līdz ar visiem, kas tuvumā, blenzdams uz Hariju.

—    Kāpēc tā prasi, kas ir? — vaicāja uzrunātais un paķēra karoti, lai mēģinātu izpētīt savu izkropļoto atspulgu.

—    Tu esi viss vienās asinīs! — Hermione iesaucās. — Panāc…

Viņa pacēla zizli un pateica: — Slauķus!

Sakaltušās asinis nozuda.

—   Paldies, — Harijs pateicās, juzdams, ka tagad seja ir tīra. — Kā izskatās mans deguns?

—    Normāli, — Hermione tramīgi atbildēja. — Un kādam tam vajadzēja izskatīties? Harij, kas notika? Mēs bijām pārbijušies līdz nāvei!

—    Vēlāk izstāstīšu, — Harijs strauji atteica. Viņš ļoti labi apzinājās, ka ieklausās arī Džinnija, Nevils, Dīns un Šīmuss. Pat GandrīzBezgalvas-Niks, Grifidora spoks, bija pielidojis tuvāk un kāri tvēra katru vārdu.

—   Bet… — Hermione iesāka.

—    Tagad ne, Hermione, — drūmi zīmīgā balsī viņu pārtrauca Harijs. Viņš cerēja, ka apkārtējie nodomās, ka papluinītais izskats nozīmē kaut ko varonīgu, vēlams, ar nāvēžu pārīša un atprātotāja piedalīšanos. Protams, Malfojs atstāstīs šo nelielo piedzīvojumu visiem, kas gribēs klausīties, tomēr pastāvēja iespēja, ka tas nenonāks pārāk daudziem grifidoriem ausīs.

Viņš jau sniedzās pāri galdam, lai nočieptu Ronam pāris vistas stilbiņu un sauju kartupeju čipsu, bet, pirms izdevās tikt pie kaut kā ēdama, viss pagaisa. Tiesa, vēl pēc mirkļa uz galdiem parādījās pudiņi.

—   Tu palaidi garām šķirošanu, — sacīja Hermione, bet Rons tikmēr burtiski līdaciņā metās pakaļ milzīgam šokolādes krēma kūkas gabalam.

—    Vai mice pavēstīja ko interesantu? — jautāja Harijs, paķerdams gabalu sīrupa tortes.

—   Nē, apmēram to pašu, ko parasti… nu, jums visiem jāvienojas, lai spētu stāties pretī ienaidniekam, kaut kas tāds.

—   Vai Dumidors Voldemortu vispār pieminēja?

—    Pagaidām ne, bet īsto runu jau viņš mēdz atstāt uz pašām beigām, ne? Ilgi vairs nebūs jāgaida.

—   Strups teica, ka Hagrids nokavējis svētku mielastu…

—    Tu satiki Strupu? Kur tad? — Rons jautāja, alkainiem kumosiem rīdams savu kūku.

—   Nejauši uzskrēju virsū, — izvairīgi atbildēja Harijs.

.— Hagrids nokavēja tikai dažas minūtes, — Hermione bija ievērojusi. — Skaties, viņš māj tev, Harij.

Harijs pavērās uz pasniedzēju galdu un uzsmaidīja Hagridam, kas patiešām māja. Hagrids tā arī nebija apguvis prasmi uzvesties tik cienīgi kā Grifidora nama pārzine profesore Maksūra, kuras sasuka slējās kaut kur pa vidu starp Hagrida plecu un elkoni un kura pārmetoši vēroja blakussēdētāja pārāk aizrautīgos žestus. Harijs bija pārsteigts, otrpus Hagridam ieraugot pareģošanas pasniedzēju profesori Triloniju — viņa reti mēdza atstāt savu torņa istabu, un zēns nekad nebija manījis viņu mācību gada sākuma mielastā. Viņa izskatījās tikpat savādi kā vienmēr, apkārusies ar mirdzošām pērlēm un satinusies garās šallēs, bet acis paslēpusi aiz milzīgu palielinošu aceņu stikliem. Iepriekš Harijs Triloniju tika uzskatījis par tādu kā krāpnieci, tāpēc pagājušā mācību gada beigās viņu gaidīja šokējošs pārsteigums — tieši Trilonijas pareģojuma dēļ Voldemorts nogalināja Harija vecākus un uzbruka pašam Harijam. Tiesa, šis atklājums vēl jo mazāku darīja vēlmi atrasties viņas sabiedrībā, tāpēc Harijs bija patiesi pateicīgs, ka šogad vairs nebūs jāmācās viņas priekšmets. Viņas lielās, bākugunīm līdzīgās acis pievērsās zēnam; viņš steidzīgi novērsās un paskatījās uz Slīdeņa galda pusi. Drako Malfojs demonstrēja, kā tiek sadragāts deguns, un ap viņu skanēja apdullinoši smiekli un aplausi. Harijs pievērsās savai sīrupa tortei — iekšā viss atkal vārījās. Ko gan viņš atdotu, lai cīnītos ar Malfoju viens pret vienu…

—     Ko tad īsti gribēja profesors Gliemjrags? — apvaicājās Hermione.

—    Uzzināt, kas īsti notika ministrijā, — Harijs atbildēja.

—   Tāpat kā te visi pārējie, — Hermione pavīpsnāja. — Vilcienā mūs par to prašņāja vienā laidā, vai ne, Ron?

—    Tiesa gan, — Rons apstiprināja. — Visi grib zināt, vai tu tiešām esot "izredzētais"…

—    Par to daudz tiek spriests pat spoku aprindās, — iejaucās Gandrīz-Bezgalvas-Niks, paliekdams savu aizcirsto galvu uz Harija pusi tā, ka tā draudīgi sazvāļojās uz kruzuļotās apkakles. — Mani uzskata par tādu kā autoritāti Potera jautājumos; visi zina, ka mums ir draudzīgas attiecības. Tiesa, es jau piekodināju garu kopienai, ka neuzmākšos tev ar jautājumiem. "Harijs Poters zina, ka var man pilnīgi uzticēties," es viņiem teicu. "Es drīzāk miršu nekā viņu pievilšu."

—    Varens solījums, ņemot vērā, ka tu jau esi miris, — Rons atzīmēja.

—    Ak vai, tu atkal esi smalkjūtīgs kā neass cirvis, — aizvainots nopukojās Gandrīz-Bezgalvas-Niks un, pacēlies gaisā, aizslīdēja uz Grifidora galda tālo galu. Tajā brīdī pie pasniedzēju galda piecēlās Dumidors. Sarunas un smiekli, kas pieskandēja zāli, gandrīz acumirklī noklusa.

—    Lai šis vakars jums labāks par citiem vakariem! — viņš sveicināja klātesošos, plati smaidīdams un iepletis rokas, kā gatavs apskaut visu zāli.

—   Kas viņam ar roku? — Hermionei aizrāvās elpa.

Viņa nebija vienīgā, kas to pamanīja. Dumidora labā roka bija melna un izskatījās tikpat nedzīva kā tonakt, kad viņš ieradās pie Dērslijiem pakaļ Harijam. Telpu pāršalca čuksti. Dumidors gluži pareizi nojauta to cēloni, tāpēc pasmaidījis nopurināja ar zeltu izšūto purpura piedurkni pāri vainai.

—    Tur nav ko uztraukties, — viņš gaisīgi piebilda. — Tātad… mūsu jaunos audzēkņus es gribu apsveikt ar ierašanos, vecos — ar atgriešanos! Jūs gaida vēl viens burvju izglītības gads…

—    Viņam roka jau bija tāda, kad mēs tikāmies vasarā, — Harijs pačukstēja Hermionei. — Domāju, ka viņš to līdz rudenim būs saārstējis… vai to būs izdarījusi Pomfreja madāma.

—    Roka izskatās mirusi, — Hermione bilda ar tādu izteiksmi, it kā viņai kuru katru mirkli varētu kļūt slikti. — Bet vispār ir tādi ievainojumi, ko nav iespējams sadziedēt… seni lāsti… un pastāv indes, kurām nav pretindes…

—    …un mūsu skolas pārzinis Filča kungs lūdz jums visiem darīt zināmu, ka skolā pilnībā ir aizliegti jebkādi priekšmeti, kas iegādāti veikalā, ko sauc "Vīzliju vizuļi". Tie, kas vēlas spēlēt savu namu kalambola komandā, kā parasti, iesniedz pieteikumu namu pārziņiem. Tāpat mēs meklējam jaunus spēles komentētājus — arī viņi var pieteikties turpat. Šogad man ir tas gods sveikt jaunu pasniedzēju. Profesors Gliemjrags. — Gliemjrags piecēlās. Kailā galva sveču gaismā mirdzēja, bet lielais, vestē iespīlētais vēders meta apjomīgu ēnu pāri galdam. — Viņš ir mans bijušais kolēģis, kurš piekritis atgriezties mikstūru pasniedzēja amatā, kādā bija pirms došanās pelnītā atpūtā.

—   Mikstūru?

—   Mikstūru?

Šis vārds vairākkārt pāršalca pāri zālei — it kā vairums klātesošo tā gribētu pārliecināties, vai saklausījuši pareizi.

—    Mikstūras? — vienā balsi ievaicājās Rons un Hermione, pievērsdami izbrīnītus skatienus Harijam. — Bet tu taču teici?…

—    Tikmēr profesors Strups, — turpināja Dumidors, paceldams balsi, lai pārkliegtu zāles murdoņu, — turpmāk pasniegs aizsardzību pret tumšajām zintīm.

—    Nē! — Harijs neviļus iesaucās tik skaļi, ka vairākas galvas pagriezās uz viņa pusi. Viņam tas nerūpēja, viņš pārskaities skatījās uz pasniedzēju galdu. Kā gan Strupam pēc visa, kas bijis, varēja uzticēt aizsardzību pret tumšajām zintīm? Kurš tad nezināja, ka Dumidors tīšām neuztic Strupam šo priekšmetu?

—    Bet, Harij, tu taču teici, ka Gliemjrags pasniegs aizsardzību pret tumšajām zintīm! — Hermione brīnījās.

—    Es tā domāju! — atbildēja Harijs, pūlēdamies atminēties, kad Dumidors to viņam tika teicis, tomēr tagad, atsaucot prātā vasaras tikšanos, zēns tā arī neatcerējās, ka Dumidors jelkad būtu minējis Gliemjraga priekšmetu.

Strups, kas sēdēja pa labi no Dumidora, nosaukts nepiecēlās. Viņš tikai laiski pacēla roku, lai pateiktos par aplausiem, kas atskanēja no Slīdeņa galda. Toties Harijs bija pārliecināts, kas vaibstos, kas viņam tā riebās, var saskatīt triumfa atblāzmu.

—    Ir gan arī viena laba ziņa, — viņš nikni nošņācās. — Gada beigās Strupa te vairs nebūs.

—   Kā tu to domā? — Rons jautāja.

—    Tas darbs ir nolādēts. Neviens tur nav noturējies ilgāk par gadu… Drebelis šajā amatā zaudēja dzīvību… Es, personīgi, turēšu īkšķus par vēl vienu nāvi…

—    Harij! — pārmetoši iesaucās šokētā Hermione.

—     Iespējams, ka nākamgada Strups atgriezīsies mikstūrās, — prātoja Rons. — Varbūt tas Gliemjrags nemaz nepaliks ilgāk. Tramdāns nepalika.

Dumidors noklepojās. Harijs, Rons un Hermione nebija vienīgie, kas sarunājās — kad tika paziņots, ka Strups īstenojis savu mūža sapni, visā zālē uzbangoja balsu čala. Nelikdamies ne zinis par to, ka zāle šo ziņu uztvērusi kā sensāciju, Dumidors par kadru pārmaiņām vairs nebilda ne vārda, bet nogaidīja labu brīdi, līdz zālē atkal iestājās absolūts klusums, un tikai tad turpināja runu.

—   Visbeidzot, kā visi klātesošie lieliski zina, lords Voldemorts un viņa sekotāji atkal ir iznākuši no pagrīdes un vairo savus spēkus.

Ar katru Dumidora vārdu klusums, likās, kļuva vēl jo stingāks un saspringtāks. Harijs paskatījās uz Malfoju. Malfojs nevis skatījās uz Dumidoru, bet ar zižļa palīdzību lika dakšiņai lidināties gaisā, it kā direktora teiktais viņam neliktos ievērības cienīgs.

—    Es gribu atkal un atkal uzsvērt, ka pašreizējā situācija ir ļoti, ļoti bīstama un ka visiem, kas atrodas Cūkkārpā, ir godam jāgādā par mūsu drošību. Pils burvju aizsardzība vasaras laikā ir padarīta vēl varenāka, mūsu apsardze ir būtiski pastiprināta, taču mums vēl aizvien jādomā par to, ka novēršama jebkāda nolaidība no audzēkņu vai personāla puses. Tāpēc gribu jūs lūgt rūpīgi pildīt jebkurus pasniedzēju norādījumus par drošības apsvērumu noteiktiem ierobežojumiem, lai cik kaitinoši tie reizēm liktos, — jo īpaši ievērot aizliegumu pēc gulētiešanas laika atrasties ārpus gultas. Es ļoti lūdzu ikvienu, kas pamanīs jebko savādu pili vai tās apkārtnē, nekavējoties ziņot kādam pasniedzējam. Es ticu, ka savas un citu drošības vārdā jūs vienmēr rīkosieties ar maksimālu piesardzību.

Dumidora zilās acis noskatīja audzēkņus — un tikai pēc tam viņš vēlreiz pasmaidīja.

—    Bet tagad jūs gaida gultas, tik siltas un ērtas, par kādām esat sapņojuši, un es zinu, ka šobrīd pats galvenais jums ir labi atpūsties, lai rītdien ķertos pie mācībām. Tāpēc novēlēsim cits citam labu nakti! Saldu dusu!

Ar ierasto, apdullinošo rīboņu tika atgrūsti soli, un simtiem audzēkņu virzījās ārā no Lielās zāles, lai dotos uz savām guļamistabām. Harijs pārāk nesteidzās — viņu nedz vilināja iespēja nokļūt ziņkārīgo blenzēju pūlī, nedz gribējās gadīties Malfoja tuvumā, lai ļautu Drako vēlreiz pārstāstīt stāstu par deguna sašķaidīšanu. Izlikdamies, ka nepieciešams sasiet sporta kurpes auklu, Harijs ļāva, lai vairums grifidoru sarindojas pirms viņa. Hermione aizsteidzās uz priekšu, lai pildītu prefekta pienākumu noganīt pirmziemniekus, bet Rons palika kopā ar Hariju.

—    Kas tev īsti lēcās degunam? — draugs vaicāja, kad viņi nostājās pašās beigās pūlim, kas spiedās ārā no zāles, un pārliecinājās, ka neviens viņus nedzird.

Harijs visu izstāstīja. Vēlreiz apliecinot abu draudzības spēku, Rons pat nepasmaidīja.

—    Es redzēju, ka Malfojs kaut ko mēdās par degunu, — viņš drūmi novilka.

—  Jā, bet neņem galvā, — Harijs rūgti sacīja. — Labāk paklausies, ko viņš stāstīja, pirms pieķēra mani tajā bagāžas plauktā…

Harijs bija iedomājies, ka Ronu apstulbinās Malfoja lielīšanās, taču ar spītību, kas, Harijaprāt, jau līdzinājās idiotiskai stūrgalvībai, Rons atteicās tur saskatīt ko īpašu.

—    Liecies mierā, Harij, viņš tikai tēloja baigo džeku Pārkinsonei… Kādu gan misiju viņam varētu uzticēt Pats-Zini-Kas?!

—    Kā tu zini, ka Voldemorts nemeklē savējos Cūkkārpā? Tā nebūtu pirmā…

—   Es, Harij, būtum priecīgs, ka tu to vārdu neņemtum mutē, — draugiem aiz muguras atskanēja pārmetoša balss. Harijs atskatījās pār plecu un ieraudzīja Hagridu, kas šūpoja galvu.

—   Dumidors lieto šo vārdu, — Harijs spītīgi atbildēja.

—    Jā, bet tas i Dumidors, ne? — Hagrids noslēpumaini sacīja. — Kā tad tu nokavēj, Harij? Es bij raizīgs.

—    Mani aizkavēja vilcienā, — Harijs noteica. — Bet kāpēc nokavēji tu?

—    Bij kopā ar Grūpīt, — Hagrids laimīgs klāstīja. — Pagalam aizmirsos. Tagadiņ šim i jauna māja kalnos, Dumidors to nokārtojs — smuka, liela ala. Šim tur patīk daudz labāk kā mežā. Mēs lab izrunājs.

—   Tiešām? — pārvaicāja Harijs, cenzdamies ignorēt Rona skatienu. Iepriekšējā reizē, kad Harijs redzēja Hagrida pusbrāli, negantu milzi, kura vienīgais talants, šķiet, bija koku izraušana ar visām saknēm, viņa vārdu krājumu veidoja pieci vārdi, turklāt divi no tiem greizi izrunāti.

—   Jā, šis daudz i mācījs, — Hagrids lepni turpināja. — Tev būs brīnums. Es domā šo izmācīt sev par palīgu.

Rons skaļi iespurdzās, taču pamanījās to maskēt kā varenas šķavas. Tagad trijotne stāvēja netālu no ozola ārdurvīm.

—    Labs i, mēs tiekas, mumsim i stundas tūliņ pēc pusdienas. Pieskrien nu tā paagrāk, tad varēs apsveicināt Švītknābīt… oi, es gribēj teikt, Zibspārnīt!

Savēcinādams milzīgo plaukstu priekpilnā atvadu sveicienā, milzis pa ārdurvīm izgāja tumsā.

Harijs un Rons saskatījās. Harijs nojauta, ka draugam ap dūšu sameties tikpat nelāgi.

—   Tu neesi pieteicies uz maģisko būtņu kopšanu, jā?

Rons papurināja galvu. — Un tu jau arī ne?

Arī Harijs papurināja galvu.

—   Un Hermione, — Rons turpināja, — arī ne?

Harijs vēlreiz papurināja galvu. Viņam negribējās domāt, ko teiks Hagrids, kad uzzinās, ka trīs viņa mīļākie audzēkņi nosprieduši pie viņa vairs nemācīties.

DEVĪTĀ NODAĻA JAUKTASIŅU PRINCIS

Hermioni Harijs ar Ronu satika koptelpā nākamajā rītā pirms brokastīm. Cerēdams gūt kaut nelielu atbalstu paša teorijai, Harijs, nezaudējot laiku, izstāstīja Hermionei, ko Malfojs teicis Cūkkārpas ekspresī.

—    Bet viņš taču lielījās Parkinsonei, ne? — Rons paguva izteikt savu viedokli, pirms Hermione ko atbildēja.

—     Nu… — viņa neizlēmīgi sāka, — es pat nezinu… Tas, ka Malfojs mēģina izlikties svarīgāks, nekā īstenībā ir, būtu viņa garā… tomēr tik ļoti izmeloties…

—    Tieši tā! — Harijs nopriecājās, taču izvērsties neizdevās, jo pārāk daudzi visriņķī centās noklausīties, nemaz nerunājot par blenzējiem un čukstētājiem.

—    Ar pirkstu rādīt uz cilvēku nav pieklājīgi, — Rons neizturējis uzrūca kādam īpaši sīkam pirmziemnieciņam, kad draugu trijotne iestājās rindā, lai tiktu ārā pa portreta caurumu. Zēns, kurš, piesedzis muti ar plaukstu, bija murminājis kaut ko par Hariju savam draugam, acumirklī koši piesarka un satraukts izvēlās ārā pa caurumu. Rons pavīpsnāja.

—   Man patīk būt sestajā gadā. Un mums šogad būs vairāk brīva laika. Varēsim biežāk pasēdēt dīkā.

—    Šis laiks mums būs nepieciešams, lai mācītos, Ron! — Hermione norādīja, kad viņi devās projām pa gaiteni.

—    Nu jā, bet ne šodien, — Rons teica. — Manuprāt, šodien mēs varēsim reāli izgulēties.

—     Stāt! — iesaucās Hermione un pastiepa roku, lai aizturētu garām ejošu ceturtgadnieku, kurš mēģināja aizspiesties viņai garām ar gaiši zaļu disku rokās. — llkņotie šķīvīši ir aizliegti, dod šurp, — viņa stingri pavēlēja. Zēns saviebās un atdeva šķīvīti, kas ņirdza zobus. Hermione pasita to padusē, bet zēns steidzās panākt savus draugus. Rons nogaidīja, līdz puika pazūd, un tad izrāva disku Hermionei no rokām.

—   Lieliski, vienmēr esmu par tādu sapņojis.

Hermiones sodīšanos apslāpēja skaļa ķiķināšana. Lavenderai Braunai Rona piezīme laikam bija likusies varen smieklīga. Viņa turpināja smieties, arī iedama garām trijotnei, un turpināja atskatīties uz Ronu arī pēc tam. Rons jutās ar sevi varen apmierināts.

Lielās zāles griesti bija dzidri zili un izlikti ar trauslu, pūkotu mākonīšu strijām, gluži kā debesis, kas vīdēja aiz augstajiem sīkrūšu logiem. Mielodamies ar biezputru, olām un speķi, Harijs un Rons pārstāstīja Hermionei vakarvakara nepatīkamo sarunu ar Hagridu.

—    Bet viņš taču nevar no tiesas iedomāties, ka mēs turpināsim mācīties maģisko būtņu kopšanu! — viņa sapīkusi sacīja. — Vai tad kāds no mums jelkad ir paudis… nu, jūs taču saprotat… kādu īpašu ieinteresētību?

—    Un tomēr, ne? — Rons teica, vienā paņēmienā norīdams veselu vēršaci. — Mēs pie viņa centāmies vairāk par visiem, jo Hagrids mums patīk. Bet viņam liekas, ka mums patika tas stulbais priekšmets. Kā jūs domājat, vai SĒRGos kāds vispār to mācās?

Ne Harijs, ne Hermione neatbildēja — nebija nepieciešams. Abi lieliski zināja, ka viņu gadā neviens nevēlas turpināt mācīties maģisko būtņu kopšanu. Viņi izvairījās no Hagrida skatiena un uz milža līksmajiem mājieniem atbildēja ar smagu sirdi, kad pēc desmit minūtēm Hagrids piecēlās no pasniedzēju galda, lai dotos projām.

Viņi palika sēžot pie galda arī pēc maltītes beigām, gaidīdami, kad no pasniedzēju galda klāt pienāks profesore Maksūra. Stundu sarakstu izveide šogad bija sarežģītāka nekā citus gadus, jo profesorei Maksūrai vispirms vajadzēja pārliecināties, vai visi SLIMā ir saņēmuši pietiekamu atzīmi, lai izvēlēto priekšmetu apgūtu arī SĒRGu līmenī.

Ar Hermioni gāja visātrāk — tika apstiprināts, ka viņa turpina burvestības, aizsardzību pret tumšajām zintīm, pārvērtības, herboloģiju, aritmantiku, senās rūnas un mikstūras. Netērējot laiku, viņa tūlīt aizsteidzās uz pirmo seno rūnu stundu. Saruna ar Neviļu mazliet ieilga — viņa apaļā seja savilkās gluži tramīga, kamēr profesore Maksūra izpētīja viņa pieteikumu un tad arī SLIMu rezultātus.

—    Herboloģija, labi, — viņa teica. — Profesore Asnīte ļoti priecāsies, ka turpināt pie viņas mācīties — jums taču eksāmenā ir "izcili". Un arī ar aizsardzību pret tumšajām zintīm viss ir kārtībā — tur jums ir "labāk nekā cerēts". Bet problēma mums ir ar pārvērtībām. Piedodiet, Lēniņ, bet "pieņemami" nav pietiekami laba atzīme, lai apgūtu šo priekšmetu SĒRGu līmenī. Es nedomāju, ka jūs spēsiet tikt galā ar mācību vielu.

Nevils nokāra galvu. Profesore Maksūra brīdi pētīja zēnu caur savām kvadrātveida acenēm.

—   Starp citu, kāpēc jūs vēlaties turpināt pārvērtības? Man nekad nav licies, ka jums tas īpaši ietu pie sirds.

Nevils izskatījās galīgi satriekts un tikko dzirdami nomurmināja: — Vecmāmiņa tā grib.

—   Phe, — nosprauslājās profesore Maksūra. — Jūsu vecmāmiņai gan beidzot derētu iemācīties lepoties ar to mazdēlu, kāds viņai ir, nevis mēģināt tikt pie tāda, kādu viņa iedomājas, — jo īpaši pēc notikumiem ministrijā.

Nevils piesarka kā biete un apmulsis mirkšķināja acis. Šī bija pirmā reize, kad profesore Maksūra viņu uzslavēja.

—     Piedodiet, Lēniņ, bet es nevaru jūs pieņemt SĒRGu līmenī savā priekšmetā. Redzu, ka jums ir "labāk nekā cerēts" burvestībās — kāpēc jums neturpināt šo priekšmetu?

—    Mana vecmāmiņa uzskata, ka burvestības ir vieglākās pretestības ceļš, — Nevils nomurmināja.

—    Ņemiet burvestības, — ieteica profesore Maksūra, — un es aizrakstīšu kādu rindiņu Augustei, lai atgādinātu — ja viņa pati slikti nolika savu burvestību SLIMu, tas nenozīmē, ka tāpēc šis priekšmets ir kļuvis mazāk vērtīgs. — Tikko jaušami pasmaidīdama par pārlaimīgo neticību Nevila sejā, profesore Maksūra uzsita pa tukšo priekšmetu saraksta veidlapu ar zižļa galu un jau pilnībā aizpildīto dokumentu pasniedza Neviļam.

Tad profesore Maksūra ķērās pie Parvati Patilas, kas nevilcinādamās noprasīja, vai pareģošanu turpinās pasniegt smukais kentaurs Firencī.

—   Šogad pareģošanas stundas viņš dalīs ar profesori Triloniju, — paskaidroja profesore Maksūra, un viņas balsī ieskanējās neapmierinātība — visi labi zināja, ka viņa šo priekšmetu neieredz. — Sestajam gadam mācīs profesore Trilonija.

Piecas minūtes vēlāk mazliet saīgusi Parvati devās uz pareģošanas stundu.

—    Tā, Poters, Poters… — novilka profesore Maksūra, pētīdama savas piezīmes un pievērsdamās Harijam. — Burvestības, aizsardzība pret tumšajām zintīm, herboloģija, pārvērtības… viss kārtībā. Jāatzīmē, ka biju apmierināta ar jūsu atzīmi pārvērtībās, ļoti apmierināta. Paga, bet kāpēc jūs nevēlaties turpināt mikstūras? Ja nemaldos, savulaik jūs sacījāt, ka vēlaties kļūt par auroru?

—     Vēlos gan, bet jūs, profesore, minējāt, ka mikstūrām nepieciešams vērtējums "izcili".

—   Tā arī bija, kad šo priekšmetu pasniedza profesors Strups. Bet tagad profesors Gliemjrags labprāt pieņem audzēkņus, kam SLIMā ir veicies "labāk nekā cerēts". Gribat turpināt mikstūras?

—   Jā, — Harijs sacīja, — tikai es neesmu nopircis ne grāmatas, ne izejvielas, neko…

—   Esmu pārliecināta, ka profesors Gliemjrags pirmajam laikam jums varēs kaut ko aizdot, — profesore Maksūra bilda. — Ļoti labi, Poter, te būs jūsu nodarbību saraksts. Ak jā, starp citu — dalībai Grifidora kalambola komandā jau pieteikušies kādi divdesmit kandidāti. Kad būšu apkopojusi visus, atdošu sarakstu jums, tad varēsiet organizēt pārbaudes treniņu.

Vēl pēc pāris minūtēm Rons bija saņēmis apstiprinājumu tādiem pašiem priekšmetiem kā Harijs, un abi kopā devās projām no galda.

—   Skaties, — Rons priecīgi pētīja stundu sarakstu, — brīvs logs mums ir tagad… un arī pēc starpbrīža… un vēl pēc pusdienām… lieliski!

Viņi atgriezās koptelpā, kas bija gandrīz tukša, izņemot pusduci septītgadnieku. Starp viņiem bija arī Keitija Bella, vienīgā spēlētāja, kas bija palikusi no tās Grifidora kalambola komandas, kurai pirmajā skolas gadā savulaik pievienojās Harijs.

—    Es jau domāju, ka tā tiks tev, apsveicu, — viņa uzsauca no otra telpas gala un norādīja uz kapteiņa nozīmīti Harijam pie krūtīm. — Neaizmirsti pateikt, kad rīkosi pārbaudes treniņus!

—    Nemuļķojies, — Harijs sacīja, — tevi es netaisos pārbaudīt, esmu skatījies, kā tu spēlē jau septiņus gadus…

—   Tā nedrīkst, — viņa brīdināja. — Kā tu vari zināt, ka starp jaunajiem neuzrodas kāds vēl labāks par mani? Labas komandas mēdz zaudēt tikai tāpēc, ka kapteinis turas pie vecajiem spēlētājiem vai salaiž komandā savus draugus…

Juzdamies mazliet neērti, Rons sāka spēlēties ar ilkņoto šķīvīti, ko Hermione bija atņēmusi ceturtgadniekam. Tas virpuļoja pa koptelpu, ņirgdams zobus un mēģinādams iešņāpt tapetēs. Blēžkāja dzeltenās acis vēroja lidojošo priekšmetu, un, kolīdz tas pielidoja pārāk tuvu, runcis brīdinoši iešņācās.

Stundu vēlāk viņi ar smagu sirdi pameta saules pielieto koptelpu, lai dotos uz aizsardzību pret tumšajām zintīm — četrus stāvus zemāk. Hermione jau gaidīja rindā pie kabineta durvīm, apkrāvusies ar pamatīgu kaudzi smagu sējumu. Viņa izskatījās pievilta.

—     Mums rūnās uzdeva tādu lērumu mājasdarbu, — meitene uztraukusies sāka klāstīt, kad Harijs un Rons pienāca klāt. — Piecpadsmit collu eseja, divi tulkojumi, turklāt visam jābūt gatavam jau trešdien!

—   Žēl gan, — Rons nožāvājās.

—    Pagaidi vien, — draudzene aizkaitināta sacīja. — Varu saderēt, ka arī Strups mums sados uzdevumu uzdevumus.

Kamēr Hermione klāstīja savus pieņēmumus, pavērās klases durvis un gaitenī iznāca Strups. Abpus viņa dzeltenīgajai sejai slīga mūžīgās melnu, pieķepušu matu kulises. Rindā tūlīt iestājās klusums.

—   Ejiet iekšā, — viņš lika.

Iegājis klasē, Harijs paskatījās visapkārt. Telpā jau jautās Strupa klātbūtne. Tā izskatījās drūmāka nekā iepriekš, jo logiem priekšā bija aizvilkti aizkari un klasi apgaismoja sveces. Uz sienām bija parādījušies jauni attēli, daudzos no tiem varēja redzēt cilvēkus, kuri likās ciešam sāpes, dažiem bija briesmīgi savainojumi vai nedabīgi savilktas ķermeņa daļas. Sēzdamies solos, neviens nerunāja ne vārda, jo skatieni klīda pa ēnainajām, drūmajām bildēm.

—    Es neliku izņemt grāmatas, — sacīja Strups, aizvērdams durvis un nostādamies klases priekšā pie sava galda. Hermione steigšus iemeta savu "Bezsejas pretinieka" eksemplāru atpakaļ somā un somu pabāza zem krēsla. — Es vēlos aprunāties ar jums un vēlos, lai visi manī ļoti rūpīgi ieklausītos.

Melno acu skatiens pārslīdēja pāri audzēkņu sejām, kādu sekundes daļiņu ilgāk aizkavējoties pie Harija.

—    Ja pareizi atceros, šajā priekšmetā jums jau bijuši pieci skolotāji.

"ja viņš pareizi atceroties… it kā tu, Strup, nebūtu pieredzējis viņus nākam un ejam — ceribā, ka būsi nākamais," nicīgi nodomāja Harijs.

—    Protams, katram no šiem skolotājiem ir bijuši savi apmācības paņēmieni un savas prioritātes. Ņemot vērā šo sajukumu, esmu pārsteigts, ka tik daudzi no jums SLIMā sagrabinājuši pieklājīgas atzīmes. Es būšu vēl pārsteigtāks, ja jums visiem izdosies sekmīgi tikt galā ar SĒRGu prasībām, jo tās būs krietni augstākas.

Strups devās apstaigāt klasi un turpināja runāt, tikai klusāk. Klase staipīja kaklus profesoram nopakaļ.

—   Tumšās zintis, — sacīja Strups, — ir dažādas, atšķirīgas, vienmēr mainīgas un mūžīgas. Cīņa pret tām ir kā cīņa pret daudzgalvu briesmoni, un katru reizi, kad viena galva tiek nocirsta, tās vietā izaug vēl briesmīgāka un gudrāka. Jūs cīnāties pret nepastāvīgo, pārvērtībām pakļauto, neiznīcināmo.

Harijs pētīja Strupu. Viens bija cienīt tumšās zintis kā bīstamu ienaidnieku, pavisam kas cits — runāt, kā to darīja Strups, par tām ar mīlestību, ne?

—   Jūsu aizsardzībai, — Strups ierunājās mazliet skaļāk, — tāpēc ir jākļūst tikpat daudzpusīgai un atjautīgai kā zintis, kurām jūs stājaties pretim. Šie attēli, — viņš, iedams garām, norādīja uz sienu, — skaidri rāda cilvēkus, kuri cieš, piemēram, no Mokum lāsta, — Strupa roka apstājās pie kāda nabadziņa, kas agonijā kliedza, — izjūt atprātotāja skūpstu, — attēlā bija redzams burvis, kas, sarāvies kamoliņā, gulēja pie sienas un neko neredzošām acīm vērās tukšumā, — vai ir kritis par upuri pazemja uzbrukumam, — zemē gulošs asiņains pikucis.

—    Tātad pazemji tomēr ir redzēti? — iepīkstējās Parvati Patila. — Tiešām? Viņš tos izmanto?

—    Senāk Tumsas pavēlnieks ir izmantojis pazemjus, — Strups atbildēja, — un tas nozīmē — būtu prātīgi ņemt vērā, ka viņš tos var izmantot atkal. Tā…

Strups pa klases otru malu atkal devās pie sava galda, audzēkņu skatienu pavadīts, melnajai mantijai plandot nopakaļ.

—    …kā noprotu, jums nekas nav zināms par bezvārdu buramvārdiem? Kādas ir bezvārdu buramvārdu priekšrocības?

Gaisā uzšāvās Hermiones roka. Strups brītiņu nogaidīja, pēc kārtas noskatīdams visus pārējos, un tikai tad, kad pārliecinājās, ka izvēles nav, aprauti noteica: — Ļoti jauki… Grendžera jaunkundz?

—   Pretinieks nenojauš, kādu maģiju jūs pret viņu izmantosiet, — Hermione atbildēja, — un tas dod sekundes daļās mērāmas priekšrocības.

—     Šī atbilde gandrīz vārds vārdā ir atrodama "Standarta buramvārdos sestajam mācību gadam", — Strups novilka, it kā Hermiones teikto zinātu jebkurš zīdainis (klases otrā stūri nicīgi iesmējās Malfojs), — taču būtībā tā ir pareiza — tie, kuri iemācās lietot maģiju bez buramvārdu piesaukšanas, gūst iespēju izmantot pārsteiguma efektu. Protams, bezvārdu buramvārdi padodas ne katram burvim, tie prasa koncentrēšanos un gara spēku, kura dažiem… — viņa ļaunvēlīgais skatiens atkal pakavējās pie Harija, — …vienkārši nav.

Harijs zināja, ka Strups piesauc pagājušā gada slēpprātības nodarbības, kas izvērtās par īstu katastrofu. Harijs nenolaida acis un turpināja nikni blenzt pretim, līdz beidzot Strups novērsās.

—    Tagad, — Strups turpināja, — jūs sadalīsieties pāros. Viens mēģinās noburt otru, neizrunājot vārdus. Otrs mēģinās atvairīt burvestību, tieši tāpat — klusējot. Sāciet!

Lai gan Strupam tas nebija zināms, Harijs vismaz pusei klases (visiem, kas piedalījās DA nodarbībās) pagājušajā gadā bija iemācījis vairogburvestību. Tiesa, neviens to nebija lietojis bez vārdiem. Daudzi mēģināja krāpties — izčukstēja burvju vārdus, nevis izrunāja skaļi. Kā jau varēja gaidīt, pēc desmit minūtēm Hermionei izdevās atvairīt Nevila nomurmināto recekļkāju burvestību, nebilstot ne pušplēsta vārda. Cits skolotājs par šo panākumu būtu piešķīris Grifidoram punktus divdesmit, Harijs ar rūgtumu nodomāja, bet Strups nelikās ne zinis. Viņš klīda starp solu rindām, vērodams vingrināšanos, kā allaž līdzinādamies pāraugušam sikspārnim un brīdi aizkavēdamies, lai pavērotu, kā ar uzdevumu mokās Harijs un Rons.

Pirmajam vajadzēja "uzbrukt" Ronam. Viņš stāvēja, pietvīcis tumši sarkans un cieši sakniebis lūpas, lai neļautos kārdinājumam buramvārdus tomēr izrunāt. Harijs bija pacēlis zizli, nepacietīgi gaidīdams iespēju atvairīt burvestību, kas gan nelikās īsti ticama.

—    Nožēlojami, Vīzlij, — pēc brītiņa paziņoja Strups. — Paga… es parādīšu…

Profesors pacirta zizli pret Hariju tik strauji, ka Harijs reaģēja gluži instinktīvi. Aizmirsis visu par bezvārdu buramvārdiem, viņš iebļāvās: — Sargus!

Vairogburvestība izrādījās tik spēcīga, ka Strups zaudēja līdzsvaru un triecās pret solu. Visa klase noskatījās, kā Strups saviebies slienas kājās.

—    Vai atceraties, Poter, kā es stāstīju klasei, ka šodien mēs apgūsim bezvārdu buramvārdus?

—   Atceros, — stīvi atbildēja Harijs.

—   Atceros, ser.

—     Nav nekādas vajadzības uzrunāt mani par seru, profesor.

Šie vārdi paspruka pār lūpām, pirms viņš maz aptvēra, ko saka.

Vairāki audzēkņi, ieskaitot Hermioni, noelsās vien. Toties Strupam aiz muguras atzinīgi smīnēja Rons, Dīns un Šīmuss.

—    Pēcstundas sestdien vakarā manā kabinetā, — Strups noteica. — Es necietīšu šādus jociņus ne no viena, Poter… pat no "izredzētā" ne.

—    Tas bija lieliski, Harij! — spurdza Rons, kad mirkli vēlāk bija sācies starpbrīdis un viņus nevarēja noklausīties nevēlamas ausis.

—   Nevajadzēja tā teikt, — Hermione bilda, viebdamies par Rona attieksmi. — Kāpēc tu tā?

—    Viņš mēģināja noburt mani, varbūt nepamanīji? — Harijam viss iekšā vārījās. — Man tas jau pieriebās slēpprātības nodarbībās! Kāpēc viņš par izmēģinājuma trusīti neizvēlas kādu citu? Ko Dumidors grib panākt, ļaujot viņam mācīt aizsardzību? Vai dzirdēji, kā viņš runāja par tumšajām zintīm? Kā iemīlējies! Ieklausies tikai — "nepastāvīgais", "neiznīcināmais" un kas vēl ne…

—   Nu, — Hermione noteica, — man likās, ka viņš runāja drusku tā kā tu pats.

—   Kā es?

—    Kā tad — atceries, tu stāstiji, kādas sajūtas pārņem, stājoties pretī Voldemortam. Tu teici, ka tas nenozīmē tikai iegaumēt duci buramvārdu, tu teici, ka jāspēj saliedēt sevi visu — arī smadzenes, arī aknas. Un vai tad Strups neteica to pašu? Ka, galu galā, jābūt drosmīgam un apķērīgam?

Hariju tā atbruņoja apstāklis, ka draudzene par iegaumēšanas vērtām bija uzskatījusi ne tikai "Standarta buramvārdu" definīcijas, bet arī viņa paša vārdus, ka viņš nesāka strīdēties.

—   Harij! Ei, Harij!

Harijs atskatījās. Šurp ar pergamenta tīstokli rokā steidzās Džeks Slopers, viens no Grifidora pagājušā gada kalambola komandas triecējiem.

—   Tas tev, — aizelsies teica Slopers. — Klau, es dzirdēju, ka tu esot jaunais kapteinis. Kad būs pārbaudes treniņi?

—    Vēl neesmu izlēmis, — Harijs atbildēja, pie sevis nodomādams, ka Sloperam krietni paveiksies, ja viņš spēs iekarot vietu komandā arī šogad. — Došu tev ziņu.

—   Skaidrs. Es cerēju, ka sāksim jau šajā nedēļas nogalē…

Taču Harijs vairs neklausījās. Viņš pazina smalko, ieslīpo rokrakstu uz pergamenta. Pametis Sloperu teikuma vidū, Harijs aizsteidzās pie Rona un Hermiones, pa ceļam tīdams vaļā vēstuli.

Mīļo Harij!

Es velētos uzsākt mūsu privātstundas šajā sestdienā. Lūdzu, esiet manā kabinetā pīkst. 8 vakarā. Ceru, ka pirmā diena pēc atgriešanās skolā jums sagādājusi daudz jauku brīžu.

Ar cieņu,

Jūsu

Baltuss Dumidors

P. S. Man garšo "Skābes atslēdziņas".

—    Vai viņam tiešām garšo "Skābes atslēdziņas"? — pārjautāja Rons, kas zīmīti bija izlasījis pāri Harija plecam un tagad izskatījās samulsis.

—   Tā ir parole, lai tiktu garām gargujai, kas sargā ieeju viņa kabinetā, — klusi paskaidroja Harijs. — Ha! Strupam tas nepatiks… Es nevarēšu iet uz viņa pēcstundām!

Visu starpbrīdi trijotne pavadīja spriežot, ko gan Dumidors Harijam mācīs. Rons uzskatīja, ka tie, visticamāk, būšot kādi satriecoši, nāvēžiem nezināmi buramvārdi un pesteļi. Hermione zināja teikt, ka tādas burvestības esot aizliegtas, un domāja, ka Dumidors vēlas Harijam padziļināti mācīt aizsardzības maģiju. Pēc starpbrīža Hermione devās uz aritmantiku, bet Harijs un Rons atgriezās koptelpā un ar gariem zobiem sāka pildīt Strupa uzdoto mājasdarbu. Tas izrādījās tik sarežģīts, ka abiem vēl nebija izdevies to pabeigt arī brīvajā stundā pēc pusdienām, kad viņiem piepulcējās Hermione (tiesa, viņa darbu ievērojami paātrināja). Tikko bija pabeigts aizsardzības mājasdarbs, atskanēja zvans, kas vēstīja, ka tūlit sāksies pēcpusdienas dubultās mikstūras, un viņi devās pa ierasto ceļu uz pazemes klasi, kurā tik ilgi bija saimniekojis Strups.

Pagraba gaitenī izrādījās, ka SERGu līmenī šo priekšmetu apgūs tikai kāds ducis skolēnu. Krabem un Goilam, cik varēja spriest, nebija izdevies saņemt nepieciešamo atzīmi SLIMā, tiesa, četri slīdeņi, ieskaitot Malfoju, bija tikuši cauri. Nācējus sagaidīja arī četri kraukļanagi un viens elšpūtis — tas bija Ernijs Makmilans, kas Harijam tīri labi patika par spīti visai tai ārišķībai.

— Harij, — Ernijs svarīgi sveicināja un, kad Harijs pienāca tuvāk, pastiepa viņam roku, — neiznāca aprunāties ar tevi aizsardzībā pret tumšajām zintīm no rīta. Man likās tīri laba stunda, bet vairogaburvestības mums, vecajiem DA vilkiem, protams, ir smiekla lieta… Sveiks, Ron! Sveika, Hermione!

Pirms uzrunātie paguva atbildēt ko vairāk par "sveiks", pazemes kambara durvis pavērās un pa tām vispirms izlīda Gliemjraga vēders, kam sekoja arī pats profesors. Kamēr skolēni gāja iekšā klasē, pasniedzēja milzīgās valzirga ūsas liecās lokā pār plati smaidošo muti, un ar īpašu aizrautību viņš sveicināja Hariju un Zabīni.

Pagraba klase — un tas bija neparasti — jau gaidīja skolēnus, pilna ar tvaikiem un savādām smaržām. Harijs, Rons un Hermione, iedami garām lielajiem, verdošajiem katliem, ieinteresēti ostīja gaisu. Visi četri slīdeņi apsēdās pie viena galda, tāpat kā četri kraukļanagi.

Tad nu Harijam, Ronam un Hermionei pie viņu galda pievienojās Ernijs. Viņi izvēlējās galdu, kas atradās vistuvāk zeltītam katlam, no kura garoja smarža, kas Harijam likās viens no kārdinošākajiem mūžā ieelpotajiem aromātiem — tas spēja vienlaikus atgādināt gan sīrupa torti, gan slotaskāta roktura koka smaržu, gan kaut ko no puķu pasaules, kas likās reiz Midzeņos samanīts. Viņš juta, ka tagad elpo ļoti lēni un dziļi un ka mikstūras tvaiki, likās, piepilda viņu kā dzēriens. Visu būtni pārņēma neizsakāms gandarījums. Harijs uzsmaidīja Ronam, kas sēdēja galda otrā pusē, un draugs atbildēja ar tādu pašu laisku smaidu.

—    Nu tā, nu tā, nu tā, — bilda Gliemjrags, kura masīvais apveids vīdēja cauri tvaiku virmai. — Visi ņemam ārā svarus un mikstūru komplektus. Protams, neaizmirstam savus "Padziļinātās mikstūru brūvēšanas…"

—   Profesor? — Harijs pacēla roku.

—   Ko teiksi, manu zēn?

—   Ne man, ne Ronam nav ne grāmatu, ne svaru, nekā… redzat… mēs nezinājām, ka varēsim mācīties SERGos…

—   Ak jā, profesore Maksūra man kaut ko minēja… neuztraucies, mīļais, neuztraucies. Šodien tu vari izmantot izejvielas no kabineta krājumiem, esmu pārliecināts, ka svarus mēs tev varēsim aizdot, tepat kaut kur vajadzētu būt dažiem vecu mācību grāmatu eksemplāriem, ar kuriem nāksies iztikt, līdz no "Flariša un Blota" pienāks jaunas…

Gliemjrags aizsoļoja līdz skapim klases stūrī un, drusku parakājies, atgriezās klasē ar diviem pamatīgi nolietotiem Libācija Gurķumētras "Padziļinātās miksturu brūvēšanas" eksemplāriem un diviem apskrāpētu svaru komplektiem, ko pasniedza Harijam un Ronam.

—    Nu tā, — atsāka Gliemjrags, atgriezdamies klases priekšā un ievilkdams elpu varenajā krūškurvī tā, ka, likās, vestes pogas tūlīt sāks sprāgt ārā: — Es esmu sagatavojis dažas mikstūras, mēs tās aplūkosim, tīri intereses pēc. Vairākumu no šīm dzirām jums vajadzētu spēt pagatavot arī pašiem, ja būsiet sekmīgi nokārtojuši SĒRGu. Par šīm mikstūrām jūs droši vien esat dzirdējuši, pat ja vēl neesat tās brūvējuši. Vai kāds pateiks, kas atrodas šeit?

Viņš norādīja uz katlu, kas stāvēja vistuvāk slīdcņu galdam. Harijs paslējies ieraudzīja verdošu šķidrumu, kas stipri vien līdzinājās parastam ūdenim.

Hermiones ietrenētā roka uzšāvās gaisā pirmā. Gliemjrags deva viņai vārdu.

—    Tas ir veritaserums, mikstūra bez smaržas un krāsas, kas liek tās lietotājam runāt patiesību, — Hermione noskaitīja.

—   Ļoti labi, ļoti labi! — Gliemjrags viņu priecīgi uzslavēja. — Šai mikstūrai, — viņš turpināja, norādīdams uz katlu, kas stāvēja netālu no kraukļanagu galda, — vajadzētu būt gluži labi zināmai… Pēdējo mēnešu laikā tā ir minēta vairākos ministrijas izdevumos… Kurš…?

Arī šoreiz Hermiones roka bija visātrākā.

—   Tā ir daudzsulu mikstūra, profesor, — viņa sacīja.

Arī Harijs pazina šo lēni verdošo, dubļiem līdzīgo masu otrajā katlā, taču nebūt nenožēloja, ka uzslavu no pasniedzēja saņems Hermione, jo tieši viņa vēl tikai otrajā mācību gadā pamanījās to uzbrūvēt.

—    Lieliski, lieliski! Tagad šī te… jā, mīļā? — Gliemjrags noteica, nu jau izskatīdamies mazliet uzjautrināts, jo gaisā atkal slējās Hermiones roka.

—   Tā ir mīl vīla!

—    Taisnība. Šķiet gandrīz muļķīgi vaicāt, — Gliemjrags sacīja, izskatīdamies patīkami pārsteigts, — bet, jādomā, tu mums pastāstīsi, ar ko tā īpaša?

—    Tas ir stiprākais mīlas dzēriens pasaulē! — Hermione zināja teikt.

—   Desmitniekā! Jādomā, tu to pazini pēc īpašā perlamutra zaigojuma?

—     Un no tā, ka tvaiki ceļas tikai šai mikstūrai raksturīgajās spirālēs, — Hermione aizrautīgi turpināja, — un katram no mums tajā vajadzētu sajust citas smaržas — atbilstoši tam, kas mums patīk. Es, piemēram, varu saost svaigi pļautu mauriņu un jaunu pergamentu, un…

Tad viņa mazliet piesarka un nepabeidza teikumu.

—    Vai tu, dārgumiņ, nenosauktu savu vārdu? — vaicāja Gliemjrags, nelikdamies ne zinis par Hermiones sakautrēšanos.

—    Hermione Grendžera.

—    Grendžera? Grendžera? Vai tu varētu būt rados ar Hektoru Degvortu-Grendžeru, kas savulaik dibinājis Mikstūru brūvētāju īpašo savienību?

—    Nedomāju vis, profesor. Redzat, es esmu dzimusi vientiešu ģimenē.

Harijs redzēja, kā Malfojs pieliecas Notām pie auss un kaut ko pačukst. Abi pavīpsnāja, bet Gliemjraga sejā nenodrebēja ne vaibsts. Gluži otrādi, viņš starodams palūkojās uz Hariju, kas sēdēja viņai līdzās.

—    Oho! "Mana labākā draudzene ir dzimusi vientiešu ģimenē, un viņa ir labākā skolniece visā mūsu gadā!" Es pieļauju, ka šī arī ir tā draudzene, par kuru tu, Harij, runāji?

—   Jā, profesor, — atbildēja Harijs.

—   Jauki, jauki, Grendžera jaunkundz, esat nopelnījusi divdesmit punktus Grifidoram, — vēlīgi paziņoja Gliemjrags.

Malfojs izskatījās gandrīz tāpat kā toreiz, kad dabūja no Hermiones pa ausi. Hermione starodama uzlūkoja Hariju un čukstus pārvaicāja: — Vai tu tiešām viņam izstāstīji, ka es esmu labākā skolniece visā gadā? Ak, Harij!

—    Klau, kas tur tik īpašs? — čukstus vaicāja Rons, kas nezināmu iemeslu dēļ izskatījās nokaitināts. — Tu esi labākā skolniece gadā — ja viņš būtu jautājis man, es atbildētu to pašu.

Hermione pasmaidīja, bet pielika pirkstu pie lūpām, lai viņi varētu dzirdēt, kas vēl Gliemjragam sakāms. Rons likās mazliet pikts.

—     Mīlvīla, protams, nerada mīlestību. Mīlestību nav iespējams saražot vai atdarināt. Nē, šis dzēriens vienkārši izraisa spēcīgu aizraušanos vai apmātību. Šī droši vien ir bīstamākā un stiprākā mikstūra šajā telpā — o, jā, — viņš piebilda, nopietni pamādams Malfojam un Notām, kas abi neticīgi smīkņāja. — Kad būsiet pieredzējuši dzīvē tikpat daudz kā es, jūs vis neizturēsieties vieglprātīgi pret mīlas apmātības spēku…

—   Un tagad, — Gliemjrags turpināja, — mums ir laiks ķerties pie darba.

—    Profesor, jūs nepastāstījāt mums, kas ir šajā katlā, — ieminējās Ernijs Makmilans, norādīdams uz mazu, melnu katlu, kas stāvēja uz Gliemjraga galda. Tajā jautri mutuļoja mikstūra, kas pēc krāsas atgādināja izkausētu zeltu. Lielas lāses ik pa brīdim izlēca no šķidruma virsmas kā zelta zivtiņas, taču ne piliens nebija nokritis ārpus katla.

—    Oho, — Gliemjrags atkal noteica. Harijs bija pārliecināts, ka profesors nebūt nebija aizmirsis šo mikstūru, bet gan gaidījis jautājumu, lai pastiprinātu dramatisko efektu. — Jā. Ak, šī. Šī, dāmas un kungi, ir ļoti īpaša mikstūriņa, ko sauc par vislaimi. Kā noprotu, — viņš smaidīdams pievērsās Hermionei, kas tik skaļi ievilka elpu, ka tas bija dzirdams visā klasē, — Grendžera jaunkundze zina, kas ir vislaime?

—     Tā ir šķidra veiksme, — Hermione aizrautīgi skaidroja.

—   Cilvēkam, kurš to izdzēris, veicas it visā!

Likās, ka visa klase pēkšņi sēž solos drusku staltāk. Tagad Harijs varēja saskatīt vienīgi Malfoja pakausi un taisnos, blondos matus, jo Drako beidzot bija pievērsis Gliemjragam nedalītu uzmanību.

—     Pilnīgi pareizi, tu esi nopelnījusi vēl desmit punktu Grifidoram. Jā, tā ir jocīga mikstūriņa, šī vislaime, — Gliemjrags sacīja.

—     Neticami grūti pagatavojama — un ļoti bīstama, ja gatavotājs kļūdījies. Tomēr, ja brūvējot viss izdarīts pareizi, kā, piemēram, šajā reizē, dziras lietotājs atklās, ka viss viņam iet no rokas… vismaz tik ilgi, kamēr mikstūra darbojas.

—    Tad kāpēc cilvēki to nedzer visu laiku, ser? — iededzies gribēja zināt Terijs Būts.

—     Tāpēc, ka, pārmērīgi lietota, šī dzira izraisa vieglprātību, bezrūpību un bīstamu pašpārliecinātību, — Gliemjrags paskaidroja. — Kā saka, laba daudz nevajag… ļoti toksiska lielos daudzumos. Bet ja to dzer pa nelielam malciņam un ļoti retos gadījumos…

—     Vai jūs pats esat to dzēris? — ieinteresēts vaicāja Maikls Korners.

—    Divas reizes dzīvē, — Gliemjrags atbildēja. — Pirmo reizi, kad biju divdesmit četrus gadus vecs, un otro reizi, kad man bija piecdesmit septiņi. Divas ēdamkarotes brokastīs. Divas lieliskas dienas.

Viņš sapņainām acīm pavērās tālumā. Neatkarīgi no tā, vai profesors tēloja vai patiešām tā jutās, efekts bija iespaidīgs, nodomāja Harijs.

—    Un to, — Gliemjrags pavēstīja, acīmredzot atgriezies uz zemes, — tad arī es piedāvāšu kā balvu labākajam skolēnam šajā nodarbībā.

Iestājās klusums, kurā ik burbulis plīsa un ik mikstūra mutuļoja vai desmit reižu skaļāk.

—     Vienu mazītiņu vislaimes pudelīti, — sacīja Gliemjrags, izņemdams no kabatas sīciņu aizkorķētu stikla pudelīti un parādīdams to klasei. — Ar to pietiks divpadsmit stundām veiksmes. No rītausmas līdz krēslai jums veiksies itin visā, ko uzsāksiet. Tā, tikai gribu jūs brīdināt, ka vislaime ir aizliegta visa veida sacensībās… piemēram, sporta spēlēs, eksāmenos vai vēlēšanās. Tāpēc mūsu uzvarētājs drīkstēs to lietot tikai parastā dienā… un piedzīvot to, kā parasta dienā pārvēršas neparastā!

—   Tātad, — pēkšņi kļuvis mundrāks, Gliemjrags teica, — kā gan jūs varat iegūt manu satriecošo balvu? Jums jāatver "Padziļinātās mikstūru brūvēšanas" desmitā lappuse. Mums ir atlicis mazliet vairāk par stundu, un šajā laikā jums vajadzētu pagūt pagatavot visai pieklājīgu dzīvās nāves izvilkumu. Zinu, ka šī mikstūra ir sarežģītāka par tām, ko jūs esat gatavojuši līdz šim, un es nesagaidu no jums perfektu iznākumu. Bet tas, kuram izvilkums izdosies vislabāk, iegūs šo mazo laimīti. Aiziet!

Visās malās atskanēja žvadzoņa, katli tika pievilkti tuvāk, uz svariem klabēja atsvari, taču runāt gan neviens nerunāja. Koncentrēšanās telpā bija burtiski sataustāma. Harijs ar acs kaktiņu redzēja, kā Malfojs drudžaini šķirsta savu "Padziļinātās mikstūru brūvēšanas" eksemplāru. Bija skaidri redzams, ka Malfojam šī veiksmes diena būtu ļoti nepieciešama. Harijs žigli noliecās pār nolasīto grāmatu, ko bija iedevis Gliemjrags.

Ar zināmu vilšanos viņš secināja, ka grāmatas iepriekšējais īpašnieks ir atstājis savas piezīmes visur, kur vien iespējams, tāpēc lapu malas izskatījās tikpat melnas kā drukātās daļas. Pieliecies zemāk, lai atšifrētu mikstūras sastāvdaļas (pat šeit iepriekšējais īpašnieks bija atstājis savas piezīmes un kaut ko izsvītrojis), Harijs aši piegāja pie sastāvdaļu skapja, lai sameklētu nepieciešamo. Steidzoties atpakaļ, viņš ievēroja, ka Malfojs graiza baldriāna saknes, cik ātri spēdams.

Ikviens audzēknis ik pa brīdim pārlaida skatienu klasei, lai redzētu, ko dara pārējie. Mikstūru stundu laikā bija grūti noslēpt savu darbu no citiem — to varēja uzskatīt gan par priekšrocību, gan par trūkumu. Pēc desmit minūtēm visu telpu pildīja zilgani dūmi. Hermione, protams, likās tikusi vistālāk. Viņas mikstūra jau atgādināja "vienmērīgo upeņu krāsas šķidrumu", kas bija minēts kā ideāls pusgatavas dziras izskats.

Beidzis kapāt saknes, Harijs vēlreiz noliecās pār grāmatu. Tiešām krita uz nerviem, ka nācās teju šifrēt katru norādījuma vārdu, jo visu klāja iepriekšējā īpašnieka muļķīgie skribelējumi — nezināmu iemeslu dēļ viņš bija pārsvītrojis norādi sagriezt miega pupiņu un tās vietā pierakstījis citu:

Saspaidīt ar sudraba duncīša asmens neaso pusi, izdala sulu labāk, nekā sagriežot.

— Profesor, man šķiet, jūs pazināt manu vectēvu Abrakasu Malfoju?

Harijs pacēla skatienu. Gliemjrags tikko bija pagājis garām slidenu galdam.

—     Pazinu gan, — atteica Gliemjrags, pat nepaskatīdamies uz Malfoju. — Ar lielu nožēlu dzirdēju, ka viņš miris, lai gan par negaidītu šādu iznākumu nevar uzskatīt, pūķu bakas viņa vecumā…

Un Gliemjrags turpināja ceļu. Harijs smīnēdams noliecās atpakaļ pār savu katlu. Viņš noprata, ka Drako vēlējās, lai pret viņu izturētos tāpat kā pret Hariju vai Zabīni; iespējams, Malfojs pat bija cerējis uz tādu īpašu apiešanos, kādu līdz šim bija baudījis Strupa stundās. Tagad izskatījās, ka Malfojam nāksies paļauties tikai un vienīgi uz savu talantu, lai iegūtu vislaimes pudelīti.

Miega pupiņu izrādījās ļoti grūti sagriezt. Harijs vērsās pie Hermiones.

—   Vai varu aizņemties tavu sudraba nazi?

Viņa nepacietīgi pamāja ar galvu, neatraudama acis no savas mikstūras, kas tagad bija ieguvusi tumšu purpura nokrāsu, kaut gan, ja ticēja grāmatai, šķidrumam nupat vajadzēja būt gaišā ceriņu krāsā.

Harijs saspaidīja pupiņu ar duncīša neaso malu. Viņam par lielu pārsteigumu izdalījās ļoti daudz sulas, kas likās neticami — no tik mazas, sakaltušas pupiņas! Steidzīgi salējis šķidrumu katlā, viņš izbrīnīts vēroja, kā mikstūra iegūst tieši tādu ceriņkrāsas toni, kāds aprakstīts mācību grāmatā.

Dusmas uz grāmatas iepriekšējo īpašnieku pagaisa kā nebijušas. Harijs ķērās pie nākamās norādījumu rindiņas. Grāmatas tekstā bija rakstīts, ka mikstūra jāmaisa pretēji pulksteņa rādītāja virzienam, līdz šķidrums kļūst dzidrs kā ūdens. Toties iepriekšējā īpašnieka piezīme ieteica pēc katras septītās kustības pretēji pulksteņa rādītāja virzienam vienu reizi apmaisīt mikstūru pulksteņa rādītāja virzienā. Vai vecajam īpašniekam būtu taisnība arī šoreiz?

Vairākas reizes apmaisījis šķidrumu pretēji pulksteņa rādītāja virzienam, Harijs aizturēja elpu un vienreiz apmaisīja to pulksteņa rādītāja virzienā. Efekts bija acīm redzams. Mikstūra uzreiz kļuva mazlietiņ iesārta.

—    Kā tev tas izdodas? — gribēja zināt Hermione, kam seja no

katla kūpošajos tvaikos kļuva arvien sarkanāka, bet mati — arvien izspūrušāki. Viņas mikstūra spītīgi atsacījās zaudēt purpura toni.

—   Apmaisi vienreiz pulksteņa rādītāja virzienā…

—     Nē, nē, grāmatā teikts, ka jāmaisa pretēji pulksteņa rādītāja virzienam, — Hermione iebilda.

Harijs paraustīja plecus un turpināja iesākto. Septiņas reizes pretēji pulksteņa rādītāja virzienam, viena reize pulksteņa rādītāja virzienā, tad pauzīte… septiņas reizes pretēji pulksteņa rādītāja virzienam, viena reize pulksteņa rādītāja virzienā…

Galda otrā pusē Rons klusi, bet nepārtraukti lādējās. Viņa mikstūra atgādināja šķidru lakricu. Harijs palūkojās visapkārt. Cik nu varēja spriest, viņam bija izdevies iegūt visgaišāko mikstūru. Viņš jutās pacilāts — šāda sajūta mikstūru stundā viņu pārņēma pirmo reizi.

—      Laiks ir… galā! — atskanēja Gliemjraga balss. — Lūdzu, pārstājiet maisīt!

Gliemjrags sāka lēnu apgaitu starp galdiem, pētīdams katlu saturu. Viņš neko nekomentēja, tikai ik pa brīdim apmaisīja mikstūru vai paostīja to. Visbeidzot viņš nonāca pie galda, pie kura strādāja Harijs, Rons, Hermione un Ernijs. Apskatījis Rona darvai līdzīgo brūvējumu, profesors līdzjūtīgi pasmaidīja. Arī pie Ernija tumši zilā šķidruma viņš neaizkavējās. Hermiones mikstūra saņēma atzinīgu mājienu ar galvu. Bet, kad Gliemjrags ieraudzīja Harija katlu, viņa seja atplauka neticības pilnā sajūsmā.

—   Nešaubīgs uzvarētājs! — viņš skaļi paziņoja klasei. — Lieliski, lieliski, Harij! Žēlīgais kungs, ir skaidri redzams, ka tu esi mantojis mātes talantu. Lilijai bija ķēriens uz mikstūrām, bija gan! Te nu būs, te nu būs, saņem — viena pudelīte ar vislaimi, kā solīts, un izlieto to prātīgi!

Harijs ieslidināja mazītiņo pudelīti ar zeltīto šķidrumu iekškabatā, juzdamies mazliet dīvaini, jo sirdī jaucās sajūsma par niknajiem viepļiem slīdeņu ģīmjos un vainas apziņa par vilšanās izteiksmi Hermiones sejā. Rons izskatījās vienkārši apstulbis.

—    Kā tev tas izdevās? — viņš čukstus vaicāja Harijam, kad viņi devās ārā no pazemes.

—    Laikam vienkārši paveicās, — atbildēja Harijs, jo turpat aiz muguras trinās Malfojs.

Toties vakariņu laikā, pie Grifidora galda juzdamies drošībā, viņš izstāstīja draugiem visu par grāmatu. Ar katru izteikto vārdu Hermiones seja kļuva stingāka un stingāka.

—     Tu uzskati, ka es krāpos? — Harijs pabeidza savu stāstu, sapīcis par izteiksmi draudzenes sejā.

—     Nu, gluži tavs darbs tas laikam nebija, ne? — viņa stīvi jautāja.

—   Viņš vienkārši pildīja mazliet atšķirīgus norādījumus, — Rons sacīja. — Varēja izrādīties galīgi garām, ne? Bet Harijs riskēja, un risks atmaksājās. — Viņš smagi nopūtās. — To grāmatu Gliemjrags taču varēja iedot man, bet nē, es dabūju tādu, kurā neviens neko nav ierakstījis. Tikai ievēmis. Vismaz tā izskatās piecdesmit otrā lappuse, tikai…

—    Pagaidi. — Netālu no Harija kreisās auss atskanēja vēl kāda balss, un Harijs pēkšņi sajuta uzvilnījam to pašu ziedu smaržu, ko bija samanījis Gliemjraga kabinetā. Pagriezies viņš ieraudzīja, ka viņiem piebiedrojusies Džinnija. — Vai es sapratu pareizi? Tu, Harij, klausi tam, ko kāds ierakstījis grāmatā?

Viņa izskatījās uztraukusies un dusmīga. Harijs uzreiz saprata, ko meitene domā.

—   Tur nav nekā tāda, — pieklusinājis balsi, viņš apgalvoja. — Tā nav nekāda Melsudora dienasgrāmata. Vienkārši veca mācību grāmata, kurā kāds ierakstījis visādas piezīmes.

—    Bet tu dari, ko tā iesaka?

—    Es vienkārši izmēģināju pāris uz lapu malām uzskribelētus ieteikumus, tiešām, Džinnij, tur nebija nekā savāda…

—     Džinnijai taisnība, — piekrita Hermione, uzreiz atdzīvodamās. — Mums jāpārbauda, vai tur neslēpjas kas dīvains. Ko var zināt — visādas dīvainas norādes?

—     Ei! — Harijs sadusmojies iesaucās, kad Hermione izvilka "Padziļinātās mikstūru brūvēšanas" sējumu no viņa somas un pavērsa pret to savu zizli.

—    Atklātus slēptus! — viņa sacīja, strauji uzsizdama pa grāmatas vāku.

Nenotika pilnīgi itin nekas. Grāmata gulēja kā gulējusi — veca, apbružāta, ar atlocītiem stūriem.

—    Vēl kas? — Harijs aizkaitināts jautāja. — Varbūt pagaidīsi un paskatīsies, vai tā neapmetīs pāris atmuguriskos salto?

—   Izskatās, ka ar to viss ir kārtībā, — atzina Hermione, vēl arvien skatīdamās uz sējumu ar aizdomām. — Nu, es gribēju teikt, ka tā tiešām laikam ir… tikai mācību grāmata.

—    Lieliski. Tad es ņemu to atpakaļ, — noteica Harijs, paķerdams grāmatu no galda tik strauji, ka tā izslīdēja viņam no rokām un, nokritusi uz grīdas, atvērās.

Neviens cits neskatījās. Harijs pieliecās jo zemu, lai paceltu sējumu, un tobrīd aizmugures vāka iekšpusē pie pašas apakšmalas viņš ieraudzīja uzrakstu. Tajā pašā smalkajā, saspiestajā rokrakstā, kādā bija atstātas norādes, kuras tikko bija uzdāvinājušas viņam vislaimes pudelīti (tagad tā bija droši ielocīta zeķu pārī un paslēpta mantu lādē), tur bija rakstīts:

Ši grāmata ir Jauktasiņu Prinča īpašums.

DESMITA NODAĻA STIGRA NAMS

ARĪ visās atlikušajās tās nedēļas mikstūru stundās Harijs turpināja ievērot Jauktasiņu Prinča norādes, kur vien tās atšķīrās no Libātija Gurķumētras padomiem. Viss beidzās ar to, ka ceturtās nodarbības laikā Gliemjrags sāka slavēt Harija spējas, apgalvodams, ka viņam reti nācies mācīt tik apdāvinātu audzēkni. Tas neiepriecināja ne Ronu, ne Hermioni. Lai gan Harijs bija piedāvājis, lai arī viņi skatās Jauktasiņu Prinča grāmatā, Ronam vēl grūtāk padevās piezīmju atšifrēšana, un viņš nevarēja visu laiku lūgt, lai Harijs tās nolasa balsī, — galu galā, tas sāktu izskatīties aizdomīgi. Hermione turpretī spītīgi turējās pie, viņasprāt, "oficiālajām" norādēm, bet kļuva arvien piktāka, jo gala iznākums vienmēr bija sliktāks nekā Harijam.

Harijs prātoja, kas gan varēja būt šis Jauktasiņu Princis. Lai gan lielais uzdoto mājasdarbu apjoms neļāva izpētīt visu "Padziļinātās mikstūru brūvēšanas" eksemplāru, viņš to izšķirstīja no vāka līdz vākam un secināja, ka nav gandrīz nevienas lappuses, uz kuras Princis nebūtu atstājis kādas piezīmes. Ne jau visas attiecās uz mikstūru gatavošanu. Šur un tur Harijs atrada norādes, kas atgādināja paša Prinča izdomātus buramvārdus.

—    Vai pašas, — aizkaitināti piebilda Hermione, noklausījusies, kā Harijs norāda uz dažām burvestībām Ronam, kad sestdienas vakarā viņi visi sēdēja koptelpā. — Tā varēja būt meitene. Manuprāt, rokraksts vairāk piederas meitenei nekā zēnam.

—    Viņu sauca par Jauktasiņu Princi, — Harijs atgādināja. — Vai tad meitenes sauc par prinčiem?

Uz šo jautājumu Hermionei atbildes nebija. Viņa tikai saviebās un savu eseju par "Rematerializācijas principiem" pavilka tālāk projām no Rona, kas centās ieskatīties ačgārnajā tekstā.

Harijs pavērās pulkstenī un žigli iebāza veco "Padziļinātās mikstūru brūvēšanas" eksemplāru somā.

—    Bez piecām astoņi. Es labāk iešu, citādi nokavēšu Dumidoru.

—   O! — Hermione noelsās vien, uzreiz pasliedama galvu. — Lai tev veicas! Mēs neiesim gulēt un sagaidīsim tevi atpakaļ, jāzina taču, ko viņš tev mācīs!

—    Ceru, ka viss būs kārtībā, — teica Rons, un abi draugi noskatījās, kā Harijs nozūd portreta caurumā.

Harijs devās uz priekšu pa tukšajiem gaiteņiem, bet tad nācās steigšus aizslēpties aiz vienas no statujām, jo ap stūri pēkšņi parādījās profesore Trilonija, kaut ko murminādama zem deguna un jaukdama nospeķotu spēļu kāršu kavu. Laikam zīlēja.

—    Divi pīķi: sadursme, — viņa penterēja, paiedama garām Harija slēptuvei. — Pīķa septītnieks: slikta zīme. Pīķa desmits: vardarbība. Pīķa kalps: tumsnējs jauns vīrietis, iespējams, satraukts, tāds, kuram nepatīk izvaicātājs…

Viņa apstājās kā zemē iemieta tieši otrpus Harija statujai.

—   Nevar būt, — viņa vīlusies noteica, un Harijs dzirdēja, kā profesore, vēlreiz sparīgi sajaukusi kārtis, dodas tālāk, atstādama aiz sevis tikai vieglu kulinārijas šerija smārdu. Harijs nogaidīja, līdz bija drošs, ka viņa ir projām, un tad steidzās tālāk, līdz nonāca pie akmens gargujas, kas vientuļa stāvēja pie septītā stāva gaiteņa sienas.

—    Skābes atslēdziņas, — Harijs sacīja, un garguja palēca sāņus.

Siena aiz skulptūras pavērās, un durvīs parādījās kustīgas vītņu kāpnes.

Harijs uzkāpa uz pirmā pakāpiena, un tas viņu uzvizināja augšā līdz durvīm ar misiņa klauvēkli, tās veda uz Dumidora kabinetu.

Harijs pieklauvēja.

—   Ienāciet, — atskanēja Dumidora balss.

—    Labvakar, profesor, — sveicināja Harijs, ienākdams direktora kabinetā.

—    Ā, labvakar, Harij. Piesēdiet, — smaidīdams sacīja Dumidors. — Ceru, ka pirmā nedēja pēc atgriešanās skolā jums bijusi gana patīkama?

—   Jā, paldies par apvaicāšanos, — Harijs atbildēja.

—    Droši vien daudz pastrādāts, ja reiz jau esat nopelnījis pēcstundas?

—    Ēēē, — apmulsis ieīdējās Harijs, taču Dumidors neizskatījās pārlieku bargs.

—    Esmu vienojies ar profesoru Strupu, ka pēcstundas atstrādāsiet nākamajā sestdienā.

—    Labi, — Harijs sacīja. Prātu nodarbināja svarīgāki jautājumi par Strupa' pēcstundām. Tagad zēns slepus pameta skatienu apkārt, mēģinādams ieraudzīt kādas norādes uz to, ko Dumidors šovakar te iecerējis pasākt. Apaļais kabinets izskatījās tieši tāpat kā vienmēr. Uz galdiņiem ar virpotām kājām stāvēja smalki sudraba instrumenti, dūkdami un izvirzdami gaisā dūmu mutulīšus; iepriekšējie direktori un direktrises snauduļoja savos portretos, un Dumidora brīnumainais fēnikss Fokss sēdēja uz savas laktiņas aiz durvīm, ar interesi nopētīdams Hariju. Pat neizskatījās, ka Dumidors būtu atbrīvojis vietu mācību divkaujai.

—     Nu ko, Harij, — lietišķi ierunājās Dumidors. — Esmu pārliecināts, ka esat kāvies ar domām, prātojot, ko esmu iecerējis pasākt šajās — diemžēl man nav labāka vārda — nodarbībās?

—   Jā, profesor.

—    Redzat, es esmu nolēmis, ka jums pienācis laiks uzzināt, kas lordam Voldemortam pirms piecpadsmit gadiem lika mēģināt jūs nogalēt, vēlos sniegt šādas tādas ziņas.

Bridi valdīja klusums.

—     Pagājušā pusgada beigās jūs solījāt izstāstīt man visu, — Harijs atgādināja. Bija grūti savaldīties, lai balsī neieskanētos pārmetums. — Ser, — viņš piebilda.

—   Es to jau izdarīju, — Dumidors samiernieciski sacīja. — Izstāstīju visu, ko zināju. Sākot no šā brīža mēs pametam faktoloģiju, uz ko var droši balstīties, un cauri atmiņas akačainajiem purviem dodamies ceļojumā uz neprātīgāko minējumu biezokņiem. Sākot no šā brīža, Harij, es varu rūgti aloties, kā savulaik alojās Hamfrijs Atraugs, uzskatīdams, ka pienācis siera katlu laiks.

—   Taču jūs uzskatāt, ka jums ir taisnība? — Harijs jautāja.

—    Protams, uzskatu, bet esmu jau pierādījis, ka mēdzu kļūdīties tieši tāpat kā jebkurš cits. Starp citu, būdams — piedodiet šo vīzdegunību — mazliet gudrāks par vairumu citu cilvēku, es mēdzu pieļaut krietni nopietnākas kļūdas.

—   Profesor, — Harijs piesardzīgi ieminējās, — vai tas, ko jūs man pastāstīsiet, ir saistīts ar pareģojumu? Vai tas palīdzēs man… izdzīvot?

—   Jā, tas lielā mērā ir saistīts ar pareģojumu, — Dumidors atbildēja tik nepiespiesti, it kā Harijs būtu pavaicājis par to, kāds rītdien gaidāms laiks, — un es noteikti ceru, ka tas palīdzēs jums izdzīvot.

Dumidors piecēlās un, apmetis līkumu galdam, pagāja garām Harijam. Zēns ieinteresēts pagriezās un ar skatienu sekoja profesoram, kurš pieliecās pie skapja netālu no durvīm. Kad Dumidors izslējās, viņš turēja rokās seklu akmens trauku ar dīvainām zīmēm izrakstītu apmali. Šo trauku Harijs jau bija redzējis. Profesors nolika Domnīcu uz galda zēnam priekšā.

—   Jūs izskatāties noraizējies.

Patiešām, Domnīcu Harijs vēroja ar zināmām bažām. Iepriekšējā pieredze ar šo savādo ierīci, kas glabāja un atklāja domas un atmiņas, bija izrādījusies ne vien ļoti pamācoša, bet arī satraucoša. Beidzamajā reizē, sašūpojis tās saturu, viņš redzēja vairāk nekā būtu vēlējies. Taču Dumidors smaidīja.

—    Šoreiz Domnīcā mēs ienirsim abi… un vēl kas neierasts — ar manu ziņu.

—   Kurp mēs dosimies?

—     Mēs dosimies ceļojumā pa Boba Ogdena atmiņu takām, — atbildēja Dumidors, izvilkdams no kabatas kristāla pudeli ar virmojošu, sudraboti baltu šķidrumu.

—   Kas bija Bobs Ogdens?

—    Viņš strādāja Maģiskās policijas departamentā, — Dumidors paskaidroja. — Miris jau krietni sen, tomēr vēl pirms tam man izdevās viņu sameklēt un pārliecināt, lai viņš uztic savas atmiņas man. Mēs kopā ar viņu dosimies kādā darba uzdevumā. Esiet tik labs, Harij, piecelieties…

Taču Dumidors nespēja izvilkt kristāla pudeles aizbāzni — savainotā roka īsti neklausīja un likās sāpam.

—   Profesor, varbūt… varbūt ļaujiet man.

—   Nepūlieties, Harij…

Dumidors pavērsa zizli uz pudeles pusi, un aizbāznis izlidoja no kakliņa.

—   Sakiet, lūdzu… kā jūs savainojāt roku? — Harijs vēlreiz jautāja, ar pretīgumu un līdzjūtību skatīdamies uz nomelnējušajiem pirkstiem.

—   šobrīd vēl nav pienācis laiks šim stāstam, Harij. Vēl ne. Mums jātiekas ar Bobu Ogdenu.

Dumidors ielēja pudeles sudraboto saturu Domnīcā, kur tas mirgodams sāka virpuļot, it kā nebūtu ne šķidrums, ne gāze.

—    Tikai pēc jums, — sacīja Dumidors, norādīdams uz trauku.

Harijs noliecās uz priekšu, dziļi ievilka elpu un iemērca seju

sudrabotajā virsmā. Viņš juta, kā kājas atraujas no kabineta grīdas. Viņš krita un krita cauri virpuļojošajai tumsai, līdz pēkšņi nonāca tik spilgtā saules gaismā, ka nācās samiegt acis. Pirms tās aprada ar spožo dienasgaismu, līdzās parādījās arī Dumidors.

Viņi stāvēja uz lauku ceļa, gar kuru slējās augsts, biezi saaudzis dzīvžogs. Virs galvas pletās neaizmirstulīšu zilas un zeltainas vasaras debesis. Pāris soļu tālāk stāvēja maza auguma, tukls vīrs acenēs ar pārmēru bieziem stikliem, kas samazināja viņa acis līdz kurmja redzokļiem līdzīgām kniepadatām. Vīrs pētīja koka ceļrādi, kas slējās brikšņos ceļa kreisajā pusē. Harijs saprata, ka šim jābūt Ogdenam. Neviena cita tuvumā nebija. Vīrelis mugurā bija savilcis dīvainu apģērba gabalu mistrojumu, kādu tik bieži izvēlējās nepieredzējuši burvji, cerēdami izskatīties kā vientieši. Šajā gadījumā Ogdens bija izvēlējies garus vizītsvārkus un getras, ko papildināja svītrains, vecmodīgs viengabala peldkostīms. Tiesa, pirms Harijs paguva rūpīgāk izpētīt viņa dīvaino noformējumu, Ogdens raitā solī devās uz priekšu pa ceļu.

Dumidors un Harijs viņam sekoja. Iedams garām koka ceļrādim, Harijs uzmeta skatienu tā abiem spārniem. Viens, kas bija vērsts atpakaļ, vēstīja: LIELKĀRTAVIŅAS, 5 JODZES. Uz otra, kas norādīja virzienu, kurā devās Ogdens, bija rakstīts: MAZKĀRTAVIŅAS, 1 JŪDZE.

Kādu gabaliņu viņi gāja, neredzēdami neko citu kā vien dzīvžogus, debesu klaju virs galvas un stāvu vizītsvārkos. Tad ceļš pagriezās pa kreisi un sāka vest lejup pa diezgan stāva kalna nogāzi. Lejā pēkšņi atklājās skats uz visu ieleju. Harijs varēja saskatīt ciematu — droši vien Mazkārtaviņas —, kas bija iespiedies starp diviem stāviem pakalniem. Ciemata vidū labi saskatāma rēgojās baznīca un kapsēta. Ielejas otrā pusē, uz pretējās kalna nogāzes, slējās glīta muižas ēka, samtaini zaļa mauriņa ieskauta.

Nogāzes stāvums bija piespiedis Ogdenu pāriet vieglā riksītī. Dumidors pielika soli, un Harijam nācās pasteigties, lai neatpaliktu. Viņš nosprieda, ka gājiena galamērķis ir Mazkārtaviņas, un sāka prātot, gluži kā naktī, kad viņi apmeklēja Gliemjragu, diez kāpēc viņi izvēlējušies kātot tādu gabalu. Tiesa, drīz vien viņš saprata, ka kļūdījies, pieņemdams, ka ceļš ved uz ciematu. Tas pagriezās mazliet pa labi, un, pieveikuši līkumu, viņi tik tikko paguva saredzēt, kā Ogdena vizītsvārku ļipas nozūd dzīvžogā.

Dumidors un Harijs sekoja savam ceļvedim pa šauru smilšu taku, ko ieskāva vēl augstāks un nekoptāks dzīvžogs par to, kas bija palicis aiz muguras. Šis celiņš veda līkločiem, akmeņains un bedrains. Taka laidās lejup, gluži kā pirmītējais ceļš, un likās tēmējam uz tumšu koku puduri vēl mazliet lejāk. Patiešām, pie koku pudura celiņš kļuva platāks. Dumidors un Harijs sastinga uz vietas, jo ari Ogdens bija apstājies un izvilcis zizli.

Par spīti skaidrajām debesīm, vecie koki gabaliņu tālāk meta necaurredzamu, tumšu, drēgnu ēnu, un pagāja labs brīdis, līdz Harijs saskatīja aiz krustu šķērsu stumbriem pusnoslēpušos māju. Likās, ka mājai izvēlēta ļoti savāda vieta — vai vismaz dīvaini, ka nav nocirsti līdzās augošie koki, jo tie aprija gandrīz visu gaismu un aizklāja arī skatu uz ieleju. Harijs prātoja, vai māja maz ir apdzīvota — sienas bija sūnām noaugušas un no jumta nokrituši tik daudzi dakstiņi, ka vietām cauri vīdēja spāres. Visapkārt auga nātres, sakuplojušas teju līdz logiem, savukārt logi bija ļoti mazi un klāti ar biezu netīrumu kārtu. Tikko viņš bija nonācis pie secinājuma, ka dzīvot gan te neviens nedzīvo, grabēdams atsprāga viens no logiem, un no tā izvērpās tieva dūmu strūkliņa, it kā iekšā kāds gatavotu maltīti.

Ogdens klusi un, kā Harijam likās, visai piesardzīgi devās uz priekšu. Kad tumšās koku ēnas pārklājās pāri, Ogdens atkal apstājās, blenzdams uz mājas durvīm — pie tām kāds bija pienaglojis beigtu čūsku.

Tad atskanēja čaboņa un brīkšķis — no tuvākā koka nolēca skrandās tērpts vīrs un piezemējās tieši priekšā Ogdenam, kas tik strauji metās atpakaļ, ka paklupa, uzkāpis uz savu vizītsvārku ļipas.

—   Tevi te neviens nav saucis.

Vīram, kas stāvēja pāris soļu atstatus, bija biezi mati, kas likās tik pieķepuši, ka ej nu sazini, kādā krāsā. Viņam trūka vairāku zobu, acis bija mazas, tumšas, un katra skatījās uz savu pusi. No skata viņš varbūt likās smieklīgs, tomēr iespaids bija biedējošs, un Harijs nevarēja pārmest Ogdenam, ka tas pakāpās atpakaļ vēl vairākus soļus un tikai tad ierunājās.

—   Ē… labrīt. Es esmu no Burvestību ministrijas…

—   Tevi te neviens nav saucis.

—    Ē… atvainojiet… es jūs nesaprotu, — tramīgi sacīja Ogdens.

Harijs nosprieda, ka Ogdens ir traki neattapīgs. Harijprāt, nepazīstamais izteicās pilnīgi skaidri, jo īpaši tāpēc, ka vienā rokā vicināja zizli, bet otrā — īsu un asiņainu nazi.

—    Esmu pārliecināts, ka jūs, Harij, viņu saprotat? — Dumidors klusi sacīja.

—    Jā, protams, — galīgi samulsis atbildēja Harijs. — Bet kāpēc viņu nesaprot Ogdens…?

Bet, vēlreiz uzlūkojis beigto čūsku pie durvīm, viņš pēkšņi saprata visu.

—   Viņš runā šņācmēlē?

—    Ļoti labi, — noteica Dumidors, pamādams un pasmaidīdams.

Tagad skrandainais vīrs draudīgi tuvojās Ogdenam — ar nazi

vienā un zizli otrā rokā.

—    Klau, paga… — Ogdens iesāka, bet bija jau par vēlu — atskanēja blīkšķis, un Ogdens sabruka, saķēris degunu; starp pirkstiem izšļācās pretīgi dzeltenas gļotas.

—   Morfin! — atskanēja skaļa balss.

No mājas izsteidzās padzīvojis vīrs un aizcirta aiz sevis durvis tā, ka beigtā čūska svinīgi nošūpojās. Augumā viņš bija mazāks par uzbrucēju, tiesa, ar ļoti savdabīgām auguma proporcijām — neticami plati pleci un ļoti garas rokas, kas līdz ar spoži brūnajām acīm, īsajiem, spurainajiem matiem un krunkaino seju padarīja viņu līdzīgu spēcīgam, vecam pērtiķim. Nācējs apstājās līdzās vīram ar nazi — tas tagad klukstoši smējās, skatīdamies uz pakritušo Ogdenu.

—   No ministrijas, vai? — nopētījis Ogdenu, vaicāja vecais.

—    No ministrijas gan! — dusmīgi atbildēja Ogdens, slaucīdams seju. — Un jūs, cik noprotu, esat Stīgra kungs?

—   Tā gan, — Stīgris noteica. — Iekrāmēja pa ģīmi, ko?

—   Jā gan! — atcirta Ogdens.

—    Vajadzēja pateikt, ka nākat, — kareivīgi iebilda Stīgris. — Te ir privātīpašums. Te nevar tā vienkārši ielauzties un cerēt, ka mans dēls neķersies pie aizstāvības!

—   No kā te aizstāvēties?! — Ogdens brīnījās, sliedamies kājās.

—   No visādiem ziņkārīgajiem. Blenzējiem. Vientiešiem un citām padibenēm.

Ogdens pavērsa savu zizli pret paša degunu, no kura vēl arvien plūda biezs šķidrums, kas atgādināja dzeltenas strutas. Straumīte rimās. Stīgra kungs ar mutes kaktiņu uzrunāja Morfinu:

—   Pazūdi mājā. Nestrīdies.

Šoreiz būdams tam gatavs, Harijs nepārprotami pazina šņācmēli. Labi saprazdams, kas tiek teikts, viņš ievēroja arī dīvaino, šņācošo pieskaņu — tas bija viss, ko spēja saklausīt Ogdens. Morfins, likās, gribēja iebilst, bet, kad tēvs uzmeta viņam draudīgu skatienu, jaunākais Stīgris pārdomāja un dīvainā, zvalstīgā gaitā aizslāja līdz mājai un aizcirta aiz sevis ārdurvis. Nabaga čūska vēlreiz drūmi nošūpojās.

—     Stīgra kungs, es esmu ieradies jūsu dēla dēļ, — Ogdens skaidroja, notīrīdams beidzamās strutu atliekas no savu vizītsvārku krūtežas. — Tas bija Morfins, ja sapratu pareizi?

—     Ā, Morfins, kā tad, — vienaldzīgi apstiprināja vecais vīrs. — Vai esat tīrasinis? — Pēkšņi viņš atkal iekaisa.

—    Jums gar to nav nekādas daļas, — Ogdens salti atbildēja, un Harijs samanīja, ka sāk izjust pret viņu cieņu. Acīmredzot Stīgri pārņēma gluži citas izjūtas. Samiedzies viņš paskatījās Ogdenam tieši acīs un nomurmināja nepārprotami aizvainojošā tonī: — Ja tā ieskatās, liekas, ka tādus šnobeļus esmu manījis ciematā.

—    Nešaubos, ja jūs ļaujat savam dēlam uzdarboties ari tur, — Ogdens nepadevās. — Varbūt mēs varētu turpināt sarunu mājā?

—   Mājā?

—   Jā, Stīgra kungs. Es jau teicu. Esmu ieradies Morfina dēļ. Mēs nosūtījām pūci…

—   Kam man pūces, — Stīgris norūca. — Es vēstules nelasu.

—    Tad diezin vai jūs varat sūdzēties, ka nebūtu saņēmis brīdinājumu, ka gaidāmi apmeklētāji, — Ogdens dzēlīgi sacīja. — Es esmu ieradies saistībā ar rupju burvju likumu pārkāpumu, kas noticis dažas stundas pēc pusnakts…

—   Labi, labi, labi! — iebļāvās Stīgris. — Nāciet vien tajā nolāpītajā mājā, jēga ta' kāda!

Izskatījās, ka mājā ir trīs nelielas telpas. No vidējās istabas, kas kalpoja reizē par viesistabu un virtuvi, tālāk veda divas durvis. Morfins sēdēja noskretušā atzveltnes krēslā līdzās kūpošajam pavardam, strupajos pirkstos auklēdams nemierīgu, dzīvīgu odzi un šņācmēlē klusu vilkdams greizu meldiņu:

Šņāku, šņāku, mazo čūskiņ, Slīdi tūkstoš likumos. Klausi, ko tev saka Morfins, Vai viņš tevi pienaglos.

Telpas stūrī pie atvērtā loga kaut kas iešļūkājās, un Harijs saprata, ka istabā atrodas vēl kāds, — tā bija meitene, kuras noplīsusi kleita izrādījās tieši tādā pašā krāsā kā nokepusī mūra siena viņai aiz muguras. Viņa stāvēja pie sodrējiem nokvēpušas, melnas plīts līdzās verdošam katliņam un kaut ko meklēja plauktā ar bēdīga paskata pannām un podiem. Meitenei bija taisni, nespodri mati un necila, bāla, sakritusies seja. Viņa šķielēja tāpat kā brālis. Meitene gan izskatījās mazliet koptāka nekā abi pārējie, taču Harijs nodomāja, ka nekad iepriekš nav nācies redzēt kādu, kas tik ļoti samierinājies ar savu nožēlojamo likteni.

—    Mana meita, Mīropa, — negribīgi paskaidroja Stīgris, kad Ogdens uz viņu jautājoši paskatījās.

—   Labrīt, — sveicināja Ogdens.

Mīropa neatbildēja, tikai, uzmetusi bailīgu skatienu tēvam, uzgrieza muguru un turpināja stumdīt podus pa plauktu.

—   Nu ko, Stīgra kungs, — Ogdens sacīja, — ķersimies pie lietas. Mums ir iemesls uzskatīt, ka jūsu dēls Morfins vēlu naktī veicis maģiskas darbības vientieša klātbūtnē.

Atskanēja apdullinošs blīkšķis. Mīropa bija nogrūdusi zemē vienu no podiem.

—    Cel augšā! — Stīgris viņai uzkliedza. — Kā tad, grābstīsies pa gridu kā tāda utaina vientiese, kam ir domāts tavs zizlis, tu, bezjēgas sūdu maiss?

—    Stīgra kungs, lūdzu! — šokēts iesaucās Ogdens, bet tikmēr Mīropa, paķērusi podu, pietvīka pleķaina, atkal izmeta podu no rokām, drebēdama izvilka no kabatas zizli, pavērsa to pret podu un aši nomurmināja nedzirdamus buramvārdus. Tie lika podam pa grīdu aizšauties uz istabas pretējo galu, ietriekties sienā un pārlūzt uz pusēm.

Morfins neprātīgi iesmējās. Stīgris sāka aurot:

—   Salabo to, tu, bezprāta kunkuli, salabo!

Miropa klupšus krišus metās pāri istabai, taču, pirms paguva pacelt savu zizli, Ogdens bija pacēlis savējo un stingri pateicis "Labo". Pods acumirklī bija vesels.

Vispirms izskatījās, ka Stīgris sāks kliegt uz Ogdenu, taču tad viņš, šķiet, pārdomāja un tā vietā sāka ņirgāties par meitu: — Labi gan, ka pie mums ciemojas jaukais kungs no ministrijas, vai ne? Iespējams, viņš tevi savāks, iespējams, viņam nav iebildumu pret derdzīgiem niekkalbjiem…

Neskatīdamās ne uz vienu un pat nepateikusies Ogdenam, Mīropa paņēma podu un trīcošām rokām atlika to atpakaļ plauktā. Tad viņa sastinga, ar muguru atspiedusies pret sienu starp aizķepušo logu un krāsni, it kā viņas vienīgā vēlēšanās būtu iegrimt mūrī un izgaist.

—    Stīgra kungs, — Ogdens atkal ierunājās, — kā jau minēju, manas ierašanās iemesls…

—    Es jūs lieliski dzirdēju jau pirmajā reizē! — Stīgris pārtrauca viņu. — Nu, un tad? Tas vientiesis dabūja to, ko bija pelnījis, — ko nu?

—    Morfins ir pārkāpis burvju likumu, — Ogdens nepiekāpīgi atkārtoja.

—     "Morfins ir pārkāpis burvju likumu", — Stīgris izmēdīja Ogdenu, likdams vārdiem izskanēt pompozi. Morfins atkal iesmējās.

—      Viņš pārmācīja vienu vientiešu smerdeli, vai tad tas ir kads noziegums, ko?

—    Jā, — atbildēja Ogdens. — Es baidos, ka ir gan noziegums.

Viņš izvilka no iekškabatas nelielu pergamenta tīstokli un atritināja to.

—    Kas tad tas, vai spriedums? — Stīgris vaicāja, balsij dusmās kļūstot skaļākai.

—   Tā ir pavēste uz lietas izskatīšanu ministrijā…

—    Pavēste! Pavēste? Kas tu tāds esi, ka vari manu dēlu kaut kur izsaukt?

—    Es esmu maģiskās policijas vienības virsnieks. — Ogdens nezaudēja mieru.

—   Un mūs tu uzskati par padibenēm, ko? — auroja Stīgris, tuvodamies Ogdenam un ar netīru, dzeltenu nagu bakstīdams sev krūtīs.

—    Padibenes, kas celsies un skries, kolīdz ministrija pasvilps? Vai tu zini, ar ko tu runā, tu, sīkais, netīrais draņķasini, tu zini?

—    Man bija iespaids, ka es runāju ar Stīgra kungu, — atbildēja Ogdens, kļūdams piesardzīgāks, taču nepiekāpdamies.

—   Tieši tā! — rēca Stīgris. Pirmajā brīdī Harijam likās, ka Stīgris rāda piedauzīgu žestu, bet tad zēns saprata, ka saimnieks vicina Ogdena deguna priekšā neglītu gredzenu ar melnu akmeni, kas uzvilkts vidējā pirkstā. — Vai šo tu redzi? Redzi? Zini, kas tas ir? Zini, kur tas cēlies? Gadsimtiem ilgi tas ir mūsu ģimenē, tik sena dzimta mēs esam, un vienmēr tīrām asinīm! Vai tu maz aptver, cik daudz man par to ir solīts, par akmeni, uz kura ir iegravēts Peverelu ģerbonis?

—    Nav ne mazākās jausmas, — atbildēja Ogdens, blisinādamies uz gredzenu, kas zvārojās kādu collu no viņa deguna, — turklāt tam nav nekāda sakara ar manas ierašanās iemeslu, Stīgra kungs. Jūsu dēls ir pārkāpis…

Ierēcies neprātīgās dusmās, Stīgris metās pie savas meitas. Vienu mirkli Harijam šķita, ka vecais grib meiteni nožņaugt, jo mezglainā roka ķērās viņai pie rīkles; taču nākamajā mirklī Stīgris vilka viņu uz Ogdena pusi, sagrābis zelta ķēdi, kas bija aplikta meitenei ap kaklu.

—    Vai šo redzi? — saimnieks auroja Ogdenam sejā, kratīdams smagu zelta medaljonu, bet Miropa tikmēr sprauslodama mēģināja ievilkt elpu.

Redzu, redzu! — steidzīgi atbildēja Ogdens.

—   Slidena! — Stīgris kliedza. — Paša Salazara Slīdeņa! Mēs esam viņa pēdējie dzīvie pēcnācēji, ko tu par to teiksi, nu?

—   Stīgra kungs, jūsu meita! — satraukti sacīja Ogdens, bet Stīgris jau bija atlaidis Mīropu. Viņa aizstreipuļoja atpakaļ savā stūrī, berzēdama kaklu un pūlēdamās atgūt elpu.

—    Tā gan! — triumfējoši iesaucās Stīgris, it kā tikko būtu spoži atrisinājis kādu sarežģītu loģikas uzdevumu. — Un neiedomājies runāt ar mums tā, it kā mēs būtu dubļi, ar ko tev zābaki aplipuši! Paaudžu paaudzes tīrasiņu burvju — tur tev nav ko teikt, bez šaubām!

Un viņš nospļāvās uz grīdas Ogdenam pie kājām. Morfins atkal iesmējās. Mīropa sakņupusi stāvēja pie loga ar noliektu galvu un pieķepušo matu aizsegtu seju un nebilda ne vārda.

—    Stīgra kungs, — ar buldoga spītību atkārtoja Ogdens, — es baidos, ka ne jūsu, ne maniem senčiem nav nekāda sakara ar šābrīža notikumiem. Esmu ieradies šeit tāpēc, ka Morfins pagājušajā naktī uzbruka kādam vientiesim. Mūsu rīcībā esošā informācija liecina… — viņš ieskatījās pergamentā — …ka Morfins izmantojis pret augšminēto vientiesi kādu burvestību vai pesteli, kura rezultātā šī persona pārklājusies ar ļoti sāpīgiem augoņiem.

Morfins ieķiķinājās.

—    Sēdi klusu, puikiņ, — Stīgris noņurdēja šņāemēlē, un Morfins atkal apklusa.

—   Un kas par to? — Stīgris nepiekāpās Ogdenam. — Man domāt, jūs esat satīrījuši vientieša draņķa ģīmi un atmiņu ar'…

—     Vai tad par to ir runa, Stīgra kungs? — Ogdens iebilda. — Runa ir par to, ka bez iemesla uzbrukts neaizsargātam…

—     Ā, tikko es tevi ieraudzīju, man jau likās, ka būsi vientiešu mīlētājs, — nicinoši novilka Stīgris un vēlreiz nospļāvās uz grīdas.

—   Nav vērts strīdēties, — stingri sacīja Ogdens. — No jūsu dēla attieksmes ir skaidrs, ka viņš nejūt ne mazāko nožēlu par nodarīto. — Viņš vēlreiz paskatījās uz pergamentu. — Morfinam četrpadsmitajā septembri ir jāierodas uz sēdi, lai atbildētu uz apsūdzību par maģijas izmantošanu vientieša klātbūtnē un par kaitējuma nodarīšanu minētajam vien…

Ogdens aprāvās. Pa atvērto logu varēja saklausīt iemauktu šķindu, zirgu pakavu klaboņu un skaļas, smejošas balsis. Acīmredzot līkloču ceļš no ciemata gāja cieši gar koku puduri, kurā slēpās māja. Stīgris sastinga un, iepletis acis, ieklausījās. Morfins iešņācās un pagrieza seju skaņas virzienā, turklāt viņa vaibstos parādījās savāds badīgums. Mīropa pacēla galvu. Harijs ievēroja, ka viņas seja ir krīta baltumā.

—   Mans Dievs, kāda postaža! — ieskanējās meitenes balss, sadzirdama tik skaidri, it kā viņa atrastos tepat istabā. — Tom, vai tavs tēvs nevar novākt to būdu?

—   Tā nepieder mums, — atsaucās jauna vīrieša balss. — Viss ielejas otrā pusē ir mūsu īpašumā, bet šis namiņš pieder kādam vecam klaidonim, vārdā Stīgris, un viņa bērniem. Dēls ir galīgi nojūdzies, tev vajadzētu dzirdēt, ko par viņu stāsta ciematā…

Meitene iesmējās. Šķinda un klaboņa pieņēmās spēkā. Morfins sakustējās, lai pieceltos no atzveltnes krēsla.

—   Paliec savā vietā, — šņācmēlē brīdinoši pavēlēja tēvs.

—   Tom, — atkal atskanēja meitenes balss tik tuvu, ka likās tepat līdzās, — varbūt es kļūdos, bet vai tikai kāds tur nav pienaglojis pie durvīm čūsku?

—   Augstais kungs, tev taisnība! — atbildēja vīrieša balss. — Tas droši vien ir dēls, es jau teicu, ka viņam ar galvu kaut kas nav kārtībā. Neskaties, Sesīlij, mīļā!

Šķindoņa un pakavu klaboņa sāka attālināties.

—      "Miļa", — Morfins nočukstēja šņācmēlē un paskatījās uz māsu. — "Mīļā", viņš teica. Tatad tu viņu neparko nedabūsi.

Mīropa kļuva tik bāla, ka, Harijaprāt, viņai tūlīt vajadzēja paģībt.

—    Par ko jūs runājat? — arī šņācmēlē asi vaicāja Stīgris, pamīšus raudzīdamies te uz dēlu, te uz meitu. — Ko tu teici, Morfin?

—     Viņai patīk skatīties uz to vientiesi, — atbildēja Morfins, nešpetni blenzdams uz māsu, kas tagad likās galīgi pārbijusies. — Vienmēr pa dārzu, tikko viņš jāj garam, un lūr uz šo cauri dzīvžogam, vai ne? Un vakar nakti…

Mīropa kā lūgdamās noliedzoši pakratīja galvu, taču brālis bez žēlastības turpināja: — …kārstījās ara pa logu, gaidīdama, kad viņš jās mājās, ko?

—    Kārstījās ārā pa logu, lai paskatītos uz vientiesi? — klusi pārjautāja Stīgris.

Likās, ka visi trīs Stigri ir aizmirsuši Ogdena klātbūtni — tas apjucis un nokaitināts vēroja jau kuro nesaprotamās šņākuļošanas cēlienu.

—    Vai tiesa? — Stīgris slepkavnieciski vaicāja, pasperdams soli vai divus uz bailēs sastingušās meitenes pusi. — Mana meita — tīrasiņu Salazara Slidena pēctece — siekalojas ap smirdīgu, derdzīgu vientiesi?!

Mīropa izmisīgi sapurināja galvu, ar muguru iespiedusies sienā un acīm redzami nespēdama parunāt.

—   Bet es, tēvs, dabūju šo rokā! — Morfins klukstoši nosmējās. — Es viņu dabūju rokā, kad šis jāja garām, un ar visiem tiem trumiem šis vairs neizskatījās tik smuks, vai ne, Mīropa?

—    Tu, pretīga, sīkā niekkalbe, tu, mazā, smirdīgā asiņu nodevēja! — auroja Stīgris un, zaudējis apvaldu, ar abām rokām kampa meitai pie rīkles.

Harijs un Ogdens vienā balsī iekliedzās: — Nē!

Ogdens pacēla savu zizli un izteica: — Atlaidies!

Stīgris atsprāga atpakaļ, nost no meitas, tad paklupa aiz krēsla un nogāzās uz muguras. Dusmās ierēcies, Morfins pielēca no krēsla un metās virsū Ogdenam, vicinādams asiņaino nazi un no zižļa kā ložmetēja uz visām pusēm triekdams burvestības.

Ogdens metās bēgt, lai tiktu projām ar veselu ādu. Dumidors pamāja, ka arī viņiem laiks iet, un Harijs paklausīja, kaut gan ausīs vēl arvien skanēja Mīropas kliedzieni.

Ogdens pa taku izskrēja uz ceļa, kas veda uz ciematu, galvu ar rokām sargādams. Uz ceļa viņš saskrējās ar spoži izsukātu, kastaņbrūnu zirgu, kam mugurā sēdēja ļoti glīts, tumšmatains jauns vīrietis. Ieraudzījis Ogdenu, gan viņš, gan jaukā meitene, kas jāja viņam līdzās uz pelēka kumeļa, skaļi iesmējās. Tikmēr Ogdens, atsities pret zirga sānu, atkal metās skriet. Vizītsvārku ļipas plandījās viņam aiz muguras, bet pats viņš, no galvas līdz papēžiem putekļu klāts, neatskatīdamies joņoja projām pa ceļu.

—    Nu jau būs gana, Harij, — ieminējās Dumidors. Viņš saņēma Hariju pie elkoņa un parāva. Nākamajā mirkli viņi abi bezmiesīgi traucās cauri tumsai, līdz tieši uz kājām piezemējās Dumidora kabinetā, kur tagad valdīja krēsla.

—     Kas notika ar meiteni, kas palika namiņā? — Harijs uzreiz gribēja zināt, kamēr Dumidors ar zižļa palīdzību iededza vēl pāris lampu. — Ar Mīropu, vai kā nu tur viņu sauca?

—    A, viņa dzīvoja tālāk, — atbildēja Dumidors, apsēzdamies pie galda un norādīdams Harijam, lai arī viņš apsēžas. — Ogdens aizteleportējās uz ministriju un nepilna stundas ceturkšņa laikā atgriezās ar papildspēkiem. Morfins ar tēvu mēģināja pretoties, taču abus pieveica, arestēja, un pēcāk viņus notiesāja Viedo kapituls. Morfins, kas jau agrāk bija uzbrucis vientiešiem, dabūja trīs gadus Azkabanā. Pašam Svereldo, kas ievainoja ne tikai Ogdenu, bet vēl vairākus ministrijas darbiniekus, piesprieda sešus mēnešus.

—   Svereldo? — Harijs izbrīnīts pārjautāja.

—    Tieši tā, — Dumidors sacīja un atzinīgi pasmaidīja. — Es priecājos, ka jūs saredzat kopsakarības.

—   Tas večuks bija…?

—     Jā, Voldemorta vectēvs, — Dumidors atbildēja. — Svereldo, viņa dēls Morfins un meita Mīropa bija pēdējie no Stigru dzimtas, ļoti senas burvju ģimenes, kas izcēlusies ar nelīdzsvarotību un tieksmi uz varmācību paaudžu paaudzēs, iespējams, tāpēc ka dzimtā mēdza precēties brālēni ar māsīcām. Veselā saprāta trūkums un kāre uz vērienīgu dzīvi noveda pie tā, ka ģimenes milzīgās bagātības tika izšķiestas jau vairākas paaudzes pirms Svereldo dzimšanas. Viņš, kā tu varēji pārliecināties, dzīvoja trūkumā un postā, mantojumā saņēmis tikai nelāgu raksturu, milzīgu pašlepnumu un uzpūtību, kā ari dažas ģimenes relikvijas, kuras viņam bija tikpat dārgas kā paša dēls. Vienīgi meitu viņš neturēja nekādā īpašā vērtē.

—   Tātad Mīropa, — teica Harijs, krēslā paliekdamies uz priekšu un ieskatīdamies Dumidoram acīs, — tātad Mīropa bija… Profesor, vai tas nozīmē, ka viņa bija… Voldemorta māte?

—   Nozīmē gan, — Dumidors apliecināja. — Un, starp citu, uz īsu mirkli mēs manījām arī Voldemorta tēvu. Jūs viņu ievērojāt?

—    Tas vientiesis, kuram bija uzbrucis Morfins? Vīrs uz zirga?

—    Ļoti labi, — Dumidors starodams sacīja. — Jā, tas bija Toms Melsudors vecākais, izskatīgais vientiesis, kurš bieži devās izjādē garām Stīgru namiņam un pret kuru Mīropa Stīgre loloja slepenu, dedzīgu kaislību.

—    Vai viņi tiešām apprecējās? — nespēdams noticēt, ka divi tik atšķirīgi cilvēki var iemīlēties viens otrā, Harijs vaicāja.

—     Manuprāt, jūs piemirstat, — Dumidors atgādināja, — ka Mīropa bija ragana. Es pieļauju, ka meitas maģiskās spējas neizpaudās visā krāšņumā, kamēr viņu terorizēja tēvs. Kad Svereldo un Morfins nonāca Azkabanā, kad viņa pirmo reizi dzīvē palika viena un brīva, tad, esmu pārliecināts, viņa spēja dot brīvu vaļu savām spējām un izplānot bēgšanu no izmisuma, ko bija cietusi astoņpadsmit gadu. Vai varat iedomāties, ko Mīropa varēja likt lietā, lai liktu Tomam Melsudoram aizmirst viņa izjāžu biedreni un iemīlēties citā?

—    Valdum lāstu? — Harijs ieminējās. — Vai mīlas dzērienu?

—    Ļoti labi. Es, personīgi, sliecos domāt, ka viņa izmantoja mīlas dzērienu. Esmu pārliecināts, ka viņai tas būtu licies ļoti romantiski, un nedomāju, ka tas bija pārāk grūti, — kādā karstā vasaras dienā, kad Melsudors jāja garām, uzcienāt viņu ar malku vēsa ūdens. Lai nu kā, pāris mēnešu pēc notikumiem, kuru aculiecinieki mēs bijām, Mazkārtavu ciematu piemeklēja milzīgs skandāls. Varat iedomāties runas, kas sacēlās pēc tam, kad vietējā muižnieka dēls aizbēga ar klaidoņa meitu Mīropu. Taču ciematnieku pārsteigumu nevar salīdzināt ar šoku, ko piedzīvoja Svereldo. Viņš atgriezās no Azkabanas pilnīgi pārliecināts, ka paklausīgā meita viņu sagaidīs un tūlīt cels galdā siltu maltīti. Tā vietā viņš atklāja collu biezu putekļu kārtu visās malās un atvadu zīmīti, kurā izklāstīts, kas noticis. Cik nu man izdevies noskaidrot, vecais ne meitas vārdu, ne viņas pastāvēšanu pēc tam vairs nav pieminējis. Šoks par viņas dezertēšanu, iespējams, kļuva par vienu no iemesliem Svereldo drīzai nāvei — vai varbūt viņš vienkārši neprata pats sev pagatavot neko ēdamu. Azkabanā Svereldo bija kļuvis krietni vārgāks, un Morfina atgriešanos namiņā viņš vairs nesagaidīja.

—   Un Mīropa? Viņa… viņa nomira, vai ne? Voldemorts taču uzauga bāreņu patversmē?

—   Tiesa, — Dumidors atzina. — Te gan mums nākas paļauties uz minējumiem, kaut arī, manuprāt, nav īpaši grūti secināt, kā viss notika. Redzi, dažus mēnešus pēc aizbēgšanas un kāzām Toms Melsudors atgriezās Mazkārtavu muižā bez sievas. Apkārtnē klīda baumas, ka viņš runājot par "acu apmānu" un "krāpšanu". Ar to viņš domāja, esmu pārliecināts, ka atradies burvestības varā, bet tagad no tās atbrīvojies, lai gan, un to es varu apgalvot, viņš neuzdrošinājās to izteikt tieši šādos vārdos, lai kāds nenodomātu, ka viņš zaudējis prātu. Savukārt ciematnieki no teiktā secināja, ka Mīropa melojusi Tomam Melsudoram, izlikdamās gaidām viņa mazuli, un ka tieši šā iemesla dēļ Melsudors viņu apprecējis.

—    Bet viņa gaidīja Melsudora bērnu.

—    Mazais piedzima apmēram gadu pēc apprecēšanās. Toms Melsudors pameta viņu gaidību laikā.

—    Kas notika? — Harijs vaicāja. — Vai mīlas dzēriens zaudēja spēku?

—   Te atkal atliek vien minēt, — Dumidors atbildēja, — bet es domāju, ka Mīropa, kas dziļi mīlēja savu vīru, nespēja samierināties, ka nākas viņu pakļaut ar maģijas palīdzību. Manuprāt, viņa apzināti nosprieda vairs neiebarot viņam milas dziru. Iespējams, būdama apmāta, viņa sev iestāstīja, ka nu jau vīrs patiešām iesvēlies mīlestībā. Iespējams, domāja, ka Melsudors paliks kopā ar viņu mazuļa dēļ. Lai nu kā, viņa alojās. Melsudors viņu pameta, un abi nekad vairs neredzējās. Arī par savu dēlu viņš nekad nav licies zinis.

Debesis aiz logiem nu jau bija piķa melnas, un lampas Dumidora kabinetā likās neredzēti spožas.

—   Nu ko, Harij, domāju, ka šovakaram būs gana, — pēc kāda brītiņa Dumidors atkal ierunājās.

—   Labi, profesor, — Harijs sacīja.

Viņš piecēlās, taču nekustējās ne no vietas.

—    Profesor… vai ir svarīgi uzzināt šo visu par Voldemorta pagātni?

—   Manuprāt, ļoti svarīgi, — Dumidors atbildēja.

—   Un vai tam… vai tam ir kāda saistība ar pareģojumu?

—   Loti cieša.

—    Labi, — Harijs atbildēja, vēl arvien mazliet apmulsis, tomēr paļaudamies uz Dumidora vārdiem.

Zēns pagriezās, lai dotos projām, bet tad viņam prātā iešāvās vēl viens jautājums, un viņš atkal pievērsās Dumidoram. — Profesor, vai es drīkstu Ronam un Hermionei izstāstīt visu, ko te uzzināju?

Dumidors brīdi vēroja Hariju un tad atbildēja: — Jā, es domāju, ka Vīzlija kungs un Grendžera jaunkundze ir pierādījuši, ka viņiem var uzticēties. Tikai, Harij, es gribu lūgt, lai jūs piekodināt viņiem, ka tālāk šo visu stāstīt nebūtu ieteicams. Nebūtu īsti labi, ja sāktu klīst baumas par to, cik daudz es zinu vai vismaz nojaušu par lorda Voldemorta noslēpumiem.

—    Nē, profesor, es parūpēšos, lai zinātāji būtu tikai Rons un Hermione. Arlabunakti.

Viņš atkal pagriezās, bet pie pašām durvīm viņš kaut ko ieraudzija. Uz viena no mazajiem galdiņiem ar tievajām, virpotajām kājiņām, kas balstīja daudzos trauslos sudraba instrumentus, stāvēja neglīts zelta gredzens ar lielu, ieplīsušu melna akmens aci.

—   Profesor, — ierunājās Harijs, to noskatīdams. — Šis gredzens…

—   Jā? — Dumidors sacīja.

—   Jums tas bija pirkstā tonakt, kad bijām pie profesora Gliemjraga.

—    Bija gan, — atzina Dumidors.

—   Bet… bet vai tad tas nav tas pats gredzens, ko Svereldo Stlgris rādīja Ogdenam?

Dumidors pamāja ar galvu. — Tas pats.

—    Bet kā tad…? Vai jums tas ir piederējis vienmēr?

—    Nē, tas nonāca manās rokās gluži nesen, — Dumidors paskaidroja. — Starp citu, dažas dienas, pirms es ierados pie jūsu tantes un tēvoča, lai pavadītu jūs uz Midzeņiem.

—   Tad jau tas notika apmēram tajā pašā laikā, kad jūs savainojāt roku?

—   Apmēram tajā pašā laikā, Harij, tiesa.

Harijs vilcinājās. Dumidors smaidīja.

—   Profesor, kā tieši…?

—    Ir jau pārāk vēls, Harij! Dzirdēsiet šo stāstu kādu citu reizi. Arlabunakti!

—   Arlabunakti, profesor!

VIENPADSMITĀ NODAĻA ar HERMIONES PALĪDZĪGU ROKU

jau Hermione paredzēja, brīvie logi starp nodarbībām sesā tajā mācību gadā nebija vis svētlaimīgas atpūtas brīži, kā cerēja Rons, bet drudžaina darba mirkļi, kuros vajadzēja censties tikt galā ar milzigo uzdoto mājasdarbu gūzmu. Viņi ne tikai mācījās tā, it kā katru dienu būtu gaidāmi eksāmeni, bet arī pašas nodarbības bija kļuvušas krietni grūtākas. Harijs knapi saprata pusi no tā, ko klāstīja profesore Maksūra. Pat Hermionei reizi vai divas nācās pārjautāt, kas un kā. Gluži neticami — un Hermione par to jutās arvien piktāka — par Harija mīļāko priekšmetu, pateicoties Jauktasiņu Princim, bija kļuvušas mikstūras.

Bezvārdu burvestības tagad bija dienaskārtībā ne vien aizsardzībā pret tumšajām zintīm, bet arī burvestībās un pārvērtībās. Harijs koptelpā un pat ēdienreižu laikā bieži manīja klasesbiedrus, kuru purpursarkanās sejas un piepūstie vaigi vedināja domāt, ka viņi pārdozējuši Aši-Biksas-Nost, taču bija skaidrs, ka īstenībā visi mēmi pūlas kaut ko noburt. Nodarbības siltumnīcās bija īsts atvieglojums. Tiesa, arī herboloģijā aplūkojamie augi kļuva arvien bīstamāki, bet te

vismaz vēl arvien drīkstēja skaļi nolamāties, ja tevi no aizmugures negaidīti sagrāba indīgā tausteklene.

Viens, kam milzīgā mājasdarbu blāķa un stundām ilgās, izmisīgās bezvārdu burvestību drillēšanas dēļ Harijs, Rons un Hermione nebija atraduši brīvu bridi, bija gājiens pie Hagrida. Ēdienreizēs viņš vairs neparādījās pie pasniedzēju galda, kas jau pati par sevi bija nelāga zīme, turklāt retajās reizēs, kad trijotne saskrējās ar viņu skolas gaiteņos vai ārā, pagalmā, viņš noslēpumainā kārtā vienmēr pamanījās vai nu draugus nepamanīt, vai nesaklausīt viņu sveicienus.

—    Mums ir jāaiziet pie viņa un viss jāizskaidro, — Hermione noteica nākamās sestdienas rītā, brokastu laikā vērdamās uz Hagrida tukšo krēslu pie pasniedzēju galda.

—    No paša rīta mums ir kalambola pārbaudes treniņi! — Rons skaitīja. — Un Zibiņš mums lika praktizēt ūdensnesēja vārdus! Un ko mēs viņam skaidrosim? Kā mēs viņam klāstīsim, ka mums riebās viņa stulbais priekšmets?!

—   Mums tas neriebās! — Hermione iebilda.

—     Tev — varbūt, es neesmu aizmirsis spridzekļmūdžus, — drūmi novilka Rons. — Un tas vēl nav viss, no kā mēs esam izsprukuši. Tu nedzirdēji, kā viņš žūžoja par savu aunapieri brāli — tici man, ja mēs būtu palikuši Hagrida nodarbībās, mums tagad būtu jāmāca Grupām sasiet zābaku auklas.

—    Man nepatīk, ka mēs nerunājam ar Hagridu. — Hermione vēl arvien nerimās.

—    Aiziesim līdz viņam pēc kalambola, — Harijs mierināja meiteni. Ari viņam pietrūka Hagrida, lai gan, līdzīgi Ronam, ari viņam labāk patika dzīve bez Grūpa. — Tikai treniņā var paiet viss rīts, pieteikumu ir ļoti daudz. — Viņš mazliet nervozēja — tas bija pirmais nopietnais uzdevums kapteiņa statusā. — Nesaprotu, kāpēc komanda pēkšņi kļuvusi tik populāra.

—     Liecies mierā, Harij. — Hermione pēkšņi kļuva neiecietīga. — Ne jau kalambols ir populārs, bet tu! Nekad iepriekš par tevi nav bijusi lielāka interese, un, godīgi sakot, arī meitenēm tu patīc.

Rons aizrijās ar pamatīgu kūpinātas siļķes kumosu. Hermione veltīja viņam nicinājuma pilnu skatienu un atkal pievērsās Harijam.

—   Tagad ikviens saprot, ka tev bija taisnība, vai ne? Visai burvju pasaulei jāatzīst, ka tev bija taisnība par Voldemorta atgriešanos un ka tu tiešām pēdējo divu gadu laikā divas reizes esi stājies viņam pretī — un abas reizes izglābies. Un tagad viņi tevi dēvē par "izredzēto" — ko, vai tad tu tiešām nesaproti, kāpēc cilvēki tev līp visriņķī?

Harijam pēkšņi sametās ļoti karsti, kaut ari Lielās zāles griesti vēl arvien izskatījās drēgni un lietaini.

—   Un tev nācās paciest visas tās ministrijas mocības, kamēr viņi mēģināja pierādīt, ka tu esi nelīdzsvarots melis. Uz tavas rokas vēl arvien ir palikušas zīmes, kur tā ļaunā vecene lika tev rakstīt ar paša asinīm, bet tu tik un tā paliki pie sava…

—   Paskaties, arī te uz rokām var redzēt, kur man ministrijā uzklupa tās smadzenes, — Rons iejaucās, paraudams uz augšu piedurknes.

—   Un tas, ka pa vasaru tu esi izaudzis par kādu pēdu garāks, ari nenāk par ļaunu, — Hermione pabeidza, par Ronu nelikdamās ne zinis.

—   Es esmu garš, — starp citu ieminējās Rons.

Pa lietū norasojušajiem logiem ielidoja pasta pūces, uzpilinādamas pie galda sēdošajiem pa lāsei. Vairākums skolēnu saņēma vairāk pienesumu nekā parasti — uztrauktie vecāki gribēja dzirdēt, kas jauns skolā, un vienlaikus nomierināt bērnus, ka mājās viss ir kārtībā. Kopš mācību gada sākuma Harijs nebija saņēmis nevienu vēstuli. Vienīgais cilvēks, kas viņam pastāvīgi rakstīja, bija miris. Zēns bija cerējis, ka varbūt pa rindiņai uzrakstīs Vilksons, taču līdz šim bija nācies vilties. Tāpēc liels bija Harija pārsteigums, kad starp brūnajām un pelēkajām pūcēm viņš ieraudzīja riņķojam arī sniegbalto Hedvigu. Pūce nolaidās uz galda ar lielu, četrstūrainu saini. Vēl pēc brīža tieši tāda pati paka nokrita arī Rona priekšā, nočaukstēdama zem sīkā, pārgurušā Pumperniķeļa.

—     Hā! — iesaucās Harijs, attīdams saini, kurā atradās jauns

"Padziļinātās mikstūru brūvēšanas" eksemplārs, taisnā ceļā no "Flariša un Blota".

—   Lieliski, — Hermione nopriecājās. — Tagad tu varēsi atdot Gliemjragam to pierakstīto grāmatu.

—  Vai tu esi traka? — Harijs vaicāja. — Es to paturēšu! Paskat, ko es izdomāju…

Viņš izvilka veco "Padziļinātās mikstūru brūvēšanas" eksemplāru no somas un uzsita ar zizli pa vāku, murminot: — Jukum!

Vāki atdalījās no grāmatas. Līdzīgi viņš izrīkojās ar jauno grāmatu (izskatījās, ka Hermionei acis izsprāgs no pieres). Tad Harijs samainīja vākus vietām un uzsita gan pa vienu, gan pa otru, sacīdams: — Labo!

Te nu bija abas grāmatas — Prinča eksemplārs, nomaskēts jaunos vākos, un "Flariša un Blota" atsūtītais sējums, kas izskatījās kalpojis vairākām skolēnu paaudzēm.

—   Es atdošu Gliemjragam jauno, viņš nevar žēloties — tā maksāja deviņus galeonus.

Hermione pārmetoši saknieba lūpas, izskatīdamās varen dusmīga, taču tad viņas uzmanību novērsa trešā pūce, kas nolaidās viņas priekšā un atnesa svaigāko "Dienas Pareģa" numuru. Viņa steidzīgi atlocīja avīzi un pārskatīja pirmo lappusi.

—   Vai kāds, ko mēs pazīstam, ir beigts un pagalam? — jautāja Rons uzsvērti nevērīgā balsī; šo pašu jautājumu viņš uzdeva katru reizi, kad Hermione ķērās pie avīzes.

—  Nē, nav, toties atprātotāji atkal uzbrukuši, — Hermione sacīja. — Un viens arests.

—   Lieliski, kurš noķerts? — vaicāja Harijs, iedomājies Bellatrisi Svešovsku.

—   Stens šanpaiks, — atbildēja Hermione.

—   Kas? — Harijs pārsteigts pārjautāja.

—   "Stenlijs Šanpaiks, burvju sabiedrībā iecienītā Knakts autobusa konduktors, ir aizturēts aizdomās par nāvēžu atbalstīšanu. Šanpaika jaunkungs (21) arestēts vakar vakarā viņa Klephemas mājoklī…"

—   Stens šanpaiks — nāvēdis?! — Harijs nespēja noticēt, viņš pu taino jaunekli pirmo reizi bija saticis pirms trijiem gadiem. — Muļ ķibas!

—   Varbūt viņš ir pakļauts Valdum lāstam, — gluži pamatoti pieļāva Rons. — To nekad nevar zināt.

—    Neizskatās gan, — teica Hermione, turpinādama lasīt. — Te rakstīts, ka viņu arestējuši pēc tam, kad kāds dzirdējis viņu krogā izklāstām nāvēžu slepenos plānus. — Viņa pacēla no avīzes satrauktu skatienu. — Ja viņš būtu Valdum lāsta varā, viņš taču nestaigātu apkārt, baumodams par nāvēžu nodomiem, ne?

—     Izklausās, viņš vienkārši mēģinājis izlikties, ka zina vairāk nekā īstenībā, — Rons sacīja. — Vai tik tas nebija viņš, kurš apgalvoja, ka kļūšot par burvestību ministru, atceries, toreiz, kad mēģināja apvārdot tās sirellas.

—    Nu ja, — Harijs apstiprināja. — Es nezinu, ko šie iedomājas, ņemot Stenu nopietni.

—    Droši vien mēģina radīt iespaidu, ka kaut ko dara, — nopietni secināja Hermione. — Cilvēki ir pārbijušies — vai tu zini, ka Patilu dvīnes vecāki grib izņemt no skolas? Un ka Eloīze Midžena jau ir projām? Viņai vakar vakarā pakaļ atbrauca tēvs.

—    Ko? — brīnījās Rons, izvelbtām acīm blenzdams uz Hermioni. — Bet Cūkkārpa taču ir daudzkārt drošāka par viņu mājām, vismaz tādai tai vajadzētu būt! Te ir aurori, visas tās papildu burvestības, un mums vēl ir Dumidors!

—    Es nedomāju, ka viņš šeit uzturas nepārtraukti, — ļoti klusi ieminējās Hermione, pāri "Dienas Pareģa" augšmalai palūkodamās uz pasniedzēju galda pusi. — Vai tad neesat pamanījuši? Visu šo nedēļu viņa vieta nostāvēja tikpat tukša kā Hagrida krēsls.

Harijs un Rons paskatījās uz pasniedzēju galdu. Direktora krēsls patiešām stāvēja tukšs. Tā kārtīgāk parakņājoties atmiņā, Harijs secināja, ka nav redzējis Dumidoru kopš privātstundas pagājušajā nedēļā.

—     Manuprāt, viņa prombūtnei ir kāda saistība ar Ordeni, —

Hermione klusītēm minēja. — Nu, es gribēju teikt… viss taču izskatās baigi nopietni, vai ne?

Harijs un Rons neatbildēja, taču Harijs zināja, ka visi domā par vienu un to pašu. Vēl tikai vakar Hannu Aboti bija aizveduši no herboloģijas stundas, lai paziņotu, ka viņas māte atrasta mirusi. Kopš tā laika Hanna nebija manīta.

Kad pēc piecām minūtēm viņi piecēlās no Grifidora galda, lai dotos uz kalambola laukumu, trijotnei gadījās iet garām Lavenderai Braunai un Parvati Patilai. Atcerēdamies Hermiones teikto par Patilu dvīņu vecāku nodomu izņemt meitenes no Cūkkārpas, Harijs nebija pārsteigts, ka labākās draudzenes par kaut ko drūmi sačukstas. Toties viņu pārsteidza kas cits — kad Rons nonāca blakus pārītim, Parvati pēkšņi iegrūda Lavenderai sānos vieglu dunku, un tā atskatījusies plati uzsmaidīja Ronam. Rons izbrīnā samirkšķināja acis, tad atbildēja ar nedrošu smaidu. Viņa gaita tūlīt kļuva krietni stīvāka. Harijs apvaldīja vēlmi iesmieties, atcerēdamies, ka Rons taču nesmējās toreiz, kad Malfojs salauza Harijam degunu. Hermione savukārt visu ceļu vēsajā, dūmakainajā lietutiņā līdz pašam stadionam izturējās kaut kā svešādi. Kad trijotne nonāca līdz sporta laukumam, draudzene devās meklēt vietu tribīnēs, pat nenovēlējusi Ronam veiksmi.

Kā jau Harijs bija paredzējis, pārbaudes treniņš aizņēma visu rīta cēlienu. Izskatījās, ka uz to ieradusies vai puse Grifidora nama, sākot no pirmgadniekiem, kas nervozi grozīja rokās briesmīgos, vecos skolas slotaskātus, līdz pēdējās klases audzēkņiem, kas slējās galvas tiesu virs pārējiem, pašapzinīgi un nepieejami. Starp beidzamajiem izcēlās būdīgs puisis ar spurainiem matiem, ko Harijs tūlīt atcerējās no Cūkkārpas ekspreša.

—   Mēs satikāmies vilcienā, vecā Gliemja kupejā, — viņš pašpārliecināti noteica, iznākdams no gaidītāju pulciņa, lai paspiestu Harijam roku. — Kormaks Maklagens, sargs.

—   Pagājušajā gadā tu nepiedalījies pārbaudē, jā? — vaicāja Harijs, novērtēdams Maklagena plecu platumu un nospriezdams, ka viņš droši vien spētu aizsegt visus trīs grozus, pat neizkustoties no vietas.

—     Tolaik es gulēju slimnīcas palātā, — viņš lielīgi paziņoja. — Mēs saderējām, ka apēdīšu mārciņu šausminu olu.

—   Skaidrs. — Harijs pamāja ar galvu. — Labi… Pagaidi, lūdzu, tur…

Harijs norādīja uz otru laukuma malu, netālu no vietas, kur sēdēja Hermione. Viņam likās, ka Maklagena seja noraustās vieglā neizpratnē, un viņš nodomāja, ka varbūt Maklagens sagaida kādas īpašas priekšrocības tikai tāpēc, ka arī ir "vecā Gliemja" mīlulis.

Harijs nolēma sākt ar vienkāršāko pārbaudi, lūgdams visiem, kas pieteikušies, sadalīties pulciņos pa desmit un vienu reizi aplidot apkārt laukumam. Tas izrādījās jēdzīgi. Pirmo desmitnieku veidoja pirmziemnieki, un bija skaidri redzams, ka neviens no viņiem tā īsti nekad nav lidojis uz slotaskāta. Tikai vienam zēnam izdevās noturēties gaisā ilgāk par pāris sekundēm, un tāpēc viņš jutās tik pārsteigts, ka nekavējās ietriekties tieši vienā no grozu balstiem.

Otrais pulciņš sastāvēja no desmit tik gaisīgām jaunkundzēm, kādas Harijam vēl nebija nācies sastapt. Tikko atskanēja svilpe, viņas vienkārši sakrita kaudzē, smiedamās un ķerdamās cita pie citas. Visām pa vidu bija arī Romilda Veina. Kad viņš lūdza meitenes atstāt laukumu, viņas priecīgi paklausīja un devās uz tribīnēm, lai treniņa laikā ar saviem komentāriem ķircinātu pārējos.

Trešais desmitnieks saskrējās, nolidojuši pusi laukuma. Ceturtajā desmitniekā gandrīz nevienam nebija slotaskātu. Piektā grupa bija elšpūši.

—   Ja te ir vēl kāds negrifidors, — iebļāvās Harijs, nupat jau juzdamies pamatīgi pārskaities, — lūdzu, pametiet laukumu!

Iestājās klusums, un tad pāri laukumam smiedamies aizskrēja daži jaunāko klašu kraukļanagi.

Pēc divām stundām, daudzām sūdzībām un pāris histēriskām kaprīzēm (viena no tām beidzās ar salauztu divsimt sešdesmito komētu un dažiem izsistiem zobiem), Harijs bija atradis trīs dzinējus — Keitiju Bellu, kas atgriezās komandā pēc lieliska snieguma pārbaudē, jaunu talantu — Demelzu Robinsu, kas īpaši veikli izvairījās no āmurgalvām, un Džinniju Vīzliju, kura lidošanas tehnikā izrādījās pārāka par visiem, turklāt iemeta septiņpadsmit grozu. Lai arī apmierināts ar izvēli, Harijs bija nokliedzies līdz aizsmakumam uz visiem neapmierinātajiem, turklāt tagad nācās izcīnīt līdzīgu cīņu ar atraidītajiem triecējiem.

— Tas ir mans galīgais lēmums, un, ja jūs nelaidīsiet laukumā sargus, es jūs noburšu, — viņš sirdīgi bļāva.

Neviens no izvēlētajiem triecējiem nelikās tik izcils kā savulaik Freds un Džordžs, tomēr Harijs jutās puslīdz gandarīts — Džimijam Pīksam, maza auguma trešgadniekam ar platiem pleciem bija izdevies uzsist olas lieluma punu pakausī pašam Harijam, bet Ričijs Kūts, kaut arī izskatījās izstīdzējis, prata trāpīt vajadzīgajā vietā. Šis pāris pievienojās publikai tribīnēs, lai noskatītos pēdējā komandas biedra izvēles seansu.

Sargu pārbaudi Harijs tīšām atlika līdz pēdējam, cerēdams, ka stadions patukšosies un spiediens uz visiem klātesošajiem mazināsies. Diemžēl sākotnējam skatītāju pulciņam bija piepulcējušies visi noraidītie kandidāti, kā arī ziņkārīgie, kas līdz laukumam bija atklīduši pēc laiskām brokastīm, līdz ar to tribīnes bija pat pilnākas nekā pārbaudes sākumā. Katru sarga vietas pretendentu, kas devās uz grozu pusi, pūlis pavadīja ar kliedzieniem un ūjināšanu. Harijs pašķielēja uz Ronu — draugam bieži bija problēmas ar nerviem. Harijs bija cerējis, ka pagājušā gada uzvara izšķirošajā spēlē būs devusi Ronam pārliecību, taču cerības nepiepildījās — Rons gaidīja savu kārtu zaļganā ģīmī.

Neviens no pirmajiem pieciem kandidātiem neatvairīja vairāk par diviem metieniem. Harijam par lielu vilšanos Kormaks Maklagens atvairīja četrus soda metienus no pieciem. Tiesa, pēdējā metiena brīdī viņš aizšāvās pilnīgi pretējā virzienā; kamēr Maklagens, zobus griezdams, laidās lejup, pūlis smējās un svilpa.

Kad Rons kāpa uz sava vienpadsmitā tīrslauķa, viņš izskatījās stipri tuvu ģībienam. — Lai veicas! — atskanēja balss no tribīnēm. Harijs atskatījās, cerēdams ieraudzīt Hermioni, taču kliedzēja bija

Lavendera Brauna. Viņš labprāt būtu paslēpis seju plaukstās, kā pēc mirkļa izdarīja Lavendera, bet tad nodomāja, ka kapteinim jābūt apņēmīgākam, tāpēc pagriezās, lai redzētu Rona sniegumu.

Taču uztraukumam nebija pamata: Rons atvairīja pirmo metienu, otro, trešo, ceturto un arī piekto sodu. Bezgala apmierināts un tikko valdīdamies, lai nepievienotos pūļa ovācijām, Harijs jau griezās pret Maklagenu, lai paziņotu viņam, ka diemžēl Rons ir uzvarējis, kad atklājās, ka Maklagena piesarkusi seja atrodas pavisam tuvu. Harijs steigšus atkāpās.

—    Viņa māsa nemaz nemēģināja trāpīt, — draudīgi paziņoja Maklagens. Deniņos viņam pulsēja vēna — līdzīga tai, ko Harijs tik bieži bija apbrīnojis tēvoča Vernona dusmu brīžos. — Viegls ķēriens.

—   Blēņas, — Harijs strupi atteica. — Tieši to metienu viņš gandrīz nenoķēra.

Maklagens paspēra soli uz Harija pusi. Šoreiz kapteinis palika stāvam uz vietas.

—    Ļauj man mēģināt vēlreiz.

—    Nē, — Harijs noskaldīja. — Viens mēģinājums tev bija. Tu noķēri četrus. Rons — piecus. Sargs būs Rons, tā ir tikai godīgi un pareizi. Paej, lūdzu, malā.

Brīdi likās, ka Maklagens sitīs, taču Kormaks aprobežojās ar riebīgu grimasi un aizsoļoja, zem deguna murkšķēdams ko līdzīgu draudiem.

Harijs uzlūkoja savu jauno komandu. Visi smaidīja.

—    Lieliski, — viņš aizsmakušā balsī apsveica savus komandas biedrus. — Jūs lieliski lidojāt…

—   Tu biji vienreizējs, Ron!

Šoreiz tā tiešām bija Hermione, kas skrēja no tribīnēm uz šo pusi. Harijs redzēja, kā Lavendera noiet no laukuma roku rokā ar Parvati — abas izskatījās uzmetušas lūpu. Rons izskatījās ar savu veikumu ļoti apmierināts un pat izslējās garāks nekā parasti, uzsmaidīdams komandai un Hermionei.

Pēc tam, norunājuši pirmā īstā treniņa laiku uz nākamo ceturtdienu, Harijs, Rons un Hermione atvadījās no pārējās komandas un devās uz Hagrida namiņa pusi. Tagad cauri mākoņiem pūlējās izlauzties vāra saulīte, un vismaz bija pārstājis līņāt. Harijs jutās ļoti izsalcis. Viņš cerēja, ka pie Hagrida varēs vismaz kaut ko iekost.

—     Man jau likās, ka to ceturto metienu es ielaidīšu, — Rons aplaimots vārījās. — Tā Demelza viltīgi uzmeta, vai redzēji, tā drusku iegrieza…

—    Jā, jā, tu biji satriecošs, — Hermione atbildēja, izskatīdamās uzjautrināta.

—     Lai nu kā, bet es biju labāks par Maklagenu, — Rons ļoti apmierināts paziņoja. — Redzēji, kā viņš aizlikās uz otru pusi piektajā? It kā šo kāds būtu nomulsinājis…

Harijam par lielu pārsteigumu Hermione pēc šiem vārdiem pamatīgi nosarka. Tiesa, Rons neko nepamanīja — viņam taču bija visos smalkumos jāapraksta arī pārējie atvairītie metieni!

Lielais, pelēkais zirgērglis Švītknābis bija piesiets Hagrida būdas priekšā. Pamanījis tuvojamies nācējus, tas paklabināja bārdasnaža asuma knābi un pagrieza savu lielo galvu pret trijotni.

—    Mī un žē, — Hermione nemierīgi ierunājās. — Viņš vēl arvien izskatās drusku draudīgs, ne?

—     Liecies mierā, tu taču esi lidojusi viņam mugurā! — Rons brīnījās.

Harijs paspēra soli uz priekšu un zemu paklanījās zirgērgļa priekšā, vienlaikus skatīdamies tam acīs un nemirkšķinādams savējās. Pēc pāris sekundēm ari Švītknābis paklanījās.

—   Sveiks! — Harijs klusā balsī uzrunāja dzīvnieku un noglāstīja spalvām klāto.galvu. — Tev viņa pietrūkst? Bet šeit, pie Hagrida, tev taču klājas labi, vai ne?

—   Eu! — atskanēja skaļa balss.

No mājas aizsega tikko bija iznācis Hagrids. Viņš bija apsējis lielu, puķainu priekšautu un plecā nesa kartupeļu maisu. Milzīgais suns, Ilknis, tecēja nopakaļus. Ilknis skaļi ierējās un metās uz priekšu.

—   Eita nost! Ka nepaliek bez pirkstiem — ā. Tie i jūs.

Ilknis lēkāja ap Hermioni un Ronu, pūlēdamies izlaizīt abiem ausis. Hagrids mirkli stāvēja un skatījās, tad pagriezās un, iegājis savā namiņā, ar blīkšķi aizcirta durvis.

—   Sākas! — nopūtās Hermione. Viņa izskatījās satriekta.

—    Neuztraucies, — Harijs drūmi sacīja. Viņš piegāja pie durvīm un skaļi pieklauvēja.

—   Hagrid! Atver durvis, mēs gribam ar tevi aprunāties!

Iekšā nedzirdēja ne skaņas.

—   Ja tu neatvērsi durvis, mēs tās vienkārši izšķaidīsim! — teica Harijs, izvilkdams zizli.

—     Harij! — Hermione izklausījās šokēta. — Tu taču nevari…

—   Varu gan! — Harijs palika pie sava. — Paejiet malā…

Bet, pirms viņš paguva pateikt vēl kaut vārdu, durvis atkal atsprāga (Harijs tā jau bija domājis) un tajās, nikni blenzdams lejup uz zēnu, stāvēja Hagrids. Par spīti puķainajam priekšautam milzis izskatījās ne pa jokam noskaities.

—    Es i skolmeistars! — viņš uzrēca Harijam. — Skolmeistars, Poter! Kā tu iedomājas draudēt, ka izšķaidīs manu durvi?

—     Piedodiet, ser\ — atvainojās Harijs, īpaši uzsvērdams beidzamo vārdu, un paslēpa zizli atpakaļ drānās.

Hagrids izskatījās apmulsis. — Kopš kura laika tu manim sauc par "ser"?

—    Kopš kura laika tu mani sauc par "Poter"?

—     Ai, ku asprātīg, — norūca Hagrids. — Briesmot smieklīg. Piemānīj manim, ko? Labi, tad nāk vien iekšā, jūs, nepateicīg sīkaļas…

Pikti purpinādams, milzis pakāpās sāņus, lai ielaistu bērnus būdā. Hermione iespruka pa durvīm Harijam aiz muguras, vēl aizvien izskatīdamās nobijusies.

—   Nu? — kašķīgi prasīja Hagrids, kad Harijs, Rons un Hermione apsēdās pie milzīgā koka galda. Ilknis uzreiz iekrāva galvu Harijam klēpī, noslienādams visu mantiju. — Kas i, ko? Žēl palik manis? Domā, es palics vientuļš, vai kā?

—   Nē, — Harijs uzreiz atbildēja. — Mēs gribējām satikt tevi.

—   Mums tevis pietrūkst! — Hermione drebelīgi piebilda.

—   Pietrūkst, ko? — Hagrids pavīpsnāja. —Jā. Kā tad.

Nemitēdamies purpināt, viņš sāka lāčot pa virtuvi, vispirms

uzlikdams vārīties tēju milzīgā kapara kannā. Visbeidzot, viņš ar pamatīgu blīkšķi nokrāva uz galda trīs spaiņa lieluma krūzes ar sarkankoka krāsas tēju un šķīvi ar parastajiem akmenscietajiem cepumiem. Harijs bija tik izsalcis, ka tūlīt vienu paķēra, lai gan labi pazina Hagrida konditorejas izstrādājumus.

—    Hagrid, — nedroši ierunājās Hermione, kad milzis ari piesēdās pie galda un sāka mizot kartupeļus ar tādu niknumu, ka, likās, ik bumbulis ir viņu dziļi jo dziļi aizvainojis, — zini, mēs tiešām gribējām turpināt maģisko būtņu kopšanu.

Hagrids vēlreiz skaļi nosprauslājās. Harijam likās, ka viens otrs puņķis trāpīja arī kartupeļos, un pie sevis nopriecājās, ka uz vakariņām viņi nepaliks.

—   Tiešām! — Hermione uzstāja. — Tikai mūsu nodarbību sarakstos nebija vietas.

—   Jā. Kā tad, — Hagrids atkal noburkšķēja.

Tad kaut kas savādi iežļurkstējās, un visa trijotne atskatījās. Hermione vārgi iespiedzās, bet Rons pielēca no krēsla un žigli apgāja apkārt galdam, ka tikai tālāk no lielas mucas, kas stāvēja telpas stūri un ko viņi tikko bija pamanījuši. Tā bija pilna ar radījumiem, kas atgādināja pēdu garus, glumus, baltus mušu kāpurus, turklāt sparīgi locījās.

—    Kas tie tādi? — vaicāja Harijs, cenzdamies izklausīties ieinteresēts, nevis pretīguma pārņemts. Tiesa, cepumu zēns, drošs paliek nedrošs, atlika sāņus.

—   Parasts milžu kāpurs.

—    Kas izauguši pārvērtīsies par…? — Rons bažīgi jautāja.

—   Ne pa ko nepārvērtīsis, — Hagrids atbildēja. — Es šos izbaros Aragogam.

Un pavisam negaidot viņš izplūda asarās.

—     Hagrid! — iesaucās Hermione, pielēca kājās, pa galda tālo malu (lai izvairītos no kāpuru tovera) piesteidzās pie milža un aplika roku ap viņa drebošajiem pleciem. — Kas ir?

—    Nu… šis… — elsoja Hagrids. No viņa vaboļu melnajām acīm gāzās asaru straumes, un viņš tās norausa ar priekšautu. — Nu… Aragogs… man rādās, šis mirst… Vasarā saslim, un labāk nav palics… es nezin, ko darīš, ja šis… ja šis… Mēs i bijuš kopā tik ilgi…

Hermione papliķēja Hagridam pa plecu, īsti nesaprazdama, ko lai saka. Harijs nojauta, kā viņa jūtas. Harijs bija redzējis Hagridu mazam, nešpetnam pūķītim dāvinām plīša lācīti, likņājam pār milzīgiem skorpioniem ar visām to spīlēm un dzeloņiem, viņš zināja, kā Hagrids cenšas saprasties ar savu mežonīgo pusbrāli, bet šis, iespējams, bija pats neizprotamākais no Hagrida romāniem ar dažādiem briesmoņiem: milzīgais, runājošais zirneklis Aragogs, kas mitinājās dziļi Aizliegtajā mežā un no kura indes Harijs ar Ronu pirms četriem gadiem bija izglābušies par mata tiesu.

—    Vai mēs… vai mēs varam tev kaut kā līdzēt? — Hermione jautāja, nelikdamās zinis par Rona grimasēm un izmisīgo galvas purināšanu.

—     Nedomā gan, Hermione, — rīstījās Hagrids, mēģinādams apturēt asaru plūdus. — Redz, šim tā cilts… Aragogam famllij… tagad, kad šis i saslims, paliek tāda jancīga… maķenīt nemierīga, lai…

—    Jā, manuprāt, mums bija iespēja viņus mazliet iepazīt ari no tās puses, — pusbalsī norūca Rons.

—    …es nedomā, ka bez manim kāds tur varētum droši iet, — Hagrids pabeidza savu stāstu, nošņauca degunu priekšautā un pacēla galvu. — Bet paldies, Hermion par piedāvāšanu… Tas manim nozīmē traki daudz…

Pēc tam namiņā valdīja daudz draudzīgāka gaisotne, jo, kaut arī ne Harijs, ne Rons neizrādīja ne mazāko vēlēšanos palīdzēt ēdināt slepkavniecisku, milzīgu zirnekli ar kāpuriem pēdas garumā, Hagrids, šķiet, uzskatīja to par pašsaprotamu un atguva ierasto omu.

—     Jā, es jau domāj, ka jumsim būs grūti iespiest mani savos sarakstos, — viņš strupi noteica un papildināja tēju krūzēs. — Pat ja jūs ķertos pie Laikgriežiem…

—     Tas nebūtu iespējams, — Hermione paskaidroja. — Mēs sadauzījām visus ministrijas Laikgriežus pagājušajā vasarā. Par to rakstīja "Dienas Pareģis".

—    Nu ja, — Hagrids atzina. — Tad jau jumsim nekas nevarēj sanākt… piedošanu, ka es te tā… jūs jau saprot… te viss tās klapats ar Aragogu… un ta vēl es domāj, vai profesor Ķersija jums mācīj…

Te nu visi trīs sāka pārliecinoši melot, ka profesore Ķersija, kas pāris reižu aizstāja Hagridu, bijusi briesmīga pasniedzēja, tāpēc tad, kad Hagrids krēslā izvadīja draugus no sava namiņa, viņš izskatījās gana priecīgs.

—     Es vai mirstu badā, — paziņoja Harijs, kolīdz durvis aiz viņiem aizvērās un viņi pāri tumšajam un tukšajam skolas pagalmam steigšus devās uz pili. Hagrida cepumu Harijs bija atstājis uz šķīvja pēc ļaunu vēstoša krakšķa vienā no dzerokļiem. — Turklāt man vēl vakarā ir pēcstundas ar Strupu, daudz laika vakariņām neatliks…

Kad trijotne ienāca pilī, viņi pamanīja Kormaku Maklagenu ieejam Lielajā zālē. Lai tiktu cauri durvīm, viņam bija nepieciešami divi piegājieni. Pirmajā mēģinājumā viņš trāpīja stenderē. Rons tikai nosmējās un iesoļoja zālē pēc Maklagena, bet Harijs noķēra Hermioni aiz rokas un uz mirkli aizkavēja meiteni.

—    Kas tad nu? — Hermione iesaucās, gatava aizsargāties.

—    ja tu jautātu man, — Harijs klusītēm teica, — es teiktu, ka Maklagens izskatās tā, it kā no rīta viņu būtu ķēris Mulsinātum. Un viņš stāvēja tieši pretī vietai, kur tu sēdēji.

Hermione nosarka.

—    Labi jau labi, es to izdarīju, — viņa čukstus atzinās. — Bet tev vajadzēja dzirdēt, kā viņš izteicās par Ronu un Džinniju! Lai nu kā, viņam ir pretīgs raksturs, tu pats redzēji, kā viņš reaģēja, kad netika paņemts, — tu taču negribētu spēlēt ar tādu vienā komandā.

—    Negribētu gan, — Harijs piekrita. — Tur tev taisnība. Bet vai tas nebija negodīgi? Nu, tu taču esi prefekte!

—   Apklusti, — viņa atcirta, bet Harijs pasmīnēja.

—   Ko jūs abi te darāt? — gribēja zināt Rons, atkal parādīdamies Lielās zāles durvīs un ar aizdomām nopētīdams draugus.

—    Neko, — vienā balsī atbildēja Harijs un Hermione un iegāja zālē pēc Rona. Rostbifa smarža lika Harija tukšajam vēderam iesmelgties, bet viņi nepaguva paspert ne trīs soļus uz Grifidora galda pusi, kad trijotnes priekšā parādījās profesors Gliemjrags un aizšķērsoja ceļu.

—     Harij, Harij, tieši tevi es cerēju satikt! — viņš labsirdīgi ducināja, virpinādams valzirga cienīgo ūsu galus un piepūzdams milzīgo vēderu. — Cerēju tevi pārķert pirms vakariņām! Ko tu teiktu par uzkodām manos apartamentos šovakar? Mēs esam iecerējuši mazas svinībiņas, tikai dažas uzlēcošās zvaigznes, būs Maklagens un Zabīni, apburošā Melinda Bobina — nezinu, vai tu viņu pazīsti. Viņas ģimenei pieder liela aptieku ķēde — un, protams, es ļoti ceru, ka arī Grendžera jaunkundze pagodinās mani ar savu klātbūtni.

Beidzis runāt, Gliemjrags mazliet paklanījās Hermionei. Viņš izturējās tā, it kā Rona te vispār nebūtu, Gliemjrags uz viņu pat nepaskatījās.

—   Es nevarēšu atnākt, profesor, — Harijs uzreiz sacīja. — Man ir pēcstundas pie profesora Strupa.

—     Ak vai! — iesaucās Gliemjrags, sejā parādoties komiskai skumju izteiksmei. — Žēl, žēl, es biju rēķinājies ar tevi, Harij! Nu ko, tad man jāmēģina sarunāt ar Severusu un izskaidrot situāciju. Esmu pārliecināts, ka spēšu pierunāt viņu pārcelt tavas pēcstundas uz vēlāku laiku. Jā, tātad gaidu jūs abus vēlāk!

Un profesors izlīgoja ārā no zāles.

—    Viņam nav ne mazāko izredžu pierunāt Strupu, — Harijs novilka, tikko Gliemjrags atradās drošā attālumā, lai teikto nevarētu sadzirdēt. — Pēc Dumidora lūguma Strups šīs pēcstundas jau vienreiz pārcēla. Nevienam citam viņš tādu labvēlību neizrādīs.

—    Es gan gribētu, lai tu tiec, es negribētu turp iet viena pati! —

Hermione uztraukusies sacīja. Harijs saprata, ka viņai neliek mieru doma par Maklagenu.

—     Nedomāju, ka tu būsi viena. Gan jau viņš ir ielūdzis arī Džinniju, — aizvainoti noburkšķēja Rons, laikam bija ņēmis pie sirds to, ka Gliemjrags viņu ignorēja.

Pēc vakariņām trijotne devās atpakaļ uz Grifidora torni. Koptelpa bija pārpildīta, jo vairākums skolēnu jau bija atgriezušies no vakariņām, tomēr viņiem izdevās atrast brīvu galdu, kur piemesties. Rons, kas kopš tikšanās ar Gliemjragu bija nelāgā omā, sakrustoja rokas uz krūtīm un saviebies blenza griestos. Hermione pasniedzās un paņēma "Vakara Pareģa" eksemplāru, ko kāds bija pametis uz krēsla.

—   Kas jauns? — Harijs jautāja.

—     īsti nekas… — Hermione atlocīja laikrakstu un sāka pētīt iekšlapas. — Skaties, Ron, te ir par tavu tēti… Neuztraucies, viss ir kārtībā! — viņa žigli piebilda, pamanījusi satraukumu Rona sejā. — Te tikai minēts, ka viņš bijis Malfoju mājā. "Šī ir jau otrā nāvēža mājas pārmeklēšana, taču nešķiet, ka tā būtu vainagojusies ar kādiem rezultātiem. Artūrs Vīzlijs, Viltotu aizsargburvestību un amuletu atklāšanas un konfiskācijas biroja vadītājs, norādīja, ka viņa vienība ir veikusi šo reidu, balstoties uz konfidenciālu informāciju.

—    Tā bija mana informācija! — Harijs paziņoja. — Kingskrosas stacijā es viņam izstāstīju par Malfoju un to priekšmetu, ko Bordžinam vajadzēja salabot! Tātad, ja viņu mājā tā nav, Drako to, lai kas tas būtu, ir atstiepis līdzi uz Cūkkārpu…

—    Bet kā gan viņš to būtu varējis, Harij? — Hermione pārsteigta jautāja, nolikdama malā avīzi. — Mūs taču visus uzreiz pēc ierašanās pārmeklēja!

—    Tiešām? — Harijs brīnījās. — Mani neviens nepārmeklēja.

—    Nu jā, protams, es pavisam aizmirsu, ka tu nokavēji… Nu, Filčs visus ieejas zālē pārbaudīja ar slepenjutekļiem. Viņš būtu atradis jebkuru ar tumšajām zintīm saistītu priekšmetu. Es droši zinu, ka Krabem viņš konfiscēja sažuvušu galvu. Tātad Malfojs nevarēja ienest skolā neko bīstamu!

Harijam nebija ko teikt, tāpēc kādu bridi viņš vēroja, kā Džinnija Vizlija spēlējas ar savu pigmejpūti Arnoldu, prātodams, kā atspēkot šo Hermiones iebildi.

—    Tad varbūt kāds viņam to atsūtīja ar pūci, — viņš minēja.

—   Māte vai vēl kāds cits.

—    Arī visas pūces pārbauda, — Hermione zināja teikt. — Filcs mums to pavēstīja, bāzdams tos slepenjutekļus visur, kur vien tika klāt.

Tas bija strupceļš, Harijs nezināja, ko vēl ierosināt. Viņš nespēja iedomāties citu veidu, kā Malfojs varētu ienest skolā bīstamu vai ar tumšajām zintīm saistītu lietu. Viņš ar cerībām paskatījās uz Ronu, kas sēdēja, rokas sakrustojis uz krūtīm, un skatījās uz Lavenderu Braunu.

—   Vai tu spēj iedomāties vēl kādu veidu, kā Malfojs…?

—   Liecies mierā, Harij, — Rons viņu pārtrauca.

—    Klausies, nav mana vaina, ka Gliemjrags uz savu stulbo pasēdēšanu uzaicināja Hermioni un mani, mēs nemaz negribam vilkties uz turieni! — Harijs aizsvilās.

—    Nu, ņemot vērā, ka es neesmu ielūgts ne uz kādām stulbām pasēdēšanām, — Rons sacīja, atkal sliedamies kājās, — es labāk iešu gulēt.

Un viņš sāka sparīgi soļot uz zēnu guļamistabas durvīm. Harijs un Hermione blenza viņam mugurā.

—   Harij? — pēkšņi parādījusies Harijam līdzās, ierunājās komandas jaunā dzinēja Demelza Robinsa. — Man lūdza tev nodot ziņu.

—    Profesors Gliemjrags? — jautāja Harijs, cerīgi sasliedamies.

—   Nē… profesors Strups, — Demelza atbildēja. Cerības noplaka.

—    Viņš teica, ka tev jāierodas viņa kabinetā šovakar pusdeviņos, lai atstrādātu pēcstundas… nu… lai cik ielūgumu uz svinībām tu būtu saņēmis. Un viņš lūdza nodot, ka vajadzēšot šķirot bojātos trīctārpus no veselajiem mikstūru vajadzībām un… viņš teica, ka aizsargcimdi nebūšot vajadzīgi.

—   Skaidrs, — Harijs drūmi novilka. — Lielais paldies, Demelza.

DIVPADSMITĀ NODAĻA SUDRABS un OPĀLI

—

KUR bija Dumidors, un ar ko viņš nodarbojās? Vairāku nākamo nedēļu laikā Harijs direktoru manīja tikai divas reizes. Ēdienreižu laikā Lielajā zālē viņš parādījās ļoti reti, un Harijs bija pārliecināts, ka Hermionei taisnība — reizēm Dumidors pameta skolu uz vairākām dienām pēc kārtas. Vai profesors bija piemirsis par stundām, ko solījās pasniegt Harijam? Dumidors savulaik teica, ka šīs nodarbības palīdzēšot atrisināt kaut ko ar pareģojumu saistītu. Sākumā Harijs jutās iedvesmots, spēcināts, bet tagad likās, ka Dumidors viņu pametis.

Oktobra vidū pienāca laiks pirmajam gājienam uz Cūkmiestiņu. Mācību gada sākumā Harijs sprieda, ka saistībā ar pastiprinātajiem drošības pasākumiem šos gājienus varbūt aizliegs. Uzzinājis, ka tie tomēr turpināsies, viņš ļoti nopriecājās — tomēr bija tik patīkami kaut uz dažām stundām izrauties no skolas vides.

Gājiena dienā Harijs pamodās agri. Diena ausa vējaina. Laiku pirms brokastīm Harijs pavadīja, pētot savu "Padziļinātās mikstūru brūvēšanas" eksemplāru. Parasti viņš negulēja gultā, lasīdams mācību grāmatas, kas, kā Rons reiz pareizi bija atzīmējis, nepiedienēja nevienam kārtīgam cilvēkam, izņemot Hermioni, kurai tā vienkārši

bija vājība. Tomēr, Harijaprāt, Jauktasiņu Prinča "Padziļinātās mikstūru brūvēšanas" sējumu īsti par mācību grāmatu uzskatīt vis nevarēja. Jo vairāk Harijs pētīja grāmatu, jo vairāk atklājās, ka te bija ne vien noderīgi padomi un uzlabojumi, kas palīdzēja gūt lieliskus panākumus Gliemjraga nodarbībās, bet ari asprātīgi buramvārdiņi un pesteļi, pierakstīti lapu malās, un, spriežot pēc svītrojumiem un labojumiem, Harijam likās paša Prinča izdomāti.

Harijs jau bija izmēģinājis pāris Prinča izgudrotos buramvārdus. Kāds pestelis bija domāts tam, lai manāmi paātrinātu kāju nagu augšanu (Harijs to izmēģināja gaitenī uz Krabes — iznākums izrādījās ļoti uzjautrinošs); tad vēl burvestība, kas pielīmēja mēli pie aukslējām (to viņš divas reizes bija izmantojis pret apjukušo Argusu Filču, izpelnoties apkārtējo aplausus). Iespējams, pats noderīgākais buramvārds no tiem, kas grāmatā uzieti līdz šim, bija Slāpētus, kas piepildīja apkārtējiem ausis ar neizprotamu džinkstoņu, ļaujot pat visgarākās sarunas risināt turpat klasē, neuztraucoties, ka tās kāds varētu noklausīties. Vienīgi Hermionei šīs burvestības nelikās interesantas, viņai sejā vienmēr iegūla stings pārmetums. Ja Harijs bija lietojis Slāpētus burvestību, viņa vispār atteicās ar viņu runāt.

Sēdēdams gultā, Harijs pagrieza grāmatu sāniski, lai labāk izpētītu norādījumus par kādiem buramvārdiem, kas likās sagādājuši Princim zināmas grūtības. Te bija daudz svītrojumu un labojumu, bet, pašā lapas stūrī iespiests, vīdēja skribelējums:

Celmiesus (bv)

Logos nemitīgi sitās vējš un slapjš sniegs ar krusu, Nevils skaļi krāca, bet Harijs tikmēr blenza uz burtiem iekavās, (bv)… tas droši vien nozīmēja "bezvārdu". Harijs šaubījās, vai šie buramvārdi izdosies. Viņam vēl arvien bija grūtības ar bezvārdu burvestībām, par ko Strups nebija mudināms izteikties vai katrā aizsardzībā pret tumšajām zintīm. No otras puses, līdz šim Princis bija izrādījies daudz labāks skolotājs par Strupu.

Pacēlis zizli un pat īsti neskatīdamies, kurp tas pavērsts, Harijs parāva to uz augšu un domās izrunāja: — Celmiesus!

— Āāāāāāā!

Nošķīda zibsnis, un visa istaba piepildījās ar balsīm — pēc Rona izmisīgā bļāviena visi uztrūkās kā dzelti. Harijs panikā nosvieda "Padziļināto mikstūru brūvēšanu" malā. Rons karājās istabas vidū ar galvu uz leju, it kā neredzams āķis būtu parāvis viņu gaisā aiz potītes.

—   Piedod! — iebļāvās Harijs, bet Dīns un Šīmuss tikmēr vai plīsa no smiekliem. Nevils savukārt bija izkritis no gultas un tagad lēnītēm trausās kājās. — Pagaidi… es tūlīt nolaidīšu tevi zemē…

Harijs sagrābstīja mikstūru grāmatu un satraukumā sāka to šķirstīt, cenzdamies atrast īsto lappusi. Beidzot viņam izdevās to sameklēt un atšifrēt vienu bezgala saspiestu vārdu, kas bija pierakstīts zem iedarbinātās burvestības. Lūgdamies, kaut pretvārdi izrādītos pareizie, Harijs no visas sirds nodomāja: — Laidmiesus!

Vēlreiz nozibsnīja gaisma, un Rons novēlās atpakaļ uz sava matrača.

—   Piedod, — Harijs vārgi atkārtoja, bet Dīns ar Šīmusu tikmēr turpināja smieties kā jukuši.

—     Rīt, — Rons apslāpēti noņurdēja, — ja gribēsi pamodināt mani, labāk uzliec modinātājpulksteni.

Kamēr zēni saģērbās, satuntuļodamies kundzes adītajos džemperos un paķerdami līdzi arī apmetņus, šalles un cimdus, Rona sākotnējais šoks bija pārgājis un Harija jaunie buramvārdi viņam likās varen uzjautrinoši. Tik uzjautrinoši, ka viņš par tiem nekavējoties izstāstīja Hermionei, kolīdz trijotne sasēdās pie brokastu galda.

—    …un tad vēl viens zibsnis nošķīda pa visu istabu, un es atkal novēlos uz gultas! — Rons smaidīdams pabeidza, kraudams sev uz šķīvja desas.

Visa joku stāsta laikā Hermione ne reizi nepasmaidīja un tagad ar ledainu noraidījumu sejā pievērsās Harijam.

—   Vai gadījumā šie vārdiņi atkal nav nākuši no tavas mikstūru grāmatas? — viņa jautāja.

Harijs saviebās.

—   Tu vienmēr iedomājies to ļaunāko, ne?

—   Ir vai nav?

—    Nu… ir, bet kas par to?

—   Tātad tu nolēmi izmēģināt nezināmu, ar roku pierakstītu burvestību un paskatīties, kas notiks?

—    Kāda nozīme, ka tā bija pierakstīta ar roku? — Harijs vaicāja, negribēdams atbildēt uz pārējo jautājuma daļu.

—    Tāda, ka tā, visticamāk, nav Burvestību ministrijas apstiprināta, — Hermione sacīja. — Turklāt, — viņa piebilda, jo Harijs un Rons novalbījās, — tāda, ka, manuprāt, šis Princis ir bijis viens aizdomīgs tipiņš.

Harijs ar Ronu viņu tūlīt apklusināja.

—    Tas bija joks! — Rons teica, turēdams kečupa pudeli augšpēdu virs savām desiņām. — Tikai joks, Hermion, un viss!

—    Raut cilvēku gaisā aiz potītes? — Hermione jautāja. — Kurš gan iegulda savu laiku un enerģiju, izdomādams šādus buramvārdus?

—    Teiksim, Freds un Džordžs, — paraustīdams plecus, minēja Rons, — tas viņiem ļoti piestāvētu. Un, ēē…

—   Mans tētis, — Harijs tikko bija atcerējies.

—   Kas? — Rons un Hermione vienā balsī pārvaicāja.

—   Šos buramvārdus izmantoja mans tētis, — Harijs teica. — Es… To man pastāstīja Vilksons.

Pēdējais gan nebija taisnība. īstenībā Harijs pats bija redzējis, kā tēvs šos buramvārdus izmanto pret Strupu, bet tieši par šo ciemošanos Domnīcā viņš Ronam un Hermionei nebija stāstījis. Tiesa, nupat viņam prātā iešāvās brīnišķīga hipotēze, ļa nu Jauktasiņu Princis ir?…

—    Iespējams, Harij, ka tavs tētis to izmantoja, — Hermione bilda, — taču viņš nav vienīgais. Mēs esam redzējuši, kā šos buramvārdus izmanto krietns bariņš cilvēku, ceru, ka neesi to aizmirsis. Karina citus gaisā. Liek tiem bezspēcīgiem, aizmigušiem plivināties virs zemes.

Harijs paskatījās uz Hermioni. Viņam apskrējās dūša, atceroties, kā kalambola Pasaules kausa laikā izrīkojās nāvēži. Palīgā nāca Rons.

—   Tas bija citādi, — viņš nesatricināmi paziņoja. — Viņi šos vārdus izmantoja nelietīgi. Harijs un viņa tētis tikai dzina jokus. Tev, Hermione, vienkārši Princis nepatīk tāpēc, — viņš piebilda, nepiekāpīgi norādīdams uz draudzeni ar desiņu, — ka mikstūrās viņš ir labāks par tevi…

—   Ar to tam nav nekāda sakara! — vaigiem piesarkstot, iesaucās Hermione. — Es vienkārši uzskatu, ka ir ļoti bezatbildīgi izmantot buramvārdus, par kuriem tu neko nezini, pat to, ko tie var izdarīt. Un beidziet runāt par Princi tā, it kā tas būtu tituls, varu saderēt, ka tā ir tikai stulba iesauka, un man tās īpašnieks neliekas esam īpaši jauks cilvēks!

—    Nesaprotu, kāpēc tu tā domā? — Harijs iekarsis jautāja. — Ja viņš būtu nāvēža tips, viņš taču nelielītos ar to, ka nav tīrasinis, ne?

To teikdams, Harijs atcerējās, ka viņa tēvs bija cēlies no tlrasiņu burvju dzimtas, taču viņš izmeta šo domu no prāta; par to varēs uztraukties vēlāk…

—     Visi nāvēži nemaz nevar būt tīrasiņi — tik daudz tlrasiņu burvju nemaz nav palicis. — Hermione spītīgi palika pie sava. — Manuprāt, vairākums no viņiem ir jauktasiņi, kas tikai izliekas par tīrajiem. Viņi ienīst tikai tos, kas dzimuši vientiešu ģimenēs, teiksim, jūs ar Ronu viņi ar prieku uzņemtu savās rindās.

—    Lai viņi ļautu man kļūt par nāvēdi? Nekad! — Rons aizskarts iesaucās, tik sparīgi vicinādams pa gaisu dakšiņu, ka uz tās uzdurtais desas gabals aizlidoja projām un trāpīja Ernijam Makmilanam pa galvu. — Visa mana ģimene ir asins nodevēji! Nāvēžiem tas ir tikpat briesmīgi kā būt dzimušam vientiešu ģimenē!

—    Un es šiem būtu īsts atradums, — Harijs sarkastiski piemetināja. — Mēs kļūtu par labākajiem draugiem, ja vien viņi visu laiku nemēģinātu mani novākt.

Rons sāka nevaldāmi smieties. Pat Hermione negribīgi pasmaidīja, bet tad viņu uzmanību pievērsa Džinnija.

—   Sveiks, Harij, man tev jānodod šis te.

Un viņa pasniedza pergamenta tīstokli, uz kura Harija vārds bija uzrakstīts tik pazīstamajā smalkajā, slīpajā rokrakstā.

—     Paldies, Džinnij… Tā ir Dumidora nākamā stunda! — atritinājis pergamentu un ātri pārskrējis ar acīm rakstītajam, Harijs pavēstīja Ronam un Hermionei. — Pirmdien vakarā! — Viņš pēkšņi jutās viegls un laimīgs. — Džinnij, vai negribi nākt uz Cūkmiestiņu kopā ar mums? — viņš piedāvāja.

—     Mēs ejam kopā ar Dīnu — varbūt satiksimies tur, — viņa atbildēja un, dodoties projām, pamāja.

Kā jau ierasts, pie ozolkoka ārdurvīm stāvēja Filcs un salīdzināja vārdus ar sarakstu, kurā bija atzīmēti visi skolēni ar atļaujām doties uz Cūkmiestiņu. Šī procedūra šoreiz gan vilkās krietni ilgāk nekā agrāk, jo Filcs piedevām visus vai trīs reizes pārbaudīja ar slepenjutekli.

—    Kāpēc jūs uztraucaties, ka mēs varētu visādas tumšas lietas nest ĀRA no skolas? — Rons gribēja zināt, piesardzīgi vērodams garo, tievo slepenjutekli. — Jums taču būtu jāpārbauda tas, ko mēs nesam skolā IEKŠĀ!

Šis jociņš sagādāja viņam dažus papildu bakstījienus ar sensoru, tāpēc, izgājis vējā un lietū, viņš vēl aizvien nepatikā šķobījās.

Gājiens uz Cūkmiestiņu izrādījās nepatīkams. Harijs pat aptina sejas lejasdaļu ar šalli, bet atklātā daļa drīz vien likās reizē jēla un nejūtīga. Ceļš uz ciematu bija pilns ar audzēkņiem, kas, saliekušies teju uz pusēm, cīnījās ar nikno vēju. Ne vienu reizi vien Harijs nodomāja, vai tikai nebija prātīgāk palikt siltajā koptelpā, un, kad viņi beidzot nonāca Cūkmiestiņā, lai atklātu, ka Zonko Joku bode ir slēgta un aizsista ar dēļiem, Harijs to uztvēra kā likteņa zīmi tam, ka šis gājiens sagādās maz prieka. Tad Rons ar cimdā paslēptu roku norādīja uz "Medusdūrēm", kas laimīgā kārtā vēl bija vaļā, un viņam nopakaļus arī Harijs un Hermione iesteberēja pārpildītajā saldumu veikalā.

—     Lai slava debesīm, — drebēdams nošļupstēja Rons, kad viņus apņēma siltais, pēc krējuma konfektēm smaržojošais gaiss. — Paliksim te visu pēcpusdienu.

—   Harij, manu zēn! — aiz muguras noducināja zema balss.

—    Ak nē, — Harijs nomurmināja. Viņi visi trīs pagriezušies ieraudzīja profesoru Gliemjragu, kas bija ģērbies milzīgā, pūkainā cepurē un mētelī ar pieskaņotu kažokādas apkakli. Profesors turēja rokā lielu paku ar cukurotiem ananasiem un aizņēma vismaz ceturto daļu veikaliņa.

—    Harij, tu jau esi izlaidis trīs manas mazās pavakarēšanas! — Gliemjrags pa jokam rājās un labvēlīgi iebakstīja Harijam ar pirkstu krūtīs. — Tā tās lietas neies, manu zēn, es esmu cieši nolēmis dabūt tevi savos nagos! Grendžera jaunkundzei mani pasākumi patīk, vai ne?

—   Jā, — bezpalīdzīgi atbildēja Hermione, — tie ir tik…

—     Tad kāpēc tu, Harij, mums nepievienojies? — Gliemjrags gribēja zināt.

—    Redzat, profesor, man bija kalambola treniņš, — paskaidroja Harijs, kas tiešām centās iekārtot treniņus tieši tajos laikos, par kuriem Gliemjrags bija atsūtījis mazus, ar violetu lentīti izrotātus ielūgumus. Šī stratēģija nozīmēja, ka Rons nav pamests viens, un viņi parasti kopā ar Džinniju pasmējās, iedomādamies Hermioni ietupinātu pie galda starp Maklagenu un Zabīni.

—    Nu, es ceru, ka pirmo spēli pēc šiem smagajiem treniņiem jūs vinnēsiet! — Gliemjrags sacīja. — Bet maza atpūta nevienam nekad nav kaitējusi. Tad kā būtu ar pirmdienas vakaru, jūs taču nedomājat trenēties šādā laikā…

—   Es nevaru, profesor, man tieši tajā laikā ir… ēē… nodarbība pie profesora Dumidora.

—     Atkal man neveicas! — tēlota traģisma pilnā balsī iesaucās Gliemjrags. — Nu, labi… mūžam jau tu, Harij, no manis izbēgt nevarēsi!

Un ar karalisku mājienu Gliemjrags izgāja no kroga, pievērsis Ronam tik maz uzmanības, it kā viņš būtu plaukts ar "Tarakānu tarbiņām".

—    Nespēļu noticēt, ka tev izdevās izlocīties no vēl viena pasākuma. — Hermione papurināja galvu. — Lai gan, zini, tās vakarēšanas nav tik briesmīgas… Reizēm tur pat iet diezgan jautri… — Bet tad viņa pamanīja izteiksmi Rona sejā. — O, paskaties… piegādātas īpaši lielās cukurspalvas — tās var sūkāt stundām ilgi!

Priecādamies, ka Hermione mainījusi sarunas tēmu, Harijs par jaunajām, ekstralielajām cukurspalvām izrādīja daudz dzīvāku interesi, nekā no viņa varēja sagaidīt, taču Rona garastāvoklis neuzlabojās un viņš vienkārši paraustīja plecus, kad Hermione vaicāja, kurp viņš vēl gribētu aiziet.

—    Ejam uz "Trim slotaskātiem", — ierosināja Harijs. — Tur būs silti.

Viņi atkal satina šalles ap seju un izgāja no saldumu veikala. Pēc "Medusdūru" cukurotā siltuma ledainais vējš graizīja viņiem vaigus kā ar nažiem. Uz ielas nemanīja pārāk daudz cilvēku, neviens neuzkavējās, lai tāpat vien papļāpātu, visi steidzās savās gaitās. Izņēmums bija divi viri, kas stāvēja gabaliņu priekšā, tieši pie "Trīs slotaskātu" durvīm. Vienā no viņiem, garā un tievā vīrā, Harijs, miegdamies aiz savām lietus norasinātajām brillēm, pazina bārmeni, kas strādāja Cūkmiestiņa otrajā krogā, "Vepra galvā". Harijam, Ronam un Hermionei tuvojoties, bārmenis savilka apmetni ciešāk ap kaklu un devās projām, atstādams mazāko vīru kaut ko grozām rokās. Kad līdz vīriņam bija atlicis vairs tikai solis Harijs pēkšņi aptvēra, ka viņu pazīst.

—   Mahork!

Depīgais, līkkājainais virs ar garajiem, pinkainajiem un rudajiem matiem palēcās un nosvieda zemē aizvēsturisku čemodānu, kas atsprāga vaļā, izsēdams pa zemi lērumu mantu, kas nedarītu kaunu krāmu veikaliņa skatlogam.

—    O, sveiks, Harij, — ļoti nepārliecinoši mēģinādams izlikties bezrūpīgs, attrauca Mahorks Flečers. — Nu, neuzdrīkstos jūs aizkavēt.

Un viņš sāka vākt pa zemi sava čemodāna saturu, stipri vien izskatīdamies pēc cilvēka, kurš alkst pēc iespējas ātrāk nozust no acīm.

—      Vai tu ar šito tirgojies? — jautāja Harijs, vērodams, kā Mahorks paķer no zemes kaudzi krāmu.

—    Kaut kā jau tā maizīte jāpelna, — Mahorks novilka. — Dod šurp!

Rons bija noliecies un pacēlis kaut kādu sudraba kalumu.

—   Paga, — Rons lēnām novilka. — Šis izskatās kaut kur redzēts…

—   Paldies! — Mahorks teica, izraudams kausu Ronam no rokām un iebāzdams atpakaļ koferī. — Nu, tad uz redzēšanos… AU!

Harijs bija sagrābis Mahorku aiz rīkles un piespiedis pie kroga sienas. Cieši turēdams viņu ar vienu roku, ar otru viņš izvilka savu zizli.

—    Harij! — iespiedzās Hermione.

—   Tu to paņēmi no Siriusa mājas, — Harijs sacīja. Viņa deguns atradās burtiski pirksta platuma attālumā no Mahorka snurķa, tā ka nāsīs iesitās nepatīkamā vecas tabakas un alkohola smaka. — Uz tā bija Bleķu ģimenes ģerbonis.

—   Es… nē… ko? — šļupstēja Mahorks, piesarkdams arvien košāk.

—    Ko tu izdarīji, ielavījies tur naktī, kad viņu noslepkavoja, un pievāci visu, kas trāpījās pa rokai? — rūca Harijs.

—   Es… nē…

—   Atdod!

—   Harij, nevajag! — iesaucās Hermione, redzēdama, ka Mahorks sāk mesties zils no vaiga.

Kaut kas noblīkšķēja, un Harijs juta, ka roka atlaižas no Mahorka rīkles. Kampdams gaisu un sprauslodams, Mahorks paķēra nokritušo čemodānu un ar skaļu lūstoša zara krakšķi aizteleportējās.

Harijs pilnā kaklā nolamājās un apmetās apkārt, cerēdams pamanīt, kur Flečers nozudis.

—   NĀC ŠURP, TU, ZAGLĪGAIS…

—   Nav vērts, Harij.

Nez no kurienes līdzās trijotnei bija parādījusies Tonksa. Viņas mati bija slapjajā sniegā galīgi samirkuši.

—   Mahorks jau droši vien ir Londonā. Nav jēgas bļaustīties.

—   Viņš ir nozadzis Siriusa mantas! Nozadzis!

—    Jā, un tomēr, — turpināja Tonksa, ko šī ziņa, šķiet, nemaz neuztrauca. — Jums visiem būtu jātiek siltumā.

Viņa noskatījās, kā trijotne nozūd "Trīs slotaskātu" durvīs.

Tikko kompānija iekļuva krogā, Harijs atkal iesaucās: — Viņš ir nozadzis Siriusa mantas!

—    Es zinu, Harij, bet, lūdzu, nekliedz tik skaļi, cilvēki skatās, — Hermione čukstus mēģināja viņu nomierināt. — Ejiet un apsēdieties, es aiziešu pēc kaut kā dzerama.

Kad dažas minūtes vēlāk Hermione atgriezās pie viņu galdiņa ar trim sviestalus pudelēm rokās, Harijs vēl arvien dusmās vārījās.

—    Vai tad Ordenis nevar savaldīt Mahorku?! — Harijs dusmīgi čukstēja abiem pārējiem. — Vai viņi nespēj darīt galu tai zagšanai? Viņš taču aiznesīs no Ordeņa mītnes visu, kas nav piesiets!

—    Ššš! — Hermione viņu izmisīgi kušināja, skatīdamās apkārt, vai kāds nenoklausās. Tepat netālu sēdēja divi reģi, kas ar dzīvu interesi vēroja Hariju, un ne pārāk lielu gabalu nostāk, pret stabu atzvēlies, stāvēja Zabīni. — Harij, es arī dusmotos, viņš taču zog to, kas pieder tev…

Harijs aizrijās ar savu sviestalu. Bija pavisam piemirsis, ka Drūmkaktes laukuma divpadsmitais nams tagad pieder viņam!

—   Jā, man! — viņš noteica. — Nav brīnums, ka šis pārbijās, mani ieraudzījis! Labi, izstāstīšu visu Dumidoram, viņš ir vienīgais, no kā Mahorks raustās.

—    Lieliska doma, — nočukstēja Hermione, acīm redzami gandarīta, ka Harijs sāk nomierināties. — Ron, kas tur ir, ka tu tā blenz?

—    Nekas, — Rons atbildēja, steigšus novērsdamies no bāra, taču Harijs nojauta, ka draugs mēģina saskatīt apaļīgo un pievilcīgo krodzinieci Rosmerta kundzi — Ronam viņa jau sen bija iekritusi sirdī.

—     Tas "nekas" laikam bāra dziļumā meklē ugunsviskiju, — Hermione pavilka viņu uz zoba.

Rons par dzēlienu nelikās ne zinis un turpināja sūkt savu alu, kā pats acīmredzot uzskatīja, cieņpilnā klusumā. Harijs tagad domāja par Siriusu — galu galā, krusttēvam taču riebās tie sudraba kausi. Hermione bungoja ar pirkstiem pa galdu, skatienam šaudoties starp Ronu un bāru. Tikko Harijs bija iztukšojis pēdējo sviestalus malku, viņa ierosināja: — Varbūt metam mieru un ejam atpakaļ uz skolu?

Abi pārējie piekrītoši pamāja. Šis gājiens nebija izrādījies nekāds jaukais, turklāt laiks likās ar katru brīdi draņķīgāks. Viņi atkal cieši satinās apmetņos, sakārtoja šalles, uzvilka cimdus un tad, mazu brītiņu pēc Keitijas Bellas un viņas draudzenes, izgāja no kroga un sekoja tām abām prom pa galveno ielu. Kamēr viņi brida pa Cūkkārpas ceļu cauri stingstošajai sniega putrai, Harija domas aizklīda pie Džinnijas. Protams, viņi nebija sastapušies, prātoja Harijs, jo Džinnija ar Dīnu droši vien sēdēja, omulīgi paslēpušies no pārējās pasaules Pudiņkājas madāmas tējnīcā, laimīgu pārīšu miera ostā. Sakodis zobus, viņš nolieca galvu zemāk, lai paglābtos no sniega vērpetēm, un stampāja tik uz priekšu.

Pēc brītiņa Harijs aptvēra, ka Keitijas Bellas un viņas draudzenes balsis, ko uz trijotnes pusi nesa vējš, kļuvušas spalgākas un skaļākas. Harijs piemiedza acis un pavērās uz neskaidri vīdošajiem stāviem. Meitenes strīdējās par sainīti, ko Keitija turēja rokā. — Tam ar tevi, Līna, nav nekāda sakara! — Harijs dzirdēja Keitiju sakām.

Pēc kārtējā līkuma biezais, slapjais sniegs iesitās sejā vēl stiprāk, aizķepēdams Harijam brilles. Viņš jau cēla roku, lai noslaucītu stiklus, kad Līna mēģināja satvert paciņu, ko turēja Keitija. Keitija parāva to atpakaļ, un sainītis nokrita zemē.

Tajā pašā mirklī Keitija uzšāvās gaisā, ne komiski parauta aiz potītes kā pirmīt Rons, bet graciozi, paplestām rokām, it kā grasītos aizlidot. Kaut kas nebija kārtībā, bija noticis kas nelāgs… Niknais vējš pluinīja meitenes matus, bet acis viņai bija ciet un sejā nemanīja pilnīgi nekādu izteiksmi. Harijs, Rons, Hermione un Līna sastinga kā sālsstabi un vērās gaisā.

Tad, vēl arvien karādamās sešas pēdas virs zemes, Keitija drausmīgi iekliedzās. Viņas acis atsprāga vaļā, bet tas, ko viņa ieraudzīja — vai ko juta, acīmredzot sagādāja viņai šausmīgas ciešanas. Viņa kliedza un kliedza. Ari Līna sāka kliegt un sagrāba Keitijas potītes, mēģinādama novilkt draudzeni zemē. Harijs, Rons un Hermione metās viņai palīgā, bet, tikko viņi pieskārās Keitijas kājām, nabadzīte uzgāzās viņiem visiem virsū. Harijs un Rons paguva viņu noķert, taču viņa locījās tik mežonīgi, ka zēni knapi spēja viņu noturēt. Tāpēc viņi nolaida Keitiju zemē, kur viņa svaidīdamās kliedza, acīmredzot nepazīdama nevienu no viņiem.

Harijs palūkojās visapkārt — tuvumā neviena nemanīja.

—    Palieciet tepat! — viņš uzsauca pārējiem, mēģinādams pārkliegt vēja gaudas. — Es skriešu pēc palīdzības!

Viņš metās uz skolas pusi. Harijs nekad nebija redzējis nevienu ciešam tik briesmīgas sāpes, un viņš nespēja iedomāties, kas tām varēja būt par iemeslu. Nākamajā līkumā viņš ieskrēja krūtīs kaut kam, kas pirmajā brīdī atgādināja milzīgu, uz pakaļkājām saslējušos lāci.

—    Hagrid! — viņš elsdams nopriecājās, pūlēdamies izkūņoties no dzīvžoga, kurā bija ievēlies.

—   Harij! — iesaucās lielajā, plušķainajā bebrādas kažokā tērptais Hagrids, kam slapjais sniegs bija saķepis uzacīs un bārdā. — Bij aizgājs ciemos pie Grūpīt, šim iet tik labi, tu neticēs…

—    Hagrid, tur ir viens savainots vai nolādēts, vai… es nezinu…

—    Ko? — Hagrids pārjautāja, noliekdamies zemāk, lai vēja auros saklausītu, ko Harijs saka.

—   Tur viens ir nolādēts! — Harijs kliedza, cik spēka.

—   Nolādēts? Kas i nolādēts? Rons? Hermione?

—   Nē, ne viņi, Keitija Bella… tur…

Kopā viņi metās skriet atpakaļ pa ceļu. Pēc neilga brītiņa viņi sasniedza mazo pulciņu, kas bija apstājis Keitiju. Meitene vēl arvien locījās pa zemi un kliedza. Rons, Hermione un Līna mēģināja viņu nomierināt.

—    Paiet nu nost! — Hagrids uzsauca. — Paļaujat, lai aps'tos!

—    Viņai kaut kas notika! — Līna šņukstēja. — Es nezinu, kas lēcās…

Hagrids mirkli skatījās uz Keitiju, tad, neteicis ne vārda, pieliecās, pacēla meiteni uz rokām un ar visu nešļavu skriešus metās uz pili. Dažus mirkļus vēlāk Keitijas kliedzieni pagaisa vēja kaukoņā.

Hermione piesteidzās pie Keitijas aizgūtnēm raudošās draudzenes un aplika roku viņai ap pleciem.

—   Tevi sauc Līna, jā?

Meitene pamāja ar galvu.

—   Kā tas notika — pēkšņi vai…?

—    Kad saplīsa tā paciņa, — elsodama stāstīja Līna, norādīdama uz samirkušo brūna papīra ļerpatu zemē, kurā varēja manīt zaļganu spīdumu. Rons ar pastieptu roku jau liecās tai pakaļ, bet Harijs sagrāba viņu pie elkoņa un parāva atpakaļ.

—   Neaiztiec!

Harijs notupās. Papīra driskās varēja saskatīt smalki izstrādātu opālu kaklarotu.

—   Esmu tādu jau redzējis, — Harijs noteica, blenzdams uz dārglietu. — Veselu mūžību atpakaļ tā bija izlikta "Bordžinā un Bērkā". Uz cenu zīmes bija norādīts, ka tā esot nolādēta. Droši vien Keitija tai pieskārās. — Viņš pacēla skatienu uz Līnu, kas tagad nevaldāmi drebēja. — Kur Keitija to dabūja?

—   Nu, par to jau mēs strīdējāmies. Viņa iznāca no tualetes "Trijos slotaskātos", turēdama to paciņu rokā, teica, ka tā esot pārsteiguma dāvana kādam Cūkkārpā un viņai palūgts to aiznest. To teikdama, viņa izskatījās dīvaini… Ak nē, ak nē, varu saderēt, ka viņai bija uzlikuši Valdum lāstu, un es, muļķe, neaptvēru!

Līna atkal sāka raustīties elsās. Hermione līdzjūtīgi paplikšķināja viņai pa plecu.

—   Vai viņa neminēja, kas to paciņu iedevis?

—    Nē… neteica… un es teicu, ka viņa uzvedas stulbi, teicu, lai nenes to uz skolu, bet viņa neklausījās un… un tad es mēģināju to viņai atņemt… un… un…

Līna izmisumā ievaidējās.

—     Labāk iesim atpakaļ uz skolu, — ierosināja Hermione, vēl arvien ar roku apķērusi Līnu. — Uzzināsim, kas viņai nolicis. Ejam…

Harijs mirkli vilcinājās, tad norāva no kakla šalli un, nelikdamies ne zinis par Rona vaidu, rūpīgi pārklāja kaklarotu ar vilnas adījumu un paņēma rokā.

—     Mums tā jāaiznes Pomfreja madāmai, — viņš paskaidroja.

Zēni devās pa ceļu nopakaļ Hermionei un Līnai, un Harijs sāka

drudžaini domāt. Kad viņi bija nonākuši līdz skolas pagalmam, viņš ierunājās, vairs nespēdams paturēt domas pie sevis.

—    Malfojs zina par šīs kaklarotas pastāvēšanu. Tā stāvēja skapī "Bordžinā un Bērkā" pirms četriem gadiem, es to labi apskatīju, kamēr slēpos no Drako un viņa tēva. Šo te viņš pirka tajā dienā, kad es viņam sekoju! Viņš to atcerējās un devās tai pakaļ!

—   Es… es nezinu, Harij, — Rons saminstinājās. — "Bordžinu un Bērku" apmeklē daudzi… un vai tad tā meitene neteica, ka Keitija bijusi sieviešu tualetē?

—   Viņa teica, ka Keitija atgriezusies no tualetes ar sainīti, bet varbūt viņa to nemaz nedabūja tualetē…

—   Maksūra! — Rons brīdināja.

Harijs pacēla galvu. Patiešām, cauri slapjdraņķa vērpetēm lejup pa akmens pakāpieniem viņiem pretī steidzās profesore Maksūra.

—    Hagrids teica, ka jūs četri esot redzējuši, kas notika ar Keitiju Bellu… lūdzu, tūlīt ejiet augšā uz manu kabinetu! Kas jums tur rokā, Poter?

—   Priekšmets, kam viņa pieskārās, — Harijs atbildēja.

—    Augstais kungs, — izdvesa profesore Maksūra. Paņemdama kaklarotu no Harija, viņa izskatījās ne pa jokam satraukta. — Nē, nē, Filč, viņi ir kopā ar mani! — viņa steigšus piebilda, redzēdama, kā pāri Ieejas zālei šurp ņipri šļūkā Filčs, pacēlis gatavībā slepenjutekli. — Nekavējoties aiznesiet šo kaklarotu profesoram Strupam, bet uzmanieties, neskarieties klāt, lai paliek ietīta šallē!

Harijs kopā ar pārējiem augšup pa kāpnēm sekoja profesorei Maksūrai uz viņas kabinetu. Slapjā sniega pliķētās rūtis drebinājās rāmjos, un istaba likās auksta par spīti liesmām, kas sprēgāja kamīnā. Profesore Maksūra aizvēra durvis un aizsteidzās uz savu krēslu, apsēzdamās pretī Harijam, Ronam, Hermionei un vēl aizvien šņukstošajai Līnai.

—   Tā? — viņa šerpi noteica. — Kas notika?

Minstinādamās un ik pa brīdim apklusdama, pūloties apvaldīt

raudas, Līna izstāstīja profesorei Maksūrai, kā Keitija aizgājusi uz 'Triju slotaskātu" tualeti un atgriezusies, nesot rokā paciņu bez adresāta, kā Keitija izskatījusies mazliet savāda un kā abas strīdējušās, vai ir labi piekrist nogādāt nezināmus priekšmetus skolā. Par to, kā strīds beidzies ar stīvēšanos par paciņu un kā tā saplīsusi, šajā mirklī Līnu pārņēma tāds izmisums, ka viņa vairs nespēja dabūt pār lūpām ne vārda.

—     Labi, Līna, — noteica profesore Maksūra, un viņas parasti bargajā balsī varēja saklausīt līdzjūtību, — ejiet nu tagad uz slimnīcas spārnu un palūdziet, lai Pomfreja madāma iedod jums kaut ko nomierinošu.

Kad meitene izgāja no istabas, profesore Maksūra pievērsās Harijam, Ronam un Hermionei.

—   Kas notika, kad Keitija pieskārās kaklarotai?

—    Viņa pacēlās gaisā, — Harijs ierunājās, pirms Rons vai Hermione paguva izdvest kaut skaņu, — tad sāka kliegt, līdz beidzot sabruka zemē. Profesore, vai es, lūdzu, varētu satikt profesoru Dumidoru?

—    Direktors, Poter, būs skolā pirmdien, — profesore Maksūra pārsteigta sacīja.

—   Viņa te nav? — Harijs dusmīgi pārvaicāja.

—   Nē, Poter, nav! — profesore Maksūra dzēlīgi atkārtoja. — Bet, ja jums ir vēl kas sakāms par šo briesmīgo notikumu, esmu pārliecināta, ka varat to izstāstīt arī man!

Kādu mirkli Harijs vilcinājās. Profesore Maksūra nešķita īstā, kam kratīt sirdi. Kaut daudzējādā ziņā Dumidors bija bargāks, viņš likās mazāk noskaņots noraidīt teoriju, lai cik neprātīgu. Tomēr šis bija dzīvības vai nāves jautājums, kad par izsmieklu nedrīkstēja uztraukties.

—    Es domāju, profesore, ka to kaklarotu Keitijai iedeva Drako Malfojs.

Rons viņam pie sāniem acīm redzamā mulsumā sāka berzēt degunu. Otrā pusē Hermione pievilka kājas, it kā gribētu pavirzīties nostāk.

—   Tā, Poter, ir ļoti nopietna apsūdzība, — pēc brīža šokēta sacīja profesore Maksūra. — Vai jums ir kādi pierādījumi?

—    Nē, — Harijs atzina, — bet… — Un viņš izstāstīja profesorei visu — par to, kā viņi sekojuši Malfojam uz "Bordžinu un Bērku" un kādu sarunu dzirdējuši norisināmies starp Drako un Bordžina kungu.

Kad viņš beidza runāt, profesore Maksūra izskatījās mazliet apmulsusi.

—   Vai Malfojs atnesa uz "Bordžinu un Bērku" kaut ko labojamu?

—    Nē, profesore, viņš vienkārši gribēja, lai Bordžins pastāsta, kā to mantu savest kārtībā, viņam tās nebija līdzi. Bet ne jau tur tā lieta — tajā pašā reizē viņš no Bordžina arī kaut ko nopirka, un es domāju, ka tā bija kaklarota…

—   Jūs redzējāt, ka Malfojs iziet no veikala ar līdzīgu sainīti?

—    Nē, profesore, viņš lūdza, lai Bordžins to paglabā veikalā…

—   Bet, Harij, — iejaucās Hermione, — Bordžins taču prasīja, vai viņš nevēlas to ņemt līdzi, un Malfojs atbildēja, ka nevēlas…

—    Tas taču ir skaidrs — viņš nevēlējās tai pieskarties! — Harijs dusmīgi atgādināja.

—    īstenībā viņš teica: "Ko tu iedomājies — ka es stiepšu to pa ielu gaišā dienas laikā?" — precizēja Hermione.

—     Nu, viņš taču tiešām izskatītos mazliet pēc ķēma — ar kaklarotu, — Ronam bija savs viedoklis.

—   Ak, Ron, — Hermione bija tuvu izmisumam, — tā taču būtu ietīta, lai nebūtu jāpieskaras, un tādu sainīti būtu ļoti viegli paslēpt zem apmetņa, tāpēc neviens to pat neredzētu! Manuprāt, toreiz "Bordžinā un Bērkā" viņš lika paglabāt kaut ko lielu vai skaļu, kaut ko tādu, kas, viņaprāt, uz ielas nepaliktu nepamanīts — un, jebkurā gadījumā, — viņa ierunājās skaļāk, pirms Harijs paguva viņu pārtraukt, — es apvaicājos Bordžinam par kaklarotu, vai tad jūs neatceraties? Kad es iegāju veikalā, lai mēģinātu uzzināt, ko Malfojs lūdzis paglabāt, es ieraudzīju kaklarotu. Un Bordžins man tikai nosauca cenu, viņš neteica, ka tā jau ir pārdota vai…

—     Nu, tev taču varēja redzēt cauri, viņš tevi atkoda piecās sekundēs, protams, tev neko neizpauda… lai nu kā, Malfojs jau sen varēja kādu pēc tās kaklarotas aizsūtīt…

—    Pietiks! — profesore Maksūra noteica, apsteigdama Hermioni, kas, iedegusies dusmās, jau vēra muti, lai kaut ko atcirstu. — Poter, paldies, ka visu izstāstījāt, bet mēs nevaram visu vainu uzvelt Malfoja jaunkungam tikai tāpēc, ka viņš apmeklējis veikalu, kurā šo kaklarotu var iegādāties. Tad jau būtu jātur aizdomās vēl daudzi simti cilvēku…

—    …tieši to arī es teicu… — Rons nomurmināja.

—   …un, jebkurā gadījumā, mēs šogad esam ieviesuši ļoti stingrus pasākumus, lai padarītu skolu drošāku. Es neticu, ka kaklarota būtu varējusi nonākt skolas telpās bez mūsu ziņas…

—   Bet…

—    …turklāt, — profesore Maksūra paziņoja tonī, kas nepieļāva iebildes, — Malfoja jaunkunga šodien Cūkmiestiņā nemaz nebija.

Harijs sašļucis uzlūkoja profesori.

—   Kā jūs, profesore, zināt?

—    Viņam bija pēcstundas pie manis. Malfoja jaunkungs divas reizes pēc kārtas nebija sagatavojis mājasdarbu. Tāpēc — paldies, Poter, ka izklāstījāt savas aizdomas, — viņa noteica, soļodama uz durvīm, — bet tagad es vēlētos doties uz slimnīcas spārnu, lai palūkotos, kā klājas Keitijai Bellai. Uz redzēšanos!

Viņa pavēra kabineta durvis. Trijotnei atlika tikai bez vārda runas doties ārā no telpas.

Harijs bija nikns uz abiem draugiem par to, ka viņi nostājušies Maksūras pusē. Tiesa, kad Rons un Hermione sāka apspriest notikušo, viņš nespēja palikt malā.

—   Kā tu domā, kam Keitija nesa kaklarotu? — jautāja Rons, kad viņi kāpa pa kāpnēm augšā uz Grifidora torni.

—    Kas to lai zina, — Hermione atbildēja. — Bet, lai kas tas būtu, viņš vai viņa izglābās par mata tiesu. Nevienam neizdotos atvērt sainīti, nepieskaroties kaklarotai.

—     Tā varēja būt paredzēta ļoti daudziem, — Harijs sprieda.

—   Dumidoram — nāvēži sapņo tikt no viņa vaļā, viņš noteikti ir viens no svarīgākajiem mērķiem. Vai Gliemjragam — Dumidors uzskata, ka Voldemorts gribēja šo dabūt savā pusē, un nāvēži diez vai priecājas, ka viņš pārgājis Dumidora pusē. Vai…

—   Vai tev, — Hermione satraukta ieminējās.

—    Nevarētu būt, — Harijs nepiekrita, — Keitija vienkārši būtu pagriezusies un atdevusi sainīti man, ne? Mēs jau no pašiem "Trim slotaskātiem" gājām viņai aiz muguras. Būtu taču daudz prātīgāk atdot paciņu ārpus Cūkkārpas — iedomājies, Filčs visus iekšā nākošos un ārā ejošos taču pārmeklē. Nevaru saprast, kāpēc Malfojs lika viņai to ienest pilī?

—    Harij, Malfoja nebija Cūkmiestiņā! — Hermione iesaucās, izmisumā piecirzdama kāju.

—    Tad viņam bija kāds līdzzinātājs, — Harijs palika pie sava.

—   Krabe vai Goils — vai, ja tā padomā, varbūt kāds cits nāvēdis, kopš pievienošanās viņiem Drako droši vien ir labāki palīgi par Krabi un Goilu…

Rons un Hermione pārmija skatienus, kas skaidri pauda "Ar viņu nav vērts strīdēties".

—    Kronēšanas zupa, — apņēmīgi noteica Hermione, kad viņi tika līdz Resnajai kundzei.

Portrets nošūpojies ielaida viņus koptelpā. Ļaužu tur bija diezgan daudz, bet gaisā vēdīja samirkušu drēbju smārds. Vairākums audzēkņu likās atgriezušies no Cūkmiestiņā agrāk par noteikto stundu — neganto laika apstākļu dēļ. Telpā nejuta nedz baiļu gaisotni, nedz arī kāds kaut ko pārsprieda. Tātad ziņas par Keitijas nelaimi vēl nebija sasniegušas Grifidora torni.

—    Ja tā padomā, īpaši veiksmīgs jau tas uzbrukums nemaz nebija, — sprieda Rons, pie viena nevērīgi izsēdinādams kādu pirmziemnieku no atzveltnes krēsla pie paša kamīna un iesēzdamies tur pats. — Lāsts pat nenonāca pilī. Neizdevies mēģinājums.

—   Tev taisnība, — Hermione atzina, ar kāju izgrūzdama Ronu no krēsla un pirmziemnieku nosēdinādama atpakaļ vietā. — Nebija labi pārdomāts.

—     Bet kopš kura laika Malfojs būtu pieskaitāms pie pasaules izcilākajiem domātājiem? — Harijs vaicāja.

Ne Rons, ne Hermione viņam neatbildēja.

TRĪSPADSMITA NODAĻA SLEPENAIS MELSUDORS

Nākamajā dienā Keitiju pārveda uz Svētā Mango maģisko slimību un ievainojumu dziednīcu. Līdz tam laikam ziņa, ka meiteni ķēris lāsts, jau bija zināma visai skolai, kaut ari par notikuma detaļām neviens neko īsti nemācēja teikt, un, šķiet, tikai Harijs, Rons, Hermione un Līna zināja, ka Keitija nebija uzbrukuma mērķis.

—   Jā, un vēl, protams, to zina Malfojs, — Harijs ieminējās Ronam un Hermionei, taču abi draugi tagad izlikās kurli, kad vien Harijs pieminēja savu "nāvēža Malfoja" teoriju.

Harijs prātoja, vai Dumidors maz laikus atgriezīsies uz pirmdienas vakara nodarbību, bet, nesaņēmis nekādu ziņu, kas atceltu nolikto tikšanos, Harijs tieši pulksten astoņos stāvēja pie Dumidora kabineta durvīm. Tad viņš pieklauvēja, un profesora balss aicināja viņu iekšā. Dumidors sēdēja pie galda, izskatīdamies neparasti noguris. Ievainotā roka joprojām bija melna un apdegusi, taču, norādīdams Harijam uz krēslu, viņš vēlīgi pasmaidīja. Uz galda atkal stāvēja Domnīca, mezdama uz griestiem sudrabotas gaismas atspulgus.

—     Kamēr es biju projām, jums te klājies raibi, — Dumidors ierunājās. — Cik nopratu, jūs bijāt liecinieks tam, kas notika ar Keitiju.

—   Jā, profesor. Kā viņai klājas?

—     Vēl arvien diezgan bēdīgi, kaut gan varētu teikt, ka viņai laimējies. Izskatās, ka viņa aizskārusi kaklarotu ar mazmazītiņu neaizsargātas ādas laukumiņu — viņas cimdā bija sīks caurumiņš. Ja Keitija rotu būtu uzlikusi kaklā vai pat tikai paņēmusi kailā rokā, viņa būtu mirusi, iespējams, uz vietas. Par laimi, profesoram Strupam izdevās novērst lāsta strauju izplatīšanos…

—    Kāpēc viņš? — Harijs noprasīja. — Kāpēc ne Pomfreja madāma?

—     Bezkauņa, — no kāda portreta atskanēja klusa balss, un Fineass Nigells Bleks, Siriusa vecvecvectēvs, pacēla galvu no rokām, uz kurām nupat to bija snauduļodams noguldījis. — Savā laikā es nepieļāvu, lai audzēknis apšaubītu to, kas Cūkkārpā ierasts.

—     Jā, paldies, Fineas, — samiernieciski atsaucās Dumidors.

—    Profesors Strups par tumšajām zintīm, Harij, zina krietni vairāk nekā Pomfreja madāma. Lai nu kā, Svētā Mango ārsti man sūta ziņojumus ik pēc stundas, un es ceru, ka Keitija pilnībā izveseļosies.

—    Kur jūs bijāt nedēļas nogalē, profesor? — Harijs vaicāja, neklausīdams priekšnojautai, ka nupat jau atļaujas par daudz, — starp citu, likās, ka Fineasam Nigellam ir līdzīga priekšnojauta, jo viņš klusi iešņācās.

—     To es pagaidām labāk neatklāšu, — Dumidors atbildēja.

—   Tiesa, kad pienāks laiks, jūs to uzzināsiet.

—   Tiešām? — Harijs pārvaicāja, juzdamies pārsteigts.

—   Tiešām, tiešām, — apstiprināja Dumidors, izvilkdams no iekškabatas citu pudeli ar sudrabotām atmiņām un atkorķēdams to ar zižļa palīdzību.

—    Profesor, — Harijs piesardzīgi ieminējās, — es Cūkmiestiņā satiku Mahorku.

—    O, jā, es jau dzirdēju, ka Mahorks pret jūsu mantojumu izturoties maķenīt nevērīgi, — atzina Dumidors, mazliet saviebdamies. — Pēc tam kad viņu pieķērāt pie "Trim slotaskātiem", viņš sazin kur nobēdzinājies. Šķiet, viņš baidās no tikšanās ar mani. Tiesa, varu jums apsolīt, ka viņš vairs nepieskarsies nekam no Siriusa mantām.

—    Tas kraupainais jauktasinis čiepj Bleķu relikvijas? — aizvainots iesaucās Fineass Nigells un izgāja no sava rāmja — nav šaubu, lai apciemotu savu portretu Drūmkaktes laukuma divpadsmitajā namā.

—   Profesor, — pēc neilga klusuma briža ierunājās Harijs, — vai profesore Maksūra jums izstāstīja, ko viņai teicu pēc atgadījuma ar Keitiju? Par Drako Malfoju?

—    Jā, viņa izklāstīja man jūsu aizdomas, — Dumidors sacīja.

—   Un vai jūs…

—    Es izmantošu visus piemērotos līdzekļus, lai tiktu skaidrībā par ikvienu, kas varēja būt iejaukts Keitijas incidentā, — Dumidors apsolīja. — Bet šobrīd, Harij, man vairāk rūp mūsu nodarbība.

Harijs jutās mazliet aizskarts — ja reiz viņu stundas bija tik ļoti svarīgas, kāpēc uz otro bija tik ilgi jāgaida? Lai nu kā, Malfoju zēns vairs nepieminēja. Viņš vēroja, kā Dumidors ielej jaunās atmiņas Domnīcā un sašūpo akmens trauku savos garajos pirkstos.

—   Jūs noteikti atcerēsieties, ka stāstu par lorda Voldemorta pirmsākumiem mēs pārtraucām brīdī, kad glītais vientiesis Toms Melsudors bija pametis savu sievu, raganu Mīropu, un atgriezies dzimtas īpašumā Mazkārtavās. Mīropa palika viena Londonā, gaidīdama mazuli, kam bija lemts kļūt par lordu Voldemortu.

—   Kā jūs, profesor, zināt, ka viņa bija Londonā?

—     To apliecina tāds Karaktaks Bērks, — Dumidors atbildēja, — kas dīvainas sakritības dēļ savulaik palīdzēja dibināt to pašu veikalu, no kura nākusi mūsu nule apspriestā kaklarota.

Profesors saskaloja Domnīcas saturu — Harijs jau iepriekš to bija redzējis —, kā zelta meklētājs sijā zeltu. No virmojošās, sudrabotās virsmas izcēlās neliela cilvēka stāvs, kas turpināja lēnām griezties. Cilvēciņš bija sudrabots kā spoks, bet daudz īstāks, miesiskāks; pār pieri krītošais matu vilnis pilnīgi aizklāja viņam acis.

—     Jā, mēs to iegādājāmies savādos apstākļos. Tieši pirms Ziemassvētkiem to atnesa jauna ragana — ak, pirms daudziem gadiem. Teica, ka ļoti vajagot zeltu, nu, tas bija skaidri redzams. Pati vienās skrandās, turklāt grūtniecības pēdējos mēnešos… Bērniņam drīz vajadzēja nākt pasaulē. Teica, ka medaljons esot piederējis Slīdenim. Nu, tādus stāstiņus mēs dzirdam vai katru dienu. "Ak, šī piederēja Merlinam, viņa mīļākā tējkanniņa." Bet, apskatījis kaklarotu, es atradu Slīdeņa zīmi, un ar pāris vienkāršu buramvārdu palīdzību sapratu, ka viņa runā taisnību. Protams, tas padarīja medaljonu teju nenovērtējamu. Viņai, šķiet, nebija ne mazākās jausmas par tā vērtību. Priecājās, ka dabūja desmit galeonu. Labākais darījums mūsu veikala pastāvēšanas vēsturē!

Dumidors sašūpoja Domnīcu stiprāk, un Karaktaks Bērks atkal iegrima atpakaļ atmiņu virpulī, no kura bija nācis.

—     Viņš iedeva nieka desmit galeonus? — sašutis pārjautāja Harijs.

—    Karaktaks Bērks nebija izslavēts kā dāsns virs, — Dumidors atbildēja. — Tātad mēs zinām, ka pašās grūtniecības beigās Mīropa viena pati bija Londonā un viņai ļoti vajadzēja zeltu, vajadzēja tik ļoti, ka viņa bija gatava pārdot vienīgo vērtīgo mantu, kas viņai piederēja, — medaljonu, vienu no Svereldo dzimtas rūpīgi glabātajām relikvijām.

—   Bet viņa taču prata burt! — Harijs nepacietīgi ieminējās. — Kāpēc viņa nevarēja sagādāt pārtiku un visu nepieciešamo ar buršanos?

—  Jā, — Dumidors piekrita, — iespējams, varēja gan. Tomēr man šķiet — tas gan atkal ir tikai minējums, bet esmu pārliecināts, ka nekļūdos, — tajā brīdī, kad vīrs viņu pameta, Mīropa pārstāja izmantot maģiju. Man šķiet, viņa vairs nevēlējās būt ragana. Protams, nevar izslēgt iespēju, ka pieviltā mīlestība un saistītais izmisums lika izsīkt viņas burvju spēkam; arī tā mēdz notikt. Lai nu kā, jūs tūlīt redzēsiet, ka Mīropa liedzās pacelt zizli, pat lai glābtu sev dzīvību.

—   Viņa nevēlējās dzīvot pat dēliņa dēļ?

Dumidors izbrīnā savilka uzacis. — Vai jums tiešām žēl lorda Voldemorta?

—    Nē, — Harijs žigli atbildēja, — bet, ja reiz viņa varēja izvēlēties — un viņa varēja, ne tā kā mana mamma…

—    Arī jūsu mātei bija dota izvēle, — Dumidors mierīgi piebilda. — Jā, Mīropa Melsudora izvēlējās nāvi par spīti dēlam, kam viņa bija vajadzīga, taču netiesājiet viņu pārāk bargi, Harij. Ilgās ciešanas viņu bija novārdzinājušas, turklāt Mīropai nekad nav piemitusi jūsu mātes dūša. Un tagad — esiet tik labs un piecelieties…

—    Kurp mēs dosimies? — Harijs vaicāja, kad Dumidors nostājās viņam līdzās pie galda.

—    Šoreiz, — atbildēja Dumidors, — mēs ceļosim uz kādu no manām atmiņām. Es ceru, ka šis notikums jums liksies gan niansēm bagāts, gan gana precīzs. Tikai pēc jums, Harij…

Harijs pārliecās pār Domnīcu. Viņa seja pieskārās vēsajai atmiņu virsmai, un tad zēns atkal krita cauri tumsai… Pēc pāris mirkļiem viņam atkal bija pamats zem kājām. Atvēris acis, Harijs ieraudzīja, ka viņi abi stāv dzīvā, veclaicīgā Londonas ielā.

—   Te nu es esmu, — Dumidors mundri norādīja uz slaiku vīrieti, kurš zirga vilktu piena ratu priekšā šķērsoja ielu.

Jaunā Baltusa Dumidora garie mati un bārda bija vara sarkani. Ticis līdz ielas otrai pusei, viņš devās uz priekšu pa ietvi. Ne viens vien garāmgājējs atskatījās uz viņa ekstravaganti piegriezto plūmju krāsas samta uzvalku.

—     Glīts uzvalks, profesor, — Harijam izspruka, pirms viņš paguva apdomāt, ko saka, bet Dumidors tikai nosmējās. Viņi sekoja direktora jaunākajam apveidam pāris soļu aiz muguras, līdz pa dzelzs vārtiņiem iegāja tukšā, augstas sētas ieskautā pagalmā, kas pletās diezgan drūmas, stūrainas mājas priekšā. Jaunais Dumidors uzkāpa pa dažiem pakāpieniem, kas veda uz ieejas durvīm un vienreiz pieklauvēja. Pēc īsa brīža durvis atvēra šmulīga meitene priekšautā.

—    Labdien, man ir sarunāta tikšanās ar kādu Kola kundzi, kura, ja pareizi saprotu, vada šo iestādi?

—     Ak, — novilka pārsteigtā meitene un nopētīja Dumidora ekscentrisko tērpu. — Mjā… vienu mirklīti… KOLA KUNDZE! — viņa ieaurojās pāri plecam.

Harijs saklausīja, kā tāla balss kaut ko atkliedz pretī. Meitene atkal pagriezās pret Dumidoru. — Ienāciet, viņa tūlīt būs klāt.

Dumidors iegāja ar melnām un baltām flīzēm izliktā priekštelpā. Viss izskatījās noplucis, bet nevainojami tīrs. Harijs kopā ar vecāko Dumidoru sekoja. Pirms aiz viņiem aizvērās ārdurvis, gaitenī parādījās tieva, noskrējusies sieviņa, kas steidzās šurp. Viņas kalsnā seja izskatījās drīzāk nervoza nekā nelaipna, un, iedama uz Dumidora pusi, viņa vienlaikus pāri plecam turpināja sarunāties ar vēl vienu palīdzi priekšautā.

—     …un uznes Martai jodu, Billijs Stabss atkal nokasījis savas kreveles un Ēriks Vollijs notraipījis visus palagus — pie visa klāt nabags vēl saķēris vējbakas, — viņa turpināja bērt, uzrunādama tukšu gaisu. Tad viņa ieraudzīja Dumidoru un apstājās kā iemieta. Kola kundze izskatījās tik pārsteigta, it kā pa durvīm tikko būtu ienākusi žirafe.

—    Labdien, — sveicināja Dumidors, pastiepdams roku.

Kola kundze vienkārši stāvēja ar pavērtu muti.

—   Mani sauc Baltuss Dumidors. Tiku sūtījis vēstuli, kurā lūdzu jūs mani pieņemt, un jūs laipni norādījāt, ka pieņemamākais laiks būtu šodien.

Kola kundze samirkšķināja acis. Acīmredzot nospriedusi, ka Dumidors tomēr nav halucinācija, viņa vārgi noteica: — Ak, jā. Nu… labi… tad iesim uz manu istabu. Jā.

Viņa aizveda Dumidoru uz mazu telpu, kaut ko pa vidām starp kabinetu un viesistabu. Tur izskatījās tikpat trūcīgi kā priekšnamā, visas mēbeles bija piemeklētas kur kurā. Viņa norādīja Dumidoram uz ļodzīgu krēslu, bet pati apsēdās pie nekārtīga galda un turpināja tramīgi vērot viesi.

—   Esmu ieradies, kā jau norādīju savā vēstulē, lai apspriestos par Tomu Melsudoru un viņa nākotni, — Dumidors pavēstīja.

—   Vai jūs esat radinieks? — jautāja Kola kundze.

—    Nē, skolotājs, — Dumidors atbildēja. — Esmu ieradies, lai piedāvātu Tomam vietu savā skolā.

—   Kas tā būtu par skolu?

—   To sauc par Cūkkārpu, — Dumidors paskaidroja.

—   Un kāpēc jūs interesējaties par Tomu?

—    Mēs uzskatām, ka viņam piemīt spējas, ko mēs augstu vērtējam.

—    Jūs gribat teikt, ka viņš ir ieguvis stipendiju? Bet kā gan tas varēja notikt? Viņš nav pieteicies nekādām stipendijām.

—   Redzat, mūsu skolas sarakstos viņa vārds ir reģistrēts jau kopš dzimšanas…

—   Kas viņu reģistrējis? Vai vecāki?

Nevarēja rasties ne mazāko šaubu — Kola kundze bija neparasti apķērīga. Acīmredzot Dumidors domāja tāpat, jo Harijs pamanīja, ka no samta uzvalka kabatas neuzkrītoši iznirst zizlis, bet ar otru roku profesors paņem no Kola kundzes galda pilnīgi baltu papīra lapu.

—   Lūdzu, — sacīja Dumidors, vienu reizi novēcinādams zizli pēc tam, kad bija pasniedzis Kola kundzei papīra lapu, — es ceru, ka šim vajadzētu visu izskaidrot.

Kola kundzes acis apmiglojās, tad atkal noskaidrojās. Kādu brīdi viņa cieši vērās uz neaprakstīto papīru.

—    Izskatās, ka viss ir kārtībā, — viņa mierīgi noteica un atdeva papīru Dumidoram. Tad viņa pamanīja džina pudeli un divas glāzes. Harijs varēja apzvērēt, ka pirms mirkļa tur nekā tāda nebija.

—     Eēē… vai drīkstu jums piedāvāt glāzīti džina? — viņa ļoti smalki ieminējās.

—   Pateicos, labprāt, — starodams atbildēja Dumidors.

Drīz kļuva skaidrs, ka džina dzeršanā Kola kundze nav nekāda iesācēja. Ielējusi abās glāzēs pa krietnam mēriņam, viņa savējo iztukšoja vienā rāvienā. Nekautrēdamās nočāpstinājusies, viņa pirmo reizi uzsmaidīja Dumidoram, bet tas savukārt kala dzelzi, kamēr karsta.

—   Es ļoti priecātos, ja jūs man varētu kaut ko pastāstīt par Tomu Melsudoru! Cik noprotu, viņš piedzimis šeit, patversmē?

—    Tas tiesa, — atbildēja Kola kundze, vēlreiz ieliedama sev džinu. — Atceros to kā šodien, jo pati tikko biju sākusi šeit strādāt. Vecgada vakars, šausmīgs aukstums, snieg — varat iedomāties. Nejauka nakts. Un tad tā meitene, neko daudz vecāka par mani tolaik, uzstreipuļo augšā pa trepīti. Nu, nebija jau pirmā tāda. Mēs viņu pieņēmām, un pēc stundas mazais bija klāt. Vēl pēc stundas viņa bija pagalam.

Kola kundze izteiksmīgi pamāja ar galvu un ierāva vēl krietnu malku džina.

—    Vai viņa pirms nāves paguva ko pateikt? — Dumidors vaicāja. — Piemēram, kaut ko par zēna tēvu?

—   Paguva gan, — apliecināja Kola kundze, kas tagad, šķiet, jau jutās ļoti labi — kā nekā, džina glāze rokās un ieinteresēts klausītājs otrpus galdam. — Atceros, viņa man sacīja: "Es ceru, ka viņš izskatīsies pēc tēva." Nemelošu, pareizi vien cerēja, jo pati nekāda skaistule vis nebija — un tad viņa piekodināja, lai puiku nosaucot par Tomu, viņa tēva vārdā, un Svereldo, viņas tēva vārdā. Dīvains vārds, ne? Mēs vēl prātojām, vai tikai viņa nenāk no cirka — o, jā, un puikas uzvārds esot Melsudors. Drīz pēc tam, nebilduši vairs ne vārda, viņa nomira. Nu ko, puiku mēs nosaucām, kā teikts, likās, ka nabaga meitenei tas ir tik svarīgi, bet neviens Toms, ne Svereldo, nedz arī kāds Melsudors vai cits rads par mazo nekad nav interesējies. Tā nu puika palika patversmē — un dzīvo te līdz šai baltai dienai.

Kola kundze, šķiet, teju automātiski, ielēja sev vēl vienu šļuku džina. Vaigu galos viņai bija izsitušies divi sarkani plankumi. Tad viņa piebilda: — Savāds puika.

—   Jā. — Dumidors sacīja. — Tā varētu būt.

—   Arī kā zīdainis viņš bija savāds. Gandrīz nekad neraudāja, vai saprotat? Un tad, kad palika mazliet vecāks, viņš bija… dīvains.

—     Kādā ziņā dīvains? — Dumidors mudināja turpināt stāstu.

—   Nu, viņš…

Taču Kola kundze aprāvās, un Dumidoram uzmestais inkvizitores skatiens nebija nedz apmiglojies, nedz paviršs.

—   Vai viņam tiešām ir vieta jūsu skolā?

—   Noteikti, — Dumidors apstiprināja.

—   Un, lai ko es teiktu, nekas nemainīsies?

—   Nemainīsies.

—   Jūs tik un tā ņemsiet viņu līdzi?

—   Ņemšu, — Dumidors nopietni atbildēja.

Viņa piemiedza acis, it kā apsvērdama, uzticēties Dumidoram vai ne. Acīmredzot lēmums bija labvēlīgs, jo viņa pēkšņi izgrūda: — Citi bērni baidās no Toma.

—   Viņš citiem dara pāri? — jautāja Dumidors.

—   Manuprāt, jā, — Kola kundze mazliet saviebās, — taču pieķert viņu nav iespējams. Ir bijuši vairāki gadījumi… Nepatīkami gadījumi…

Dumidors viņu nesteidzināja, lai gan Harijs nojauta, ka profesors labprāt uzklausītu stāsta turpinājumu. Viņa iekampa vēl malciņu džinu, un sārtie vaigi pietvīka vēl sārtāki.

•— Billija Stabsa trusītis… nu, Toms apgalvo, ka neesot piedūris tam ne pirksta, un es nesaprotu, kā viņš maz būtu varējis, bet lopiņš taču nevarēja pats pakārties pie sijas?

—   Nevarēja gan, — Dumidors klusītēm atzina.

—    Bet es nespēju iedomāties, kā viņš tika tur augšā, kā viņš to pastrādāja. Zinu tikai to, ka viņi ar Billiju iepriekšējā dienā saplēsās. Un vēl, — Kola kundze ierāva vēl vienu šļuku, šoreiz noliedama sev zodu, — vasaras ekskursijas laikā — reizi gadā mēs cenšamies bērnus aizvest uz laukiem vai jūru — Eimija Bensone un Deniss Bišops pēc tam pārvērtās līdz nepazīšanai. Mēs no abiem izspiedām tikai to, ka viņi bijuši kaut kādā alā kopā ar Tomu Melsudoru. Tas zvēr, ka visi vienkārši ielīduši tur paskatīties, taču tur iekšā kaut kas notika, par to es esmu pārliecināta. Nu, un tie nav vienīgie gadījumi, ir notikušas vēl daudzas savādas lietas…

Viņa atkal paskatījās uz Dumidoru, un, lai gan Kola kundzes vaigi bija piesarkuši, viņas skatiens joprojām bija vērīgs. — Manuprāt, daudzi priecāsies, redzot viņu aizejam.

—    Esmu pārliecināts, ka jūs saprotat, — viņš neuzturēsies skolā augu gadu, — Dumidors bilda. — Viņam nāksies te atgriezties vismaz vasarās.

—    Nu, tas ir labāk nekā zvēliens pa degunu ar sarūsējušu krāsns kruķi, — Kola kundze noteica un neuzkrītoši nožagojās. Viņa piecēlās kājās. Harijam par pārsteigumu sieviņa turējās kājās apbrīnojami droši, par spīti tam, ka divas trešdaļas pudeles bija iztukšotas. — Domāju, jūs gribēsiet viņu satikt?

—   Ļoti labprāt, — Dumidors atbildēja, arī pieceldamies.

Viņa izvadīja profesoru no sava kabineta. Kamēr viņi kāpa augšup pa akmens kāpnēm, Kola kundze turpināja izkliegt norādījumus un padomus palīdzēm un bērniem. Bāreņi, Harijs ievēroja, visi kā viens valkāja vienādus pelēkus uzsvārčus. Viņi izskatījās pieklājīgi aprūpēti, taču šī nu noteikti bija drūma vietiņa, kur pavadīt bērnu dienas.

—     Klāt esam, — Kola kundze sacīja, kad viņi no otrā kāpņu laukumiņa nogriezās garā gaitenī un apstājās pie pirmajām durvīm. Viņa divas reizes pieklauvēja un devās iekšā.

—     Tom? Tev ir viesis. Šis ir Dumbertona kungs… piedodiet, Dumbierbora kungs. Viņš ir ieradies, lai pavēstītu tev… nu ko, lai izstāsta visu pats.

Harijs un divi Dumidori iegāja istabā. Kola kundze aizvēra aiz viņiem durvis. Viņi stāvēja mazā, pustukšā istabiņā, kurā atradās tikai vecs skapis, koka krēsls un dzelzs gulta. Uz pelēkās segas, kājas izstiepis, sēdēja zēns ar grāmatu rokās.

Toma Melsudora sejā nebija ne miņas no Stīgriem. Mīropas pirmsnāves vēlēšanās bija piepildījusies: viņš izskatījās pēc skaistuļa tēva miniatūras kopijas — vienpadsmitgadniekam tāds pagarš, tumšmatains un bāls. Novērtējot Dumidora ekscentrisko izskatu, zēna acis mazliet samiedzās. Mirkli valdīja klusums.

—     Sveicināts, Tom! — sacīja Dumidors, pasperdams soli uz priekšu un pastiepdams roku sveicienam.

Zēns mirkli vilcinājās un tad pastiepa pretī savu roku. Dumidors pievilka Melsudoram tuvāk cieto koka krēslu. Tagad abi mazliet atgādināja slimnīcas pacientu un ārstu.

—   Es esmu profesors Dumidors.

—     "Profesors"? — Melsudors atkārtoja. Viņš izskatījās piesardzīgs. — Vai tas ir kas līdzīgs "dakterim"? Kāpēc jūs esat ieradies? Vai viņa jūs izsauca mani apskatīt?

Zēns norādīja uz durvīm, pa kurām tikko bija izgājusi Kola kundze.

—   Nē, nē, — smaidot atbildēja Dumidors.

—    Es jums neticu, — Melsudors sacīja. — Viņa grib, lai kāds mani apskata. Sakiet taisnību!

Pēdējos divus vārdus viņš izrunāja tik ļoti uzsvērti, ka gandrīz bija jābrīnās. Tā bija pavēle — un izskanēja tā, it kā viņš nepavēlētu pirmo reizi. Plati iepletis acis, viņš blenza uz Dumidora, bet profesors neatbildēja, tikai turpināja laipni smaidīt. Pēc mirkļa Melsudors novērsās, tomēr izskatījās vēl piesardzīgāks.

—   Kas jūs esat?

—    Es jau teicu. Mani sauc profesors Dumidors, un es strādāju skolā, ko sauc par Cūkkārpu. Esmu ieradies, lai piedāvātu jums vietu manā skolā — jūsu jaunajā skolā, ja vien jūs piekristu mums piebiedroties.

Melsudora reakcija uz šo piedāvājumu bija pagalam negaidīta. Viņš pielēca no gultas un sāka atkāpties no Dumidora. Zēns izskatījās ļoti dusmīgs.

—   Jūs mani neap vedīsiet ap stūri! Es zinu, jūs esat no trakonama, vai ne? "Profesors", ko tu neteiksi! Es nekur neiešu, sapratāt? Trakonamā vieta ir tai vecajai grabažai. Es neko nenodarīju mazajai Eimijai Bensonei vai Denisam Bišopam, varat pats viņiem pajautāt, viņi jums visu izstāstīs!

—     Es neesmu no trakonama, — Dumidors pacietīgi atkārtoja. — Es esmu pasniedzējs, un, ja jūs mierīgi apsēstos, es par Cūkkārpu pastāstītu mazliet vairāk. Protams, ja jūs nevēlēsieties doties uz mūsu skolu, neviens jūs nespiedīs…

—   Lai tikai pamēģina. — Melsudora sejā parādījās vīpsnā.

—   Cūkkārpa, — turpināja Dumidors, it kā Melsudora beidzamos vārdus nebūtu dzirdējis, — ir skola bērniem ar īpašām spējām…

—   Es neesmu vājprātīgs!

—   Es zinu, ka neesat. Cūkkārpa nav skola trakajiem. Tā ir burvju skola.

Iestājās klusums. Melsudors stāvēja sastindzis, sejā nebija lasāms itin nekas, tikai skatiens pārmaiņus pievērsās te vienai, te otrai Dumidora acij, it kā zēns vienu no tām gribētu pieķert melos.

—    Burvju?

—   Tieši tā, — apliecināja Dumidors.

—   Tātad… tātad es protu burties?

—   Ko tad jūs protat?

—    Visu ko, — izdvesa Melsudors. Uztraukuma sārtums lēnām kāpa augšup pa zēna kaklu, līdz sasniedza iekritušos vaigus. Likās, ka viņam piemeties drudzis. — Es spēju pārvietot lietas, tām nepieskaroties. Es spēju pavēlēt dzīvniekiem, kurus neesmu dresējis. Es spēju panākt, lai ar cilvēkiem, kuri mani kaitina, notiek kas ļauns. Ja es vēlos, viņi cieš sāpes.

Viņam drebēja kājas. Viņš burtiski klupa uz priekšu un atkal atkrita uz gultas. Zēns sēdēja, blenzdams savās plaukstās un pieliecis galvu kā lūgšanā.

—   Es zināju, ka esmu citāds, — viņš čukstēja it kā pats saviem trīcošajiem pirkstiem. — Es zināju, ka esmu īpašs. Es vienmēr esmu zinājis, ka manī kaut kas ir.

—    Nu, un jums ir taisnība, — teica Dumidors. Profesors vairs nesmaidīja, tikai rūpīgi vēroja Melsudoru. —Jūs esat burvis.

Melsudors pacēla galvu. Viņa seja bija pārvērtusies — tajā vīdēja mežonīgs prieks. Tiesa, tas nedarīja viņu skaistāku, gluži pretēji, glītie vaibsti pēkšņi likās raupjāki, sejā jautās kaut kas gandrīz zvērīgs.

—   Vai arī jūs esat burvis?

—   Esmu gan.

—   Pierādiet! — Melsudors pateica tajā pašā tonī, kādā bija bildis "Sakiet taisnību!".

Dumidors sarauca pieri. —Ja, kā noprotu, jūs piekrītat doties uz Cūkkārpu…

—   Protams, piekrītu!

—    Tad jums nāksies uzrunāt mani par "profesoru" vai "seru".

Uz mirkli Melsudors saknieba lūpas, bet pēc tam pavisam svešādā, pieklājīgā balsī sacīja: — Piedodiet, ser. Es gribēju teikt — lūdzu, profesor, vai jūs man neparādītu…?

Harijs bija pārliecināts, ka Dumidors atteiksies, ka paskaidros Melsudoram — Cūkkārpā būs gana laika praktiskiem demonstrējumiem, ka viņi pašlaik atrodas vientiešu pilnā mājā, tāpēc jābūt piesardzīgiem. Taču Harijam par lielu pārsteigumu Dumidors no žaketes iekškabatas izvilka zizli, pavērsa to pret skapi istabas stūrī un nevērīgi pavicināja.

Skapis uzliesmoja.

Melsudors pielēca kājās. Harijam bija grūti pārmest viņam šoka un dusmu kliedzienu — šajā skapī droši vien atradās viss, kas zēnam piederēja. Bet, kad Melsudors jau posās mesties virsū Dumidoram, liesmas izgaisa, un skapis stāvēja, kur bijis, pilnīgi neskarts.

Melsudors paskatījās vispirms uz skapi, tad uz Dumidoru. Ar alkainu skatienu viņš norādīja uz zizli. — Kur es varu tādu dabūt?

—    Visam savs laiks, — Dumidors atbildēja. — Man liekas, kaut kas lūko izlauzties no skapja.

Un patiešām — skapī kaut kas grabinājās, šī bija pirmā reize, kad Melsudors izskatījās nobijies.

—   Atveriet durvis, — Dumidors sacīja.

Melsudors vispirms mirkli vilcinājās, tad pārgāja pāri istabai un atvēra skapja durvis. Augšējā plauktā, virs stieņa ar nonēsātām drānām, drebēja un grabēja neliela kartona kastīte, it kā tajā būtu iesprostotas vairākas jukušas peles.

—   Ņemiet laukā, — Dumidors teica.

Melsudors paņēma grabošo kastīti. Izskatījās, ka dūša viņam sašļukusi papēžos.

—   Vai kastītē atrodas kas neatļauts? — Dumidors jautāja.

Melsudors pievērsa Dumidoram ilgu, tiešu, aprēķina pilnu skatienu. — Jā, laikam gan, ser, — viņš pēc brīža neizteiksmīgi novilka.

—   Atveriet, — Dumidors lika.

Melsudors noņēma kastītes vāku un izbēra tās saturu uz gultas. Harijs, gaidījis kaut ko satraucošāku, ieraudzīja pavisam parastu sīkumu jūkli: starp citām mantām viņš ievēroja jo-jo, sudraba uzpirksteni un nobružātas mutes harmonikas. Izbērtas no kastes, mantas pārstāja lēkāt un nekustīgi gulēja uz plānās segas.

—   Jūs šīs lietas atdosiet īpašniekiem un atvainosieties, — mierīgi sacīja Dumidors, iebāzdams zizli atpakaļ žaketes iekškabatā. — Es zināšu, vai esat to izdarījis. Un brīdinu — Cūkkārpā zagšanu nepieļauj.

Melsudors nejutās ne mazdrusciņ apmulsis. Viņš vēl aizvien bez īpašām emocijām, tikai ar atzinību acīs raudzījās uz Dumidoru. Visbeidzot zēns neizteiksmīgi atsaucās: — Jā, profesor.

—    Cūkkārpā, — turpināja Dumidors, — mēs mācām ne tikai izmantot maģiju, bet arī kontrolēt to. Jūs — esmu pārliecināts, to īsti neapzinoties, — esat lietojis savas spējas tā, kā mūsu skolā ne tikai nemāca, bet pat liedz. Neesat pirmais — un nebūsiet pēdējais, kas palaidis burvju spējas savā vaļā. Tomēr jums jāzina, ka Cūkkārpā var izslēgt savus audzēkņus un Burvestību ministrija — jā, ir ari tāda ministrija — likumu pārkāpējus soda vēl bargāk. Ienākot mūsu pasaulē, visiem topošajiem burvjiem ir jāapņemas ievērot turienes likumus.

—   Jā, ser, — Melsudors atkal atbildēja.

Nebija iespējams noteikt, ko viņš domā. Viņa seja bija un palika neizdibināma. Zēns salika zagtās mantas atpakaļ kartona kastītē. Pēc tam viņš pagriezās pret Dumidoru un droši paziņoja: — Man nav naudas.

—     Tas nav nekas briesmīgs, — sacīja Dumidors, izvilkdams no kabatas ādas naudas zutni. — Cūkkārpas rīcībā ir līdzekļi tiem, kam nepieciešama palīdzība, lai iegādātos grāmatas un drānas. Iespējams, vienu otru buramvārdu grāmatu un šo to citu nāksies pirkt lietotu preču veikalā, bet…

—   Kur es varu nopirkt buramvārdu grāmatas? — Melsudors pārtrauca profesoru, pat paldies nepateicis, — paņēmis no viņa smago ādas maisiņu un pētīdams biezos zelta galeonus.

—     Diagonalejā, — Dumidors atbildēja. — Man līdzi ir jums nepieciešamo grāmatu un mantu saraksts. Varu palīdzēt jums visu sagādāt…

—    Jūs nāksiet līdzi? — profesoru uzlūkodams, vaicāja Melsudors.

—   Protams, ja vien jūs…

—    Jūs man neesat nepieciešams, — Melsudors pārtrauca profesoru vēlreiz. — Esmu radis ar visu tikt galā pats. Pa Londonu es vienmēr staigāju viens. Kā lai es tieku uz Diagonaleju… ser? — viņš piebilda, pamanījis izteiksmi Dumidora sejā.

Harijs domāja, ka Dumidors neļaus Melsudoram iepirkties vienam, taču arī šoreiz viņu gaidīja pārsteigums. Dumidors pasniedza Melsudoram aploksni ar nepieciešamo mantu sarakstu un, izstāstījis zēnam, kā no patversmes nokļūt "Caurajā katlā", paskaidroja: — Jūs to redzēsiet, lai gan apkārtējie vientieši — proti, cilvēki, kas nav apveltīti ar burvju spējām, — krodziņu nemanīs. Jums jāsatiek bārmenis Toms — to būs viegli atcerēties, jo viņam ir tāds pats vārds kā jums…

Melsudors aizkaitināti saviebās, it kā mēģinātu aizdzīt no sejas uzmācīgu mušu.

—   Jums nepatīk vārds "Toms"?

—    Tomu ir tik daudz, — nomurmināja Melsudors. Tad, it kā pašam par spīti, pār zēna lūpām izlauzās jautājums: — Vai mans tēvs bija burvis? Arī viņu sauca Toms Melsudors, tā man stāstīts.

—   Baidos, ka to es nezinu, — laipni atbildēja Dumidors.

—     Manai mammai droši vien nebija maģisku spēju, ja reiz viņa nomira, — turpināja Svereldo, gandrīz vairāk uzrunādams pats sevi, ne Dumidoru. — Tātad atliek viņš. Tātad tagad es nopirkšu visas vajadzīgās lietas, bet kad man jāierodas tajā Cūkkārpā?

—     Visas norādes atradīsiet uz otras aploksnē ieliktās pergamenta loksnes, — Dumidors paskaidroja. — Pirmajā septembrī jums jādodas ceļā no Kingskrosas stacijas. Aploksnē atradīsiet arī vilciena biļeti.

Melsudors pamāja ar galvu. Dumidors piecēlās un vēlreiz pastiepa zēnam roku. Pasniegdams pretī savējo, Melsudors sacīja: — Es spēju sarunāties ar čūskām. Es to atklāju reiz, kad mēs bijām laukos — čūskas mani atrada, tās sačukstējās ar mani. Vai ar visiem burvjiem ir tā?

Harijs saprata, ka savas dīvainākās spējas pieminēšanu zēns tīšām atstājis uz pēdējo brīdi, cieši apņēmies atstāt iespaidu uz sarunu biedru.

—    Tas ir diezgan neparasti, — pēc mirkli ilgas vilcināšanās atbildēja Dumidors, — tomēr tu neesi vienīgais.

Profesora balss skanēja nevērīgi, tomēr viņa skatienā iezagās interese. Tā viņi stāvēja kādu mirkli, vīrietis un zēns, skatīdamies viens uz otru. Tad abi atlaida viens otra roku, un Dumidors piegāja pie durvīm.

—   Visu labu, Tom. Uz tikšanos Cūkkārpā!

—    Droši vien būs gana, — ierunājās sirmais Dumidors līdzās Harijam, un mirkli vēlāk viņi bezmiesīgi traucās cauri tumsai, lai atgrieztos tagadnē un Dumidora kabinetā.

—     Piesēdiet, — vedināja Dumidors, piezemēdamies līdzās Harijam.

Vēl arvien prātodams par tikko redzēto, Harijs paklausīja.

—   Viņš noticēja daudz ātrāk nekā es — proti, kad jūs pateicāt, ka viņš ir burvis, — Harijs sacīja. — Es Hagridam no sākuma nemaz neticēju.

—   Jā, Melsudors bija pilnīgi gatavs noticēt, ka viņš ir — izmantosim viņa paša vārdu — "īpašs", — Dumidors atzina.

—   Vai jūs jau nojautāt — toreiz? — Harijs vaicāja.

—    Vai es nojautu, ka tikko esmu iepazinies ar visu laiku briesmīgāko tumšo burvi? — Dumidors pārjautāja. — Nē, man nebija ne jausmas, ka viņš izaugs par to, kas ir. Tiesa, viņš mani neapšaubāmi ieinteresēja. Es atgriezos Cūkkārpā ar ciešu apņemšanos neizlaist viņu no acīm. No vienas puses, tāpēc ka viņš bija viens un bez draugiem, bet, no otras puses, tādēļ, lai viņš nenodarītu pāri citiem. Viņa spējas, kā jau dzirdējāt, bija pārsteidzoši labi attīstītas — tik jaunam burvim, turklāt — kas pats interesantākais un zīmīgākais — viņš jau bija atklājis, ka daļēji spēj tās kontrolēt, un sācis tās lietot apzināti. Un, kā redzējāt, tie nebija nejauši topošam burvim raksturīgi eksperimenti — viņš jau tobrīd izmantoja maģiju pret līdzcilvēkiem, izmantoja, lai iebiedētu, lai sodītu, lai iegūtu varu pār citiem. Mazās epizodes ar pakārto trusīti un zēnu un meiteni, ko viņš ievilinājis alā, bija raksturīgākās… ja es vēlos, viņi cieš sāpes…

—    Un viņš bija šņācmutis, — iestarpināja Harijs.

—   Jā, patiešām, tā ir reta spēja, turklāt tā bieži ir saistīta ar tumšajām zintīm, lai gan, kā mēs zinām, pa šņācmutim gadās arī starp dižiem un labiem burvjiem. Starp citu, Melsudora spēja sarunāties ar čūskām mani uztrauca krietni mazāk par viņa acīm redzamo tieksmi uz nežēlību, noslēpumainību un varu.

—   Laiks mūs atkal apvedis ap stūri, — sacīja Dumidors, norādīdams uz tumšajām debesīm aiz loga. — Bet, pirms šķiramies, es gribēju pievērst jūsu uzmanību dažiem sīkumiem, jo tiem būs liela nozīme notikumos, ko mēs apspriedīsim nākamajās nodarbībās. Pirmkārt, es ceru, jūs pamanījāt Melsudora reakciju uz manu frāzi, ka viņa priekšvārds, "Toms", nav nekāds retums?

Harijs pamāja.

—    Tādējādi viņš izpauda, ka nicina jebko, kas viņu saista ar citiem, pret jebko, kas dara viņu parastu. Jau tad viņš vēlējās būt atšķirīgs, sevišķs, slavens. Kā zināms, viņš atteicās no sava vārda tikai dažus gadus pēc nule redzētajiem notikumiem un radīja "lorda Voldemorta" masku, aiz kuras kopš tā laika slēpies. Droši vien ievērojāt ari to, ka Toms Melsudors bija ļoti patstāvīgs, noslēpumains — un viņam, pēc visa spriežot, nebija draugu? Viņš nevēlējās, lai kāds palīdzētu vai vismaz pavadītu uz Diagonaleju. Viņš gribēja rīkoties pats. Pieaugušais Voldemorts ir tāds pats. Iespējams, jums kādreiz nāksies dzirdēt, ka daudzi nāvēži lielās ar Voldemorta uzticēšanos; apgalvo, ka tikai viņi ir savam vadonim tuvi, ka viņi saprot Voldemortu. Un rūgti maldās. Lordam Voldemortam nekad nav bijis neviena drauga — un, manuprāt, viņš tādus nekad nav vēlējies. Un, visbeidzot, — es ceru, ka neesat jau par daudz samiegojies — jaunajam Tomam Melsudoram patika kolekcionēt trofejas. Jūs redzējāt kastīti ar nozagtajām mantām, ko viņš bija paslēpis savā istabā. Šīs mantiņas bija atņemtas viņa upuriem, ja tā var teikt, tās bija īpaši nejauku burvestību suvenīri. Paturiet prātā šo žagatas vākšanas kāri, jo tai būs īpaša nozīme vēlāk. Un tagad tiešām laiks doties pie miera.

Harijs piecēlās. Iedams pāri istabai, viņš pēkšņi ievēroja, ka galdiņš, uz kura pagājušās nodarbības beigās atradās Svereldo Stīgra gredzens, tagad ir tukšs.

—   Jā, Harij? — vaicāja Dumidors, kad Harijs apstājās.

—    Gredzena šeit vairs nav, — zēns pagriezies teica. — Bet es iedomājos, ka pie jums varētu būt mutes harmonikas vai kas tamlīdzīgs.

Dumidors starojoši uzsmaidīja viņam un mirkli vēroja Hariju pāri aceņu pusmēnešiem.

—  Jūs esat ļoti acīgs, Harij, bet mutes harmonikas toreiz bija tikai mutes harmonikas.

Un ar šiem zīmīgajiem vārdiem profesors pamāja Harijam atvadu sveicienu. Zēns saprata, ka tiešām jāiet.

ČETRPADSMITĀ NODAĻA VISLAIME

Nākamajā rītā pirmā nodarbība bija herboloģija. Brokastu laikā Harijs nepaguva Ronam un Hermionei izstāstīt par iepriekšējā vakara nodarbību pie Dumidora, jo baidījās, ka to kāds var noklausīties, toties ceļā pāri dārzeņu lauciņam uz siltumnīcām Harijs visu izklāstīja draugiem. Niknais vējš, kas bija plosījies visu nedēļas nogali, beidzot bija norimis, toties atkal uzkrita savādā dūmaka, tāpēc vajadzēja mazliet vairāk laika, līdz viņi atrada pareizo siltumnīcu.

—    Bail pat iedomāties — mazs Paši-Zināt-Kas, — Rons klusi sacīja, kad trijotne ieņēma vietas līdzās vienam no mezglotajiem ķempjsūkļa celmiem, šā pusgada projektam, un uzvilka aizsargcimdus.

—    Bet es vēl arvien nesaprotu, kāpēc Dumidors tev to visu rāda. Nu, protams, interesanti un tā tālāk, bet kāda tam jēga?

—    Nezinu, — atzinās Harijs, iebāzdams mutē zobu aizsargu.

—    Bet viņš apgalvo, ka viss esot svarīgi un palīdzēšot man izdzīvot.

—   Manuprāt, tas ir aizraujoši, — Hermione atklāti pateica. — Un zināt visu iespējamo par Voldemortu taču ir pašsaprotami. Kā gan citādi tu dabūsi zināt viņa vājības?

—    Kā gāja beidzamajā Gliemjraga pasākumā? — cauri gumijas aizsargam neskaidri atskanēja Harija balss.

—    īstenībā tīri jautri, — atbildēja Hermione, uzlikdama aizsargbrilles. — Protams, viņš nepārstāj vilkt savu meldiņu par bijušajiem audzēkņiem, kas tagad kļuvuši slaveni, un vai ģībst no Maklagena, jo šim ir tik labi sakari, bet Gliemjraga uzkodas bija patiešām izcilas, turklāt viņš mūs iepazīstināja ar Gvenogu Džonsu.

—     Gvenogu Džonsu? — pārjautāja Rons, un acis aiz brillēm iepletās. — Ar to Gvenogu Džonsu? "Holihedas harpiju" kapteini?

—    Ar to pašu, — Hermione apstiprināja. — Man gan likās, ka viņa ir mazliet pārņemta pati ar sevi, bet…

—    Nu jau būs gana pļāpu! — profesore Asnīte viņus mundri uzrunāja, pienākdama pie galda un stingri visu nopētīdama. — Jūs atpaliekat, visi citi jau sākuši strādāt, bet Nevils jau ticis pie pirmās pāksts!

Trijotne atskatījās. Patiešām, gabaliņu nostāk sēdēja Nevils ar pārsistu lūpu un pāris pamatīgiem skrāpējumiem sejā, toties rokā viņš cieši sažņaugtu turēja derdzīgu, pulsējošu objektu aptuveni greipfrūta lielumā.

—    Profesore, mēs tūlīt! — Rons atsaucās, bet, kad profesore aizgriezās, pusbalsī piebilda: — Vajadzēja izmantot Slāpētus'.

—    Nevajadzēja vis! — Hermione acumirklī atcirta, izskatīdamās manāmi noskaitusies, kā jau vienmēr, kad tika pieminēts Jauktasiņu Princis un viņa burvestības. — Labi, sākam… Citādi tiešām nepagūsim…

Viņa uzmeta abiem pārējiem zīmīgu skatienu; tad trijotne dziļi ievilka elpu un uzklupa mezglainajam celmam, kas atradās pa vidu.

Tas uzreiz atdzīvojās. Gari, dzelkšņoti, kazenes dzinumiem līdzīgi vīteņi izšāvās no celma augšpuses un kā pātagas nosvilpa gaisā. Viens no vīteņiem ieķērās Hermionei matos, un Ronam nācās to atvairīt ar potēšanas knaibļu pāri. Harijam izdevās saķert divus dzinumus un sasiet tos mezglā. Starp daudzajiem zaru taustekļiem pavērās caurums. Hermione tur drosmīgi iebāza roku, bet caurums kā lamatas sakampās viņai ap elkoni. Harijs un Rons tikmēr vilka un rāva vīteņus, kamēr caurums atkal atvērās, un Hermione izrāva roku, cieši sažmiegusi pirkstos tieši tādu pašu pāksti, kādu pirms mirkļa bija turējis Nevils. Tajā pašā mirklī dzelkšņotie vīteņi iešāvās atpakaļ caurumā, un mezglainais celms stāvēja uz galda kā nekaitīgs, sakaltis stumbenis.

—    Manuprāt, savā dārzā, kad man tāds būs, es gan šitādus neaudzēšu, — sacīja Rons, atbīdījis aizsargbrilles uz pieres un norausis sviedrus.

—   Pasniedz man bļodu, — lūdza Hermione, turēdama pulsējošo pāksti izstieptā rokā. Harijs pasniedza trauku, un meitene, pretīgumā saviebusies, iemeta tur savu trofeju.

—   Neesiet nu tik cimperlīga, izspiediet uzreiz, vislabāk to darīt, kamēr pāksts vēl svaiga! — uzsauca profesore Asnīte.

—    Lai nu kā, — Hermione turpināja aizsākto sarunu, it kā cīņas ar koka gabalu nemaz nebūtu bijis, — Gliemjrags ir iecerējis rīkot Ziemassvētku ballīti, Harij, turklāt no tās tev neizdosies izsprukt, jo profesors lūdza, lai es laikus noskaidroju, kuri vakari tev ir brīvi, lai viņš varētu būt drošs, ka tu ieradīsies.

Harijs novaidējās. Tikmēr Rons, kas, piecēlies kājās, uzlicis abas rokas uz Hermiones guvuma un no visa spēka to bļodā žmaidzīdams, mēģināja pārspiest pāksti pušu, dusmīgi vaicāja: — Atkal vieni svētki tikai Gliemjraga izredzētajiem, jā?

—   Jā, tikai Gliemja klubiņam, — atbildēja Hermione.

Pāksts izspruka no Rona tvēriena, vispirms ietriecās siltumnīcas rūtī, atlēca no tās un trāpīja pa pakausi profesorei Asnītei, notriekdama viņas veco, salāpīto cepuri. Harijs devās pakaļ pākstij. Kad viņš atgriezās, Hermione sacīja: — Paklausies, ne jau es izdomāju nosaukumu "Gliemja klubiņš"…

—    "Gliemja klubiņš", — atkārtoja Rons ar Malfoja cienīgu smīnu. — Cik nožēlojami. Nu ko, ceru, ka tev šis pasākums ies pie sirds. Varbūt pamēģini salaist ar Maklagenu, tad Gliemjrags varētu jūs pasludināt par Gliemjraga klubiņa karali un karalieni…

—   Mums ir ļauts ņemt līdzi viesus, — sacīja Hermione, kas nezināma iemesla dēļ bija koši jo koši piesarkusi, tā, ka izskatījās applaucējusies, — un es cerēju aicināt tevi. Bet, ja reiz tu uzskati, ka tas ir tāds stulbums, es nelikšos ne zinis!

Pēkšņi Harijs vēlējās, kaut pāksts būtu aizlidojusi vēl tālāk un viņam nevajadzētu sēdēt starp abiem strīdniekiem. Ne viens, ne otrs neievēroja, kā Harijs paķēra bļodu ar pāksti un mēģināja to atvērt, cik vien skaļi un stipri varēdams. Kā par nelaimi, viņš vēl arvien dzirdēja katru draugu izteikto vārdu.

—    Tu domāji aicināt mani? — pilnīgi citā balsī pārjautāja Rons.

—   Domāju gan, — dusmīgi atcirta Hermione. — Bet, protams, ja tu gribi, lai es pamēģinu salaist ar Maklagenu…

Iestājās klusuma mirklis, kura laikā Harijs mēģināja pāršķelt pāksti, kapādams to ar piķējamo lāpstiņu.

—   Nē, negribu, — ļoti klusi atzina Rons.

Harijs netrāpīja pākstij, toties trāpīja bļodai. Tā sašķīda sīkos gabaliņos.

—   Labo! — viņš žigli iesaucās, bakstīdams lauskas ar zižļa galu, līdz bļoda atkal bija vesela. Tomēr, pateicoties blīkšķim, Rons un Hermione bija pamanījuši Harija klātbūtni. Hermione izskatījās apjukusi un tūlīt sāka šķirstīt savu "Pasaules plēsīgo koku" eksemplāru, lai atrastu norādījumus, kā pareizi atvērt ķempjsūkļu pākstis. Rons turpretī likās vienlaikus nokaunējies un lepns par sevi.

—   Padod to šurp, Harij, — Hermione steidzīgā balsī lūdza. — Te rakstīts, ka mums tas jāpārdur ar kaut ko asu.

Harijs pasniedza viņai bļodu ar visu pāksti. Tad abi zēni uzlika aizsargbrilles atpakaļ uz acīm un vēlreiz metās virsū celmam.

Nebija jau nekāds lielais brīnums, prātoja Harijs, cīnīdamies ar dzelkšņoto vīteni, kas mēģināja viņu nožņaugt. Viņam bija nojauta, ka agri vai vēlu tā varētu notikt. Taču viņš īsti nesaprata, ko domāt… Šobrīd Harijs un Čo jutās tik neērti, ka nespeja pat paskatīties viens uz otru, nemaz nerunājot par papļāpāšanu. Kas notiktu, ja Rons un Hermione sāktu draudzēties, nu, draudzēties kā zēns ar meiteni, bet tad izšķirtos? Vai draudzība neciestu? Harijs ar nepatiku atcerējās tās dažas nedēļas, kad trešajā mācību gadā Rons un Hermione nerunāja viens ar otru, un viņam bija nācies ilgi meklēt, kā abus salabināt. Un kā būtu, ja viņi neizšķirtos? Ja viņi kļūtu līdzīgi Bilam un Flērai, ja atrasties viņu klātbūtnē būtu neizturami neērti, līdz beidzot viņš justos pavisam atstumts un viens?

—    Rokā ir! — iesaucās Rons, izvilkdams no celma otru pāksti tieši tajā brīdī, kad Hermionei izdevās pārdurt pirmo. Bļoda bija pilna ar gurniem, kas locījās kā gaišzaļi tārpi.

Līdz pat stundas beigām Gliemjraga Ziemassvētkus neviens vairs nepieminēja. Lai gan nākamajās dienās Harijs vēroja abus draugus ciešāk nekā parasti, Rons un Hermione nelikās mainījušies, ja nu vienīgi izturējās viens pret otru mazliet pieklājīgāk nekā parasti. Harijs pieļāva, ka vienkārši nāksies gaidīt, lai redzētu, kas notiks sviestalus un Gliemjraga apartamentu puskrēslas ietekmē Ziemassvētku priekšvakarā.

Keitija Bella vēl arvien atradās Svētā Mango slimnīcā, un par viņas iespējamo atveseļošanos nekas nebija zināms. Tas nozīmēja, ka Grifidora daudzsološajā komandā, ko Harijs tik rūpīgi gatavoja jau kopš septembra, trūka viena dzinēja. Viņš atkal un atkal atlika Keitijas nomaiņu, cerēdams, ka viņa tomēr atgriezīsies, taču sezonas atklāšanas spēle ar slideniem strauji tuvojās, un galu galā viņam nācās samierināties, ka meitene neatgriezīsies komandas rindās līdz spēles dienai.

Harijs apzinājās, ka diez vai pārcietīs vēl vienu plaši izsludinātu pārbaudes treniņu. Ar grūtu sirdi, kam ar kalambolu bija mazs sakars, pēc kādas pārvērtību stundas viņš noķēra pie rokas Dīnu Tomasu. Vairākums pārējo audzēkņu jau bija izgājuši no klases, pa kuru vēl arvien vidžināja vairāki vīterojoši, dzelteni putneļi. Tos visus bija uzbūrusi Hermione; pārējiem nebija izdevies radīt ne spalviņas.

—   Vai tu vēl gribi spēlēt par dzinēju?

—   Ko?… Jā, protams! — Dīns iededzies atbildēja. Pāri Dina plecam Harijs varēja redzēt, kā sapīkušais Šīmuss Finigens sviež somā mācību grāmatas. Viens no iemesliem, kāpēc Harijs īsti negribēja aicināt Dīnu, t>ija tieši šis — viņš zināja, ka Šīmusam tas nepatiks. No otras puses, kapteinim bija jārīkojas tā kā labāk viņa komandai, un pārbaudes treniņā Dīns bija krietni labāks par Šīmusu.

—   Nu ko, tad tu esi pieņemts komandā, — Harijs sacīja. — Treniņš šodien septiņos vakarā.

—    Labi, — Dīns iesaucās. — Paliec sveiks! Nolāpīts, ko teiks Džinnija, kad viņai izstāstīšu!

Viņš izmetās no klases, atstājot tur tikai Hariju un Šīmusu. Šo nepatīkamo bridi vieglāku nepadarīja arī tas, ka mirkli vēlāk viens no Hermiones kanārijputniņiem uzkakāja Šīmusam tieši uz galvas.

Keitijas aizstājēja izvēle radīja neapmierinātību ne tikai Šīmusā. Koptelpā murmināja, ka Harijs tagad devis priekšroku diviem saviem klasesbiedriem. Tā kā Harijam skolas gados bija nācies pārciest krietni nepatīkamāku murmināšanu par šo, viņš par pļāpām īpaši neuztraucās, lai gan prasības pēc uzvaras nākamajā spēlē ar Slideni tikai vairojās. Ja Grifidors uzvarēs, Harijs zināja, ka viss nams aizmirsīs kritiku un apgalvos, ka vienmēr savējos uzskatījuši par lielisku komandu. Toties, ja viņi zaudēs… nu ko, Harijs pie sevis nosmīnēja, bija pārciesta arī trakāka murmināšana…

Vakarā Dina sniegums nelika Harijam nožēlot. Dīns labi saspēlējās ar Džinniju un Demelzu. Triecēji Pīkss un Kūts ar katru treniņu spēlēja arvien labāk. Vienīgā problēma izrādījās Rons.

Harijam gan nebija nekāds jaunums, ka Rons spēlē nevienmērīgi, ka draugu reizēm pieviļ nervi un uzbrūk pārliecības trūkums, tomēr, kā par nelaimi, sezonas pirmās spēles tuvums likās paspilgtinām visas Rona vecās vainas. Vispirms viņš ielaida sešus grozus, no kuriem vairākumu iemeta Džinnija, tad pamazām tehnika kļuva arvien juceklīgāka un juceklīgāka, līdz beidzot viņš trāpīja uzbrūkošajai Demelzai Robinsai pa seju.

—   Man tas gadījās nejauši, piedod, Demelza, tiešām piedod! — Rons kliedza viņai pakaļ, kad Grifidora dzinēja zvārodamās nolaidās zemē, asinis šķiezdama riņķī apkārt. — Es tikai…

—     …ļāvos panikai, — Rona vietā dusmīgi pabeidza Džinnija, nolaizdamās blakus Demelzai un pētīdama viņas pārsisto lūpu.

—   Tu, Ron, gan esi āksts! Paskaties uz viņas seju!

—    Es tikšu ar to galā, — ieminējās Harijs, nolaizdamies līdzās abām meitenēm. Pacēlis zizli pret Demelzas muti, viņš noteica:

—     Izlabis! — un tad piebilda: — Džinnij, starp citu, lūdzu, nesauc Ronu par ākstu, tu neesi šīs komandas kapteine…

—    Nu, tu likies pārāk aizņemts, lai nosauktu viņu par ākstu, un man ienāca prātā, ka kādam tas būtu jāizdara…

Harijs ar grūtībām apvaldīja smieklus.

—   Visi gaisā! Aiziet!

Kopumā šis izrādījās viens no sliktākajiem treniņiem kopš mācību gada sākuma, lai gan Harijam nelikās, ka pašā spēles priekšvakarā ko tādu der vaļsirdīgi atzīt.

—    Visi labi pastrādājuši, manuprāt, mēs slidenus nolīdzināsim līdz ar zemi, — viņš uzmundrinoši uzsauca. Dzinēji un triecēji pameta ģērbtuvi, izskatīdamies gana apmierināti paši ar sevi.

—    Es spēlēju kā pūķa sūdu maiss, — aizkritušā balsī novilka Rons, kad aiz Džinnijas aizkrita durvis.

—    Nekā, — Harijs cieši noskaldīja. — Pārbaudēs par tevi labāka sarga nebija. Tev tikai jātiek galā ar nerviem.

Visu ceļu līdz pat pilij Harijs turpināja bārstīt uzmundrinājumus, un, kad viņi tika līdz otrajam stāvam, Rons likās esam mazliet labākā omā. Bet, kad Harijs pavilka sāņus pie sienas piekārto gobelēnu, lai izmantotu ierasto eju uz Grifidora torni, viņi tur ieraudzīja Dinu un Džinniju, kas bija apskāvušies un skūpstījās tik kaislīgi, it kā būtu salīmēti kopā.

Harijam likās, ka dziļi pakrūtē piedzimst liels un zvīņots briesmonis, kas sāk plosīt iekšas. Smadzenēs, šķiet, saplūda verdošas asinis, kas apslāpēja vispēdējo domiņu, palika tikai mežonīga vēlme pārvērst Dinu galertā. Cīnīdamies ar pēkšņo neprātu, Harijs it kā no tālienes saklausīja Rona balsi.

—   Ūja!

Dīns un Džinnija atrāvās viens no otra un atskatījās.

—   Kas ir? — Džinnija jautāja.

—   Man nepatīk, ka mana māsa sūcas sabiedriskās vietās!

—    Šis bija kluss un gaitenis, pirms jūs te ielauzāties! — Džinnija nepalika atbildi parādā.

Dīns izskatījās nokaunējies. Viņš nedroši uzsmaidīja Harijam, bet Harijs nespēja atbildēt ar to pašu, jo jaundzimušais briesmonis rēca, ka Dīns nekavējoties jāizmet no komandas.

—     Eē… nāc, Džinnij, — Dīns sacīja. — Ejam atpakaļ uz koptelpu…

—     Ej viens pats! — Džinnija teica. — Es gribu pārmit kādu vārdu ar brālīti!

Dīns devās projām. Neizskatījās, ka viņš īpaši nožēlo iespēju aiztīties no notikuma vietas.

—    Tā, — ierunājās Džinnija, atmezdama garos, rudos matus no sejas un nikni paskatīdamās uz Ronu, — tiksim skaidrībā reizi par visām reizēm. Tev, Ron, nav nekādas daļas gar to, ar ko es satiekos un ar ko nodarbojos…

—    Ir gan! — tikpat dusmīgi iebilda Rons. — Domā, es gribu, lai klīst runas, ka mana māsa ir…

—    Kas? — Džinnija iekliedzās un izrāva savu zizli. — Kas tieši?

—    Viņš tā nedomā, Džinnij… — Harijs automātiski izgrūda, kaut gan briesmonis dziļi pakrūtē rēca vienā balsī ar Ronu.

—    Domā gan! — tagad viņa uzbruka Harijam. — Tikai tāpēc, ka viņš dzīvē ne ar vienu nav sūcies, tikai tāpēc, ka viņš kaislīgāko skūpstu dzīvē ir saņēmis no Mjurielas tantes…

—   Aizver žaunas! — ierēcās Rons, kura pietvīkusi seja pamazām vērtās zili pelēka.

—    Neaizvēršu vis! — arī Džinnija bija zaudējusi apvaldu. — Es redzēju, kā tu grozījies apkārt Holērai, cerot, ka viņa nobučos tevi uz vaidziņa katru reizi, kad ieraudzīs, — cik nožēlojami! Ja tu pats draudzētos ar kādu meiteni un arī pats mazliet pasūktos, tu tik briesmīgi neuztrauktos, ieraudzījis to darām kādu citu!

Arī Rons izrāva zizli. Harijs žigli nostājās starp abiem strīdniekiem.

—   Tu nesaproti, ko runā! — rēca Rons, meklēdams iespēju trāpīt Džinnijai, neskarot Hariju, kas tagad stāvēja priekšā meitenei, izpletis rokas uz abām pusēm. — Tikai tāpēc, ka es to nedaru visu acu priekšā!…

No Džinnijas mutes izlauzās dīvains spiedziena un nicinoša izsmiekla sajaukums. Vienlaikus viņa mēģināja nostumt malā Hariju.

—    Ar ko tad tu bučojies, ar Pumperniķeli, vai? Vai varbūt tev zem spilvena ir noglabāta Mjurielas tantes bildīte?

—   Tu…

Oranžas gaismas zibsnis pašāvās Harijam zem kreisās rokas un par pussprīža tiesu aiztraucās garām Džinnijai. Harijs sagrāba Ronu un piespieda draugu pie sienas.

—   Nedari muļķības…

—    Harijs bučojās ar Čo Čangu! — kliedza Džinnija. Izklausījās, ka viņa tūlīt sāks raudāt. — Un Hermione bučojās ar Viktoru Krumu. Vienīgi tu, Ron, izturies tā, it kā tas būtu kaut kas pretīgs, un tikai tāpēc, ka tev ir tikpat maz pieredzes, cik divpadsmitgadīgam bērnam!

Izkliegusi šos vārdus, viņa apsviedās un aizdrāzās projām. Harijs tūlīt atlaida Ronu. Drauga seja bija savilkusies slepkavnieciskā vieplī. Viņi abi stāvēja viens otram pretī, smagi elpodami, līdz ap stūri parādījās Norisa kundze, Filča kaķene. Spriegums atslāba.

—    Ejam, — aicināja Harijs, kad draugi saklausīja Filča šļūcošos soļus.

Viņi uzskrēja augšā pa kāpnēm un ātrā solī devās tālāk pa septītā stāva gaiteni. — Nost no ceļa! — Rons uzrēja mazai meitenītei, kas bailēs salēcās un izmeta no rokām pudeli ar krupja ikriem.

Harijs pat nemanīja plīstošā stikla troksni, viņš jutās kā zaudējis galvu, kā apreibis. Tā droši vien jutās cilvēki, kam trāpījis zibens spēriens. "Tas vienkārši tāpēc, ka viņa ir Rona māsa," viņš mēģināja iegalvot pats sev. "Tev nepatika, ka viņa skūpstās ar Dīnu, jo viņa ir Rona māsa…"

Taču gluži nelūgta viņam prātā uzausa aina ar to pašu pamesto gaiteni un Džinniju, tikai šoreiz meiteni skūpstīja viņš… Briesmonis Harija krūtīs iemurrājās… bet tad viņš ieraudzīja, kā Rons atrauj gobelēnu un pavērš pret Hariju no azotes izrauto zizli, kliegdams kaut ko par "draudzības nodevību" un "vēl izliekas man par draugu"…

—   Kā tu domā, vai Hermione tiešām sūcās ar Krumu? — kad līdz Resnajai kundzei bija atlikuši vairs tikai daži soļi, pēkšņi ievaicājās Rons. Harijs vainīgi satrūkās un iztēlē aizsteidzās no gaiteņa, kurā neieskatījās Rons, kurā viņi ar Džinniju bija divi vien…

—   Ko? — viņš apjucis pārvaicāja. — Ak… ēē…

Godīgi būtu pateikt "jā", bet Harijs nevēlējās izteikt šo mazo vārdiņu. Taču likās, ka Rons no Harija sejas izteiksmes noprot to ļaunāko.

—    Kronēšanas zupa, — viņš drūmi nomurmināja Resnajai kundzei, un tad viņi pa portreta caurumu ierāpās koptelpā.

Neviens vairs nepieminēja Džinniju vai Hermioni. īstenībā viņi visu atlikušo vakaru knapi pārmija pāris teikumu un arī pie miera devās klusēdami, katrs aizņemts pats ar savām domām.

Harijs ilgu laiku nogulēja nomodā, blenzdams gultas baldahīnā un mēģinādams sevi pārliecināt, ka viņa jūtas pret Džinniju ir tīras vecākā brāļa jūtas. Vai tad viņi nebija dzīvojuši visu vasaru kopā kā brālis un māsa, spēlējuši kalambolu, ķircinājuši Ronu, smējušies par Bilu un Holēru? Viņš taču pazina Džinniju jau daudzus gadus… Bija tikai dabiski vēlēties pasargāt meiteni no pārdzīvojumiem… vēlēties par viņu parūpēties… vēlēties saraustīt Dīnu gabalu gabalos par to, ka viņš uzdrošinājies noskūpstīt Džinniju… Nē… nāksies apvaldīt šīs pārlieku brālīgās jūtas…

Rons ņurdoši iekrācās.

"Viņa ir Rona māsa," Harijs sev stingri piekodināja. "Rona māsa. Tu nedrīksti domāt par viņu." Neparko viņš neriskētu ar Rona draudzību. Viņš sadunkāja spilvenu, lai būtu ērtāka gulēšana un sāka gaidīt miegu, cenzdamies aizgainīt domas pēc iespējas tālāk no Džinnijas.

Nākamajā rītā Harijs pamodās mazliet apdullis un apjucis — augu nakti viņu mocīja sapņi, kuros Rons viņam dzinās pakaļ ar triecēja vāli rokās. Tomēr līdz pusdienai viņš jau bija gatavs sapņa Ronam dot priekšroku, jo nomoda Rons ne tikai ar uzmestu lūpu ignorēja Džinniju un Dinu, bet ari pret sāpināto un pārsteigto Hermioni izturējās ar ledainu, smīkņājošu vienaldzību. Turklāt vienas nakts laikā draugs likās kļuvis vārīgs un par katru sīkumu gatavs vai sprāgt gaisā kā tāds spridzekļmūdzis. Visu dienu Harijs pavadīja, cenzdamies saglabāt mieru starp Ronu un Hermioni, taču īpašu panākumu nebija. Galu galā Hermione devās pie miera, nāvīgi aizvainota, bet Rons aizvilkās uz zēnu guļamistabu, pirms tam nikni sabļāvis uz pāris pārbiedētiem pirmziemniekiem par to, ka tie uz viņu paskatījušies.

Harijam par lieliem sirdēstiem nākamo pāris dienu laikā Rona agresija nemazinājās. Vēl ļaunāk, tā sakrita ar jo bēdīgāku sniegumu kalambola laukumā, kas savukārt darīja Ronu vēl agresīvāku. Pēdējā kalambola treniņa laikā pirms sestdienas spēles Ronam neizdevās noķert nevienu dzinēju mesto bumbu, toties viņš to vien darīja, kā auroja uz pārējiem, līdz noveda Demelzu Robinsu līdz asarām.

—Aizveries vienreiz un liec viņu mierā! — uzbļāva Pīkss, kas augumā bija par Ronu vismaz trešdaļu mazāks. Tiesa, viņam bija triecēja smagā vāle.

— PIETIEK! — iekliedzas Harijs, manīdams, ka Džinnija met skatienu zibeņus uz Rona pusi. Atcerēdamies, ka viņa ir slavena ar savu sikspārņrēgu burvestību, Harijs aiztraucās pie strīdniekiem, pirms sākās nopietnāka plēšanās. — Pīks, esi tik labs, savāc āmurgalvas. Demelza, lūdzu, saņemies, tu šodien spēlēji patiešām lieliski. Ron… — viņš nogaidīja, līdz pārējie komandas spēlētāji izklīst, un tikai tad turpināja, — tu esi mans labākais draugs, bet, ja tu turpināsi izturēties pret pārējiem kā šodien, es tevi vienkārši izmetīšu no komandas.

Pirmajā mirklī Harijam likās, ka Rons viņam kraus, taču tad nolika vēl kas ļaunāks — Rons likās sagumstam uz sava slotaskāta. Viņu pameta viss cīņasspars, un draugs tikai nomurmināja: — Es aizeju pats. Es esmu nožēlojams.

—    Tu neesi nožēlojams, un es neļauju tev nekur iet! — nikni uzbļāva Harijs, sagrābdams Ronu pie krūtežas. — Tu vari noķert jebko, ja esi formā, tev tikai ar galvu nav labi!

—    Man nav labi ar galvu?

—   Jā, tā vismaz izskatās!

Kādu bridi abi nikni blenza viens uz otru, tad Rons noguris papurināja galvu. — Es zinu, ka jums nav laika sameklēt citu sargu, tāpēc rīt es spēlēšu, bet, ja mēs zaudēsim — un mēs zaudēsim —, es aiziešu no komandas.

Lai ko Harijs teiktu, nebija nekādas jēgas. Līdz pat vakariņu beigām viņš mēģināja vairot Rona dūšu, taču, ņemot vērā Hermiones klātbūtni, draugs bija pārāk aizņemts ar niķošanos un kašķēšanos. Harijs nelikās mierā arī koptelpā, bet apgalvojumus, ka visa komanda jutīsies izmisusi, ja Rons tiešām aizies, manāmi apdraudēja apstāklis, ka pārējie komandas biedri sēdēja vienkopus telpas tālajā stūrī, nepārprotami sačukstēdamies par Ronu un ik pa brīdim uz viņa pusi raidīdami piktus skatienus. Visbeidzot Harijs mēģināja vēlreiz sadusmoties — cerībā, ka Rons kaut vai par spīti atgūs vārtsarga noskaņojumu, taču nelikās, ka šī stratēģija darbotos labāk par iedrošināšanu. Rons devās pie miera tikpat nomākts un bezcerīgs kā iepriekš.

Harijs krietnu brīdi nogulēja nomodā. Viņš negribēja zaudēt gaidāmo spēli. Tā bija ne tikai pirmā spēle kapteiņa statusā — viņš bija cieši apņēmies pieveikt Drako Malfoju kalambola laukumā, pat ja neizdevās pierādīt savas aizdomas. Taču, ja Rons spēlēs tā kā beidzamajos pāris treniņos, viņu izredzes uz uzvaru bija visai niecīgas…

Ja vien varētu izdarīt ko tādu, kas palīdzētu Ronam saņemties… ļautu draugam nospēlēt lielisku maču… ko tādu, kas nodrošinātu Ronam patiešām izcilu dienu…

Un tad vienā pēkšņā, satraucošā apgaismības mirklī nāca īstā atbilde.

Nākamajā rītā brokastis, kā jau pirmsspēļu dienās, bija nervozākas nekā parasti. Slīdeņi šņāca un ūjināja, tikko Lielajā zālē parādījās kāds no Grifidora komandas. Harijs pameta skatienu uz griestiem un ieraudzīja skaidras, gaiši zilas debesis — tā bija laba zīme.

Harijam un Ronam tuvojoties, zeltā un sarkanā tērptais Grifidora galds uzgavilēja. Harijs pasmaidīja un pamāja ar roku. Rons arī pasmaidīja, tikai daudz vārgāk, un papurināja galvu.

—    Saņemies, Ron! — sauca Lavendera. — Es zinu — tu esi lielisks!

Rons nelikās par uzmundrinājumu ne zinis.

—   Tēju? — Harijs vaicāja. — Kafiju? Ķirbju sulu?

—   Man vienalga, — drūmi novilka Rons, bezcerīgi nokozdams kumosu grauzdētas maizes.

Pēc pāris minūtēm Hermione, ko Rona nejaukā uzvedība bija tā nogurdinājusi, ka viņa vairs nenāca uz brokastīm kopā ar abiem zēniem, iedama gar galdu, piestāja pie viņiem.

—    Kā jūs abi jūtaties? — viņa minstinādamās pavaicāja, acis piekalusi Rona pakausim.

—    Labi, — atbildēja Harijs, sniegdams Ronam glāzi ķirbju sulas.

—   Ņem, Ron. Izdzer.

Tikko Rons bija pacēlis glāzi pie lūpām, Hermione šerpi iesaucās:

—    Nedzer, Ron!

Harijs un Rons pacēla skatienus uz meiteni.

—   Kāpēc ne?

Hermione tagad skatījās uz Hariju, it kā nespētu noticēt pašas acīm.

—   Tu kaut ko ielēji sulā.

—   Atvaino? — Harijs pārjautāja.

—   Tu dzirdēji, ko es teicu. Es redzēju. Tu kaut ko ielēji Ronam glāzē. Tev šobrīd labajā rokā ir pudelīte!

—   Es nesaprotu, par ko tu runā, — Harijs sacīja, steidzīgi ieslidinādams mazo pudelīti kabatā.

—     Ron, es tevi brīdinu, nedzer! — Hermione atkal satraukti ierunājās, taču Rons paņēma glāzi, iztukšoja to vienā malkā un atbildēja: — Beidz taču vienreiz mani komandēt!

Viņa izskatījās satriekta. Pieliekusies Harijam pie pašas auss, lai neviens cits viņus nedzirdētu, viņa nošņācās: — Tevi par to var izslēgt no skolas. Nekad nevarēju iedomāties, ka tu, Harij, esi spējīgs uz kaut ko tādu!

—    Lai nu kas runātu! — Harijs čukstus atbildēja. — Sen neesi lietojusi Mulsinātam?

Sparīgi sperdama soļus, Hermione aizmaršēja uz galda tālo galu. Harijs noskatījās viņai pakaļ bez kādas nožēlas. Hermione nekad nebija sapratusi, cik nopietna lieta ir kalambols. Viņš atskatījās uz Ronu, kas šmakstināja lūpas.

—   Tūlīt mums arī jāiet, — Harijs līksmi noteica.

Viņi gāja uz stadionu, zem kājām čabēja sarmas klātā zāle.

—    Mums ir paveicies ar tik labu laiku, ne? — Harijs vaicāja Ronam.

—    jā, — atbildēja drausmīgi bālais Rons, kam, likās, tūlīt būs slikta dūša.

Džinnija un Demelza sagaidīja viņus ģērbtuvē, jau uzvilkušas kalambola formu.

—     Laika apstākļi izskatās ideāli, — paziņoja Džinnija, nelikdamās ne zinis par Ronu. — Uzminiet, kādi vēl ir jaunumi? Tas Slīdeņa dzinējs Veizijs vakar esot dabūjis ar āmurgalvu pa pakausi tik pamatīgi, ka šodien nevarēšot spēlēt! Turklāt arī Malfojs esot slims!

—   Ko? — Harijs apsviedās un paskatījās uz Džinniju. — Viņš ir slims? Kas tad šim lēcies?

—    Nav ne mazākās jausmas, bet jo labāk mums, — Džinnija mundri turpināja. — Viņa vietā spēlēšot Hārpers — tas džeks ir no mana gada un pilnīgs idiots.

Harijs izklaidīgi uzsmaidīja Džinnijai, bet, velkot mugurā savu sarkano formu, viņš domās aizklīda tālu no kalambola. Arī reiz iepriekš Malfojs tika paziņojis, ka nevarot spēlēt savainojuma dēļ, taču toreiz viņš parūpējās, lai spēli pārceltu uz laiku, kas labāk

derēja slīdeņiem. Kāpēc šoreiz viņš ļāva savā vietā spēlēt rezervistam? Vai viņš tiešām bija slims — vai varbūt tikai izlikās?

—    Aizdomīgi, ne? — Harijs pusbalsī vaicāja Ronam. — Nu, ka Malfojs nespēlē?

—   Es teiktu, ka tā ir veiksme, — mazliet dzīvespriecīgāk atsaucās Rons. — Un ari Veizijs netiek laukumā, viņš ir Slīdeņa labākais sviedējs, pret kuru cīnīties es nebūt nealku… paklau! — viņš pēkšņi sacīja, sastingdams ar pa pusei uzvilktiem sarga cimdiem un blenzdams uz Hariju.

—   Kas ir?

—    Es… tu… — Ronam aizkrita balss, viņš likās vienlaikus pārbiedēts un sajūsmināts. — Mans dzēriens… mana ķirbju sula… tu taču tai nepielēji…

Harijs sarāva uz augšu uzacis, bet tikai piebilda: — Mēs sākam pēc minūtēm piecām, labāk velc kājās zābakus.

Viņi izgāja laukumā, rēcienu un svilpienu vētras pavadīti. Viens stadiona gals rotājās sarkanā un zeltā, otrs — zaļā un sudrabā. Arī daudzi elšpūši un kraukļanagi juta līdzi kādai no komandām — starp kliedzieniem un aplausiem Harijs skaidri saklausīja rēcienu, kāds bija pa spēkam tikai Lunas Mīlabas slavenajai cepurei ar lauvu.

Harijs piegāja pie tiesneses Hūča madāmas, kas stāvēja laukuma vidū, gatava izlaist bumbas no futrāļa.

—     Kapteiņi, paspiediet viens otram roku, — viņa lūdza, un Harija plaukstu gandrīz samala Slīdeņa jaunais kapteinis Erkarts. — Uzkāpiet uz slotaskātiem. Pēc svilpes… trīs… divi… viens…

Atskanot svilpei, Harijs un visi pārējie sparīgi atgrūdās no sasalušās zemes, un spēle bija sākusies.

Harijs lidoja apkārt laukumam pa perimetru, vērodams, vai kaut kur nemanīs zibsni, bet vienlaikus ar vienu aci pieskatīdams, ko dara Hārpers, kas meta līkločus krietni zemāk. Tad vibrējoša balss, kas nepatīkami atšķīrās no parastā spēles apskatnieka balss, sāka komentēt spēli.

—     Te nu mēs redzam Grifidora komandu. Domāju, mūs visus pārsteidz vienība, ko šogad izveidojis Poters. Ņemot vērā Ronalda Vlzlija nevienmērīgo sniegumu sarga postenī pagājušajā sezonā, daudzi uzskatīja, ka viņš netiks iekjauts komandā, taču tuva draudzība ar kapteini, protams, nav mazsvarīga…

Šos vārdus ar ņirgšanu un aplausiem apsveica slīdeņu gals. Harijs pieliecās uz sava slotaskāta, lai paskatītos uz komentētāja vietas pusi. Tur stāvēja garš, kārns, gaišmatains puisis ar uzrautu degunu un runāja burvju megafonā, kas reiz bija piederējis Lī Džordanam. Harijs pazina Zahāriju Smitu, Elšpūša spēlētāju, kas viņam no visas sirds nepatika.

—   Tagad Slīdenis pirmo reizi tuvojas pretinieku groziem, Erkarts traucas uz priekšu un…

Harijam likās, ka vēders sagriežas otrādi.

—     …Vīzlijs bumbu tver, nu ko, laikam ari viņam reizēm laimējas…

—    Laimējas gan, Smit, laimējas gan, — nomurmināja Harijs un pasmaidīja pie sevis, pēc mirkļa ienirdams dzinēju gūzmā un ar acīm nemitīgi meklēdams izvairīgo zibsni.

Pusstundu pēc spēles sākuma Grifidors bija vadībā ar sešdesmit pret nulli. Kons vairākkārt izglāba komandu no droša groza zaudējuma, pāris reižu atvairot bumbu ar pašiem pirkstu galiem, savukārt Džinnija guva četrus no sešiem Grifidora groziem. Tas apklusināja Zahārija skaļos spriedelējumus par tēmu, ka abi Vīzliji droši vien atrodas laukumā tikai tāpēc, ka patīk Harijam, tāpēc tagad komentētājs ķērās pie Pīksa un Kūta.

—    Protams, Kūta fiziskā komplekcija īsti neatbilst triecējam, — augstprātīgi vāvuļoja Zahārijs, — tiem parasti uz kauliem ir mazliet vairāk muskuļu…

—      Iebliez viņam ar āmurgalvu! — Harijs, lidodams garām, uzsauca Kūtam, bet Kūts tikai plati pasmaidīja un tā vietā nākamo āmurgalvu nomērķēja uz Hārperu, kas pašāvās garām Harijam pretējā virzienā. Ar gandarījumu Harijs saklausīja dobjo būkšķi, kas liecināja, ka āmurgalva trāpījusi mērķī.

Likās, ka šodien Grifidors nespēj kļūdīties. Viņi guva vēl vairākus grozus, bet laukuma otrā galā Rons atkal un atkal glāba savējos — pavisam viegli. Tagad viņš beidzot smaidīja, un, kad tribīnes īpaši veiksmīgu tvērienu sumināja ar pacilājošo vecās, labās dziesmas "Vīzlijs — mūsu varonis" kori, viņš izlikās, ka no saviem augstumiem diriģē Grifidora līdzjutējus.

—    Šis iedomājas, ka šodien ir īpašs, ko? — atskanēja izsmējīga balss, un spējš trieciens gandrīz nogāza Hariju no slotaskāta — Hārpers bija tīšām no visa spēka uzskrējis viņam virsū. — Tavs asins nodevējs draudziņš…

Hūča madāma sadursmes brīdi neredzēja, jo tobrīd bija pagriezusi muguru. Kad atskanēja grifidoru sašutuma saucieni, viņa atskatījās, bet Hārpers jau bija projām. Par spīti sāpošajam plecam, Harijs metās viņam pakaļ, apņēmies uz triecienu atbildēt ar triecienu…

—    Un man šķiet, ka Hārpers no Slīdeņa komandas ir pamanījis zibsni! — Zahārijs Smits ar skaļruņa palīdzību paziņoja stadionam. — Jā, viņš tiešām ir ieraudzījis to, ko Poters neredz!

Smits tiešām bija stulbenis, Harijs nodomāja, vai tad viņš neievēroja abu meklētāju sadursmi? Bet nākamajā mirklī Harijam apskrējās dūša — taisnība izrādījās Smitam, nevis Harijam. Hārpers netraucās augšup nejauši, viņš tiešām bija pamanījis to, ko Harijs neredzēja, — augstu gaisā traucās zibsnis, spoži atmirdzot pret skaidrajām, zilajām debesīm.

Harijs sāka lidot ātrāk. Vējš ausīs svilpoja tik skaļi, ka viņš vairs nedzirdēja ne Smita komentārus, ne pūli, taču Hārpers vēl arvien bija priekšā, bet Grifidora pārsvars bija tikai simt punktu. Ja Hārpers pirmais tiks pie zibšņa, Grifidors zaudēs… Hārpers bija vairs tikai pēdu no spārnotās lodītes, viņš jau pastiepa roku.

—     Ei, Hārper! — Harijs izmisumā iekliedzās. — Cik daudz Malfojs tev samaksāja, lai tu spēlētu viņa vietā?

Harijs pat nesaprata, kāpēc izkliedzis tieši šos vārdus, taču 1 lārpers saminstinājās. Viņš neveikli pieskārās zibsnim, taču ļāva tam izslīdēt cauri pirkstiem un pašāvās garām lodītei. Harijs pastiepa uz priekšu roku un ar plašu vēzienu satvēra mazo, spārnoto bumbiņu.

—  ROKĀ IR! — Harijs ieaurojās. Apmetis loku, viņš traucās atpakaļ uz zemi, turēdams zibsni augstu paceltā rokā. Kad pūlis stadionā saprata, kas noticis, tribīnēm pārvēlās varens kliedzienu vilnis, kas gandrīz noslāpēja spēles beigu svilpi.

—   Džinnij, uz kurieni tad tu? — uzsauca Harijs, nonācis pārējo komandas biedru apskāvienu murskulī kādu gabaliņu virs zemes, bet Džinnija aizšāvās visiem garām, līdz ar varenu blīkšķi ietriecās komentētāja paaugstinājumā. Pūļa kliedzienu un smieklu pavadībā Grifidora komanda nolaidās pie koka atlūzu kaudzes, zem kuras vārgi spirinājās Zahārijs. Harijs vēl dzirdēja, kā Džinnija nevainīgi taisnojas sadusmotajai profesorei Maksūrai: — Piedodiet, profesore, aizmirsu piebremzēt.

Smiedamies Harijs atbrīvojās no pārējo komandas biedru skavām un apkampa Džinniju, taču apskāviens bija ļoti īss. Izvairīdamies no meitenes skatiena, viņš iegāza gavilējošajam Ronam pa plecu. Aizmirsuši visas domstarpības, Grifidora komandas spēlētāji roku rokā devās projām no laukuma, ik pa brīdim triekdami gaisā dūres un mādami saviem atbalstītājiem.

Gaisotne ģērbtuvē bija reti pacilājoša.

—   Šīmuss teica, ka augšā koptelpā būs dzīres! — līksmi sauca Dīns. — Ejam, Džinnij, Demelza!

Rons un Harijs palika ģērbtuvē pēdējie. Viņi jau grasījās doties projām, kad telpā ienāca Hermione. Viņa žņaudzīja rokās savu Grifidora šalli un izskatījās apbēdināta, taču apņēmības pilna.

—   Es gribu aprunāties ar tevi, Harij. — Viņa ievilka dziļu elpu. — Tev tā nevajadzēja rīkoties. Tu taču dzirdēji, ko teica Gliemjrags. Tas ir aizliegts.

—   Ko tad tu darīsi, nodosi mūs, vai? — Rons gribēja zināt.

—   Par ko jūs abi runājat? — vaicāja Harijs, aizgriezdamies, lai pakārtu formu — un lai draugi neredzētu viņa smaidu.

—    Tu lieliski zini, par ko mēs runājam! — griezīgi noskaldīja

Hermione. — Tu brokastis ielēji Ronam sulā veiksmes mikstūru! Vislaimi!

—    Neielēju vis, — Harijs sacīja, pagriezdamies pret draugiem.

—     Ielēji gan, Harij, un tieši tāpēc viss tik lieliski izdevās — Slīdenim laukumā nevarēja iziet vairāki spēlētāji, un Rons noķēra pilnīgi visus metienus!

—    Bet es tiešām neko neielēju viņam sulā! — Harijs, plati smaidīdams, sacīja. Viņš iebāza roku jakas kabatā un izvilka no tās mazītiņo pudelīti, kuru šorīt no rīta Hermione pamanīja viņam saujā. Tā bija pilna ar zeltaino mikstūru, bet korķis vēl arvien bija pārliets ar vasku. — Es gribēju, lai Rons notic, ka esmu to izdarījis, tāpēc izlikos, ka leju kaut ko viņam sulā tieši tad, kad tu mani vēroji. — Harijs paskatījās uz Ronu. — Tu noķēri visas bumbas tāpēc, ka juties veiksminieks. Tu visu izdarīji pats.

Viņš iebāza pudelīti atpakaļ kabatā.

—    Tātad ķirbju sulā nekā nebija? — jautāja pārsteigtais Rons.

—    Bet laiks taču bija tik labs… un Veizijs nevarēja spēlēt… tu tiešām man neiedevi veiksmes mikstūru?

Harijs noliedzoši papurināja galvu. Rons pavērtu muti bridi blenza uz draugu, bet tad uzklupa Hermionci, viņu izmēdīdams:

—    Tu brokastis ielēji vislaimi Ronam sula, tāpēc viņš noķēra visas bumbas! Saprati? Es spēju noķert bumbu arī pats!

—     Es nekad neesmu teikusi, ka tu nespēj… Ron, ari tu taču domāji, ka esi iedzēris mikstūru!

Bet Rons, uzmetis slotaskātu plecā, jau bija Hermionei garām un ārā pa durvīm.

—      Nu… — pēkšņajā klusumā ieminējās Harijs. Viņš nebija iedomājies, ka lieliskais plāns beigsies tik nelāgi. — Varbūt… varbūt iesim uz ballīti, ko?

—   Ej vien! — sacīja Hermione, rīdama asaras. — Šobrīd man no Rona nāk vēmiens, es nesaprotu, ko tādu esmu izdarījusi…

Ar šiem vārdiem arī viņa izbrāzās no ģērbtuves.

Kopā ar līdzjutēju pūļiem Harijs lēnām kāpa atpakaļ uz pili.

Daudzi viņu apsveica, taču pats viņš jutās vīlies. Viņš taču bija domājis — ja Rons uzvarēs spēli, viņi ar Hermioni atkal būs draugi. Harijs nesaprata, kā lai paskaidro Hermionei, ka viņa Ronu bija aizskārusi, skūpstoties ar Viktoru Krumu, un ka šis briesmīgais pārkāpums ir noticis tik sen.

Grifidora uzvaras svinībās, kas Harija ierašanās brīdī jau sita augstu vilni, Hermioni nemanīja. Viņa parādīšanos sveica jaunas gaviļu un aplausu brāzmas, un drīz vien ap komandas kapteini sapulcējās krietns apsveicēju pūlītis. Kamēr viņš tika vaļā no brāļiem Krīvijiem, kas gaidīja komentārus vai par katru spēles epizodi, kamēr viņš izlauzās cauri pamatīgam bariņam meiteņu, kas smējās par viņa stulbākajiem komentāriem un plivināja skropstas, pagāja labs brīdis, līdz viņš sāka meklēt Ronu. Vēl viņam nācās mukt no Romildas Veinas, kas deva nepārprotamus mājienus, ka Harijs viņu ļoti iepriecinātu, paņemot līdzi uz Gliemjraga Ziemassvētku ballīti. Lavīdamies uz dzērienu galda pusi, viņš uzskrēja virsū Džinnijai. Viņai uz pleca sēdēja pigmejpūtis Arnolds, bet nopakaļ, cerīgi ņaudēdams, tecēja Blēžkājis.

—   Meklē Ronu? — viņa smīnot vaicāja. — Tas draņķa liekulis ir tur.

Harijs palūkojās uz Džinnijas norādīto stūri. Tur, visa pūļa acu priekšā, stāvēja Rons, tik cieši savijies ar Lavenderu Braunu, ka īsti nevarēja saprast, kam pieder kuras rokas.

—     Izskatās, it kā viņš mēģinātu aprīt tai meičai seju, ne? — bezkaislīgi komentēja Džinnija. — Man šķiet, viņam nāktu tikai par labu mazliet pieslīpēt tehniku. Laba spēle, Harij.

Viņa papliķēja Harijam pa roku. Viņš juta, kā iekšas apmet kūleni, taču meitene jau bija projām, lai paņemtu sev vēl vienu pudeli sviestalus. Blēžkājis aiztipināja viņai pakaļ, nenolaizdams dzelteno acu skatienu no Arnolda.

Nelikās, ka Rons grasītos tuvākajā laikā mest mieru, tāpēc Harijs novērsās — un ievēroja, kā tieši tajā brīdī aizveras portreta caurums. Viņam apskrējās dūša, jo likās, ka no koptelpas izslīd rūsganu, spurainu matu mākonis.

Viņš metās uz priekšu, vēlreiz apmezdams līkumu Romildai Veinai, un izvēlās cauri Resnās kundzes portreta caurumam. Gaitenis izskatījās tukšs un pamests.

—   Hermione?

Viņš atrada draudzeni pirmajā neaizslēgtajā klasē. Viņa sēdēja uz skolotāja galda pilnīgā vienatnē, ja neņēma vērā mazu bariņu vīterojošu, dzeltenu putniņu, kas riņķoja Hermionei ap galvu. Harijs tikai nobrīnījās par viņas burvju māku pat šādā nestundā.

—   Sveiks, Harij, — viņa vāri ierunājās. — Biju ienākusi atkārtot uzdoto.

—   Skaidrs… tev… nu… labi sanāk… — Harijs izmocīja.

Viņam nebija ne jausmas, ko lai saka. Viņš drudžaini prātoja, vai pastāv kaut mazākā iespēja, ka viņa nav pamanījusi Ronu, ka viņa aizgājusi no koptelpas, jo svinības kļuvušas mazliet par skaļu. Taču tad neparasti smalkā balsī viņa bilda: — Šķiet, Rons pilnībā izbauda svinības.

—   Ēē… vai tiešām? — Harijs saminstinājās.

—    Netēlo, ka tu viņu nepamanīji, — Hermione sacīja. — Viņš taču īsti neslēpās, ne?

Tad atsprāga durvis. Harijam par šausmām klasē, smiedamies un vilkdams aiz rokas Lavenderu, iebrāzās Rons.

—   O, — viņš iesaucās un apstājās, ieraudzījis Hariju un Hermioni.

—    Garām! — smiedamās novilka Lavendera un izslīdēja ārā pa durvīm, aizvērdama tās.

Iestājās drausmīgs, blīstošs, mutuļojošs klusums. Hermione sēdēja, piekalusi skatienu Ronam, bet zēns, izlikdamies viņu nemanām, divainā balsī, kurā bravūra jaucās ar neveiklību, vērsās pie Harija: — Sveiks! Brīnījos, kur tu esi palicis!

Hermione noslīdēja no galda. Mazais zeltaino putnu bariņš turpināja riņķot ap viņas galvu, tāpēc meitene atgādināja dīvainu, pūkainu saules sistēmas modeli.

—    Nepamet Lavenderu tur laukā vienu, — viņa klusi ierunājās. — Viņa brīnīsies, kur tu esi palicis.

Ļoti lēni un ļoti stalti Hermione soļoja uz durvju pusi. Harijs pameta skatienu uz Ronu, kas likās atvieglots, ka nav noticis nekas briesmīgāks.

—   Metvirsus! — pēkšņi no durvju puses atskanēja kliedziens. Harijs pagriezās un ieraudzīja, ka Hermiones zizlis ir pavērsts

pret Ronu, bet seju sašķobījušas neprātīgas dusmas. Mazo putniņu bars kā lielu zelta ložu krusa šāvās uz Rona pusi. Viņš iesmilkstējās un aizsedza ar rokām seju, un pēc mirkļa putni viņam uzbruka, knābdami un cirzdami nadziņus, kur patapdami.

—   Tišmaitasprojām! — Rons iebļāvās, savukārt Hermione, uzmetusi vēl pēdējo skatienu savam upurim, pavēra durvis un nozuda. Harijam likās, ka, pirms durvis aizcirtās, atskanēja šņuksts.

PIECPADSMITA NODAĻA NELAUŽAMAIS ZVĒRESTS

AIZ leduspuķu klātajiem logiem atkal virpuļoja sniegs. Strauji tuvojās Ziemassvētki. Hagrids bija pašrocīgi atgādājis no meža ierastās divpadsmit egles Lielās zāles izrotāšanai. Kāpņu margas apvija akmeņozola un eņģeļmatu vītnes, bruņutērpu ķiverēs liesmoja mūžīgi degošas sveces, bet gaiteņos ik pa gabaliņam karājās lieli āmuļu vainagi. Kad vien garām gāja Harijs, zem šiem āmuļiem sapulcējās krietns meiteņu pulciņš, kas mēdza aizsprostot gaiteni visā platumā. Par laimi, pateicoties biežajiem nakts klejojumiem, Harijs lieliski pārzināja visas pils slepenās ejas, tāpēc nenācās pārāk grūti starp nodarbībām izvēlēties ceļus, kur āmuļu vainagu nebija.

Rons, kas savulaik, iespējams, šādu sānsoļu nepieciešamību būtu uztvēris ar greizsirdību, ne humora izjūtu, tagad par to visu smējās, vēderu turēdams. Kaut gan Harijam šis jaunais, smejošais jokdaris Rons patika krietni labāk par drūmo, agresīvo modeli, ko nācās paciest iepriekšējās pāris nedēļās, maksa par to bija visai barga. Pirmkārt, Harijam bieži nācās paciest Lavenderas Braunas klātbūtni, jo tā

ikvienu bridi, kad neskūpstījās ar Ronu, uzskatīja par izsvītrotu no dzīves. Otrkārt, Harijs vēlreiz bija nonācis situācijā, kad izrādījās labākais draugs diviem cilvēkiem, kuri, kā likās, nekad dzīvē vairs nesarunāsies.

Rons, kam plaukstas un apakšdelmus vēl arvien klāja Hermiones putniņu atstātās skrambas un pušumi, bija nostājies aizvainotā upura pozā.

—   Kas šai ko sūdzēties? — viņš klāstīja Harijam. — Viņa sūcās ar Krumu. Tagad viņa ir atklājusi, ka ir kāda meitene, kas vēlas pabučoties arī ar mani. Nu ko — mēs dzīvojam brīvā zemē. Es nevienam neesmu nodarījis neko sliktu.

Harijs neatbildēja, bet izlikās iegrimis grāmatā, kas viņiem bija jāizlasa līdz nākamā rīta burvestību nodarbībai ("Piektais elements un tā meklējumi"). Kopš viņš bija nolēmis palikt draugos gan ar Ronu, gan ar Hermioni, bieži nācās vienkārši turēt muti.

—   Es Hermionei nekad neko neesmu solījis, — murmināja Rons. — Nu, tiesa, es taisījos iet uz Gliemjraga Ziemassvētku svinībām kopā ar viņu, bet viņa taču nav teikusi… vienkārši kā draugi… es esmu brīvs cilvēks…

Harijs pāršķīra "Piektā elementa" lappusi, juzdams Rona skatienu. Rona balss nogrima balsu čalā, ko tikko varēja saklausīt cauri skaļajai sprakšķoņai kamīnā, taču Harijam likās, ka viņš atkal dzird vārdus "Krūms" un "nevar sūdzēties".

Hermiones nodarbību saraksts bija tik blīvs, ka izdevība ar viņu kārtīgi izrunāties bija tikai vakaros, kad Rons parasti bija tik cieši apskāvies ar Lavenderu, ka īsti nemanīja, ko dara Harijs. Hermione atteicās sēdēt koptelpā, ja tur atradās Rons, tāpēc Harijs viņu parasti sameklēja bibliotēkā, un abu sarunas norisinājās čukstus.

—   Viņš var vienā mierā bučoties, ar ko vien grib, — Hermione skaidroja, kamēr bibliotekāre, Pinsa madāma, ložņāja gar plauktiem viņiem aiz muguras. — Man tas tiešām ir gluži vienalga.

Tad viņa pacēla spalvu un ar tādu sparu uzlika punktu uz "i", ka izdūra pergamentā caurumu. Harijs neteica neko. Reizēm ienāca prātā, ka balss, tik ilgstoši nelietota, varētu kādu dienu pazust pavisam. Viņš noliecās mazliet zemāk pār "Padziļināto mikstūru brūvēšanu" un turpināja rakstīt piezīmes par mūžīgajiem eliksīriem, reizumis apstādamies, lai atšifrētu Prinča lietderīgos papildinājumus Libācija Gurķumētras tekstam.

—   Un, starp citu, — pēc brītiņa piebilda Hermione, — tev der būt ļoti uzmanīgam.

—     Es tev atkārtoju beidzamo reizi, — Harija čuksti pēc četrdesmit piecu minūšu ilgas klusēšanas izklausījās aizsmakuši, — ka netaisos no grāmatas šķirties, no Jauktasiņu Prinča es esmu iemācījies vairāk, nekā Strups ar Gliemjragu man iemācījuši visā…

—   Es nerunāju par to stulbo Princi, — Hermione viņu pārtrauca, uzmetusi grāmatai nīgru skatienu, it kā sējums būtu pateicis viņai ko nepieklājīgu. — Es runāju par ko citu. Pirms nākšanas uz šejieni es iegāju meiteņu tualetē, un tur pulcējās vai vesels ducis skuķu, starp viņām arī Romilda Veina, kas prātoja, kā iebarot tev mīlas dzērienu. Ikviena no viņām cer, ka tieši viņu tu ielūgsi uz Gliemjraga pasākumu, un izskatās, ka visas kā viena ir iegādājušās Freda un Džordža mīlas dzērienus, kas, man diemžēl jāatzīst, iespējams, iedarbotos…

—    Kāpēc tad tu tos nekonfiscēji? — apvaicājās Harijs. Likās neparasti, ka Hermiones mānija vienmēr un visur nodrošināt kārtību viņu pametusi tik atbildīgā brīdī.

—   Mīlas dzērienu jau tualetē viņām nebija, — Hermione pārmetoši sacīja. — Viņas tikai apsprieda iespējamo taktiku. Tā kā es šaubos, vai pat jauktasiņu Princis, — viņa uzmeta grāmatai vēl vienu nicīgu skatienu, — spētu nosapņot vienu pretindi veselam ducim dažādu mīlas dzērienu, es tev ieteiktu uzaicināt kādu meiteni, kas ietu uz Gliemjraga pasākumu kopā ar tevi, tad pārējās atmetīs domu, ka viņām vēl ir cerība. Pasākums notiek jau rītvakar, meitenes ir gatavas spert izmisuma soļus.

—    Es negribu lūgt nevienu, — nomurmināja Harijs, vēl aizvien cenzdamies nedomāt par Džinniju, cik nu iespējams, par spīti apstāklim, ka meitene atkal un atkal parādījās viņam sapņos, turklāt tādās situācijās, kas lika priecāties, ka Ronam nav īpaša ķēriena uz 1asprātību.

—    Vienkārši uzmanies, ko dzer, jo Romilda Veina izskatījās gatava uz visu, — Hermione drūmi brīdināja.

Viņa pavilka uz augšu garo pergamenta rituli, uz kura tapa viņas aritmantikas eseja, un turpināja skrapstināt spalvu. Harijs skatījās uz draudzeni, kamēr prāts klīda zilās tālēs.

—    Bet pagaidi, — viņš lēnām ieminējās, — man likās, ka Filcs ir aizliedzis pilnīgi visu, kas pirkts "Vīzliju vizuļos"?

—    Un kopš kura laika kāds ir licies zinis par to, ko Filcs aizliedzis? — vaicāja Hermione, vēl arvien cītīgi rakstīdama savu eseju.

—     Bet man likās, ka visas pūces pārbauda. Kā tad visām šīm meitenēm ir izdevies iemānīt tos mīlas dzērienus skolā?

—    Freds un Džordžs tos atsūta, nomaskētus kā smaržas vai klepus zāles, — paskaidroja Hermione. — To visu var nokārtot ar viņu pūču pasūtījuma pakalpojuma palīdzību.

—   Tev par to diezgan daudz zināms.

Hermione nomērīja viņu ar tikpat nicīgu skatienu, kādu tikko bija veltījusi viņa "Padziļinātās mikstūru brūvēšanas" eksemplāram.

—    Tas viss bija gari un smalki aprakstīts uz pudelītēm, ko viņi mums ar Džinniju rādīja vasarā, — viņa salti paskaidroja. — Es nestaigāju apkārt, liedama mikstūras svešās krūzēs… vai izlikdamās, ka to daru, — kas nemaz nav daudz labāk…

—   Jā, labi, nelauzīsim tagad par to šķēpus, — Harijs viņu aši pārtrauca. — Runa ir par to, ka Filču apmāna, vai ne? Meitenes dabū iekšā skolā lietas, kas ir nomaskētas par kaut ko citu! Tad kāpēc arī Malfojs nevarēja iedabūt skolā to pašu kaklarotu, nomaskējis par kaut ko citu…?

—   Harij… tikai nesāc nu atkal!

—    Jā, bet kāpēc tas nebūtu iespējams? — Harijs gribēja zināt.

—      Paklau, — Hermione nopūtās, — slepenjutekļi samana pesteļus, lāstus un slēpšanas buramvārdus, vai ne? šos jutekļus izmanto, lai atklātu tumšo maģiju un ar to saistītus priekšmetus. Tik

« *2,!ZS *

spēcīgu lāstu kā to, kas kaklarotai, jutekļi atklātu vienā mirklī. Bet uz šķidrumu, kas vienkārši ieliets neatbilstošā pudelē, tie nereaģē — un, galu galā, mīlas dziras nav tumšās zintis vai kas bīstams…

—     Tev viegli runāt, — nomurmināja Harijs, iedomādamies Romildu Veinu.

—     …tātad noteikt, ka tā nav pretklepus mikstūra, būtu Filca darbs, bet viņš nav īpaši izcils burvis, es šaubos, vai viņš spēj atšķirt vienu mikstūru no…

Hermione apklusa. Ari Harijs dzirdēja troksni. Starp tumšajiem grāmatplauktiem tepat aiz muguras kāds bija sakustējies. Viņi gaidīja, un mirkli vēlāk aiz stūra parādījās Pinsa madāmas maitasputnam līdzīgie vaibsti — iekritušie vaigi, pergamentam līdzīgā āda un garais, kumpais deguns, ko it kā ieriebdama izgaismoja rokā nestā lampa.

—    Bibliotēka ir slēgta, — viņa paziņoja. — Neaizmirstiet visus materiālus, ko esat ņēmuši, atlikt pareizajā… ko tu esi nodarījis grāmatai, pagrimušais puišeli!

—   Tā nav bibliotēkas grāmata, tā ir manējā! — iesaucās Harijs, steigšus paķerdams no galda savu "Padziļinātās mikstūru brūvēšanas" kopiju, kurā plēsonīgā bibliotēkas pārzine mēģināja iecirst savu ķetnai līdzīgo roku.

—    Apgānīta! — viņa šņāca. — Samaitāta! Pazemota!

—   Tā ir parasta grāmata, kurā šis tas pierakstīts! — paskaidroja Harijs, raudams to ārā no Pinsa madāmas tvēriena.

Izskatījās, ka viņai tūlit sāksies krampju lēkme. Tikmēr Hermione, aši savākusi mantas, sagrāba Hariju aiz rokas un, to teju izlauzdama, rāva draugu ārā no bibliotēkas.

—   Viņa izslēgs tevi no bibliotēkas, ja nebūsi piesardzīgāks. Kāpēc tu visur staipi līdzi to stulbo grāmatu?

—    Hermione, es taču neesmu vainīgs, ka viņa ir galīgi nojūgusies. Bet varbūt viņa dzirdēja, kā tu noniecināji Filču? Man vienmēr ir licies, ka starp viņiem varētu būt romāns…

—    Ha, ha, ha!

Baudīdami iespēju atkal runāt pilnā balsī, pa tukšajiem, lampu izgaismotajiem gaiteņiem viņi devās atpakaļ uz koptelpu, strīdēdamies, vai Filcs un Pinsa madāma ir slepus iemīlējušies viens otrā vai nav.

—    Bumburbuļi, — Harijs pateica Resnajai kundzei jauno, svētkiem veltīto paroli.

—    Daudz laimes ari tev, — ar sazvērniecisku smaidu atbildēja Resnā kundze, un caurums uz koptelpu pavērās.

—    Sveiks, Harij! — iesaucās Romilda Veina, tikko viņš bija izkāpis koptelpā. — Neļķūdeni negribi?

Hermione pāri plecam paskatījās uz draugu ar "ko-es-tev-teicu" skatienu.

—     Nē, paldies, — Harijs žigli atbildēja. — Man tas diez ko negaršo.

—    Nu, tad paņem šis, — uzstāja Romilda, iegrūzdama viņam rokās kaut kādu kārbu. — Šokolādes katliņi ar ugunsviskiju. Tos man atsūtīja vecmāmiņa, bet man tie diez ko neiet pie sirds.

—    Paldies tev… liels, — sacīja Harijs, nesaprazdams, ko citu lai saka. — Eē… mēs tikai aiziesim ar Herm…

Un viņš aizsteidzās pakaļ Hermionei, apraudamies pusvārdā.

—   Nu, ko es tev teicu? — Hermione strupi pajautāja. — Jo ātrāk tu kādu uzaicināsi, jo ātrāk viņas liks tevi mierā, un tu varēsi…

Bet tad pēkšņi viņas seja vērtās tukša — Hermione bija pamanījusi Ronu un Lavenderu, kas savijušies zvilnēja vēl tajā pašā krēslā.

—     Labi, arlabunakti, Harij, — Hermione noteica, lai gan bija knapi septiņi vakarā, un, nebilduši vairs ne vārda, devās uz meiteņu guļamistabām.

Harijs devās pie miera, mierinādams sevi ar domu, ka ar mācībām jācīnās vairs tikai viena diena, tad jau klāt būs Cliemjraga pasākums, bet pēc tam viņi ar Ronu kopā dosies uz Midzeņiem. Tagad vairs nelikās iespējams, ka Rons un Hermione līdz brīvdienām varētu salabt, bet varbūt mācību pārtraukuma laikā abi nomierināsies, padomās katrs par savu uzvedību…

Taču īpašas cerības viņš neloloja, turklāt tās vēl mazināja pārvērtību stunda, ko viņam nācās pārciest abu strīdnieku klātbūtnē. Nodarbībās viņi tikko sāka strādāt ar ļoti grūto cilvēka pārvērtību tēmu. Viņiem bija uzdots, strādājot pie spoguļa, mēģināt mainīt savu uzacu krāsu. Hermione diezgan izsmējīgi novērtēja Rona pirmo, pagalam neveiksmīgo piegājienu, kura laikā viņš uzbūra sev milzīgas ūsas. Rons atriebās, visai nežēlīgi, bet precīzi atdarinot Hermioni, kas lēkāja augšup lejup savā vietā ikreiz, kad profesore Maksūra uzdeva kādu jautājumu. Izmēdīšana Lavenderai un Parvati likās varen smiekliga, bet Hermione atkal bija tuvu asarām. Atskanot zvanam, viņa izmetās no klases, pamezdama pusi savu mantu uz sola. Izlēmis, ka draudzenei viņa klātbūtne šobrīd ir vairāk nepieciešama nekā Ronam, Harijs savāca viņas atlikušo mantību un devās pakaļ Hermionei.

Pēc pailgas meklēšanas Harijs pamanīja Hermioni iznākam no meiteņu tualetes stāvu zemāk. Turpat bija Luna Mīlaba, kas, līdzjūtīgi aplikusi Hermionei roku ap plecu, viņu mierināja.

—   O, sveiks, Harij, — sveicināja Luna. — Vai zini, ka tev viena uzacs ir koši dzeltena?

—   Sveika, Luna. Hermione, tev klasē palika mantas…

Viņš pasniedza meitenes grāmatas.

—    Ak jā, — Hermione atbildēja aizžņaugtā balsi, paņemdama savas mantas un žigli aizgriezdamās, paslepšus noslaukot asaras savā auduma penālī. — Paldies tev, Harij. Es nu labāk iešu…

Un viņa aizsteidzās, nedodama Harijam ne mazāko iespēju pateikt kaut ko mierinošu. Tiesa, viņš tāpat nemaz nezināja, ko īsti teikt.

—    Viņa ir mazliet sarūgtināta, — Luna pavēstīja. — Pirmajā brīdī es nodomāju, ka tur šņukst Vaidu Vaira, taču tā, izrādījās, bija Hermione. Viņa teica, ka Rons Vīzlijs…

—   Jā, tie abi saplēsās, — atzina Harijs.

—   Viņš reizēm pasaka labus jokus, ne? — sacīja Luna, iedama pa gaiteni Harijam līdzās. — Bet spēj būt arī diezgan nejauks. Es to ievēroju pagājušajā gadā.

—     Tā laikam ir, — noteica Harijs. Luna vēlreiz bija demonstrējusi savu ķērienu izteikt visu, kā ir; nevienam citam, ko Harijs pazina, šī spēja ne tuvu neizpaudās tik spilgti. — Kā tev gāja mācībās?

—    Ak, diezgan labi, — Luna atbildēja. — Varbūt mazliet garlaicīgi — bez DA nodarbībām. Bet Džinnija ir ļoti mīļa. Pirms pāris dienām pārvērtību stundā viņa aizbāza muti diviem puikām, kas saukāja mani par "Lunātiķi"…

—    Vai tu negribētu šovakar kopā ar mani nākt uz Gliemjraga tusiņu?

Vārdi paspruka no mutes, pirms Harijs paguva tos apturēt; viņš dzirdēja sevi tos izrunājam, bet sajūta bija tāda, it kā uzaicinājumu būtu izteicis kāds svešinieks.

Luna paskatījās uz viņu ar pārsteigumu milzīgajās acīs.

—   Uz Gliemjraga tusiņu? Kopā ar tevi?

—    Jā, — Harijs apstiprināja. — Mēs drīkstam ņemt līdzi viesus, un man ienāca prātā, ka tev varētu patikt… es gribēju teikt… — Viņš nevēlējās, lai rastos jebkādi pārpratumi. — Es gribēju teikt — vienkārši kā labi draugi, tu jau saproti. Bet ja tu negribi nākt…

Viņš jau pa pusei cerēja, ka Luna atteiksies.

—     Nē, nē, es ļoti labprāt ietu kopā ar tevi vienkārši kā labs draugs! — iesaucās Luna, starodama neredzētā svētlaimē. — Neviens nekad nav mani aicinājis uz ballīti kā draugu! Vai uzacis tu nokrāsoji, gatavodamies vakaram? Vai man savējās arī nokrāsot?

—    Nē, — Harijs apņēmīgi sacīja, — tā bija kļūda. Es palūgšu Hermionei, lai viņa palīdz man to savest kārtībā. Nu ko, tad tiekamies pulksten astoņos Ieejas zālē.

—    AHA! — likdams abiem salēkties, viņiem virs galvas atskanēja nepieklājīgi skaļš brēciens. Ne viens, ne otrs nebija ievērojuši, ka runādamies pagājuši tieši zem Pīvza, kas ar galvu uz leju karājās pie kroņluktura un nešpetni smīnēja.

—     Poterītis ielūdza Lunātiķi uz ballīti! Poterītis ieķēries Lunātiķč! Poterītis ir ieķēēēēries l.unāāātiķē!

Un viņš ab.traucās tālāk, irgādamies un kliegdams: — Poterītis mīl Lunātiķi!

—    Patīkami, ka izdodas šīs lietas paturēt noslēpumā, — Harijs noteica. Un, protams, dažu minūšu laikā visa skola likās uzzinājusi, ka Harijs Poters ved Lunu Mīlabu uz Gliemjraga ballīti.

—     Tu taču varēji uzlūgt jebkuru! — Rons atgādināja, nespēdams noticēt savām ausīm. — jebkuru! Un tu uzlūdzi Lunātiķi Mīlabu!

—     Ron, nesauc viņu tā! — uzsauca Džinnija, cejā pie saviem draugiem piestādama aiz Harija. — Man tiešām prieks, ka tu, Harij, uzlūdzi Lunu, viņa ļoti priecājas!

Un tad Džinnija devās tālāk gar galdu, lai apsēstos līdzās Dīnam. Harijs centās izjust gandarījumu par to, ka Džinniju dara priecīgu viņa lēmums vest Lunu uz tusiņu, taču mēģinājums izrādījās neveiksmīgs. Otrā galda galā viena pati sēdēja Hermione un niekojās ar sautējumu. Harijs ievēroja, ka Rons slepus paskatās uz meiteni.

—   Tu varētu viņai atvainoties, — Harijs tiešā tekstā ieteica.

—    Ko? Lai man vēlreiz uzrīdītu kanārijputniņu baru? — Rons nomurmināja.

—   Kāpēc tev vajadzēja viņu izmēdīt?

—   Ko viņa smējās par manām ūsām?

—   Arī es smējos — tās izskatījās tik stulbi!

Bet Rons izlikās, ka beidzamos vārdus nav dzirdējis — pie galda kopā ar Parvati ieradās Lavendera. Iespiedusies starp Hariju un Ronu, Lavendera nevilcinādamās apķērās Ronam ap kaklu.

—    Sveiks, Harij, — teica Parvati; arī viņu, šķiet, abu uzvedība mazliet mulsināja un garlaikoja.

—    Sveika, — Harijs atsaucās. — Kā iet? Kā tad tur ir — paliksi Cūkkārpā? Dzirdēju, ka vecāki gribot tevi izņemt no skolas.

—     Man izdevās viņus atrunāt, vismaz šobrīd, — Parvati paskaidroja. —Tas negadījums ar Keitiju viņus padarīja vai trakus, šie drausmīgi pārbijās, bet, ņemot vērā, ka pēcāk nekas tāds nav noticis… Sveika, Hermione!

Parvati burtiski staroja. Harijs saprata, ka viņa jūtas neērti par I lermiones apsmiešanu pārvērtību stundā. Harijs atskatījās un redzēja, ka ari Hermione pasmaida, ja vien tas bija iespējams, vēl platāk. Reizēm meitenes tomēr ir ļoti savādas būtnes.

-— Sveika, Parvati! — sveicināja Hermione, pilnīgi nelikdamās zinis par Ronu un Lavenderu. — Tu šovakar iesi uz Gliemjraga ballīti?

—     Mani neviens nav uzlūdzis, — Parvati skumīgi atbildēja. — Gribētos jau gan, izklausās, ka tur varētu iet diezgan jautri… Tu gan ej, ne?

—   Jā, astoņos mēs tiekamies ar Kormaku, un tad…

Atskanēja troksnis, ar kādu atsūcējs atbrīvo aizsērējušu izlietni,

un Rons pacēla galvu. Hermione izturējās tā, it kā neko nebūtu dzirdējusi vai pamanījusi.

—    …tad mēs kopā ejam uz tusiņu.

—    Ar Kormaku? — Parvati pārjautāja. — Tu domā Kormaku Maklagenu?

—     Tieši tā, — Hermione saldi nodūdoja. — Ar to, kurš gandrīz… — viņa īpaši uzsvēra šo vārdu, — …kļuva par Grifidora sargu.

—     Vai tu satiecies ar viņu? — plati ieplestām acīm vaicāja Parvati.

—     Es… jā… vai tad tu nezināji? — atbildēja Hermione un ļoti svešādi ieķiķinājās.

—      Nē! — atsaucās Parvati, kuru šī ziņa likās iedvesmojusi jaunām baumām. — Skat tik, tu esi kritusi uz tiem kalambola spēlētājiem — vispirms Krūms, tagad Maklagens…

—    Man patīk tiešām labi kalambola spēlētāji, — Hermione, vēl arvien smaidīdama, pielaboja. — Labi, uz tikšanos… Jāiet pārģērbties ballītei…

Hermione aizgāja, bet Lavendera un Parvati tūlīt sagrūda galvas kopā, lai apspriestu šo jauno notikumu pavērsienu, apkopojot visu, ko bija dzirdējušas par Maklagenu, un visu, ko spēja izdomāt par Hermioni. Rona skatiens likās dīvaini tukšs, un viņš nebilda ne vārda. Harijam neatlika nekas cits kā klusībā prātot par rafinētību, ar kādu meitenes prot atriebties.

Kad tovakar astoņos viņš nonāca lejā uz Ieejas zāli, tur nez kāpēc klīda neparasti daudz meiteņu, kas, parādoties Lunai, veltīja Harijam pārmetošus skatienus. Viņa bija tērpusies vizuļiem izrotātā, sudrabotā tērpā, kas vietējās modes dāmās izraisīja smieklus, bet citādi meitene izskatījās tīri jauki. Katrā ziņā Harijs priecājās, ka šoreiz viņa nebija uzlikusi ne redīsu auskarus, ne sviestalus korķīšu kaklarotu, ne spektracenes.

—    Sveika, — viņš sacīja. — Nu ko, iesim?

—    Iesim! — viņa priecīgi atsaucās. — Kur tā ballīte būs?

—    Gliemjraga kabinetā, — Harijs atbildēja, vadīdams viņu augšā pa marmora kāpnēm, tālāk no nelabvēlīgajiem skatieniem un čukstiem. — Vai dzirdēji — tur būšot kāds vampīrs!

—    Rufuss Skrimžūrs? — Luna vaicāja.

—    Es… kas? — Harijs apjuka. — Tu domā burvestību ministru?

—    Jā, viņš ir vampīrs, — Luna paziņoja, it kā tas būtu kas pašsaprotams. — Tētis par to uzrakstīja garu rakstu, kad viņš nomainīja Kornēliju Fadžu, taču ministrijas spiediena dēļ viņam neļāva to publicēt. Acīmredzot baidījās, ka cilvēki uzzinās patiesību!

Harijam iespēja, ka Rufuss Skrimžūrs varētu būt vampīrs, likās stipri mazticama, bet viņš jau bija pieradis, ka Luna mēdz atkārtot tēva dīvainos pieņēmumus kā neapgāžamus pierādījumus, un nolēma neatbildēt. Jo tuvāk viņi nāca Gliemjraga valstībai, jo skaļāk skanēja smiekli, mūzika un sarunas.

Gliemjraga kabinets bija krietni lielāks par tradicionālu klasi — vai nu tas jau bija uzbūvēts plašāks, vai arī padarīts tāds ar kāda burvju trika palīdzību. Telpas sienas klāja smaragdzaļi, sarkani un zelta drapējumi, tāpēc bija iespaids, ka viss notiek milzīgā teltī. Kabinetā bija daudz cilvēku un maz gaisa. Telpu sarkanu izgaismoja smalka, zeltīta lampa, kas karājās pašā griestu vidū, — to pildīja īstas, lidojošas laumiņas, katra kā spožs gaismas punktiņš. No tālā stūra skanēja skaļa dziedāšana, šķiet, mandolīnu pavadījumā. Ap vairākiem sarunā dziļi iegrimušiem reģiem tinās pīpes dūmu migliņa, bet cauri viesu ceļgalu mežam izveicīgi lavierēja mājas elfi, ko no skata slēpa smagas sudraba paplātes ar ēdieniem, tāpēc izskatījās, ka pa telpu klīst mazi galdiņi.

—    Harij, manu zēn! — nodārdēja Cliemjraga balss, tikko Harijs un Luna bija iespiedušies pa durvīm un paspēruši pāris soļu. — Nāc iekšā, nāc iekšā, tik daudzi vēlas tevi satikt!

Gliemjragam galvā bija smokinga žaketei pieskaņota samta cepure ar bārkstīm. Sagrābis Harija roku tik cieši, it kā gatavotos ar viņu kopā teleportēties, Gliemjrags viņu mērķtiecīgi veda dziļāk viesu jūrā. Harijs savukārt paķēra Lunas roku un vilka meiteni sev līdzi.

—    Harij, iepazīsties, šis ir Eldreds Vorpls, mans bijušais audzēknis nu jau pirms daudziem gadiem, sarakstījis "Asins brāļi: mana dzīve starp vampīriem" — un, protams, viņa draugs Sangīni.

Vorpls, mazs, dūšīgs vīriņš ar brillēm, sagrāba Harija roku un sāka to aizrautīgi kratīt. Garais un kārnais vampīrs Sangīni ar tumšiem lokiem zem acīm tikai pamāja ar galvu. Likās, ka viņš garlaikojas. Netālu stāvēja ziņkārīgu un satrauktu meiteņu pulciņš.

—    Harijs Poters, cik apburoši! — sacīja Vorpls, ar tuvredzīgajām acīm urbdamies Harijam sejā. — Es vēl pirms pāris dienām vaicāju profesoram Gliemjragam — kur ir Harija Potera biogrāfija, ko mēs visi tik nepacietīgi gaidām?

—   E, — Harijs mēģināja būt pieklājīgs, — vai tiešām?

—     Tieši tik pieticīgs, kā Horācijs stāstīja! — Vorpls glaimoja. — Bet, ja runājam nopietni, — viņa izturēšanās pēkšņi kļuva ļoti lietišķa, — es ļoti priecātos, ja man būtu iespēja to uzrakstīt pašam — cilvēki burtiski alkst uzzināt vairāk par jums, dārgo zēn, burtiski alkst! ja jūs varētu man sniegt dažas intervijas, teiksim, četru piecu stundu sesijās, kāpēc ne, grāmata varētu būt gatava dažu mēnešu laikā. Turklāt gandrīz bez kādas piepūles no jūsu puses, to es varu apsolīt — pavaicājiet kaut vai Sangīni, kas… — Sangīni, neaizklīsti nekur! — Vorpls pēkšņi iesvēlās stingrībā, ieraudzījis, ka vampīrs ar izsalkušu skatienu pamazām tuvojas meiteņu bariņam. — Še, paņem pīrādziņu, — mudināja Vorpls, paķerdams uzkodu no garāmejoša elfa paplātes un iespiezdams to Sangini rokā, un tad rakstnieks atkal pievērsās Harijam.

—   Manu zēn, tu pat nespēj iedomāties, cik zelta tas tev…

—    Mani tas noteikti neinteresē, — Harijs stingri noteica. — Atvainojiet, es tikko ieraudzīju kādu savu draugu.

Vilkdams Lunu sev līdzi cauri pūlim, viņš metās pakaļ garajām, rūsganajām krēpēm, ko patiešām bija pamanījis nozūdam starp divām dāmām, kas atgādināja grupas "Ķēmu māsas" mūziķes.

—   Hermione! Hermione!

—   Harij! Priecājos tevi te satikt! Sveika, Luna!

—    Kas tev lēcies? — apvaicājās Harijs, jo Hermione izskatījās pamatīgi saburzīta, it kā tik tikko būtu izlauzusies cauri velnacilpu biezoknim.

—   Uf, es tikko izglābos no… es gribēju teikt, uz mirkli pašķīros no Kormaka, — viņa atbildēja. — Palika stāvam zem āmuļa, — viņa piebilda, bet Harijs turpināja jautājoši pētīt draudzeni.

—    Izvēlējies nākt kopā ar viņu — un dabūji, ko gribēji, — viņš skarbi noteica.

—    Man likās, ka viņš visvairāk nokaitinās Ronu, — Hermione lietišķi paskaidroja. — Kādu brīdi es apsvēru arī Zahārija Smita kandidatūru, bet tad nolēmu, ka kopumā…

—   Tu gribēji Smitu? — Harijs riebumā saverkšķīja seju.

—    Apsvēru tādu domu, un tagad gandrīz nožēloju, ka neizvēlējos viņu, jo līdzās Maklagenam pat Grūps izskatās pēc džentlmeņa. Paiesim vairāk uz to pusi, tad mēs varēsim laikus manīt viņu tuvojamies, viņš ir tik garš…

Trijotne devās uz telpas otru malu, pa ceļam paņemdami miestiņa kausus, bet tur viņi uzskrēja virsū profesorei Trilonijai, kas stāvēja lepnā vientulībā.

—   Labvakar, — Luna pieklājīgi sveicināja profesori.

—    Labvakar, mīļā, — atsaucās profesore Trilonija, ar zināmām grūtībām koncentrējusi skatienu uz Lunu. Harijs atkal saoda gaisā kulinārijas šeriju. — Pēdējā laikā neesmu manījusi tevi manās stundās…

—     Neesat gan, šogad mums pasniedz Firencī, — atgādināja Luna.

—   Ak jā, protams, — nosmējusies dusmīgu, iereibušu smiekliņu, atsaucās profesore Trilonija. — Vai Dobins, kā es savā nodabā viņu saucu. Kurš gan varēja iedomāties, ka tagad, kad esmu atgriezusies skolā, profesors Dumidors to zirgu paturēs? Bet nē… mēs dalām stundas… Tas ir apvainojums, godīgi runājot, tas ir apvainojums. Vai tu zini, ka…

Profesore Trilonija likās pārāk iereibuši, lai pamanītu Hariju. Kamēr profesore ķengāja Firencī, Harijs pievirzījās tuvāk Hermionei un teica: — Klau, tiekam ar visu skaidrībā. Vai tu taisies Ronam atklāt arī to, ka iejaucies sargu pārbaudes laikā?

Hermione sarāva uzacis uz augšu. — Vai tu tiešām domā, ka es nolaistos tik zemu?

Harijs ieskatījās draudzenei acīs. — Hermione, ja tu varēji uzaicināt Maklagenu…

—   Tur tomēr ir starpība, — ar cieņu atbildēja Hermione. — Man nav ne mazākā nodoma klāstīt Ronam to, kas notika — vai varbūt nenotika — sargu pārbaudē.

—    Labi, — Harijs nopriecājās. — Jo, ja viņš atkal pārvērtīsies nelaimes čupiņā un mēs zaudēsim nākamo spēli…

—    Kalambols, kalambols! — Hermione sadusmojās. — Vai jūs, zēni, spējat domāt tikai par to? Kormaks nav uzdevis nevienu jautājumu par mani, kur nu, viss, ko man izdevās noklausīties, bija "Simt bīstamākie metieni, ko atvairījis Kormaks Maklagens" — ak nē, tur viņš atkal nāk!

Viņa nozuda tik strauji, ka varēja nodomāt — Hermione ir aizteleportējusies. Pirms mirkļa viņa atradās tepat līdzās, pēc mirkļa — starp divām aizrautīgi smejošām raganām, bet vēl pēc mirkļa — jau izgaisusi.

—    Vai Hermioni neredzēji? — vaicāja Maklagens, minūti vēlāk cauri pūlim izlauzies līdz Harijam.

—     Neredzēju gan, piedod, — Harijs atteica un, negaidot turpmāko iztaujāšanu, pievērsās Lunai, uz bridi piemirsis, ar ko viņa sarunājās.

—   Harijs Poters! — tikai tagad pamanījusi viņu, dobjā, vibrējošā balsī ierunājās profesore Trilonija.

—   Sveicināti, — Harijs sacīja bez īpašas degsmes.

—   Manu dārgo zēn! — Tagad profesores balss atgādināja tālīnus čukstus. — Visas šīs baumas! Spriedelējumi par "izredzēto"! Protams, es to zinu jau krietni sen… Zīmes vienmēr ir bijušas sliktas, Harij… Bet kāpēc gan tu neturpināji pareģošanu? Lai nu kam, bet tieši tev šis priekšmets ir bezgala svarīgs!

—     Ak, Sibilla, mēs visi domājam, ka mūsu priekšmets ir pats svarīgākais! — Atskanēja skaļa balss, un profesorei Trilonijai pie sāniem parādījās Gliemjrags varen pietvīkušu seju, mazliet sašķiebtu samta cepuri, miestiņa glāzi vienā rokā un milzīgu augļu pīrāgu otrā. — Bet nezinu gan, Sibilla, vai es kādreiz esmu sastapis tik talantīgu mikstūru skolnieku! — Gliemjrags pasludināja, uzmezdams Harijam mīlestības pilnu, kaut arī mazliet apsarkušu skatienu. — Tas viņam ir asinīs — gluži kā mātei! Man ir laimējies mācīt tikai dažus tik spējīgus audzēkņus, to es varu droši apgalvot, Sibilla… nu, pat Severuss…

Un Harijam par šausmām Gliemjrags pašāva roku sāņus un, nez no kurienes izrāvis Strupu, pievilka sev blakus.

—   Beidz nīgroties un piebiedrojies mums, Severus! — Gliemjrags aplaimots nožagojās. — Es tieši stāstīju, cik lieliski Harijam padodas mikstūras! Daļa lauru, protams, pienākas tev, tu viņu mācīji veselus piecus gadus!

Gliemjraga apskāviena lamatās iekritušais Strups pār savu garo, kumpo degunu pablenza uz Hariju un piemiedza acis.

—    Dīvaini, man ne bridi neradās iespaids, ka izdevies Poteram jelko iemācīt.

—   Nu, tad tas ir dabas dots talants! — auroja Gliemjrags. — Tev vajadzēja redzēt, kādu dzīvās nāves izvilkumu viņš man pagatavoja pirmajā stundā — savu mūžu nebiju redzējis kaut ko tik izcilu jau pirmajā mēģinājumā, manuprāt, pat tu, Severus…

—    Tiešām? — klusi pārvaicāja Strups, vēl arvien ar acīm urbdamies Harijā, kas tagad izjuta zināmu nemieru. Nepavisam nebija vajadzīgs, lai Strups mēģina izdibināt, kur pēkšņi radusies tāda izcilība mikstūrās.

—    Atgādini, Harij, kādus vēl priekšmetus tu mācies? — lūdza Gliemjrags.

—    Aizsardzību pret tumšajām zintīm, burvestības, pārvērtības, herboloģiju…

—   īsāk sakot, visus priekšmetus, kas nepieciešami, lai kļūtu par auroru, — tikko jaušami pasmīnējis, secināja Strups.

—   Jā gan, es labprāt par tādu kļūtu, — spītīgi apstiprināja Harijs.

—    Tu varētu būt viens varens aurors! — dārdināja Gliemjrags.

—    Es nedomāju, ka tev, Harij, vajadzētu kļūt par auroru, — negaidīti ierunājās Luna. Visi paskatījās uz meiteni. — Aurori ir Satrūdējušā ilkņa sazvērestības dalībnieki, manuprāt, to zina ikviens. Viņi darbojas, lai no iekšpuses sagrautu Burvestību ministriju, izmantojot tumšās maģijas un smaganu kaites apvienojumu.

Harijs ierāva degunā puskausu miestiņa un sāka smieties. Kaut vai tikai tāpēc vien bija vērts Lunu ņemt līdzi. Klepodams un notašķījies slapjš, bet vēl arvien smaidīdams, Harijs atrāvās no kausa, lai ieraudzītu ko tādu, kas viņam vēl vairāk uzlaboja garastāvokli — tuvojās Arguss Filcs, aiz auss līdzi vilkdams Drako Malfoju.

—    Profesor Gliemjrag, — šņāca Filčs ar drebošiem žokļiem un maniakālu nedarbnieka pieķeršanas dzirksti izvelbtajās acīs, — es pieķēru šo zēnu slapstāmies augšstāva gaitenī. Viņš apgalvo, ka bijis ielūgts uz jūsu sarīkojumu, tikai nokavējis sākumu. Vai jūs viņam sūtījāt ielūgumu?

Malfojs izrāvās no Filca tvēriena, no skata pārskaities.

—    Labi, labi, es nebiju ielūgts! — viņš dusmīgi atzinās. — Es mēģināju ielavīties pasākumā bez ielūguma, vai esat apmierināts?

—     Nē, neesmu! — Šis apgalvojums likās pilnībā neatbilstam aplaimotajam smīnam skolas uzrauga sejā. — Jūs esat iekūlies nepatikšanās! Vai tad direktors nebrīdināja, ka ložņāšana pa naktīm ir aizliegta, ja vien nav saņemta īpaša atļauja, ko?

—   Viss jau ir kārtībā, Argus, viss ir kārtībā, — uzraugu mierināja Gliemjrags, mādams ar roku. — Ir taču Ziemassvētki, un kāds tur grēks, ja cilvēks grib atnākt uz ballīti. Šoreiz piemirsisim sodus, lai Drako paliek!

Filča seju sašķobījusī neprātīgas vilšanās izteiksme bija viegli paredzama. Bet kāpēc gan, Harijs brīnījās, Malfojs izskatījās gandrīz tikpat nelaimīgs? Un kāpēc gan Strups vērās uz Malfoju ar dusmām un — vai tas bija iespējams? — bailēm?

Bet, pirms Harijs paguva tā īsti aptvert, kas notiek, Filčs jau bija pagriezies un šļūca projām, klusībā pie sevis lādēdamies. Malfojs savilka seju smaidā un pateicās Gliemjragam par necerēto iespēju. Savukārt Strupa izteiksme bija tikpat bezkaislīga un neizprotama kā iepriekš.

—   Nekas, nekas, — sacīja Gliemjrags, atvairot Malfoja pateicību.

—   Galu galā, es taču pazinu tavu vectēvu…

—   Viņš par jums, ser, vienmēr teica tikai to labāko, — Malfojs žigli iestarpināja. — Apgalvoja, ka jūs esot labākais mikstūru meistars, ko viņam nācies pazīt…

Harijs pētīja Malfoju. Pieglaimošanās viņu īpaši neinteresēja; Strupa stundās tā bija vērota neskaitāmas reizes. Hariju vairāk piesaistīja apstāklis, ka Malfojs neizskatījās īpaši vesels. Šī bija pēc ilgāka laika pirmā reize, kad Harijs redzēja Drako tik tuvu, un viegli pamanāmas bija gan tumšās ēnas zem acīm, gan pelēcīgā ādas nokrāsa.

—    Es gribētu pārmīt ar jums pāris vārdu, — vērsdamies pie Malfoja, pēkšņi ierunājās Strups.

—    Liecies mierā, Severus, — atkal nožagojies, Gliemjrags sacīja,

—    ir taču Ziemassvētku laiks, neesi nu pārāk bargs…

—   Es esmu viņa nama vecākais, un es izlemšu, cik bargi rīkoties, — Strups bija strups. — Nāciet man līdzi, Drako.

Viņi aizgāja. Strups soļoja pa priekšu, bet Malfojs saskābis vilkās nopakaļ. Harijs mirkli vilcinājās, bet tad teica: — Es tūlīt būšu atpakaļ, Luna… ēēē… tikai līdz tualetei…

—     Labi, — viņa līksmi atsaucās, un Harijam, ieslīdot pūlī, vēl likās, ka viņa atsāk stāstīt par Satrūdējušā ilkņa sazvērestību profesorei Trilonijai, kas likās patiesi ieinteresēta.

Ticis ārā no bara biezuma, Harijs netraucēti uzmeta sev pāri paslēpni, jo gaitenis bija pilnīgi tukšs. Grūtāk bija atrast Strupu un Malfoju. Harijs metās uz priekšu. Soļu troksni, par laimi, vēl arvien slāpēja skaļā mūzika un balsu čala no Gliemjraga kabineta. Varbūt Strups aizvedis Malfoju uz savu pagraba kabinetu… vai varbūt ved viņu atpakaļ uz Slīdeņa koptelpu… Steigdamies tālāk pa gaiteni, Harijs piespieda ausi pie vienām durvīm, pie otrām, pie trešām, līdz, uzvilnījot priekam, notupies pie beidzamajām durvīm pašā gaiteņa galā un piespiedis ausi pie atslēgas cauruma, viņš izdzirdēja balsis.

—    …pieļaut kļūdas, Drako, jo, ja jūs izslēgs no skolas…

—   Man ar to nebija ne mazākā sakara, jā?

—   Ceru, ka sakāt taisnību, jo tas bija vienlīdz neveikli un muļķīgi darīts. Vienam otram radušās aizdomas, ka esat iesaistīts.

—      Kurš tad tur aizdomās mani? — dusmīgi jautāja Malfojs. — Vēlreiz atkārtoju — es nē, skaidrs? Tam Bellu skuķim droši vien bija kads ienaidnieks, par kuru mēs neko nezinām, — un neskatieties uz mani ar tādām acīm! Es zinu, ko jūs darāt, es neesmu muļķis, bet jums tas neizdosies — ja vajadzēs, es jums zināšu stāties ceļā!

Iestājās klusums, tad klusi ierunājās Strups: — Ak tā… skatos, ka Bellatrises tante jums māca lasprātību. Kādas gan domas jūs, Drako, mēģināt slēpt no sava pavēlnieka?

—    No viņa es neko nemēģinu slēpt, es tikai negribu, lai jūs tur bāztos iekšā!

Harijs piespieda ausi pie atslēgas cauruma vēl ciešāk… Kas gan lika Malfojam šādi runāt ar Strupu — ar Strupu, kuram viņš vienmēr izrādīja cieņu, pat simpātijas?

—      Tad tāpēc jūs šajā pusgadā no manis vairāties? Bīstaties, ka iejaukšos? Vai saprotat, Drako, kas notiktu, ja kāds cits vairākkārt nereaģētu uz manu uzaicinājumu ierasties kabinetā…

—     Lieciet man atstrādāt pēcstundas! Ziņojiet Dumidoram! — ņirgājās Malfojs.

Atkal iestājās klusums. Tad Strups sacīja: — Jūs lieliski zināt, ka es nevēlos ne vienu, ne otru.

—   Tad pārstājiet aicināt mani uz savu kabinetu!

—    Ieklausieties, ko teikšu, — Strups turpināja, tik ļoti pieklusinājis balsi, ka Harijam nācās teju iespiest ausi atslēgas caurumā. — Es cenšos jums palīdzēt. Es zvērēju jūsu mātei sargāt jūs. Es, Drako, devu viņai Nelaužamo zvērestu…

—    Tad izskatās, ka jums nāksies vien to lauzt, jo man nav nepieciešama jūsu aizsardzība! Darbs ir uzdots man, viņš pats man to uzdeva, un es tikšu ar to galā, man ir plāns, kas nostrādās, vienkārši vajag vairāk laika, nekā biju iedomājies!

—   Kāds tad ir tas jūsu plāns?

—   Jums par to nav nekādas daļas!

—    Ja jūs man pastāstītu, ko mēģināt pasākt, varbūt es varētu palīdzēt…

—   Paldies, man jau ir visa nepieciešamā palīdzība, es nedarbojos viens!

—   Šovakar jūs bijāt pavisam viens, tik muļķīgi klīst pa gaiteņiem bez kāda, kas pastāvētu sardzē vai citādi palīdzētu, tās ir elementāras kļūdas…

—    Krabe un Goils būtu kopā ar mani, nebūtu jūs uzlicis viņiem pēcstundas!

—     Klusāk, klusāk! — dusmīgi izspļāva Strups, jo Malfojs satraukumā bija krietni pacēlis balsi. — Ja jūsu draudziņi Krabe un Goils ir iecerējuši šoreiz tomēr nokārtot SLIMu aizsardzībā pret tumšajām zintīm, viņiem būtu jāstrādā mazliet cītīgāk nekā paš…

—   Kāda gan tam nozīme? — Malfojs pārtrauca profesoru. — Aizsardzība pret tumšajām zintīm — tas taču ir joks, izlikšanās, ne? It kā mums būtu nepieciešama aizsardzība pret tumšajām zintīm…

—    Tā ir izlikšanās, Drako, no kuras atkarīgi mūsu panākumi! — Strups atgādināja. — Kur, jūsuprāt, es atrastos visus šos gadus, ja neprastu izlikties? Tagad paklausieties, ko teikšu! Jūs klīdāt apkārt tik vēlu vakarā un un tikāt pieķerts — tātad esat neuzmanīgs. Un, ja paļaujaties uz tādiem palīgiem kā Krabe un Goils…

—    Viņi nav vienīgie, mums ir arī citi, labāki!

—   Tad kāpēc jūs nevarat man visu izstāstīt, lai es varētu…

—     Es zinu, kas jums padomā! Jūs gribat piesavināties manu slavu.

Iestājās vēl viens klusuma brīdis, tad Strups ledaini noteica: — Jūs runājat kā zīdainis. Es labi saprotu, ka tēva sagūstīšana un apcietinājums jūs ir satraucis, bet…

Tad gandrīz bez kāda brīdinājuma Malfoja soļi iedipējās turpat pie durvīm. Harijs paguva atlēkt sāņus pēdējā brīdī, jo vēl pēc mirkļa durvis atsprāga vaļā un pa tām izmetās Malfojs. Viņš strauji aizsoļoja pa gaiteni garām Gliemjraga kabineta durvīm, tad tālumā nogriezās ap stūri un izgaisa.

Neuzdrīkstēdamies pat elpot, Harijs palika tupot. Pēc mirkļa no klases lēnām iznāca Strups. Ar neizdibināmu sejas izteiksmi viņš devās atpakaļ uz ballīti. Apmetņa paslēpts, Harijs vēl arvien sēdēja uz grīdas un prātoja par to, ko tikko bija dzirdējis.

SEŠPADSMITA NODAĻA ĻOTI SALTI ZIEMASSVĒTKI

Tātad Strups piedāvājās viņam palīdzēt? Strups tiešām piedāvājās viņam palīdzēt?

—    Ja tu vēlreiz pārjautāsi, — teica Harijs, — es iegrūdīšu šo kāpostu…

—   Es tikai pārliecinos, vai pareizi sapratu! — atsaucās Rons. Viņi divatā stāvēja Midzeņu virtuvē pie izlietnes, Vīzlija kundzes uzdevumā tīrīdami veselu kalnu rožkāpostu. Aiz loga lēni krita sniegs.

—   jā, Strups piedāvājās viņam palīdzēt! — teica Harijs. — Viņš teica, ka esot Malfoja mātei apsolījis viņu sargāt, devis Nelaužamo zvērestu vai kaut ko tamlīdzīgu…

—    Nelaužamo solījumu? — apstulbis atkārtoja Rons. — Beidz, viņš nevarētu… Vai tu esi pārliecināts, ka nepārklausījies?

—    Jā, es esmu pārliecināts, — atteica Harijs. — Kas ir, ko tas nozīmē?

—   Nu, Nelaužamo solījumu nav iespējams lauzt…

—    Tik tālu es pats spēju aizdomāties, lai cik jocīgi arī tas liktos. Un kas tad notiek, ja to lauž?

—    Tad ir jāmirst, — vienkārši atbildēja Rons. — Kad man bija kādi pieci gadi, Freds ar Džordžu mēģināja panākt, lai es tādu dodu. Es jau gandrīz to izdarīju, biju sadevies rokās ar Fredu, un visas lietas, bet tad mums uzdūrās tētis. Viņš kjuva gluži traks, — kavēdamies atmiņās, mirdzošām acīm stāstīja Rons. — Tā bija vienīgā reize, kad es redzēju tēti tikpat pārskaitušos kā mammu. Freds domā, ka viņa dibena kreisā puse tā arī neesot atguvusi sākotnējo izskatu.

—   Jā, jā, varbūt izlaidīsim Freda dibenpusi…

—    Kā, lūdzu? — atskanēja Freda balss, un virtuvē iesoļoja dvīņi.

—   Ak un vai, Džordž, tu tikai paskaties! Šie tīra ar nažiem! Lai viņiem gods un slava!

—    Pēc diviem mēnešiem un vēl drusciņ man paliks septiņpadsmit, — sabozies teica Rons, — un tad es varēšu to darīt ar buršanos!

—   Toties tikmēr, — sacīja Džordžs, apsēzdamies un uzceldams kājas uz virtuves galda, — mēs varam ar baudu noskatīties, un jūs mums parādīsiet, kā pareizi lietojami… ak tu magonīt sārtā!

—   Tas ir tevis dēļ! — nikni teica Rons, sūkādams sagriezto īkšķi. — Pagaidi tikai, kad man būs septiņpadsmit…

—   Tad tu noteikti mūs visus apžilbināsi ar līdz šim nemanītu maģisku meistarību, — nožāvājās Freds.

—    Un, runājot par līdz šim nemanītu meistarību, Ronald, — bilda Džordžs, — ko tur Džinnija mums stāstīja par tevi un kādu jaunu dāmu, vārdā — ja mēs esam pareizi informēti — Lavendera Brauna?

Rons maķenīt pietvīka, taču, atkal pievērsdamies kāpostiem, nebūt neizskatījās sadusmots. — Kas tev par daļu!

—   Cik atjautīga atbilde, — sacīja Freds. — Nudien nespēju saprast, kā tu pamanies tādas izdomāt. Nē, mēs tikai gribējām zināt… kā tas atgadījās?

—   Kas?

—   Varbūt viņa cietusi negadījumā, vai kas cits lēcies?

—    Ko tu tur runā?

—    Nu, kā viņa guvusi tik plašus smadzeņu bojājumus? Ei, ei, uzmanīgi!

Vīzlija kundze ienāca virtuvē tieši laikā, lai ieraudzītu, kā Rons ar kāpostu nazi met Fredam, bet tas ar laisku zižļa mājienu nazi pārvērš papīra lidmašīnā.

—    Roti! — viņa pārskaitusies uzsauca. — Lai es vairs neredzētu, ka tu mētā nažus!

—    Es nemētāšu, — sacīja Rons, — kad tu skaties, — viņš noņurdēja sev zem deguna un atkal pievērsās kāpostu kalnam.

—   Fred, Džordž, piedodiet, mīļie, bet šovakar ieradīsies Remuss, un Bilam vajadzēs saspiesties pie jums abiem.

—   Sīkums, — atsaucās Džordžs.

—    Tā kā Čārlijs nepārradīsies, paliek tikai Harijs un Rons bēniņos, un, ja Flēra pārnakšņos pie Džinnijas…

—…Džinnijai būs īsti priecīgi Ziemassvētki… — nomurmināja Freds.

—…visi jutīsies ērti. Nu,vismaz katram būs sava gulta, — teica Vīzlija kundze, un izklausījās, ka viņa ir mazliet nomocījusies.

—    Tad Persijs pavisam noteikti neparādīs mums savu pretīgo vaigu? — apjautājās Freds.

Vīzlija kundze aizgriezās un tikai tad atbildēja: — Nē, man šķiet, viņš ir aizņemts ministrijā.

—    Vai arī ir lielākais tizlenis pasaulē, — teica Freds, kad Vīzlija kundze izgāja no virtuves. — Viens no diviem. Labs ir, tad dodamies, Džordž!

—     Kurp tad jūs tā dodaties? — jautāja Rons. — Vai nevarat mums palīdzēt tikt galā ar kāpostiem? Jūs varētu tikai pavicināt zizli, un tad arī mēs būtu brīvi!

—   Nē, nedomāju, ka mēs varam tā darīt, — nopietni sacīja Freds. — Apgūstot rožkāpostu tīrīšanu bez maģijas palīdzības, var ļoti labi audzināt raksturu, tas ļauj jums novērtēt, cik grūti ir vientiešiem un niekkalbjiem…

—…un, ja tu vēlies, lai citi tev palīdz, Ron, — turpināja Džordžs, iesviezdams brālim ar papīra lidmašīnu, — es tavā vietā neapmētātu viņus ar nažiem. Tas tikai tāds mazs padomiņš. Mēs dodamies uz ciemu, tur avīžu veikaliņā strādā ļoti glīta meitene, kura domā, ka mani kāršu triki ir kaut kas apbrīnojams… tikpat kā īsta burvestība…

—    Mūlāpi, — drūmi noteica Rons, noskatīdamies, kā Freds ar Džordžu aizsoļo pa apsnigušo pagalmu. — Tas viņiem būtu prasījis nieka desmit sekundes, un tad arī mēs varētu tikt projām.

—    Es nevarētu, — sacīja Harijs. — Es apsolīju Dumidoram, ka, šeit dzīvodams, nekur neiešu.

—   Ak jā, — atsaucās Rons. Viņš nolobīja vēl pāris kāpostgalviņu un tad iejautājās: — Vai tu stāstīsi Dumidoram, ko dzirdēji, kad Strups runājās ar Malfoju?

—   Jā, — attrauca Harijs. — Es stāstīšu visiem, kas var pielikt tam punktu, un Dumidors sarakstā ir pirmais. Ari ar tavu tēti varētu vēlreiz pārmīt kādu vārdu.

—   Žēl gan, ka tu nedzirdēji, ko īsti Malfojs dara.

—   Es taču nemaz nevarēju to dzirdēt! Tur jau tā lieta — viņš atteicās Strupam stāstīt.

Kādu brīdi valdīja klusums, tad Rons sacīja: — Tu, protams, zini, ko viņi visi teiks? Tētis un Dumidors, un visi pārējie? Viņi teiks, ka Strups īstenībā nemaz nemēģināja palīdzēt Malfojam, viņš tikai centās uzzināt, kas Malfojam aiz ādas.

—     Viņi nedzirdēja, kā viņš runāja, — stingri noteica Harijs. — Neviens nav tik labs aktieris, arī Strups tāds nav.

—   Jā… Es tikai tā saku, — novilka Rons.

Harijs pagriezās un, saraucis pieri, ieskatījās viņam sejā. — Bet tu taču tici, ka man ir taisnība?

—   Jā, jā! — steigšus atsaucās Rons. — Nopietni, es ticu! Bet viņi visi ir pārliecināti, ka Strups ir Ordenī, vai tad ne?

Harijs neko neteica. Viņam jau bija ienācis prātā, ka tieši tāds, visticamāk, būs galvenais iebildums pret viņa jauno pierādījumu; viņš jau dzirdēja Hermiones balsi: Acīmredzot, Harij, viņš izlikās, ka piedāvā palīdzību, lai varētu panākt, ka Malfojs izstāsta, ko īsti dara…

Tomēr tā bija tikai iedoma — nemaz jau nebija radusies iespēja pastāstīt Hermionei, ko viņš bija noklausījies. Viņa bija nozudusi no Gliemjraga ballītes, iekams Harijs tur atgriezās, vismaz tā bija pavēstījis aizkaitinātais Maklagens, un, kad viņš beidzot nokļuva koptelpā, viņa jau bija aizgājusi gulēt. Tā kā nākamajā rītā viņi ar Ronu agri bija devušies uz Midzeņiem, Harijam tik tikko pietika laika novēlēt viņai priecīgus Ziemassvētkus un pateikt, ka, atgriezies pēc brīvdienām, viņš pastāstīs kaut ko ļoti svarīgu. Taču viņš nebija gluži pārliecināts, vai Hermione maz dzirdējusi; tobrīd viņam tieši aiz muguras Rons un Lavendera caurcaurēm neverbāli atvadījās.

Tomēr pat Hermione nespēs noliegt vienu: Malfojam tiešām bija kaut kas aiz ādas, un Strups to zināja, tāpēc Harijs juta, ka viņam ir pilnīgas tiesības sacīt: — Es taču tev teicu, — un jau vairākkārt bija to pavēstījis Ronam.

Iespēja parunāt ar Vīzlija kungu, kas strādāja ministrijā ļoti ilgas stundas, Harijam neradās līdz pašam Ziemassvētku vakaram. Vīzliji un viņu viesi sēdēja dzīvojamajā istabā, ko Džinnija bija izrotājusi tik dāsni, ka visi jutās tā, it kā sēdētu papīra virteņu sprādziena epicentrā. Tikai Freds, Džordžs, Harijs un Rons zināja, ka eņģelis egles galotnē īstenībā ir dārza rūķis, kas bija iekodis Fredam potītē, kad tas bija rāvis burkānus Ziemassvētku vakariņām. Apstulbots, nokrāsots ar zelta krāsu, iebāzts miniatūros baletsvārciņos, pie muguras pielīmētiem spārniņiem, tas nikni blenza lejup; nejaukākais eņģelis, kādu Harijs mūžā bija redzējis, ar lielu, kailu galvu, kas izskatījās pēc kartupeļa, un varen spalvainām kājām.

Viņiem visiem vajadzēja klausīties Ziemassvētku pārraidi, kurā uzstājās Vīzlija kundzes mīļākā dziedātāja Selestīna Vītere, kuras balss treļļi vērpās no lielā koka radiouztvērēja. Flēra, kas, šķiet, uzskatīja Selestīnu par ļoti apnicīgu, stūrī runāja tik skaļi, ka Vīzlija kundze, pieri raukdama, vienā laidā māja ar savu zizli uz skaņas slēdža pusi un Selestīna dziedāja arvien skaļāk un skaļāk. Kāda sevišķi džezīga numura aizsegā — to sauca "Katls, pilns ar karstu, stipru mīlu" — Freds un Džordžs sāka ar Džinniju spēlēt sprāgstošos ēzeļus. Rons nerimus meta paslepenus skatienus uz Bilu un Flēru, kā cerēdams aizgūt ko noderīgu. Tikām Remuss Vilksons, kas bija kalsnāks nekā citkārt un izskatījās vēl skrandaināks, sēdēja pie kamīna, lūkodamies tā dzīlēs, it kā spētu nedzirdēt Selestīnas balsi.

Ak, nāc jel un apmaisi manu katlu, Tu vislabāk proti to darīt, Un uzvirs tur karsta, salda mīla, Ijti šonakt tev silti ari.

—     Mēs dejojām, skanot šai dziesmai, kad mums bija astoņpadsmit! — teica Vīzlija kundze, slaucīdama asaras savā adīklī. — Vai tu atceries, Artur?

—    Mmm? — atsaucās Vīzlija kungs, galvai klanoties pār mizojamo mandarīnu. — Ak jā… Brīnišķīga melodija…

Viņš ar pūlēm apsēdās mazliet staltāk un atskatījās uz Hariju, kas sēdēja viņam blakus.

—    Piedod par šo te, — viņš teica, pamādams ar galvu uz radio, kamēr Selestīna uzsāka piedziedājumu. — Drīz jau beigsies.

—    Sīkums, — Harijs pasmaidīdams attrauca. — Ministrijā bija daudz darba?

—    Ļoti, — atbildēja Vīzlija kungs. — Es neiebilstu, ja būtu kāds rezultāts, bet šie trīs aresti, ko esam veikuši pēdējo pāris mēnešu laikā… Šaubos, vai kaut viens no viņiem ir īsts nāvēdis — tikai nevajag nevienam stāstīt, Harij, — viņš žigli piebilda, piepeši izskatīdamies daudz mundrāks.

—    Stenu Šanpaiku taču vairs netur cietumā? — Harijs jautāja.

—    Baidos, ka tur gan, — teica Vīzlija kungs. — Es zinu, ka Dumidors Stena lietā vērsās tieši pie paša Skrimžūra… Skaidrs, ka ikkatrs, kas tiešām ir ar viņu runājis, piekrīt, ka viņš ir tāds pats nāvēdis kā šis mandarīns… bet augšas vēlas, lai izskatītos, it kā viņi būtu guvuši kaut kādas sekmes, un "trīs apcietinātie" izklausās labāk nekā "trīs nepamatoti apcietinātie un atlaistie"… bet arī tas ir pilnīgi slepeni…

—    Es neko neteikšu, — sacīja Harijs. Bridi viņš vilcinājās, prātodams, kā vislabāk iesākt to, ko viņš vēlējās pateikt; kamēr viņš kārtoja domas, Selestīna Vītere ķērās pie balādes, ko sauca "Tu man izbūri sirdi ārā".

—     Vīzlija kungs, atceraties, ko es jums teicu stacijā, kad mēs braucām uz skolu?

—    Es pārbaudīju, Harij, — Vīzlija kungs uzreiz atbildēja. — Es sarīkoju kratīšanu Malfoju mājā. Tur nebija nekā tāda, nedz salauzta, nedz vesela, kam tur nevajadzētu atrasties.

—    Jā, es zinu, lasīju "Pareģī", ka jūs meklējāt… bet šoreiz ir kas cits… Nu, kaut kas vairāk…

Un viņš pastāstīja Vīzlija kungam visu, ko bija dabūjis zināt no Malfoja un Strupa sarunas. Runādams Harijs redzēja, ka Vilksona galva mazliet pagriežas uz viņu pusi, tverot katru vārdu. Kad viņš bija pabeidzis, iestājās klusums, vien Selestīna dungoja:

Ak, kur gan mana nabaga sirds?

Viens burvju vārds — un tās nav…

—    Vai tev nav ienācis prātā, Harij, — teica Vīzlija kungs, — ka Strups vienkārši izlikās…?

—     Izlikās, ka piedāvā palīdzību, lai izdibinātu, kas Malfojam padomā? — veikli turpināja Harijs. — Jā, es jau domāju, ka jūs tā sacīsiet. Bet kā lai mēs to zinām?

—    Zināšana nav mūsu darīšana, — negaidot ierunājās Vilksons. Viņš bija pagriezies ar muguru pret kamīnu un pāri Vīzlija kungam raudzījās Harijā. — Tā ir Dumidora darīšana. Dumidors uzticas Severusam, un ar to mums visiem ir jābūt mierā.

—    Bet, — sacīja Harijs, — ja nu — tikai ja nu Dumidors attiecībā uz Strupu kļūdās…

—    Tā ir teikuši daudzi, un ne reizi vien. Galu galā atliek vai nu uzticēties Dumidora spriedumam, vai arī neuzticēties. Es uzticos; tāpēc es uzticos Severusam.

—    Bet Dumidors var kļūdīties, — Harijs iebilda. — Viņš pats tā saka. Un jums, — viņš ieskatījās Vilksonam tieši acīs, — godīgi, vai jums patīk Strups?

—     Severuss man nedz patīk, nedz nepatīk, — teica Vilksons. — Nē, Harij, es saku taisnību, — viņš piebilda, jo Harijs bija savilcis neticīgu seju. — Varbūt mēs nekad neesam bijuši sirdsdraugi; pēc tā, kas notika starp Džeimsu un Siriusu un Severusu, ir palicis pārāk daudz rūgtuma. Bet es neesmu aizmirsis, ka togad, kad pasniedzu Cūkkārpā, Severuss ik mēnesi gatavoja man vilksērgas mikstūru, gatavoja to izcili, un man nevajadzēja mocīties, ka es citkārt mokos pilnmēness laikā.

—   Bet viņam "netīšām" izspruka tas, ka jūs esat vilkacis, un jums tādēļ vajadzēja aiziet! — Harijs dusmīgi sacīja.

Vilksons paraustīja plecus. — Tas tik un tā būtu kļuvis /ināms. Mēs abi zinām, ka viņš gribēja manu darbu, taču daudz lielāku ļaunumu viņš būtu varējis nodarīt, kaut ko ne tā sajaucot mikstūra. Viņš palīdzēja man turēties pie veselības. Man jābūt pateicīgam.

—    Varbūt viņš neuzdrošinājās sabrūvēt nepareizu mikstūru ta pēc, ka Dumidors viņu vēroja! — teica Harijs.

—    Tu esi apņēmies viņu ienīst, Harij, — vāri smaidīdams, sacīja Vilksons. — Un es to saprotu; tavs tēvs bija Džeimss, tavs krusttēvs — Siriuss, tu esi mantojis vecos aizspriedumus. Katrā ziņā pastāsti Dumidoram to, ko stāstīji mums ar Arturu, bet neceri, ka viņš būs ar tevi vienisprātis; pat neceri, ka tas, ko tu stāstīsi, viņu pārsteigs. Varbūt Severuss iztaujāja Drako, jo viņam tā bija licis Dumidors.

…un tagad tu esi to pušu plēsis paties, Esi tik labs, atdod man sirdi, — paldies!

Selestīna pabeidza savu dziesmu ar ļoti ilgu, spalgu noti, un no radioaparāta atskanēja skaļi aplausi, kuriem jūsmīgi piebiedrojās Vīzlija kundze.

—    Vai nu irr galā? — skaļi apvaicājās Flēra. — Lai paldies debesij, tik dr-r-rausmīga…

—    Varbūt iedzersim vēl kādu glāzi pirms gulētiešanas? — pielēkdama kājās, skaļi jautāja Vīzlija kundze. — Kas grib olu punšu?

Ar ko jūs beidzamajā laikā nodarbojāties? — Harijs jautāja Vilksonam, kamēr Vīzlija kundze rosījās, gatavodama olu punšu, bet visi pārējie staipījās un uzsāka sarunas.

—    Ak, es biju pagrīdē, — atbildēja Vilksons. — Gandrīz burtiski. Tādēļ nevarēju rakstīt, Harij; ja es sūtītu tev vēstules, tā būtu sava veida atklāšanās.

—    Kā tas ir?

—    Es dzīvoju starp saviem biedriem, saviem līdziniekiem, — teica Vilksons. — Starp vilkačiem, — viņš piemetināja, redzēdams Harija sejā neizpratni. — Gandrīz visi no viņiem ir Voldemorta pusē. Dumidors vēlējās iesūtīt spiegu, un lūdzu, te es… tieši laikā, uz priekšu.

Izklausījās mazliet rūgti, un viņš pats droši vien to saprata, jo uzsmaidīja mazliet siltāk: — Es nežēlojos; tas ir vajadzīgs darbs, un kurš gan spēs to veikt labāk par mani? Tomēr iegūt viņu uzticēšanos nebija viegli. Redzi, ne ar ko nesajaucamas pazīmes liecina, ka es esmu mēģinājis dzīvot burvju vidū, turpretim viņi izvairās no normālas sabiedrības un dzīvo pierobežās, zagdami — un palaikam nogalinādami —, lai izdzīvotu.

—    Kāpēc viņi ir izvēlējušies Voldemortu?

—    Viņi domā, ka pie Voldemorta būs labāka dzīve, — teica Vilksons. — Un strīdēties pretī ir grūti, ja reiz tur ir Pelēcis…

—    Kas ir Pelēcis?

—    Tu neesi par viņu dzirdējis? —Vilksona klēpi saliktās rokas krampjaini sažņaudzās. — Fenrirs Pelēcis ir, jādomā, pats mežonīgākais no patlaban dzīvajiem vilkačiem. Par savas dzīves mērķi viņš uzskata sakost un samaitāt pēc iespējas vairāk cilvēku: viņš vēlas radīt tik daudz vilkaču, lai tie skaitā pārspētu burvjus. Par šiem pakalpojumiem Voldemorts ir apsolījis viņam laupījumu. Pelēča iecienītais medījums ir bērni… Sakodiet tos, kamēr tie ir mazi, viņš saka, un

uzaudziniet šķirti no vecākiem, uzaudziniet tā, lai viņi ienīstu parastos burvjus. Voldemorts ir piedraudējis uzlaist viņu cilvēku dēliem un meitām; tādiem draudiem lielākoties ir labi rezultāti.

Brīdi paklusējis, Vilksons sacīja: — Tieši Pelēcis sakoda mani.

—   Ko? — pārsteigts pārvaicāja Harijs. — Kad — jūs gribat teikt, tad, kad jūs bijāt bērns?

—    Jā. Mans tēvs bija aizdevis viņam dusmas. Es nezināju, ļoti ilgu laiku, kas bija tas vilkacis, kas bija man uzbrucis; es pat izjutu žēlumu pret viņu, domāju, ka viņš nav spējis savaldīties, jo tad jau zināju, kāda ir sajūta pārvēršoties. Taču Pelēcis ir i itads. Pilnmēness laikā viņš apmetas netālu no upuriem, pielūkodams, l.ii būtu gana tuvu un varētu uzbrukt. Viņš to visu izplāno. Un tieši šo vīru Voldemorts izmanto, lai vadītu vilkačus. Es neizlikšos, ka manai apelēšanai pie veselā saprāta būtu sevišķi panākumi iepretim Pelēča uzstājīgajiem apgalvojumiem, ka mēs, vilkači, esam pelnījuši asinis, mums ir jāatriebjas parastajiem cilvēkiem.

—    Bet jūs taču esat normāls! — kaismīgi teica 1 larijs. — Jums vienkārši ir… problēma…

Vilksons sāka aizrautīgi smieties. — Dažreiz tu man ļoti atgādini Džeimsu. Viņš mēdza ļaudīs to dēvēt par "manu pūkaino problēmiņu". Daudzi dzīvoja pārliecībā, ka man pieder nejauki neuzvedīgs trusis.

Viņš pateikdamies paņēma Vīzlija kundzes piedāvāto olu punša glāzi un jau izskatījās mazliet līksmāks. Tikām Hariju pārņēma sajūsma: šo, beidzamo reizi pieminot viņa tēvu, Vilksons bija atgādinājis, ka vajadzēja viņam kaut ko pajautāt.

—    Vai jūs esat kaut ko dzirdējis par tādu Jauktasiņu Princi?

—   Jauktasiņu — ko?

—    Princi, — atkārtoja Harijs, uzmanīgi pētīdams, vai Vilksona sejā neparādās atskārsmes pazīmes.

—   Burvjiem nav prinču, — smaidīdams sacīja Vilksons. — Vai tu gribi tā saukties? Man gan likās, ka jau būt par "Izredzēto" ir pārpārēm pietiekami.

—    Tam nav nekāda sakara ar mani! — Harijs sašutis atsaucās. — Jauktasiņu Princis ir kāds, kas reiz ir mācījies Cūkkārpā, man ir viņa vecā mikstūru grāmata. Viņš ir pierakstījis to pilnu ar buramvārdiem, paša izgudrotiem. Viens no tiem bija Celmiesus…

—    O, kad es mācījos Cūkkārpā, tam bija liela piekrišana, — atminēdamies sacīja Vilksons. — Piektajā gadā bija pāris tādi mēneši, kad tu nevarēji ne pakustēties, lai tevi aiz potītes neuzrautu gaisā.

—    To izmantoja mans tētis, — teica Harijs. — Es redzēju Domnīcā, viņš to lika lietā pret Strupu.

Viņš centās runāt ikdienišķā balsī, it kā šī būtu nejauša piebilde, kam patiesībā nav nekādas nozīmes, taču nebija drošs, vai vēlamais ir panākts: Vilksona smaids bija mazliet par daudz saprotošs.

—    Jā, — viņš atbildēja, — bet viņš nebija vienīgais. Kā jau es teicu, tā bija ļoti iecienīta burvestība… Tu jau zini, kā buramvārdi uzrodas un atkal pazūd…

—    Bet izskatās, ka šie tika izgudroti jūsu mācību laikā, — Harijs neatlaidās.

—    Nav obligāti, — sacija Vilksons. — Burvestības nāk modē un aizmirstas gluži tāpat kā viss cits.

Viņš ieskatījās Harija sejā un klusi teica: — Džeimss bija tīrasinis, Harij, un es tev zvēru, viņš nekad nelika mums saukt viņu par "princi".

Metis izlikšanos pie malas, Harijs noprasīja: — Un tas nebija Siriuss? Vai jūs?

—   Nekādā ziņā.

—    Ai… — Harijs cieši skatījās ugunī. — Es tikai domāju… nu, Princis man daudz palīdzējis mikstūru stundās.

—   Cik veca ir šī grāmata, Harij?

—   Nezinu, neesmu apskatījies.

—     Jā, varbūt tas ļautu tev aptuveni noprast, kad šis Princis mācījies Cūkkārpā, — sacīja Vilksons.

Pēc neilga brīža Flērai ienāca prātā atdarināt to, kā Selestīna dzied "Katlu, pilnu ar karstu, stipru mīlu", un visi, pazagšus palūkojušies uz

Vīzlija kundzes grimasi, nosprieda to uztvert kā mājienu, ka laiks doties pie miera. Harijs un Rons kāpa līdz pašai augšai — bēniņiem, kur atradās Rona istaba: tur Harijam bija nolikta saliekamā gultiņa.

Rons gandrīz uzreiz aizmiga, bet Harijs vispirms parakņājās lādē un izvilka savu "Padziļināto mikstūru brūvēšanu", un tikai tad likās gultā. Tur viņš šķirstīja lappuses, un galu galā atrada — uz vāka — izdošanas gadu. Grāmata bija gandrīz pusgadsimtu veca. Nedz viņa tēvs, nedz tēva draugi nebija mācījušies Cūkkārpā pirms piecdesmit gadiem. Vīlies Harijs iesvieda grāmatu atpakaļ lādē, nodzēsa lampu un, pagriezies uz otriem sāniem, domāja par vilkačiem un Strupu, Stenu šanpaiku un Jauktasiņu Princi, līdz beidzot iegrima nemierīgā miegā, kas bija pilns ar zaglīgām ēnām un sakostu bērnu kliedzieniem…

—   Viņa droši vien joko…

Harijs vienā rāvienā pamodās un tūliņ ieraudzīja gultas galā uzblīdušu zeķi. Viņš uzlika brilles un palūkojās apkārt: mazais lodziņš bija gandrīz pavisam aizputināts, un pie tā gultā sēdēja Rons, taisns kā stīga, un pētīja kaut ko tādu, kas izskatījās pēc resnas zelta ķēdes.

—   Kas tas? — vaicāja Harijs.

—   Lavenderas dāvana, — atbildēja Rons, un izklausījās, ka viņš ir aizskarts līdz sirds dziļumiem. — Nevar taču būt, ka viņa visā nopietnībā domā — es nēsāšu kaut ko…

Harijs ieskatījās vērīgāk un izplūda skaļos smieklos. Ķēdē iekārti lieli zelta burti veidoja vārdus

Māris mīļotais.

—   Smalki, — viņš noteica. — Varen stilīgi. Noteikti nēsā tā, lai Freds un Džordžs redz!

—   Ja tu viņiem pastāstīsi, — teica Rons, pabāzdams kaklarotu zem spilvena, tālāk no acīm, — tad es… es…

—     Tad tu man uzstostīsi? — smīnēdams apvaicājās Harijs. — Nu, nu, varbūt man tomēr pastāstīt?

—     Bet kā viņai varēja ienākt prātā, ka man kaut kas tāds patik? — Rons noprasija tukšam gaisam, izskatīdamies visnotaļ satriekts.

—    Pamēģini atcerēties, — ierosināja Harijs. — Vai tiešām tu nekad neesi ieminējies, ka labprāt staigātu apkārt ar vārdiem "Mans mīļotais" ap kaklu?

—    Nu… mēs īpaši daudz nerunājam, — sacīja Rons. — Vairāk…

—   Sūcaties, — noteica Harijs.

—    Nu jā, — piekrita Rons. Brīdi minstinājies, viņš jautāja: — Vai Hermione tiešām satiekas ar Maklagenu?

—     Nezinu, — atbildēja Harijs. — Gliemjraga ballītē viņi bija kopā, bet, manuprāt, nemaz tik labi viņiem nevedās.

Turpinādams rakņāties pa savu zeķi, Rons jau rādīja maķenīt līksmāku vaigu.

Starp Harija dāvanām bija svīteris ar priekšpusē izadītu lielu zelta zibsni — Vīzlija kundzes roku darbs, liela kārba ar "Vīzliju burvju šķavu" ražojumiem no dvīņiem un pamitra, pēc pelējuma smirdoša paciņa ar uzlīmi, uz kuras bija rakstīts: SAIMNIEKAM NO MOKŠĶA.

Harijs nenovērsdamies lūkojās uz to. — Kā tu domā, vai kaut ko tādu var droši vērt vaļā? — viņš vaicāja.

—    Nekas bīstams tur nevarētu būt, visu mūsu pastu vēl aizvien pārmeklē ministrija, — atbildēja Rons, tomēr uz paciņu viņš skatījās ar aizdomām.

—    Man neienāca prātā Mokšķim kaut ko uzdāvināt. Vai ir ierasts Ziemassvētkos apdāvināt savus mājas elfus? — Harijs jautāja, piesardzīgi pabakstīdams paciņu.

—     Hermione tā darītu, — teica Rons. — Bet pagaidi, vispirms paskaties, kas tur iekšā, un tikai tad sāc justies vainīgs.

Pēc mirkļa Harijs skaļi iebrēcās un lēkšus izlēca no savas saliekamās gultiņas: paciņā bija pamatīgs daudzums cirmeņu.

—      Smalki, — no smiekliem vai aizrīdamies, novērtēja Rons. — Ļoti iejūtīgi.

—    Labāk jau šitie, nevis tā kaklarota, — atcirta Harijs, un Rons acumirkli atskurba.

Sēžoties pie Ziemassvētku pusdienu galda, visiem mugurā bija jaunie svīteri, vienīgais izņēmums bija Flēra (šķiet, Vīzlija kundze nebija vēlējusies velti šķiest laiku) un pati Vīzlija kundze, kas dižojās ar jaunu, pusnakts zilu raganas cepuri, pie kuras mirdzēja tādi kā sīkām zvaigznēm līdzīgi dimantiņi, un pasakainu zelta kaklarotu.

—   Freda un Džordža dāvana! Vai nav brīnišķīgi?

—    Nu jā, mēs atklājām, ka tu mums kļūsti arvien dārgāka un dārgāka, mammu, — kopš esam sākuši paši mazgāt zeķes, — teica Džordžs, graciozi pavicinādams roku. — Pasniegt jums pastinakus, Remus?

—    Harij, tev matos ir cirmenis, — līksmi sacīja Džinnija un pārliecās pāri galdam, lai to izņemtu; Harijs juta, ka skaustu pārklāj zosāda, kam ar cirmeni nebija nekāda sakara.

—     Cik dr-r-rausmīgi, — noteica Flēra, pārspīlēti nodrebuļo-

damās.

—   Jā, vai ne? — piebalsoja Rons. — Gaļas mērci, Flēra?

Dedzīgi kārodams viņai pakalpot, Rons ķēra pēc mērces trauka

tā, ka tas aizlidoja; Bils pavicināja zizli, un mērce, uzvijusies gaisā, lēnprātīgi atgriezās traukā.

—   Tu esi tikpat neveikls kā tā Tonksa, — Flēra teica Ronam, kad bija beigusi pateikdamās skūpstīt Bilu. — Viņa vienmērr apgāž…

—     Es uzaicināju iniļo Tonksu šodien iegriezties pie mums, — sacīja Vīzlija kundze, nevajadzīgi sparīgi nolikdama uz galda burkānus un nikni paglūnēdama uz Flēru. — Bet viņa neieradlšoties. Vai jūs pēdējā laikā esat ar viņu runājis, Remus?

—    Nē, man tikpat kā nav iznācis ar kādu sazināties, — atbildēja Vilksons. — Bet Tonksai taču ir pašai sava ģimene, ko apciemot, vai ne?

—    Hmmm, — noteica Vīzlija kundze. — Varbūt. Man gan radās iespaids, ka viņa grasās pavadīt Ziemassvētkus viena pati.

Viņa bažīgi palūkojās uz Vilksonu, it kā tikai viņa vainas dēļ viņa par vedeklu dabūs Flēru, nevis Tonksu, taču Harijs, pamezdams skatienu uz Flēru, kas patlaban baroja Bilu ar tītara kumosiņiem no savas dakšiņas, nodomāja, ka Vīzlija kundze cīnās sen zaudētā kaujā. Toties viņš atcerējās jautājumu, ko bija grasījies uzdot Tonksas sakarā, un kurš gan uz to spētu atbildēt labāk nekā Vilksons, kurš par aizstāvjiem zināja visu?

—     Tonksas aizstāvis ir mainījis apveidu, — viņš tam sacīja.

—    Vismaz tā apgalvoja Strups. Es nezināju, ka tā var notikt. Kāpēc aizstāvis var mainīties?

Vilksons vilcinājās ar atbildi — vispirms sakošļāja un norija savu tītargaļas kumosu un tikai tad lēni sacīja: — Dažkārt… liels satricinājums… emocionāls apvērsums…

—    Tas bija liels un četrkājains, — teica Harijs, piepeši kaut ko iedomājies un pieklusinājis balsi. — Paga… vai tas nevarētu būt…?

—   Artur! — pēkšņi iesaucās Vīzlija kundze. Viņa bija piecēlusies kājās; roku pie sirds piespiedusi, viņa platām acīm skatījās pa virtuves logu. — Artur… Persijs!

—   Ko?

Vīzlija kundze palūkojās apkārt. Visi uzreiz sāka skatīties pa logu; Džinnija piecēlās kājās, lai labāk redzētu, ļā, nudien, tur nāca Persijs Vīzlijs: viņš platiem soļiem stilboja pa apsnigušo pagalmu, raga brilles zibēja saulē. Taču viņš nebija viens.

—   Artur, viņš… viņš ir kopā ar ministru!

Un jā, nudien, Persijam aiz muguras, viegli pieklibodams, soļoja vīrs, ko Harijs bija redzējis "Dienas Pareģī," viņa iesirmo matu pinkās un uz melnā mēteļa vizēja sniegpārslas. Pirms vēl kāds no viņiem paspēja kaut ko pateikt, pirms Vīzlija kungs un kundze paspēja ko vairāk, kā vien pārmīt apstulbušus skatienus, virtuves durvis atvērās un tajās stāvēja Persijs.

Mirkli valdīja mokošs klusums. Tad Persijs visai stīvi sacīja:

—    Priecīgus Ziemassvētkus, māt!

—    Ak, Persiji — izdvesa Vizlija kundze, mezdamās viņam ap kaklu.

Rufuss Skrimžūrs, atspiezdamies uz savas kūjas, apstājās durvīs un smaidīdams vēroja šo aizkustinošo ainu.

—      Atvainojiet par šo ielaušanos, — viņš teica, kad Vīzlija kundze, priekā starodama un acis slaucīdama, pacēla galvu un viņu uzlūkoja. — Mēs ar Persiju bijām tepat netālu — darba lietās, jūs jau saprotat —, un viņš nespēja noturēties neiegriezies, lai satiktu jūs visus.

Taču Persijs nekādi neizrādīja vēlmi sasveicināties ar pārējiem ģimenes locekļiem, bet, juzdamies manāmi neveikli, stāvēja, izslējies taisns kā krāsns kruķis, un stīvi lūkojās pāri klātesošo galvām. Vīzlija kungs, Freds un Džordžs vēroja viesi, un viņu sejas bija cietas kā akmens.

—     Lūdzu, nāciet iekšā, sēdieties, ministr! — sarosījās Vīzlija kundze, iegrozīdama taisni savu cepuri. — Iebaudiet kādu kumosiņu pītara vai šķēlīti tudiņa… es gribēju teikt…

—    Nē, nē, mīļā Mollij, — atteica Skrimžūrs. Harijs nosprieda, ka pirms ienākšanas mājā viņš ir pajautājis Persijam, kā mātei vārdā. — Es nevēlos traucēt, manis vispār šeit nebūtu, ja Persijs tik neizturami nebūtu vēlējies jūs visus satikt…

—    Ak, Pers! — asaraini noteica Vīzlija kundze un pastiepās, lai viņu noskūpstītu.

—…Mēs iegriezāmies tikai uz piecām minūtēm, tālab es iešu, pastaigāšos pagalmā, lai jūs paspējat parunāties ar Persiju. Nē, nē, es nekādā gadījumā nevēlos jaukties pa vidu! Nu, ja nu vienīgi kāds varētu man parādīt jūsu burvīgo dārzu… Ā, tas jaunais cilvēks ir jau paēdis, vai viņš nevēlētos iziet ar mani pastaigāties?

Gaisotne pie galda bija jaušami mainījusies. Visu skatieni pameta Skrimžūru un pievērsās Harijam. Nevienam nešķita pārliecinoša Skrimžūra izlikšanās, ka viņš nezina Harija vārdu, nevienam nelikās dabiski arī tas, ka viņš bija izraudzīts pavadīt ministru uz dārzu, kaut Džinnijas, Flēras un Džordža šķīvji tāpat bija tukši.

—   Jā, labi, — klusumā atsaucās Harijs.

Viņš nebija apmuļķots: lai ko Skrimžūrs pļāpātu par to, ka viņi vienkārši pagadījusies šajā apvidū, ka Persijs vēlējies apciemot savu ģimeni, patiesais viņu ierašanās iemesls bija šis — lai Skrimžūrs varētu parunāt ar Hariju vienatnē.

—    Būs jau labi, — viņš klusītēm noteica, iedams garām Vilksonam, kas bija paslējies kājās. — Būs labi, — viņš piebilda, kad Vīzlija kungs atvēra muti, lai kaut ko sacītu.

—     Brīnišķīgi! — paziņoja Skrimžūrs, pakāpdamies atpakaļ, lai Harijs varētu iziet ārā pa durvīm pirmais. — Mēs tikai izmetīsim likumu pa dārzu, un tad abi ar Persiju dosimies tālāk. Turpiniet svinības!

Harijs gāja pa pagalmu uz Vīzliju aizaugušā, apsnigušā dārza pusi, Skrimžūrs pieklibodams soļoja viņam līdzās. Agrāk, Harijs zināja, viņš strādāja par Auroru biroja priekšnieku; ministrs izskatījās sīksts un cīņās rūdīts, ļoti atšķirīgs no aptukušā Fadža ar neiztrūkstošo katliņcepuri.

—    Apburoši, — teica Skrimžūrs, apstādamies pie dārza žoga un lūkodamies uz sniegoto mauriņu un neizšķiramajiem augiem. — Apburoši.

Harijs nebilda ne vārda. Viņš manīja, ka Skrimžūrs viņu vēro.

—    Es jau ļoti sen vēlējos ar tevi iepazīties, — pēc kāda brīža sacīja Skrimžūrs. — Vai tu to zināji?

—    Nē, — godīgi atbildēja Harijs.

—     Ak jā, ļoti sen. Taču Dumidors tevi ļoti sargāja, — teica Skrimžūrs. — Tas ir dabiski, protams, dabiski, pēc visa, ko tu esi pārdzīvojis… Jo sevišķi pēc tā, kas notika ministrijā…

Viņš vēlējās, lai Harijs kaut ko bilst, taču Harijs nebija tik laipns, un tāpēc ministrs turpināja: — Es cerēju, ka radīsies iespēja ar tevi parunāt, jau kopš tā laika, kad stājos amatā, taču Dumidors — ļoti saprotamu iemeslu dēļ, kā es jau teicu — to nepieļāva.

Harijs joprojām neteica neko — nogaidīja.

—      Apkārt lidinās tik daudz baumu! — izsaucās Skrimžūrs. — Nu, protams, mēs abi zinām, kā visi šie stāsti tiek izkropļoti… visa tā sačukstēšanās pareģojuma sakarā… tu it kā esot "Izredzētais"…

Nu re, nodomāja Harijs, beidzot mēs tuvojamies iemeslam, kura dēļ Skrimžūrs ieradies.

—   Es pieņemu, ka Dumidors ir ar tevi runājis?

Harijs apdomājās, prātodams, melot vai ne. Viņš palūkojās uz rūķu pēdiņām visgarām puķu dobēm, uz savandīto sniegu, kas iezīmēja vietu, kur Freds bija noķēris rūķi, kurš tagad, ietērpies baletsvārciņos, rotāja Ziemassvētku egles galotni. Galu galā viņš izšķīrās par patiesību… vai kādu tās kripatu.

—   Jā, mēs par to runājām.

—     Runājāt, runājāt… — teica Skrimžūrs. Harijs ar acs kaktiņu redzēja, ka Skrimžūrs lūr uz viņu, tāpēc izlikās, ka viņu ļoti interesē rūķis, kurš tikko bija pabāzis galvu no sasaluša rododendra pakājes. — Un ko Dumidors tev teica, Harij?

—   Atvainojiet, bet tas bija konfidenciāli, — atbildēja Harijs. Viņš runāja, cik mīlīgi vien spēdams, un arī Skrimžūra balss skanēja gaiši un draudzīgi, kad viņš sacīja: — Ak jā, protams, ja runa n par noslēpumiem, es nemaz nevēlos, lai tu tos izpaud… nē, nē… un, galu galā, vai maz ir kāda nozīme, tu esi vai neesi "Izredzētais"?

Šo pateicienu Harijs dažas sekundes apsmadzeņoja un tikai pēc tam atbildēja: — Es nudien nesaprotu, kā jūs to domājat, ministr.

—    Nu jā, protams, tev tam ir milzīga nozīme, — iesmiedamies sacīja Skrimžūrs. — Bet burvju sabiedrībai kopumā… viss ir atkarīgs no uztveres, vai ne? Ļaudis uzskata, ka tas ir svarīgi.

Harijs neko neteica. Pašam šķita, ka viņš miglaini apjauš, kurp ministrs stūrē, taču Harijs negrasījās Skrimžūram palīdzēt tikt pie mērķa. Rūķis rododendra pakājē rakņājās, meklēdams pie saknēm tārpus, un Harijs raudzījās turp, acis nenovērsdams.

—   Saproti, ļaudis tic, ka tu tiešām esi "Izredzētais", — Skrimžūrs sacīja. — Viņi domā, ka tu esi varonis — un, protams, tu tāds esi, Harij, izredzēts vai neizredzēts! Cik reižu tu jau esi stājies pretī Vārdā Neminamajam? Nu, tā vai citādi, — viņš steidzās turpināt, negaidīdams atbildi, — galvenais, ka tu daudziem esi cerības simbols, Harij. Doma, ka ir kāds, kurš varbūt spēj, kuram varbūt pat ir lemts iznīcināt Vārdā

Neminamo — nu jā, skaidrs, ka tas ļaudis uzmundrina. Un es gribot negribot spriežu, ka, to sapratis, tu uzskatīsi, nu, gandrīz par tādu kā pienākumu nostāties plecu pie pleca ar ministriju un visus atbalstīsi.

Rūķim tikko bija izdevies saķert tārpu. Tagad viņš atspēries vilka to laukā no sasalušās zemes. Harijs klusēja tik ilgi, ka Skrimžūrs ieteicās, pārmaiņus uzlūkodams te Hariju, te rūķi: — Jocīgi knēveļi, vai ne? Bet ko tu saki, Harij?

—   Es lāgā nesapratu, ko jūs vēlaties, — Harijs lēni sacīja. —"Nostāties plecu pie pleca ar ministriju"… Ko tas nozīmē?

—    Ā, nu, neko tādu, tici man, — attrauca Skrimžūrs. — Ja, piemēram, tevi manītu šad un tad iegriežamies ministrijā, tas radītu vēlamo iespaidu. Un, protams, tur atrodoties, tev būtu visplašākās iespējas parunāt ar Gaveinu Robārdu, manu pēcteci Auroru biroja priekšnieka amatā. Doloresa Ambrāža man stāstīja, ka tu lolojot ieceri kļūt par auroru. Nu, to var pavisam vienkārši nokārtot…

Harijs juta, ka viņam vēderā uzmutuļo dusmas: ak tad Doloresa Ambrāža vēl aizvien ir ministrijā?

—   Tātad lielā mērā, — viņš teica, it kā vienkārši vēlētos precizēt dažus sīkumus, — jūs vēlētos radīt iespaidu, ka es strādāju ministrijas labā?

—    Visiem būtu priecīgāks prāts, domājot, ka tu esi iesaistījies, Harij, — teica Skrimžūrs, un šķita, ka viņš jūtas atvieglots, cik ātri Harijs visu uzķēris. — "Izredzētais", pats saproti… Vajag dot cilvēkiem cerību, sajūtu, ka notiek varenas lietas…

—    Bet, ja es tā skraidīšu uz ministriju, — teica Harijs, joprojām cenzdamies, lai balss skanētu draudzīgi, — vai tad neizskatīsies, ka es atbalstu to, ko ministrija dara?

—    Nu, — mazliet saraukdams pieri, sacīja Skrimžūrs, — nu jā, zināmā mērā tāpēc arī mēs vēlētos…

—   Nē, es nedomāju, ka tur kaut kas sanāks, — mīlīgi teica Harijs. — Redzat, man nepatīk viens otrs no ministrijas darbiem. Stena Šanpaika ietupināšana, piemēram.

Kādu brīdi Skrimžūrs neko neteica, taču viņa seja acumirklī nocietinājās. — Es nevaru cerēt, ka tu sapratīsi, — viņš teica, un dusmu noslēpšana viņam nesekmējās tik labi kā Harijam. — Tagad ir bīstami laiki un nepieciešams atbilstīgi rīkoties. Tev ir sešpadsmit gadu…

—   Dumidoram ir stipri vairāk nekā sešpadsmit gadu, un arī viņš neuzskata, ka Stenu vajadzētu turēt Azkabanā, — sacīja Harijs. — Jūs padarāt Stenu par grēkāzi, un gluži tāpat jūs vēlaties padarīt mani par savu talismanu.

Viņi lūkojās viens otrā, ilgi un cieši. Galu galā Skrimžūrs, necenzdamies tēlot sirsnību, sacīja: — Es saprotu. Tu — tāpat kā tavs varonis Dumidors — izvēlies palikt savrup no ministrijas.

—   Es nevēlos, lai mani izmanto, — atsaucās Harijs.

—    Daži sacītu, ka tas ir tavs pienākums — ļaut, lai tevi izmanto ministrija!

—   Jā, un citi sacītu, ka jūsu pienākums ir pārliecināties, vai cilvēki patiešām ir nāvēži, pirms jūs iemetāt viņus cietumā, — attrauca Harijs, nu jau samanīdams uzvilnījam dusmas. — Jūs rikojaties tāpat kā Bērtulis Zemvaldis. Jūs, ļautiņi, taču neko neesat sapratuši, vai ne? Vai nu mums ir Fadžs, kas tēlo, cik viss ir jauki, kamēr viņam tieši deguna galā slepkavo cilvēkus, vai arī jūs, kas metat cietumā tos, kurus nevajag, un mēģināt izlikties, ka jūsu labā strādā "Izredzētais"!

—   Tad tu neesi nekāds "Izredzētais"? — vaicāja Skrimžūrs.

—    Jūs it kā apgalvojāt, ka tam vienalga neesot nekādas nozīmes? — rūgti iesmiedamies, attrauca Harijs. — Vismaz jūsu acīs.

—     Man nevajadzēja tā teikt, — mudīgi atsaucās Skrimžūrs. — Tas bija netaktiski.

—     Nē, tas bija godīgi, — sacīja Harijs. — Viens no' retajiem mirkļiem, kad jūs ar mani runājāt godīgi. Jums ir vienalga, vai es esmu dzīvs vai mirstu, bet jums vajag, lai es jums palīdzu visus pārliecināt, ka jūs esat uzvarētājs karā ar Voldemortu. Es neesmu aizmirsis, ministr…

Viņš pacēla labo dūri. Uz viņa aukstās delnas virspuses balti zalgoja rētas, ko Doloresa Ambrāža bija likusi viņam iegriezt paša miesā: Es nedrīkstu melot.

—   Neatceros, ka jūs būtu steidzies mani aizstāvēt, kad es pūlējos visiem darīt zināmu Voldemorta atgriešanos. Pagājušajā gadā ministrija itin nemaz nekāroja brāļoties.

Viņi stāvēja, ne vārda nesacīdami, un klusums bija tikpat ledains kā zeme viņiem zem kājām. Rūķim beidzot bija izdevies izmakarēt tārpu, un šobrīd viņš to laimīgi sūkāja, atgāzies pret rododendra krūma zemākajiem zariem.

—     Kas ir padomā Dumidoram? — strupi jautāja Skrimžūrs.

—    Ko viņš dara, kad Cūkkārpā viņa nav?

—   Nav ne jausmas, — atbildēja Harijs.

—    Un, ja arī zinātu, tu man nestāstītu, — noteica Skrimžūrs,

—    tā ir?

—   Jā, nestāstītu, — piekrita Harijs.

—   Skaidrs, tad man jāpalūko, vai es nevaru to uzzināt kā citādi.

—   Pamēģiniet, — vienaldzīgi atteica Harijs. — Bet jūs izskatāties gudrāks par Fadžu, tāpēc es biju domājis, ka būsiet mācījies no viņa kļūdām. Viņš mēģināja iejaukties Cūkkārpas dzīvē. Varbūt esat pamanījis — viņš vairs nav ministrs, turpretim Dumidors vēl aizvien ir direktors. Jūsu vietā es liktu Dumidoru mierā.

Iestājās ilga pauze.

—   Jā, nu man ir skaidrs, ka tevi viņš ir varen labi apstrādājis, — sacīja Skrimžūrs, viņa acis aiz brillēm metāla ietvaros vīdēja aukstas un bargas. — Tu esi caurcaurēm Dumidora cilvēks, tā gan, Poter?

—    Jā, — atbildēja Harijs. — Man prieks, ka esam to noskaidrojuši.

Un, pagriezis burvestību ministram muguru, viņš kātoja atpakaļ uz mājas pusi.

SEPTIŅPADSMITĀ NODAĻA GLIEMJA ATMIŅAS

Dažas dienas pec Jaungada kāda pievakare Harijs, Kons un Džinnija virtuve sastājās rinda pie pavarda, lai atgrieztos

Cūkkārpā. Ministrija bija noorganizējusi šo vienreizējo pieslēgšanos Lidu tiklam, lai audzēkņi varētu ātri un droši ierasties skolā. Atvadīties vajadzēja tikai no Vīzlija kundzes, jo visi pārējie Vi/.lija kungs, Freds, Džordžs, Bils un Flēra — bija darbā, šķiršanās brīdī Vīzlija kundze izplūda asarās. Gan jāatzīst, ka pēdējā laikā, lai viņu saraudinātu, nevajadzēja daudz: viņa šņaukājās gandrīz bez mitēšanās, kopš Persijs Ziemassvētkos bija izbrāzies no mājas pēc tam, kad pret viņa briļļu stikliem noplakšķēja pastinaku biezenis (par to atbildību uzņēmās gan Freds, gan Džordžs, gan Džinnija).

—     Neraudi, mammu, — teica Džinnija, plikšķinādama Vīzlija kundzei pa muguru, kamēr tā šņukstēja, iespiedusi galvu viņai plecā. — Ir jau labi…

SEPTIŅPADSMITA N

—   Jā, neuztraucies par mums, — sacīja Rons, ļaudams, lai māte uzspiež viņam uz vaiga ļoti slapju skūpstu, — un par Persiju tāpat. Viņš ir tāds stulbiķis, ka īstenībā tas nav nekāds lielais zaudējums, vai ne?

Ieslēgdama Hariju savos apkampienos, Vīzlija kundze iešņukstējās skaļāk nekā iepriekš.

—    Apsoli, ka būsi uzmanīgs… Turies tālāk no nepatikšanām…

—   Es vienmēr tā daru, Vīzlija kundze, — atsaucās Harijs. — Man patīk klusa dzīve, jūs taču mani pazīstat.

Viņa raudulīgi iesmējās un pakāpās nostāk. — Tad nu uzvedieties kārtīgi, jūs visi…

Harijs iekāpa smaragdzaļajās liesmās un nokliedzās: — Cūkkārpa! Vēl reizi viņam gar acīm nozibēja Vīzliju virtuve un Vīzlija kundzes saraudātā seja, bet tad liesmas viņu aprija. Lielā ātrumā virpuļojot, viņš pamanīja vairāku citu burvju mitekļu izplūdušās līnijas, kas nozuda tik ātri, ka viņš lāgā nepaspēja tās ieraudzīt; tad viņš sāka griezties lēnāk, līdz beidzot apstājās tieši profesores Maksūras kabineta kamīnā. Profesore tik tikko uzmeta viņam skatienu, kad viņš rausās ārā pāri speltes režģim.

—   Labs vakars, Poter. Pacentieties pārlieku nepiebirdināt paklāju ar pelniem!

—   Jā, profesore.

Harijs paspēja iegrozīt taisni brilles un pieglaust matus, kad kamīnā jau ievirpuļoja Rons. Kad bija ieradusies arī Džinnija, visi trīs kopā atstāja Maksūras kabinetu un devās uz Grifidora torni. Kamēr viņi gāja pa gaiteni, Harijs skatījās pa logiem: saule jau laidās uz rietu pāri skolas pagalmam, ko sedza biezāks sniegs nekā Midzeņu dārzā. Tālumā viņš redzēja Hagridu, kas savas būdas priekšā baroja Švītknābi.

—    Bumburbuļi, — Rons pašapzinīgi sacīja, kad viņi bija apstājušies pie Resnās kundzes, kura izskatījās krietni bālāka nekā parasti un saviebās, padzirdusi viņa skaļo balsi.

—    Nē, — viņa atteica.

—   Ko — nē?

—   Ir jauna parole, — viņa teica. — Un, lūdzu, nekliedz.

—   Bet mēs taču bijām prom, kā mēs varam zināt…?

—   Harij! Džinnij!

« u>1 4 [1]

Pie viņiem steidzās Hermione, ļoti piesārtusi, tērpusies apmetnī, cepurē un cimdos.

—     Es pārrados pirms dažām stundām, tikai aizgāju apciemot Hagridu un Švīt… es gribēju teikt, Zibspārni, — viņa aizelsusies stāstīja. — Vai jums bija jauki Ziemassvētki?

—    Jā, — uzreiz atsaucās Rons, — notikumiem bagāti, Rufuss Skrim…

—    Man tev kas jānodod, Harij, — teica Hermione, neskatīdamās uz Ronu un nelikdama nomanīt, ka ir dzirdējusi viņu runājam. — Ā, pagaidiet — parole. Atturība.

—   Tā gan, — vārgā balstiņā noteica Resnā kundze un pagāzās uz priekšu, atsegdama portreta caurumu.

—    Kas viņai lēcies? — vaicāja Harijs.

—    Ziemassvētku pārmērības, cik var nojaust, — novaldīdamās attrauca Hermione un pirmā devās uz pārpildīto koptelpu. — Viņas ar draudzeni Violetu kā sāka žūpot, tā nerimās, līdz bija izlakušas visu vīnu no piedzērušo mūku gleznas Pārvērtību gaitenī. Paga,

paga…

Viņa kādu brīdi rakņājās kabatā, tad izvilka pergamenta rituli, uz kura bija redzams Dumidora rokraksts.

—    Vareni, — noteica Harijs un, tīstokli uzreiz atritinājis, atklāja, ka nākamajai nodarbībai pie Dumidora ir jānotiek rītvakar. — Man viņam ir kaudzēm stāstāmā — un jums arī. Apsēdīsimies…

Taču tajā brīdī atskanēja spiedzīgs "Von-Von!" un, izlēkusi no zila gaisa, Ronam ap kaklu metās Lavendera Brauna. Vairāki novērotāji sāka ķiķināt; Hermione, dzidri iesmējusies, ierosināja: — Tur tālāk ir galds… Tu nāc, Džinnij?

—    Nē, paldies, es apsolījos satikties ar Dīnu, — atbildēja Džinnija, taču Harijs neviļus pamanīja, ka pārliecīga jūsma viņas balsī vis neskanēja. Atstādams Ronu un Lavenderu saķērušos savdabīgā stāvcīņas raundā, Harijs Hermionei pa priekšu gāja uz brīvā galda pusi.

—   Nu, kā nosvinēji Ziemassvētkus?

—   Ak, labi. — Viņa paraustīja plecus. — Nekā sevišķa. Kā bija pie Van-Vana?

—    Tūlīt pastāstīšu, — teica Haijs. — Paklau, Hermione, vai tu nevari…?

Ne, nevaru, — viņa kategoriski attrauca. — Nemaz neprasi.

I '.s tā domāju, varbūt, tu jau saproti, pa Ziemassvētkiem…

Tā bija Resnā kundze, kas izdzēra vāti piecsimtgadīga vīna, 1 lai ij, un nevis es. Nu, kādus svarīgus jaunumus tu gribēji man pastāstīt?

Viņa tobrīd izskatījās pārāk nešpetna, lai būtu vērts iebilst, tāpēc Harijs Rona tēmu meta pie malas un izstāstīja visu, ko bija dzirdējis no Malfoja un Strupa. Kad viņš bija beidzis, Hermione bridi sēdēja pārdomādama, tad sacīja: — Vai tev neliekas…

—…ka viņš izlikās piedāvājam palīdzību, lai Malfojs viņam izstāstītu, ko viņš grasās darīt?

—   Nu jā, — sacīja Hermione.

—    Rona tētis un Vilksons tā domā, — Harijs nelabprāt atzinās. — Toties tas pilnīgi noteikti pierāda, ka Malfojs kaut ko perina, to tu nevarēsi noliegt.

—   Nē, nevarēšu gan, — viņa lēni atbildēja.

—   Un viņš dara, ko viņam liek Voldemorts, kā jau es sacīju!

—    Hmmm… vai kāds no viņiem tiešām pieminēja Voldemorta vārdu?

Harijs sarauca pieri, pūlēdamies atcerēties. — Neesmu pārliecināts… Strups pavisam noteikti teica "tavs pavēlnieks", un kurš tad cits tas varētu būt?

—    Nezinu, — teica Hermione un pakodīja lūpu. — Varbūt viņa tēvs?

Viņa skatījās pāri telpai, manāmi iegrimusi domās, pat neievērodama, ka Lavendera kutina Ronu. — Kā klājas Vilksonam?

—   Ne sevišķi, — atbildēja Harijs un pastāstīja viņai par Vilksona misiju pie vilkačiem un to, ar kādām grūtībām viņš saskaras. — Vai tu biji dzirdējusi par šo Fenriru Pelēci?

—     Jā! — atbildēja Hcrmione, un šķita, ka viņa ir izbijusies. — Tāpat kā tu, Harij!

—      Kad, maģijas vēsturē? Tu itin labi zini, ka es nemēdzu klausīties…

—      Nē, nē, ne jau maģijas vēsturē… Malfojs ar viņu draudēja Bordžinam! — teica Hermione. — Toreiz, Knoktirnes alejā, tu tiešām neatceries? Viņš teica Bordžinam, ka Pelēcis esot sens ģimenes draugs un pārbaudīšot, kā Bordžinam sokas!

To dzirdot, Harijam mute palika vaļā. — Es biju aizmirsis! Bet tas pierada, ka Malfojs ir nāvēdis, kā citādi viņš varētu sazināties ar Pelēci un pateikt, kas tam jādara?

—   Tas ir ļoti aizdomīgi, — izdvesa Hermione. — Ja vien…

—     Klau, izbeidz, — nikni attrauca Harijs, — šoreiz tev neizdosies izlikties, ka nekā nav!

—    Nu… pastāv iespēja, ka tie bija tukši draudi.

—      Tu esi vienkārši lieliska, — galvu kratīdams, noteica Harijs. — Paskatīsimies, kuram izrādīsies taisnība… Tev nāksies norit savus vārdus, Hermione, un ministrijai tāpat. Ak jā, vēl es saplēsos ar Rufusu Skrimžūru…

Un visu atlikušo vakaru abi draudzīgi pavadīja, gānīdami burvestību ministru, jo Hermione, gluži tāpat kā Rons, uzskatīja, ka pēc visa, ko ministrija bija likusi Harijam pārdzīvot iepriekšējā gadā, ir tiešām nekaunīgi tagad pieprasīt, lai viņš tiem palīdz.

Pavasara semestris nākamajā rītā sākās, sagādājot sestgadniekiem patīkamu pārsteigumu: naktī pie koptelpas ziņojumu dēļa bija piesprausts liels paziņojums:

TELEPORTĒŠANĀS NODARBĪBAS

Ja jums ir pilni septiņpadsmit gadi vai jūs kļūsiet septiņpadsmit gadu vecs līdz šā gada 31. augustam ieskaitot, varat pieteikties divpadsmit nedēļu ilgai teleportēšanās nodarbību programmai, ko vadīs instruktors no Burvestību ministrijas. Ja vēlaties piedalīties, lūdzu, pierakstieties zemāk. Maksa: 12 galeonu.

Harijs un Rons iejuka pūlītī, kas grūstījās ap ziņojumu dēli un pēc kārtas ierakstīja apakšā savus vārdus. Tieši tobrīd, kad Rons vilka ārā savu spalvu, lai pierakstītos pēc Hermiones, viņam aizmugure piezagās Lavendera, ar plaukstām aizsedza viņam acis un notrallināja: — Von-Von, uzmini, kas tur ir? — Harijs pagriezās un redzēja Hermioni cēli aizsoļojam; viņš metās līdzi, nejuzdams ne mazāko vēlēšanos palikt iepakaļ ar Ronu un Lavenderu. Taču brīnumainā kārtā Rons viņus panāca pavisam īsu gabaliņu aiz portreta cauruma, ausis viņam bija koši sarkanas un sejā lasāms sapīkums. Ne vārda neteikdama, Hermione pielika soli, lai ietu kopā ar Neviļu.

—    Un tātad — teleportēšanās, — teica Rons, un viņa balss lika pilnīgi skaidri noprast, ka nav vēlams pieminēt to, kas tikko bijis. — Droši vien būs jautri, ko?

—   Nezinu, — atteica Harijs. — Varbūt vēlāk, kad mēs to darīsim paši. Man lāgā neiepatikās, kad Dumidors mani paņēma līdzi.

—    Es biju aizmirsis, ka tu jau esi teleportējies… Kaut nu man izdotos nokārtot pārbaudījumu ar pirmo reizi, — ar bažīgu seju teica Rons. — Fredam ar Džordžu izdevās.

—   Bet Čārlijs izkrita, pareizi?

—   Jā, bet Čārlijs ir par mani prāvāks, — Rons izpleta rokas, it kā viņš būtu gorilla, — tāpēc Freds ar Džordžu par to pārāk nesprēgāja… vismaz viņa klātbūtnē…

—    Kad mēs varam kārtot īsto eksāmenu?

—   Tiklīdz mums paliks septiņpadsmit. Man būs tikai martā!

—   Jā, bet tu tik un tā nevarēsi teleportēties šeit, pilī…

—    Ne jau tas ir galvenais! Visi zinās, ka es varu teleportēties, ja tikai sagribu.

Neba Rons vienīgais bija sajūsmā par izredzēm teleportēties. Visu dienu tika nemitīgi runāts par gaidāmajām nodarbībām; par ļoti svarīgu tika uzskatīta iespēja pazust un atkal parādīties, kad vien ienāk prātā.

—     Cik superīgi būs, kad mēs varēsim ņemt un… — Šīmuss noklakšķināja pirkstus, norādīdams izgaišanu. — Mans brālēns Fērguss to dara tikai tāpēc vien, lai mani pakaitinātu, nu, pagaidiet, kad es pats tā varēšu… Viņam vairs nebūs miera ne mirkli…

Aizmaldījies šo svētlaimīgo izredžu iztēles ainās, viņš mazliet par daudz dedzīgi novicināja zizli, un, tā vietā, lai radītu skaidra ūdens strūklaku — tāds bija šīs dienas burvestību stundas uzdevums —, viņš izšļāca tādu šalti kā no šļūtenes, tā atsitās pret griestiem un trāpīja profesoram Zibiņam tieši sejā.

—    Harijs jau ir teleportējies, — Rons teica mazliet apmulsušajam Šīmusam, kad profesors Zibiņš ar zižļa mājienu bija noslaucījies un uzdevis Šīmusam rakstīt: Es esmu burvis, nevis \xiviāns, kas vicina nūju. — Duni… ē, kāds paņēma viņu līdzi. Līdzteleportēšanās, tu jau saproti.

—   Oho! — nočukstēja Šīmuss, un kopā ar Dinu un Neviļu pabāza galvas tuvāk, lai dzirdētu, kā tas ir — teleportēties. Visu atlikušo dienu Harijs nocīnījās ar pārējo sestgadnieku pieprasījumiem aprakstīt teleportēšanās sajūtu. Visi drīzāk izjuta cieņu, nevis zaudēja entuziasmu, kad viņš pastāstīja, cik tas bijis nepatīkami, un atbildēja uz detalizētiem jautājumiem vēl bez desmit astoņos, kad bija spiests samelot un teikt, ka jāatdod bibliotēkā grāmata, lai laikus aizmuktu uz nodarbību pie Dumidora.

Dumidora kabinetā dega lampas, agrāko direktoru portreti klusītēm krāca savos rāmjos, un uz galda jau atkal gatavībā stāvēja Domnīca. Dumidora rokas gulēja tai līdzās, labā izskatījās tikpat melna un apdegusi kā vienmēr. Tā nepavisam nešķita izdziedināta, un Harijs jau droši vien kādu simto reizi nodomāja — diez, kas izraisījis tik neparastu savainojumu, taču neko nejautāja; Dumidors bija sacījis, ka ar laiku viņš to uzzināšot, un, galu galā, viņš vēlējās parunāt par ko citu. Taču, pirms vēl Harijs bija paspējis ieminēties par Strupu un Malfoju, Dumidors vaicāja:

—    Ķs dzirdēju, ka Ziemassvētkos jūs esat saticies ar burvestību ministru?

—   Jā, — atbildēja Harijs. — Es viņu neiepriecināju.

—   Jā, — Dumidors nopūtās. — Ari es viņu neiepriecinu. Mums vajadzētu nevis ieslīgt bailēs, Harij, bet cīnīties tālāk.

Harijs pavīpsnāja.

—     Viņš gribēja, lai es stāstu burvju sabiedrībai, cik brīnišķīgi strādā ministrija.

Dumidors pasmaidīja.

—    Zināt, vispār tā bija Fadža ideja. Pēdējās dienās, kad viņš vēl bija ministrs, izmisīgi tverdamies pie sava amata, viņš mēģināja satikties ar jums, cerēdams, ka jūs viņu atbalstīsiet…

—   Pēc visa, ko Fadžs sastrādāja pagājušajā gadā? — Harijs nikni pārjautāja. — Pēc Ambrāžas?

—    Es Kornēlijam teicu, ka tas nemūžam nenotiks, taču, viņam aizejot no amata, šī ideja nav zudusi. Dažas stundas pēc Skrimžūra iecelšanas mēs tikāmies, un viņš pieprasīja, lai es nodrošinu tikšanos ar jums…

—    Tad tāpēc jūs strīdējāties! — Harijs izgrūda. — Tas bija "Dienas Pareģī".

—     "Pareģim" palaikam gadās uzrakstīt kaut ko patiesīgu, — teica Dumidors, — kaut arī gadījuma pēc. Jā, mēs strīdējāmies tāpēc. Nu, izskatās, ka beigu beigās Rufuss izdomājis, kā jūs piespiest pie sienas.

—    Viņš mani apsūdzēja, ka es esot caurcaurēm Dumidora cilvēks.

—   Cik nepieklājīgi!

—   Es viņam teicu, ka tā arī ir.

Dumidors pavēra muti, lai ko sacītu, un tad atkal to aizvēra. Harijam aiz muguras atskanēja feniksa Foksa lēnais, maigais, melodiskais kliedziens. Harijs pēkšņi lielā apjukumā aptvēra, ka Dumidora spilgti zilajās acīs, šķiet, sariesušās asaras, un viņš steigšus sāka lūkoties uz saviem ceļgaliem. Taču, kad Dumidors ierunājās, viņa balss bija pavisam mierīga.

—   Esmu ļoti aizkustināts, Harij.

—      Skrimžūrs gribēja zināt, kurp jūs dodaties, kad neesat

Cūkkārpā, — teica Harijs, vēl aizvien neatlaidīgi raudzīdamies uz saviem ceļgaliem.

—   Jā, to viņam traki gribas uzošņāt, — teica Dumidors, un viņa balss jau izklausījās līksma, tāpēc Harijs nosprieda, ka var droši pacelt acis. — Viņš pat mēģināja mani izsekot. Uzjautrinoši, nudien. Viņš lika Čāgonenam vilkties man pa pēdām. Tas nebija pārāk laipni. Man jau vienu reizi ir nācies Čāgonenu apburt; ar lielu nožēlu es izdarīju to vēlreiz.

—    Tātad viņi joprojām nezina, kurp jūs dodaties? — vaicāja Harijs, cerēdams ko vairāk uzzināt par šo intriģējošo lietu, taču Dumidors tikai pasmaidīja pār savu aceņu pusmēnešiem.

—    Nē, neko nezina, un arī jums nav gluži īstais brīdis to izdibināt. Bet tagad es ierosinu turpināt, ja nu vienīgi ir vēl kaut kas…

—    Ir gan, ser, — teica Harijs. — Runa ir par Malfoju un Strupu.

—    Profesoru Strupu, Harij.

—   Jā, ser. Profesora Gliemjraga ballītes laikā es dzirdēju, ko viņi runā… nu, patiesībā es viņiem sekoju…

Harija stāstu Dumidors noklausījās ar bezkaislīgu sejas izteiksmi. Kad stāsts bija galā, direktors labu brīdi neko nebilda, tad sacīja: — Paldies, ka man to pastāstījāt, Harij, bet es ieteiktu jums izmest to no prāta. Nedomāju, ka tas ir kaut kas pārāk svarīgs.

—   Nav pārāk svarīgs? — Harijs neticīgi pārjautāja. — Profesor, vai jūs sapratāt…?

—    Jā, Harij, tā kā man piemīt ārkārtējas prāta spējas, tad es sapratu visu, ko jūs man teicāt, — paskarbi sacīja Dumidors. — Manuprāt, jūs pat varētu apsvērt iespēju, ka es varbūt esmu sapratis vairāk nekā jūs pats. Jā, es priecājos, ka man uzticējāties, bet vēlos jūs nomierināt — jūs nepateicāt neko tādu, kas manī viestu bažas.

Harijs klusēja, dusmās vārīdamies, nikni raudzīdamies Dumidorā. Kas īsti notiek? Vai tas nozīmē, ka Dumidors patiešām ir pavēlējis

Strupam noskaidrot, kas padomā Malfojam, un tādā gadījumā viņš

*

visu, ko Harijs tikko pastāstīja, jau bija dzirdējis no Strupa? Vai varbūt īstenībā dzirdētais viņu uztrauca gan, taču viņš izlikās, ka tā nav?

—    Un tātad, ser, — Harijs teica, cerēdams, ka viņa balss ir pieklājīga un rāma, — jūs pavisam noteikti vēl arvien uzticaties…

—    Es esmu bijis tik iecietīgs un jau atbildējis uz šo jautājumu, — sacīja Dumidors, taču pārlieku iecietīgi vis neizklausījās. — Mana atbilde nav mainījusies.

—      Domāju gan, — bilda kāda mākslota balss: kā redzams, Fineass Nigells tikai izlikās guļam. Dumidors nepievērsa viņam uzmanību.

—   Un tagad, Harij, esmu spiests atkārtot, ka mums laiks turpināt. Šovakar man ar jums jāparunā par svarīgākām lietām.

Harijs sēdēja, juzdamies kā dumpinieks. Un ja nu viņš nepieļautu sarunas tēmas maiņu, ja nu viņš uzstātu, ka Malfoja lieta jāizrunā līdz galam? Kā lasīdams Harija domas, Dumidors papurināja galvu.

—    Ak, Harij, cik bieži tā gadās, pat labākajiem draugiem! Katrs no mums uzskata, ka viņa sakāmais ir daudz svarīgāks par visu, ko varētu bilst otrs!

—   Es nedomāju, ka tas, ko jūs vēlaties pateikt, nav svarīgs, ser, — Harijs stīvi atteica.

—    Nu, jums pilnīga taisnība, jo tā tiešām nav, — mundri sacīja Dumidors. — Šovakar es vēlos jums parādīt vēl divas atmiņas, abas ir iegūtas ar milzīgām grūtībām, un otrā, manuprāt, ir svaffīgākā no visām, ko esmu ievācis.

Harijs neko neatbildēja; viņš joprojām bija saīdzis par to, ka netika novērtēti viņa noslēpumi, taču neizskatījās, ka, turpinot strīdēties, kaut ko varētu panākt.

—    Un tātad, — skanīgi sacīja Dumidors, — šovakar mēs esam satikušies, lai turpinātu stāstu par Tomu Melsudoru, kuru pagājušajā nodarbībā atstājām uz Cūkkārpas sliekšņa. Jūs droši vien atceraties, cik sajūsmināts viņš bija, izdzirdējis, ka viņš ir burvis, ka viņš atteicās no manas sabiedrības braucienā uz Diagonaleju un ka es savukārt brīdināju viņu, ierodoties skolā, mest mieru zagšanai. Raugi, pienāca mācību gada sākums un līdz ar to ieradās Toms Melsudors, kluss zēns lietotu apģērbu veikalā pirktās drānās, un nostājās līdzās citiem pirmziemniekiem, lai tiktu sašķirots. Viņu nosūtīja uz Slīdeņa namu gandrīz tai pašā mirklī, kad Šķirmice pieskārās viņa galvai, — turpināja Dumidors, ar savu nomelnējušo roku pamādams uz plauktu virs galvas, kurā, mūžveca un stinga, atradās Šķirmice. — Cik drīz Melsudors uzzināja, ka viņa nama slavenais dibinātājs spēja sarunāties ar čūskām, es nezinu — iespējams, tai pašā vakarā. Šīs zināšanas viņu noteikti tikai sajūsmināja un stiprināja viņā paša nozīmības apziņu. Taču, ja arī viņš biedēja vai iespaidoja citus slidenus, demonstrēdams viņu koptelpā šņācmēli, ne mazākie mājieni par to līdz pasniedzējiem nenonāca. Viņš neizrādīja itin nekādu augstprātību vai agresiju. Būdams neparasti apdāvināts un ļoti glīts bārenis, viņš, bez šaubām, gandrīz no ierašanās brīža piesaistīja pasniedzēju uzmanību un izraisīja simpātijas. Viņš šķita pieklājīgs, kluss un izslāpis pēc zināšanām. Gandrīz uz visiem viņš atstāja pašu labvēlīgāko iespaidu.

—   Vai tad jūs, ser, viņiem nepastāstījāt, kāds viņš bija, kad jūs viņu atradāt bāreņu patversmē? — ievaicājās Harijs.

—   Nē. Lai ari viņš nekādi nelika manīt, ka izjustu sirdsapziņas pārmetumus, bija iespējams, ka viņš nožēlo to, kā uzvedies agrāk, un apņēmies pāršķirt jaunu lappusi. Es nolēmu sniegt viņam šo iespēju.

Dumidors apklusa un jautājoši palūkojās uz Hariju, kas bija pavēris muti, lai kaut ko sacītu. Jau atkal šī Dumidora nosliece uzticēties cilvēkiem par spīti acīm redzamiem pierādījumiem, ka viņi to nav pelnījuši. Bet tad Harijs kaut ko atcerējās…

—    Bet īstenībā jūs taču viņam nemaz neuzticējāties, ser! Viņš man teica… Tas Melsudors, kas iznāca no tās dienasgrāmatas, teica: "Es Dumidoram nekad nepatiku tā kā pārējiem skolotājiem."

—    Teiksim tā — es tā ari nenoticēju, ka viņš ir uzticības cienīgs, — atbildēja Dumidors. — Kā jau minēju, es biju apņēmies neizlaist viņu no acīm, un tā arī darīju. Neizlikšos, ka sākumā no šiem maniem novērojumiem būtu bijis sevišķi liels labums. Manā klātbūtnē viņš bija ļoti piesardzīgs; es nešaubos, ka viņš apjauta — pacilātībā par savas patiesās būtības atklāšanos viņš bija pateicis man maķenīt par daudz. Viņš uzmanījās, lai vairs nekad tik daudz neizpaustu, tomēr nevarēja paņemt atpakaļ to, kas viņam bija pasprucis sajūsmas mirklī, tāpat kā to, ko man bija paklusām pastāstījusi Kola kundze. Taču viņam pietika prāta nekad nemēģināt mani apburt, kā viņš bija apbūris tik daudzus manus kolēģus. Pamazām, pāriedams no klases uz klasi, viņš sapulcināja ap sevi bariņu uzticamu draugu; es saucu viņus tā, jo labāka apzīmējuma nav, lai gan, kā es jau minēju, Melsudors neapšaubāmi ne pret vienu no viņiem nejuta nekādu draudzību. Šim bariņam pilī bija savdabīgs, tumšs valdzinājums. Tas bija raibs pulciņš: jukjukām vājie, kuri meklēja aizstāvību, godkārie, kuri meklēja kopīgu slavu, un neģēļi, kuri tiecās pēc vadoņa, kas tiem iemācītu izsmalcinātāku nežēlību. Citiem vārdiem, tie bija nāvēžu priekšteči, un daži no viņiem pēc Cūkkārpas beigšanas tiešām arī kļuva par pirmajiem nāvēžiem. Melsudors viņus stingri uzraudzīja, un atklātās ļaundarībās neviens netika pieķerts, tomēr tos septiņus gadus, ko viņi pavadīja Cūkkārpā, raksturoja virkne nejauku atgadījumu, ar kuriem viņus tā ari neizdevās pārliecinoši saistīt — nopietnākais no tiem, protams, bija Noslēpumu kambara atvēršana, kas beidzās ar meitenes nāvi. Kā jau zināt, šajā noziegumā nepatiesi apsūdzēja Hagridu. Man neizdevās atrast daudz atmiņu par Melsudoru Cūkkārpā, — teica Dumidors, uzlikdams savu grumbaino roku uz Domnīcas. — Tikai nedaudzi no tiem, kas viņu pazina, ir gatavi par viņu runāt: visi ir pārāk nobijušies. To, kas man zināms, es noskaidroju, kad viņš bija atstājis Cūkkārpu, ar lielām pūlēm sameklējot tos dažus, kurus varēja piedabūt runāt, šķirstīdams vecus dokumentus un iztaujādams aculieciniekus — gan vientiešus, gan burvjus. Tie, kurus man izdevās pierunāt, stāstīja, ka Melsudors bijis apsēsts ar savu izcelsmi. Bez šaubām, to var saprast: viņš bija uzaudzis bāreņu patversmē un, protams, vēlējās uzzināt, kā tur nonācis. Izskatās, ka viņš ir velti meklējis kādas Toma Melsudora vecākā pēdas trofeju telpas vairogos, veco skolas dokumentu prefektu sarakstos, pat grāmatās par burvju sabiedrības vēsturi. Galu galā viņš bija spiests pieļaut, ka viņa tēvs nekad nebija spēris kāju Cūkkārpā. Domāju, ka tieši tad viņš uz visiem laikiem atteicās no sava vārda, izvēlējās lorda Voldemorta personību un sāka pētīt iepriekš noniecināto savas mātes ģimeni — dzīt pēdas sievietei, kura, kā jau tu atceries, viņaprāt, nekādi nevarēja būt ragana, ja reiz bija ļāvusies kaunpilnajam, cilvēciskajam nāves vājumam. Viņa rīcībā bija vienīgi vārds "Svereldo" — no bāreņu patversmes vadītājas viņš bija uzzinājis, ka tā sauca viņa mātes tēvu. Beigu beigās, pēc cītīgas rakņāšanās pa vecām burvju ģimeņu grāmatām, viņš atklāja Slīdeņa dzimtas pēdējā atzara pastāvēšanu. Kad viņam bija sešpadsmit gadu, vasarā viņš atstāja patversmi, kurā ik gadus atgriezās, un devās meklēt savus Stīgru radiniekus. Un tagad, Harij, varbūt jūs varētu piecelties…

Dumidors piecēlās kājās, un Harijs redzēja, ka viņam rokā atkal ir maza kristāla pudelīte, kurā virmo pērļainas atmiņas.

— Tas, ka man izdevās šo iegūt, bija liela veiksme, — viņš teica, ieliedams mirgojošo šķidrumu Domnīcā. — Gan sapratīsiet, kad mēs būsim to pieredzējuši. Uz priekšu?

Harijs piegāja pie akmens bļodas un paklausīgi liecās, līdz viņa seja izslīdēja cauri atmiņas virsmai; sekoja ierastais kritiens tukšumā, un tad viņš piezemējās uz netīras klona grīdas gandri/, pilnīgā tumsā.

Pagāja labs brītiņš, līdz viņam izdevās pazīt šo vietu, un tikmēr līdzās bija nostājies Dumidors. Stīgra māja tagad bija nesalīdzināmi netīrāka nekā jebkura vieta, ko Harijs līdz šim bija redzējis. Griestus biezā kārtā sedza zirnekļu tīkli, grīdu klāja netīrumi; uz galda apskretušu podu jucekļa vidū mētājās appelējušas un sapuvušas ēdiena atliekas. Vienīgais gaismas avots bija notecējusi svece, kas dega pie kājām vīram, kurš bija tā apaudzis ar matiem un bārdu, ka Harijs neredzēja ne acis, ne muti. Tas bija iegāzies atzveltnī pie kamīna, un Harijam brīdi likās, vai tikai viņš nav miris. Taču tad atskanēja skaļš klauvējiens pie durvīm, un vīrs uzreiz pamodās, paslēja zizli labajā rokā un īsu nazi — kreisajā.

Durvis čīkstot atvērās. Uz sliekšņa, nesdams vecmodīgu lampu, stāvēja zēns, ko Harijs uzreiz pazina: slaids, bāls, tumšmatains un

glīts — pusaudzis Voldemorts.

Voldemorta acis lēni pārlūkoja būdu un tad atrada atzveltnī iegrimušo vīrieti. Dažus mirkļus viņi raudzījās viens otrā, tad vīrietis grīļīgi pieslējās stāvus, daudzās tukšās pudeles viņam pie kājām nošķindēja un nodžinkstēja pa grīdu.

—   TU! — viņš iebaurojās. — TU!

Un viņš meimuriski metās pie Melsudora, zizli un nazi izslējis.

—   Stāvi!

Melsudors runāja šņācmēlē. Vīrietis uzskrēja virsū galdam, no tā nokrita un sašķīda apskretušie podi. Viņš ieplestām acīm lūkojās Melsudorā. Ilgu klusuma bridi viņi abi vēroja viens otru. Pirmais ierunājās vīrietis.

—   Tu proti tā runāt?

—   ]ā, es protu tā runāt, — atbildēja Melsudors. Viņš iegāja tālāk istabā, ļaudams durvīm aiz muguras aizvērties. Harijs neviļus jutās aizskarts un apbrīnas pilns par to, cik svešas Voldemortam bija bailes. Viņa seja pauda tikai pretīgumu un, iespējams, vilšanos.

—   Kur ir Svereldo? — viņš jautāja.

—   Miris, — otrs atbildēja. — jau pirms daudziem gadiem, jā?

Melsudors sarauca pieri.

—    Un kas tādā gadījumā esi tu?

—   Es esmu Morfins, jā?

—   Svereldo dēls?

—   Nūja, ka tā…

Morfins pastūma matus nost no netīrās sejas, lai labāk saskatītu Melsudoru, un Harijs redzēja, ka uz labās rokas pirksta viņam ir Svereldo gredzens ar melno akmeni.

—   Man likās, ka tu esi tas vientiesis, — Morfins čukstēja. — Tu stipri izskaties pēc tā vientieša.

—   Pēc kāda vientieša? — skarbi noprasīja Melsudors.

—   Pēc tā vientieša, kurā iemīlējās mana māsa, pēc tā vientieša, kas dzīvo lielajā mājā otrpus ceļa, — teica Morfins un negaidot nospļāvās uz grīdas starp viņiem abiem. — Tu izskaties mats matā kā viņš. Melsudors. Bet viņš tak tagad ir vecāks, i>ai ne? Viņš ir vecāks nekā tu, ja tā padomā…

Morfins izskatījās mazliet pārsteigts un mazliet nolīgojās, vēl arvien turēdamies pie galda malas, lai nenokristu. — Redz, viņš nāk atpakaļ, — viņš muļķīgi piemetināja.

Voldemorts bija skatījies uz Morfinu, kā izvērtēdams savas iespējas. Te viņš piegāja mazliet tuvāk un pārvaicāja: — Melsudors nāk atpakaļ?

—   A, viņš to pameta, un tā šai vajag, ko precēja pameslu! — Morfins teica un atkal nospļāvās uz grīdas. — Saproties, apzaga mūs un aizbēga! Kur ir medaljons, ē, kur ir Slidena medaljons?

Voldemorts neatbildēja. Morfins atkal bija iedzinis sevi niknumā; viņš vicināja nazi un kliedza: — Apkaunoja mūs, luk, ko šī padarīja, tā sīkā slampa! Un kas tu tāds esi, ko nāc šurp un prašņājies par to visu? Tas viss ir galā, cauri, es saku… Viss cauri…

Viņš aizgriezās, mazliet grīļodamies, un Voldemorts spēra soli uz priekšu. Šajā brīdī uzkrita nedabiska tumsa, tā izdzēsa Voldemorta lampu un Morfina sveci, izdzēsa pilnīgi visu…

Dumidora pirksti cieši saņēma Harija delmu, un viņi lidoja atpakaļ tagadnē. Maigā, zeltainā gaisma Dumidora kabinetā žilbināja Harijam acis pēc tās necaurredzamās tumsas.

—    Vai tas ir viss? — Harijs uzreiz noprasīja. — Kāpēc kļuva tumšs, kas tur notika?

—   Tāpēc, ka no tā brīža Morfins vairs neko neatcerējās, — sacīja Dumidors, ar rokas mājienu aicinādams Hariju atkal apsēsties. — Nākamajā rītā pamodies, viņš gulēja uz grīdas, gluži viens. Svereldo gredzens bija pazudis.

Tikmēr Mazkārtaviņu ciemā pa galveno ielu skrēja istabene, kliegdama, ka lielās mājas viesistabā uz grīdas guļot trīs līķi: Toms Melsudors vecākais, viņa māte un tēvs.

Vientiešu varas iestādes bija sprukās. Cik man zināms, vēl šobaltdien neviens nezina, kā Melsudori mira, jo parasti Avada Kedavra lāsts neatstāj nekādas pēdas… Izņēmums sēž manā priekšā, — Dumidors piemetināja, ar galvas mājienu norādīdams uz Harija rētu. — Savukārt ministrija uzreiz saprata, ka tā ir burvju slepkavība. Viņi zināja arī, ka iepretim Melsudoru mājai, ielejas otrā pusē, dzīvo zvērināts vientiešu nīdējs, turklāt tāds vientiešu nīdējs, kas jau reiz bija izcietis cietumsodu par uzbrukumu vienam noslepkavotajam. Tāpēc ministrija izsauca Morfinu. Viņu nevajadzēja nedz nopratināt, nedz izmantot veritaserumu vai lasprātību. Viņš uz līdzenas vietas atzinās slepkavībā, klāstīdams tādus sīkumus, kādus var zināt tikai slepkava. Viņš esot lepns, viņš teica, ka nogalinājis šos vientiešus, visus šos gadus esot gaidījis tādu iespēju. Viņš nodeva savu zizli, un uzreiz tika pierādīts, ka Melsudori nogalināti ar tā palīdzību. Un viņš bez cīņas ļāva, lai viņu aizved uz Azkabanu. Viņu uztrauca tikai tas, ka bija pazudis tēva gredzens. "Es esmu to pazaudējis, viņš mani nogalinās," Morfins atkal un atkal atkārtoja saviem sagūstītājiem. "Es esmu to pazaudējis, viņš mani nogalinās." Un neko citu, kā rādās, viņš vairs nepateica. Atlikušo dzīvi viņš pavadīja Azkabanā, apraudādams Svereldo pēdējā mantojuma zaudējumu, un apglabāts pie cietuma, līdzās citiem nabaga radījumiem, kas izlaiduši garu tā mūros.

—    Tātad Voldemorts bija nozadzis Morfina zizli un to izmantojis? — jautāja Harijs, izsliedamies taisni.

—    Tieši tā, — atbildēja Dumidors. — Mums nav atmiņu, kas to parādītu, bet, manuprāt, mēs varam gluži droši zināt, kas notika. Voldemorts apstulboja savu tēvoci, paņēma viņa zizli un devās cauri ielejai uz "to lielo māju otrpus ceļam". Tur viņš nogalināja vientiešu vīrieti, kas bija pametis viņa māti raganu, un, pie viena, arī savus vientiešu vecvecākus, tādējādi iznīcinādams pēdējo nekam nederīgās Melsudoru dzimtas atzaru un atriebdamies savam tēvam, kas nebija vēlējies viņa piedzimšanu. Tad viņš atgriezās Stīgra būdā, lika lietā sarežģītu burvestību, iedēstot tēvoča prātā viltus atmiņas, nolika Morfina zizli blakus tā paģībušajam īpašniekam, piesavinājās seno gredzenu, kas bija tam pirkstā, un devās projām.

—    Un Morfins tā arī nekad neaptvēra, ka nav neko pastrādājis?

—    Nekad, — atsaucās Dumidors. — Viņš nāca klajā, kā jau es teicu, ar pilnīgu un plātīgu atzīšanos.

—    Bet viņam taču visu laiku bija ari viņa patiesās atmiņas!

—   Jā, bet vajadzēja lietot krietni daudz prasmīgas lasprātibas, lai tās no viņa izvilinātu, — Dumidors sacīja, — un kāpēc kādam vajadzētu rakņāties pa Morfina prātu, ja reiz viņš jau bija atzinies noziegumā? Taču Morfina dzīves beidzamajās nedēļās man izdevās iegūt atļauju viņu apmeklēt — tolaik es pūlējos uzzināt iespējami daudz par Voldemorta pagātni. Es ar pūlēm izvilku šīs atmiņas. Kad es ieraudzīju, kas tajās slēpjas, es mēģināju tās izmantot, lai panāktu Morfina atbrīvošanu no Azkabanas. Kamēr ministrija lēma, Morfins nomira.

—    Bet kā gan ministrijā neviens neaptvēra, ka Morfina vietā to visu bija pastrādājis Voldemorts? — Harijs nikni jautāja. — Tolaik viņš taču bija nepilngadīgs! Man šķita, ka viņi ir spējigi atklāt gadījumus, kad nepilngadīgie izmanto maģiju!

—   Jums pilnīga taisnība — viņi spēj atklāt maģijas lietošanu, bet nevis vaininieku: droši vien atminaties, kā ministrija jūs apsūdzēja lidināšanās burvestībā, ko īstenībā bija veicis…

—      Dobijs, — norūca Harijs: šī netaisnība joprojām kremta. — Tātad, ja esi nepilngadīgs un lieto maģiju pieaugušas raganas vai burvja mājā, ministrija neko nezinās?

—     Viņi neapšaubāmi nespēs noteikt, kurš ir būries, — teica Dumidors, mazliet pasmaidīdams par briesmīgo sašutumu Harija sejā. — Viņi paļaujas uz to, ka vecāki, raganas un burvji, nodrošinās savu bērnu paklausību, kamēr tie atrodas viņu mājās.

—    Nu, tās ir glupības, — atcirta Harijs. — Paskatieties, kas notika šeit, kas notika ar Morfinu!

—    Es piekrītu, — Dumidors sacīja. — Lai kāds arī Morfins bija, viņš nebija pelnījis tādu nāvi, apsūdzēts par slepkavībām, kuras nebija pastrādājis. Taču ir jau vēls, un es šovakar gribu jums parādīt arī šīs atmiņas…

Dumidors izņēma no iekškabatas vēl vienu kristāla pudelīti, un Harijs uzreiz apklusa, atcerēdamies, ka Dumidors bija sacījis — šīs esot pašas svarīgākās no visām viņa savāktajām atmiņām. Harijs ievēroja, ka nebija viegli ieliet pudelītes saturu Domnicā, tas šķita tāds kā mazliet sarecējis; vai atmiņas mēdz bojāties?

—    Tas neies ilgi, — teica Dumidors, pēdīgi iztukšojis pudelīti. — Mēs būsim atpakaļ tik drīz, ka jūs to pat nepamanīsiet. Uz priekšu, Domnīcā…

Un Harijs atkal izkrita cauri sudrabotajai virsmai, šoreiz nostādamies vaigu vaigā ar vīru, ko viņš acumirklī pazina.

Tas bija daudz jaunāks Horācijs Gliemjrags. Harijs bija tā pieradis pie viņa plikā paura, ka, ieraugot biezos, mirdzošos salmu krāsas matus, jutās visnotaļ apmulsis: izskatījās, it kā Gliemjrags būtu uzlicis savai galvai jumtu, kaut arī paurī jau spīdēja kails laukums galeona lielumā. Ūsas, ne tik prāvas kā šobrīd, bija gaiši rudas. Viņš nebija tik apvēlies kā tas Gliemjrags, kuru Harijs pazina, tomēr krāšņi rakstainās vestes zelta pogām nācās izturēt pamatīgu slodzi. Mazās pēdas dusēja uz mīksta samta soliņa, viņš bija omulīgi atzvēlies spārnotā krēslā un, vienā rokā turēdams glāzīti vīna, ar otru taustījās pa iecukurotu ananasu kārbu.

Kad Harijam blakus uzradās Dumidors, zēns palūkojās apkārt un ieraudzīja, ka viņi stāv Gliemjraga kabinetā. Apkārt sēdēja savs pusducis zēnu, visi — uz cietākiem vai zemākiem sēdekļiem, visiem bija kādi četrpadsmit vai piecpadsmit gadi. Harijs uzreiz pazina Voldemortu. Viņš no vaiga bija pats glītākais un vismierīgākais no zēniem. Viņa roka nevērīgi gulēja uz krēsla paroceņa; Harijs salēkdamies ieraudzīja, ka pirkstā viņam ir Svereldo zeltmelnais gredzens: Melsudors jau bija nogalinājis savu tēvu.

—    Ser, vai taisnība, ka profesore Priecasdoma aiziet pensijā? — viņš vaicāja.

—     Tom, Tom, pat ja es zinātu, tad nedrīkstētu tev teikt, — atsaucās Gliemjrags un piedraudēja Melsudoram ar pārmetošu, cukurainu pirkstu, vienlaikus piemiegdams ar aci. — Jāsaka, es vēlētos zināt, kur tu iegūsti informāciju zēn, jo tu esi zinošāks nekā puse pasniedzēju, jā, jā.

Melsudors smaidīja; pārējie zēni smējās un apveltīja viņu ar apbrīnā mirdzošiem skatieniem.

—    Ar tavu pārdabisko spēju zināt to, kas tev nav jāzina, un ar tavu izsmalcināto pieglaimošanos svarīgiem cilvēkiem — starp citu, paldies par ananasiem, tev pilnīga taisnība, tie ir mani mīļākie…

Vairāki zēni ieķiķinājās, taču tad gadījās kaut kas ļoti ērmīgs. Visu telpu pēkšņi piepildīja bieza, balta migla, tā ka Harijs vairs neredzēja neko, izņemot Dumidora seju, jo direktors stāvēja viņam blakus. Tad no dūmakas nedabiski skaļi atskanēja Gliemjraga balss: — Tas nebūs pareizi, zēn, piemini manus vārdus.

Migla izklīda tikpat spēji, kā bija uzradusies, bet neviens to nepieminēja, neviens arī neizskatījās tā, it kā tikko būtu atgadījies kaut kas neparasts. Nezinādams, ko domāt, Harijs lūkojās apkārt, un te mazs zelta pulkstenītis uz Gliemjraga galda nosita vienpadsmit.

—   Mīļo stundiņ, vai jau ir tik vēls? — izsaucās Gliemjrags. — Tagad labāk ejiet, zēni, citādi mums visiem būs nepatikšanas. Svešovski, es vēlos rīt redzēt tavu eseju, citādi būs soda darbi. Tas pats attiecas arī uz tevi, Kleper!

Gliemjrags iztusnījās no sava atzveltņa un aiznesa tukšo glāzi līdz rakstāmgaldam, kamēr zēni gāja ārā. Taču Voldemorts palika iepakaļ. Harijs redzēja, ka viņš vilcinās ar nolūku, vēlēdamies palikt vienatnē ar Gliemjragu.

—    Skaties, Tom, — teica Gliemjrags, pagriezies un ieraudzījis viņu joprojām tepat. — Tu taču negribi, lai tevi pieķer ārpus guļamistabas tik vēlā stundā, turklāt tu, prefekts…

—   Ser, es vēlētos jums kaut ko pajautāt.

—   Jautā vien, zēniņ, jautā vien…

—   Ser, es te tā 'iedomājos — ko jūs zināt… par horkrustiem?

Un tad tas notika vēlreiz: istaba bija pilna ar blīvu miglu, un Harijs vairs neredzēja ne Gliemjragu, ne Voldemortu; tikai Dumidors rimti smaidīja viņam blakus. Tad atkal iedārdējās Gliemjraga balss, gluži tāpat kā pirmīt.

—     Es neko nezinu par horkrustiem un ari tad, ja zinātu, tev neko neteiktu! Un tagad nekavējoties pazudi no šejienes un sargies, lai es nepieķeru tevi vēl kādu reizi tos pieminam!

—     Labi, pietiks, — Harijam līdzās mierīgi noteica Dumidors. — Laiks doties.

Un Harija pēdas atrāvās no grīdas, lai pēc dažām sekundēm nostātos uz paklāja pie Dumidora rakstāmgalda.

—   Tas arī viss? — Harijs vienaldzīgi pajautāja.

Dumidors bija sacījis, ka šīs ir pašas svarīgākās atmiņas no visām, taču viņš neredzēja, kas te būtu tik svarīgs. Jā, protams, migla un ka neviens, šķiet, to nebija pamanījis — tas bija savādi, bet nekas cits taču nebija noticis, vienīgi Voldemorts bija uzdevis kādu jautājumu un nebija saņēmis atbildi.

—     Kā droši vien pamanījāt, — sacīja Dumidors, atkal apsēzdamies pie rakstāmgalda, — šīs atmiņas bija sabojātas.

—   Sabojātas? — atkārtoja Harijs, tāpat apsēzdamies.

—      Neapšaubāmi, — apstiprināja Dumidors. — Profesors Gliemjrags ir krāmējies ap savām atmiņām.

—   Bet kāpēc viņam vajadzēja tā darīt?

—   Es domāju, tāpēc ka viņam ir kauns par to, ko viņš atceras, — teica Dumidors. — Viņš ir pūlējies pārstrādāt šīs atmiņas, lai parādītu sevi labākā gaismā, izdeldēdams tās daļas, kuras nevēlas man rādīt. Tas, kā jūs noteikti pamanījāt, ir darīts ļoti pavirši, un labi vien ir, jo tas liecina, ka zem sagrozījumiem vēl aizvien slēpjas īstās atmiņas. Un tāpēc es pirmo reizi uzdodu jums mājas darbu, Harij. Jūsu uzdevums ir panākt, lai profesors Gliemjrags izpauž savas patiesās atmiņas, un tās nepārprotami būs pašas izšķirīgākās ziņas.

Harijs ieplestām acīm lūkojās viņā.

—    Bet, ser, — viņš teica, runādams tik goddevīgi, cik vien jaudāja, — jums taču nevajag mani — jūs varat likt lietā lasprātību… vai veritaserumu…

—    Profesors Gliemjrags ir ārkārtīgi spējīgs burvis, un viņš noteikti gaidīs gan vienu, gan otru, — sacīja Dumidors. — Slēpprātībā viņš ir daudz lielāks meistars nekā nabaga Morfins Stīgris, un es būtu pārsteigts, ja viņš nenēsātu sev līdzi līdzekli veritaseruma neitrali

» SSI? *

zēšanai jau kopš brīža, kad es piespiedu viņu atdot man šo atmiņu parodiju.

Nē, es domāju, ka būtu muļķīgi mēģināt patiesību no profesora Gliemjraga vilkt ārā ar spēku, un no tā būtu daudz vairāk ļaunuma nekā labuma; es nevēlos, lai viņš atstāj Cūkkārpu. Taču viņam, tāpat kā mums visiem, ir savas vājās vietas, un es uzskatu, ka jūs esat vienīgais cilvēks, kam varētu izdoties caursist viņa bruņas. Tikt pie patiesām atmiņām ir bezgala svarīgi, Harij… Cik tas ir svarīgi, mēs uzzināsim tikai tad, kad tās ieraudzīsim. Un tātad — vēlu sekmes… un arlabunakti!

Mazliet apjucis piepešās atvadīšanās dēļ, 1 larijs žigli piecēlās kājās. — Arlabunakti, ser.

Aizvērdams sev aiz muguras kabineta durvis, viņš gluži skaidri dzirdēja Fineasu Nigellu sakām: — Nesaprotu, kāpēc lai šis zēns spētu to paveikt labāk nekā jūs, Dumidor.

— Es arī nemaz necerēju, ka jūs sapratīsit, Fineas, — atbildēja Dumidors, un Fokss vēlreiz lēni, melodiski nokliedzās.

ASTOŅPADSMITĀ NODAĻA DZIMŠANAS DIENAS PĀRSTEIGUMI

Nākamajā dienā Harijs izstāstīja Konam un Hermionei, kādu uzdevumu Dumidors viņam uzticējis, taču izstāstīja katram atsevišķi, jo Hermione joprojām vairījās uzturēties Rona klātbūtnē ilgāk, nekā bija nepieciešams, lai apveltītu viņu ar nicinošu skatienu.

Konam šķita, ka Harijam jau nu nemaz nebūs grūti pierunāt Gliemjragu.

—     Tu viņam patīc, — viņš teica pie brokastu galda, gaisīgi

pavicinādams dakšiņu ar ceptas olas gabalu. — Viņš taču tev neko neatteiks! Kur nu, savam mikstūru princītim! Gluži vienkārši patrinies ilgāk, kad šīsdienas stunda būs beigusies, un pajautā!

Turpretim Hermione pauda drūmāku viedokli. — Viņš noteikti ir apņēmies slēpt, kas tur īstenībā notika, — ja reiz Dumidors no viņa neko nespēja izdabūt, — viņa klusi teica, abiem starpbrīdī stāvot tukšajā, apsnigušajā pagalmā. — Horkrusti… horkrusti… Nekad neesmu par tādiem dzirdējusi…

—  Tiešām? — Harijs bija vīlies; viņš bija cerējis, ka Hermione spēs viņu apskaidrot, kas tie Lsti par horkrustiem.

—     Droši vien ir ļoti sarežģītas tumšās zintis, citādi kāpēc gan Voldemorts būtu vēlējies ko tādu uzzināt? Domāju, ka tikt pie ziņām būs ļoti grūti, Harij, runājot ar Gliemjragu, esi ļoti uzmanīgs, pārdomā stratēģiju…

—    Rons saka — lai es vienkārši patrinoties mazliet ilgāk pēc šīsdienas mikstūrām…

—    Ā, ja reiz Von-vons tā domā, labāk jau dari gan tā, — viņa attrauca, acumirklī aizsvildamās. — Galu galā, kad tad Von-vona viedoklis ir izrādījies aplams?

—   Hermione, vai tu nevari…?

—   Nē! — viņa nikni atcirta un aizbrāzās, atstādama Hariju vienu pašu un līdz potītēm sniegā.

Mikstūru stundas šais dienās bija visai nepatīkamas, ņemot vērā, ka Harijam, Ronam un Hermionei bija jāsēž pie viena galda. Šodien Hermione aizstūma savu katlu tuvāk Ernijam un ignorēja gan Hariju, gan Ronu.

—    Ko tad tu esi nodarījis? — Rons pusbalsī apjautājās Harijam, palūkojies uz Hermiones lepno profilu.

Taču, pirms Harijs paguva atbildēt, Gliemjrags, stāvēdams klases priekšā, pieprasīja klusumu.

• — Nomierinieties, nomierinieties, lūdzu! Mudīgāk, šodien mūs gaida daudz darba! Trešais Guldzlēruma likums… kas man pateiks…? Jā, Grendžera jaunkundz, protams!

Hermione maksimālā ātrumā noskaitīja: — TrešaisGuldzlēruma-likums-postulē-ka-pretlīdzeklis-jauktām-indēm-irmikstūra-kuras-sastāvdaļu-summa-ir-lielāka-par-katras-atsevišķassastāvdaļas-pretinžu-summu.

—      Tieši tā! — Gliemjrags plati smaidīja. — Desmit punkti Grifidoram! Un tātad, ja mēs pieņemam, ka Trešais Guldzlēruma likums ir pareizs…

Harijs bija noskaņots noticēt Gliemjraga sacītajam, ka Trešais Guldzlēruma likums ir pareizs, jo viņš nebija sapratis itin nevienu vārdu. Nešķita, ka vispār kāds, izņemot Hermioni, spēja izsekot tam, ko Gliemjrags klāstīja tālāk:

—   …un tas, protams, nozīmē, ka, pieņemot, ka esam pareizi identificējuši mikstūras ingredientus pēc Rētrēdzes atklājzints, mūsu galvenais mērķis nav relatīvi vienkāršā pretinžu izvēle šiem ingredientiem pašmērķīgi — mums ir jāatklāj pievienotā sastāvdaļa, un tas nozīmē, gandrīz alķīmiskā procesā jāpārveido šie būtiski atšķirīgie elementi…

Kons sēdēja Harijam blakus ar pavērtu muti, izklaidīgi kricelēdams ķiņķēziņus savā jaunajā "Padziļinātās mikstūru brūvēšanas" grāmatā. Rons visu laiku aizmirsa, ka vairs nevar paļauties uz Hermiones palīdzību, izkuļoties no nepatikšanām, kad atkal nebūs izdevies saprast, par ko ir runa.

—   …un tāpēc, — Gliemjrags noslēdza savu runu, — es vēlos, lai katrs no jums pienāk un paņem no mana galda vienu no šīm pudelītēm. Līdz stundas beigām jums jāpagatavo pretlīdzeklis indei, kas atrodas ikkatrā no tām. Vēlu sekmes, un neaizmirstiet uzvilkt aizsargcimdus!

Hermione pielēca kājās un jau bija nosoļojusi pusceļu līdz Gliemjraga rakstāmgaldam, iekams pārējie aptvēra, ka laiks sākt kustēties, un, kad Harijs, Rons un Ernijs atgriezās pie galda, viņa jau bija izgāzusi savas pudelītes saturu katlā un patlaban kūra zem tā uguni.

—     Bēdīgi, bet šai reizē Princis tev nespēs palīdzēt, Harij, — viņa skanīgi noteica, izsliedamās taisni. — Šoreiz tev vajadzēs saprast pamatprincipus. Bez visādiem taisnākajiem ceļiem un blēdīšanās!

Harijs īgni atkorķēja indes pudelīti, ko bija paņēmis no Gliemjraga rakstāmgalda — tā bija spilgti sārta — un, izgāzis to savā katlā, pakūra apakšā uguni. Viņam nebija pilnīgi nekāda priekšstata, ko iesākt tālāk. Viņš atskatījās uz Ronu, kas tagad stāvēja ar visnotaļ stulbu sejas izteiksmi, izdarījis visu pakaļ Harijam.

—   Droši zini, ka Princim nav nekādu ieteikumu? — Rons pusbalsī apjautājās.

Harijs izvilka savu uzticamo "Padziļināto mikstūru brūvēšanu" un atšķīra nodaļu par pretindēm. Tur bija Trešais Guldzlēruma likums, kas vārds vārdā sakrita ar to, ko bija noskaitījusi Hermione, taču Prinča roka nebija uzrakstījusi nevienu skaidrojošu piezīmi, kas ļautu noprast, kas ar to domāts. Acīmredzot Princim, tāpat kā Hermionei, to saprast bija tīrais nieks.

— Nekā, — drūmi noteica Harijs.

Hermione sparīgi vicināja zizli pār savu katlu. Diemžēl viņi nespēja atkārtot burvestību, ko viņa patlaban veica, jo Hermione bija tik labi apguvusi bezvārdu buršanos, ka vairs nevajadzēja izrunāt vārdus skaļi. Toties Ernijs Makmilans, noliecies pār savu katlu, murmināja: — Sastāvum atklātum! — , un tas izklausījās iespaidīgi, tālab Harijs ar Ronu steigšus rīkojās tāpat.

Bija vajadzīgas tikai piecas minūtes, lai Harijs aptvertu, ka viņa — klases labākā mikstūru jaucēja — slava patlaban sašķīst putekļos. Iedams pirmo riņķi pa klasi, Gliemjrags bija cerīgi ielūrējis viņa katlā, gatavodamies jūsmīgi izsaukties kā aizvien, taču bija steidzīgi sprucis atpakaļ un sācis klepot, kad nāsīs iecirtās vecu olu smaka. Vēl pašapmierinātāku ģīmi Hermionei būtu grūti savilkt: viņa nespēja paciest, ka ikkatrā mikstūru stundā tiek pārspēta. Patlaban viņa nokāsa mīklainā veidā sašķirotos savas indes ingredientus desmit kristāla pudelītēs. Lielā mērā tāpēc, lai nebūtu jāredz šī kaitinošā aina, nevis kāda cita iemesla dēļ, Harijs noliecās pār Jauktasiņu Prinča grāmatu un ar gluži nelietderīgu sparu pāršķīra vairākas lappuses.

Un rau, lūdzu, uzskribelēts tieši pāri garam pretinžu sarakstam: Vienkārši iestūķē šim rīklē gremokļa akmeni!

Kādu brīdi Harijs neatraudamies lūkojās uz šiem vārdiem. Vai viņš kaut kad, sen jo sen, nebija kaut ko dzirdējis par gremokļa akmeņiem? Vai tos nebija pieminējis Strups, pašā pirmajā mikstūru stundā? "No kazas kuņģa izņemts akmens, kas pasargā no gandrīz visām indēm."

Tas nebija risinājums Guldzlēruma problēmai, un, ja skolotājs vēl aizvien būtu Strups, Harijs neko tādu nebūtu uzdrošinājies darīt, taču patlaban bija pienācis laiks izmisīgai rīcībai. Viņš piesteidzās pie skapja un sāka rakņāties pa to, grūzdams malā vienradžu ragus un drogu saišķīšus, līdz atrada, pašā aizmugurē, mazu papes kastīti, uz kuras bija uzšņāpts: GREMOKĻA AKMEŅI.

Viņš atvēra kastīti tieši tajā brīdī, kad Gliemjrags uzsauca: — Uzmanību, vēl divas minūtes! — Tajā bija ducis brūnu, krunkainu priekšmetu, kas vairāk izskatījās pēc žāvētām nierēm nekā pēc īstiem akmeņiem. Harijs pakampa vienu, iestūma kastīti atpakaļ skapī un metās pie sava katla.

—     Laiks ir… GALĀ! — sirsnīgi uzsauca Gliemjrags. — Nu, paskatīsimies, kā jums ir veicies! Blēz… ko tu man vari parādīt?

Gliemjrags lēni apstaigāja klasi, pārbaudīdams visdažādākās pretindes. Neviens nebija uzdevumu pabeidzis, kaut arī Hermione tobrīd, kad Gliemjrags tuvojās, pūlējās iemīcīt pudelītē vēl divus ingredientus. Rons bija pilnīgi padevies un vairs tikai centās neieelpot pretīgos dūmus, kas cēlās no viņa katla. Harijs stāvēja un gaidīja, mazliet sasvīdušajā saujā sažņaudzis gremokļa akmeni.

Pēdīgi Gliemjrags piegāja pie viņu galda. Viņš paostīja Ernija mikstūru un saviebies devās tālāk pie Rona. Pie Rona katla viņš neaizkavējās, bet žigli pakāpās atpakaļ, maķenīt rīstīdamies.

—   Un tu, Harij, — viņš bilda, — ko tu vēlies man parādīt?

Harijs izstiepa roku, gremokļa akmens gulēja viņam saujā.

Gliemjrags uz to skatījās vismaz desmit sekundes. Mirkli

Harijam jau šķita, ka skolotājs sāks uz viņu kliegt. Tad Gliemjrags atgāza galvu un ierēcās smieklos.

—  Tev nu gan dūšas netrūkst, zēn! — viņš dārdināja, paņemdams gremokļa akmeni un paceldams gaisā, lai visa klase to redzētu. — O, tu esi tāds pats kā tava māte…. Nu, nevaru tevi vainot… Gremokļa akmens pavisam noteikti derētu par pretindi visām šīm indēm!

Hermione, kam bija nosvīdusi seja un deguns klāts ar sodrēju traipiem, izskatījās zilimelna no dusmām. Viņas puspabeigtā pretinde, kuru veidoja piecdesmit divi ingredienti, ieskaitot viņas pašas matu šķipsnu, kūtri burbuļoja Gliemjragam aiz muguras, taču skolotājs neredzēja nevienu citu, tikai Hariju.

—    Un tu, protams, pats iedomājies par gremokļa akmeni, jā, Harij? — viņa caur sakostiem zobiem jautāja.

—   Tā ir patstāvības drosme, kas vajadzīga īstam mikstūru gatavotājam! — priekpilni teica Gliemjrags, iekams Harijs paspēja atbildēt. — Mats matā kā māte, viņai bija tāds pats intuitīvs ķēriens uz mikstūru jaukšanu, nav šaubu, viņš to ir mantojis no Lilijas… Jā, Harij, jā — ja tev pie rokas ir gremokļa akmens, viss būs kārtībā… taču tie neder gluži visam, turklāt ir ļoti reti, tāpēc tomēr ir vērts zināt, kā sajaukt pretindes…

Vienīgais cilvēks klasē, kas izskatījās vēl niknāks nekā Hermione, bija Malfojs, kurš, kā Harijs ar prieku redzēja, bija nolaistījies ar kaut ko līdzīgu kaķa vēmekļiem. Iekams kāds no viņiem paspēja paust dusmas par to, ka Harijs izvirzījies pirmrindniekos, vispār neko nedarīdams, atskanēja zvans.

—    Laiks kopties! — teica Gliemjrags. — Un vēl desmit punkti Grifidoram par klajo bezkaunību.

Vēl aizvien paklusām smiedamies, viņš gāzelējās atpakaļ pie sava rakstāmgalda klases tālākajā galā.

Harijs aizmugurē vilcinājās, somas sakravāšana viņam šodien prasīja pārmērīgi daudz laika. Ne Rons, ne Hermione aiziedami nenovēlēja viņam veiksmi; abi izskatījās visnotaļ sapīkuši. Beidzot telpā bija palikuši tikai Harijs un Gliemjrags.

—   Pasteidzies, Harij, tu nokavēsi nākamo stundu, — laipni teica Gliemjrags, aizcirzdams sava pūķādas portfeļa zelta slēdžus.

—    Ser, — ierunājās Harijs, pats sev neatvairāmi atgādinādams Voldemortu, — es vēlējos jums ko pajautāt.

—   Jautā vien, mans dārgais zēn, jautā vien…

—   Ser, es te tā padomāju — ko jūs zināt… par horkrustiem?

Gliemjrags sastinga. Viņa apaļā seja it kā sakritās. Viņš aplaizīja

lūpas un aizkritušā balsī pārjautāja: — Ko tu teici?

—     Es jautāju, vai jūs kaut ko zināt par horkrustiem, ser. Saprotiet…

—   Tevi Dumidors samācījis, — Gliemjrags nočukstēja. Viņa balss bija pilnigi pārvērtusies. Tā vairs nebija labsirdīga, bet gan satriekta, izbiedēta. Viņš pagrābstijās krūšu kabatā un, izvilcis mutautu, noslaucīja nosvīdušo pieri. — Dumidors tev parādīja… tās atmiņas. Nu? Tā ir?

—   Jā, — Harijs atbildēja, zibenīgi izlēmis, ka labāk nemelot.

—    Jā, protams, — klusi sacīja Gliemjrags, joprojām susinādams savu nobālušo seju. — Protams… nu, ja reiz tu esi redzējis šis atmiņas, Harij, tev būtu jāsaprot, ka par horkrustiem es nezinu neko — itin neko, — viņš uzsvērti atkārtoja šo vārdu.

Paķēris savu pūķādas portfeli, viņš iestūķēja mutautu atpakaļ kabatā un sāka soļot uz durvju pusi.

—   Ser, — izmisīgi sacīja Harijs, — es tikai domāju, ka varbūt tur vēl ko var atminēties…

—    Ak tu tā domā? — pārjautāja Gliemjrags. — Tad tu kļūdies, skaidrs? KĻODIES!

Beidzamo vārdu viņš baurot nobauroja un, pirms Harijs bija paspējis vēl kaut ko bilst, aizcirta klases durvis sev aiz muguras.

Ne Kons, ne Hermione neizrādīja nekādu līdzjūtību, kad Harijs pastāstīja viņiem par šo katastrofālo iztaujāšanu. Hermione joprojām vārījās dusmās par to, kā Harijs bija triumfējis bez kārtīga darba. Rons bija apvainojies, ka Harijs nebija iegrūdis gremokļa akmeni arī viņam.

—     Vienkārši izskatītos stulbi, ja tā būtu izdarījuši mēs abi! — aizkaitināti sacīja Harijs. — Klausies, man taču vajadzēja pamēģināt viņu iemedot, lai es varētu viņam pajautāt par Voldemortu! Ak, saņemies taču vienreiz! — viņš nikni piemetināja, kad Rons, izdzirdis šo vārdu, sarāvās.

Sašutis par savu neveiksmi un vēl arī Rona un Hermiones attieksmi, dažas nākamās dienas Harijs lauzīja galvu par to, ko lai tagad iesāk ar Gliemjragu. Viņš nosprieda, ka pagaidām ļaus Gliemjragam domāt, ka viņš ir pavisam aizmirsis par horkrustiem: gan jau visprātīgāk bija iežūžot viņu viltus drošības izjūtā, un tikai tad pāriet uzbrukumā.

Tā kā Harijs Gliemjragu vairs nepratināja, mikstūru meistars atsāka izturēties pret viņu ar ierasto sirsnību un, šķiet, bija izmetis šo lietu no prāta. Harijs gaidīja uzaicinājumu uz kādu no viņa vakara ballītēm, apņēmies šoreiz to pieņemt, pat ja nāktos pārcelt kalambola treniņu. Diemžēl šāds uzaicinājums nepienāca. Harijs apjautājās Hermionei un Džinnijai: neviena no viņām ielūgumu nebija saņēmusi, tāpat, cik viņas zināja, nebija aicināts neviens cits. Harijam gribot negribot bija jādomā, vai tas nenozīmē, ka Gliemjrags nemaz nav tik aizmāršīgs, kā izskatījās, un vai viņš vienkārši nav apņēmies liegt Harijam iespēju viņu iztaujāt.

Tikām Hermioni pirmo reizi, ciktāl sniedza laikabiedru atmiņa, bija pievīlusi Cūkkārpas bibliotēka. Viņa bija tik satriekta, ka pat aizmirsa, ka dusmojas uz Hariju par viņa gājienu ar gremokļa akmeni.

— Es neatradu nevienu izskaidrojumu tam, ko iesākt ar horkrustiem! — viņa Harijam stāstīja. — Nevienu pašu! Es izrakos cauri aizliegtajai nodaļai un pat visbaisākajām grāmatām, kur aprakstīts, kā sabrūvēt visšaušalīgākās mikstūras, — nekā! Viss, ko man izdevās atrast, bija viens teikums "Pate llaunahka burveklihba" — klausies: "Par chorkrusteem, teem sliktahkajeem no burvju izgudrohtahm leetahm, mehs ne-runahsim, arridzan ne-kahdu mahjeenu dosim…" — Nu, tad kāda jēga vispār tos pieminēt? — viņa neiecietīgi izsaucās, aizcirzdama veco grāmatu, kas spocīgi iekaucās. — Ei, aizveries tak! — viņa uzšņāca, bāzdama to atpakaļ somā.

Kad pienāca februāris, sniegs ap skolu nokusa un tā vietā stājās auksts, drūms drēgnums. Zemu virs pils karājās purpurpelēki mākoņi, un no nepārtrauktā, saltā lietus mauriņi kļuva slideni un dubļaini. Viss beidzās ar to, ka sestgadnieku pirmā teleportēšanās nodarbība, kas bija paredzēta sestdienas rītā, lai nebūtu jākavē stundas, notika nevis ārā, bet gan Lielajā zālē.

Kad Harijs un Hermione tur ieradās (Rons bija nācis lejā kopā ar Lavenderu), viņi atklāja, ka galdi ir pazuduši. Augstajos logos sitās lietus un noburtie griesti drūmi virmoja virs galvas, kad viņi sapulcējās namu pārziņu — profesoru Maksūras, Strupa, Zibina un Asnītes — priekšā. Vēl tur bija maza auguma burvis, ko Harijs nolēma klasificēt kā ministrijas atsūtīto teleportēšanās instruktoru. Viņš bija savādi bezkrāsains, ar caurspīdīgām skropstām, plāniem matiem un izskatījās pavisam smalks, it kā pati vieglākā vēja dvesma varētu viņu aizpūst pa gaisu. Harijs prātoja — diez, vai pastāvīgās pazušanas un parādīšanās dēj nav kaut kā gājusi mazumā viņa matērija, vai varbūt šī trauslā miesas uzbūve ir ideāla, ja vēlies izgaist.

—     Labrīt, — teica ministrijas burvis, kad visi audzēkņi bija sanākuši un namu pārziņi nodibinājuši klusumu. — Mani sauc Vilkijs Dujkrusts, un nākamās divpadsmit nedēļas es būšu jūsu ministrijas teleportēšanās instruktors. Es ceru, ka šajā laikā man izdosies jūs sagatavot teleportēšanās eksāmenam…

—      Malfoj, apklustiet un klausieties! — uzbrēca profesore Maksūra.

Visi atskatījās. Malfojs bija pietvīcis sārts; pakāpdamies nostāk no Krabes, ar kuru, šķiet, čukstus strīdējās, viņš izskatījās saniknots. Harijs žigli palūkojās uz Strupu, kas arī šķita sapīcis, taču Harijam bija nopietnas aizdomas, ka tas bija ne tik daudz Malfoja nepieklājīgās uzvešanās dēļ kā tālab, ka Maksūra bija aizrādījusi kādam no viņa nama.

—    …un tad jau daudzi no jums būs gatavi kārtot eksāmenu, — Dujkrusts turpināja, it kā nemaz nebūtu pārtraukts. — Kā jūs, domājams, zināt, parasti Cūkkārpā teleportēties nav iespējams. Direktors ir atcēlis šo burvestību — tikai Lielajā zālē, tikai uz vienu stundu —, lai jūs varētu vingrināties. Vēlos uzsvērt, ka ārpus šīs zāles sienām jums teleportēties neizdosies un būtu nesaprātīgi to mēģināt. Es vēlētos, lai tagad jūs visi nostātos tā, lai jums priekšā būtu piecas pēdas liela brīva vieta.

Sākās liels juceklis un grūstīšanās, kamēr visi izretojās, skriedami cits citam virsū un dzīdami citus ārā no savas vietas. Namu pārziņi staigāja starp audzēkņiem, tos izkārtodami un izšķirdami strīdus. "

—   Harij, ko tu dari? — noprasīja Hermione.

Taču Harijs neatbildēja: viņš žigli virzījās cauri pūlim, pagāja garām vietai, kur profesors Zibiņš čērkstošā balsī centās izvietot dažus kraukļanagus, kuri, visi kā viens, vēlējās būt pašā priekšā, garām profesorei Asnītei, kas stūma rindā elšpūšus, līdz, viltīgi apejot Erniju Makmilanu, viņam izdevās nostāties pašā pūļa aizmugurē, tieši aiz Malfoja, kas, stāvēdams piecu pēdu attālumā un izskatījās dumpīgs, izmantoja vispārējo stumdīšanos un turpināja strīdēties ar Krabi.

—    Es nezinu, cik ilgi, skaidrs? — Malfojs kliedza uz viņu, nemanīdams, ka Harijs stāv viņam tieši aiz muguras. — Iet ilgāk, nekā es biju domājis.

Krabe pavēra muti, taču Malfojs, šķiet, tāpat bija uzminējis, ko viņš grasās sacīt: — Paklau, nav tava darīšana, ko es daru, Krabe, jums ar Goilu ir tikai jādara tas, ko es lieku, un jāstāv sardzē!

—   Es gan pasaku saviem draugiem, kas man ir padomā, ja gribu, lai viņi tikmēr stāv sardzē, — Harijs teica tieši tik skaļi, lai Malfojs dzirdētu.

Malfojs nekavējoties apcirtās, viņa roka šāvās pēc zižļa, taču tieši tobrīd četri namu pārziņi nokliedza: — Klusumu! — un visi atkal apklusa. Malfojs lēni pagriezās un nostājās taisni.

—    Pateicos, — teica Dujkrusts. — Un tagad…

Viņš pavicināja savu zizli. Katram audzēknim priekšā uz grīdas pēkšņi uzradās vecmodīga koka stīpa.

—    Pats galvenais, kas jāpatur prātā teleportējoties, ir trīs G: galamērķis, griba un gudrība! Pirmais solis: apņēmīgi koncentrējiet savu prātu uz vēlamo galamērķi, — teica Dujkrusts. — Šajā gadījumā — uz jūsu stīpas iekšpusi. Tagad esiet tik laipni un koncentrējieties uz šo galamērķi!

Visi paslepen atskatījās, lai pārliecinātos, vai visi citi ir pievērsuši skatienus savām stīpām, tad steigšus darīja, kā bija likts. Harijs raudzījās stīpas ietvertajā apļveida plankumā uz putekļainās grīdas un pūlējās nedomāt neko citu. Izrādījās, ka tas nav iespējams, jo viņš nespēja vien beigt lauzīt galvu par to, ar ko nodarbojas Malfojs un kāpēc viņam ir vajadzīgi sargi.

—   Otrais solis, — teica Dujkrusts, — koncentrējiet savu gribu uz iztēlotās vietas piepildīšanu! Lieciet, lai alkas tur nonākt plūst no jūsu prāta uz ikkatru jūsu ķermeņa šūnu!

1 larijs pazagšus palūkojās apkārt. Maķenīt pa kreisi Ernijs Makmilans vēroja savu stīpu tik cieši, ka seja bija pietvīkusi; izskatījās, it kā viņš pūlētos izdēt sviedenes izmēra olu. Harijs apspieda smiekliņu un steidzīgi pievērsa skatienu savai stīpai.

—   Trešais solis, — sauca Dujkrusts,— un tikai tad, kad es došu komandu… Pagriezieties uz vietas, izjūtot savu ceļu nebūtībā, kustoties gudri! Pēc manas komandas, gatavoties… viens…

Harijs atkal pameta skatienu apkārt: daudzi izskatījās manāmi satraukušies par to, ka jau tik drīz nākas teleportēties.

—   …divi…

Harijs mēģināja atkal koncentrēt domas uz savu stīpu; viņš jau bija aizmirsis, ko īsti nozīmēja šie trīs G.

—    …TRlS!

Harijs strauji griezās, zaudēja līdzsvaru un gandrīz nogāzās. Viņš nebija vienīgais. Visa zāle pēkšņi bija pilna ar streipuļotājiem; Nevils gulēja augšpēdus, savukārt Ernijs Makmilans ar kaut ko līdzīgu piruetei bija ielēcis savā stīpā un mirkli šķita pārbijies, līdz pamanīja Dīnu Tomasu, kas skatījās uz viņu, locīdamies no smiekliem.

—   Nekas, nekas, — sausi noteica Dujkrusts, un nemaz nešķita, ka viņš būtu cerējis uz ko krāšņāku. — Lūdzu, sakārtojiet savas stīpas un atgriezieties sākotnējā vietā…

Otrais mēģinājums nebija labāks par pirmo. Trešais bija tikpat draņķīgs. Tikai ceturtajā atgadījās kas interesantāks. Atskanēja briesmīgs sāpju brēciens, un visi izbijušies skatījās apkārt, līdz ieraudzīja Sūzenu Bounzu no Elšpūša grīļojamies stīpā, kaut arī viņas kreisā kāja joprojām atradās piecu pēdu attālumā, no kurienes viņa bija nākusi.

Saskrēja namu pārziņi; atskanēja skaļš blīkšķis, un gaisā pacēlās purpursarkanu dūmu mākonis, kuram izklīstot kļuva redzama šņukstošā Sūzena, atkal apvienojusies ar savu kāju, taču joprojām pārbiedēta.

—     Pārdalīšanās, jeb atsevišķu ķermeņa daļu nošķiršanās, — bezkaislīgi noteica Vilkijs Dujkrusts, — gadās, ja prāts nav pietiekami sakopojis gribu. Pastāvīgi koncentrējieties uz savu galamērķi un — uz priekšu, bez steigas, taču gudri… šādi.

Dujkrusts paspēra soli uz priekšu, graciozi pagriezās uz vietas, rokas izstiepis, un izgaisa, drānām novirpuļojot, lai parādītos zāles tālākajā galā.

—    Turiet prātā trīs G, — viņš teica, — un mēģiniet vēlreiz… viens… divi… trīs…

Taču arī pēc stundas Sūzenas pārdalīšanās bija un palika ievērības cienīgākais notikums. Dujkrusts nešķita vilies. Savilkdams zem zoda apmetni, viņš noteica vien: — Sveiki līdz nākamajai sestdienai, un neaizmirstiet: Galamērķis. Griba. Gudrība.

Tad viņš pavicināja zizli, izgaisinādams stīpas, un profesores Maksūras pavadībā izgāja no zāles. Kolīdz visi sāka virzīties uz Ieejas zāles pusi, sākās sarunas.

—      Kā tev gāja? — vaicāja Rons, steigdamies pretī Harijam. — Man šķiet, pēdējā mēģinājumā es kaut ko sajutu — tādu kā tirpoņu pēdās.

—    Domāju, ka tev kedas ir par mazu un spiež, Von-von, — aiz muguras atskanēja kāda balss, un garām smīnēdama aizsoļoja Hermione.

—      Es neko nesajutu, — nepievērsdams šim starpsaucienam uzmanību, atteica Harijs. — Bet šobrīd man tas ir vienalga…

—     Kā — vienalga? Vai tad tu negribi iemācīties teleportēties?

—    Es pārāk nesatraucos, man labāk patīk lidot, — teica Harijs, pamezdams skatienu pār plecu, lai redzētu, kur ir Malfojs, un pielikdams soli, jo viņi bija iegājuši Ieejas zālē. — Paklau, laižam ātrāk, es gribu kaut ko izdarīt…

Neko nesaprazdams, Rons skriešus sekoja Harijam uz Grifidora torni. Viņus īslaicīgi aizkavēja Pīvzs, kas bija aizsprostojis kādas ceturtā stāva durvis un neļāva nevienam pa tām iziet bez aizdedzinātām biksēm, taču Harijs ar Ronu vienkārši pagriezās un devās pa vienu no pārbaudītajiem taisnākajiem ceļiem. Pēc piecām minūtēm viņi jau rāpās pa portreta caurumu koptelpā.

—   Tu beidzot varbūt man pateiksi, ko Lsti mēs darām? — mazliet aizelsies, jautāja Rons.

—    Augšā, — atteica Harijs, izskrēja cauri koptelpai un pirmais iemetās kāpnēs, kas veda uz zēnu guļamtelpām.

Guļamistaba, kā jau Harijs bija cerējis, bija tukša. Viņš atrāva savas lādes vāku un sāka pa to rakņāties, kamēr Rons nepacietīgi noskatījās.

—   Harij…

—    Malfojs liek Krabem un Goilam stāvēt sardzē. Viņš tikko strīdējās ar Krabi. Es gribu zināt… ahā.

Rokā bija — salocīts un šķietami tukšs pergamenta gabals, ko viņš tagad nogludināja un vieglītēm pabikstīja ar zizli.

—   Es zvēru pie visa, kas man dārgs, ka prātā man blēņas vien… vismaz Malfojam noteikti tā ir.

Tūdaļ uz pergamenta parādījās Laupītāja karte. Tur bija visos sīkumos attēloti pils stāvi un pa tiem kustējās sīki melni punktiņi ar uzrakstiem — tie attēloja visus pils iemītniekus.

—   Palīdzi man atrast Malfoju, — nepacietīgi sacīja Harijs.

Viņš izklāja karti savā gultā, un abi ar Ronu, noliekušies pār to, sāka meklēt.

—    Reku! — pēc kādas minūtes iesaucās Rons. — Viņš ir Slidena koptelpā, skaties… ar Pārkinsoni un Zabīni, un Krabe ar Goilu arī…

Harijs vīlies skatījās kartē, taču gandrīz uzreiz atplauka.

—    Tā, turpmāk es viņu paturēšu acīs, — viņš stingri noteica. — Un, kolīdz es redzēšu, ka viņš ir kaut kur nolīdis, bet Krabe ar Goilu stāv postenī, tā raušu veco paslēpni mugurā un noskaidrošu, ko viņš tur…

Viņš aprāvās, jo guļamistabā ienāca Lēniņš, spēcīgas apdeguša auduma dvakas apdvests, un sāka rakņāties pa savu lādi, meklēdams citas bikses.

Lai kā Harijs bija apņēmies Malfoju pieķert, tuvākajās nedēļās viņam galīgi neveicās. Kaut gan viņš katrā izdevīgā brīdī ieskatījās kartē, starpbrīžos bez vajadzības iegriezdamies tualetē, lai to izpētītu, viņš tā arī nepieķēra Malfoju nevienā aizdomīgā vietā. Jāatzīst, Krabe ar Goilu biežāk nekā parasti vieni paši klaiņoja pa pili, lāgiem ilgi uzkavēdamies tukšos gaiteņos, taču šādos brīžos Malfoja ne tikvien nebija tuvumā, bet vispār nebija atrodams kartē. Tas bija ārkārtīgi mīklaini. Harijs apcerēja iespēju, ka Malfojs varbūt vispār atstāj skolas teritoriju, taču nesaprata, kā viņš to varētu izdarīt, ņemot vērā, cik stingrs drošības režīms patlaban bija ieviests pilī. Atlika tikai pieņemt, ka Malfojs kartē starp simtiem sīko, melno punktiņu nav atrodams. Savukārt tas, ka Malfojs, Krabe un Goils, šķiet, bija sākuši iet katrs savu ceļu, kaut citkārt bija nešķirami, — kad cilvēki kļūst vecāki, tā mēdz gadīties: dzīvs piemērs bija Rons un 1 lermione, Harijs skumīgi prātoja.

Februāris virzījās uz marta pusi, taču laiks nekādi nemainījās, vien tagad bija ne tikai slapjš, bet arī vējains. Visiem par sašutumu pie visu koptelpu ziņojumu dēļiem parādījās vēsts, ka nākamais gājiens uz Cūkmiestiņu ir atcelts. Rons bija pārskaities.

—    Tad man dzimšanas diena! — viņš kurnēja. — Es tā gaidīju!

—    Bet nav jau nekāds lielais pārsteigums, pareizi? — vaicāja Harijs. — Pēc tā visa, kas notika ar Keitiju.

Viņa joprojām nebija atgriezusies no Svētā Mango dziednīcas. Turklāt "Dienas Pareģis" bija ziņojis par vēl citiem pazušanas gadījumiem, pazudušo vidū bija arī vairāku Cūkkārpas audzēkņu tuvinieki.

—    Bet tagad man atlicis tik vien prieka kā tā stulbā teleportēšanās, — Rons sabozies pukstēja. — Burvīgs dzimšanas dienas cienasts…

Kaut gan bija aizvadītas jau trīs nodarbības, teleportēšanās padevās tikpat grūti kā iepriekš, lai ari vēl dažiem bija izdevies pārdalīties. Nomāktība pletās plašumā, un zināma netīksme pavadīja sarunas par Vilkiju Dujkrustu un viņa trim G — viņš tika apveltīts ar virkni iesauku, no kurām pieklājīgākās bija Griezeklis un Guzugrīlis.

—    Daudz laimes dzimšanas dienā, Ron, — novēlēja Harijs, kad viņi pirmajā niartā pamodās no tā, ka šīmuss ar Dīnu trokšņodami devās brokastīs. — Ņem ciet dāvanu.

Viņš ielidināja paciņu Rona gultā, kur tā pievienojās kaudzītei savu līdzinieču — droši vien tās pa nakti bija sanesuši mājas elfi.

—   Urrā, — Rons miegaini atsaucās, plēsdams nost papīru. Harijs izkāpa no gultas, atvēra savu lādi un sāka rakņāties, meklēdams Laupītāja karti, ko ikreiz rūpīgi noglabāja. Viņš izsvieda ārā pusi mantu, līdz beidzot atrada to paslēpušos aiz saritinātām zeķēm, kurās joprojām glabājās vislaimes pudelīte.

—    Tā, — viņš nomurmināja, ierausās atpakaļ gultā, vieglītēm uzsita pa karti un nobubināja: — Es zvēru pie visa, kas man dārgs, ka prātā man blēņas vien, — lai neizdzirdētu Nevils, kas tobrīd gāja gar viņa gultas kājgali.

—   Glīti gan! — jūsmīgi sacīja Rons, vicinādams jaunu kalambola sarga cimdu pāri, ko Harijs bija viņam uzdāvinājis.

—   Sīkums, — izklaidīgi atsaucās Harijs, vērīgi pētīdams Slīdeņa guļamistabu, lai atrastu Malfoju. — Ei… izskatās, ka gultā viņa nav…

Rons neatbildēja: viņš bija pārāk aizņemts ar dāvanu izsaiņošanu, palaikam izgrūžot prieka kliedzienus.

—    Šogad gan ir labs ķēriens! — viņš paziņoja, paceldams gaisā smagu zelta pulksteni ar dīvainām zīmēm gar malu un kustīgām zvaigznītēm rādītāju vietā. — Redzi, kas man no mammas un tēta? Labais — man tā vien šķiet, ka nākamgad es arī gribēšu kļūt pilngadīgs…

—   Super, — nomurmināja Harijs, tomēr uzmetis pulkstenim skatienu, un tad vēl vērīgāk pētīdams karti. Kur bija palicis Malfojs? Izskatījās, ka viņa nav arī pie Slīdeņa brokastgalda Lielajā zālē… Viņš negrozījās ap Strupu — tas sēdēja savā kabinetā… Viņa nebija nevienā tualetē, un ari slimnīcas spārnā viņš nebija manāms…

—   Gribi? — ar pilnu muti vaicāja Rons, pastiepdams šokolādes katliņu kārbu.

—    Nē, paldies, — acis paceldams, atsaucās Harijs. — Malfojs atkal pazudis!

—   Nevar būt, — attrauca Rons, iestūķēdams mutē otru katliņu un izkāpdams no gultas, lai sāktu ģērbties. — Paklau, ja tu nepasteigsies, dabūsi teleportēties ar tukšu vēderu… Iespējams, tā būtu vieglāk… — Rons domīgi paskatījās uz šokolādes katliņu kārbu, tad paraustīja plecus un uzcienājās ar trešo.

Harijs ar zizli uzsita pa karti, nomurmināja: — Vēl viens nedarbs pastrādāts, — kaut gan tā nemaz nebija, un sāka ģērbties, saspringti domādams. Kaut kā taču Malfoja periodisko pazušanu bija iespējams izskaidrot, tikai viņš nekādi nespēja tik tālu aizdomāties. Vislabāk būtu viņu izsekot, taču pat ar visu paslēpni šī ideja nebija saprātīga: Harijam bija mācību stundas, kalambola treniņi, mājas darbi un teleportēšanās — nevarēja taču visu dienu valkāties Malfojam pakaļ pa skolu, lai viņa prombūtni neviens nepamanītu.

—   Gatavs? — viņš uzsauca Ronam.

Viņš jau bija nogājis pusceļu līdz guļamistabas durvīm, kad atskārta — Rons nav pat pakustējies: viņš stāvēja, atspiedies pret savas gultas galu, un blenza ārā pa aizlijušo logu ar savādi aizplīvurotu skatienu.

—    Ron? Brokastis!

—   Es neesmu izsalcis.

Harijs vērīgāk palūkojās viņā.

—   Pirms brīža tu it kā sacīji…?

—  Labi, lai būtu. Iešu lejā kopā ar tevi, — Rons nopūtās, — bet es negribu ēst.

Harijs viņu aizdomīgi pētīja.

—   Vai tad tu tikko neizēdi puskasti šokolādes katliņu?

—   Ne jau tas. — Rons atkal nopūtās. — Tu… tu nesapratīsi.

—     Nu, protams, — Harijs atsaucās, taču, pagriezdamies, lai atvērtu durvis, viņš bija apjucis.

—   Harij! — piepeši iesaucās Rons.

—   Kas ir?

—   Harij, es nevaru izturēt!

—   Ko tu nevari izturēt? — Harijs pārjautāja, visā nopietnībā sākdams uztraukties. Rons bija ļoti bāls un izskatījās tā, it kā viņu mocītu nelabums.

—    Es visu laiku domāju par viņu! — Rons piesmakušā balsī izgrūda.

Harijam mute palika vaļā. To nu viņš nebija gaidījis un nebija pārliecināts, vai tiešām grib ko tādu dzirdēt. Protams, viņi bija draugi, bet, ja Rons sāks saukt Lavenderu par "Lav-lav", viņš cirtīs kāju pie zemes.

—    Vai tad tas tev liedz ēst brokastis? — Harijs vaicāja, mēģinādams piesaukt veselo saprātu.

—   Diez vai viņa maz zina, ka es esmu, — izmisīgi atmezdams ar roku, sacīja Rons.

—     Viņa pilnīgi noteikti zina par tavu pastāvēšanu, — Harijs samulsis iebilda. — Viņa taču visu laiku ar tevi sūcas!

Rons samirkšķināja acis. — Par ko tu runā?

—    Par ko tu runā? — Harijs noprasīja; viņu pārņēma arvien spēcīgāka sajūta, ka šai sarunai vispār nav nekādas jēgas.

—   Par Romildu Veinu, — klusi teica Rons, un šis vārds lika viņa sejai atspīdēt, it kā to būtu skāris visdzidrākais saules stars.

Gandrīz veselu minūti viņi skatījās viens otrā, līdz beidzot Harijs izstomīja: — Tas ir joks, jā? Tu joko.

—   Man šķiet… Harij, man šķiet, es viņu mīlu, — aizžņaugtā balsī sacīja Rons.

—    Labi, — teica Harijs un piegāja Ronam klāt, lai kārtīgāk nopētītu viņa stiklainās acis un bālo seju, — labi… pasaki to vēlreiz, tikai bez šķobīšanās!

—     Es viņu mīlu, — saspringti atkārtoja Rons. — Vai tu esi redzējis, kādi viņai ir mati, pavisam melni un mirdzoši, un zīdaini… un acis? Viņas lielās, tumšās acis? Un viņas…

—   Jā, jā, ļoti smieklīgi, — Harijs nepacietīgi atmeta, — bet joks ir galā, labi? Met mieru.

Viņš pagriezās uz iešanu, paspēja paspert divus soļus uz durvju pusi, bet tad labo ausi ķēra briesmīgs blieziens. Viņš nolīgojās un atskatījās. Rons atkal bija savilcis dūri; viņa seju izkropļoja dusmas; viņš jau grasījās sist vēlreiz.

Harijs reaģēja instinktīvi: no kabatas tika izrauts zizlis un pilnīgi nedomājot prātā iešāvās buramvārdi: Celmiesus!

Rons ieaurojās, kad viņa papēdis atkal tika uzrauts gaisā; viņš bezpalīdzīgi šūpojās ar galvu uz leju, drānām nokarājoties.

—    Kāpēc tu tā darīji? — Harijs noprasīja.

—    Tu viņu aizskāri, Harij! Tu teici, ka tas esot joks! — kliedza Rons, kam seja, asinīm saplūstot galvā, pamazām kļuva koši sarkana.

—   Tu esi jucis! — teica Harijs. — Kas tev…?

Un tad viņš Rona gultā ieraudzīja atvērto kārbu, un patiesības atskārta ķēra viņu kā pārbiedēta troļļa zvēliens.

—   Kur tu dabūji tos šokolādes katliņus?

—   Tā bija dzimšanas dienas dāvana! — kliedza Rons, lēni virpuļodams pa gaisu un spirinādamies, lai atsvabinātos. — Es taču tev piedāvāju!

—   Tu pacēli to kasti no grīdas, jā?

—    Tā bija nokritusi no manas gultas, skaidrs? Laid mani vaļā!

—   Tā nebija nokritusi no tavas gultas, stulbiķi, tu tiešām nesaproti? Tā bija mana, es izsviedu to no lādes, kamēr meklēju karti, šos šokolādes katliņus Romilda Veina man iedeva pirms Ziemassvētkiem, un tajos ir salieta mīlas dzira!

Taču Rons, šķiet, no viņa sacītā bija uztvēris tikai vienu vārdu.

—   Romilda? — viņš atkārtoja. — Vai tu teici — Romilda? Harij — tu viņu pazīsti? Vai tu mūs iepazīstināsi?

Harijs skatījās uz raustelīgo Ronu, kam seja tagad bija nemērā cerīga, un apspieda stipru vēlmi sākt smieties. Savā ziņā — un šī vēlme perinājās kaut kur smeldzošās labās auss tuvumā — viņš tīri labprāt nolaistu Ronu lejā un tad noskatītos viņa amoka skrējienā, līdz beigsies dziras iedarbība… Tomēr, no otras puses, viņi taču bija draugi, Rons, viņam uzbrukdams, nebija pie pilna prāta, un Harijs nosprieda — ja viņš ļaus Ronam bļaustīties par nevīstošu mīlu uz Romildu Veinu, pats būs pelnījis vēl vienu zvēlienu.

—     Jā, es jūs iepazīstināšu, — ātri domādams, sacīja Harijs. — Tagad es tevi nolaidīšu lejā, labi?

Viņš ļāva Ronam nogāzties uz grīdas (auss pamatīgi sāpēja), taču Rons vien smaidīdams uzlēca kājās.

—   Viņa ir Gliemjraga kabinetā, — Harijs sazvērnieciski teica, jau dodamies uz durvīm.

—    Kāpēc lai viņa tur būtu? — tramīgi vaicāja Rons, steigdamies viņam pakaļ.

—    Viņa ņem papildstundas mikstūrās, — Harijs vienā rāvienā sagudroja.

—   Varbūt man pajautāt, vai mēs nevaram mācīties kopā? — dedzīgi jautāja Rons.

—   Lieliska doma, — uzslavēja Harijs.

Pie portreta cauruma gaidīja Lavendera — šādus sarežģījumus Harijs nebija paredzējis.

—   Von-von, tu kavējies! — Viņa uzmeta lūpu. — Es sarūpēju tev dzimšanas dienas…

—   Liec mani mierā, — Rons nepacietīgi atsaucās. — Harijs mani tūliņ iepazīstinās ar Romildu Veinu.

Un, neveltīdams meitenei vairs nevienu vārdu, viņš izspraucās ārā pa portreta caurumu. Harijs mēģināja paskatīties uz Lavenderu kā atvainodamies, taču laikam viņam izdevās izskatīties tikai uzjautrinātam, jo tad, kad Resnā kundze vērās ciet viņiem aiz muguras, Lavendera šķita apvainojusies tik ļoti kā vēl nekad.

Harijs bija mazliet bažījies, vai Gliemjrags nebūs aizgājis brokastīs, taču viņš atvēra sava kabineta durvis pēc pirmā klauvējiena, tērpies zaļos samta rltasvārkos ar pieskaņotu naktsmici, un skatījās uz zēnu ar visai miegainām acīm.

—     Harij, — viņš murkšķēja, — šis ir ļoti agrs apciemojums… Sestdienās es parasti guļu ilgi…

—   Profesor, es ļoti atvainojos par traucējumu, — Harijs sacīja, cik klusi vien iespējams, kamēr Rons, pastiepies uz pirkstgaliem, centās Gliemjragam pār plecu ieskatīties kabinetā, — bet mans draugs Rons kļūdas pēc ir norijis mīlas dziru. Vai jūs, lūdzu, nevarētu pagatavot viņam pretindi? Es būtu vedis viņu pie Pomfreja madāmas, bet mums nedrīkst būt nekas no "Vīzliju burvju šķavām", un, jūs saprotat… kutelīgi jautājumi…

—    Es gan būtu domājis, ka tu pats varēji uzjaukt viņam kādas zāles, Harij, tāds meistarīgs mikstūru gatavotājs kā tu? — ieteicās Gliemjrags.

—   Ē-ē, — sacīja Harijs, kura uzmanību mazliet kliedēja Rons, kas patlaban ar elkoni bakstīja viņam ribās, pūlēdamies ielauzties kabinetā, — nu, es nekad neesmu gatavojis pretindi mīlas dzirai, ser, un kamēr man izdotos to sajaukt pareizi, Rons var nodarīt kaut ko nopietnu…

Par laimi, tieši šajā mirklī Rons iekunkstējās: — Harij, es viņu neredzu… vai šis viņu slēpj?

—    Vai dzira vēl bija ieteicama lietošanai? — vaicāja Gliemjrags, nu jau vērodams Ronu ar profesionālu interesi. — Zini, jo ilgāk glabā, jo stiprāka tā kļūst.

—   Tagad daudz kas kļūst skaidrāks, — elsa Harijs, visā nopietnībā cīkstēdamies ar Ronu, lai tas nenogāztu Gliemjragu no kājām. — Viņam šodien ir dzimšanas diena, profesor, — viņš lūdzoši piemetināja.

—    Ak tā, lai būtu, tad nāciet iekšā, nāciet iekšā, — teica atmaigušais Gliemjrags. — Viss nepieciešamais ir tepat, manā somā, pretinde nav sarežģīta…

Rons ieskrēja Gliemjraga pārkurinātajā, piebāztajā kabinetā, aizķērās aiz pušķaina kājsoliņa, atguva līdzsvaru, sagrābis Hariju aiz kakla, un nomurmināja: — Viņa taču to neredzēja, jā?

—     Viņa vēl nav atnākusi, — atsaucās Harijs, skatīdamies, kā Gliemjrags atver savu mikstūru čemodāniņu un ieber kristāla pudelītē pa šķipsniņai no šā un tā.

—   Tas ir labi, — drudžaini teica Rons. — Kā es izskatos?

—    Ļoti glīti, — glaimīgi atsaucās Gliemjrags, pasniegdams Ronam glāzi ar dzidru šķidrumu. — Izdzer šo, tas ir tonizējošs līdzeklis nerviem, saproti, palīdzēs saglabāt mieru, kad viņa atnāks.

—   Spoži, — dedzīgi noteica Rons un ar klunkšķi norija pretindi.

Harijs un Gliemjrags vēroja viņu. Mirkli Rons plati smaidīja. Tad,

ļoti lēnām, viņa smaids sāka bālēt un izgaisa, un tā vietā sejā iezagās neprātīgas šausmas.

—     Atkal būsi normāls, ko? — pavīpsnādams vaicāja Harijs. Gliemjrags iespurdzās. — Liels paldies, profesor.

—   Kas nu tur, manu zēn, nieki vien, — teica Gliemjrags, bet Rons sabruka tuvākajā atzveltnī kā galīgs grausts. — Viņam derētu iedzert ko spēcinošu, — Gliemjrags turpināja, rosīdamies pa dzērieniem nokrautu galdiņu. — Man te ir sviestalus, man ir vīns, man ir vēl viena pudele šā ozolmucās nostādinātā medalus… hmm… biju domājis uzdāvināt Dumidoram Ziemassvētkos… ak, lai būtu… — Viņš paraustīja plecus. — Viņam nepietrūks tā, kā viņam nekad nav bijis! Varbūt atvērsim to tagad un nosvinēsim Vīzlija kunga dzimšanas dienu? Nelaimīgas mīlas sāpes nekas neaizgaina tik labi kā smalks alkohols…

Viņš atkal iespurdzās, un Harijs viņam piebalsoja. Šī bija pirmā reize, kad viņš atradās tikpat kā divatā ar Gliemjragu pēc tā katastrofālā mēģinājuma iegūt viņa patiesās atmiņas. Iespējams, ja izdotos panākt, ka viņš paliek labā noskaņojumā… iespējams, ja viņi izdzertu gana daudz ozolmucās nostādinātā medalus…

—    Tad lūgtum, — sacīja Gliemjrags, pasniegdams Harijam un Ronam pa glāzei medalus un tad paceldams savējo. — Un tātad, ļoti daudz laimes dzimšanas dienā, Ralf…

—   Ron… — čukstēja Harijs.

Taču Rons, kas tostu, šķiet, nemaz nebija dzirdējis, jau bija ielējis medaļu mutē un norijis.

Tūliņ nākamajā mirklī Harijs saprata — kaut kas ir šausmīgi aplam, bet Gliemjrags, šķiet, neko nemanīja.

—    …un vēlu tev vēl daudz…

—   Roti!

Glāze bija izkritusi Ronam no rokas; viņš slējās kājās un tad sarāvās čokurā, rokas un kājas nevaldāmi raustījās. Pa muti viņam nāca putas un acis spiedās ārā no dobumiem.

—   Profesor! — iekliedzās Harijs. — Dariet kaut ko!

Taču Gliemjragu, šķiet, šoks bija paralizējis. Rons locījās un rīstījās; viņa āda kļuva zilgana.

—   Kas… bet… •— buldurēja Gliemjrags.

Harijs pārlēca pār zemu galdiņu un skriešus metās pie Gliemjraga vaļā atstātā mikstūru čemodāniņa, rāva ārā burkas un maisiņus, bet istabā skanēja Rona drausmīgā sēkšana. Tad viņš atrada meklēto — krunkainu, nierei līdzīgu akmeni, ko Gliemjrags mikstūru stundā bija no viņa paņēmis.

Viņš aizdrāzās atpakaļ pie Rona, atlauza vaļā drauga žokli un iebāza viņam rīklē gremokļa akmeni. Rons spēcīgi nodrebēja, gārdzoši nodvesās un saļima ļengans un nekustīgs.

DEVIŅPADSMITA NODAĻA ELFU ASTES

Tātad vispār šī nebija Rona jautrākā dzimšanas diena? — vaicāja Freds.

Bija vakars; slimnīcas spārnā valdīja klusums, logiem priekšā aizvilkti aizkari, lampas iedegtas. Vienīgā aizņemtā gulta bija tā, kurā gulēja Rons. Harijs, Hermione un Džinnija sēdēja viņam apkārt; visu dienu viņi bija pavadījuši, gaidot aiz dubultdurvīm, mēģinot ieskatīties iekšā, kad vien kāds nāca vai gāja. Tikai astoņos Pomfreja madāma bija ļāvusi ienākt. Freds ar Džordžu bija ieradušies pēc desmit minūtēm.

—     Savas veltes pasniegšanu mēs bijām iztēlojušies citādu, — drūmi noteica Džordžs, nolikdams uz Rona naktsskapīša lielu dāvanas saini un apsēzdamies blakus Džinnijai.

—   Jā, iedomājāmies, ka viņš būs pie samaņas, — piebilda Freds.

—    Mēs gaidījām Cūkmiestiņā, gribēdami viņu pārsteigt… — sacīja Džordžs.

—   Jūs bijāt Cūkmiestiņā? — galvu paceldama, vaicāja Džinnija.

—     Prātojām, vai nenopirkt Zonko bodi, — nomākts atbildēja Freds. — Cūkmiestiņā filiāle, saprotat paši, bet tad nu gan būs treknā

peļņa, ja reiz jūs nedēļas nogalēs vairs nelaiž pirkt mantiņas… Bet labi, tagad tas nav svarīgi.

Viņš pievilka krēslu blakus Harijam un paskatījās uz Rona bālo

seju.

—   Kā tas īsti notika, Harij?

Harijs atkal uzsāka stāstu, ko, šķiet, jau simtiem reižu bija klāstījis Dumidoram, Maksūrai, Pomfreja madāmai, Hermionei un Džinnijai.

—     …un tad es iegrūdu viņam rīklē gremokļa akmeni, un viņš sāka elpot mazliet vieglāk, Gliemjrags aizskrēja saukt palīgā, ieradās Maksūra un Pomfreja madāma un atnesa Ronu uz šejieni. Saka, atkal būšot vesels. Pomfreja madāma apgalvo, ka viņam vajadzēšot palikt šeit kādu nedēļu… visu laiku dzert rūtu esenci…

—    Johambā, labi, ka tu iedomājies par to gremokļa akmeni, — klusi sacīja Džordžs.

—     Labi, ka tur tāds bija, — atbildēja Harijs, kam vēl aizvien metās auksti, iedomājoties, kas būtu noticis, ja pie rokas nebūtu pagadījies šis akmentiņš.

Hermione tikko dzirdami nošņaukājās. Viņa augu dienu bija ārkārtīgi klusa. Ar bālu seju pieskrējusi klāt Harijam pie slimnīcas spārna un iztērpinājusi par notikušo, viņa tikpat kā nebija piedalījusies Harija un Džinnijas neatslābstošajā spriedelēšanā par to, kā Rons saindēts, bet tikai stāvējusi blakus, sakodusi zobus un pārbiedēta no vaiga, līdz pēdīgi viņiem atļāva ieiet viņu apraudzīt.

—   Vai mamma un tētis zina? — Freds jautāja Džinnijai.

—    Viņi jau te bija, ieradās pirms kādas stundas — tagad abi ir Dumidora kabinetā, bet drīz būs atpakaļ…

Iestājās klusums, un viņi visi skatījās, kā Rons pa miegam kaut ko bubina.

—   Tad inde bija tajā alū? — klusi jautāja Freds.

—    Jā, — uzreiz atbildēja Harijs; ne par ko citu viņš nespēja domāt un priecājās par iespēju atkal sākt par to runāt. — Gliemjrags to ielēja…

« 55V *

—    Vai viņš būtu varējis kaut ko ieliet Ronam glāzē tā, ka tu neredzētu?

—    Iespējams, — Harijs teica, — bet kāpēc lai Gliemjrags gribētu noindēt Ronu?

—     Nav ne jausmas, — pieri saraucis, atbildēja Freds. — Tev nešķiet, ka viņš varbūt kļūdas pēc sajauca glāzes? Būtu gribējis iedot tev?

—      Kāpēc lai Gliemjrags gribētu noindēt Hariju? — vaicāja Džinnija.

—    Nezinu, — Freds atteica, — bet ir taču vesels lērums ļautiņu, kuri ar prieku Hariju noindētu! "Izredzētais" un tā tālāk?

—    Tad tu domā, ka Gliemjrags ir nāvēdis? — Džinnija jautāja.

—   Viss ir iespējams, — nomākti atbildēja Freds.

—   Varbūt viņam ir uzlikts Valdum lāsts, — bilda Džordžs.

—    Vai varbūt viņš nav vainīgs, — Džinnija sacīja. — Inde varēja būt pudelē, un tādā gadījumā tā bija domāta pašam Gliemjragam.

—   Kurš tad gribētu nogalināt Gliemjragu?

—    Dumidors domā, ka Voldemorts gribēja, lai Gliemjrags nostājas viņa pusē, — teica Harijs. — Pirms pārnākšanas uz Cūkkārpu Gliemjrags apmēram gadu slēpās. Un… — Viņš domāja par atmiņām, kuras Dumidoram pagaidām nebija izdevies no Gliemjraga iegūt. — Un varbūt Voldemorts grib novākt viņu no ceļa, varbūt viņš domā, ka Gliemjrags Dumidoram ir svarīgs.

—    Bet tu teici, ka Gliemjrags bija iecerējis to pudeli uzdāvināt Dumidoram Ziemassvētkos, — Džinnija viņam atgādināja. — Tātad indētājs tikpat labi varēja tēmēt uz Dumidoru.

—   Tad šis indētājs galīgi nepazīst Gliemjragu, — teica Hermione, pirmo reizi vairāku stundu laikā atvērdama muti un izklausīdamās it kā briesmīgi apaukstējusies. — Visi, kas Gliemjragu pazīst, zinātu, ka viņš, visticamāk, kaut ko gardu paturēs sev.

—   E-mī-nē, — pēkšņi nokārca Rons.

Visi apklusa, bažīgi viņu vērodami, taču, brīdi kaut ko nesaprotamu murminājis, viņš tikai atsāka krākt.

Guļamtelpas durvis atsprāga, un viņi visi salēcās: platiem soļiem uz viņu pusi nāca Hagrids, viņa mati bija salijuši, lāčādas apmetnis plivinājās viņam aiz muguras, rokā viņš turēja stopu, un aiz viņa uz grīdas palika it kā dubļaina delfīna atstāta sliede.

—    Vis dien bij mežā! — viņš elsa. — Aragogam i pavisam slikt, es lasīj viņam priekšā — tik tagad pārnāc vakariņs, un profesore Asnīt man pateic par Ron! Kā šim i?

—     Nav tik traki, — atbildēja Harijs. — Saka — viņš atveseļošoties.

—     Ne vairāk par sešiem apmeklētājiem vienlaikus! — izsteigusies no sava kabineta, teica Pomfreja madāma.

—   Kopā ar Hagridu sanāk seši, — norādīja Džordžs.

—    Ak… jā… — Pomfreja madāma, šķiet, Hagridu viņa apmēru dēļ bija ieskaitījusi par vairākiem. Lai slēptu apjukumu, viņa ar zizli veikli sakopa pielāčoto grīdu.

—    Nespēj ticēt, — aizsmakušā balsi sacīja Hagrids, lūkodamies uz Ronu un kratīdams savu lielo, pinkaino galvu. — Vienkārši nespēj ticēt… Kā šis te guļ… Kurš tad var gribēt šim darīt pāri, ko?

—    Tieši par to mēs tikko runājām, — teica Harijs. — Mēs nezinām.

—     Varbūt kādam i zobs uz Grifidor kalambol komandu? — bažīgi vaicāja Hagrids. — Visupirms Keitij, nu Rons…

—     Nesaprotu, kāpēc lai kāds mēģinātu izkaut kalambola komandu, — teica Džordžs.

—   Žagars būtu gribējis tā izdarīt ar slideniem, ja tikai būtu pratis ko tādu dabūt gatavu, — godīgi sacīja Freds.

—    Es gan nedomāju, ka tas ir kalambola dēļ, bet man šķiet, starp šiem uzbrukumiem ir kāds sakars, — klusi bilda Hermione.

—   Kā tu līdz tam aizdomājies? — jautāja Freds.

—     Nu, pirmkārt, abi varēja izrādīties liktenīgi un nebija, taču tikai tāpēc, ka laimējās. Un, otrkārt, ne šī inde, ne tā kaklarota, šķiet, nenonāca pie tiem cilvēkiem, kurus bija iecerēts nogalināt. Bez šaubām, — viņa grūši un domīgi piebilda, — tādējādi vaininieki savā ziņā ir vēl bīstamāki, jo izskatās, ka viņiem ir vienalga, cik cilvēku cieš, iekams viņi tiek klāt īstajam upurim.

Pirms kāds paspēja atbildēt uz šo ļaunu vēstošo paziņojumu, guļamtelpas durvis atkal atvērās un slimnīcā iesteidzās Vīzlija kungs un kundze. Šajā slimnīcas apciemojuma reizē viņi tikai gribēja pārliecināt paši sevi, ka Rons pilnībā atveseļosies; Vīzlija kundze apkampa Hariju un turēja viņu ļoti cieši. — Dumidors mums pastāstīja, kā tu viņu izglābi ar gremokļa akmeni, — viņa šņukstēja. — Ak, Harij, ko lai sakām? Tu izglābi Džinniju… tu izglābi Arturu… tagad tu izglābi Ronu…

—   Nevajag… es ne… — neveikli murmināja Harijs.

—   Ja es tā drusku padomāju, puse mūsu ģimenes locekļu var tev pateikties par savu dzīvību, — aizžņaugtā balsī teica Vīzlija kungs. — Ko lai saku — Vīzlijiem tā bija laimīga diena, kad Rons Cūkkārpas ekspresī sadomāja apsēsties tavā kupejā, Harij.

Harijs nespēja izdomāt nekādu atbildi un gandrīz nopriecājās, kad Pomfreja madāma viņiem atgādināja, ka pie Rona gultas vienlaikus var uzturēties tikai seši apmeklētāji; viņi ar Hermioni uzreiz piecēlās, lai dotos prom, un Hagrids izlēma viņiem piebiedroties, atstājot Ronu kopā ar viņa ģimeni.

—    Briesmas, — Hagrids rūca bārdā, kad viņi trijatā gāja pa gaiteni uz marmora kāpņu pusi. — Vis tā jaunā drošīb, un bērniem vienalg klājs plāni… Dumidors i slims aiz raizēm… Šis jau nesāk, bet es tak redz…

—    Vai viņam nav kāda ideja, Hagrid? — Hermione satriekta vaicāja.

—   Manim domāt, šim i simtām idejs, tāds smadzens, — Hagrids atbildēja. — Bet šis nezin ne to, kas sūtījs to karekli, ne to, kas ielik indi tai vīnā, ne to, kā šamos noķert. Man tik bail no vien, — Hagrids sacīja, pieklusinādams balsi un pamezdams skatienu pār plecu (Harijs, drošs paliek nedrošs, paskatījās, vai pie griestiem nav Pīvza), — cik ilgi Cūkkārp būs vaļam, ja šitā uzbrūk bērniem. Akai Noslēpum kambars, ko? Būs panik, vecāki jems bērns ārā no skols, un tad uzreiz ar skols padome…

Hagrids apklusa, jo garām rāmi paslīdēja garmatainas sievietes spoks, tad atsāka runāt aizsmakušā čukstā: — …skols padome spriedīs, vai nevaig mūs slēgt pavisam ciet.

—   Nevar būt! — uztraukti izsaucās Hermione.

—   Tu paskaties no šo puses, — smagi bilda Hagrids. — Nu, sūtīt bērneļs uz Cūkkārp vienmēr i bijs drusku bīstam, va ne? Tik gaid, kas būs, ku simtiem mazgadīg burvj i vis vienā barā, bet otru maitāt nost — tas i kas cits. Tā ka nav brīnums, ka Dumidors i dusmīgs uz Stru…

Hagrids aprāvās pusvārdā, viņa sejā — cik nu bija redzams virs sapinkātās, melnās bārdas — iezagās pazīstamā vainīgā izteiksme.

—     Ko? — Harijs žigli noprasīja. — Dumidors dusmojas uz Strupu?

—   Es neko tādu nav teics, — atsacīja Hagrids, taču tramīgais skatiens viņu nodeva. — Paklau, i vēls, drīz būs pusnakts, man vaig…

—    Hagrid, kāpēc Dumidors dusmojas uz Strupu? — Harijs skaļi jautāja.

—    Kuššš! — uzšņāca Hagrids, izskatīdamies vienlaikus sabijies un īgns. — Pa to neklaigā, Harij, tu tak negrib, ka es paliek bez darba? Nuka, es zin, ka jums i vienalg, citād jūs nebūtum metuš pie mals maģisko būtņu…

—    Nemaz nemēģini likt man justies vainīgam, tas nelīdzēs! — uzstājīgi sacīja Harijs. — Ko Strups nodarījis?

—    Es nez, Harij, man nemazam tas nebij jādzird! Es — nu, vakar es iznāk no mež un dzird, ka šie runājs — nu, strīds. Es negrib, ka šie redz, tā nu es palien nost un lūko neklausīts, bet tur bij — nūja, karsts strīds, un nebij viegli neko ar nedzirdēt.

—    Nu, nu? — Harijs skubināja, bet Hagrids, neomulīgi juzdamies, šļūkāja milzīgās pēdas.

—    Nu… es tik dzird, ka Strups sak — Dumidors par daudz i iedomājs, un, kazi, šis — Strups — vairs nemaz negrib to darīt…

—   Ko tad?

—     Es nez, Harij, man rādās, Strups bij tāds kā pārmocījies, tas ar viss — nu, pēdīg Dumidors skaidri pateic — šis i piekrits to darīt un tas nodarāms. Varen stingrs bij. Un tad šis teic kauč ko par to, ka Strups i pētījs savā namā, Slīdenī. Nu, tur nekas nav savāds! — Hagrids steigšus piebilda, kad Harijs ar Hermioni pārmija zīmīgus skatienus. — Visos namos bij norīkots, lai šie izpētī to karekļa būšan…

—   Jā, bet ar pārējiem Dumidors taču neplēšas, pareizi? — vaicāja Harijs.

—    Paklau, — Hagrids neveikli palocīja rokās savu stopu; atskanēja skaļš brīkšķis, un tas pārlūza uz pusēm. — Es zin, ko tu domā par Strupu, Harij, un es negrib tur līst neko dziļāk.

—   Uzmanību! — aprauti noteica Hermione.

Viņi pagriezās tieši laikus, lai ieraudzītu, ka aiz muguras izaug Argusa Filča ēna — pēc brīža ap stūri parādījās arī pats Filčs, kūkumu uzmetis un zodu tricinādams.

—   Oho! — viņš iesēcās. — Tik vēlu — un nav gultā, tas nozīmē soda darbus!

—    Nemazam, Filč, — īsi atteica Hagrids. -Šie tak i ar manim, ko?

—   Un ko tas maina? — riebīgi apjautājās Filčs.

—   Es tā kā būtum viens sasodīts skolmeistars, tu saprot, zaglīgs niekkalb? — acumirklī aizsvilies dusmās, atcirta Hagrids.

Filčs niknumā piepūtās, un atskanēja nejauka šņākšana: nemanīta bija ieradusies Norisa kundze, kas luncinājās ap Filča kārnajām potītēm.

—   Laižas prom, — ar mutes kaktiņu norīkoja Hagrids.

Harijam divreiz nebija jāsaka; viņi ar Hermioni metās skriešus;

aiz muguras atbalsojās Hagrida un Filča paceltās balsis. Pie pagrieziena uz Grifidora torni viņi paskrēja garām Pīvzam, taču tas līksmi drāzās uz ļembasta pusi, kladzinādams un klaigādams:

— ja gadījies strīdiņš, ja klājas jums slikti, Pasauciet Pīvzu un dabūsiet divtik!

Resnā kundze snauda un par pamodināšanu nepriecājās, tomēr pūcīgi pagāzās uz priekšu, lai viņi varētu ierāpties brīnum rāmajā un tukšajā koptelpā. Šķita, ka ziņa par Ronu vēl nav izplatījusies. Harijs izjuta lielu atvieglojumu: visu dienu viņš bija pratināts. Hermione novēlēja viņam labu nakti un devās uz meiteņu guļamistabu. Turpretim Harijs nekur negāja, apsēdās pie kamīna un lūkojās tikko gailošajās oglēs.

Tātad Dumidors bija strīdējies ar Strupu. Par spīti visam, ko viņš Harijam bija teicis, par spīti apliecinājumiem, ka viņš pilnībā uzticas Strupam, direktors bija ļāvis dusmām vaļu… Viņam nešķita, ka Strups ir pietiekami rūpīgi tērpinājis slidenus… vai, iespējams, vienu slideni: Malfoju?

Varbūt tāpēc, ka Dumidors nevēlējās, lai Harijs pastrādā kādas muļķības, lai paturētu grožus savās rokās — varbūt tāpēc viņš bija izlicies, ka Harija aizdomas nav nenieka vērtas? Tas šķita ticami. Iespējams pat, ka Dumidors nevēlējās, lai kaut kas novērš Harija uzmanību no mācībām vai Gliemjraga atmiņu izvilināšanas. Varbūt Dumidors neuzskatīja par pareizu dalīties aizdomās par saviem darbiniekiem ar sešpadsmitgadīgiem…

—   Tad re, kur tu esi, Poter!

No šoka Harijs pielēca kājās, paslējis zizli. Viņš bija juties gluži pārliecināts, ka koptelpa ir tukša, un nemaz nebija gatavs, ka no tālāka krēsla pēkšņi piesliesies kāds lempīgs stāvs. Ieskatoties vērīgāk, izrādījās, ka tas ir Kormaks Maklagens.

—    Es gaidīju, kad tu atgriezīsies, — Maklagens sacīja, neievērodams Harija izstiepto zizli. — Droši vien biju piemidzis. Paklau, es redzēju, ka Vīzliju pirmīt aiznesa uz slimnīcas spārnu. Neizskatījās, ka viņš līdz nākamnedēļas spēlei būs vesels.

Pagāja labs brīdis, iekams Harijs aptvēra, par ko īsti Maklagens runā.

—     Ā… pareizi… kalambols, — viņš noteica, aizbāzdams zizli atpakaļ aiz džinsu siksnas un gurdi pieglauzdams matus. —Jā… var būt, ka neatlabs.

—    Nu, tad jau es spēlēšu sarga vietā, ko? — teica Maklagens.

—   Jā, — atsaucās Harijs. — Jā, droši vien…

Viņš nespēja izdomāt nevienu iebildumu; galu galā, pārbaudē Maklagens nenoliedzami bija izrādījies otrs labākais.

—    Pirmšķirīgi, — apmierināti noteica Maklagens. — Un kad ir treniņš?

—   Kas? Ā… rītvakar.

—    Labi. Klausies, Poter, pirms tam mums vajadzēs aprunāties. Man ir viena otra stratēģiska ideja, kas tev droši vien noderēs.

—   Jā, jā, — bez sajūsmas atbildēja Harijs. — Nu, rīt paklausīšos. Tagad es esmu ļoti noguris… pagaidām sveiks…

Ziņa, ka Rons ir indēts, nākamajā dienā izplatījās ātri, taču neizraisīja tādu sensāciju kā. uzbrukums Keitijai. Šķita, ka visi doma, ka tas varēja atgadīties nejauši, turklāt, ņemot vērā, ka Rons tobrīd atradās mikstūru pasniedzēja kabinetā un viņam nekavējoties bija iedota pretinde, nekas pārāk briesmīgs nebija noticis. Vispār grifidorus daudz vairāk interesēja gaidāmā kalambola spēle ar Elšpūti, jo daudzi cerēja redzēt, kā Zahārijs Smits, kurš bija Elšpūša komandas dzinējs, tiks pamatīgi pārmācīts par komentāriem sezonas atklāšanas spēlē ar Slideni.

Taču Hariju kalambols nekad nebija interesējis vēl mazāk; viņu strauji pārņēma apsēstība ar Drako Malfoju. Joprojām, kad vien radās izdevība, viņš ieskatījās Laupītāja kartē, palaikam izmeta līkumu līdz vietām, kur Malfojs tobrīd grozījās, taču joprojām nebija pieķēris viņu nodarbojamies ar kaut ko neparastu. Un joprojām atkārtojās neizskaidrojamie brīži, kad Malfojs vienkārši ņēma un pazuda no kartes…

Tomēr Harijam nebija daudz laika par to prātot, ņemot vērā kalambola treniņu, mājas darbus un faktu, ka tagad, lai kur viņš gāja, visur pa pēdām sekoja Kormaks Maklagens un Lavendera Brauna.

Viņš nespēja izšķirties, kurš no abiem ir nepatīkamāks. Maklagens nemitīgi deva mājienus, ka viņš varētu būt labāks štata sargs nekā Rons, un tagad, kad Harijs regulāri redzot, kā viņš spēlē, ari Harijs neapšaubāmi nonākšot pie šāda secinājuma; tāpat viņš naski kritizēja pārējos spēlētājus un apgādāja Hariju ar sīkumos izstrādātām treniņu shēmām, tā ka ne vienu reizi vien Harijs bija spiests viņam atgādināt, kurš īsti ir kapteinis.

Savukārt Lavendera turējās Harijam blakus, lai vārītos par Ronu, un šīs sarunas šķita gandrīz vēl apnicīgākas par Maklagena kalambola lekcijām. Vispirms Lavendera jutās ļoti sapīkusi, ka neviens nebija iedomājies viņai pateikt, ka Rons ir nokļuvis slimnīcas spārnā — Paklau, bet es taču esmu viņa draudzene! —, bet tagad viņa diemžēl bija izlēmusi piedot Harijam šo aizmāršību un briesmīgi gribēja ar viņu kopā visos sīkumos iztirzāt Rona jūtas — bezgala nepatīkamas pārrunas, no kurām Harijs ar prieku būtu izvairījies.

—   Klausies, kāpēc tu negribi to visu apspriest ar Ronu? — Harijs noprasīja pēc sevišķi ilgas pratināšanas, kurā Lavendera bija gribējusi noskaidrot pilnīgi visu, sākot no Rona viedokļa par viņas jauno kleitu līdz tam, vai, pēc Harija domām, Rons uzskata savas attiecības ar Lavenderu par "nopietnām".

—   Jā, es jau labprāt, bet kā aizeju viņu apciemot, tā viņš guļ! — kaprīzi atbildēja Lavendera.

—     Jā? — pārsteigts pārvaicāja Harijs. Ik reizi, kad viņš bija iegriezies slimnīcas spārnā, Rons bija visnotaļ nomodā un ārkārtīgi interesējās par ziņu, ka Dumidors strīdējies ar Strupu, un izmantoja iespēju līdz pēdējam nozākāt Maklagenu.

—    Vai Hermione Grendžera viņu vēl apciemo? — pēkšņi pajautāja Lavendera.

—    Jā, man šķiet. Klau, viņi taču ir draugi! — Harijs, neērti juzdamies, atbildēja.

—   Draugi? Nesmīdini mani, — nicīgi attrauca Lavendera. — Kad viņš sāka satikties ar mani, šī nedēļām ilgi ar viņu nerunāja! Bet tagad, kad viņš ir tik interesants, viņa droši vien grib visu nogludināt…

—    Ja tevi kāds mēģinātu noindēt, tu to sauktu par ko interesantu? — Harijs jautāja. — Labi… atvaino, man jāiet — tur nāk Maklagens, viņš grib parunāt par kalambolu, — steidzīgi sacīja Harijs, sāniski metās durvīs, kuras izskatījās pēc bieza mūra, un joza pa taisnāko ceļu uz mikstūru klasi — laimīgā kārtā ne Lavendera, ne Maklagens tur viņam nesekoja.

Tās dienas rītā, kad bija jānotiek kalambola spēlei ar Elšpūti, Harijs pirms došanās uz laukumu iegriezās slimnīcas spārnā. Rons bija ļoti raizīgs: Pomfreja madāma neļāva viņam iet skatīties spēli, baidīdamās, ka tas viņu pārlieku satraukšot.

—     Nu, kāds tas Maklagens izskatās? — viņš nervozi jautāja Harijam, acīm redzami aizmirsis, ka jau divreiz uzdevis šo jautājumu.

—    Es taču tev teicu, — pacietīgi atbildēja Harijs, — viņš varētu būt kaut pasaules klases spēlētājs, bet es tik un tā negribētu viņu paturēt. Viņš visu laiku pūlas visiem stāstīt, kas jādara, viņš domā, ka jebkurā vietā nospēlētu labāk par mums, pārējiem. Nespēju vien sagaidīt, kad varēšu viņu pasūtīt. Un, runājot par pasūtīšanu, — Harijs piebilda, pieceldamies kājās un paņemdams savu ugunsbultu, — beidz reiz izlikties aizmidzis, kad Lavendera atnāk tevi apraudzīt! Arī mani viņa dara vai traku.

—   Vai, — Rons ar dumju seju noteica. — Jā. Skaidrs.

—    Ja tu vairs nevēlies ar viņu satikties, tā arī pasaki, — bilda Harijs.

—   Jā… nu… tas nav tik vienkārši, — teica Rons. Viņš mirkli paklusēja. — Hermione ienāks pirms spēles? — viņš nevērīgi apjautājās.

—   Nē, viņa jau aizgāja uz laukumu kopā ar Džinniju.

—    Ā, — visai īdzīgi novilka Rons. — Skaidrs. Nu, vēlu veiksmi! Cerams, ka tu satrieksi Makla… es gribēju teikt, Smitu — lupatu lēveros.

—    Pacentīšos, — sacīja Harijs, uzmezdams slotu plecā. — Tiksimies pēc spēles.

Viņš aizsteidzās pa tukšajiem gaiteņiem: visi atradās ārā — vai nu jau sēdēja stadionā, vai devās turp. Iedams viņš skatījās ārā pa logiem, mēģinādams novērtēt, cik spēcīgs būs vējš, bet tad kaut kāds troksnis priekšā lika viņam pacelt galvu — pretī nāca Malfojs divu meiteņu pavadībā; abas izskatījās nīgras un apvainojušās.

Pamanījis Hariju, Malfojs spēji apstājās, tad īsi, vienaldzīgi pasmējās un atsāka ceļu.

—    Kur tu ej? — Harijs noprasīja.

—     Jā, tūlīt izklāstīšu, jo tā ir tava darīšana, Poter, — ņirdza Malfojs. — Labāk pasteidzies, tur visi gaida "izredzēto kapteini"… "veiklo zēnu"… kā nu tevi tur šobrīd saukā.

Viena no meitenēm nevilšus ieķiķinājās. Harijs cieši uz viņu palūkojās. Viņa pietvīka. Malfojs paspraucās Harijam garām, un meitene kopā ar draudzeni rikšiem sekoja, nogriezās aiz stūra un nozuda skatienam.

Harijs stāvēja kā zemē iemiets un noskatījās viņiem pakaļ. Tur traks varēja palikt: jau tāpat bija laika līdz ar nagiem, lai paspētu uz spēli, un tad vēl te slapstās Malfojs, kamēr skolā neviena nav — lieliska iespēja tomēr atklāt, kas Malfojam aiz ādas. Klusumā aizritēja sekundes, un Harijs stāvēja kā stāvējis, sastindzis, skatīdamies uz vietu, kur bija nozudis Malfojs…

—    Kur tu biji? — Džinnija noprasīja, kad Harijs ieskrēja ģērbtuvē. Visi pārējie bija pārģērbušies un gatavi; triecēji Kūts un Pīkss nervozi vicināja vāles pret stilbiem.

—     Es satiku Malfoju, — Harijs viņai klusiņām teica, vilkdams pāri galvai sarkano tērpu.

—    Nu un?

—    Un es gribēju zināt, kā tas nākas, ka viņš tup pilī ar divām draudzenītēm, ja reiz visi pārējie ir šeit…

—   Vai tieši šobrīd tas ir svarīgi?

—    Nu, rādās gan, ka es to neuzzināšu, — attrauca Harijs, satverdams savu ugunsbultu un sakārtodams acenes. — Uz priekšu!

Un, vairs ne vārda nebilzdams, viņš izsoļoja laukumā, kur sacēlās apdullinošas urravas un svilpšana.

Pūta neliels vējš; debesis bija mākoņu izraibotas; šad tad no tiem izlauzās žilbinoši spoži saules stari.

—    Sarežģīti laikapstākļi! — Maklagens uzmundrinoši sacīja komandai. — Kūt, Pīks, lidojiet no saules puses, lai nevar redzēt…

—     Es te esmu kapteinis, Maklagen, beidz komandēt, — nikni uzsauca Harijs. — Tavs uzdevums ir stāvēt pie groziem!

Kad Maklagens bija aizsoļojis, Harijs pagriezās pret Kūtu un Pīkšu.

—   Lidojiet gan no saules puses, — viņš negribīgi ieteica.

Viņš paspieda Elšpūša kapteinim roku un tad, pēc Hūča madāmas svilpiena, atspērās un pacēlās gaisā, augstāk par komandas biedriem, tad sāka cilpot ap laukumu, meklējot zibsni. Ja izdotos to glīti un drīz noķert, varbūt viņš paspēs atgriezties pilī, paķert Laupītāja karti un noskaidrot, ko īsti dara Malfojs…

—    Un Smits no Elšpūša ar sviedeni! — Skolas pagalmu pieskandēja sapņaina balss. — Jā, iepriekšējā reizē viņš bija komentētājs un Džinnija Vīzlija uzlidoja viņam virsū, man šķiet, droši vien ar nolūku, vismaz tā izskatījās. Smits tika rupji izrunājies par Grifidoru, ceru, ka tagad, pret viņiem spēlēdams, viņš to nožēlo… ai, skatieties, viņš zaudē sviedeni, to savāc Džinnija, man viņa patīk, viņa ir ļoti jauka…

Harijs palūkojās uz komentētāja kabīni. Nevar būt — kāds, pie pilna prāta būdams, ir šo darbu uzticējis Lunai Mīlabai! Taču pat no augšas varēja nekļūdīgi pazīt garos, patumšos matus, kaklarotu no sviestalus korķiem… Lunai blakus sēdēja profesore Maksūra, kas, šķiet, jutās mazliet neērti, it kā nudien sāktu pārdomāt, kam īsti derējis uzticēt šo pienākumu.

—    …bet tagad sviedeni viņai atņem tas lielais elšpūtis, neatceros, kā viņu sauca, kaut kas līdzīgs Biblam… nē, laikam Tuntuks…

—    Kadvaladers! — Lunai skaļi uzsauca profesore Maksūra. Tribīnēs iešalcās smiekli.

Harijs skatījās apkārt, meklēdams zibsni: tas nekur nebija manāms. Pēc mirkļa Kadvaladers iemeta bumbu. Maklagens bija brēcis uz Džinniju par to, ka viņa izlaidusi sviedeni no rokām, un tikmēr nepamanīja lielo, sarkanp bumbu aizlidojam gar labo ausi.

—      Maklagen, domā par to, kas tev jādara, un liec pārējos mierā! — Harijs uzkliedza, apgriezdamies un apstādamies iepretim savas komandas sargam.

—     Pats tāds! — Maklagens atkliedza, sarkans un pārskaities.

—    Un Harijs Poters šobrīd ķildojas ar savu sargu, — rāmi stāstīja Luna, kamēr elšpūši un slideni apakšā, pūlī, svilpa un auroja. — Nedomāju, ka tas viņam palīdzēs atrast zibsni, bet var jau būt, ka tā ir atjautīga viltība…

Nikni nolamājies, Harijs apcirtās un atkal sāka lidināties ap laukumu, meklēdams debesīs kādas sīkās, spārnotās zelta lodītes pēdas.

Džinnija un Demelza katra iemeta pa bumbai, un beidzot sarkani zeltītajās drānās ģērbtajiem atbalstītājiem lejā bija par ko gavilēt. Tad atkal iemeta Kadvaladers, un skaits izlīdzinājās, taču Luna, šķiet, to nemanīja: viņu galīgi neinteresēja tik ikdienišķas lietas kā punktu skaits, un visu laiku mēģināja pievērst publikas uzmanību tādām lietām kā savdabīgu apveidu mākoņi un iespēja, ka Zahārijam Smitam, kuram pagaidām nebija izdevies paturēt sviedeni ilgāk par minūti, varētu būt piemetusies slimība, ko viņa nosauca par mīkstastēniju.

—    Septiņdesmit pret četrdesmit Elšpūša labā! — Lunas megafonā iekliedza profesore Maksūra.

—    Tiešām, jau? — izklaidīgi pārjautāja Luna. — Ai, skatieties! Grifidora sargs ir paņēmis vienu no triecēju vālēm!

Harijs gaisā apcirtās otrādi. Kā nu ne, Maklagens tikai sev vien zināmu iemeslu dēļ bija atņēmis Pīksam vāli un, šķiet, demonstrēja, kā lidināt āmurgalvu virsū Kadvaladeram.

—    Atdod viņam to vāli un tinies atpakaļ pie stīpām! — ieaurojās Harijs, brāzdamies pie Maklagena tieši tajā brīdī, kad Maklagens baismonīgi zvēla pa āmurgalvu un netrāpīja.

Aklas, šķebinošas sāpes… gaismas zibsnis… tāli kliedzieni… un sajūta kā krītot pa garu tuneli…

Harijs atjēdzās patīkami siltā un ērtā gultā, lampa meta zeltainas gaismas apli uz ēnainiem griestiem. Viņš neveikli paslēja galvu. Pa kreisi vīdēja no skata pazīstama, vasarraibumaina, ruda būtne.

—   Jauki gan, ka iegriezies, — Rons vīpsnādams sacīja.

Harijs samirkšķināja acis un palūkojās apkārt. Bet, protams — viņš bija slimnīcas spārnā. Debesis aiz loga bija tumši zilas ar aveņkrāsas švīkām. Spēle droši vien beigusies jau pirms daudzām stundām… visas cerības iedzīt stūrī Malfoju arī sen pagalam. Galva šķita savādi smaga: viņš pacēla roku un sataustīja stīvu apsēju turbānu.

—   Kas notika?

—    Galvaskausa lūzums, — atbildēja Pomfreja madāma, pieskrējusi klāt un atkal noguldījusi viņa galvu uz spilvena. — Uztraukties nevajag, es uzreiz salāpīju, bet pa nakti tev būs jāpaliek šeit. Dažas stundas jāpaguļ mierā.

—    Es negribu palikt šeit, — dusmīgi atsaucās Harijs, apsēzdamies un atmezdams segu. — Es gribu dabūt rokā Maklagenu un viņu piebeigt.

—    Baidos, ka tas nesaskan ar mierīgu pagulēšanu, — teica Pomfreja madāma, stingri nostumdama viņu atpakaļ guļus un draudīgi paceldama zizli. — Tu paliksi šeit, līdz es tevi izrakstīšu, Poter, vai ari man nāksies izsaukt direktoru.

Viņa aizsteidzās uz savu kabinetu, bet Harijs, dusmās kūsādams, atslīga spilvenos.

—     Vai tu zini, ar cik mēs zaudējām? — viņš caur sakostiem zobiem apjautājās Ronam.

—    Nu, zinu, — vainīgi atbildēja Rons. — Galīgais rezultāts bija trīssimt divdesmit pret sešdesmit.

—   Spoži, — mežonīgi izgrūda Harijs. — Vienkārši spoži! Kad es sakampšu aiz rīkles Maklagenu…

—     Labāk nemēģini, viņš ir liels kā trollis, — saprātīgi ieteica Rons. — Es personiski balsotu par viņa noburšanu ar to kāju nagu padarīšanu no Prinča grāmatas. Nu, vienalga, kad tu tiksi no šejienes ārā, pārējā komanda jau būs ar viņu izrēķinājusies, neviens jau nav pārlaimīgs…

Rona balsī jautās vāji slēpta līksme; Harijs manīja, ka daudz netrūkst — Rons bija gatavs vai gavilēt, ka Maklagens visu tika tik briesmīgi salaidis grīstē. Harijs gulēja, skatīdamies uz gaismas plankumu griestos, svaigi salāpitā galva ne gluži sāpēja, bet zem biezā pārsēju slāņa šķita mazliet vārīga.

—    Es šeit varēju dzirdēt spēles komentāru, — teica Rons, knapi valdīdams smieklus. — Ceru, ka turpmāk vienmēr komentēs Luna… mikstastēnija…

Taču Harijs vēl bija pārāk saniknots, lai visā saskatītu jocīgo pusi, un pēc brīža Rona spurcieni aprima.

—    Kamēr tu biji bez samaņas, bija iegriezusies Džinnija, — viņš pēc ilgas pauzes sacīja, un Harija iztēle strauji pārslēdzās uz maksimālo jaudu, veikli uzburot ainu, kurā Džinnija raud pie viņa nedzīvajām miesām, atzīdamās dzijās ilgās pēc viņa, bet Rons dod abiem savu svētību… — Viņa teica, ka tu uz spēli esot ieradies pašā pēdējā brīdi. Kā tā? Tu taču izgāji gana laikus.

—     Ā… — novilka Harijs, gara acīm skatītajai ainai izplēnējot. — Jā… nu, es redzēju Malfoju lavāmies prom ar pāris meitenēm, kuras nemaz neizskatījās tā, ka vēlētos kopā ar viņu kaut kur iet, un šī ir jau otrā reize, kad ir skaidri zināms, ka viņa nav kalambola laukumā kopā ar visiem pārējiem: arī no iepriekšējās spēles viņš aizlaidās, atceries? — Harijs nopūtās. — Kaut es būtu viņam sekojis, tā spēle bija tāda izgāšanās…

—   Negvelz nu, — Rons skarbi attrauca. — Tu nevarēji neierasties uz kalambola spēli tikai tāpēc, ka sadomāji izsekot Malfoju, tu taču esi kapteinis!

—    Es gribu zināt, ko viņš perina, — teica Harijs. — Un nestāsti, ka visu esmu tikai iedomājies, pēc tam kad es dzirdēju, kā viņš runāja ar Strupu…

—    Es nekad neesmu teicis, ka tās ir tavas iedomas, — iebilda Rons, savukārt pasliedamies uz elkoņa un sarauktu pieri palūkodamies uz Hariju, — bet nav tāda likuma, ka šai vietā kaut ko var perināt tikai viens vien! Tu kļūsti maķenīt apsēsts ar Malfoju, Harij. Klausies, neierasties uz spēli tikai tāpēc, lai viņam sekotu…

—   Es gribu viņu pieķert! — satriekts teica Harijs. — Nu, kur īsti viņš ir, kad nozūd no kartes?

—   Nezinu… Cūkmiestiņā? — žāvādamies lika priekšā Rons.

—    Nekad neesmu redzējis viņu ejam pa kādu no kartes slepenajām ejām. Man šķita, šobrīd tās tik un tā novēro?

—   Nu, tad es nezinu, — noteica Rons.

Iestājās klusums. Harijs lūkojās uz lampas gaismas loku un prātoja…

Ja vien viņam būtu Rufusa Skrimžūra vara, varētu likt Malfoju izsekot, bet diemžēl Harija rīcībā nebija auroru brigādes…Viņam ienāca prātā, vai nevajadzētu mobilizēt DA, bet tur būtu tā pati problēma — nāktos kavēt nodarbības: galu galā, lielākajai daļai no viņiem diena vēl arvien bija aizņemta no rīta līdz vakaram…

No Rona gultas atskanēja dobjš kurkstošs krāciens. Pēc kāda brīža no sava kabineta iznāca Pomfreja madāma, šoreiz ģērbusies biezā rītakleitā. Visvienkāršāk bija izlikties aizmigušam; Harijs pagriezās uz sāna un dzirdēja, kā visi aizkari paši aizvelkas ciet, kad viņa novēcināja zizli. Lampu gaisma kļuva blāvāka, un viņa atgriezās savā kabinetā; Harijs dzirdēja, kā noklikšķ durvis, un saprata, ka viņa dodas gulēt.

Šī, Harijs tumsā prātoja, ir trešā reize, kad viņš nonāk slimnīcas spārnā kalambola traumu dēļ. Pagājušoreiz viņš bija nokritis no slotaskāta tāpēc, ka ap laukumu bija sanākuši atprātotāji, un pirms tam bezcerīgi nemākulīgais profesors Sirdsāķis bija aizbūris viņam no rokas visus kaulus… Pagaidām tā bija pati sāpīgākā reize… viņš atcerējās mokas, ko sagādāja rokas kauli, ataugdami vienā naktī, tās vieglākas nepadarīja pat negaidītu viesu ierašanās pašā nakts vi…

Harijs pietrūkās sēdus, sirds strauji sitās, apsēju turbāns bija nošķiebies. Beidzot risinājums bija rokā: bija viens veids, kā Malfoju izsekot — kā gan viņš varēja aizmirst, kāpēc agrāk nebija par to iedomājies?

Tikai jautājums — kā lai viņu izsauc? Kas jādara?

Klusu un nedroši Harijs bilda tumsā: — Mokšķi?

Atskanēja ļoti skaļš krakšķis, un kluso istabu piepildīja plūkšanās troksnis un spiegšana. Rons iekunkstēdamies pamodās.

—    Kas te notiek…?

Harijs steidzīgi norādīja ar zizli uz Pomfreja madāmas kabineta durvīm un nomurmināja: — Slāpētum! —, lai viņa neieskrietu un neiztraucētu. Tad viņš aizrāpoja līdz savas gultas galam, kur labāk varēja redzēt, kas notiek.

Guļamtelpas vidū pa grīdu valstījās divi mājas elfi, viens bija ģērbies sarukušā sarkanbrūnā džemperī un vairākās adītās cepurēs, otrs ap vidu kā gurnautu apsējis vecu, netīru lupatu. Atskanēja vēl viens skaļš blīkšķis, un virs elfu cīkstoņiem parādījās poltergeists Pīvzs.

—   Es skatījos, Poterīt! — viņš sašutis teica Harijam, norādīdams lejup uz kautiņu, un tad skaļi notarkšķējās. — Tu tikai paskaties, kā tie knauķeļi tur plēšas, kožu kodīgi, sparu sparīgi…

—    Mokšķis nerunās sliktu par Hariju Poteru Dobija klātbūtnē, nerunās vis, vai Dobijs aizbāzīs Mokšķim muti viņa vietā! — spalgi kliedza Dobijs.

—   …spārdigi, skrāpīgi! — līksmi auroja Pīvzs, apmētādams elfus ar krīta gabaliņiem, lai abus vēl vairāk satracinātu. — Kniebīgi, riebīgi!

—     Mokšķis runās par saimnieku, ko vien gribēs, jā gan, un kas tas par saimnieku, netīrs draņķasiņu draugs, ak, ko gan teiktu Mokšķa nabaga kundze…?

Ko īsti teiktu Mokšķa kundze, viņi tā arī neuzzināja, jo šai brīdī Dobijs ietrieca savu mezglaino dūrīti Mokšķim mutē un izsita viņam pusi zobu. Harijs ar Ronu izlēca no gultām un izšķīra abus elfus, tomēr tie vēl arvien pūlējās viens otram iespert un iesist, un Pīvzs nerimās viņus kūdīt, šaudīdamies ap lampu un spiegdams: — Iebāz pirkstus šim snurķī, izrauj šim korķi un iebāz ausēs…

Harijs notēmēja ar zizli uz Pivzu un uzsauca: — Mēlciet! — Pīvzs saķēra kaklu, norīstījās un izšāvās no telpas, rādīdams piedauzīgus žestus, taču nebilzdams ne vārda — pateicoties tam, ka viņa mēle tikko bija pielipusi pie aukslējām.

—     Labi mālēts, — atzinīgi noteica Rons, paceldams Dobiju gaisā, lai viņa spārdīgie locekļi vairs nesniegtos līdz Mokšķim. — Kārtējā Prinča burvestība, jā?

—   Jā, — atsaucās Harijs, izgriezdams Mokšķa kārno roķeli pusnelsonā. — Tā — es aizliedzu jums kauties! Lai būtu — tev, Mokšķi, ir aizliegts kauties ar Dobiju. Dobij, es zinu, ka man nav tiesību tev pavēlēt…

—    Dobijs ir brīvs mājas elfs un var klausīt, kam vēlas, un Dobijs darīs visu, ko Harijs Poters liks! — teica Dobijs, pa krunkaino sejiņu asaras straumēm ritēja uz džempera.

—   Labs ir, — noteica Harijs, un viņi ar Ronu palaida vaļā elfus — tie abi nokrita uz grīdas, bet kauties neturpināja.

—     Saimnieks mani sauca? — noķērca Mokšķis, saliekdamies ragā, tiklīdz bija uzmetis Harijam tādu skatienu, kas nepārprotami vēlēja viņam mokpilnu nāvi.

—    Jā gan, — Harijs atbildēja, pamezdams skatienu uz Pomfreja madāmas kabineta durvīm, lai pārliecinātos, ka Slāpētum burvestība joprojām darbojas; nekādas pazīmes neliecināja, ka viņa būtu dzirdējusi kņadu. — Došu tev darbu.

—    Mokšķis darīs visu, ko saimnieks vēlas, — teica Mokšķis, paklanīdamies tik zemu, ka ar lūpām gandrīz skāra mezglainos kāju pirkstus, — jo Mokšķim nav izvēles, bet Mokšķim ir kauns par tādu saimnieku, jā…

—    Dobijs to izdarīs, Harij Poter! — iespiedzās Dobijs, kura tenisbumbiņu acis joprojām pludoja asarās. — Dobijs uzskatīs par godu palīdzēt Harijam Poteram!

—   Ja tā padomā, nemaz nebūs slikti iesaistīt jūs abus, — noteica Harijs. — Labi, un tātad… Es gribu, lai jūs izsekojat Drako Malfoju.

Nepievērsdams uzmanību pārsteigumam un aizkaitinājumam Rona sejā, Harijs turpināja: — Es gribu zināt, kur viņš staigā, ar ko satiekas un ko dara. Es gribu, lai jūs cauru diennakti viņam sekojat.

—    Jā, Harij Poter! — uzreiz atsaucās Dobijs, milzīgajām acīm satraukumā mirdzot. — Un, ja Dobijs to izdarīs slikti, Dobijs metīsies lejā no visaugstākā torņa, Harij Poter!

—   Tas nebūs vajadzīgs, — steigšus sacīja Harijs.

—    Saimnieks grib, lai es sekoju jaunākajam no Malfojiem? — ieķērcās Mokšķis. — Saimnieks grib, lai es izspiegoju tīrasiņu burvi, manas vecās saimnieces māsas mazdēlu?

—    Kā naglai uz galvas, — teica Harijs, nojauzdams lielas briesmas un apņēmies tās nekavējoties novērst. — Un tev ir aizliegts viņam pasūdzēties, Mokšķi, vai parādīt viņam, kas tev uzdots, vai vispār runāt ar viņu, vai rakstīt viņam vēstules, vai… vai jebkādā veidā sazināties ar viņu. Saprati?

Viss liecināja, ka Mokšķis cenšas ieraudzīt kādu iespēju izlocīties no tikko dzirdētā uzdevuma, un gaidīja. Pēc kāda brīža Harijam par lielu gandarījumu Mokšķis atkal zemu paklanījās un rūgti aizvainots sacīja: — Saimnieks visu iedomā, un Mokšķim vajag viņu klausīt, kaut arī Mokšķis daudz labprātāk būtu Malfoju zēna kalps, jā gan…

—    Tātad norunāts, — sacīja Harijs. — Es vēlos regulāri dzirdēt atskaites, bet pielūkojiet, lai tad, kad jūs uzrodaties, tuvumā neviena nebūtu. Rons un Hermione neskaitās. Un nestāstiet nevienam, ko jūs darāt. Vienkārši pielipinieties pie Malfoja kā tādi varžaču plāksteri.

DIVDESMITA NODAĻA LORDA VOLDEMORTA LŪGUMS

Pirmdien agri no rīta Harijs un Rons atstāja slimnīcas spārnu, ar Pomfreja madāmas palīdzību pilnībā atveseļojušies un beidzot izbaudīdami labumus, kādus sniedz indēšana un notriekšana — jaukākais no tiem bija tas, ka Hermione ar Ronu atkal bija draugos. Hermione pat pavadīja viņus uz brokastīm, atnesdama ziņu, ka Džinnija sastrīdējusies ar Dinu. Harija krūtis snauduļojošais zvērs piepeši paslēja galvu un cerīgi paostīja gaisu.

—   Par ko tad viņi saplēsušies? — viņš, cenzdamies runāt nevērīgi, vaicāja, kad visi iegriezās septītā stāva gaitenī, kurā nebija neviena, izņemot ļoti mazu meitenīti, kas pētīja gobelēnu, uz kā bija attēloti troļļi baletsvārciņos. Ieraudzījusi nākam sestgadniekus, viņa, šķiet, pārbijās un nosvieda uz grīdas smagos misiņa svarus, ko turēja rokās.

—    Nekas, nekas! — laipni sacīja Hermione un steidzās viņai palīgā. — Ņem…

Viņa uzsita pa salauztajiem svariem ar zizli un noteica: — Lāpītam! — Paldies meitenīte nepateica, bet palika itin kā zemē ieaugusi,

kamēr viņi pagāja garām, un noskatījās pakaļ: Rons pameta skatienu pār plecu.

—   Zvēru, viņi kļūst arvien mazāki, — viņš teica.

—    Liec viņu mierā, — mazliet nepacietīgi uzsauca Harijs. — Par ko Džinnija saplēsās ar Dinu?

—    Ā, Dlns smējās par to, kā Maklagens trāpīja tev ar to āmurgalvu, — atsaucās Hermione.

—   Tas noteikti izskatījās jocīgi, — prātīgi sacīja Rons.

—   Nemaz neizskatījās jocīgi! — Hermione kaismīgi atcirta. — Izskatījās šausmīgi, un, ja Kūts ar Pīkšu nebūtu Hariju noķēruši, viņš varēja ļoti smagi sasisties!

—   Jā, nu, tādēļ jau Džinnijai nevajadzēja saķildoties ar Dīnu, — teica Harijs, joprojām pūlēdamies izklausīties nevērīgs. — Vai varbūt viņi joprojām ir kopā?

—   Jā, ir gan — bet kāpēc tas tevi tik ļoti interesē? — uzmezdama Harijam skadru skatienu, apjautājās Hermione.

—    Es vienkārši negribu, lai manā kalambola komandā viss atkal saiet grīstē! — viņš steidzīgi paskaidroja, taču Hermione tik un tā skatījās ar aizdomām, un viņš bija visai atvieglots, kad aiz muguras kāds pasauca: — Harij! — un radās iemesls pagriezt draudzenei muguru.

—   Ā, sveika, Luna!

—    Es aizgāju uz slimnīcas spārnu tevi meklēt, — Luna, rakņādamās pa somu, sacīja. — Bet tur pateica, ka tu jau esi ārā…

Viņa iegrūda Ronam rokās mantiņas, kas izskatījās pēc zaļa sīpola, lielas, lāsumainas suņusēnes, kā arī pamatīgu riekšavu tādu kā kaķu smilšu, un pēdīgi izvilka diezgan noskretušu pergamenta rituli, ko pasniedza Harijam.

—   …man lika tev nodot.

Šo pergamenta ritulīti Harijs pazina uzreiz — tas bija kartējais uzaicinājums uz nodarbību pie Dumidora.

—   Šovakar, — to attinis, viņš teica Ronam un Hermionei.

—     Tu jauki komentēji to spēli! — Rons teica Lunai, kamēr viņa savāca atpakaļ zaļo sīpolu, suņu sēni un kaķu smiltis. Luna izklaidīgi pasmaidīja.

—    Tu smejies par mani, jā? — viņa teica. — Visi apgalvo, ka es esot bijusi baiga.

—    Nē, es runāju nopietni! — Rons dedzīgi iebilda. — Nespēju atcerēties citu tik superīgu komentāru! Un, starp citu, kas tas tāds? — viņš piemetināja, paceldams sīpolam līdzīgo priekšmetu acu augstumā.

—    Ā, tas ir gārdigums, — viņa atteica, stūķēdama atpakaļ somā kaķu smiltis un suņusēni. —Ja gribi, vari paturēt, man vēl daži ir. Ar tiem var ļoti labi atgaiņāties no plenderu plimpakiem.

Un viņa aizgāja, bet Rons palika spurgdams, žņaudzīdams saujā gārdigumu.

—   Zināt, man tā Luna arvien vairāk patīk, — viņš teica, kad visi turpināja ceļu uz Lielo zāli. — Es zinu, viņa ir kukū, bet viņai labi…

Viņš ļoti piepeši apklusa. Marmora kāpņu pakājē stāvēja Lavendera Brauna, un viņa izskatījās draudīga kā negaisa mākonis.

—   Sveika, — Rons tramīgi bilda.

—   Tinamies, — Harijs pusbalsī pasauca Hermioni, un viņi pajoza garām, taču vēl paspēja izdzirdēt, kā Lavendera noprasa: — Kāpēc tu man neteici, ka tevi šodien laiž ārā? Un kāpēc kopā ar tevi bija viņai

Pēc pusstundas, ierazdamies pie brokastu galda, Rons izskatījās sapūties un īdzīgs, un, lai arī viņš atnāca un apsēdās kopā ar Lavenderu, Harijs nemanīja, ka abi pārmītu kaut vārdiņu. Hermione izturējās tā, it kā neko neredzētu, taču Harijs ievēroja, ka pāris reizes viņas sejā pavīd neizskaidrojama vīpsnā. Visu dienu viņai bija īpaši labs garastāvoklis, un, vakarā sēžot kopistabā, viņa pat piekrita pārlaist acis (citiem vārdiem, pabeigt) Harija herboloģijas esejai — ko tādu darīt viņa līdz šim bija kategoriski atteikusies, jo labi zināja, ka pēc tam Harijs iedos to pašu Ronam norakstīt.

—   Liels paldies, Hermione, — Harijs pateicās, žigli paplikšķināja viņai pa muguru un, ieskatījies pulkstenī, ieraudzīja, ka ir jau gandrīz astoņi. — Paklau, man jāskrien, citādi nokavēšu Dumidoru…

Viņa neatbildēja, vien garlaikota izsvītroja dažus no viņa vājākajiem teikumiem. Harijs smaidīdams metās ārā pa portreta caurumu un joza uz direktora kabinetu. Kad viņš pieminēja īrisu eklērus, garguja parāvās sānis, un Harijs, lēkdams pāri pakāpieniem, joņoja augšup pa vītņu kāpnēm un pieklauvēja pie durvīm tieši tai brīdī, kad iekšā pulkstenis nozvanīja astoņus.

—    Iekšā, — sauca Dumidors, taču, kad Harijs izstiepa roku, lai atgrūstu durvis, tās tika atrautas vaļā no iekšpuses. Viņa priekšā stāvēja profesore Trilonija.

—    Ahā! — viņa iekliedzās, teatrāli norādot uz Hariju un, acis mirkšķinādama, raudzījās uz viņu cauri savu biezo briļļu stikliem.

—   Tad šāda iemesla dēļ es tieku tik prasti izsviesta no jūsu kabineta, Dumidor!

—    Dārgā Sibilla, — maķenīt aizkaitināti sacīja Dumidors, — kā var teikt, ka jūs jel no kurienes tiktu nekautri sviesta ārā, mums taču ar Hariju ir norunāta tikšanās, un, taisnību sakot, es nedomāju, ka ir vēl kas apspriežams…

—    Ļoti labi, — profesore Trilonija sacīja dziļi aizvainotā balsī,

—    ja jūs atsakāties izdzīt to uzurpatoru kleperi, lai notiek… Varbūt man vajadzētu pameklēt kādu skolu, kurā manus talantus spēj labāk novērtēt…

Viņa paspērās garām Harijam un nozuda vītņu kāpņu likumā; bija dzirdams, ka apmēram pusceļā profesore paklūp, un Harijs nosprieda, ka viņa ir aizķērusies aiz kādas no savām garajām šallēm.

—    Lūdzu, aizveriet durvis un apsēdieties, Harij, — uzaicināja Dumidors, un šķita, ka viņš ir ļoti noguris.

Harijs paklausīja un, apsēdies savā parastajā vietā pie Dumidora rakstāmgalda, redzēja, ka uz tā atkal stāv Domnica un divas kristāla pudelītes ar virmojošām atmiņām.

—     Profesorei Trilonijai joprojām nepatīk, ka mums pasniedz Firencī? — Harijs vaicāja.

—    Jā, — Dumidors atbildēja, — ar pareģošanu viss izrādījies daudz sarežģītāk, nekā es biju iedomājies, pats šo priekšmetu nekad nemācījos. Es nevaru likt Firencī atgriezties mežā, tur viņš tagad būtu izstumtais, un nevaru arī likt Sibillai Trilonijai aiziet. Starp mums runājot, viņai nav ne mazākā priekšstata par to, kādas briesmas viņai draudētu ārpus pils. Redzat, viņa nezina — un, manuprāt, nebūtu gudri to atklāt —, ka viņa ir izteikusi pareģojumu par jums un Voldemortu.

Dumidors smagi nopūtās, un tad sacīja: — Bet nelauzīsim galvu par manām problēmām ar pasniedzējiem. Mums ir pārrunājamas daudzas svarīgākas lietas. Vispirms — vai jums izdevies paveikt to, ko es uzdevu mūsu pagājušās nodarbības beigās?

—    Ā… — Harijs piepeši aprāvās. Ar visām tām teleportēšanās nodarbībām un kalambolu, un Rona saindēšanu, un galvaskausa lūzumu, un apņemšanos noskaidrot, ko perina Drako Malfojs, Harijs bija gandrīz aizmirsis par to, ka Dumidors bija uzdevis viņam iegūt profesora Gliemjraga atmiņas. — Mjā, es mikstūru stundas beigās pajautāju profesoram Gliemjragam, ser, bet, ē, viņš liedzās ko izpaust.

Sekoja īss klusuma brīdis.

—   Skaidrs, — pēdīgi sacīja Dumidors, cieši lūkodamies uz Hariju pāri aceņu pusmēnešiem, un Harijam, kā jau parasti, bija sajūta, ka cauri spiežas rentgenstari. — Un jums tātad šķiet, ka esat darījis visu, kas jūsu spēkos? Ka centienos atgūt šīs atmiņas nav palikusi neizdibināta nekāda slēpta viltība?

—     E, — Harijs saminstinājās, nezinādams, ko lai tagad saka. Vienīgais mēģinājums tikt pie šīm atmiņām pēkšņi likās apkaunojoši kusls. — E… todien, kad Rons kļūdas pēc norija mīlas mikstūru, es aizvedu viņu pie profesora Gliemjraga. Es iedomājos, ja man izdosies panākt, ka profesors Gliemjrags ir labā omā…

—   Un vai izdevās? — Dumidors jautāja.

—   Ē, nē, ser, tāpēc ka Rons saindējās…

—   …un tāpēc jūs, protams, aizmirsāt, ka jāmēģina dabūt atmiņas; tā kā jūsu labākais draugs bija apdraudēts, es arī neko citu negaidīju. Taču, kad kļuva skaidrs, ka Vīzlija jaunkungs atkal kļūs pilnīgi vesels, es tiku cerējis, ka atkal ķersieties pie tā, ko es uzdevu. Manuprāt, es paskaidroju, ka šis atmiņas ir ļoti svarīgas. Es patiešām darīju, ko spēju, lai liktu jums aptvert, ka šis ir pašas būtiskākās atmiņas no visām un ka bez tām mēs velti šķiežam laiku.

Hariju pārņēma kauns, karsts un dzeļošs, tas uzradās galvvidū un izplatījās pa visu miesu. Dumidors nebija pacēlis balsi, vārdos pat neskanēja dusmas, taču būtu bijis vieglāk, ja viņš būtu kliedzis; šī saltā vilšanās bija briesmīgāka par visu.

—   Ser, — viņš mazliet izmisīgi ierunājās, — nav tā, ka man būtu bijis vienalga, vai kaut kā tā. Man vienkārši bija citi… citas lietas…

—   Jums prātā bija kas cits, — Dumidors pabeidza teikumu viņa vietā. — Skaidrs.

Direktora kabinetā atkal iestājās klusums, pats nepatīkamākais klusums, kādu Harijam jebkad bija nācies ciest kopā ar Dumidoru; šķita, ka tas nebeidzas un nebeidzas, dzirdami bija vienīgi sīkie, ņurdīgie krācieni, ko izdvesa Armando Dipēta portrets Dumidoram virs galvas. Harijs jutās savādi siks, it kā kopš ienākšanas šai kabinetā būtu rūcis mazumā. Vairs nespēdams izturēt, viņš teica: — Profesor Dumidor, lūdzu, piedodiet. Man vajadzēja vairāk pacensties… Man vajadzēja saprast, ka jūs nebūtu ko tādu lūdzis, ja tas nebūtu ļoti svarīgi.

—     Paldies par šiem vārdiem, Harij, — klusi sacīja Dumidors. — Vai tātad es varu cerēt, ka turpmāk jūs šo jautājumu uzskatīsiet par nozīmīgāku? Ja mēs netiekam pie šīm atmiņām, turpmāk no mūsu nodarbībām nebūs nekāda lielā labuma.

—   Es to izdarīšu, ser, es dabūšu, — Harijs apsolīja.

—    Tad šobrīd par to vairs nerunāsim, — jau draudzīgāk teica Dumidors, — bet turpināsim mūsu stāstu no tās vietas, kur apstājāmies. Vai atceraties, kur tas bija?

—   Jā, ser, — žigli atsaucās Harijs. — Voldemorts nogalināja savu tēvu un vecvecākus un visu sarīkoja tā, lai izskatītos, ka to izdarījis viņa tēvocis Morfins. Tad viņš atgriezās Cūkkārpā un prasīja… prasīja profesoram Gliemjragam par horkrustiem, — viņš kaunīgi nopurpināja.

—   Ļoti labi, — sacīja Dumidors. — Jā, es ceru, ka jūs atceraties — jau pirmajā nodarbībā es sacīju, ka mēs nonāksim minējumu un pieņēmumu pasaulē?

—   Jā, ser.

—    Pagaidām — cerams, jūs piekritīsiet — es esmu parādījis visnotaļ drošus avotus saviem secinājumiem par to, kā Voldemorts vadīja savas dienas līdz septiņpadsmit gadu vecumam.

Harijs pamāja ar galvu.

—    Taču šobrīd, — sacīja Dumidors, — šobrīd viss kļūst miglaināks un svešādāks. Ja bija grūti atrast liecības par zēnu Melsudoru, gandrīz neiespējami ir atrast kādu, kurš būtu gatavs kavēties atmiņās par pieaugušo Voldemortu. Taisnību sakot, es šaubos, vai vispār ir kāda dzīva dvēsele, izņemot viņu pašu, kas varētu mums izsmeļoši izklāstīt, kā viņš dzīvoja, kad bija atstājis Cūkkārpu. Tomēr man ir vēl divas atmiņas, kurās es vēlētos ar jums dalīties. — Dumidors norādīja uz divām kristāla pudelītēm, kas vizuļoja līdzās Domnīcai. — Pēc tam priecāšos uzklausīt jūsu viedokli par to, vai secinājumi, pie kādiem esmu nonācis, šķiet ticami.

Doma, ka Dumidors viņa viedokli vērtē tik augstu, lika Harijam izjust vēl lielāku kaunu par to, ka viņš nebija izpildījis uzdevumu atgūt horkrustu atmiņas, un viņš vainīgi saknosījās, bet Dumidors pacēla vienu no pudelītēm pret gaismu un to vērīgi aplūkoja.

—   Ceru, ka jums nav apnicis gremdēties svešās atmiņās, jo šīs te ir visai interesantas, — viņš teica. — Pirmo es ieguvu no ļoti vecas mājas elfas, vārdā Hokija. Pirms mēs redzam Hokijas liecību, ātri pastāstīšu, kā lords Voldemorts atstāja Cūkkārpu. Savu septīto mācību gadu viņš beidza ar, kā jums droši vien zināms, augstākajām atzīmēm visos pārbaudījumos, ko kārtoja. Klasesbiedri sprieda, kādos darbos viņi pieteiksies pēc Cūkkārpas beigšanas. Gandrīz visi gaidīja pasakainus sasniegumus no Toma Melsudora, prefekta, zēnu vecākā, apbalvota par īpašiem darbiem skolas labā. Es zināju, ka vairāki pasniedzēji, arī profesors Gliemjrags, ieteica viņam stāties darbā Burvestību ministrijā, piedāvāja sarīkot tikšanos, iepazīstināt ar svarīgām personām. Viņš noraidīja visus piedāvājumus. Nākamais, ko pasniedzēji par viņu dzirdēja, bija fakts, ka viņš strādā "Bordžina un Bērka" veikalā.

—    "Bordžinā un Bērkā"? — Harijs apstulbis pārjautāja.

—   "Bordžinā un Bērkā", — rimti atkārtoja Dumidors. — Domāju, ka tad, kad mēs būsim ieskatījušies Hokijas atmiņās, jūs sapratīsiet, kāpēc šī vieta viņu tā piesaistīja. Taču šis nebija darbs, pēc kā Voldemorts būtu visvairāk tiecies. Tolaik gandrīz neviens to nezināja — es biju viens no nedaudzajiem, kam direktors to pastāstīja —, bet pirms tam Voldemorts bija ieradies pie profesora Dipēta un jautājis, vai viņš nevarētu palikt Cūkkārpā kā pasniedzējs.

—   Viņš gribēja palikt šeit? Kāpēc? — arvien vairāk brīnīdamies, taujāja Harijs.

—    Es domāju, ka iemesli bija vairāki, taču profesoram Dipētam viņš nevienu no tiem neatklāja, — atbildēja Dumidors. — Pirmkārt un galvenokārt, Voldemorts, manuprāt, bija pieķēries šai skolai vairāk, nekā jebkad bija pieķēries kādam cilvēkam. Cūkkārpā viņš bija juties vislaimīgākais; šī bija pirmā un vienīgā vieta, kur viņš bija juties kā mājās.

To dzirdēdams, Harijs sajutās mazliet neomulīgi, jo tieši tāpat Cūkkārpā jutās arī viņš.

—     Otrkārt, šī pils ir īsta senas maģijas citadele. Voldemorts neapšaubāmi bija izpētījis tās noslēpumus dziļāk nekā vairākums audzēkņu, kas mācās šajās sienās, taču viņš droši vien noprata, ka šeit vēl gaida atklājami noslēpumi, izpurināmas maģijas krātuves. Un, treškārt, būdams pasniedzējs, viņš iegūtu milzīgu varu un varētu ietekmēt jaunās raganas un burvjus. Šo domu viņš, iespējams, bija aizguvis no profesora Gliemjraga — ar šo pasniedzēju viņam bija vislabākās attiecības, un tas bija viņam parādījis, cik svarīga loma ir skolotājam. Es ne mirkli nedomāju, ka Voldemorts bija iecerējis visu savu mūžu pavadīt Cūkkārpā, tomēr domāju, ka viņš uzskatīja skolu par rekrūšu vervēšanai piemērotu teritoriju, par vietu, kur viņš varētu sākt veidot savu armiju.

—   Bet viņš taču nedabūja to darbu, ser?

—    Nē, nedabūja. Profesors Dipēts viņam pateica, ka, būdams astoņpadsmitgadnieks, viņš ir pārāk jauns, taču aicināja censoni atgriezties pēc dažiem gadiem, ja tad viņš vēl aizvien vēlētos būt pasniedzējs.

—   Kā jūs tad jutāties, ser? — vilcinādamies jautāja Harijs.

—     Dziļi nemierīgs, — atbildēja Dumidors. — Es biju ieteicis Armando nepiešķirt viņam šo amatu — neiedziļinādamies apsvērumos, ko izklāstīju jums, jo profesoram Dipētam Voldemorts ļoti patika un viņš bija pārliecināts par jaunekļa godprātību. Taču es negribēju, ka lords Voldemorts atgriežas šajā skolā, it sevišķi kā noteicējs.

—   Kādu darbu viņš gribēja, ser? Ko viņš vēlējās pasniegt?

Vēl pirms Dumidors paspēja atbildēt, Harijs jau zināja atbildi.

—    Aizsardzību pret tumšajām zintīm. Tolaik to pasniedza veca profesore, vārdā Galateja Priecasdoma, kas Cūkkārpā bija pavadījusi jau gandriz piecdesmit gadu. Un tā Voldemorts devās uz "Bordžinā un Bērka" veikalu, un visi pasniedzēji, kas bija viņu apbrīnojuši, nopūtās, cik gan žēl, ka tik spožs jauns burvis strādā veikalā. Taču Voldemorts nebija tikai pārdevējs vien. Tā kā viņš bija pieklājīgs, glīts un gudrs, drīz viņam sāka uzdot īpašus darbiņus, kādi gadās tikai tādās vietās kā "Bordžinā un Bērka" veikals, kura specifika, kā jums zināms, Harij, ir priekšmeti ar neparastām un spēcīgām īpašībām. Voldemortu sūtīja pie cilvēkiem, lai pierunātu viņus šķirties no viņu dārgumiem par labu veikalniekiem, un atsauksmes liecina, ka šai ziņā viņš bijis neparasti spējīgs.

—   Skaidrs, kā citādi, — izgrūda Harijs, nespēdams novaldīties.

—   Jā, nudien, — vāri pasmaidīdams, atsaucās Dumidors. — Un tagad pienācis laiks uzklausīt Hokiju, mājas elfu, kas strādāja pie ļoti vecas, ļoti bagātas raganas, vārdā Hepciba Smita.

Dumidors ar zizli uzsita pa pudeliti, korķis izsprāga, un viņš ielēja virmojošās atmiņas Domnīcā, noteikdams: — Tikai pēc jums, Harij.

Harijs piecēlās kājās un atkal liecās pie ņirbošā šķidruma, kas sudrabojās akmens bļodā, līdz seja pieskārās tam. Viņš strauji izkrita cauri melnam tukšumam un piezemējās kādā viesistabā iepretim neiedomājami resnai vecai kundzei, kam galvā bija smalka rūsgana parūka un kas bija tērpusies koši sārtās drānās — tās virmoja ap miesām, liekot viņai izskatīties pēc kūstošas, glazētas kūkas. Kundze raudzījās dārgakmeņiem rotātā spogulītī un ar lielu pūderslotiņu triepa smiņķi uz jau tāpat koši sarkanajiem vaigiem, kamēr sīkākā un vecākā mājas elfa, kādu Harijs savā mūžā bija redzējis, āva viņas treknajās kājās šauras satina čības.

—   Pasteidzies, Hokij! — pavēloši sacīja Hepciba. — Viņš teica, ka ieradīsies četros, atlikušas tikai dažas minūtes, un līdz šim viņš nekad nav kavējies!

Viņa noslēpa pūderslotiņu, un elfa izslējās taisni. Elfas galva tik tikko sniedzās līdz Hepcibas krēsla sēdeklim, un viņas papirplānā āda nokarājās no kauliem gluži tāpat kā iecietinātais linu palags, ko viņa bija aptinusi kā togu.

—    Kā es izskatos? — jautāja Hepciba, grozīdama galvu, lai apbrīnotu sevi spogulī no visām pusēm.

—   Burvīgi, kundze, — nopīkstēja Hokija.

Harijam atlika tikai pieņemt, ka Hokijas līgumā ir ierakstīts — viņai jāmelo, ka ausis kust, ik reizi, kad kundze viņai uzdod šo jautājumu, jo, viņaprāt, Hepciba Smita galīgi nebija burvīga, lai neteiktu vairāk.

Notrinkšķēja durvju zvans, un abas — gan saimniece, gan elfa — salēcās.

—    Mudīgi, Hokij, mudīgi, viņš ir klāt! — iekliedzās Hepciba, un elfa izšāvās no istabas, kas bija tā piebāzta ar mantām, ka bija grūti saprast, kā vispār iespējams izmanevrēt tai cauri, neapgāžot vismaz duci krāmu: te bija ar lakotām kārbiņām piekrauti skapīši, grāmatskapji, kuros cieši rindojās zeltītas grāmatu muguriņas, plaukti ar lodēm un debesu sfērām un lērums leknu augu misiņa podos. Vispār istaba izskatījās kā burvju senlietu veikala un oranžērijas krustojums.

Pēc dažām minūtēm mājas elfa atgriezās, un viņai sekoja jauns gara auguma virietis, kurā Harijs itin viegli pazina Voldemortu. Viņš bija ģērbies neuzkrītošā, melnā uzvalkā, mati bija mazliet garāki nekā skolas laikā, un vaigi iekrituši, taču tas viss viņam piestāvēja: viņš izskatījās glītāks nekā jebkad. Cauri istabas šaurībai viņš ielīkumoja tik veikli, ka biia skaidrs — šo māju viņš neapciemo pirmo reizi, un, zemu noliecies pār Hepcibas tuklo roku, pieskārās tai ar lūpām.

—    Atnesu jums ziedus, — viņš klusi sacīja, no zila gaisa uzburdams rožu pušķi.

—    Palaidņa puika, tā nevajadzēja! — iespiedzās vecā Hepciba, taču Harijs ievēroja, ka viņai pa rokai uz tuvākā mazā galdiņa stāvēja tukša vāze. — Tu izlutināsi šo veco dāmu, Tom… Sēdies, sēdies… Kur ir Hokija? Ā…

Mājas elfa iebrāzās istabā, nesdama paplāti ar mazām kūciņām, un nolika to pie savas kundzes elkoņa.

—    Cienājies, Tom, — aicināja Hepciba, — es zinu, kā tev garšo manas kūciņas. Nu, kā tev klājas? Tu izskaties bāls. Tai darbā tevi pārlieku nostrādina, es jau simtiem reižu esmu to teikusi…

Voldemorts automātiski pasmaidīja, un Hepciba muļķīgi atieza zobus.

—    Un tā, ar kādu ieganstu esi ieradies šoreiz? — viņa jautāja, skropstas plivinādama.

—     Bērka kungs vēlētos izteikt jaunu priekšlikumu to goblinu kalto bruņu sakarā, — teica Voldemorts. — Piecsimt galeonu — viņš uzskata, ka tas ir vairāk nekā pietiekami…

—    Paga, paga, ne tik strauji, citādi es domāšu, ka esi nācis tikai manu grabuļu dēļ! — Hepciba uzmeta lūpu.

—   To dēļ man ir pavēlēts šeit ierasties, — klusi sacīja Voldemorts. — Es esmu tikai nabaga pārdevējs, kundze, un man jādara tas, ko man liek. Bērka kungs vēlas, lai es noskaidroju…

—   Ak, Bērka kungs, phē! — atmezdama ar roķeli, attrauca Hepciba. — Es tev parādīšu ko tādu, ko Bērka kungam nekad neesmu rādījusi! Vai tu proti glabāt noslēpumus, Tom? Apsoli, ka nestāstīsi Bērka kungam, kas man ir? Viņš nemūžam neliks mani mierā, ja zinās, ka es esmu tev to parādījusi, un es to nedomāju pārdot, ne Bērkam, ne arī kādam citam! Bet tu, Tom, tu spēsi novērtēt tā vēsturi, nevis to, cik galeonu te var iebāzt kabatā.

—     Es priecāšos redzēt visu, ko Hepcibas jaunkundze man rādīs, — klusi teica Voldemorts, un Hepciba atkal ieķiķinājās kā maza meitene.

—    Likšu Hokijai atnest… Hokij, kur tu esi? Es gribu parādīt misteram Melsudoram mūsu smalkāko dārgumu… Labs ir, atnes abus, ja nu reiz tā…

—    Lūdzu, kundze, — nopīkstēja mājas elfa, un Harijs ieraudzīja divas ādas kārbas, vienu otrai virsū, virzāmies cauri istabai it kā pašas no sevis, taču viņš zināja, ka sīkā mājas elfa tur tās virs galvas, tipinādama starp galdiem, polsterētiem soliņiem un kājsoliem.

—    Lūk, — paņēmusi kārbas no elfas, līksmi teica Hepciba, noliekot tās klēpī un gatavodamās atvērt virsējo, — domāju, ka tev patiks, Tom… Ak, ja mana ģimene zinātu, ka es esmu tev tos parādījusi… Viņi nespēj vien sagaidīt, kad dabūs tos savos nagos!

Viņa pacēla vāciņu. Harijs mazliet pastiepās uz priekšu, lai labāk redzētu, un ieraudzīja priekšmetu, kas izskatījās pēc zelta biķerīša ar divām smalki kaldinātām osiņām.

—    Nez, vai tu zini, kas tas ir, Tom? Paņem rokā, apskaties kārtīgi! — čukstēja Hepciba, un Voldemorts, izstiepis roku ar garajiem pirkstiem, aiz vienas osiņas izcēla biķerīti no omulīgajiem zīda paladziņiem. Harijam šķita, ka Voldemorta tumšajās acīs iedegas sarkana kvēle. Viņa alkatīgā sejas izteiksme ērmīgi atainojās arī Hepcibas vaibstos, vienīgi viņas ačteles bija kā piekaltas Voldemorta glītajam vaigam.

—    Āpsis, — murmināja Voldemorts, pētīdams biķerīša gravētos rotājumus. — Tātad šis ir piederējis…?

—    Elgām Elšpūtim, kā jau tu ļoti labi zini, gudriniek! — teica Hepciba un, korsetēm skaļi čīkstot, pieliecās un nudien ieknieba viņam iekritušajā vaigā. — Vai tad es tev nestāstīju, ka esmu tālīna pēctece? Tas gadu gadiem tiek nodots no paaudzes paaudzē. Burvigs, vai ne? Turklāt tam noteikti piemīt viss iespējamais spēks, vienīgi neesmu to, kā nākas, pārbaudījusi, es tikai to glabāju, glīti un droši…

Viņa nokabināja biķerīti no Voldemorta garā rādītājpirksta un saudzīgi ielika to atpakaļ kārbā, pārāk nodevusies tam, lai rūpīgi ieguldītu to īstajā vietā, tāpēc nepamanīja ēnu, kas pārslīdēja Voldemorta sejai, kad viņam atņēma biķeri.

—   Tā, lūk, — līksmi teica Hepciba, — kur ir Hokija? Ā, re, kur tu esi… šo tagad var nest projām, Hokij.

Elfa paklausīgi paņēma kārbu ar biķeri, un Hepciba pievērsās otrai, stipri plakanākai kārbiņai, kas gulēja viņai klēpi.

—    Domāju, ka šis tev patiks vēl vairāk, Tom, — viņa čukstēja. — Pieliecies mazliet tuvāk, mīļais zēn, lai tu vari redzēt… Protams, par šo Bērks zina, ka tas ir pie manis, es to no viņa nopirku, un esmu pārliecināta, ka viņš mīļuprāt gribētu dabūt to atpakaļ, kad manis vairs nebūs…

Viņa atvilka smalko, filigrāno sprādziti un atvēra kārbiņu. Uz gluda aveņkrāsas samta tur gulēja smaga zelta kaklarota.

Voldemorts izstiepa roku, šoreiz — bez uzaicinājuma, un, pacēlis rotu gaismā, ieplestām acīm to aplūkoja.

—   Slīdeņa zīme, — viņš klusi noteica, kad atspīdums ievizējās uz krāšņā, čūskveidigā S.

—      Pareizi! — Hepciba iesaucās, nepārprotami izbaudīdama skatu, kā Voldemorts no rotas nevar acis atraut. — Nācās par to atdot dzīvu naudu, bet es nespēju paiet tai garām, patiess dārgums, man vajadzēja to iegūt savai kolekcijai. Rādās, ka Bērks bija to nopircis no kaut kādas vazaņķes, laikam taču zagles, kas nejēdza, cik tā īstenībā ir vērta…

Šoreiz kļūdīties nebija iespējams: šos vārdus izdzirdot, Voldemorta acis iezibsnījās koši sarkanas, un Harijs redzēja, ka zelta ķēdi sakampušo pirkstu kauliņi vēršas balti.

—     …droši vien Bērks bija viņai atmetis nožēlojamus grašus, bet tu tikai paskaties… Skaisti, vai ne? Un atkal jau, tai piedēvē sazin kādu spēku, bet es to vienkārši glabāju, glīti un droši…

Viņa pastiepa roku, lai paņemtu kaklarotu atpakaļ. Harijam jau likās, ka Voldemorts to neatdos, taču pagāja acumirklis, tā izslīdēja viņam no pirkstiem un atgriezās uz sava sarkanā samta spilventiņa.

—   Tā, lūk, mīļais Tom, ceru, ka tev šie nieciņi patika!

Viņa ieskatījās Voldemortam tieši sejā, un Harijs redzēja, ka pirmo reizi viņas muļķīgais smaids apdziest.

—    Vai tu nejūties labi, mīļais?

—    Nē, nē, — klusi atsaucās Voldemorts. — Nē, man itin nekas nekaiš…

—    Man šķita… bet droši vien tas bija kāds optisks māns… — it kā sabijusies noteica Hepciba, un Harijs nosprieda, ka ari viņa bija pamanījusi sarkano spīdumu Voldemorta acīs. — Nāc šurp, Hokij, aiznes šos un aizslēdz durtiņas… Parastās burvestības…

—     Laiks doties prom, Harij, — klusi sacīja Dumidors un, kad mazā elfa aiztipināja, stiepdama kārbas, Dumidors atkal satvēra Hariju aiz delma, un abi kopā izlidoja cauri tukšumam un atgriezās Dumidora kabinetā.

—     Divas dienas pēc šīs epizodes Hepcibu Smitu atrada mirušu, — teica Dumidors, atkal apsēzdamies savā vietā un pamādams, lai Harijs dara tāpat. — Mājas elfu Hokiju ministrija apsūdzēja par netīšu savas saimnieces kakao saindēšanu.

—    Kādas blēņas! — Harijs dusmīgi iesaucās.

—     Redzu, ka esam vienisprātis, — noteica Dumidors. — Tik tiešām, šai nāvei un Melsudoru slepkavībai ir daudz kopīga. Abos gadījumos vainu uzņēmās kāds cits, kāds, kurš skaidri atcerējās, kā izraisijis nāvi…

—    Hokija atzinās?

—     Viņa atcerējās, ka piebērusi savas kundzes kakao kaut ko tādu, kas izrādījās nevis cukurs, bet gan nāvīga un reta inde, — sacīja Dumidors. — Tika izlemts, ka viņa to nav darījusi ar nolūku, bet, būdama veca un nesakarīga…

—    Voldemorts mainīja viņai atmiņu, gluži tāpat kā pirms tam Morfinam!

—   Jā, ari es uzskatu tāpat, — teica Dumidors. — Un, gluži tāpat kā Morfina gadījumā, ministrija sliecās turēt aizdomās Hokiju…

—    …jo viņa bija mājas elfa, — izgrūda Harijs. Nupat viņš jau juta lielākas simpātijas pret Hermiones dibināto VEMT biedrību.

—   Tieši tā, — piekrita Dumidors. — Elfa bija veca, viņa atzinās, ka ar to dzērienu ir kaut ko sajaukusi, un neviens ministrijas darbinieks pat nepūlējās prašņāt tālāk. Tāpat kā Morfina gadījumā, kad man beidzot izdevās sadzīt viņai pēdas un iegūt šīs atmiņas, viņas mūžs bija gandrīz galā… bet protams, viņas atmiņas nepierāda neko citu kā vien to, ka Voldemorts zināja par biķera un kaklarotas eksistenci. Kad Hokija bija notiesāta, Hepcibas ģimene atskārta, ka trūkst divu tās lielāko dārgumu. Tas noskaidrojās tikai pēc laba laika, jo Hepcibai, kas vienmēr tika ļoti greizsirdīgi sargājusi savu kolekciju, bija daudz slēptuvju. Taču, pirms vēl viņi bija pārliecinājušies, ka biķeris un kaklarota ir pazuduši, pārdevējs, kas bija strādājis "Bordžinā un Bērka" veikalā, jaunais vīrietis, kas bija tik bieži apciemojis Hepcibu un tik ļoti viņu apbūris, bija iesniedzis atlūgumu un izgaisis. Viņa darba devējiem nebija ne jausmas, kurp darbinieks devies; viņa nozušana tiem bija tikpat liels pārsteigums kā visiem pārējiem. Un pēc tam ļoti ilgi Toms Melsudors netika ne redzēts, ne dzirdēts.

—     Bet tagad, — sacīja Dumidors, — ja jums, Harij, nav iebildumu, es vēlētos vēlreiz pievērst jūsu uzmanību atsevišķiem mūsu stāsta aspektiem. Voldemorts bija pastrādājis vēl vienu slepkavību; vai pēc Melsudoru nogalināšanas tā bija pirmā, es nezinu, bet domāju, ka jā, tā tiešām bija pirmā. Šoreiz, kā droši vien noprotat, viņš nogalināja nevis atriebdamies, bet iedzīvošanās nolūkā. Vēlējās iegūt divas izdaudzinātas trofejas, ko viņam parādīja šī nabaga apdullusi večiņa. Gluži tāpat, kā viņš bāreņu patversmē bija apzadzis citus bērnus, gluži tāpat, kā viņš bija nolaupījis sava tēvoča Morfina gredzenu, viņš tagad aizbēga ar Hepcibas biķeri un kaklarotu.

—    Bet, — pieri saraucis iebilda Harijs, — tas ir neprāts… Riskēt ar visu, palikt bez darba — tikai tādēļ, lai…

—    Neprāts tas, iespējams, šķiet jums, bet ne Voldemortam, — Dumidors teica. — Ceru, ka pienāks laiks un jūs sapratīsiet, ko īsti šie priekšmeti viņam nozīmēja, Harij, bet jums jāatzīst, ka nav grūti iedomāties — viņš uzskatīja, ka uz šo kaklarotu viņam ir vismaz tādas pašas tiesības.

—     Uz kaklarotu — varbūt, — atbildēja Harijs, — bet kāpēc vajadzēja ņemt arī biķeri?

—   Tas bija piederējis citam Cūkkārpas dibinātājam, — paskaidroja Dumidors. — Es domāju, ka viņš vēl aizvien izjuta spēcīgas ilgas pēc skolas un nespēja nepaņemt priekšmetu, kas bija tik dziļi saistīts ar Cūkkārpas vēsturi. Domāju, ka bija arī citi iemesli… Ceru, ka pienācīgā laikā man izdosies jums tos parādīt. Un tagad ķersimies pie visubeidzamajām atmiņām, ko gribu jums parādīt, — vismaz kamēr jums nav izdevies atgūt profesora Gliemjraga atmiņas. Hokijas atmiņas no šīm šķir desmit gadi — desmit gadi, un, ko tikmēr darīja lords Voldemorts, mēs varam tikai minēt…

Kad Dumidors ielēja Domnīcā pēdējās atmiņas, Harijs piecēlās kājās.

—    Kas šīs par atmiņām? — viņš vaicāja.

—    Manas, — atbildēja Dumidors.

Un Harijs, sekodams Dumidoram, ienira lāsmojošajā sudraba masā, piezemēdamies kabinetā, ko tikko bija atstājis. Te bija Fokss, kas laimīgs snauda uz savas laktas, un pie rakstāmgalda sēdēja Dumidors, kurš šķita ļoti līdzīgs tam Dumidoram, kas stāvēja Harijam blakus, tikai šim abas rokas bija veselas un neskartas, un sejā, iespējams, bija mazāk grumbu. Vienīgā atšķirība starp abiem kabinetiem bija tā, ka pagātnē sniga: zilganas pārslas slīdēja tumsā aiz loga un krita kaudzē uz karnīzes.

Izskatījās, ka jaunākais Dumidors kādu gaida, un tik tiešām, pavisam drīz pie durvīm kāds klauvēja un viņš uzsauca: — Iekšā!

Harijam paspruka ar skubu apslāpēts elsiens. Kabinetā ienāca

Voldemorts. Viņa vaibsti nebija tādi, kādus Harijs bija redzējis iznirstam no lielā, zaļā akmens katla pirms nepilniem diviem gadiem: viņš vēl nelīdzinājās čūskai, acis vēl nebija sarkanas, seja neizskatījās pēc maskas, un tomēr viņš vairs nebija glītais Toms Melsudors. Likās, ka viņa vaibsti būtu liesmās sakusuši: tie bija stingi un savādi deformēti, un viņa acu baltumi visu laiku izskatījās kā asinīm pieplūduši, kaut arī zīlītes vēl nebija pārtapušas šaurās spraugās — Harijs zināja, ka tā notiks. Voldemorts bija ģērbies garā, melnā apmetnī, un viņa seja bija tikpat balta kā sniegs, kas spīguļoja viņam uz pleciem.

Dumidors, kas sēdēja pie rakstāmgalda, neizrādīja ne mazāko pārsteigumu. Acīmredzot šī tikšanās bija norunāta iepriekš.

—   Labvakar, Tom, — nepiespiesti sacīja Dumidors. — Apsēdieties, lūdzu.

—    Paldies, — atsaucās Voldemorts un apsēdās tur, kur Dumidors bija norādījis — spriežot pēc visa, tai pašā krēslā, no kura Harijs tikko bija piecēlies tagadnē. — Dzirdēju, ka jūs esat kļuvis par direktoru, — viņš teica, un balss skanēja mazliet augstāka un saltāka nekā iepriekš. — Krietna izvēle.

—      Priecājos par atzinību, — smaidīdams sacīja Dumidors. — Vai drīkstu piedāvāt ko dzeramu?

—    Paldies, labprāt, — Voldemorts atbildēja. — Esmu mērojis tālu ceļu.

Dumidors piecēlās un piesoļoja pie skapja, kur tagadnē glabāja Domnīcu, bet kas tolaik bija pilns ar pudelēm. Pasniedzis Voldemortam vīna kausu un ielējis arī sev, viņš atkal apsēdās savā vietā pie rakstāmgalda.

—   Un tātad, Tom… ar ko esmu izpelnījies tādu godu?

Voldemorts uzreiz neatbildēja, vispirms iemalkoja vīnu.

—   Mani vairs nesauc par Tomu, — viņš teica. — Patlaban mani dēvē par…

—    Es zinu, — jauki smaidīdams, sacīja Dumidors. — Bet man, bīstos, jūs vienmēr būsiet Toms Melsudors. Šī ir viena no kaitinošajām vecu skolmeistaru indevēm. Bīstos, ka viņi mūžam patur prātā savus aizbilstamos, kādi tie bijuši bērnu dienās.

Viņš pacēla glāzi, kā sveikdams Voldemortu, kam seja bija un palika neizteiksmīga. Tomēr Harijs juta, ka gaisotne kabinetā bija netverami mainījusies: Dumidors, atteikdamies saukt Voldemortu viņa izraudzītajā vārdā, bija atteicies ļaut Voldemortam diktēt sarunas noteikumus, un Harijs manīja, ka Voldemorts to sapratis pareizi.

—   Mani pārsteidz, ka jūs šeit esat tik ilgi, — pēc neilgas pauzes ierunājās Voldemorts. — Es vienmēr esmu brīnījies, kāpēc tāds burvis kā jūs nekad nav vēlējies atstāt skolu.

—   Ak, — Dumidors, vēl aizvien smaidīdams, atbildēja, — tādam burvim kā es nekas nevar būt svarīgāks par sendienu zinību nodošanu tālāk, par jaunu prātu asināšanu. Ja pareizi atceros, arī jūs savulaik tikāt saskatījis skolotāja darba pievilcību.

—   Es joprojām to saskatu, — teica Voldemorts. — Tikai brīnījos, kāpēc jūs… jūs, kuram ministrija tik bieži lūdz padomu, jūs, kuram, šķiet, jau divas reizes ir piedāvāts ministra amats…

—     …taisnību sakot, saskaņā ar pēdējiem aprēķiniem — trīsreiz, — sacīja Dumidors. — Taču ministrijas karjera mani nekad nav vilinājusi. Un te mums, šķiet, atkal ir kas kopīgs.

Voldemorts nepasmaidījis nolieca galvu un atkal iedzēra malku vīna. Dumidors nepārtrauca klusumu, kas nu bija iestājies kabinetā, bet ar draudzīgi nogaidošu sejas izteiksmi ļāva Voldemortam pirmajam sākt runāt.

—    Es esmu atgriezies, — tas pēc brītiņa bilda, — iespējams, vēlāk, nekā bija domājis profesors Dipēts… vienalga, esmu atgriezies, lai atkal lūgtu to, ko viņš toreiz man liedza manas jaunības dēļ. Es esmu ieradies pie jums lūgt atļauju atgriezties šai pilī, lai mācītu. Jūs, domājams, zināt, cik daudz es esmu pieredzējis un darījis pēc tam, kad atstāju šo vietu. Es varu parādīt un pastāstīt jūsu audzēkņiem tādas lietas, kādas viņi nedzirdēs ne no viena cita burvja.

Dumidors bridi vēroja Voldemortu pāri sava biķera malai un tikai tad atbildēja.

—   Jā, es, protams, zinu, cik daudz esat pieredzējis un darījis pēc tam, kad mūs atstājāt, — viņš klusi teica. — Baumas par jūsu darbiem ir sasniegušas arī jūsu veco skolu, Tom. Man būtu žēl, ja nāktos noticēt jel pusei no tām.

Voldemorts tikpat bezkaislīgi atteica: — Diženums rada skaudību, skaudība izraisa dusmas, dusmas spļauj melus. Jums to vajadzētu zināt, Dumidor.

—     Jūs savus darbus saucat par "diženiem"? — uzmanīgi apjautājās Dumidors.

—    Neapšaubāmi, — atbildēja Voldemorts, un viņa acis, šķiet, iekvēlojās sarkanas liesmas. — Es esmu eksperimentējis; es, iespējams, esmu darījis maģijas robežas plašākas nekā jebkad…

—     Dažu maģijas veidu robežas, — Dumidors klusi izlaboja. — Dažu. Citos jūs vēl aizvien esat… piedodiet man… nožēlojams nepraša.

Voldemorts pirmo reizi pasmaidīja. Viņa skatiens saspringa un vērtās ļauns — briesmīgs, vēl draudīgāks nekā dusmu izteiksme.

—    Tas pats vecais arguments, — viņš klusītēm teica. — Tikai nekas no tā visa, ko es esmu redzējis pasaulē, nav apstiprinājis jūsu izslavētos apgalvojumus, ka mīlestība esot spēcīgāka par maniem maģijas veidiem, Dumidor.

—    Varbūt esat meklējis aplamās vietās, — ieminējās Dumidors.

—   Tad kur gan es vēl labāk varētu sākt jaunus pētījumus, ja ne šeit, Cūkkārpā? — noprasīja Voldemorts. — Vai jūs ļausiet man atgriezties? Vai jūs ļausiet man dalīties zināšanās ar jūsu audzēkņiem? Es nododu sevi un savu talantu jūsu rīcībā. Esmu jūsu padevīgs kalps.

Dumidors sarāva uzacis uz augšu. — Un kas būs ar tiem, kuri būs jūsu padevīgi kalpi? Kas notiks ar tiem, kuri sevi dēvē — vismaz tā baumo — par nāvēžiem?

Harijs noprata — Voldemorts nav gaidījis, ka Dumidors zina šo vārdu; viņš redzēja, ka Voldemorta acis atkal uzzibsnī sarkanas un spraugām līdzīgās nāsis ieplešas.

—    Mani draugi, — viņš teica, bridi klusējis, — turpinās bez manis, par to es nešaubos.

—    Priecājos dzirdēt, ka uzskatāt viņus par draugiem, — sacīja Dumidors. — Man bija radies iespaids, ka viņi drīzāk veido tādu kā kalpu šķiru.

—   Jūs esat kļūdījies, — teica Voldemorts.

—    Tātad, ja man šovakar gadītos iegriezties "Vepra galvā", es neatrastu vairākus no viņiem — Notu, Rožē, Mulciberu, Dolohovu — gaidām jūsu atgriešanos? Tik tiešām, uzticami draugi: sniegotā nakti devušies tik tālu kopā ar jums tikai tādēļ, lai novēlētu jums sekmes skolotāja darbā.

Bija skaidri redzams, ka tas, cik labi Dumidors pazīst viņa ceļabiedrus, Voldemortam patika vēl mazāk; tomēr viņš gandrīz uzreiz atguvās.

—    Viszinošs, kā vienmēr, Dumidor.

—    Ak nē, vien draugos ar vietējo krodzinieku, — bezrūpīgi atsaucās Dumidors. — Un tātad, Tom…

Dumidors nolika savu tukšo glāzi un izslējās, salicis pirkstu galus kopā tik raksturīgā žestā.

—    Runāsim atklāti. Kādēļ jūs šovakar esat te ieradies kopā ar rokaspuišiem, lai lūgtu vietu, kuru — kā mēs abi zinām — nemaz nevēlaties?

Voldemorts skatījās saltā pārsteigumā. — Vietu, kuru nevēlos? Tieši otrādi, Dumidor, es to ļoti vēlos.

—   Ak jūs vēlaties atgriezties Cūkkārpā, taču nebūt nevēlaties būt pasniedzējs, kā to vēlējāties tad, kad jums bija astoņpadsmit. Kas jums padomā, Tom? Varbūt pārmaiņas pēc pamēģiniet būt vaļsirdīgs?

Voldemorts pasmīnēja. — Ja jūs negribat dot man darbu…

—    Protams, negribu, — sacīja Dumidors. — Un neparko neticēšu, ka jūs būtu cerējis mani apvārdot. Tomēr jūs šeit ieradāties kā lūdzējs — jums noteikti bija kāds nolūks.

Voldemorts piecēlās kājās. Pēc Toma Melsudora viņš izskatījās mazāk nekā jebkad, vaigs bija dusmu pilns. — Tas ir jūsu pēdējais vārds?

—   Jā, — atbildēja Dumidors, tāpat pieceldamies kājās.

—   Tad mums vairs nav par ko runāt.

—    Nav gan, — teica Dumidors, un viņa sejā iegūla dziļas skumjas. — Sen pagājis tas laiks, kad es varēju iebiedēt jūs ar degošu skapi un piespiest nolīdzināt pastrādātos noziegumus. Bet kaut es to spētu, Tom… kaut spētu…

Vienu bridi daudz netrūka, un Harijs būtu izkliedzis bezjēdzīgu brīdinājumu: viņš skaidri redzēja, kā Voldemorta roka aiztaustās pie kabatas un zižļa, bet, kad šis brīdis bija garām, Voldemorts pagriezās, durvis aizvērās, un viņš bija prom.

Harijs juta, kā Dumidora roka atkal satver viņa delmu, un pēc īsa mirkļa viņi abi stāvēja gandrīz tajā pašā vietā, tikai uz loga karnīzes nebija saputināts sniegs un Dumidora roka atkal bija melna un izskatījās nedzīva.

—    Kāpēc? — Harijs uzreiz jautāja, paceldams galvu un skatīdamies Dumidoram acīs. — Kāpēc viņš atgriezās? Vai noskaidrojāt?

—   Man ir dažas domas, — atbildēja Dumidors, — bet ne vairāk.

—   Kādas domas, ser?

—   Es pateikšu, Harij, kad būsiet dabūjis tās profesora Gliemjraga atmiņas, — sacīja Dumidors. — Kad jums būs rokā tas pēdējais bilžu miklas gabaliņš, tad, es ceru, viss kļūs skaidrs… mums abiem.

Hariju joprojām svilināja ziņkāre, un, kaut arī Dumidors bija piegājis pie durvīm un atvēris tās, lai izlaistu viņu ārā, viņš vēl nekustējās.

—   Vai viņš atkal gribēja mācīt aizsardzību pret tumšajām zintīm, ser? Viņš neteica…

—    Jā, viņš pavisam noteikti vēlējās pasniegt aizsardzību pret tumšajām zintīm, — atbildēja Dumidors. — To pierādīja mūsu sirsnīgās tikšanās sekas. Redzat, kopš es atteicos dot šo amatu lordam Voldemortam, neviens pasniedzējs, mācīdams aizsardzību pret tumšajām zintīm, nav palicis pie mums ilgāk par gadu.

DIVDESMIT PIRMĀ NODAĻA NEIZDIBINĀMA TELPA

—

Nākamajā nedēļā Harijs vai smadzenes izmežģīja, domādams, kā izdabūt no Gliemjraga patiesās atmiņas, taču nekādas ģeniālas idejas neradās, un galu galā viņš ķērās pie tā paša līdzekļa, ko izmantoja arvien biežāk, kad nezināja, ko iesākt: noliecās pār savu mikstūru grāmatu, cerēdams, ka Princis kaut kur varbūt ir uzšņāpis ko noderīgu, kā jau nereti bija gadījies.

—    Tur tu neko neatradīsi, — stingri noteica Hermione, kad jau bija vēls svētdienas vakars.

—    Nemaz nesāc, Hermione, — Harijs atcirta. — Nebūtu Prinča, Rons tagad te nesēdētu.

—      Sēdētu gan, ja tu pirmajā gadā būtu klausījies, ko saka Strups, — Hermione atvēcinājās.

Harijs ignorēja viņu. Viņš tikko bija uzgājis kādus buramvārdus (Cirtasum!), kas bija uzskricelēti lappuses malā virs intriģējoša vārda "Ienaidniekiem", un nagi niezēja to izmēģināt, taču pietika prāta to nedarīt Hermiones klātbūtnē. Tālab viņš zagšus aizlocīja lappuses stūrīti.

Viņi sēdēja koptelpā pie kamīna; nomodā vēl bija tikai pārējie

sestgadnieki. Pirmīt, kad viņi bija atgriezušies no vakariņām un ieraudzījuši pie ziņojumu dēļa piespraustu jaunu paziņojumu, kurā bija norādīts teleportēšanās eksāmena datums, bija izcēlies zināms satraukums. Tie, kuriem eksāmena datumā — divdesmit pirmajā aprīlī — būs pilni septiņpadsmit gadi, varēja pierakstīties uz papildu praktiskajām nodarbībām, kuras notiks (visstingrākajā uzraudzībā) Cūkmiestiņā.

Izlasījis paziņojumu, Kons bija kritis panikā: viņam tā arī ne reizi nebija izdevies teleportēties, un viņš baidījās, ka pārbaudījumā izkritīs. Hermione, kas ar teleportēšanos bija tikusi galā divas reizes, jutās mazliet drošāka par sevi, bet Harijs, kam septiņpadsmitā dzimšanas diena bija gaidāma tikai pēc četriem mēnešiem, eksāmenu kārtot nevarēja, vai nu bija gatavs, vai ne.

—     Bet tu vismaz proti teleportēties! — saspringti sacīja Rons.

—    Kad pienāks jūlijs, tev nebūs nekādu problēmu!

—    Tikai vienu reizi, — Harijs viņam atgādināja: iepriekšējās nodarbības laikā viņam galu galā bija izdevies pazust un atkal materializēties savas stīpas vidū.

Zaudējis daudz laika, skaļi bažīdamies par teleportēšanos, Rons tagad drudžaini pūlējās pabeigt neganti grūtu eseju Strupam — Harijs un Hermione jau bija to uzrakstījuši. Harijs bija visnotaļ gatavs saņemt zemu vērtējumu, jo nebija vienisprātis ar Strupu par to, kā vislabāk atvairīt atprātotājus, taču viņam bija vienalga: šobrīd pats svarīgākais bija Gliemjraga atmiņas.

—    Es tak tev saku, Harij, tas stulbais Princis tev šoreiz nespēs palīdzēt! — jau skaļāk sacīja Hermione. — Ir tikai viens veids, kā piespiest kādu darīt to, ko gribi — Valdum lāsts, un tas ir aizliegts…

—     Jā, es zinu, paldies, — atbildēja Harijs, acis nepaceldams.

—    Tieši tāpēc jau es meklēju kaut ko citu. Dumidors teica, ka veritaserums nederēs, bet varbūt ir kas cits, kāda mikstūra vai buramvārdi…

—   Tu domā nepareizā virzienā, — teica Hermione. — Tās atmiņas vari iegūt tikai tu, teica Dumidors. Tas noteikti nozīmē, ka tu vari Gliemjragu iespaidot tā, kā citi nevar. Tātad nav jēgas apspriest, kādu mikstūru viņam iebarot, to var jebkurš…

—    Kā pareizi raksta "kareivīgs"? — jautāja Rons, no visa spēka kratīdams spalvu un blenzdams savā pergamentā. — Nevar taču būt K-U-R…

—   Nē, nevar gan, — atsaucās Hermione, pavilkdama Rona eseju uz savu pusi. — Un arī "priekšnojauta" nesākas ar P-U-R-K-Š. Kas tev tā par spalvu?

—    Viena no tām Freda un Džordža pareizrakstu spalvām… bet izskatās, ka burvestība sāk iet uz galu…

—    Jā, laikam gan, — teica Hermione, ar pirkstu iebakstīdama viņa esejas virsrakstā, — jo mums bija jāapraksta, kā mēs cīnītos ar atprātotājiem, nevis "atpupotājiem", un es neatceros, ka tu būtu mainījis vārdu un tagad dēvētos par "Ronildu Vazlīķi".

—     Ak, nē! — izsaucās Rons, mēmās šausmās skatīdamies uz pergamentu. — Tikai nesaki, ka man tagad to visu vajadzēs pārrakstīt!

—    Nieki vien, tūlit izlabosim, — teica Hermione, pievilka eseju sev klāt un izņēma zizli.

—   Es tevi mīlu, Hermione, — izdvesa Rons, atslīgdams krēslā un gurdi berzēdams acis.

Hermione maķenīt pietvīka, taču atteica vien: — Pielūko, ka Lavendera neizdzird.

—   Pielūkošu, — savām rokām teica Rons. — Vai varbūt ne… tad viņa mani pametīs…

—    Kāpēc tu pats viņu nepamet, ja jau gribi, lai viss ir cauri? — vaicāja Harijs.

—     Tu laikam nekad neesi nevienu pametis, jā? — teica Rons. — Jūs ar Čo vienkārši…

—   Pašķīrāmies, jā, — sacīja Harijs.

—    Kaut man ar Lavenderu tā izdotos, — nomākts noteica Rons, noskatīdamies, kā Hermione klusēdama uzsit ar zižļa galu pa katru viņa aplam uzrakstīto vārdu un tie paši izlabojas. — Bet, jo vairāk es ļauju manīt, ka gribu, lai viss ir cauri, jo ciešāk viņa ķeras klāt. Tikpat labi es varētu satikties ar milzu astoņkāji.

—   Lūdzu, — pēc kādām divdesmit minūtēm teica Hermione un atdeva Ronam eseju.

—   Miljonreiz paldies, — pateicās Rons. — Vai varu aizņemties tavu spalvu? Vēl beigas jāpieraksta.

Harijs, kurš Jauktasiņu Prinča piezimēs pagaidām neko noderīgu nebija atradis, palūkojās apkārt: tagad koptelpā sēdēja tikai viņi trīs, Šīmuss tikko bija devies gulēt, lamādams Strupu un viņa eseju. Valdīja klusums, vien uguns sprakšķēja, un Rons skrapstināja no Hermiones palienēto spalvu, rakstidams pēdējo rindkopu par atprātotājiem. Harijs aizvēra Jauktasiņu Prinča grāmatu, nožāvājās, kad pēkšņi…

Krakš!

Hermione iebrēcās; Rons nošļakstīja tikko pabeigto eseju ar tinti, un Harijs iesaucās: — Mokšķi!

Mājas elfs zemu paklanījās un uzrunāja savus mezglainos kāju pirkstus:

—   Saimnieks teica, ka grib regulārus ziņojumus par to, ko dara Malfoju zēns, tāpēc Mokšķis nāk stāstīt…

Krakš!

Mokšķim blakus uzradās Dobijs, viņa tējkannas sildītājs bija sagriezies šķībi.

—     Dobijs arī palīdzēja Harijam Poteram! — viņš iepīkstējās, uzmezdams Mokšķim nicīgu skatienu. — Un Mokšķim jāsaka Dobijam, kad viņš nāk pie Harija Potera, lai viņi var ziņot kopā!

—    Kas tas? — jautāja Hermione, kas pēc negaidīto viesu uzrašanās joprojām izskatījās satriekta. — Kas te notiek, Harij?

Harijs uzreiz neatbildēja, jo nebija pastāstījis Hermionei, ka uzdevis Mokšķim un Dobijam izsekot Malfoju: mājas elfi sarunās ar Hermioni allaž bija riskants temats.

—   Mjā… viņi manā uzdevumā seko Malfojam, — viņš teica.

—   Nakti un dienu, — noķērca Mokšķis.

—   Dobijs nedēļu nav gulējis, Harij Poter! — lepni paziņoja Dobijs un sagrīļojās.

Hermione bija sašutusi.

—   Tu neesi gulējis, Dobij? Bet, Harij, nevar būt, ka tu viņiem liki…

—    Nē, skaidrs, ka neliku, — žigli atsaucās Harijs. — Dobij, tu drīksti gulēt, jā? Bet vai kāds no jums ir kaut ko atklājis? — viņš steidzīgi jautāja, iekams Hermione bija paspējusi vēlreiz iejaukties.

—    Malfoja jaunkungs pārvietojas cildenā garā, kā piedien viņa tīrajām asinīm, — uzreiz ieķērcās Mokšķis. — Viņa vaibsti atsauc man atmiņā kundzes smalkos kaulus, un viņam ir manieres kā…

—     Drako Malfojs ir slikts puika! — nikni iepīkstējās Dobijs.

—   Slikts puika, kas… kas…

Viņš nodrebēja no sava tējkannas sildītāja pušķa līdz zeķotajiem kāju pirkstiem un tad metās pie kamīna, it kā grasltos tajā lēkt iekšā; Harijs, kaut ko tādu jau gaidījis, noķēra viņu apmēram pusceļā un sagrāba kā spīlēs. Brīdi Dobijs kārpījās, tad sašļuka.

—    Paldies, Harij Poter, — viņš elsa. — Dobijam vēl ir grūti runāt sliktu par saviem vecajiem saimniekiem…

Harijs palaida viņu vaļā; Dobijs sakārtoja tējkannas sildītāju un izaicinoši teica Mokšķim: — Bet Mokšķim ir jāzina, ka Drako Malfojs nav labs saimnieks mājas elfam!

—   Jā, nevajag atskaitīties par to, cik ļoti tu mili Malfoju, — Harijs sacīja Mokšķim. — Ķersimies uzreiz pie lietas — kurp viņš iet?

Mokšķis atkal paklanījās, izskatīdamies pārskaities, un tad sacīja: — Malfoja jaunkungs ēd Lielajā zālē, viņš guļ pagrabstāva guļamtelpā, viņš iet un mācās dažādās…

—     Dobij, stāsti tu, — pavēlēja Harijs, pārtraukdams Mošķi.

—    Vai viņš nav bijis tādās vietās, kur viņam nevajadzētu būt?

—    Harij Poter, kungs, — iepīkstējās Dobijs, izvelbtajām, lodēm līdzīgajām acīm mirdzot kamīna uguns gaismā, — Malfoju zēns nepārkāpj nekādus likumus, ko Dobijs varētu zināt, bet viņš ļoti cenšas paslēpties. Viņš visu laiku iet uz septīto stāvu kopā ar dažādiem audzēkņiem, kuri stāv sardzē, kamēr viņš pats ir…

—    Vajadzību istabā! — Harijs iesaucās, spēcīgi iebliezdams sev pa pieri ar "Padziļināto mikstūru brūvēšanu". Hermione un Rons ieplestām acīm skatījās viņā. — Tad uz turieni viņš lavās! Re, kur viņš dara… lai ko arī viņš darītu! Un esmu gatavs derēt, ka tieši tāpēc viņš pazūd no kartes — ja tā padomā, nekad neesmu redzējis tajā Vajadzību istabu!

—   Varbūt laupītāji nezināja, ka tā telpa tur ir, — ieminējās Rons.

—    Es domāju, ka tas piederas pie istabas maģijas, — teica Hermione. — Ja vajag, lai tā neparādās kartē, tad tā arī ir.

—   Dobij, vai tev nav izdevies noskatīties, ko Malfojs tur dara? — dedzīgi jautāja Harijs.

—   Nē, Harij Poter, tas nav iespējams.

—    Ir gan, — Harijs uzreiz paziņoja. — Pagājušajā gadā Malfojs mūsu štābā iekļuva, tātad ari es varēšu tikt tur iekšā un viņu izspiegot, nieki vien.

—    Man gan nešķiet, ka tev tas izdosies, Harij, — lēni teica Hermione. — Malfojs taču jau zināja, kam tieši mēs izmantojam to telpu, jo bija izmuldējusies tā stulbā Marieta. Viņam vajadzēja, lai tā telpa kļūst par DA štābu, un tā arī notika. Bet tu nezini, par ko kļūst šī telpa, kad tajā ieiet Malfojs, tāpēc tu nezini, kādu pārvēršanos tai prasīt.

—    Ir jābūt kādam apkārtceļam, — Harijs aizmēza šo iebildumu. — Tu esi spoži pastrādājis, Dobij.

—    Arī Mokšķis ir labi strādājis, — draudzīgi teica Hermione; taču Mokšķis ij negrasījās izrādīt pateicību: viņš novērsa savas lielās, apsārtušās acis un ķērca uz griestiem: — Draņķasine runā ar Mokšķi, Mokšķis izliksies, ka neko nedzird…

—    Vācies, — Harijs viņam uzšņāca, un Mokšķis vēl pēdējo reizi zemu paklanījās un aizteleportējās. — Arī tu, Dobij, labāk ej un izgulies!

—   Paldies, Harij Poter, kungs! — Dobijs līksmi nopīkstēja un ari izgaisa.

—   Vareni, vai ne? — kad telpa bija tīra no elfiem, jūsmīgi teica

Harijs, pagriezdamies pret Ronu un Hermioni. — Mēs zinām, kur Malfojs piestaigā! Tagad viņš ir mums rokā!

—    Jā, tiešām vareni, — idzīgi atbildēja Rons, raudzīdams uzslaucīt tintes peļķi vietā, kur pirms brīža bija gandrīz pabeigta eseja. Hermione pievilka pergamentu tuvāk un sāka uzsūkt tinti ar zizli.

—     Bet ko nozīmē tas, ka viņš uz turieni ejot ar "dažādiem audzēkņiem"? — jautāja Hermione. — Cik daudzi tad tur ir iesaistīti? Tu taču negribi teikt, ka viņš ir veselam baram izstāstījis, ko dara…

—   Jā, jocīgi, — pieri saraukdams, sacīja Harijs. — Es dzirdēju, kā viņš saka Krabem — tā neesot Krabes darīšana, ko viņš darot… tad ko viņš stāsta visiem šiem… visiem šiem…

Harija balss aiztrūka; viņš ieplestām acīm lūkojās ugunī.

—    Debestiņ, kāds es esmu stulbenis, — viņš klusi teica. — Tas taču ir acīm redzams! Lejā, klasē, bija liela muca… Tas stundas laikā viņš būtu varējis nospert pa drusciņai jebkurā brīdī…

—   Ko nospert? — jautāja Rons.

—    Daudzsulu mikstūru. Viņš nočiepis daudzsulu mikstūru, ko Gliemjrags mums rādīja pirmajā mikstūru stundā… Nav nekādu dažādu audzēkņu, kuri stāv un sargā Malfoju… Ir tikai Krabe un Goils, kā parasti… Jā, viss saskan! — iesaucās Harijs, pielēkdams kājās un sākdams soļot šurpu turpu gar kamīnu. — Tie abi ir pietiekami stulbi, lai darītu, ko viņiem liek pat tad, ja viņš nesaka, ko perina… Bet viņš negrib, lai šie rēgojas pie Vajadzību istabas, tāpēc liek abiem dzert daudzsulu mikstūru, lai viņi izskatītos pēc citiem cilvēkiem… Tās divas meitenes, ar kurām kopā es viņu redzēju, kad viņš negāja uz kalambolu — hā! Krabe un Goils!

—    Vai tu gribi teikt, — pieklusinājusi balsi, vaicāja Hermione, — ka tā meitenīte, kuras svarus es salaboju…?

—    Jā, protams! — Harijs skaļi atsaucās, ieplestām acīm raudzīdamies pretim. — Protams! Tai laikā Malfojs noteikti bija Vajadzību istabā, tāpēc viņa — ko es te muldu? — viņš nosvieda zemē svarus, lai pavēstītu Malfojam, ka nevar nākt ārā, jo tur kāds ir! Un tā meitene, kas izgāza krupju ikrus, ari! Mēs visu laiku staigājām viņam garām un neko nesapratām!

—   Viņš ir pielauzis Krabi un Goilu pārvērsties par meitenēm? — iezviedzās Rons. — Tā nekas… Nav brīnums, ka pēdējā laikā šie neizskatās pārāk priecīgi… Brinums, ka nav viņu pasūtījuši…

—    Nu, viņi diez vai tā būtu darījuši, ja Malfojs abiem parādījis savu Tumšo zīmi!

—   Hmmm… Tumšo zīmi, par kuru mēs nezinām, vai tāda vispār ir, — skeptiski noteica Hermione, saritinādama izžāvēto Rona eseju, iekams pār to paspējušas nogrūt vēl kādas šausmas, un pasniegdama to Ronam.

—   Paskatīsimies, — pārliecināti sacīja Harijs.

—   Jā, paskatīsimies, — atsaucās Hermione, pieceldamās kājās un izstaipīdamās. — Bet, Harij, kamēr tu no sajūsmas neesi kļuvis pavisam negudrs, — es tik un tā neticu, ka tev izdosies iekļūt Vajadzību istabā, vispirms neizdibinot, kas tur ir. Un diez vai tev vajadzētu aizmirst, — viņa uzcēla plecā somu un uzmeta Harijam ļoti nopietnu skatienu —, ka tomēr būtu jākoncentrējas uz to, kā izdabūt no Gliemjraga tās atmiņas. Arlabunakti!

Harijs noskatījās viņai pakaļ maķenīt saīdzis. Kad meiteņu guļamistabas durvis bija aizvērušās Hermionei aiz muguras, viņš uzklupa Ronam.

—   Ko tu domā?

—     Ilgojos, kaut es varētu teleportēties kā tāds mājas elfs, — atbildēja Rons, blenzdams uz vietu, kur bija izgaisis Dobijs. — Tad man teleportēšanās eksāmens būtu tīrā špicka.

Tonakt Harijam nenāca miegs. Viņš gulēja nodomā, šķiet, stundām ilgi, prātodams, diez kā Malfojs izmanto Vajadzību istabu un ko viņš, Harijs, ieraudzītu, ja rīt pat tur iekļūtu, jo, par spīti visiem Hermiones brīdinājumiem, Harijs bija pārliecināts — ja Malfojs spēja iekļūt DA štābā, ari viņam izdosies ietikt Malfoja… kas tas varētu but? Tikšanās vieta? Paslēptuve? Noliktava? Darbnīca? Prāts drudžaini darbojās, un sapņi, kad viņš beidzot aizmiga, bija saraustīti, un tiem pa vidu jaucās Malfojs, kas pārvērtās par Gliemjragu, bet tas — par Strupu…

Nākamajā ritā pie brokastu galda Harijs sēdās, lielu cerību spārnots: pirms aizsardzības pret tumšajām zintīm viņam bija brīva stunda, un viņš bija apņēmies tās laikā mēģināt iekļūt Vajadzību istabā. Hermione visnotaļ dižmanīgi neizrādīja nekādu interesi par viņa čukstus izklāstītajiem plāniem, kā istabā ielauzties, un Hariju tas kaitināja, jo, viņaprāt, Hermiones palīdzība varētu būt ļoti noderīga — ja vien viņa vēlētos palīdzēt.

—     Klausies, — viņš klusi sacīja, pieliecies un uzlicis roku uz "Dienas Pareģa", ko viņa tikko bija dabūjusi no pasta pūces, neļaudams viņai to atšķirt un nozust aiz laikraksta lapām. — Es neesmu aizmirsis par Gliemjragu, bet man pagaidām nav ideju, kā lai izspiež no viņa tās atmiņas, un, kamēr nekas ģeniāls nav iešāvies prātā, kāpēc es nevarētu noskaidrot, ar ko tur nodarbojas Malfojs?

—    Es jau teicu — vajag Gliemjragu pierunāt, — atteica Hermione. — Nav jēgas mēģināt viņu apmuļķot vai apburt — Dumidors sen būtu to izdarījis vienā mirklī. Tā vietā, lai žākstītos gar Vajadzību istabu, — viņa izrāva "Dienas Pareģi" no Harija tvēriena un atlocīja, lai ieskatītos pirmajā lappusē —, tev būtu jāiet pie Gliemjraga un jāuzrunā viņa labākās jūtas.

—     Kāds, ko mēs pazīstam…? — jautāja Rons, redzēdams, ka Hermione pārskata virsrakstus.

—    Jā! — atsaucās Hermione, un Harijs ar Ronu aizrijās. — Bet nav nekas briesmīgs, neviens nav miris — Mahorks apcietināts un nosūtīts uz Azkabanu! Kaut kas par pazemja tēlošanu laupīšanas mēģinājuma laikā… un vēl ir pazudis kāds, vārdā Oktāvijs Pipars… Ai, cik šausmīgi, deviņgadīgs zēns ir apcietināts par mēģinājumu nogalināt vecvecākus, domā, ka viņam bijis uzlikts Valdum lāsts…

Brokastot viņi pabeidza klusēdami. Hermione uzreiz aizjoza uz seno rūnu stundu; Rons devās uz koptelpu, viņam vēl vajadzēja pabeigt Strupa atprātotāju eseju; un Harijs steidzās uz septītā stāva gaiteni, pie tā sienas gabala, kas bija iepretim gobelēnam, kur Barnaba Bulduris mācīja troļļiem dejot baletu.

Atradis tukšu gaiteni, Harijs ietinās paslēpnī, taču varēja arī nepūlēties. Kad viņš nonāca, kur bija gribējis, tur neviena nebija. Harijs nezināja, vai viņa izredzes iekļūt istabā bija labākas vai sliktākas atkarībā no tā, vai tur pašlaik atradās Malfojs, bet vismaz pirmo mēģinājumu neapgrūtinās Krabe vai Goils, kas te grozītos, izlikdamies par vienpadsmitgadīgām meitenītēm.

Nonācis pie vietas, kur bija paslēptas Vajadzību istabas durvis, viņš aizvēra acis. Viņš zināja, kas darāms, — pagājušajā gadā bija labi iepraties. No visa spēka koncentrējies, viņš domāja: Man jāredz, ko Malfojs tur dara… Man jāredz, ko Malfojs tur dara… Man jāredz, ko Malfojs tur dara…

Sirdij satraukumā sitoties, viņš trīs reizes nosoļoja gar durvīm, atvēra acis un pagriezās…

Taču priekšā joprojām vīdēja parasta, tukša siena.

Viņš paspēra soli uz priekšu un izmēģinādams to pagrūda. Mūris bija un palika ciets un nepakļāvīgs.

—     Labi, — Harijs skaļi sacīja. — Labi… Es domāju nepareizi.

Viņš brīdi gudroja, tad atkal sāka soļot, acis aizvēris, koncentrēdamies, cik spēka.

Man jāredz vieta, uz kuru paslepšus iet Malfojs… Man jāredz vieta, uz kuru paslepšus iet Malfojs…

Trīs reizes pagājis garām, viņš cerīgi atvēra acis.

Durvju nebija.

—    Ak, liecies tak mierā, — viņš īgni teica sienai. — Pavēle bija gluži skaidra… Jauki…

Dažas minūtes sūri grūti domājis, viņš atsāka soļot.

Man vajag, lai tu kļūsti par to vietu, par kādu tu kļūsti Drako Mal-

fojam…

Beidzis patrulēt, viņš uzreiz nevēra vaļā acis, bet cītīgi ieklausījās, it kā varētu izdzirdēt durvis uzrodamies. Taču nebija dzirdams nekas, izņemot tālīnas putnu dziesmas ārā. Viņš atvēra acis.

Durvju joprojām nebija.

Harijs nolamājās. Kāds iekliedzās. Viņš atskatījās un redzēja, kā aiz stūra aizmūk bariņš piektgadnieču, kuras nepārprotami domāja, ka tikko sastapušās ar kādu jēlibās sevišķi lietpratīgu spoku.

Harijs izmēģināja visas iespējamās variācijas par tēmu "Man jāredz, ko Drako Malfojs tur, iekšā, dara", cik nu bija iespējams izdomāt veselā stundā, bet galu galā viņš bija spiests pieļaut, ka Hermione, iespējams, nekļūdījās vis: šī istaba viņam vienkārši nevēlējās atvērties. Vīlies un nomākts viņš devās uz aizsardzību pret tumšajām zintīm, pa ceļam noraudams un iebāzdams somā paslēpni.

—      Atkal nokavējāt, I'oter, — salti teica Strups, kad Harijs iesteidzās sveču apgaismotajā klasē. — Noņemu Grifidoram desmit punktu.

Iemezdamies savā vietā blakus Konam, Harijs drūmi pablenza uz Strupu: puse klases vēl stāvēja kājās, velkot no somām grāmatas un kārtojot mantas, — viņš nevarēja nokavēt daudz vairāk par citiem.

—     Pirms mēs sākam, vēlos saņemt jūsu atprātotāju esejas, — teica Strups un pavirši pavicināja zizli — divdesmit pieci pergamenta ruļļi uzlidoja gaisā un glītā kaudzītē nolaidās uz viņa galda. — Un es jūsu pašu dēļ ceru, ka šīs ir labākas nekā tās ķeskas, ar ko man nācās ņemties gadījumā ar pretošanos Valdum lāstam. Tā, esiet tik laipni un atveriet grāmatas… kas par lietu, Finigena jaunkungs?

—    Ser, — ierunājās Šīmuss, — man nav skaidrs, ar ko pazemji atšķiras no spokiem? Jo laikrakstā bija kaut kas par pazemjiem…

—   Nē, nebija vis, — apnicis atcirta Strups.

—    Bet, ser, es dzirdēju runas…

—   Ja jūs patiešām būtu lasījis minēto rakstu, Finigena jaunkungs, jūs zinātu, ka tā dēvētais pazemis nebija neviens cits kā smirdīgs zaglis, vārdā Mahorks Flečers.

—   Man liekas, ka Strups un Mahorks ir vienā pusē, — Harijs pusbalsī teica Ronam un Hermionei. — Viņam taču vajadzētu bēdāties, ka Mahorks ir apcietināts…

—   Toties Poteram, šķiet, par šo lietu ir daudz kas sakāms, — teica

Strups, pēkšņi norādīdams uz klases tālāko galu, ar melnajām acīm cieši skatīdamies uz Hariju. — Pajautāsim Poteram — kā pazemjus var atšķirt no spokiem?

Visa klase atskatījās uz Hariju, kas steigšus pūlējās atsaukt atmiņā, ko Dumidors tika stāstījis tonakt, kad viņi bija apciemojuši Gliemjragu.

—   Ē-ē… nu… spoki ir caurspīdīgi… — viņš izstomīja.

—   O, ļoti labi, — nicīgi šķobīdams muti, viņu pārtrauca Strups.

—   Jā, uzreiz var redzēt, ka gandrīz seši maģiskās izglītības gadi jums ir gājuši labumā, Poter. "Spoki ir caurspīdīgi".

Pansija Pārkinsone spalgi ieķiķinājās. Viens otrs smīkņāja. Harijs dziļi ievilka elpu un mierīgi turpināja, kaut arī pakrūtē kūsāja dusmas. — Jā, spoki ir caurspīdīgi, bet pazemji ir mirušo miesas, vai ne? Tātad tiem jābūt blīviem…

—     Tik daudz spētu pateikt arī piecgadīgs bērns, — ņirgājās Strups. — Pazemis ir līķis, ko atdzīvinājusi tumšā burvja izteikta burvestība. Dzīvs tas nav, tikai kā marionete izpilda burvja pavēles. Spoks, kā jūs noteikti pa šo laiku būsiet uzzinājuši, ir nospiedums, ko aizgājusi dvēsele atstāj uz zemes… un, protams, kā jau Poters mums tik viedi paziņoja, tie ir caurspīdīgi.

—   Tad jau tas, ko sacīja Harijs, arī ir visnoderīgākais, ja mums tie jāatšķir! — izsaucās Kons. — Aci pret aci sastopoties ar tādu tumšā ieliņā, mēs taču drīzāk žigli palūkosimies, ir viņi blīvi vai nav, nevis apjautāsimies: "Atvainojiet, vai jūs būtu aizgājušas dvēseles nospiedums?"

Sacēlās smieklu čala, ko acumirklī noslāpēja skatiens, kādu Strups uzmeta klasei.

—    Noņemu Grifidoram vēl desmit punktu, — Strups paziņoja.

—   Neko sarežģītāku no jums arī nevarētu gaidīt, Ronald Vīzlij, jūs jau esat tik blīvs, ka nespējat aizteleportēties ne puscollu.

—    Nē! — čukstēja Hermione, saķerdama Harija roku, kad viņš pārskaities jau vēra vaļā muti. — Nav jēgas, tas tikai atkal beigsies ar pēcstundām, liecies mierā!

—    Un tagad atveriet grāmatas divsimt trīsdesmitajā lappusē, — nosmīkņādams pavēlēja Strups, — un izlasiet divas pirmās rindkopas par Mokum lāstu…

Visu stundu Rons bija ļoti nomākts. Kad atskanēja zvans, Lavendera, panākusi Ronu un Hariju (Hermione, viņai tuvojoties, mīklaini izkūpēja gaisā), ņēmās kaismīgi zākāt Strupu par to, kā viņš izzobojis Ronu par teleportēšanos, taču Ronu, šķiet, tas tikai kaitināja, un viņš atkratījās no Lavenderas, kopā ar Hariju izmezdams līkumu caur zēnu tualeti.

—     Bet Strupam ir taisnība, vai ne? — Rons teica, kādas pāris minūtes blenzis ieplīsušajā spogulī. — Es nezinu, vai man vispār ir vērts to eksāmenu kārtot. Es vienkārši nespēju uzķert, kas tur par āķi.

—    Tu taču vari piedalīties tajās papildnodarbībās Cūkmiestiņā un paskatīties, kā tur vedīsies, — Harijs prātīgi ieteica. — Jebkurā gadījumā būs interesantāk, nekā visu laiku pūlēties iekļūt kaut kādā stulbā stīpā. Pēc tam, ja joprojām neizdosies — tu jau saproti — tik labi, kā tu vēlētos, vari atlikt tā eksāmena kārtošanu un tad mēs abi pēc vasa… Vaira, te ir zēnu tualete!

Kādā kabīnē viņiem aiz muguras no poda bija izniris meitenes rēgs, kas tagad lidinājās gaisā, lūrot uz viņiem cauri biezām, baltām, apaļām brillēm.

—    A, — viņa drūmi noteica, — tie esat jūs abi.

—     Un ko tu gaidīji? — apjautājās Rons, lūkodamies uz viņu spogulī.

—    Nevienu, — atbildēja Vaira, īgni knibinādama zodu. — Viņš teica, ka atkal nākšot mani apciemot, bet arī jūs solījāt iegriezties, — viņa uzmeta Harijam pārmetošu skatienu, — un es jūs neesmu redzējusi mēnešiem. Esmu iemācījusies uz zēniem pārāk nepaļauties.

—    Man likās, ka tu dzīvo meiteņu tualetē! — teica Harijs, kas jau vairākus gadus centās iet tai vietai apkārt ar lielu līkumu.

—    Jā, es tur dzīvoju, — viņa teica, nīgri paraustīdama plecus, — bet tas nenozīmē, ka es nevaru apmeklēt citas vietas. Reiz es ierados tevi apciemot, kad tu biji vannā, atceries?

—   Kā šodien, — atsaucās Harijs.

—    Bet man šķita, ka es viņam patiku, — viņa gauduligi teica.

—   Varbūt jūs abi ejiet prom, tad viņš atkal atnāks… Mums ir daudz kopīga… Es zinu, viņš to sajuta…

Un viņa ar cerībām palūkojās uz durvīm.

—    Kad tu saki — jums esot daudz kopīga, — sacīja Kons, nu jau uzjautrināts, — vai tu gribi teikt, ka arī viņš dzīvo poda caurulē?

—    Nē, — izaicinoši attrauca Vaira, un vārds skaļi atbalsojās vecajā, flīzētajā tualetē. — Es gribu teikt, ka viņš ir jūtīgs, ari viņu visi terorizē, un viņš jūtas vientuļš, un viņam nav ar ko parunāt, un viņš nebaidās izrādīt, kā jūtas, un paraudāt!

—   Te kāds nācis izraudāties? — ziņkāri iejautājās Harijs. — Mazs puika?

—    Kas tev par daļu! — atteica Vaira. Viņas asarojošās acis bija pievērstas Ronam, kas nepārprotami smīnēja. — Es apsolīju, ka nevienam nestāstīšu, un es paņemšu viņa noslēpumu līdzi…

—      …tak ne jau kapā? — nosprauslādamies noprasīja Rons.

—    Drīzāk jau kanalizācijā…

Vaira dusmās iekaucās un ienira atpakaļ podā, izšļakstīdama ūdeni pāri malām uz grīdas. Šķita, ka Ronu Vairas kacināšana bija krietni vien uzmundrinājusi.

—     Tev taisnība, — viņš teica, atkal uzmezdams somu plecā,

—   pirms es kaut ko izlemšu par eksāmenu, aiziešu uz tiem treniņiem Cūkmiestiņā.

Un tā nākamajā nedēļas nogalē Rons kopā ar Hermioni piebiedrojās tiem sestgadniekiem, kuriem septiņpadsmit gadu apritēja gana laikus, lai viņi pēc divām nedēļām varētu kārtot eksāmenu. Harijs izjuta tādu kā greizsirdību, noskatīdamies, kā tie visi pošas, lai dotos uz ciemu: viņam pietrūka šo gājienu, un bija īpaši jauka pavasara diena, skaidras debesis, kādas jau sen nebija redzētas. Taču viņš izlēma izmantot šo izdevību, lai veiktu vēl vienu uzlidojumu Vajadzību istabai.

—     Tu labāk, — bilda Hermione, kad viņš Ieejas zālē bija dalījies ar viņu un Ronu savā iecerē, — taisnā ceļā dodies uz Gliemjraga kabinetu un pamēģini dabūt no viņa tās atmiņas.

—    Es jau mēģinu! — igni attrauca Harijs, un tā bija pilniga taisnība. Tonedēļ viņš katru reizi pēc mikstūru stundas bija aizkavējies Gliemjraga kabinetā, lai piespiestu viņu pie sienas, taču mikstūru pasniedzējs allaž izmuka no klases tik veikli, ka neizdevās viņu notvert. Divas reizes Harijs bija gājis uz viņa kabinetu un klauvējis pie durvīm, taču neviens nebija atsaucies, kaut arī otrajā reizē viņš pilnīgi noteikti bija dzirdējis iekšā žigli apklusinātas veca gramofona skaņas.

—    Viņš negrib ar mani runāt, Hermione! Viņš redz, ka es atkal mēģinu viņam piebraukt, un netaisās to pieļaut!

—   Nu, tev atliek tikai mēģināt vēl un vēlreiz, vai ne?

Paīsā audzēkņu rindiņa gaidīja, kamēr visi nosoļos garām Filcam, kas, kā allaž, pārbaudīja visus ar slepenjutekli, visi pastūmās dažus soļus uz priekšu, un Harijs neatbildēja — katram gadījumam, lai uzraugs nedzird. Viņš novēlēja Ronam un Hermionei sekmes, tad pagriezās un atkal kāpa augšā pa marmora kāpnēm, apņēmies — lai ko arī Hermione sacītu — dažas stundas veltīt Vajadzību istabai.

Kad no Ieejas zāles viņu vairs nevarēja redzēt, Harijs izvilka no somas Laupītāja karti un paslēpni. Nozudis viņš uzsita ar zizli pa karti, nomurmināja: Es zvēru pie visa, kas man dārgs, ka prāta man blēņas vien, un rūpīgi to izpētīja.

Tā kā bija svētdienas rīts, gandrīz visi audzēkņi bija savās kopistabās — grifidori vienā tornī, kraukļanagi — otrā, slīdeņi — pazemē un elšpūši pagrabstāvā netālu no virtuvēm. Šur un tur ap bibliotēku vai pa kādu gaiteni kāds staigāja klizdams… Daži bija ārā… un tur, viens pats septītā stāva gaitenī, stāvēja Gregorijs Goils. Vajadzību istaba nebija manāma, taču Harijs par to neuztraucās: ja Goils stāvēja sardzē, tātad istaba bija vaļā, vienalga, vai karte to zināja vai ne. Tāpēc viņš skriešus uzdrāzās pa kāpnēm, palēninādams soli tikai tad, kad sasniedza pagriezienu uz gaiteni, kur sāka zagties, ļoti lēni tuvodamies tai pašai mazajai meitenītei, kas turēja rokā smagos misiņa svarus, kurus Hermione pirms pāris nedēļām tik draudzīgi bija salabojusi. Viņš pagaidīja, līdz nonāca viņai tieši aiz muguras, tad, ļoti zemu noliecies, čukstēja: — Sveika… tu gan esi smukulīte, ko?

Goils šausmās spalgi iekliedzās, pasvieda svarus gaisā un aizjoza, nozuzdams skatienam ilgi pirms tam, kad nokritušo svaru dārdi pārstāja atbalsoties gaitenī. Harijs smiedamies pagriezās, lai uzlūkotu tukšo sienu, aiz kuras — par to viņš nešaubījās — sastindzis stāvēja Drako Malfojs, zinādams, ka ārpusē ir kāda nevēlama persona, taču neuzdrīkstēdamies parādīties. Tas dāvāja Harijam ārkārtīgi tīkamu varas izjūtu, kamēr viņš mēģināja atcerēties, kādus vārdus vēl nav izmēģinājis.

Taču cerīgais noskaņojums drīz izplēnēja. Pēc pusstundas, kad viņš bija izmēģinājis veselu lērumu variantu, kā noskaidrot, ko perina Malfojs, durvis sienā tā arī neuzradās. Harijs jutās neiedomājami nomākts: Malfojs, jādomā, bija tikai kādas pēdas attālumā, un joprojām nebija ne visniecīgākās nojausmas, ko viņš tur iekšā dara. Pavisam zaudējis pacietību, Harijs skriešus metās virsū sienai un iespēra tai.

—   AU!

Jau šķita, ka varbūt kājai pirksti pušu; kad viņš tos satvēra un sāka lēkāt uz vienas kājas, paslēpnis noslīdēja.

—   Harij?

Viņš, joprojām uz vienas kājas, apcirtās un nogāzās gar zemi. Viņam par milzigu pārsteigumu šurp pa gaiteni nāca Tonksa, it kā te bieži pastaigātos.

—     Ko tu te dari? — viņš jautāja, uzķepurojies kājās; kāpēc Tonksa vienmēr uzradās, kad viņš kūņojās uz grīdas?

—   Es atnācu pie Dumidora, — atteica Tonksa.

Harijs nodomāja, ka viņa izskatās šausmīgi: kalsnāka nekā citkārt, peļu pelēkie mati gluži taisni.

—   Viņa kabinets nav šeit, — Harijs sacīja, — tas atrodas pavisam otrā pils malā, aiz gargujas…

—    Es zinu, — atbildēja Tonksa. — Viņa nebija. Droši vien atkal kaut kur projām.

—    Tiešām? — Harijs pārjautāja, uzmanigi nostatīdams apskādēto kāju uz grīdas. — Klau — tu jau droši vien nezini, kur viņš pazūd?

—   Nezinu, — teica Tonksa.

—   Kāpēc tu gribēji viņu satikt?

—    Tāpat vien, — atbildēja Tonksa, knibinādama — rādās, neapzināti — mantijas piedurkni. — Es tikai iedomājos, vai viņš gadījumā nezina, kas notiek… Dzirdēju baumas… tie uzbrukumi…

—    Jā, es zinu, tas rakstīts avīzēs, — teica Harijs. — Par mazo puišeli, kas mēģinājis nogalināt savus…

—     "Pareģi" bieži ir vecas ziņas, — sacīja Tonksa, it kā nemaz neklausītos, ko Harijs saka. — Tu neesi pēdējā laikā saņēmis kādu vēstuli no Ordeņa?

—     Neviens no Ordeņa man vairs neraksta, — teica Harijs,

—    kopš Siriusa…

Viņš redzēja, ka Tonksai acīs sariešas asaras.

—    Atvaino, — viņš neveikli murmināja. — Es tikai… arī es pēc viņa skumstu…

—    Ko? —Tonksa truli pārjautāja, it kā neko nebūtu dzirdējusi.

—    Nu… kaut kad tiksimies, Harij…

Un viņa apcirtusies aizgāja atpakaj pa gaiteni, kamēr Harijs palika stāvam, blenzdams viņai mugurā. Pēc kādas minūtes viņš atkal uzvilka paslēpni un atsāka mēģinājumus iekļūt Vajadzību istabā, taču bez aizrautības. Beidzot tukšums vēderā un apziņa, ka Rons un Hermione drīz atgriezīsies uz pusdienām, lika viņam mest mieru šiem pūliņiem un atstāt gan gaiteni, gan Malfoju, kas, cerams, vēl vairākas stundas būs pārāk nobijies, lai nāktu ārā.

Viņš sastapa Ronu un Hermioni Lielajā zālē, kur tie abi jau bija ķērušies pie pusdienām.

—    Man izdevās — nu, zināmā mērā! — pamanījis Hariju, Rons jūsmīgi paziņoja. — Man vajadzēja izteleportēties no Pudiņkājas madāmas tējnīcas, un es tikai notēmēju mazliet par tālu, uzrados pie Skrīviņspalvas veikala, bet vismaz izkustējos no vietas!

—    Nav slikti, — novērtēja Harijs. — Kā veicās tev, Hermione?

—     O, viņai nepārprotami veicās teicami, — atbildēja Rons, iekams Hermione bija paspējusi ko bilst. — Teicama gudrība, gatavība un gausība, vai kā, ellē, tur bija — pēc tam mēs visi aizgājām drusciņ pasēdēt "Trijos slotaskātos", un tev vajadzēja dzirdēt, kā Dujkrusts viņu slavēja — es būšu pārsteigts, ja viņš drīz vien neierosinās…

—    Un tu? — vaicāja Hermione, nepievērsdama Ronam uzmanību. — Vai tu visu šo laiku pavadīji pie Vajadzību istabas?

—   Nūja, — teica Harijs. — Un uzmini, kam es tur uzskrēju virsū? Tonksa i!

—    Tonksai? — Rons un Hermione korī atkārtoja, manāmi pārsteigti.

—Jā, teica, ka nākusi pie Dumidora…

—    Ja tu gribi zināt manu viedokli, — paziņoja Rons, kad Harijs bija atstāstījis savu sarunu ar Tonksu, — viņa ir mazliet nojūgusies. Pēc tiem notikumiem ministrijā viņa ir galīgi sanikusi.

—   Tas ir maķenīt ērmīgi, — teica Hermione, nezin kāpēc izskatīdamās ļoti nobažījusies. — Tonksai ir jāsargā skola, kāpēc viņa pēkšņi pameta savu posteni un nāca meklēt Dumidoru, ja viņa nemaz te nav?

—    Es te tā padomāju… — nenoteikti iesāka Harijs. Izteikdams savas aizdomas skaļi, viņš jutās savādi: tas bija drīzāk Hermiones garā, nevis viņējā. — Jums nešķiet, ka viņa varbūt bija… nu… iemīlējusies Siriusā?

Hermione uzmanīgi paskatījās viņā.

—   Augstā debess, kāpēc tu tā domā?

—   Nezinu, — paraustīdams plecus, teica Harijs, — bet viņa gandrīz apraudājās, kad es pieminēju viņa vārdu… un viņas aizstāvis tagad ir liels un četrkājains… man ienāca prātā, vai tas nav kļuvis… nu… par viņu.

—   Izklausījās sakarīgi, — lēni sacīja Hermione. — Bet es tik un tā nesaprotu, kāpēc viņa bija atskrējusi uz pili pie Dumidora, ja viņa tiešām šeit bija ieradusies tāpēc…

—    Saskan ar to, ko es teicu, vai tad ne? — jautāja Rons, kas patlaban šķūrēja mutē kartupeļu biezeni. — Viņa ir kļuvusi tāda pajocīga. Sanīkusi. Sievietes, — viņš gudri teica Harijam, — var viegli izsist no līdzsvara.

—     Un tomēr, — iznirdama no savām pārdomām, teica Hermione,— šaubos, vai tev izdosies atrast kādu sievieti, kura pusstundu īgņotos tāpēc, ka Rosmerta madāma nesmējās, uzklausījusi viņas jociņu par zāļu veču, dziednieku un Mimbulus mimbletonia.

Rons saviebās.

DIVDESMIT OTRA NODAĻA PĒC BĒRĒM

Virs pils tornīšiem sāka parādīties koši zilu debesu laukumiņi, tomēr tuvīnās vasaras pazīmes Harijam garastāvokli neuzlaboja. Tā arī nebija izdevies nedz noskaidrot, ar ko nodarbojas Malfojs, nedz uzsākt ar Gliemjragu sarunu, kas sazin kā varētu beigties ar to, ka Gliemjrags izpauž atmiņas, kuras acīmredzot bija gadu desmitiem glabājis, dziļi nobāztas.

—    Pēdējo reizi saku — izmet Malfoju no galvas, — Hermione stingri teica Harijam.

Viņi kopā ar Ronu pēc pusdienām sēdēja saulainā pagalma stūrītī. Rons ar Hermioni ņurcīja rokās burvestību ministrijas skrejlapu — "Parastās teleportācijas kļūdas, un kā no tām izvairīties" —, jo šodien viņiem bija jākārto eksāmens, taču šis skrejlapas itin nemaz nebija nomierinājušas nervus.

Rons palēcās un mēģināja noslēpties aiz Hermiones — ap stūri parādījās kāda meitene.

—   Tā nav Lavendera, — gurdi noteica Hermione.

—   Ai, labi gan, — atslābdams izspēra Rons.

—   Harij Poter? — teica meitene. — Mani palūdza tev nodot šo.

—   Paldies…

Paņemot mazo pergamenta tīstoklīti, Harijam sažņaudzās sirds. Kad meitene vairs nevarēja dzirdēt, viņš sacīja: — Dumidors taču teica, ka nebūs nekādu nodarbību, kamēr es nesadabūšu tās atmiņas!

—      Varbūt viņš grib zināt, kā tev sokas? — minēja Hermione, kamēr Harijs atritināja pergamentu; taču viņš neieraudzīja vis Dumidora slaido, slīpo rokrakstu, bet gan netīrus ķeburus, kurus bija ļoti grūti izlasīt, jo vietās, kur bija izplūdusi tinte, uz pergamenta bija lieli klekši.

Mīļie Harij. Ron un Hermione,

vakarnakt nomira Aragogs. Harij un Ron. jūs viņu pazināt un zināt, cik īpašs viņš bija. Hermione. es zinu, ka Tev viņš būtu paticis. Man būtu ļoti svarīgi, ka jūs šovakar ieskrietu uz bērēm. Domāju — mijkrēslī, tas bija viņa mīļākais laiks. Es zinu. ka tik vēlu jūs nedrīkstat iet ārā, bet varat izmantot apmetni. Es jau nelūgtu, bet viens es nespēšu to izturēt.

Hagrids

—     Paskaties, — teica Harijs, pasniegdams vēstuli Hermionei.

—    Ak, žēlīgā debess, — viņa novaidējās, pārlaidusi tai acis un nododama Ronam, kas lasīdams izskatījās arvien neticīgāks.

—     Viņš ir aptrūcis! — viņš sašutis izgrūda. — Tā radība lika saviem drauģeļiem mūs ar Hariju apēst! Teica, lai šie uzcienājoties! Un tagad Hagrids cer, ka mēs iesim un birdināsim asaras pie tā drausmīgā, spalvainā līķa!

—   Ne par to vien ir runa, — teica Hermione. — Viņš lūdz, lai mēs atstājam pili naktī, zinādams, ka drošības sistēma ir miljonreiz stingrāka un kādas mums būs nepatikšanas, ja mūs pieķers.

—   Iepriekš taču esam gājuši pie viņa naktī, — iebilda Harijs.

—   Jā, bet vai tad kaut kā tāda dēļ? — atcirta Hermione. — Mēs esam daudz riskējuši, lai Hagridam palīdzētu, bet, galu galā — Aragogs ir beigts. Ja runa būtu par viņa glābšanu…

—   …tad es vēl jo mazāk kaut kur ietu, — cieši noteica Rons. — Tu viņu neesi redzējusi, Hermione. Tici man, būdams beigts, viņš ir daudz labāks.

Harijs paņēma atpakaļ vēstuli un skatījās uz tintes klekšiem, kas to izraibināja no vienas vietas. Asaras uz pergamenta bija lijušas straumēm…

—    Harij, tu taču nedomā iet! — teica Hermione. — Dabūt soda darbus par kaut ko tik bezjēdzīgu…

Harijs nopūtās. — Jā, es zinu, — viņš teica. — Droši vien Hagridam nāksies apbedīt Aragogu bez mums.

—    Jā, nāksies gan, — atviegloti noteica Hermione. — Klausies, šodien mikstūrās gandrīz neviena nebūs, ļoti daudzi kārtos eksāmenu… Pamēģini mazliet atmaidzināt Gliemjragu!

—     Tu domā, piecdesmit septītajā reizē noveiksies? — Harijs skābi vaicāja.

—   Veiksme, — pēkšņi iesaucās Rons. — Harij, rokā ir — tev vajag veiksmi!

—   Ko?

—   Ron, tas ir… tiešām! — apstulbušā balsī teica Hermione. — Nu, protams! Kāpēc man tas neienāca prātā?

Harijs platām acim skatijās viņos. — Vislaime? — viņš pārjautāja. — Nezinu… Es it kā to taupīju…

—   Kam? — neticīgi noprasīja Rons.

—     Kas var būt svarīgāks par šīm atmiņām, Harij? — jautāja Hermione.

Harijs neatbildēja. Doma par mazo, zeltīto pudelīti jau labu laiku itin kā nelika mieru; miglaini un līdz galam neformulēti plāni, kuros Džinnija pameta Dinu un Rons nezin kāpēc priecājās, ieraugot māšeli ar jaunu draugu, bija brieduši smadzeņu dzīlēs, paceļoties līdz apziņai vien sapņos vai krēslainajos mirkļos starp miegu un nomodu…

—   Harij? Vai tu vēl te esi? — jautāja Hermione.

—     Ko…? Jā, protams, — viņš saņēmies atsaucās. — Nu… labi. Ja es šodien nepiedabūšu Gliemjragu uz runāšanu, iedzeršu drusciņ vislaimes un vakarā mēģināšu vēlreiz.

—    Tātad izlemts, — mundri noteica Hermione, pielēca kājās un izgrieza graciozu pirueti. — Galamērķis… griba… gudrība… — viņa murmināja.

—   Klau, izbeidz, — Rons lūdzās. — Man jau tāpat ir slikti… ātrāk, paslēp mani!

—    Tā nav Lavendera! — nepacietīgi sacīja Hermione, kad pagalmā parādījās vēl dažas meitenes un Rons aizlīda viņai aiz muguras.

—    Superīgi, — teica Rons, drošības pēc palūrēdams Hermionei pār plecu. — Bļāviens, viņas galīgi neizskatās priecigas!

—   Tās ir māsas Montgomerijas, un protams, ka viņas neizskatās priecīgas, vai tad neesi dzirdējis, kas noticis ar viņu brālīti? — teica Hermione.

—    Godīgi sakot, es vairs nespēju izsekot tam, kas notiek ar visu radiniekiem, — atsaucās Rons.

—     Nu, brālītim uzbruka vilkacis. Baumo, ka viņu māte esot atteikusies palīdzēt nāvēžiem. Tā vai citādi, puisīds bija tikai piecus gadus vecs un nomira Svētā Mango dziednīcā, viņu neizdevās glābt.

—   Nomira? — satriekts pārvaicāja Harijs. — Bet vilkači taču nemēdz nogalināt, tie tikai pataisa tevi par tādu pašu kā viņi!

—    Dažreiz ari nogalina, — sacīja Rons, kas tagad izskatījās netipiski bēdīgs. — Esmu dzirdējis, ka tā nodek, ja vilkacis ir satrakojies.

—   Kā to vilkaci sauca? — Harijs aši jautāja.

—   Nu, baumo, ka tas bijis Fenrirs Pelēcis, — atbildēja Hermione.

—   Es zinu — tas maniaks, kuram patīk uzbrukt bērniem, tas, par kuru man stāstīja Vilksons! — nikni iesaucās Harijs.

Hermione viņu drūmi uzlūkoja.

—    Harij, tev jādabū tās atmiņas, — viņa teica. — Runa ir par to, kā apturēt Voldemortu! Visas šīs drausmas taču notiek viņa dēļ…

Augšā, pili, atskanēja zvans, un Rons ar Hermioni pārbiedēti pielēca kājās.

—     Būs labi, — Harijs abiem teica, kad viņi devās uz Ieejas zāli, lai sadktos ar pārējiem teleportēšanās eksāmena kārtotājiem. — Veiksmi!

—   Tev tāpat! — ar zīmīgu skatu atsaucās Hermione, kad Harijs aizsteidzās uz pagrabstāvu.

Todien mikstūru stundā viņi bija trīs: Harijs, Ernijs un Drako Malfojs.

—   Par jaunu, lai jau sāktu teleportēties? — sirsnīgi sacīja Gliemjrags. — Vēl nav pilnu septiņpadsmit?

Visi pamāja ar galvu.

—    Tā ja, — līksmi teica Gliemjrags, — tā kā jūsu ir tik maz, nodarbosimies ar kaut ko interesantu. Es gribu, lai jūs visi man uzjaucat kaut ko amizantu.

—    Izklausās jauki, ser, — lišķīgi atsaucās Ernijs, rokas berzēdams. Savukārt Malfojs ij nepasmaidīja.

—    Kā tas ir — "kaut ko amizantu"? — viņš kašķīgi pārjautāja.

—   Ak, pārsteidziet mani, — Gliemjrags nevērigi atbildēja.

Malfojs sabozies atvēra savu "Padziļināto mikstūru brūvēšanu".

Diez vai vēl skaidrāk varēja paust, ka šī nodarbība ir veltiga laika šķiešana. Šaubu nav, Harijs domāja, pāri savas grāmatas malai viņu vērodams, Malfojam žēl laika, ko viņš būtu varējis pavadīt Vajadzību istabā.

Vai viņam tikai likās, vai arī Malfojs, tāpat kā Tonksa, bija noliesējis? Pavisam noteikti bija bālāks; āda joprojām bija tāda kā pelēcīga, droši vien tāpēc, ka pēdējā laikā viņš tik reti redzēja dienas gaismu. Taču nebija ne miņas no pašapmierinātības, satraukuma vai augstprātības: nekā no tās plātības, ko viņš tika demonstrējis Cūkkārpas ekspresī, kad klaji dižojās par Voldemorta uzticēto misiju… Harijs sprieda, ka no tā var secināt tikai vienu: ar šo misiju, lai kāda tā bija, viņam vedās draņķīgi.

Šis domas ielīksmots, Harijs pāršķirstīja savu "Padziļināto mikstūru brūvēšanu" un atrada pamatīgi sasvītrotu Jauktasiņu Prinča versiju par "eliksīru, kas izraisa eiforiju" — izskatījās, ka tas ne tikvien atbilstu norādījumiem, bet varētu ari (to iedomājoties, Harija sirds salēcās) uzlabot Gliemjragam garastāvokli tik ļoti, ka viņš būtu gatavs atdot tās atmiņas — ja vien būtu pierunājams mazliet nogaršot…

—   Jā, klau, šī izskatās absolūti brīnišķīgi, — pēc pusotras stundas sacīja Gliemjrags, skatīdamies saulaini dzeltenajā šķidrumā, kas mirdzēja Harija katlā, un sizdams plaukstas. — Eiforija, pareizi? Un ko es te saožu? Mmmm… esi pievienojis šķipsniņu piparmētru, jā? Neikdienišķi, bet kāds iedvesmots triepiens, Harij, tas neapšaubāmi var mazināt tādas nejaušas blaknes kā pārmērīga dziedāšana un deguna knaibīšana… Es patiešām nezinu, no kurienes tev rodas tik ģeniālas idejas, manu zēn… ja nu vienīgi…

Harijs dziļāk iegrūda Jauktasiņu Prinča grāmatu zemē noliktajā somā.

—   …varbūt sevi liek manīt tavas mātes gēni!

—    …Ā… jā, varbūt, — atvieglots piebalsoja Harijs.

Ernijs izskatījās diezgan sabozies: apņēmies reizi par visām reizēm pārspļaut Hariju, viņš bija visnotaļ neapdomīgi izgudrojis pats savu mikstūru, kas bija sagājusi kunkuļos, un katla dibenā bija redzams kaut kas līdzīgs purpursarkaniem ķiļķeniem. Malfojs jau, savilcis skābu seju, kravāja somu: Gliemjrags bija paziņojis, ka viņa žagu šķīdums esot tikai "ciešams".

Atskanēja zvans, un Ernijs ar Malfoju nekavējoties nozuda.

—    Ser, — Harijs iesāka, taču Gliemjrags uzreiz pameta skatienu pār plecu, un, ieraudzījis, ka klasē ir palikuši tikai viņi ar Hariju, metās prom, ko kājas nes.

—    Profesor… Profesor, vai nevēlaties nogaršot manu miks…? — izmisumā iesaucās Harijs.

Taču Gliemjraga jau vairs nebija. Harijs vīlies iztukšoja savu katlu, sakravāja mantas, izgāja no klases un lēni čāpoja augšā uz koptelpu.

Kons un Hermione atgriezās tikai pievakarē.

—    Harij! — ierāpusies pa portreta caurumu, kliedza Hermione. — Harij, es noliku!

—   Malacis! — Harijs uzslavēja. — Un Rons?

—    Viņš… viņš — gandrīz, — čukstēja Hermione, kamēr Rons šļūca iekšā, izskatīdamies pagalam saīdzis. — Viņam tiešām nepaveicās, tāds sīkums, eksaminētājs pēkšņi pamanīja, ka puse uzacs paliek iepakaļ… Kā tev gāja ar Gliemjragu?

—   Nav par ko priecāties, — teica Harijs, kad abiem piebiedrojās Rons. — Nepaveicās, vecīt, bet nākamreiz tu nokārtosi — varēsim kārtot kopā.

—    Jā, droši vien, — norūca Rons. — Bet puse uzacs! Kas tur

liels!

—     Es zinu, — mierinot sacīja Hermione, — šķiet patiešām skarbi…

Sarunas pie vakariņu galda gandrīz pilnībā bija veltītas teleportēšanās eksaminētāja gānīšanai, un Rons šķita kripatiņu līksmāks, kad viņi atgriezās koptelpā, nu jau apspriezdami neatrisināto Gliemjraga un atmiņu problēmu.

—     Nu, Harij, — tad vislaimi izmantosi, vai kā? — Rons noprasīja.

—   Jā, laikam nāksies gan, — teica Harijs. — Diez vai visu, kādas tur divdesmit četras stundas — tas taču nevar vilkties visu nakti… Es iedzeršu tikai mazu malciņu. Ar divām trim stundām vajadzētu pietikt.

—   Kad to iedzer, ir baigi labā sajūta, — gremdēdamies atmiņās, sacīja Rons. — It kā nekas nevarētu noiet greizi.

—    Ko tu tur runā? — iesmējās Hermione. — Tu taču neesi to dzēris!

—   Jā, bet es taču domāju, ka dzeru, — atbildēja Rons, kā skaidrodams acīm redzamas lietas. — Tad nu gan starpība…

Tā kā viņi tikko bija redzējuši Gliemjragu ieejam Lielajā zālē un zināja, ka viņš mīļuprāt velk maltītes garumā, visi vēl bridi pakavējās koptelpā, jo bija iecerēts, ka Harijs dosies uz Gliemjraga kabinetu ap to laiku, kad tam jau vajadzētu būt atpakaļ. Kad saule bija noslīgusi līdz Aizliegtā meža koku galotnēm, viņi nosprieda, ka īstais bridis ir klāt, un, pārliecinājušies, ka Nevils, Dīns un Šīmuss sēž koptelpā, ielavījās zēnu guļamistabā.

Harijs izņēma pašā lādes dibenā noslēptās saritinātās zeķes un izzvejoja mazo, spulgo pudelīti.

—    Tā, aiziet, — viņš noteica, pacēla pudelīti un iedzēra rūpīgi nomērotu malku.

—   Kā ir? — čukstēja Hermione.

Harijs uzreiz neatbildēja. Pamazām, lēni, bet nenovēršami, viņu caurstrāvoja spirgtums un izjūta, ka iespējams pilnīgi viss; viņš jutās tā, it kā spētu paveikt jebko, pilnīgi jebko… un izvilināt no Gliemjraga atmiņas pēkšņi šķita ne tikai reāli, bet arī pavisam vienkārši…

Viņš piecēlās, smaidīdams, no pašpārliecības vai plīsdams.

—   Izcili, — viņš teica. — Patiešām izcili. Tā… Es eju pie Hagrida.

—   Ko? — šausmās sastinguši, kori noprasīja Rons un Hermione.

—    Nē, Harij, — tev jāiet pie Gliemjraga, atceries? — teica Hermione.

—   Nē, — pārliecināri attrauca Harijs. — Es eju pie Hagrida, man ir tāda laba nojauta, ka jāiet pie Hagrida.

—   Tev ir nojauta, ka jāiet uz milzu zirnekļa bērēm? — apstulbis pārprasīja Rons.

—    Jā, — atteica Harijs, izvilkdams no somas paslēpni. — Man šķiet, ka man šovakar tur jāiegriežas, vai jūs saprotat, ko es gribu teikt?

—    Nē, — vienā balsī atsaucās Rons un Hermione, un tagad abi izskatījās visnotaļ satraukti.

—   Tā taču ir īstā vislaime, jā? — bažīgi jautāja Hermione, paceldama pudelīti pret gaismu. — Tev nav vēl kāda pudelīte ar… es nezinu…

—    Ārprāta esenci? — minēja Rons, bet Harijs uzmeta plecos apmetni, sāka smieties, un Rons ar Hermioni izskatījās vēl satrauktāki.

—   Ticiet man, — viņš teica. — Es zinu, ko daru… vai vismaz, — viņš pašapzinīgi soļoja uz durvju pusi, — ko dara vislaime.

Viņš pārvilka paslēpni pār galvu un izgāja kāpnēs. Rons un

Hermione steidzās viņam nopakaļ. Kāpņu pakājē Harijs izslidēja pa atvērtajām durvīm.

—   Ko tu te dari kopā ar viņu? — iebrēcās Lavendera Brauna, tieši cauri Harijam noskatīdamās, kā Rons un Hermione kopā iznāk no zēnu guļamistabas. Šaudamies cauri istabai, Harijs dzirdēja, kā aizmugurē Rons kaut ko murmulē.

Tikt ārā pa portreta caurumu bija vienkārši: kad viņš pie tā piegāja, tur cauri rāpās Džinnija un Dīns, un Harijam izdevās izslīdēt abiem pa vidu. To darīdams, viņš netīšām pieskārās Džinnijai.

—   Lūdzu, nestum mani, Dīn, — viņa pūcīgi sacīja. — Tu vienmēr tā dari, es gluži labi varu izlīst pati…

Portretcaurums Harijam aiz muguras aizvērās, taču viņš vēl paspēja sadzirdēt, kā Dīns dusmīgi atcērt… Pacilātībai augot augumā, Harijs lieliem lēcieniem joza pa pili. Lavīties nenācās, jo ceļā neviens netrāpījās, taču tas viņu itin nemaz nepārsteidza: šovakar viņš bija lielākais veiksminieks Cūkkārpā.

Kā viņš zināja, ka noteikti ir jāiet pie Hagrida, pašam nebija ne jausmas. Bija sajūta, it kā šī mikstūra izgaismotu laiku dažus soļus uz priekšu: galamērķi viņš neredzēja, viņš neredzēja, kad iesaistīsies Gliemjrags, taču zināja, ka rīkojas pareizi, lai iegūtu atmiņas. Nonācis Ieejas zālē, viņš ieraudzīja, ka Filčs aizmirsis aizslēgt lielās durvis. Plati smaidīdams, Harijs tās atvēra un, ieelpojis svaigā gaisa un zāles smaržu, devās pa kāpnēm lejup, mijkrēslī.

Lejā nokāpušam, viņam ienāca prātā, cik patīkami būtu izmest līkumu caur sakņu dārziņu. Tas nebija īsti pa ceļam, taču Harijam bija skaidrs, ka šim untumam ir jāļaujas, un viņš uzreiz griezās uz dārziņa pusi, bet tur ar prieku, bet bez jebkāda pārsteiguma, ieraudzīja profesoru Gliemjragu tērzējam ar profesori Asnīd. Harijs noslēpās aiz zema akmens mūra, juzdamies mierā ar pasauli un klausīdamies viņu sarunā.

—   Paldies, ka izbrīvējāt laiku, Pomona, — galanti sacīja Gliemjrags, — gandrīz visi speciālisti ir vienisprātis, ka iedarbīgākie ir mijkrēslī plūktie.

—   Ā, es pilnīgi piekrītu, — silti atsaucās profesore Asnīte. — Vai pietiks?

—   Pilnīgi, pilnīgi, — teica Gliemjrags, kas — kā Harijs redzēja — turēja rokās veselu klēpi lapainu augu. — Te vajadzētu iznākt pa vairākām lapām katram no maniem trešgadniekiem, un vēl dažas paliks rezervē, ja nu kāds pārsautē… Jā, arlabvakaru un vēlreiz liels paldies!

Profesore Asnīte nozuda tumstošajā naktī, dodamās uz siltumnīcu pusi, bet Gliemjrags griezās turp, kur neredzams stāvēja Harijs.

Savukārt Hariju pārņēma nevaldāma vēlēšanās atklāties, un viņš ar plašu žestu norāva paslēpni.

—   Labvakar, profesor.

—     Pie Merlina bārdas, Harij, es tīri vai salēcos, — atsaucās Gliemjrags, kas apstājās kā zemē iemiets un rādīja piesardzīgu vaigu.

—   Kā tu tiki ārā no pils?

—    Man šķiet, Filcam bija piemirsies aizslēgt durvis, — līksmi teica Harijs un ar prieku manīja, ka Gliemjrags saviebjas.

—   Es ziņošu par to vīru. Ja gribi zināt manas domas, viņu vairāk interesē saslaukas, nevis īsta drošība… Bet kāpēc tu šeit atrodies, Harij?

—     Mjā, ser, tas ir Hagrida dēļ, — sacīja Harijs, zinādams, ka tagad vispareizākais ir teikt taisnību. — Viņš ir ļoti satraucies… Bet jūs nevienam nestāstīsiet, profesor? Es negribu, lai viņš iekuļas nepatikšanās…

Gliemjrags kļuva manāmi ziņkārīgs. — Hm, to es nevaru solīt, — viņš paklusu norūca. — Bet es zinu, ka Dumidors Hagridam pilnībā uzticas, un tāpēc esmu pārliecināts, ka nekas sevišķi briesmīgs viņam nevar būt padomā…

—   Jā, runa ir par to milzu zirnekli — tāds viņam ir jau daudzus gadus… Tas dzīvoja mežā… Prata runāt un tamlīdzīgi…

—    Es esmu dzirdējis baumas, ka šajā mežā mājojot akromantulas, — novilka Gliemjrags, palūkodamies uz melno koku blīvu.

—   Tad tā ir taisnība?

—  Jā, — Harijs atbildēja. — Bet šis, Aragogs, pirmais, ko Hagrids piejaucēja, vakarnakt nomira. Hagrids ir galīgi satriekts. Viņš negrib to apbedīt viens pats, un es solījos aiziet.

—   Aizgrābjoši, aizgrābjoši, — izklaidīgi noteica Gliemjrags, viņa lielās, vecišķās acis cieši raudzījās tālumā uz Hagrida būdas ugunim.

—    Bet akromantulas inde ir ļoti vērtīga… Ja dzīvnieks ir tikko miris, iespējams, tā vēl nav izkaltusi… Protams, es gribu rīkoties saprātīgi, ja reiz. Hagrids ir satraucies… bet ja būtu kāda iespēja pie tās tikt… Raugi, kamēr akromantula ir dzīva, indi iegūt ir gandrīz neiespējami…

Izskatījās, ka Gliemjrags runā drīzāk pats ar sevi, nevis ar Hariju.

—    …Briesmīga izšķērdība — to ierakt zemē… varētu dabūt simt galeonu par pinti… Godīgi sakot, mana alga nav nekāda lielā…

Un te nu Harijs skaidri redzēja, kas darāms.

—   Jā, — viņš teica, ļoti pārliecinoši minstinādamies, — nu, jā, ja jūs vēlaties nākt līdzi, profesor, Hagridam droši vien būs ļoti patīkami… Svinīgāka Aragoga izvadīšana, jūs jau saprotat…

—   Jā, protams, — atsaucās Gliemjrags, acīm sajūsmā spulgojot.

—    Es tev ko pateikšu, Harij, es tūlīt atgriezīšos ar pāris pudelēm… Mēs iedzersim uz nabaga lopiņa… nu… ne jau veselību… bet mēs to pieminēsim, kā pienākas, kad tas būs apbedīts. Un es apsiešu citu kaklasaiti, tādam gadījumam šī ir par krāšņu…

Viņš aizlēkšoja atpakaļ uz pili, un Harijs steidzās pie Hagrida, ar sevi ļoti apmierināts.

—   Jā, nāk vie, — noķērca Hagrids, atvēra durvis un ieraudzīja, kā no pašlepna iznirst Harijs.

—   Jā… Rons un Hermione gan netika, — teica Harijs. — Viņiem ļoti žēl.

—   Tas… tas nekas… bet šis būtum dziļi kustināts, ka tu i atnācs, Harij…

Hagrids skaļi iešņukstējās. Viņš bija pagatavojis sev melnu rokas apsēju — šķiet, no zābakziedē iemērktas lupatas, un acis viņam bija aizblīdušas, sarkanas un uztūkušas. Harijs mierinoši papliķēja viņam pa elkoni — augstāk aizsniegties bija grūti.

—   Kur mēs viņu glabāsim? — viņš jautāja. — Mežā?

—    Ku ta, nē, — atteica Hagrids, noslaucīdams asaru straumes krekla stērbelē. — Citi zirnekļ nelaiž manim ne tuvumā saviem tīkliem, kad Aragogs i pagalam. Iznāk, ka tik šis nav ļāvis mani noēst! Tu spēj tam ticēt, Harij?

Godīga atbilde būtu — jā; Harijs mokoši labi atcerējās to ainu, kurā viņi ar Ronu stāvēja aci pret aci ar akromantulām: bija pilnīgi skaidrs, ka tikai Aragogs nebija viņiem ļāvis apēst Hagridu.

—   Nekad mežā nav bijis tād viets, kur es nevar iet! — galvu kratīdams, teica Hagrids. — Nemaz nebij vieglais darbs izdabūt no turienes Aragoga miesas, es tev teikš — redz, parasti šie savējs noēd, kad tie pagalam… Bet es grib viņu apbedīt glīši… pavadīt, lai gods…

Viņš atkal sāka šņukstēt, un Harijs atkal ņēmās plikšķināt viņam pa elkoni, vienlaikus sacīdams (jo mikstūra it kā paziņoja, ka tieši tas tagad ir jādara): — Nākdams šurp, es satiku profesoru Gliemjragu, Hagrid.

—    Tev tak nav nepatikšanas? — Hagrids sabijies pacēla galvu.

—    Es zinu, tev nav brīv iet ārā no pils pa vakariem, tā i mana vaina…

—   Nē, nē, kad viņš izdzirdēja, kas man darāms, viņš teica, ka arī pats labprāt atnāks un atdos Aragogam pēdējo godu, — teica Harijs.

—     Viņš aizgāja uzģērbt kaut ko piemērotāku, man šķiet… un viņš teicās atnest pāris pudeļu, lai varam iedzert, Aragogu pieminēdami…

—    Nudie? — pārjautāja Hagrids, izskatīdamies gan pārsteigts, gan aizkustināts. — Tas… tas gan i jauk no šā, nu, un tas, ka šis tevi neiegāz. Agrāk es ar Horācij Gliemjragu lāga nebij runājs… Atnāks izvadīt veco Aragogu, ko? Nu… šim tas būt patics, Aragogam…

Harijs klusībā domāja, ka Gliemjragā Aragogam visvairāk būtu patikuši viņa personā nodrošinātie bagātīgie ēdamas gaļas krājumi, taču viņš tikai piegāja pie Hagrida būdiņas tālākā loga, pa kuru ieraudzīja diezgan šaušalīgu ainu — tur atšļaukus gulēja gigantiskais beigtais zirneklis ar izlocītām un sapiņķētām kājām.

—   Vai tu domā viņu apbedīt tepat, Hagrid, savā dārzā?

—     Uzreiz aiz ķirbīš dobēm, jā, — aizžņaugtā balsī atbildēja Hagrids. — Es jau tur izraku… tu saprot… kapu. Es tik domāju, ka mēs varēt uz atvadām pateikt ko jauku — gaišā piemiņā, tu tak saprot…

Viņa balss notrīcēja un aiztrūka. Pie durvīm klauvēja, un viņš pagriezās, lai aicinātu iekšā, nošņaukdams degunu savā milzīgajā, plankumainajā kabatlakatā. Pa durvīm iemetās Gliemjrags, turēdams rokās vairākas pudeles un aplicis sērīgi melnu kravati.

—    Hagrid, — viņš ierunājās zemā, bēdīgā balsī, — izsaku visdziļāko līdzjūtību.

—   Tas ir diktan laipni no jumsim, — atsaucās Hagrids. — Lielais paldies. Un paldies ar par to, ka neuzlik Harijam pēcstundas.

—    Kas tāds man pat sapņos nav rādījies, — paziņoja Gliemjrags. — Skumja nakts, bēdu nakts… Kur tad ir tā nabaga radība?

—   Tur, ārā, — drebošā balsi teica Hagrids. — Varbūt tad… varbūt lai sākam?

Visa trijotne izgāja sētaspuses dārziņā. Starp kokiem jau bāli vizēja mēness un tā stari saplūda ar gaismu, kas lija pa Hagrida logu, izgaismojot Aragoga līķi, kas gulēja prāvas bedres malā līdzās desmit pēdu augstam svaigi izraktas zemes kalnam.

—    Skaistulis, — teica Gliemjrags, tuyodamies zirnekļa galvai, kur astoņas blāvas acis tukši skatījās debesīs un divas milzigas, izliektas spīles nekustīgas mirdzēja mēness gaismā. Harijam šķita, ka mirklī, kad Gliemjrags noliecas pār spīlēm, acīmredzot pētīdams milzīgo, spalvaino galvu, atskan pudeļu šķinda.

—    Ne kurš katrs saprot, cik šie i glīši, — Gliemjraga mugurai sacīja Hagrids, asarām ritot no saraudāto acu kaktiņiem. — Es nezināj, ka jūsus interesē tāds radībs kā Aragogs, Horācij.

—   Interesē? Dārgais Hagrid, es tās bijāju, — atsaucās Gliemjrags, atkāpdamies no līķa. Harijs redzēja, kā, nozuzdama zem viņa apmetņa, nozib pudelīte, turpretim Hagrids, atkal slaucīdams acis, nepamanīja neko. — Un tagad… varbūt ķersimies pie apbedīšanas?

Hagrids pamāja ar galvu un paspēra soli uz priekšu. Pacēlis milzīgo zirnekli uz rokām un briesmīgi nokunkstēdamies, viņš ievēla to tumšajā bedrē. Tas atsitās pret bedres dibenu, baigi nobūkšķēdams un nokrakšķēdams. Hagrids atkal sāka raudāt.

—    Protams, jums šis ir grūts bridis, jums, kas viņu pazināt vislabāk, — teica Gliemjrags, kas, gluži tāpat kā Harijs, nespēja aizsniegties augstāk par Hagrida elkoni, taču vienalga plikšķināja. — Varbūt man pateikt dažus vārdus?

Viņš laikam no Aragoga ieguvis daudz kvalitativas indes, Harijs nodomāja, jo, nostājies bedres malā, Gliemjrags apmierināti smaidīja un ierunājās zemā, iespaidīgā balsī: — Paliec sveiks, Aragog, arahnidu ķēniņ! Tie, kas tevi pazina, nekad neaizmirsīs tavu ilgo un uzdcīgo draudzību! Kaut ari tavas miesas satrūdēs, tavs gars ir palicis tavu meža māju klusajos, tīkliem pieaustajos nostūros. Lai mūžam zeļ tavi daudzacainie pēcteči un tavi cilvēku draugi rod mierinājumu par savu smago zaudējumu.

—    Tas bij… tas bij… brīnišķi! — ieaurojās Hagrids un sabruka komposta kaudzē, raudādams vēl jo gaužāk.

—    Tā, tā, — teica Gliemjrags, pavicinādams zizli, milzīgā zemes kaudze pacēlās gaisā un tad, apslāpēd noribot, nokrita uz mirušā zirnekļa miesām, izveidojot līdzenu uzkalnu. — Iesim iekšā un mazliet iedzersim. Pieej viņam otrā pusē, Harij… Jauki… Celies, Hagrid… Labi…

Viņi nosēdināja Hagridu krēslā pie galda. Ilknis, kas bēru laikā bija slēpies savā grozā, tagad vieglā gaitā pietecēja klāt un, kā parasti, ielika savu smago galvu Harijam klēpī. Gliemjrags atkorķēja vienu no atnestajām vīna pudelēm.

—      Es pārbaudīju visas, tās nav saindētas, — viņš drošināja Hariju, gandrīz visu vīnu no pirmās pudeles ieliedams Hagrida spaiņa lieluma krūzē un pasniegdams to Hagridam. — Liku vienam mājas elfam nogaršot no katras pudeles — pēc tā, kas notika ar tavu nabaga draugu Rūpertu.

Harijs ar gara acīm jau redzēja, kāda izteiksme parādīsies Hermiones sejā, ja viņa padzirdēs par šo varmācību pret mājas elfiem, un nosprieda viņai par to nestāstīt.

—     Viena Harijam… — teica Gliemjrags, otras pudeles saturu sadalidams pa divām krūzēm, — un viena man. Jā, — viņš augstu pacēla savu krūzi, — par Aragogu.

—   Par Aragogu, — vienā balsi atsaucās Harijs un Hagrids.

Gan Gliemjrags, gan Hagrids krietni ieķēra. Turpretim Harijs,

kura tālāko ceļu izgaismoja vislaime, zināja, ka viņam dzert nevajag, tikai izlikās iedzeram malku un nolika krūzi atpakaļ uz galda.

—     Es tak izperināj šo no olas, vadzi, — dziļās sāpēs sacīja Hagrids. — Tāds pavisam mazulīts izšķīlās. Kā tāds pekiniets.

—   Burvīgi, — teica Gliemjrags.

—   Skolā es šo turēj atvilktnē, kamēr… nūja…

Hagrida seja satumsa, un Harijs zināja, kāpēc: Toms Melsudors bija parūpējies, lai Hagridu izmestu no skolas, apsūdzot Noslēpumu kambara atvēršanā. Taču Gliemjrags, šķiet, neklausījās: viņš skatījās griestos, pie kuriem karājās vairāki misiņa podi, un arī gara, zīdaina spoži baltu matu šķetere.

—   Tie taču nebūs vienradža astri, Hagrid?

—    Ā, i gan, — vienaldzīgi attrauca Hagrids. — Izrauti no šamu astēm, saproties, aizķeras aiz zariem un paliek mežā…

—   Bet, vecīt mīļais, vai tu zini, cik tie ir dārgi?

—    Es tos liek ap pārsējiem, kad manim kāds kustonitis slims, — plecus paraustīdams, sacīja Hagrids. — Traki noder… varen stipri, saproties.

Gliemjrags iedzēra vēl vienu pamatigu malku, nu jau viņa skats uzmanīgi šaudījās pa būdiņu, meklējot — Harijs zināja — vēl kādus dārgumus, ko varētu pārvērst bagātīgos ozolmucās izturēta medalus, cukurotu ananasu un samta smokingu krājumos. Viņš no jauna piepildīja Hagrida krūzi un arī savējo, izprašņādams milzi, kādas būtnes šajos laikos dzīvo mežā un kā Hagridam izdodas tās visas pieskatīt. Hagrids, kuram dzēriena un Gliemjraga glaimīgās intereses iespaidā bija atraisījusies mēle, pārstāja slaucīt acis un laimīgs uzsāka garu skaidrojumu par koklīžu ganāmpulkiem.

Tobrīd vislaime idn kā iebikstīja Harijam sānos un viņš pamanīja, ka Gliemjraga atnestā vīna krājums strauji izsikst. Harijam vēl nekad nebija izdevies veikt piepildīšanas burvestību bez vārdiem, taču doma, ka šovakar tas varētu neizdoties, bija smieklīga. Jā, nudien, Harijs, savā nodabā smaidīdams, nedz Hagrida, nedz Gliemjraga neievērots (tie tagad pamīšus vērpa stāstus par nelegālu pūķa olu tirdzniecību), viņš pagaldē ar zizli norādīja uz gandrīz tukšajām pudelēm, un tās nekavējoties sāka piepildīties no jauna.

Apmēram pēc stundas Hagrids un Gliemjrags sāka uzsaukt ekstravagantus tostus: par Cūkkārpu, par Dumidoru, par elfu darīto vīnu un…

—    Par Hariju Poteru! — iebaurojās Hagrids un iestrēba tā, ka krietna tiesa no četrpadsmitā izdzertā spaiņa notecēja pār zodu.

—   Jā, nudien, — maķenīt neskaidri kliedza Gliemjrags, — par Pāriju Hoteru, Izredzēto Zēnu, kas… nu… kaut kā tā, — viņš nomurdēja un arī ņēmās strēbt.

Drīz vien Hagrids atkal kļuva raudulīgs un uztiepa Gliemjragam visu vienradža asti, un viesis to iebāza azotē, brēkdams: — Par draudzību! Par dāsnumu! Par desmit galeoniem astrā!

Un brīdi pēc tam Hagrids ar Gliemjragu apkampušies sēdēja plecu pie pleca, vilkdami lēnu, skumju dziesmu par mirstošu burvi, vārdā Odo.

—    Ā-ā-ā, krietni ļaudis mirst jauni, — murmināja Hagrids un pēkšņi noslīga uz galda, maķenīt šķielēdams, kamēr Gliemjrags turpināja trallināt piedziedājumu. — Man tēvs mira jauns… un tev mamma ar tēt, Harij…

Lielas, treknas asaras atkal sāka ritēt no Hagrida saraudāto acu kaktiņiem; viņš saķēra Harija roku un ņēmās to kratīt.

—    Krietnāku ragi, ne burvanu viņ vecumā es nemūžam nav redzējs… trakas liets… trakas…

— Un varoni Oc1o tie pārnesa mājās, Kur zēnībā ganos viņš gāj,

gaudulīgi vilka Gliemjrags.

— Tie bedīja viņu, bet ačgārni mice, Un zizlis bij pušu, ak vai.

—     …traki, — nokunkstējās Hagrids, viņa lielā, pinkainā galva sāniski novēlās uz sakrustotajām rokām, un viņš aizmiga, skaļi krākdams.

—     Piedošanu, — nožagodamies teica Gliemjrags, — nespētu noturēt meldiņu, pat paša dzīvību glābdams.

—    Hagrids jau nedomāja to dziedāšanu, — klusi sacīja Harijs.

—    Viņš runāja par to, kā nomira mana mamma un tētis.

—     Ā, — novilka Gliemjrags, apslāpēdams pamatīgu atraugu.

—    Vai, vai. Jā, tas bija… traki, nudien. Traki… traki…

Izskatījās, ka viņam galīgi nav skaidrs, ko lai saka, un viņš glābās, atkal pieliedams krūzes.

—   Tu droši vien… tu droši vien neatceries, Harij? — viņš neveikli jautāja.

—    Nē — nu, man bija tikai gadiņš, kad viņi gāja bojā, — teica Harijs, skatīdamies, kā sveces liesmu plivina Hagrida smagie krācieni. — Bet pa šo laiku esmu ļoti daudz uzzinājis par to, kā tas notika. Tētis nomira pirmais. Vai jūs to zinājāt?

—   Nē… nezināju, — paklusām atbildēja Gliemjrags.

—   Jā… Voldemorts viņu noslepkavoja un tad pārkāpa pāri viņa līķim, lai tiktu klāt mammai, — teica Harijs.

Gliemjrags nodrebēja pie visām miesām, bet izskatījās, ka viņš nejaudā novērst šausmu pilno skatienu no Harija sejas.

—     Viņš lika, lai mamma paiet nost, — nesaudzīgi turpināja Harijs. — Pats viņš man teica, ka viņas nāve esot bijusi lieka. Viņš gribēja tikai mani. Viņa būtu varējusi aizbēgt.

—   Vai, vai, — izdvesa Gliemjrags. — Viņa būtu varējusi… gluži lieki… tas ir šausmīgi…

—    Jā, ir gan! — Harijs atsaucās tikai mazliet skaļāk par čukstu.

—    Bet viņa pat neizkustējās. Tētis jau bija miris, un viņa negribēja, lai arī man būtu jāmirst. Viņa mēģināja Voldemortu lūgties… bet tas tikai

smējās…

—    Diezgan! — pēkšņi sacīja Gliemjrags, paceldams trīcošu roku.

—    Nudien, mīļo zēn, diezgan… es esmu vecs vīrs… kam man klausīties… es negribu dzirdēt…

—     Es aizmirsu, — meloja Harijs, kam ceļu rādīja vislaime.

—   Jums taču viņa patika, jā?

—    Vai man viņa patika? — pārjautāja Gliemjrags, viņa acis atkal bija asaru pilnas. — No tiem, kas viņu pazina, es nespēju iedomāties nevienu, kuram viņa varētu nepatikt… Tik drosmīga… Tik jautra… Tas bija pats briesmīgākais…

—    Bet jūs negribat palīdzēt viņas dēlam, — sacīja Harijs. — Viņa manis dēļ atdeva dzīvību, bet jūs negribat dot man atmiņas.

Būdā dārdēja Hagrida krācieni. Harijs neatlaidīgi lūkojās Gliemjraga asaru pilnajās acīs. Mikstūru pasniedzējs, šķiet, nespēja novērsties.

—     Nesaki tā, — viņš čukstēja. — Tā nav… Ja tās varētu tev palīdzēt, tad protams… bet tās nav izmantojamas…

—    Ir gan, — skaidri pateica Harijs. — Dumidoram ir vajadzīga informācija. Man ir vajadzīga informācija.

Viņš zināja, ka nav ko bīties: vislaime ziņoja, ka no rīta Gliemjrags pilnīgi neko neatcerēsies. Skatīdamies Gliemjragam tieši acīs, Harijs mazliet pieliecās.

—    Es esmu Izredzētais. Man viņš jānogalina. Man vajag tās atmiņas.

Gliemjrags kļuva bālāks nekā jebkad; uz viņa spīdīgās pieres vizēja sviedri.

—   Tad tu esi Izredzētais?

—   Protams, — nesatricināmi atbildēja Harijs.

—   Bet tad… mīļo zēn… tu prasi ko ļoti svarīgu… īstenībā tu prasi, lai es tev palīdzu iznīcināt…

—  Jūs nevēlaties tikt vaļā no burvja, kas nogalināja Liliju Evansu?

—   Harij, Harij, protams, ka vēlos, bet…

—   Jums ir bail, ka viņš uzzinās, ka jūs man palīdzējāt?

Gliemjrags neatbildēja; viņš izskatījās pārbijies.

—   Esiet drosmīgs kā mana māte, profesor…

Gliemjrags pacēla tuklo roku un piespieda trīcošos pirkstus pie mutes; brīdi viņš izskatījās kā nejēgā pāraudzis zīdainis.

—     Es nelepojos… — viņš čukstēja starp pirkstiem. — Man ir kauns par to… ko es atceros… Man šķiet, todien es laikam nodarīju lielu postu…

—    Nedodams man šīs atmiņas, jūs neko nevēršat par labu, — teica Harijs. — Atdodams tās, jūs rīkotos ļoti drosmīgi un cildeni.

Hagrids miegā noraustījās un krāca tālāk. Gliemjrags un Harijs nenovērsdamies lūkojās viens otrā pāri notecējušajai svecei. Klusums bija ilgs, ļoti ilgs, bet vislaime lika Harijam nebilst ne vārda un nogaidīt.

Tad, ļoti lēnām, Gliemjrags iebāza roku kabatā un izvilka savu zizli. Pabāzis otru roku zem apmetņa, viņš sadabūja tukšu pudelīti. Vēl aizvien raudzīdamies Harijam acīs, Gliemjrags ar zižļa galu pieskārās sev pie deniņiem, un, kad viņš pavilka zizli nostāk, līdzi, aizķēries aiz zižļa gala, stiepās ari garš, sudrabots atmiņu pavediens. Atmiņas stiepās arvien garākas un garākas, līdz pārtrūka un šūpojās zižļa galā, sudrabotas un spožas. Gliemjrags ielaida tās pudelītē, kur tās saritinājušās izpletās, mutuļojot kā gāze. Viņš ar trīcošu roku aizkorķēja pudelīti un pāri galdam pasniedza to Harijam.

—   Liels paldies, profesor.

—    Tu esi labs zēns, — teica profesors Gliemjrags, un pāri treknajiem vaigiem viņa valzirga ūsās ritēja asaras. — Un tev ir viņas acis…Tikai nedomā par mani pārāk ļauni, kad būsi tās redzējis…

Un tad arī viņš nolika galvu uz rokām, dziļi nopūtās un aizmiga.

DIVDIESMIT TREŠA NODAĻA HORKRUSTI

Lavīdamies atpakaļ uz pili, Harijs juta, ka vislaimes iedarbība sāk izsīkt. Ārdurvis vēl bija vaļā, taču trešajā stāvā viņš pamanīja Pīvzu un, sāniski iemukdams vienā no slepenajām ejām, tikai par mata tiesu izspruka no pieķeršanas. Nokļuvis līdz. Resnās kundzes portretam un norāvis paslēpni, viņš nebūt jutās pārsteigts par pagalam nelaipno sagaidīšanu.

—   Kā tev šķiet, cik tagad ir pulkstenis?

—   Es ļoti atvainojos — man bija svarīgas darīšanas…

—   Nu, parole pusnaktī mainījās, tā ka tev laikam nāksies nakšņot gaitenī!

—    Tu joko! — izsaucās Harijs. — Kāpēc lai tā būtu mainījusies pusnaktī?

—   Kā ir, tā ir, — atteica Resnā kundze. — Ja tev kaut kas nepatīk, ej un runā ar direktoru, drošību pastiprināja viņš.

—   Fantastiski, — ar rūgtumu noteica Harijs, skatīdamies uz cieto grīdu. — Vienkārši spoži. Labi, es iešu un parunāšu ar Dumidoru, ja vien viņš ir tepat, tāpēc ka tieši viņš gribēja, lai es…

—    Viņš ir tepat, — Harijam aiz muguras pavēstīja kāda balss. — Profesors Dumidors atgriezās pirms stundas.

Uz Harija pusi slīdēja Gandrīz-Bezgalvas-Niks, viņa galva, kā allaž, ļengājās uz krokotās apkakles.

—     Asiņainais Barons man teica, ka redzējis direktoru pārrodamies, — Niks sacīja. — Barons teica, ka viņš it kā esot izskatījies priecīgs, tikai maķenīt noguris, protams.

—   Kur viņš ir? — Harijs jautāja, sirdij salecoties.

—    Ā, vaid un šķindinās pa Astronomijas torni, tur viņam mīļākā…

—   Ne jau Asiņainais Barons — Dumidors!

—   Ā — savā kabinetā, — atteica Niks. — Spriežot pēc tā, ko teica Barons, viņam bijis šis tas darāms pirms iegriešanās…

—   Jā, bija gan, — Harijs sacīja, viņam krūtīs kvēloja sajūsma par izredzēm pastāstīt Dumidoram, ka viņš ir ieguvis atmiņas. Viņš apcirtās uz papēžiem un joza projām, nepievērsdams uzmanību Resnās kundzes klaigām:

—    Nāc atpakaļ! Labi, es samelojos! Es dusmojos par to, ka tu mani pamodināji! Parole joprojām ir "lentenis"!

Taču Harijs jau traucās atpakaļ pa gaiteni un pēc dažām minūtēm uzsauca "īrisu eklēri" Dumidora gargujai, kas palēca sānis, ielaizdama Hariju vītņu kāpnēs.

—     Iekšā! — uzsauca Dumidors, kad Harijs pieklauvēja. Viņš izklausījās pārguris.

Harijs atgrūda vaļā durvis. Dumidora kabinets izskatījās gluži tāds pats kā vienmēr, tikai aiz logiem bija melnas, zvaigžņotas debesis.

—    Mīļo stundiņ, Harij, — pārsteigts sacīja Dumidors. — Kam varu pateikties par šo ļoti vēlo prieku?

—   Ser… es dabūju. Es dabūju no Cliemjraga tās atmiņas.

Harijs izvilka sīciņo stikla pudelīti un parādīja to Dumidoram.

Kādu brīdi direktors izskatījās apstulbis. Tad viņa sejā atplauka plats smaids.

—     Harij, kāda pasakaina ziņa! Nudien, jūs esat malacis! Es zināju, ka spēsiet!

Acīm redzami aizmirsis par vēlo stundu, viņš steigšus metās apkārt rakstāmgaldam, paņēma veselajā rokā pudelīti ar Gliemjraga atmiņām un lieliem soļiem piesteidzās pie skapja, kur glabājās Domnīca.

—   Un tagad, — teica Dumidors, nolicis akmens bļodu uz galda un ielējis tajā pudelītes saturu. — Tagad mēs beidzot redzēsim. Harij, žigli…

Harijs paklausīgi noliecās pār Domnīcu un juta pēdas atraujamies no kabineta grīdas… Viņš atkal krita cauri tumsai un piezemējās Horācija Gliemjraga klasē pirms daudziem gadiem.

Tur bija daudz jaunākais Gliemjrags ar biezajiem, mirdzošajiem salmu krāsas matiem un gaiši rudajām ūsām, viņš atkal sēdēja sava kabineta ērtajā atzveltnī, uzlicis kājas uz samta kājsoliņa, vienā rokā turēdams vīna glāzīti, ar otru rakņādamies pa iecukurotu ananasu kārbu. Un tur bija pusducis pusauga zēnu, kas sēdēja ap Gliemjragu, un viņu vidū bija Toms Melsudors, kam uz pirksta mirdzēja Svereldo gredzens ar melno akmeni.

Dumidors piezemējās blakus Harijam tieši tai brīdī, kad Melsudors jautāja: — Ser, vai taisnība, ka profesore I'riecasdoma aiziet pensijā?

—     Tom, Tom, pat ja es zinātu, tad nedrīkstētu tev teikt, — atsaucās Gliemjrags un piedraudēja Melsudoram ar pārmetošu, cukurainu pirkstu, vienlaikus piemiegdams ar aci. — Jāsaka, es vēlētos zināt, kur tu iegūsti informāciju zēn, jo tu esi zinošāks nekā puse pasniedzēju, jā, jā.

Melsudors smaidīja; pārējie zēni smējās un apveltīja viņu ar apbrīnā mirdzošiem skatieniem.

—    Ar tavu pārdabisko spēju zināt to, kas tev nav jāzina, un ar tavu izsmalcināto pieglaimošanos svarīgiem cilvēkiem — starp citu, paldies par ananasiem, tev pilnīga taisnība, tie ir mani mīļākie…

Vairāki zēni atkal ieķiķinājās.

—   …es paklusām gaidu, ka nepaies ne divdesmit gadu, kad tu jau būsi burvestību ministrs. Piecpadsmit, ja turpināsi sūtīt man ananasus, man ministrijā ir izcili sakari.

Toms Melsudors dkai pasmaidīja, taču pārējie atkal sāka smieties. Harijs ievēroja, ka viņš grupā nebūt nebija vecākais, tomēr pārējie, šķiet, uzskatīja viņu par vadoni.

—   Nezinu, vai politika ir man piemērota, ser, — viņš teica, kad smiekli noklusa. — Pirmkārt, man nav gluži īstā biogrāfija.

Pāris tuvākie zēni pārmija vīpsnās. Harijs nešaubījās, ka viņi uzjautrinās par kādu pašiem vien zināmu joku, par kaut ko tādu, ko zināja — vai domājās zinām, ņemot vērā savas bandas vadoņa slaveno senci.

—   Blēņas, — mundri attrauca Gliemjrags, — ar tādām spējām kā tavējās ir pilnigi vienalga, vai tu nāc no pieklājīgas burvju cilts vai ne. Nē, tu tālu tiksi, Tom, un, runājot par audzēkņiem, es vēl nekad neesmu kļūdījies.

Zelta pulkstenītis uz Gliemjraga rakstāmgalda nosita vienpadsmit, un viņš atskatījās.

—     Mīļo stundiņ, vai jau ir tik vēls? — izsaucās Gliemjrags. — Tagad labāk ejiet, zēni, citādi mums visiem būs nepatikšanas. Svešovski, es vēlos rīt redzēt tavu eseju, citādi būs soda darbi. Tas pats atdecas arī uz tevi, Kleper!

Zēni cits pēc cita atstāja klasi. Gliemjrags iztusnijās no sava atzveltņa un aiznesa tukšo glāzi līdz rakstāmgaldam. Aiz muguras kaut kas sakustējās, un viņš atskatījās: Melsudors joprojām stāvēja klasē.

—    Skaties, Tom, — teica Gliemjrags, pagriezies un ieraudzījis viņu joprojām tepat. — Tu taču negribi, lai tevi pieķer ārpus guļamistabas tik vēlā stundā, turklāt tu, prefekts…

—   Ser, es vēlētos jums kaut ko pajautāt.

—   Jautā vien, zēniņ, jautā vien…

—   Ser, es te tā iedomājos — ko jūs zināt… par horkrustiem?

Gliemjrags viņu vērīgi uzlūkoja, ar resnajiem pirkstiem izklaidīgi glaudīdams vīna glāzes peciņu.

—   Projekts aizsardzībā pret tumšajām zintīm, jā?

Taču Harijs noprata, ka Gliemjrags lieliski zina — tas nav nekāds skolasdarbs.

—    Ne gluži, ser, — teica Melsudors. — Es uzdūros šim vārdam vienā grāmatā un isti nesaprotu, ko tas nozīmē.

—     Nē… nu… atrast Cūkkārpā kādu grāmatu, kurā būtu paskaidrots, kas ir horkrusti, būtu ļoti ķēpīgs darbs, Tom, tie nāk no ļoti tumšām zintim, tik tiešām, ļoti tumšām, — teica Gliemjrags.

—    Bet jūs acīmredzot par tiem zināt visu, ser? Es gribēju teikt — tāds burvis kā jūs — atvainojiet, protams, jūs droši vien nedrīkstat man stāstīt… Es tikai zināju, ja kāds vispār man varētu ko pastāstīt, tas būtu jūs — tāpēc es iedomājos pajautāt…

Ļoti meistarīgi, Harijs domāja, šī minstināšanās, sadzīviskais tonis, piesardzīgi glaimi, nekā pārspīlēta. Viņam, Harijam, bija tik bieži nācies mēģināt izmānīt informāciju no tādiem, kas liedzas jelko izpaust, un viņš spēja novērtēt lietpratēja darbu. Viņš saprata, ka Melsudoram šo te zināt gribējās ļoti, ļoti; iespējams, viņš šim mirklim bija gatavojies jau vairākas nedēļas.

—     Hm, — teica Gliemjrags, neskatīdamies uz Melsudoru, bet spēlēdamies ar savas iecukuroto ananasu kārbas vāka lentīti, — hm, vispārējs priekšstats tev, protams, nekaitētu. Tāpēc vien, lai tu saprastu, ko šis jēdziens nozīmē. Par horkrustu sauc priekšmetu, kurā kāds noglabājis daļu no savas dvēseles.

—   Es īsti nesaprotu, kā tas ir, — teica Melsudors.

Viņš ļoti piesargājās, lai balss viņu nenodod, taču Harijs manīja, ka Melsudors ir uzbudināts.

—   Hm, saproti, tu sašķel savu dvēseli, — teica Gliemjrags, — un noslēp daļu no tās kādā priekšmetā ārpus sava ķermeņa. Tādējādi, pat ja ar tavu ķermeni kaut kas atgadās vai tas tiek iznīcināts, tu nemirsti, jo daļa dvēseles paliek uz zemes neskarta. Bet, protams, eksistence šādā veidolā…

Gliemjrags saviebās, bet Harijs atminējās vārdus, ko bija dzirdējis pirms nepilniem diviem gadiem: — Es tiku izplēsts no paša miesas, nebiju vairs pat gars, nebiju pat tik daudz kā sīks spociņš… Tomēr biju dzīvs.

—    Nebūs daudz tādu, kas to gribētu, Tom, pavisam nedaudzi. Nāve būtu tīkamāka.

Taču Melsudora alkas vairs nebija noslēpjamas: sejā iesvēlās dedzība, viņš vairs nespēja valdīt savu kārestību.

—   Kā var sašķelt dvēseli?

—    Hm, — neveikli juzdamies, nomurmināja Gliemjrags, — tev jāsaprot, ka dvēselei vajag palikt veselai un neskartai. Sašķelšana ir varmāciba, tas ir pretdabiski.

—   Bet kā to dara?

—     Ar ļaundarību — ar vislielāko ļaundarību. Caur slepkavību. Slepkavība saplēš dvēseli. Burvis, kas nolēmis radīt horkrustu, izmanto šo posta darbu paša labumam: viņš iesaiņo atšķelto daļu…

—   Iesaiņo? Bet kā…?

—    Ir buramvārdi, nejautā man, es nezinu! — Gliemjrags sacīja, kratīdams galvu kā vecs zilonis, kuram knišļi neliek mieru. — Vai es izskatos pēc tāda, kas būtu to izmēģinājis — vai es izskatos pēc slepkavas?

—   Nē, ser, protams, ne, — manīgi atsaucās Melsudors. — Atvainojiet… Es negribēju aizskart…

—     Nē jau, nē, es nemaz neesmu aizskarts, — paskarbi teica Gliemjrags. — Zināma ziņkāre par šādām lietām ir dabiska… Noteikta kalibra burvjus allaž valdzinājis šis maģijas aspekts…

—    Jā, ser, — teica Melsudors. — Es tikai nesaprotu — tīri ziņkārības pēc — nu, vai ar vienu horkrustu pietiek? Vai dvēseli var sašķelt tikai vienu reizi? Vai nebūtu labāk, vai cilvēks nekļūtu stiprāks, ja sadalītu dvēseli vairākās daļās, nu, piemēram, ja reiz septiņi ir pats varenākais maģiskais skaitlis, vai septiņas…

—    Pie Merlina bārdas, Tom! — iesmilkstējās Gliemjrags. — Septiņas! Vai nav gana drausmīgi iedomāties, ka jānogalina viens cilvēks? Un vienalga… jau sašķelt dvēseli ir briesmu darbs… bet saplēst to septiņās daļās…

Tagad Gliemjrags izskatījās dziļi nobažījies: viņš blenza uz Melsudoru, it kā būtu viņu ieraudzījis pirmoreiz, un Harijs noprata, ka viņš nožēlo, ka vispār ir ielaidies šai sarunā.

—    Bez šaubām, — viņš murmināja, — viss, ko mēs apspriežam, ir tīri hipotētisks, vai ne? Tīri akadēmisks…

—   Jā, ser, bez šaubām, — veikli teica Melsudors.

—    Bet vienalga, Tom… paturi pie sevis to, ko es teicu — ko mēs, tā sakot, apspriedām. Tas, ka mēs te pļāpājam par horkrusdem, nevienam nepatiks. Cūkkārpā, zini, tā ir aizliegta tēma… Dumidors šai ziņā ir īpaši nešpetns…

—    Es neteikšu ne vārda, ser, — Melsudors apsolīja un aizgāja, taču Harijs paspēja pamanīt, ka viņa sejā staroja tā pati mežonīgā līksme, kāda bija parādījusies mirklī, kad viņš uzzināja, ka ir burvis, līksme, kas nevis darīja viņa vaibstus glītākus, bet sazin kā vērta tos necilvēciskus…

—   Paldies, Harij, — klusi teica Dumidors. — Iesim…

Kad Harijs atkal piezemējās direktora kabinetā, Dumidors jau sēdēja pie sava rakstāmgalda. Arī Harijs apsēdās un gaidīja, ko Dumidors sacīs.

—    Es jau ļoti ilgi cerēju ieraudzīt šo pēdējo pierādījumu, — beidzot ierunājās direktors. — Tas apstiprina teoriju, kuru es esmu izstrādājis, tas liecina, ka man ir taisnība, bet es arī redzu, cik bezgala tāls ceļš vēl ejams…

Pēkšņi Harijs pamanīja, ka pilnīgi visi vecie direktori un direktrises pie sienām sakārtajos portretos bija pamodušies un klausījās sarunā. Kāds korpulents burvis ar sarkanu degunu pat bija izvilcis klausāmo radziņu.

—    Jā, Harij, — teica Dumidors, — es nešaubos, ka saprotat, cik svarīga ir liecība, ko mēs tikko dzirdējām. Būdams tikpat vecs kā šobrīd jūs — daži mēneši šurp vai turp —, Toms Melsudors darīja, ko spēdams, lai kļūtu nemirstīgs.

—   Tātad jūs domājat, ka viņam tas izdevās, ser? — Harijs jautāja. — Viņš pagatavoja horkrustu? Un tāpēc viņš neaizgāja bojā toreiz, kad man uzbruka? Viņš bija kaut kur noslēpis horkrustu? Daļa dvēseles palika neskarta?

—    Daļa… vai vairākas, — sacīja Dumidors. — Jūs dzirdējāt, ko

Voldcmorts teica: visvairāk viņš vēlējās dzirdēt Horācija domas par to, kas notiks ar burvi, kurš radīs vairāk nekā vienu horkrustu — kas notiks ar burvi, kas tik ļoti vēlētos izvairīties no nāves, ka būtu gatavs slepkavot vairākas reizes, atkārtoti saplēst savu dvēseli, lai noglabātu to daudzos, savrup paslēptos horkrustos. Neko tādu viņš nevarētu izlasīt nevienā grāmatā. Ciktāl man zināms — ciktāl, bez šaubām, bija zināms Voldemortam —, vēl neviens burvis nebija sašķēlis savu dvēseli vairāk nekā divās daļās.

Dumidors apklusa, sakārtodams domas, un tad sacīja: — Pirms četriem gadiem es ieguvu ko tādu, ko uzskatīju par drošu pierādījumu tam, ka Voldemorts tiešām sašķēlis savu dvēseli.

—    Kur? — jautāja Harijs. — Kā?

—   Jūs man to sagādājāt, Harij, — Dumidors atbildēja. — Dienasgrāmatu, Melsudora dienasgrāmatu, kur bija rakstīts, kā atvērt Noslēpumu kambari.

—    Es nesaprotu, ser, — teica Harijs.

—   Jā, — kaut arī es neredzēju, kā Melsudors iznāca no dienasgrāmatas, fenomenu, par kuru jūs man stāstījāt, es nekad nebiju redzējis. Atmiņa sāk pati rīkoties un pati domāt? Atmiņa izsūc dzīvību meitenei, kurai rokās iekritusi? Nē, šajā burtnīcā dzīvoja kaut kas daudz briesmīgāks… dvēseles fragments, par to es biju tikpat kā pārliecināts. ŠI dienasgrāmata bija horkrusts. Taču tas radīja tikpat jautājumu, cik atbilžu.

Mani visvairāk interesēja un uztrauca tas, ka šī dienasgrāmata bija iecerēta gan kā ierocis, gan kā sargs.

—    Es tik un tā nesaprotu, — teica Harijs.

—    Jā, šī dienasgrāmata darbojās tā, kā jādarbojas horkrustam — citiem vārdiem, tajā noslēptais dvēseles fragments bija saglabājies un nepārprotami veicis savu uzdevumu — novērsis īpašnieka nāvi. Bet skaidrs, ka Melsudors bija vēlējies, lai šo dienasgrāmatu kāds lasītu, lai daļa viņa dvēseles iemājotu kādā citā vai to apsēstu, un Slidena briesmonis atkal ieraudzītu dienas gaismu.

—      Nu, viņš negribēja, lai tik cītīgie pūliņi izrādītos veltīgi, — teica Harijs. — Viņš gribēja, lai visi zina, ka viņš ir Slidena mantinieks, jo toreiz viņam nebija izdevies iemantot šo godu.

—     Pilnigi pareizi, — pamādams ar galvu, noteica Dumidors, — bet vai saprotat, Harij — ja reiz viņš bija iecerējis, ka dienasgrāmata tiks nodota — vai uztiepta — kādam nākotnes Cūkkārpas audzēknim, viņam bijis dziļi vienalga, kas notiks ar tik vērtīgo viņa dvēseles fragmentu, kas tajā paslēpts. Horkrusta jēga, kā jau profesors Gliemjrags paskaidroja, ir pasargāt daļu sevis klusībā un drošībā, nevis nosviest to kādam ceļā, riskējot, ka tā var aiziet bojā — tieši tā, kā tas notika. Šā dvēseles fragmenta vairs nav: jūs par to parūpējāties. Bezrūpība, ar kādu Voldemorts izrīkojās ar šo horkrustu, mani biedēja visvairāk. Tā lika domāt, ka viņš ir radījis — vai iecerējis radīt — arī citus horkrustus, un tāpēc pirmā zaudējums nav nekas briesmīgs. Man negribējās tam ticēt, taču tikai tā viss bija izskaidrojams. Tad, pēc diviem gadiem, jūs man pastāstījāt, ka tonakt, kad Voldemorts atgriezās savā ķermenī, viņš saviem nāvēžiem ir pateicis kaut ko ārkārtīgi daiļrunīgu un draudīgu: — Es, kas pa ceļu, kurš ved uz nemirstību, biju aizgājis tālāk nekā jebkurš cits. Jūs man teicāt, ka viņš esot tā paziņojis. Tālāk nekā jebkurš cits. Un man likās, ka es zinu, ko tas nozīmē, lai arī nāvēži to nezināja. Viņš runāja par saviem horkrustiem, par horkrustiem daudzskaitlī, Harij, un es neticu, ka jebkuram citam burvim tādi jebkad būtu bijuši. Taču viss sakrita: gadiem ejot, lords Voldemorts kļuva arvien necilvēciskāks, un man šķiet, ka viņa pārvērtības ir izskaidrojamas tikai ar to, ka sakropļotā dvēsele vairs nav ietilpināma mūsu izpratnē "parastā ļaunumā"…

—    Tātad viņš kļuva nenogalināms, slepkavodams citus? — jautāja Harijs. — Kāpēc viņš nepagatavoja vai nenozaga Filozofu akmeni, ja reiz tik ļoti gribējās būt nemirstīgam?

—    Jā, mēs zinām, ka viņš mēģināja to paveikt, pirms pieciem gadiem, — Dumidors atbildēja. — Bet ir vairāki iemesli, kālab, man šķiet, Filozofu akmens lordam Voldemortam nešķita tik pievilcīgs kā horkrusti. Kaut arī dzīvības eliksīrs patiešām pagarina dzīvi, tas ir jādzer regulāri, visu mūžību, ja vēlies saglabāt savu nemirstību.

Tādējādi Voldemorts būtu pilnībā atkarīgs no eliksīra un, ja tas izsīktu vai tiktu saindēts vai ja Akmeni kāds nozagtu, viņš nomirtu gluži tāpat kā jebkurš. Atceraties, Voldemortam patīk rīkoties vienam pašam. Man šķiet — doma, ka viņš varētu būt atkarīgs kaut vai no eliksīra, viņam bija nepanesama. Protams, viņš bija gatavs to dzert, lai tiktu ārā no baigās pusdzīves, kādai bija nolemts pēc uzbrukuma jums, bet tikai tāpēc, lai atgūtu miesu. Pēc tam — par to es esmu pārliecināts — viņš grasījās arī turpmāk paļauties uz saviem horkrustiem: ja vien viņam izdotos atgūt cilvēka veidolu, neko vairāk nevajadzētu. Saprotat, viņš jau bija nemirstīgs… vai tik tuvu nemirstībai, cik cilvēkam iespējams. Taču tagad, Harij, bruņojušies ar šo informāciju, ar pašām svarīgākajām atmiņām, kuras jums izdevās mums sagādāt, noslēpumam, kā darīt galu lordam Voldemortam, mēs esam tuvāk, nekā līdz šim kādam izdevies nokļūt. Jūs dzirdējāt, Harij: "Vai nebūtu labāk, vai cilvēks nekļūtu stiprāks, ja sadalītu dvēseli vairākās daļās, nu, piemēram, ja reiz septiņi ir pats varenākais maģiskais skatlis…" Septiņi ir pats varenākais maģiskais skaitlis. Jā, man šķiet, doma par dvēseles sašķelšanu septiņās daļās lordu Voldemortu bezgala valdzināja.

—     Viņš radīja septiņus horkrustus? — šausmās jautāja Harijs, un ari vairāki portreti pie sienām pauda šoku un dziļu sašutumu. — Bet tie taču var būt jebkur, visā pasaulē — paslēpti — aprakti zemē vai neredzami…

—     Priecājos, ka esat novērtējis, cik grandioza ir šī problēma, — nesatricināmi sacīja Dumidors. — Bet, pirmkārt, — nē, Harij: nevis septiņi horkrusti, bet seši. Septītā dvēseles daļa, lai cik sakropļota, mājo viņa atgūtajā ķermenī. Tieši šī daļa dzīvoja spokaino dzīvi tik daudzus gadus viņa trimdas laikā; bez tās viņam vispār nav nekādas patības. Šai septītajai dvēseles daļai tas, kurš vēlas Voldemortu nogalināt, uzbruks pēdējai — tai daļai, kas mājo viņa ķermenī.

—        Jā, tātad seši horkrusti, — mazliet izmisīgi izsaucās Harijs, kā lai mēs tos atrodam?

—    Jūs piemirstat… vienu no tiem jūs jau iznīcinājāt. Un es iznīcināju otru.

—   Jūs? — Harijs dedzīgi pārjautāja.

—    Jā gan, — Dumidors atbildēja un pacēla savu melno, it kā pārogļoto roku. — Gredzenu, Harij. Svereldo gredzenu. Un arī tam bija uzlikts drausmīgs lāsts. Ja ne — piedodiet man šo pienācīgas pieticības trūkumu — manas neparastās zināšanas un profesora Strupa savlaicīgā palīdzība, kad es, guvis drausmīgus ievainojumus, atgriezos Cūkkārpā, es nebūtu izdzīvojis, lai par to pastāstītu. Taču nokaltusi roka nešķiet nesamērīgi maza maksa par septīto daļu Voldemorta dvēseles. Šis gredzens vairs nav horkrusts.

—    Bet kā jūs to atradāt?

—    Nu, kā jums tagad zināms, daudzus gadus es uzskatīju par savu pienākumu atklāt iespējami vairāk par Voldemorta agrāko dzīvi. Es daudz un tālu ceļoju, apmeklēdams vietas, kur viņš reiz bijis. Uzgāju šo gredzenu paslēptu Stigru mājas drupās. Šķiet, reiz aizzieģelējis tajā daļu no savas dvēseles, Voldemorts vairs nevēlējās to nēsāt. Viņš to noslēpa, aizsargādams ar daudzām varenām burvestībām, būcenī, kur senlaikus bija dzīvojuši viņa senči (Morfins, protams, tad jau bija aizvests uz Azkabanu), nedomādams, ka es kādu dienu papūlēšos apmeklēt šis drupas un turēšu acis vaļā, meklējot maģiskas paslēptuves. Tomēr mums nevajadzētu pārlieku aizrautīgi sevi apsveikt. Jūs iznīcinājāt dienasgrāmatu, un es — gredzenu, bet, ja mūsu septiņās daļās sašķeltās dvēseles teorija ir pareiza, paliek vēl četri horkrusti.

—     Un tie var būt jebkur? — jautāja Harijs. — Vecās skārda bundžās vai, nezinu, tukšās mikstūru pudelēs…

—    Jūs domājat ejslēgas, Harij, kurām jābūt parastiem priekšmetiem, lai tās būtu grūti pamanīt. Vai tad lords Voldemorts pieļautu, ka viņa paša dārgā dvēsele glabājas skārda bundžās vai vecās mikstūru pudelēs? Jūs aizmirstat, ko es parādīju. Lords Voldemorts labprāt krāj trofejas, un viņam visvairāk patīk priekšmeti ar iespaidīgu burvju vēsturi. Viņa lepnums, ticība paša pārākumam, apņemšanās izkaldināt sev izcilu vietu burvju vēsturē: tas liek man domāt, ka Voldemorts savus horkrustus būs izvēlējies ar zināmu rūpību, meklējis priekšmetus, kuri tādu godu pelna.

—   Dienasgrāmata nemaz nebija tik sevišķa.

—   Dienasgrāmata, kā jau jūs pats teicāt, bija pierādījums, ka viņš ir Slīdeņa mantinieks; esmu pārliecināts, ka Voldemorts to uzskatīja par neiedomājami svarīgu.

—   Un tātad — pārējie horkrusti? — teica Harijs. — Jūs domājat, ka zināt, kādi tie ir, ser?

—    Varu tikai minēt, — Dumidors atbildēja. — Vairāku iemeslu dēļ — tos es jau nosaucu — es uzskatu, ka lords Voldemorts ir izvēlējies priekšmetus, kuri paši jau savā ziņā ir kaut kas izcils. Tādēļ es ceļoju pa Voldemorta pagātni, lūkodamies, vai neizdosies atrast pierādījumus, ka viņa tuvumā ir pazudušas šādas vērtslietas.

—   Kaklarota! — iesaucās Harijs. — Elšpūša biķeris!

—   Jā, — Dumidors smaidīdams sacīja, — es būtu gatavs derēt… varbūt ne gluži uz otru roku, bet uz dažiem pirkstiem gan, ka tie ir kļuvuši par trešo un ceturto horkrustu. Divi atlikušie, atkal pieņemot, ka pavisam viņš ir radījis sešus, ir lielāka problēma, tomēr es atļaušos minēt, ka, ieguvis Elšpūša un Slīdeņa dārgumus, viņš centies uzmeklēt Grifidoram un Kraukļanagam piederējušus priekšmetus. Četri priekšmeti, kas piederējuši četriem dibinātājiem, — esmu pārliecināts, ka Voldemorta iztēlei tas bijis ļoti spēcīgs valdzinājums. Es nevaru atbildēt, vai viņš ir mēģinājis atrast kādu Kraukļanaga dārgumu. Toties esmu pilnīgi pārliecināts, ka vienīgā zināmā Grifidora relikvija ir palikusi neskarta.

Ar saviem nomelnējušajiem pirkstiem Dumidors norādīja uz sienu aiz muguras, kur stikla kastē gulēja rubīniem rotāts zobens.

—   Vai jūs domājat, ka patiesibā viņš vēlējās atgriezties Cūkkārpā deši tamdēļ, ser? — jautāja Harijs. — Lai mēģinātu atrast kādu pārējo dibinātāju dārgumu?

—    Gluži manas domas, — sacija Dumidors. — Bet diemžēl tas mums neko daudz nelīdz, jo viņam nācās doties projām — vismaz tā es domāju —, neguvušam iespēju pārmeklēt skolu. Esmu spiests secināt, ka viņš tā ari neīstenoja savu mērķi savākt četriem dibinātājiem piederējušus priekšmetus. Viņam noteikti bija divi — iespējams, viņš atradis trešo, — bet tālāk mēs pagaidām netiekam.

—    Pat ja viņš ir ieguvis kādu Kraukļanaga vai Grifidora dārgumu, tik un tā vēl paliek sestais horkrusts, — uz pirkstiem skaitīdams, teica Harijs. — Ja nu vienigi viņš ticis pie abiem?

—    Nedomāju, — Dumidors atteica. — Man šķiet, es zinu, kas ir sestais horkrusts. Interesanti, ko jūs teiksiet, ja atzīšos, ka labu brīdi mani mulsināja tās čūskas, Nagīni, uzvedība?

—    Čūska? — satriekts pārjautāja Harijs. — Kā horkrustus var izmantot arī dzīvniekus?

—   Jā, to darīt nav ieteicams, — teica Dumidors, — jo uzticēt daļu dvēseles tādam, kas pats spēj domāt un kustēties, nepārprotami ir ļod riskanti. Taču, ja mani aprēķini ir pareizi, Voldemortam tobrid, kad viņš ieradās jūsu vecāku mājā ar nolūku jūs nogalināt, joprojām trūka viena horkrusta. Šķiet, ka horkrustu radīšanu viņš veica caur īpaši nozīmīgām slepkavībām. Jūs nenoliedzami tāds būtu. Viņš ticēja, ka, nogalinādams jūs, iznīcinās pareģojumā paustās briesmas. Viņš ticēja, ka tā kļūs neuzvarams. Esmu pārliecināts, ka pēdējo horkrustu viņš vēlējās radīt, noslepkavodams jūs. Kā mēs zinām, tas viņam neizdevās. Taču pēc vairākiem gadiem viņš izmantoja Nagīni, lai nogalinātu vecu vientiesi, un, iespējams, tad viņam ienāca prātā pārvērst čūsku par pēdējo horkrustu. Nagīni ir svarīga saikne ar Slideni, un tas vairo lorda Voldemorta noslēpumainību; man šķiet, šī čūska viņam ļoti patīk: viņu neapšaubāmi iepriecina tās sabiedrība, un izskatās, ka viņš ārkārtīgi spēcīgi valda pār to — pat šņāemutim tas ir neierasti.

—      Un tātad, — teica Harijs, — dienasgrāmatas vairs nav, gredzena vairs nav. Biķeris, kaklarota un čūska joprojām ir sveiki un veseli, un jūs domājat, ka var būt tāds horkrusts, kas reiz piederējis Kraukjanagam vai Grifidoram?

—    Apbrīnojami kodolīgs un precīzs kopsavilkums. Jā, — pamādams ar galvu, sacīja Dumidors.

—    Un tā… vai jūs vēl aizvien tos meklējat, ser? Vai tāpēc jūs dodaties projām?

—    Pareizi, — Dumidors apstiprināja. — Es meklēju jau ļoti ilgi. Domāju… iespējams… es driz atradīšu vēl vienu. Ir pazīmes, kas vieš cerību.

—   Un, ja tā būs, — žigli sacīja Harijs, — vai es drīkstu doties kopā ar jums, lai palīdzētu to iznīcināt?

Kādu bridi Dumidors ļoti vērīgi raudzījās Harijam acīs, tad sacīja: — Jā, domāju, ka jā.

—    Tiešām? — pārjautāja Harijs, ko atbilde pārsteidza nesagatavotu.

—   Ak jā, — viegli pasmaidīdams, sacīja Dumidors. — Man šķiet, jūs esat to pelnījis.

Harijs juta, ka sirds priekā notrīs. Tik labi bija beidzot nedzirdēt brīdinājumus un raižpilnus norādījumus. Direktorus un direktrises pie sienām Dumidora lēmums neiejūsmināja: Harijs redzēja, ka daži krata galvas un Fineass Nigells pat nosprauslojās.

—    Vai Voldemorts zina, kad kāds horkrusts tiek iznīcināts, ser? Vai viņš to jūt? — Harijs vaicāja, nepievērsdams portretiem uzmanību.

—    Ļoti interesants jautājums, Harij. Domāju, ka nejūt. Domāju, ka Voldemorts jau ir tik dziļi ieslīdzis ļaunumā un viņa patības svarīgākās daļas jau tik ilgi ir šķirtas, ka viņš nejūt kā mēs. Iespējams, savu zaudējumu viņš var uzzināt nāves mirklī… bet viņš, piemēram, nezināja, ka dienasgrāmata ir iznīcināta, kamēr nebija izdabūjis patiesību no Lūcija Malfoja. Man stāstīja — kad Voldemorts atklājis, ka dienasgrāmata ir sakropļota un tai atņemts viss spēks, viņa dusmas esot bijušas prātam neaptveramas.

—    Domāju, ka viņš gribēja, lai Lūcijs Malfojs to slepus iemāna Cūkkārpā?

—    Jā, tā bija, pirms daudziem gadiem, kad viņš nešaubījās, ka spēs radīt pārējos horkrustus, taču Lūcijam tik un tā vajadzēja sagaidīt Voldemorta pavēli, un viņš to nesagaidīja, jo Voldemorts pazuda drīz pēc tam, kad bija iedevis viņam dienasgrāmatu. Nav šaubu, viņš domāja, ka Lūcijs neko neuzdrošināsies ar horkrustu iesākt, vien rūpīgi to sargās, taču viņš pārāk paļāvās uz Lūcija bailēm no kunga, kas jau gadiem bija pazudis un kuru Lūcijs uzskatīja par mirušu. Protams, Lūcijs nezināja, kas dienasgrāmata ir patiesībā. Es noprotu, ka Voldemorts tika teicis — dienasgrāmata atvērs Noslēpumu kambari, jo ir ļoti lietpratīgi apburta. Ja Lūcijs būtu zinājis, ka viņa rokās ir daļa no kunga dvēseles, viņš, protams, būtu izturējies pret to ar lielāku bijību — bet tā nu viņš ņēma un īstenoja veco plānu pats pēc saviem ieskatiem: noslēpis dienasgrāmatu starp Artura Vīzlija meitas grāmatām, viņš cerēja ar vienu šāvienu nošaut divus zaķus: celt neslavu Arturam un tikt vaļā no ārkārtīgi kompromitējoša maģiskā priekšmeta. Ak, nabaga Lūcijs… zinot, kā Voldemorts pārskaitās par to, ka viņš bija izlaidis horkrustu no rokām pašlabuma dēļ, un vēl pēc pērngada izgāšanās ministrijā, es nebrīnītos, ja Malfojs slepenībā priecājas par to, ka atrodas drošībā, Azkabanā.

Harijs brīdi sēdēja pārdomādams, tad vaicāja: — Tātad, ja visi horkrusti tiktu iznicināti, Voldemortu varētu nogalināt?

—    Jā, domāju gan, — Dumidors atbildēja. — Bez saviem horkrustiem Voldemorts būs mirstīgs cilvēks ar kroplu un pagalam sarukušu dvēseli. Bet neaizmirstiet — kaut arī viņa dvēsele varbūt ir sapostīta tā, ka vairs nav glābjama, viņa smadzenes un maģiskās spējas ir palikušas neskartas. Lai nogalinātu tādu burvi kā Voldemorts, būs vajadzīgas neparastas spējas un spēks — pat bez visiem horkrustiem.

—     Bet man nav ne neparastu spēju, ne spēka, — nespēdams klusēt, teica Harijs.

—   Nē, ir gan, — stingri atteica Dumidors. — Jums ir spēks, kāda Voldemortam nekad nav bijis. Jūs spējat…

—    Es zinu! — nepacietīgi iesaucās Harijs. — Es spēju mīlēt! — Tikai ar pūlēm viņš novaldījās nepiebildis: "Tad nu gan liela muiža!"

—   Jā, Harij, jūs spējat mīlēt, — sacīja Dumidors, un izskatījās, ka viņš lieliski zina, ko Harijs tikko domās piebildis. — Un, ņemot vērā visu, kas ar jums noticis, tas patiesi ir kas ievērības cienigs. Jūs vēl aizvien esat pārāk jauns, lai saprastu, cik esat neparasts, Harij.

—     Un tātad, kad pareģojums saka — man esot "vara, kādu Tumsas pavēlnieks nepazīst", — tas nozīmē vienkārši mīlestību? — juzdamies mazliet apkrāpts, jautāja Harijs.

—     Jā — vienkārši mīlestību, — Dumidors atbildēja. — Bet, Harij, neaizmirstiet, ka pareģojumam ir nozīme tikai tāpēc, ka tā nospriedis Voldemorts. Es jums jau pagājušā gada beigās sacīju. Voldemorts izraudzījās jūs kā cilvēku, kurš viņam būtu visbīstamākais — un līdz ar to padarīja jūs par cilvēku, kurš viņam būtu visbīstamākais!

—   Bet galā iznāk tas pats…

—    Nē, neiznāk! — Dumidors attrauca, un nupat jau viņš šķita nepacietīgs. Norādīdams uz Hariju ar savu melno, nokaltušo roku, viņš sacīja: — Jūs pareģojumam piešķirat par daudz lielu nozīmi!

—    Bet, — nomurmināja Harijs, — bet jūs taču teicāt, ka šis pareģojums nozīmējot…

—   Ja Voldemorts neko nebūtu dzirdējis par šo pareģojumu, vai tas būtu piepildījies? Vai tas kaut ko nozīmētu? Skaidrs, ka ne! Vai jūs domājat, ka visi Pareģojumu zāles pareģojumi ir piepildījušies?

—    Bet, — mulsi teica Harijs, — bet pagājušajā gadā jūs teicāt, ka vienam no mums nāksies nogalināt otru…

—    Harij, Harij, tikai tāpēc, ka Voldemorts nopietni kļūdījās un rīkojās saskaņā ar profesores Trilonijas vārdiem! Ja Voldemorts nebūtu noslepkavojis jūsu tēvu, vai viņš būtu jūsos iedēstījis nevaldāmas atriebes alkas? Skaidrs, ka ne! Ja viņš nebūtu piespiedis jūsu māti mirt jūsu dēļ, vai viņš būtu jums devis maģisku aizsardzību, ar kādu pats netiek galā? Skaidrs, ka ne, Harij! Vai nesaprotat? Voldemorts pats ir radījis savu ļaunāko ienaidnieku, gluži tāpat kā visi tirāni! Vai jūs maz zināt, cik ļoti tirāni baidās no tiem, kurus paši apspiež? Viņi visi kā viens saprot, ka neskaitāmo upuru vidū reiz uzradīsies viens, kurš sacelsies un dos prettriecienu! Voldemorts ir tieši tāds pats! Viņš nerimtīgi meklēja kādu, kas nostāsies viņam pretī. Izdzirdējis pareģojumu, viņš uzreiz sāka rīkoties, un tas beidzās ar to, ka Voldemorts ne tikai pats savām rokām izvēlējās cilvēku, kurš, visticamāk, viņu nobeigs, bet vēl arī uzdāvāja viņam nesatriecamus ieročus!

—   Bet…

—     Ir bezgala svarīgi, lai jūs to saprastu! — teica Dumidors, pieceldamies un soļodams pa kabinetu tik trauksmaini, ka mirdzošā mantija švīkstēdama plīvoja aiz muguras. Harijs pirmoreiz redzēja viņu tik satrauktu. — Mēģinādams jūs nogalināt, Voldemorts pats izraudzījās šo ievērojamo personu, kas tagad sēž manā priekšā, un iedeva viņam nepieciešamos rīkus! Voldemorts pats ir vainīgs pie tā, ka jūs spējāt ieskatīties viņa domās, viņa nolūkos, ka jūs pat sapratāt čūskmēli, kurā viņš dod pavēles, un tomēr, Harij, neraugoties uz jūsu privileģēto ieskatu Voldemorta pasaulē (ak jā, jebkurš nāvēdis būtu gatavs par ko tādu atdot dzīvību), jūs nekad nav valdzinājušas tumšās zintis, nekad, nevienu vienīgu sekundi, jūs neesat izrādījis ne mazāko vēlēšanos kļūt par vienu no Voldemorta sekotājiem!

—    Skaidrs, ka neesmu! — sašutumā atsaucās Harijs. — Viņš noslepkavoja manu mammu un tēti!

—     īsi sakot, jūs sargā spēja mīlēt! — skaļi teica Dumidors. — Vienīgā aizsardzība, kas, domājams, var līdzēt pret Voldemorta varas vilinājumu! Par spiti visiem kārdinājumiem, ko esat izturējis, par spīti visām ciešanām, jūsu sirds ir palikusi šķīsta, tikpat šķīsta, kāda tā bija vienpadsmit gadu vecumā, kad skatījāties spogulī, kurš rādīja jūsu sirds alkas, rādīja tikai vēlmi gāzt Voldemortu, nevis nemirstību vai bagātības. Harij, vai jūs maz apzināties, cik nedaudzi burvji spogulī būtu ieraudzījuši to pašu, ko jūs? Voldemortam būtu vajadzējis zināt, ar ko viņam darīšana, bet viņš to nezināja! Toties tagad zina. ļūs iekļuvāt lorda Voldemorta prātā, nenodarīdams sev nekādu ļaunumu, bet viņš nespēj jūs sagrābt, neizciezdams nāvīgas mokas, — to viņš atklāja ministrijā. Diez vai viņš saprot, kāpēc tā, Harij, bet, no otras puses, viņš tā steidzās sakropļot pats savu dvēseli, ka pašam nebija laika saprast, kāds nesatriecams spēks piemīt dvēselei, kas ir neapsūbējusi un vesela.

—     Bet, ser, — ierunājās Harijs, varonīgi pūlēdamies neizklausīties pēc kašķa vāceles, — galu galā jau iznāk tas pats, vai tad ne? Man jāmēģina viņu nogalināt, citādi…

—   Jāmēģina? — atkārtoja Dumidors. —Skaidrs, ka jāmēģina! Bet ne jau pareģojuma dēļ! Tāpēc, ka jums, jums pašam, nebūs miera, kamēr nebūsiet mēģinājis! Mēs abi to zinām! Iztēlojieties, lūdzu, pavisam īsu bridi, ka neesat dzirdējis to pareģojumu! Kādas būtu jūsu izjūtas — kā būtu ar Voldemortu? Domājiet!

Harijs skatījās, kā Dumidors soļo šurpu turpu, un domāja. Viņš domāja par savu māti, par savu tēvu un Siriusu. Viņš domāja par Sedriku Digoriju. Viņš domāja par visām pašam zināmajām ļaundarībām, ko pastrādājis lords Voldemorts. Šķita, ka krūtīs iesveļas liesma, tā sāka svilināt rīkli.

—   Es gribu, lai viņa vairs nav, — klusi teica Harijs. — Un es gribu darīt viņam galu.

—    Bet protams! — iekliedzās Dumidors. — Redzat, tas pareģojums nenozīmē, ka vajag mēģināt! Taču pareģojuma dēļ lords Voldemorts iezīmēja jūs ka paša līdzinieku… Citiem vārdiem, jūs esat brīvs un pats varat izraudzīties savu ceļu, pavisam mierīgi varat nelikties par pareģojumu ne zinis! Bet Voldemorts joprojām piešķir šim pareģojumam pārāk lielu nozīmi. Viņš turpinās jūs vajāt… un tāpēc tiešām ir skaidrs, ka…

—    Ka viens no mums galu galā nogalinās otru, — teica Harijs. -Jā.

Tomēr viņš beidzot bija sapratis, ko Dumidors pūlējās pateikt. Jā, viņš klusībā sprieda, ir atšķirība, vai tevi arēnā uz nāves ciņu ievelk vilkšus, vai tu tur iesoļo ar augstu paceltu galvu. Iespējams, daži teiktu, ka starpības nav gandrīz nekādas, taču Dumidors zināja — un arī es zinu, Harijs neganta lepnuma uzplūdos domāja, un arī mani vecāki to zināja —, ka lielākas atšķirības nemaz nevar būt.

DIVDESMIT CETURTA NODAĻA CIRTASUM!

Pārguris, bet priecīgs pēc nakts darbiem Harijs nākamā rīta burvestību stundas laikā izstāstīja Ronam un Hermionei visu, kas bija noticis (vispirms nobūris tuvāk sēdošos ar Slāpčtum burvestību). Uz abiem patīkami dziju iespaidu atstāja stāsts par izmanību, ar kādu viņš bija izdiņģējis no Gliemjraga atmiņas, un draugiem vai elpa aizrāvās, kad viņš pastāstīja par Voldemorta horkrustiem un Dumidora solījumu paņemt Hariju līdzi, kad būs atrasts nākamais.

—    Bāc, — novilka Rons, kad Harijs beidzot bija izklāstījis visu; viņš aplam nenoteikti vēcināja zizli uz griestu pusi, nepievērsdams ne mazāko uzmanību tam, ko pats dara. — Bāc. Tu tiešām dosies kopā ar Dumidoru… un mēģināsi iznīcināt… Bāc.

—    Ron, tu esi uzbūris sniegu, — pacietīgi bilda Hermione, saķerdama viņu aiz rokas un novērsdama viņa zizli no griesdem — tik tiešām bija sākušas krist lielas, baltas pārslas. Harijs pamanīja, ka no blakus sola uz Hermioni ar ļoti apsarkušām acīm glūn Lavendera Brauna, un Hermione acumirklī palaida vaļā Rona roku.

—    Ei, jā, — teica Rons, mazliet pārsteigts palūkodamies uz saviem pleciem. — Piedošanu… izskatās, ka mums visiem ir baigās blaugznas…

Viņš notrauca dažas viltus sniegpārslas Hermionei no pleca. Lavendera izplūda asarās. Rons, no skata ists grēkāzis, pagrieza viņai muguru.

—     Mēs pašķīrāmies, — viņš ar mutes kaktiņu teica Harijam. — Vakar vakarā. Kad viņa ieraudzīja, kā es kopā ar Hermioni izeju no guļamistabas. Tevi viņa acīmredzot nesaskatīja, un tāpēc nosprieda, ka tur bijām tikai mēs abi.

—    Ā, — atsaucās Harijs. — Nu… tev taču par to nekas, vai ne?

—   Jā, — Rons atzinās. — Kamēr viņa auroja, bija baigi draņķīgi, bet vismaz pašam nenācās pielikt punktu.

—    Gļēvulis, — sacīja Hermione, taču šķita uzjautrināta. — Nu, vakar visiem ar mīlas lietām gāja bēdīgi. Arī Džinnija un Dīns pašķīrušies, Harij.

Harijam šķita, ka, to sakot, viņai acīs pazib varen zinīga izteiksme, bet Hermione taču nekādi nevarēja zināt, ka viņam pakrūtē pēkšņi sākušās kongas dejas. Uzmanīdamies, lai seja būtu cik iespējams stinga un balss — vienaldzīga, viņš apjautājās: — Kas tad lēcās?

—   Ak, tiešām muļķīgi… Džinnija aizsvilās, ka Dīns mūžam pūloties palīdzēt viņai ierāpties pa portreta caurumu, it kā viņa pati nespētu tikt iekšā… Bet viņi kašķējās jau kur tas laiks.

Harijs pameta skatienu uz Dīnu, ka sēdēja otrā klases malā. Tas nepārprotami izskatījās nelaimīgs.

—     Protams, tagad tu laikam esi tādās kā sprukās, vai ne? — jautāja Hermione.

—   Kādās sprukās? — ātri pārprasīja Harijs.

—     Es par kalambola komandu, — teica Hermione. — Ja reiz Džinnija un Dīns nesarunājas…

—   Ā… ak, jā, — Harijs attapās.

—    Zibiņš, — brīdinoši ziņoja Rons. Sīciņais burvestību pasniedzējs tipināja uz viņu pusi, un tikai Hermionei bija izdevies pārvērst etiķi vinā: viņas pudele bija pilna ar šķidrumu tumšā aveņkrāsā, turpretim Harija un Rona pudelēs joprojām skalojās kaut kāda brūna zampa.

—   Nu, nu, zēni, — pārmetoši čiepstēja profesors Zibiņš. — Mazāk pļāpu, vairāk darba… Parādiet, kā jūs to darāt…

Abi reizē pacēla zižļus, koncentrēdamies, cik spēka, un norādija ar tiem uz savām pudelēm. Harija etiķis sasala ledū; Rona pudele uzsprāga.

—   Jā… tas paliek mājasdarbos, — profesors Zibiņš teica, izlīdis no pagaldes un vilkdams stikla šķembas no savas cepures, — vingrinieties.

Pēc burvestību nodarbībām visiem trim bija viena no retajām kopīgajām brīvstundām, un viņi draudzīgi devās atpakaļ uz koptelpu. Rons šķita manāmi ieliksmots par to, ka viņa attiecības ar Lavenderu ir cauri, un arī Hermione izskatījās priecīga, kaut arī uz jautājumu, par ko viņa tā smaida, atbildēja vienkārši: — Jauka diena. — Neviens no tiem abiem nenojauta, kāda briesmīga cīņa plosās Harija smadzenēs:

Viņu ir Rona māsa.

Bet viņa ir pasūtījusi Dinu!

Viņa tik un tā ir Rona māsa.

Es esmu viņa labākais draugs.

Vēl jo ļaunāk.

Varbūt man vispirms vajadzētu ar viņu parunāt…

Viņš tevi piekaus.

Un ja nu man vienalga?

Viņš ir tavs labākais draugs!

Harijs gandrīz nepamanīja, kā viņi pa portreta caurumu ierāpās saulainajā koptelpā, un tikpat kā neievēroja tur saskrējušo septītgadnieku bariņu, līdz Hermione iekliedzās: — Keitij! Tu esi atpakaļ! Viss kārtībā?

Harijs iepleta acis: tur, gavilējošo draugu ielenkta, patiešām stāvēja Keitija Bella un izskatījās pilnīgi vesela.

—    Es patiešām esmu uz pekām! — viņa priecīgi klāstīja. — No Svētā Mango mani izlaida pirmdien, dažas dienas es padzīvoju mājās pie mammas un tēta un šorīt atgriezos šeit. Līna man jau pastāstīja par Maklagenu un pēdējo spēli, Harij…

—   Jā, — noņurdēja Harijs, — nu, tagad tu esi atpakaļ un Rons ir vesels — mums ir visas iespējas satriekt Kraukļa nagu, un tas nozīmē, ka mēs vēl varam pacīnīties par Kausu. Paklau, Keitij…

Šis jautājums bija uzdodams uz karstām pēdām; savā ziņkārē viņš pat uz brīdi aizmirsa domāt par Džinniju. Harijs pieklusināja balsi, bet Keitijas draugi sāka vākt kopā mantiņas: rādās, viņi jau kavēja pārvērtību nodarbību.

—     …par to kaklarotu… vai esi atcerējusies, kas tev to iedeva?

—   Nē. — Keitija nožēlā pašūpoja galvu. — Visi prašņā, bet man nav ne jausmas. Pēdējais, ko es atceros — kā es "Trīs slotaskātos" ieeju meiteņu tualetē.

—   Tad tu patiešām tur iegāji? — jautāja Hermione.

—    Mjā, es atceros, kā atvēru durvis, — Keitija atbildēja, — tāpēc man šķiet — lai kurš arī man bija to Valdum uzlicis, viņš stāvēja man tieši aiz muguras. Tālāk man atmiņā robs, tikai atcerējos, kā attapos Svētā Mango dziednīcā pirms divām nedēļām. Paklau, man laikam jāskrien — ja Maksūra jau pirmajā dienā man uzdos soda darbus, es neizturēšu…

Viņa paķēra savu somu un grāmatas un metās panākt draugus, bet Harijs, Rons un Hermione sasēdās ap galdu pie loga, lai pārdomātu, ko dzirdējuši.

—   Tātad to kaklarotu Keitijai droši vien iedeva kāda meitene vai sieviete, — teica Hermione, — ja reiz viņa bija dāmistabā.

—    Vai varbūt kāds, kas izskatījās pēc meitenes vai sievietes, — iebilda Harijs. — Neaizmirsti, ka Cūkkārpā stāvēja vesels katls ar daudzsulu mikstūru. Mēs zinām, ka dažs labs no tā sazadzies…

Gara acu priekšā aizdrasēja vesela meitenēs pārtapušu Krabju un Goilu parāde.

—    Man šķiet, es iedzeršu vēl kādu šļuku vislaimes, — Harijs sacīja, — un aiziešu vēlreiz papētīt Vajadzību istabu.

—   Tā būs pilnīgi bezjēdzīga mikstūras izšķiešana, — kategoriski noteica Hermione, nolikdama uz galda "Burtnieka burtnīcu", ko tikko bija izņēmusi no somas. — Ar veiksmi vien visu dabūt nevar,

Harij. Ar Gliemjragu bija cita lieta: tev jau bija spēja viņu pierunāt, vajadzēja tikai mazliet pielāgot apstākļus. Bet, lai tiktu cauri spēcīgam nobūrumam, ar veiksmi būs par maz. Nevajag velti izšķiest atlikušo mikstūru! Vajadzēs ļoti daudz veiksmes, ja Dumidors paņems tevi līdzi… — viņa pieklusināja balsi līdz čukstam.

—   Vai mēs nevaram uztaisīt vēl? — nepievērsdams Hermionei uzmanību, Rons jautāja Harijam. — Būtu varen labi turēt tādu krājumā… Paskaties grāmatā…

Harijs izzvejoja no somas savu "Padziļināto mikstūru brūvēšanu" un sameklēja "vislaimi".

—    Nolāpīts, sasodīti sarežģīta, — viņš teica, pārlaizdams skatienu sastāvdaļu sarakstam. — Un vajag sešus mēnešus… Tai vajag izsust…

—   Tipiski, — norūca Rons.

Harijs jau grasījās likt grāmatu nost, kad pamanīja aizlocītu stūrīti; uzšķīris īsto lappusi, viņš ieraudzīja Cirtasum burvestību, kurai klāt bija pierakstīts "Ienaidniekiem", — pirms dažām nedēļām viņš bija to iezīmējis. Viņš vēl arvien nebija izpētījis, ko ar to var panākt, lielā mērā tāpēc, ka nevēlējās to pārbaudīt Hermiones klātbūtnē, taču apcerēja, vai nevajadzētu to izmēģināt ar Maklagenu, kad tas nākamreiz pēkšņi uzradīsies aiz muguras.

Vienīgais, kas ne pārāk priecājās par to, ka Keitija Bella ir atgriezusies skolā, bija Dīns Tomass, jo vairs nevarēja spēlēt viņas vietā kā dzinējs. Kad Harijs ar viņu izrunājās, šo triecienu viņš uzņēma diezgan stoiski, tikai ņurdēja un raustīja plecus, taču, ejot projām, Harijs nekļūdīgi juta, ka Dīns aiz muguras kaut ko dumpīgi purpina.

Divās nākamajās nedēļās tika pieredzēti labākie kalambola treniņi, kādus Harijs savā kapteiņa laikā bija rīkojis. Komanda bija tik apmierināta, ka tikusi vaļā no Maklagena, un tā priecājās par Keitijas atgriešanos, ka visi lidoja ārkārtīgi labi.

Džinnija nebūt neizskatījās satraukusies par pašķiršanos ar Dinu; tieši otrādi — viņa bija komandas sirds un dvēsele. Visi vai pārsmējās, skatīdamies, kā viņa atdarināja Rona bažīgo šūpošanos pie cilpām, kad virsū lidoja sviedene, vai kā Harijs izkliedz pavēles Maklagenam bridi pirms nožaušanās bezsamaņā. Harijs, smiedamies kopā ar pārējiem, jutās laimīgs, ka var nesodīts skatīties uz Džinniju, tomēr, nepaturēdams acīs zibsni, treniņu laikā viņš bija vairākas reizes pamatīgi dabūjis ar āmurgalvu.

Viņam prātā joprojām plosījās kauja: Džinnijii vai Ro>is? Dažreiz viņam likās, ka pēc Lavenderas Ronam nebūtu pārāk lielu iebildumu, ja viņš aicinātu Džinniju uz satikšanos, bet tad atkal atcerējās, kā Ronam pārvērtās seja, ieraugot māsu skūpstāmies ar Dinu, un nešaubījās, ka Rons par neģēlīgu nodevību uzskatītu jau to vien, ka viņš saņemtu Džinniju aiz rokas…

Tomēr Harijs nespēja novaldīties — viņš runājās ar Džinniju, smējās kopā ar viņu, kopā ar viņu devās atpakaļceļā no treniņiem; lai kā arī mocīja sirdsapziņa, viņš ik pa laikam pieķēra sevi prātojam, diez kā varētu sastapt viņu vienu pašu. Būtu ideāli, ja Gliemjrags sarīkotu kārtējo ballīti, jo tad Rona tuvumā nebūtu — bet diemžēl izskatījās, ka Gliemjrags ir pārstājis tās rīkot. Pāris reižu Harijs apsvēra, vai nelūgt palīgā Hermioni, tomēr diezin vai būtu iespējams paciest draudzenes pašapmierināto sejas izteiksmi: viņš domājās tādu manījis vairākkārt, kad Hermione pieķēra viņu skatāmies uz Džinniju vai smejamies par viņas jokiem. Un, lai viss kļūtu vēl sarežģītāk, Hariju kremta bažas — ja viņš neko nedarīs, drīz vien Džinniju uz satikšanos uzaicinās kāds cits: ar Ronu viņi bija vienisprātis vismaz tai ziņā, ka Džinnijai pašas popularitāte nāk par ļaunu.

Vispār kārdinājums ieķert vēl malku vislaimes kļuva ar katru dienu spēcīgāks, jo šis nu noteikti bija tāds gadījums, kad derētu, kā Hermione bija to nosaukusi, "pielāgot apstākļus". Liegi aizslīdēja smaržīgās maija dienas, un katru reizi, kad Harijs sastapa Džinniju, blakus bija Rons. Harijs attapās ilgojamies, lai pēkšņi kaut kas atgadītos, un Rons saprastu, ka mūža lielākais prieks būtu viņa labākā drauga un māsas samīlēšanās, un atstātu viņus divatā ilgāk nekā pāris sekundes. Izskatījās, ka izredžu nav nekādu, jo tuvojās sezonas pēdējā kalambola spēle: Rons visu laiku gribēja apspriest ar Hariju taktiku un ne par ko citu nebija spējīgs domāt.

Šai ziņā Rons nebija vienīgais: interese par Grifidora un Kraukļanaga spēli visā skolā bija ārkārtīgi liela, jo šajā spēlē bija noskaidrojams čempions, un pagaidām tas galīgi nebija skaidrs. Ja Grifidors sakautu Kraukļanagu ar trīssimt punktu pārsvaru (cerību maz, tomēr Harijs nebija redzējis savu komandu lidojam labāk), viņi būs uzvarējuši čempionātā. Ja uzvarētu ar pārsvaru, mazāku par trīssimt punktiem, tad būs otrie pēc Kraukļanaga; ja zaudētu ar simt punktiem, būs trešie aiz Elšpūša, un, ja viņi zaudētu ar vairāk nekā simt punktiem, nonāks ceturtajā vietā, un neviens, Harijs domāja, nekad, nekad neļaus viņam aizmirst, ka tieši viņš bijis Grifidora kapteinis nama komandas pirmajā totālajā zaudējumā divu gadsimtu laikā.

Iesildīšanās pirms šīs izšķirīgās spēles bija gluži tāda pati kā allaž: gaiteņos sacensoņu namiem piederīgie centās iebiedēt pretinieka komandas; skaļi tika izmēģinātas nejaukas dziesmeles par atsevišķiem spēlētājiem, kad vien tie gāja garām; paši komandu dalībnieki vai nu dīžājās apkārt, tīksminādamies par visu šo uzmanību, vai ari starpbrīžos lēkšoja uz tualetēm izvemlies. Harija prātā šī spēle sazin kā bija cieši sasaistījusies ar to, kā izdosies vai neizdosies viņa plāni Džinnijas sakarā. Nez kāpēc likās — ja viņi uzvarēs ar vairāk nekā trīssimt punktiem, vispārējas eiforijas un jauki skaļas pēcspēles ballītes ainas varētu noderēt gluži tikpat labi kā spirdzinošs vislaimes malks.

Visās šajās raizēs Harijs nebija aizmirsis otru savu ieceri: noskaidrot, ko Malfojs perina Vajadzību istabā. Viņš joprojām mēdza ieskatīties Laupītāja kartē un, kad Malfoju tajā atrast neizdevās, secināja, ka tas vēl aizvien milzum daudz laika pavada šajā telpā. Kaut arī Harijs sāka zaudēt cerību, ka izdosies iekļūt Vajadzību istabā, viņš mēģināja ik reizi, kad gadījās tuvumā, taču, lai kādos vārdos viņš ietērpa savu prasību, nesatricināmās sienas bija un palika bez durvīm.

Dažas dienas pirms spēles ar Kraukļanagu Harijs viens pats gāja no koptelpas vakariņās. Rons bija aizskrējis uz tuvāko tualeti, lai kārtējo reizi izvemtos, un Hermione bija aizjozusi pie profesora Vektora parunāt par kļūdu, ko, viņasprāt, bija ielaidusi beidzamajā aritmantikas esejā. Drīzāk paraduma, nevis kāda cita iemesla pēc Harijs izmeta ierasto līkumu pa septītā stāva gaiteni, pa ceļam pētīdams Laupītāja karti. Mirkli viņš nespēja Malfoju atrast un jau nolēma, ka tas, droši vien, atkal ietupis Vajadzību istabā, taču tad sīko punktiņu ar uzrakstu Malfojs ieraudzīja stāvu zemāk, zēnu tualetē, un kopā ar viņu bija nevis Krabe vai Goils, bet gan Vaidu Vaira.

Tikai ietriecies kādā bruņutērpā, Harijs pārstāja blenzt uz šo neiespējamo pāri. Skaļais rībiens viņu izrāva no sapņu pasaules; mukdams prom no nozieguma vietas, kamēr tur nebija ieradies Filčs, viņš noskrēja pa marmora kāpnēm un stāvu zemāk iegriezās gaitenī. Nonācis pie tualetes, viņš piespieda ausi pie durvīm. Nekas nebija dzirdams. Viņš ļoti klusi pavēra durvis.

Drako Malfojs stāvēja ar muguru pret durvīm, ar abām rokām sažņaudzis izlietnes malu, baltmataino galvu noliecis.

—   Nevajag, — vienā no kabīnēm dīca Vaidu Vairas balss. — Nevajag… Pasaki, kas noticis… Es varu tev palīdzēt…

—   Neviens nevar man palīdzēt, — teica Malfojs. Viņš drebēja pie visām miesām. — Es nespēju to paveikt… Es nespēju… Nekas neiznāks… Un, ja es netikšu galā drīz… Viņš teica, ka mani nogalinās…

Un Harijs aptvēra — Malfojs bija tik dziļi satriekts, ka stāvēja kā zemē iemiets, — viņš raudāja… patiešām raudāja… asaras straumēm plūda pa viņa bālo seju un ritēja netīrajā izlietnē. Malfojs elsoja un rīstījās, tad, briesmīgi nodrebējis, ieskatījās ieplīsušajā spogulī un tur ieraudzīja Harija atspulgu.

Malfojs apcirtās un izrāva zizli. Harijs instinktīvi izvilka savējo. Malfoja lāsts aizšāvās garām par mata tiesu, izšķaidīdams lampu, kas karājās pie sienas viņam aiz muguras; Harijs paspruka sāņus, nodomāja Celmiesus! un nozibināja zizli, taču Malfojs bloķēja burvestību un pacēla savu zizli vēlreiz…

—   Nē! Nē! Izbeidziet! — spiedza Vaidu Vaira, piekliegdama visu flīzēto telpu. — Izbeidziet! BEIDZIET!

Atskanēja skaļš rībiens, un Harijam aiz muguras uzsprāga miskaste; Harijs mēģināja raidīt kāju sasiešanas lāstu, kas atsitās pret sienu aiz Malfoja pakauša un ar rikošetu izšķaidīja ūdens tvertni zem Vaidu Vairas, kas nelabi gaudoja; visa tualete pludoja ūdeni, un Harijam paslīdēja kāja, bet Malfojs pāršķiebtu seju iekliedzās: — Mok…

—     CIRTASUM! — kūņodamies pa grīdu, ieaurojās Harijs un mežonīgi savicināja zizli.

Malfojam no sejas un krūtīm izšļācās asinis, itin kā viņam būtu iecirsts ar neredzamu zobenu. Viņš nolīgojās un sabruka uz pielijušās grīdas, uzsizdams gaisā šļakatas, zizlis izkrita viņam no ļenganās labās rokas.

—    Nē… — izdvesa Harijs.

Kājām slīdot un grīļodamies, Harijs pieslējās kājās un metās pie Malfoja, kuram seja nu spidēja valgi sarkana, baltās rokas grābstījās ap asinīm noplūdušajām krūtīm.

—    Nē… es negribēju…

Harijs pats nesaprata, ko saka; viņš nokrita uz ceļiem blakus Malfojam, kurš nevaldāmi raustījās asiņu peļķē. Vaidu Vaira apdullinoši iekliedzās: — SLEPKAVO! TUALETĒ SLEPKAVO! SLEPKAVO!

Aiz muguras ar blīkšķi atsitās vaļā durvis, un Harijs pārbiedēts pacēla galvu: tualetē bija iedrāzies Strups, viņa seja aiz dusmām bija zilimelna. Rupji pagrūdis Hariju nost, viņš nometās ceļos pie Malfoja, izrāva zizli un pārvilka ar to pār dziļajām brūcēm, ko bija iecirtis Harija lāsts, murminādams buramvārdus, kas izklausījās gandrīz kā dziesma. Asiņu plūsma pierima; Strups noslaucīja tās, kas bija Malfojam uz sejas, un atkārtoja savus buramvārdus. Brūces šķita aizvelkamies.

Harijs vēl aizvien skatījās, mēmās šausmās no tā, ko sastrādājis, tikpat kā nemanīdams, ka ari pats ir viscaur izmircis un asiņains. Pie griestiem joprojām elsoja un vaimanāja Vaidu Vaira. Trešo reizi izrunājis pretlāstu, Strups pieslēja Malfoju stāvus.

—    Jātiek uz slimnīcas spārnu. Varbūt paliks rētas, bet, ja tūlīt iedzersiet diktamni, varbūt izdosies tāpat tikt sveikā cauri… nāciet…

Viņš izbīdīja Malfoju no tualetes un durvis pagriezās, lai pateiktu salta niknuma pilnus vārdus: — Bet jūs, Poter… Gaidiet mani tepat.

Harijam ne mirkli neienāca prātā nepaklausīt. Viņš trīcēdams lēni piecēlās un palūkojās uz slapjo grīdu. To kā tumši sarkanas puķes izraibināja asiņu plankumi. Nebija pat tik daudz spēka, lai liktu Vaidu Vairai apklust, un tā arvien jaušamākā sajūsmā turpināja elsot un vaimanāt.

Strups atgriezās pēc desmit minūtēm. Ienācis tualetē, viņš aizvēra durvis.

—    Pazūdi, — viņš lika Vairai, un tā uzreiz piķēja lejup un ienira savā podā, atstādama aiz sevis džinkstošu klusumu.

—    Es tā negribēju, — Harijs tūdaļ sacīja. Viņa balss atbalsojās aukstajā, slapjajā telpā. — Es nezināju, ko tā burvestība nodarīs.

Taču Strups neklausījās. — Kā rādās, esmu jūs novērtējis par zemu, Poter, — viņš klusi teica. — Kas būtu domājis, ka jūs pieprotat tik tumšas zintis? Kas jums iemācīja šo burvestību?

—   Es… es to kaut kur izlasīju.

—   Kur?

—    Kādā… kādā bibliotēkas grāmatā, — Harijs uz dullo izgudroja. — Neatceros, kā to sauca…

—    Melis, — sacīja Strups. Harijam izkalta rīkle. Viņš zināja, ko Strups grasās lietot, un viņam vēl nekad nebija izdevies to nepieļaut…

Tualete sāka it kā mirgot acu priekšā; viņš pūlējās noslēpt visas domas, bet, lai kā centās, Jauktasiņu Prinča "Padziļinātā mikstūru brūvēšana" tomēr līstin līda prātā.

Un tad jau viņš atkal lūkojās uz Strupu, stāvēdams tualetes plūdu postažā. Viņš skatījās Strupa melnajās acīs, par spīti visam cerēdams, ka Strups nav redzējis to, no kā viņš baidījās, taču…

—   Atnesiet man savu somu, — Strups klusu pavēlēja, — ar visām mācību grāmatām. Visām. Nesiet šurp. Nekavējoties!

Iebilst nebija jēgas. Harijs uzreiz pagriezās un šļakstinādamies izbrida no tualetes. Nokļuvis gaitenī, viņš skriešus metās uz Grifidora torni. Skolasbiedri šobrīd lielākoties gāja pretējā virzienā; tiem iepletās mutes, ieraugot viņu slapju un asiņainu, un visi apbēra viņu ar jautājumiem, taču viņš, ne uz vienu neatbildēdams, tikai skrēja uz priekšu.

Viņš jutās apstulbis; bija sajūta, it kā mīļotais mājdzīvnieciņš pēkšņi būtu pārvērties par mežoni: kā Princim varēja ienākt prātā ierakstīt šādu burvestību grāmatā? Un kas notiks, kad Strups to ieraudzīs? Vai viņš pastāstīs Gliemjragam — Harijam vēders sarāvās čokurā —, kāpēc Harijam visu gadu mikstūrās ir tik labas sekmes? Vai viņš konfiscēs vai iznīcinās grāmatu, kas Harijam bija tik daudz iemācījusi… grāmatu, kas bija kļuvusi par kaut ko līdzīgu padomdevējam un draugam? To nedrīkstēja pieļaut… Viņš ne…

—   Kur tu…? Kāpēc tu esi slapjš? Vai tās ir asinis?

Rons, stāvēdams kāpņu augšgalā, bija ieraudzījis Hariju un šķita pagalam apjucis.

—   Man vajag tavu grāmatu, — Harijs izgrūda. — Tavu mikstūru grāmatu. Ātri… iedod…

—   Bet kas tad ar Jauktasiņu…

—   Vēlāk paskaidrošu!

Rons, parakņājies somā, pasniedza Harijam savu "Padziļināto mikstūru brūvēšanu"; Harijs pajoņoja viņam garām un ieskrēja koptelpā. Tur viņš paķēra savu somu, nepievērzdams uzmanību tam, cik pārsteigti blenza tie, kas jau bija atgriezušies no vakariņām, atkal izmetās ārā pa portreta caurumu un aizbrāzās pa septītā stāva gaiteni.

Nobremzējis pie dejojošo troļļu gobelēna, viņš aizvēra acis un sāka staigāt.

Man vajadzīga vieta, kur noslēpt grāmatu… Man vajadzīga vieta, kur noslēpt grāmatu… Man vajadzīga vieta, kur noslēpt grāmatu…

Harijs trīsreiz nostaigāja šurpu turpu tukšās sienas priekšā. Atvēris acis, viņš beidzot ieraudzīja ilgoto: durvis uz Vajadzību istabu. Harijs tās atrāva, iemetās iekšā un aizcirta durvis ciet.

Viņš noelsās. Par spīti steigai, panikai un bailēm no tā, kas gaidīja tualetē, viņš tik un tā izjuta bijīgas trīsas, ieraugot šo skatu. Viņš stāvēja telpā, kas bija prāvas katedrāles lielumā, tās augstie logi meta gaismas strēles uz itin kā pilsētu ar augstiem vaļņiem, kurus veidoja, kā Harijs nojauta, priekšmeti, ko šeit bija noslēpušas neskaitāmas Cūkkārpas iemītnieku paaudzes. Te bija ejas un sānejas, gar kurām ļodzījās salauztu un sabojatu mēbeļu grēdas, kas šeit, domājams, bija nobāztas, lai noslēptu neveiksmīgu burvestību sekas, vai varbūt tās bija noslēpuši pils patrioti mājas elfi. Te bija melnie tūkstoši grāmatu, neapšaubāmi, aizliegtu vai varbūt aprakstītu, vai nozagtu. Te bija spārnotas katapultas un ilkņotie metamšķīvīši — daži joprojām bija gana dzīvīgi, lai vārgulīgi laidelētos virs citu aizliegtu lietu kalniem; te bija ieplīsušas pudeles ar sarecējušām mikstūrām, cepures, rotaslietas, apmetņi; te bija tādas kā pūķa olu čaumalas, aizkorķētas pudeles, kuru saturs vēl aizvien meta ļaunus zibšņus, vairāki aprūsējuši zobeni un smaga, asinīm notraipīta āva.

Harijs ieskrēja vienā no ejām, kas stiepās caur visiem šiem apslēpto dārgumu kalniem. Pie milzīga troļļa izbāzeņa viņš nogriezās pa labi, paskrēja vēl mazliet uz priekšu, nogriezās pa kreisi pie salauztā Pazudināmā skapja, kurā pagājušajā gadā bija iekūlies Montegjū, un beidzot apstājās pie lielas bufetes — izskatījās, ka tās čulgainā virsma bijusi nolieta ar skābi. Viņš atvēra vienas no čīkstošajām durtiņām: šī vieta jau bija izmantota kā paslēptuve kaut kam būrī turamam; iesprostotais jau sen bija miris, un tā skeletam bija piecas kājas. Viņš iegrūda Jauktasiņu Prinča grāmatu aiz būra un aizcirta durtiņas. Mirkli viņš stāvēja, sirdij briesmīgi sitoties, un skatījās apkārt uz visu šo jucekli… Vai maz izdosies atrast īsto paslēptuvi visu šo krāmu labirintā? No tuvākās kastes paķēris ieplaisājušu nejauka, veca burvja krūšutēlu, viņš uzcēla to uz bufetes, kurā bija paslēpta grāmata, un uzkrāva statujai galvā vecu, putekļainu parūku un apsūbējušu tiāru, lai tā vairāk izceltos, tad metās atpakaļ pa noglabāto krāmu grēdu ejām tik ātri, cik kājas nesa, izskrēja pa durvīm, izjoza gaitenī, aizcirzdams durvis, un tās atkal pārtapa akmenī.

Harijs kā nesamanīgs joza uz tualeti, kas atradās stāvu zemāk, pa ceļam iemīcīdams somā Rona "Padziļināto mikstūru brūvēšanu". Pēc minūtes viņš jau stāvēja Strupa priekšā, un tas, ne vārda neteikdams, pastiepa roku pēc Harija somas. Harijs elsdams to atdeva un stāvēja gaidīdams — krūtis plosīja dedzinoša sāpe.

Strups citu pēc citas ņēma ārā Harija grāmatas un tās nopētīja. Pēdīgi bija atlikusi tikai mikstūru grāmata, un viņš, to nopētījis ļoti uzmanīgi, ierunājās:

—   Tad šis ir jūsu "Padziļināto mikstūru brūvēšanas" eksemplārs, Poter?

—   Jā, — Harijs atbildēja, joprojām smagi elpodams.

—   Pavisam noteikti, Poter?

—   Jā, — jau mazliet izaicinoši atbildēja Harijs.

—    Šis ir tas "Padziļināto mikstūru brūvēšanas" eksemplārs, ko jūs iegādājāties "Flariša un Blota" veikalā?

—   Jā, — cieti atbildēja Harijs.

—    Tad kāpēc, — jautāja Strups, — tai vāka iekšpusē ir rakstīts vārds "Ronilds Vazlīķis"?

Harija sirdij nojuka ritms. — Tā ir mana iesauka, — viņš sacīja.

—   Jūsu iesauka, — Strups atkārtoja.

—   Jā… tā mani sauc draugi, — Harijs teica.

—    Es zinu, ko nozīmē vārds "iesauka", — teica Strups. Salto, melno acu skats atkal iezīdās Harija acīs; viņš centās novērsties. Noslēdz prātu… Noslēdz pratu… Taču viņš tā arī nebija neko tādu apguvis.

—    Vai zināt, ko es domāju, Poter? — ļoti klusi jautāja Strups. — Es domāju, ka jūs esat melis un blēdis un esat pelnijis soda darbus pie manis katru sestdienu līdz gada beigām. Kā jūs domājat, Poter?

—   Es… es nepiekrītu, ser, — teica Harijs, joprojām neskatīdamies Strupam acīs.

—    Lai būtu, paskatīsimies, ko jūs sacīsiet pēc soda darbiem, — sacīja Strups. — Sestdien no rīta desmitos, Poter. Manā kabinetā.

—     Bet, ser… — Harijs izmisumā pacēla acis. — Kalambols… Pēdējā spēle…

—    Desmitos, — čukstēja Strups, smaidā atsegdams savus dzeltenos zobus. — Nabaga Grifidors… baidos, ka šogad — ceturtā vieta…

Un, vairs ne vārda nebilzdams, viņš izgāja no tualetes, bet Harijs palika stāvam, vērdamies ieplīsušajā spogulī, tuvāk vēmienam — par to viņš nešaubījās — nekā Rons jebkad savā mūžā.

—    Es neteikšu: "Es taču teicu", — pēc stundas koptelpā bilda Hermione.

—   Liecies mierā, Hermione, — pikti attrauca Rons.

Harijs tā ari nebija aizgājis vakariņās — galīgi nebija ēstgribas. Viņš tikko bija visu izstāstījis Ronam, Hermionei un Džinnijai, taču īpašas vajadzības gan nebija. Ziņa bija izplatījusies ļoti strauji: kā šķita, Vaidu Vaira bija uzskatījusi par savu pienākumu ierasties katrā pils tualetē, lai to izklāstītu; Malfoju slimnīcas spārnā jau bija apciemojusi Pansija Pārkinsone, kas, lieki laiku nekavēdama, ņēmās malu malās ķengāt Hariju, un Strups visu, kas bija noticis, bija pavēstījis pasniedzējiem. Harijs jau bija izsaukts no koptelpas un pārcietis piecpadsmit ārkārtīgi nepatīkamas minūtes profesores Maksūras sabiedrībā — nama pārzine bija paskaidrojusi, ka viņš var justies laimīgs, ka nav izslēgts no skolas, un ka viņa visā pilnībā atbalstot Strupa uzliktos soda darbus ik sestdienu līdz gada beigām.

—    Es taču tev teicu, ka ar to Princi kaut kas nav lāgā, — sacīja Hermione, tomēr nespēdama rimties. — Un man taču bija taisnība, vai ne?

—   Nē, nedomāju vis, — Harijs ietiepīgi atbildēja.

Ap dūšu bija pietiekami draņķīgi arī bez Hermiones pātarošanas; tas, kā bija skatījušies Grifidora komandas dalībnieki, kad viņš tika darījis zināmu, ka sestdien nevarēs spēlēt, bija pats briesmīgākais sods. Viņš juta Džinnijas skatienu, taču vairījās viņu uzlūkot — nevēlējās redzēt viņas acīs vilšanos vai dusmas. Harijs tikko bija pavēstījis, ka sestdien viņai būs jāspēlē kā meklētājai un Dīns stāsies dzinēja vietā. Iespējams, ja viņi uzvarēs, Džinnija ar Dinu pēcspēles eiforijā salīgs mieru… Šī doma caururba Hariju kā ledusauksts nazis…

—    Harij, — teica Hermione, — kā tu vari tā turēties pie šīs grāmatas, kad tā burvestība…

—     Izbeidz drillēt vienu un to pašu! — Harijs uzšņāca. — Princis to ir tikai pierakstījis! Viņš nevienam nelika to izmantot! Tikpat labi var būt, ka viņš tikai pierakstījis to, kas izmantots pret viņu!

—    Es tam neticu, — atsaucās Hermione. — Tu vienkārši aizstāvi…

—    Es netaisnojos! — ātri atcirta Harijs. — Es vēlos, kaut nebūtu to darījis, un ne tikai tāpēc, ka par to dabūju duci soda darbu. Tu zini, ka es nemūžam nebūtu licis lietā šādu burvestību, pat pret Malfoju ne, bet tu nevari vainot Princi, viņš nebija uzrakstījis: "Pamēģini šito, baigi labā!" — viņš taču rakstīja tikai sev, nevienam citam…

—    Vai tu gribi man teikt, — Hermione noprasīja, — ka grasies doties atpakaļ…?

—    Un savākt grāmatu? Jā, tieši tā, — uzsvērti atbildēja Harijs. — Klausies, bez Prinča es nemūžam nebūtu ticis pie vislaimes. Es nemūžam nebūtu zinājis, kā izglābt Ronu no indes, es nemūžam…

—     …nebūtu ieguvis talantīgākā mikstūru jaucēja godu, kādu nemaz neesi pelnījis, — dzēlīgi sacīja Hermione.

—      Liecies mierā, Hermione! — uzsauca Džinnija, un Harijs bija tik pārsteigts, tik pateicīgs, ka paslēja galvu. — Spriežot pēc visa, Malfojs mēģināja uzlikt Nepieļaujamo lāstu, tev vajadzētu priecāties, ka Harijam pie rokas gadījās kaut kas noderīgs!

—    Jā, protams, es priecājos, ka Harijs netika nolādēts! — Hermione bija manāmi aizskarta. — Bet tu nevari teikt, ka tā Cirtasum burvestība ir kaut kas labs, Džinnij, tu paskaties, pie kā tā novedusi! Un, ņemot vērā, kā tas iespaidos jūsu izredzes spēlē, es būtu gan domājusi…

—   Ak, nemēģini nu izlikties, it kā tu kaut ko saprastu no kalambola, — atcirta Džinnija, — tikai padarīsi sevi par apsmieklu, tas

arī viss.

Harijs un Rons skatījās ieplestām acīm: Hermione un Džinnija, kas vienmēr bija tik labi sapratušās, tagad sēdēja, rokas sakrustojušas, un nikni blenza katra uz savu pusi. Rons tramīgi palūkojās uz Hariju, tad paķēra pirmo pagadījušos grāmatu un noslēpās aiz tās. Turpretim Harijs, pat apzinādamies, ka nav to pelnijis, pēkšņi sajutās neticami līksms, kaut ari neviens no viņiem visu vakaru vairs nepateica ne vārdiņa.

Viņa bezbēdībai nebija ilgs mūžs. Nākamajā dienā nācās paciest slidenu izsmieklu, nemaz nerunājot par nerimstošajām grifidoru dusmām par to, ka viņu kapteinis bija izpelnījies aizliegumu piedalīties sezonas beidzamajā spēlē. Sestdienas rītā, lai ko arī viņš apgalvotu Hermionei, Harijs ar prieku būtu apmainījis visu pasaules vislaimi pret iespēju iziet kalambola laukumā kopā ar Ronu, Džinniju un pārējiem. Bija gandrīz neizturami pagriezt muguru audzēkņu bariem, kuri straumēm vien devās saulainajā pagalmā, visi ar rozetēm un cepurēm, draudīgiem plakātiem un šallēm, un pa akmens kāpnēm nokāpt pazemē, un iet, līdz pūja murdoņa noklusa pavisam, un apzināties, ka neizdosies izdzirdēt ne vārdu no komentāra, neko no sajūsmas gavilēm un vaimanām.

—    Ā, Poters, — noteica Strups, kad Harijs bija pieklauvējis pie durvīm un iegājis līdz riebumam pazīstamajā kabinetā, no kura Strups tā arī nebija izvācies, kaut arī tagad pasniedza augšstāvā; tas bija tikpat vāji apgaismots kā vienmēr, un pie sienām piekārtās burkās krāsainos šķidrumos peldēja tie paši glumie mirlas. Draudīgi liela zirnekļu tīkliem aplipušu kastīšu kaudze bija nokrauta uz galda, pie kura nepārprotami vajadzēja sēsties Harijam; tas oda pēc vienmuļa, smaga un bezjēdzīga darba.

—   Filca kungs meklēja kādu, kurš savestu kārtībā šos vecos pierakstus, — klusu sacīja Strups. — Tie ir dokumenti par citiem Cūkkārpas ļaundariem un sodiem, ko viņi saņēmuši. Mēs vēlētos, lai tur, kur tinte ir izbalējusi vai kartītes apgrauzušas peles, jūs pārrakstītu noziegumus un sodus un, sakārtojot tos alafabēta secībā, saliktu atpakaļ kastītēs. Bez maģijas lietošanas.

—    Skaidrs, profesor, — atsaucās Harijs, ielikdams pēdējās trīs zilbēs tik daudz nicinājuma, cik vien bija viņa spēkos.

—    Domāju, ka jūs varētu sākt, — ar ļaunu smaidu uz lūpām sacīja Strups, — no kastītes ar numuru tūkstoš divpadsmit līdz kastītei ar numuru tūkstoš piecdesmit seši. Jūs atradīsiet tur dažus pazīstamus vārdus, tādējādi uzdevums kļūs vēl interesantāks. Lūk, paraugieties…

Viņš no kādas augšpusē uzkrautās kastītes ar plašu žestu izvilka kartiti un nolasīja: — Džeimss Poters un Siriuss Bleks. Aizturēti par neatļautas burvestības lietošanu pret Bertramu Obriju. Obrijam galva divreiz lielāka nekā parasti. Divkārši soda darbi. — Strups ļauni pavīpsnāja. — Droši vien mierina doma, ka, lai ari viņu vairs nav, liecības par dižajiem sasniegumiem ir palikušas…

Harijs sajuta pakrūtē kūsājam labi pazīstamās dusmas. Iekozdams mēlē, lai neļautos vēlmei dot atbildes triecienu, viņš apsēdās pie kastišu kaudzēm un pievilka vienu no tām sev klāt.

Darbs, kā jau bija sagaidāms, bezjēdzīgs un truls, tikai ik pēc brīža (kā jau Strups, bez šaubām, bija iecerējis) vēderu sarāva krampji, kas liecināja, ka Harijs ir izlasījis sava tēva vai Siriusa vārdu, parasti tie abi bija vainojami dažādās sīkās ļaundarībās, palaikam kopā ar Remusu Vilksonu un Pīteru Sīkaudzi. Un, pārrakstīdams viņu daudzveidīgos pārkāpumus un sodus, viņš prātoja, kas notiek ārā, kur jau bija sākusies spēle… Džinnija meklētājas postenī pret Čo…

Harijs atkal un atkal ieskatījās lielajā pulkstenī, kas tikšķēja pie sienas. Šķita, ka tas iet divreiz lēnāk nekā parasti pulksteņi; varbūt Strups bija to nobūris? Nevar būt, ka viņš šeit sēž tikai pusstundu… tikai stundu… tikai pusotru stundu…

Kad pulkstenis rādīja pusvienu, Harijam sāka rūkt vēders. Strups, kas, uzdevis Harijam darbu, ne reizi nebija ierunājies, desmit pāri vieniem beidzot pacēla galvu.

—   Domāju, ka pagaidām pietiks, — viņš salti sacīja. — Atzīmējiet, cik tālu esat ticis. Nākamsestdien desmitos turpināsiet.

—   Jā, ser.

Harijs iebāza salocītu kartīti pirmajā kastītē, kas gadījās pa rokai, un izskrēja pa durvīm, pirms Strups bija paspējis pārdomāt, joza augšup pa akmens kāpnēm, piepūlēdams ausis, lai izdzirdētu, kas notiek laukumā, taču bija klusums… Tātad viss bija beidzies…

Viņš pamīņājās pie pārpildītās Lielās zāles durvīm, tad metās skriet augšup pa marmora kāpnēm: vai nu Grifidors bija uzvarējis vai zaudējis, komanda parasti svinēja vai sēroja savā koptelpā.

—    Quid agis? — viņš neizlēmīgi uzrunāja Resno kundzi, prātodams, kas gan gaida iekšā.

—   Tad jau redzēsi, — tā atbildēja, un viņas sejas izteiksme bija neizdibināma.

Tad viņa pagāzās uz priekšu.

No cauruma viņai aiz muguras izlauzās svinību duna. Harijam mute palika vaļā, bet visi, viņu ieraugot, sāka klaigāt; vairākas rokas ierāva viņu iekšā.

—    Mēs uzvarējām! — nez no kurienes atlēkšojis, auroja Rons un vicināja Harijam gar degunu sudraba Kausu. — Mēs uzvarējām! Četrsimt piecdesmit pret simt četrdesmit! Mēs uzvarējām!

Harijs palūkojās apkārt; šurp skrēja Džinnija ar ciešu un svilinošu skatienu, un viņa apķērās Harijam ap kaklu. Un Harijs — bez domāšanas, bez plānošanas, neuztraukdamies par to, ka piecdesmit cilvēki noskatās, — viņu noskūpstīja.

Pēc diezgan ilga brīža — vai varbūt bija pagājusi pusstunda — vai arī vairākas saulainas dienas — viņi atrāvās viens no otra. Istabā valdīja liels klusums. Tad atskanēja vairāki sajūsmas svilpieni un sacēlās nervoza ķiķināšana. Harijs paskatījās pāri Džinnijas pakausim un redzēja, ka Dīns Tomass rokā tur saplēstu glāzi un Romilda Veina izskatās gatava vai zemes spert gaisā. Hermione žilbinoši smaidīja, taču Harija skatiens meklēja Ronu. Beigu beigās viņš to atrada — Rons joprojām turēja rokās kausu un rādija tādu seju, it kā tikko būtu dabūjis ar vāli pa galvu. Sekundes daļu viņi skatījās viens otram acīs, tad Rons mazdrusciņ pamāja ar galvu, un Harijs saprata, ka tas nozīmē — Lai būtu… ja citādi nevar.

Kustonis viņam pakrūtē triumfā rēca, viņš plati uzsmaidīja Džinnijai un, ne vārda neteikdams, norādīja uz portreta caurumu. Tas laikam nozīmēja ilgu pastaigu, kad — ja atliks laika — varētu parunāt arī par spēli.

DIVDESMIT PIEKTĀ NODAĻA IZSPIEGOTĀ GAIŠREĢE

TAS , ka Harijs Poters satiekas ar Džinniju Vlzliju, interesēja

daudzus, lielākoties meitenes, taču pāris nākamajās nedēļās Harijs bija kļuvis neparasti un priecējoši imūns pret baumām, īstenībā tā bija patīkama pārmaiņa — viņu aprunāja sakarā ar ko tādu, kas darīja viņu tik laimīgu, cik laimīgs viņš nebija juties jau ļoti sen, nevis tāpēc, ka būtu iekūlies šaušalīgās situācijās, kurās tiek lietotas tumšās zintis.

—    Varētu padomāt, ka cilvēkiem nav, par ko tenkot, — teica Džinnija, kas, atspiedusies pret Harija ceļgaliem, sēdēja koptelpā uz grīdas, lasīdama "Dienas Pareģi". — Trīs atprātotāju uzbrukumi vienā nedēļā, bet vienīgais, ko man spēj pajautāt Romilda Veina, — vai tiešām tev uz krūtīm uztetovēts zirgērglis.

Rons un Hermione smējās kā negudri. Harijs viņiem nepievērsa uzmanību.

—   Ko tu viņai atbildēji?

—     Es teicu, ka Ungārijas ragastis, — laiski pāršķirdama laikraksta lappusi, atsaucās Džinnija. — Tādi īstam vīrietim piestāv daudz labāk.

—    Paldies, — pavīpsnāja Harijs. — Un ko tu pateici par Ronu?

—   Teicu, ka viņam ir pigmejpūtis, bet kur — to gan neizpaudu.

Rons saviebās, bet Hermione no smiekliem apvēlās.

—    Jūs man skatieties, — viņš teica, ar pirkstu piedraudēdams Harijam un Džinnijai. — Es gan devu jums atļauju, bet tas vēl nenozīmē, ka nevaru to paņemt atpakaļ.

—    Tu devi atļauju, — nospurcās Džinnija. — Kopš kura laika tu vari man kaut ko atļaut vai neatļaut? Un vispār, tu pats teici — labāk Harijs, nevis Maikls vai Dīns.

—    Nu jā, tā es teicu, — nelabprāt atzina Rons. — Un vienīgi tik ilgi, kamēr jūs nesāksiet sūkties publiskās vietās…

—    Tu, pretīgais liekuli! Jūs ar Lavenderu gan varējāt locīties kā divi zuši nārsta laikā, ko? — noprasīja Džinnija.

Taču pienāca jūnijs, un Rona pacietība netika pārmēru pārbaudīta, jo Harijs un Džinnija kopā pavadīja arvien mazāk laika. Tuvojās Džinnijas SLIMi, un viņa mācijās līdz vēlai naktij. Vienā no šādiem vakariem, kad Džinnija bija aizgājusi uz bibliotēku un Harijs sēdēja koptelpā pie loga, it kā pabeigdams herboloģijas mājasdarbu, taču patiesībā vēlreiz izdzīvodams sevišķi laimīgu stundu, ko pusdienlaikā bija pavadījis kopā ar Džinniju pie ezera, krēslā starp viņu un Ronu iezvēlās Hermione, un draudzenei sejā jautās nepatīkama apņēmība.

—   Harij, es gribu ar tevi parunāt.

—    Par ko? — aizdomīgi apjautājās Harijs. Vēl tikai vakar Hermione bija viņu izrājusi par to, ka viņš traucējot Džinnijai čakli gatavoties eksāmeniem.

—   Par tā saukto Jauktasiņu Princi.

—   Ak debess, atkal? — viņš novaidējās. — Vai tu, lūdzu, vienreiz nevarētu likties mierā?

Harijs nebija uzdrošinājies atgriezties Vajadzību istabā, lai atgūtu savu grāmatu, un līdz ar to bija cietis viņa sniegums mikstūru stundās (Gliemjrags, atzinīgi vērtēdams Harija attiecības ar Džinniju, gan bija jokojis, ka pie vainas esot mīlas mokas). Tomēr

Harijs nešaubījās, ka Strups nav atmetis cerību dabūt savos nagos Prinča grāmatu, un bija nolēmis to atstāt turpat, līdz Strups zaudēs modrību.

—    Es nelikšos mierā, — stingri noteica Hermione, — iekams tu nebūsi mani uzklausījis. Es te mēģināju mazliet papētit, kurš brīvajā laikā būtu varējis izklaidēties, izgudrojot tumšas zintis…

—   Viņam tā nebija nekāda izklaide…

—   Viņam, viņam… bet kurš ir teicis, ka tas ir viņš?

—   To mēs jau esam apsprieduši, — pikti attrauca Harijs. — Princis, Hermione, Princis'.

—    Ak tā! — izsaucās Hermione, un viņai vaigos iekvēlojās sarkani plankumi. Izvilkusi no kabatas ļoti vecu avīžpapīra lapu, viņa nosvieda to uz galda Harijam deguna priekšā. — Skaties pats! Paskaties uz to fotogrāfiju!

Harijs paņēma irstošo loksni un paskatījās uz kustīgo fotogrāfiju, kas gadu gaitā bija nodzeltējusi; arī Rons pieliecās uzmest acis. Fotogrāfijā bija redzama kalsna, gadus piecpadsmit veca meitene. Viņa izskatījās pikta un sabozusies vienlaikus, turklāt ne sevišķi glīta — viņai bija biezas uzacis un garena, bāla seja. Zem fotogrāfijas bija paraksts: EILINA PRINCE, CŪKKĀRPAS JAUKLODIŠU KOMANDAS KAPTEINE.

—    Nu un? — jautāja Harijs, pārlaizdams skatienu ziņu rakstiņam, kas bija zem šīs fotogrāfijas — diezgan neinteresants stāstiņš par skolu sacīkstēm.

—   Viņu sauc Eilīna Prince, Harij.

Viņi paskatījās viens otrā, un Harijs, apjēdzis, ko Hermione grib pateikt, izplūda smieklos.

—   Neies cauri.

—   Kas ir?

—   Tu domā, ka viņa bija Jauktasiņu…? Ei, nerunā muļķības!

—    Un kāpēc gan ne? Harij, burvju pasaulē istu prinču nav! Tā var būt vai nu iesauka, tituls, ko kāds izdomājis un pats sev piešķīris, vai arī īstais uzvārds! Nē, paklausies! ļa, piemēram, viņas tēvs bija burvis, uzvārdā I'rincis, un viņas māte bija vientiese, tad meita arī būs "Jauktasiņu Princis"!

—   Jā, ļoti asprātīgi, Hermione…

—    Bet tā tiešām var būt! Iespējams, viņa lepojās ar to, ka ir pa pusei Princis!

—      Klausies, Hermione, es skaidri zinu, ka tā nav meitene. Vienkārši zinu.

—     Patiesībā tu vienkārši nedomā, ka meitene varētu būt tik gudra, — dusmīgi atcirta Hermione.

—     Kā gan es, piecus gadus kopā ar tevi nomalstījies, varētu domāt, ka meitenes nav gudras? — Harijs bija aizskarts. — Runa ir par to, kā viņš raksta, — es skaidri zinu, ka Princis bija čalis, tas ir redzams. Šai meitenei ar to nav nekāda sakara. Starp citu, kur tu šito dabūji?

—    Bibliotēkā, — kā jau bija gaidāms, atbildēja Hermione. — Tur ir vesela kaudze veco "Pareģu". Un es taisos pameklēt vēl kaut ko par Eilīnu Princi, ja vien izdosies.

—   Tik uz priekšu, — ērcīgi atsaucās Harijs.

—   Tieši tā, — paziņoja Hermione. — Un vispirms es uzmeklēšu, — viņa uzsauca, jau stāvēdama pie portreta cauruma, — dokumentus par vecajiem mikstūru balvu ieguvējiem!

Bridi Harijs viebdamies skatījās viņai nopakaļ, tad atsāka vērot satumsušās debesis.

—    Vienkārši viņa nekādi nespēj pārdzīvot, ka tu esi viņu pārspējis mikstūrās, — teica Rons, atkal pievērsdamies savām "Tūkstoš maģiskajām zālītēm un sēnēm".

—   Tu taču nedomā, ka es esmu traks, ja gribu to grāmatu dabūt atpakaļ?

—   Skaidrs, ka ne, — saprātīgi atbildēja Rons. — Tas Princis bijis īsts ģēnijs… Turklāt… bez tā viņa padoma par gremokļa akmeni… — Viņš zīmīgi novilka ar pirkstu gar kaklu. — Es tagad nevarētu to apspriest, vai ne? Nu, es jau neapgalvoju, ka tā burvestība, ar kuru tu noliki gar zemi Malfoju, bija forša…

—   Es ari tā nedomāju, — žigli piebilda Harijs.

—   Bet viņš taču atkal ir pilnīgi vesels, vai ne? Viens divi, un uz pekām.

—    Jā, — atbildēja Harijs; tieši tā ari bija, tomēr viņu vienalga grauza sirdsapziņa. — Pateicoties Strupam…

—    Šosestdien tev atkal ir soda darbi pie Strupa? — Rons turpināja.

—    Jā, un ari nākamsestdien, un aiznākamsestdien, — Harijs nopūtās. — Un viņš lika noprast — ja līdz semestra beigām nebūs apstrādātas visas kastītes, mēs turpināšot nākamgad.

Šie soda darbi Harijam šķita sevišķi kaitinoši tāpēc, ka tie apēda jau tāpat nedaudzos brīžus, ko viņš varētu pavadīt kopā ar Džinniju. Vispār viņš bija sācis domāt, vai Strupam tas gadījumā nav zināms, jo ar katru reizi viņš Hariju aizturēja arvien ilgāk, it kā starp citu piezīmēdams, ka Harijs palaižot garām tik jauku laiku un daudzveidīgās iespējas, kas tādā paveras.

No šīm rūgtajām pārdomām Hariju izrāva Džimijs Pikss, kas pasniedza pergamenta rulli.

—     Paldies, Džimij… Oho, no Dumidora! — Harijs satraukts iesaucās, atritinājis pergamentu un pārlaidis acis vēstulitei. — Viņš grib, lai es, cik ātri vien iespējams, ierodos viņa kabinetā!

Harijs un Rons blenza viens otrā.

—   Opā, — Rons nočukstēja. — Tu domā… viņš atradis…?

—   Zini, labāk iešu un noskaidrošu, — teica Harijs, pielēkdams kājās.

Viņš izskrēja no koptelpas un ko kājas nes aizjoza pa septitā stāva gaiteni. Viņam pretī, protams, šāvās Pīvzs, ierasti apmētādams viņu ar krīta gabaliņiem un skaļi nokladzinādamies, kad bija izdevies izvairīties no Harija raidītās aizsargburvestības. Kad Pivzs nozuda, gaiteņos iestājās klusums; lidz vakara zvanam bija palikušas tikai piecpadsmit minūtes, un gandrīz visi jau bija atgriezušies koptelpās.

Un tad Harijs izdzirdēja kliedzienu un blīkšķi. Viņš sastinga un ieklausījās.

—   Kā… jūs… iedrošināties… ā-ā-ā!

Troksnis nāca no blakus gaiteņa; izrāvis zizli, Harijs metās turp, apskrēja ap stūri un ieraudzīja garšļaukus uz grīdas profesori Triloniju. Viņas galvu klāja viena no daudzajām šallēm, līdzās gulēja vairākas šerija pudeles, viena bija lauskās.

—   Profesore…

Harijs piesteidzās viņai klāt un palīdzēja piecelties. Dažas spīdīgo kreļļu virtenes bija iepinušās viņai brillēs. Viņa skaļi nožagojās, pieglauda matus un pieslējās kājās, turēdamās pie Harija palidzigās rokas.

—   Kas atgadījās, profesore?

—   Ir nu gan jautājums! — viņa spalgi atbildēja. — Es pastaigājos, gremdēdamās pārdomās par dažām nelaimes zīmēm, kuras man gadījās noredzēt…

Taču Harijs lāgā neklausījās. Viņš tikko bija pamanījis, kur stāv: pa labi bija gobelēns ar dancojošajiem troļļiem, bet pa kreisi — gluds, neizdibināms akmens sienas posms, kas slēpa…

—   Profesore, vai jūs mēģinājāt iekļūt Vajadzību istabā?

—    …tēliem, ar kuriem biju pagodināta… ko? — Viņas skatiens pēkšņi kļuva šaudīgs.

—    Vajadzību istabā, — Harijs atkārtoja. — Vai jūs mēģinājāt tur iekļūt?

—   Es… mjā… es nenojautu, ka audzēkņiem ir zināms…

—    Ne visiem, — atbildēja Harijs. — Bet kas notika? Jūs iekliedzāties… Izklausījās, it kā sāpēs…

—    Es… mjā, — profesore Trilonija kā sargādamās savilka ciešāk šalles un skatījās uz Hariju ar savām milzīgi palielinātajām acīm. — Es vēlējos… ē-ē… nolikt šai istabā dažas… mhm… personīgās mantas… — un viņa nomurmināja kaut ko par "derdzīgām apsūdzībām".

—    Skaidrs, — Harijs atsaucās, pamezdams skatienu uz šerija pudelēm. — Bet jūs netikāt iekšā un jums neizdevās tās paslēpt?

Viņam tas likās ļoti savādi: galu galā, kad viņš bija vēlējies noslēpt Jauktasiņu Prinča grāmatu, istaba taču bija atvērusies.

—    Nē, iekšā es iekļuvu gan, — nikni palūrēdama uz sienu, teica profesore Trilonija. — Tikai tur jau kāds bija.

—   Tur kāds bija? Kas? — noprasīja Harijs. — Kas tur bija iekšā?

—    Nav ne jausmas, — atbildēja profesore Trilonija, kuru, šķiet, mazliet pārsteidza Harija nepacietība. — Es iegāju šai istabā un izdzirdēju balsi — tā ne reizi nebija gadījies visos šajos gados, kopš es tur slēpju… proti, kopš es izmantoju šo istabu.

—    Balsi? Ko tā sacīja?

—     Nezinu, vai tā kaut ko sacīja, — teica profesore Trilonija. — Tā… brēkāja.

—    Brēkāja?

—   Gavilēja, — viņa teica, pamādama ar galvu.

Harijs blenza viņā, acis iepletis.

—   Vīrieša vai sievietes balss?

—     Es uzdrošinātos spriest, ka vīrieša, — sacīja profesore Trilonija.

—   Un tā izklausījās līksma?

—   Ļoti līksma. — Profesore Trilonija nošņaukājās.

—   It kā par kaut ko priecātos?

—   Nenoliedzami.

—    Un tad…?

—   Un tad es uzsaucu: "Kas šeit ir?"

—    Jūs tiešām nevarējāt to noskaidrot bez jautāšanas? — Harijs bija vīlies.

—   Mana iekšējā redze, — profesore Trilonija cienīgi sacīja, kārtodama savas šalles un daudzās spīdīgo kreļļu virtenes, — bija pievērsusies matērijām, kas atradās stipri ārpus ikdienišķajām brēkājošu balsu pasaulēm.

—    Skaidrs, — steigšus piekrita Harijs; par profesores Trilonijas iekšējo redzi viņš jau tāpat bija dzirdējis pārāk daudz. — Un vai balss pateica, kas tur ir?

—   Nē, nepateica, — profesore atbildēja. — Viss kļuva piķa melns, un tad es tiku ar galvu pa priekšu izmesta arā!

—     Un jūs neparedzējāt, ka tā notiks? — nespēdams valdīties, apjautājās Harijs.

—    Nē, kā jau sacīju, bija piķa… — Viņa aprāvās un aizdomīgi palūrēja uz Hariju.

—    Man šķiet, jums vajadzētu pastāstīt profesoram Dumidoram, — Harijs teica. — Viņam būtu jāzina, ka Malfojs līksmo… es gribēju teikt, viņam jāzina — kāds ir izsviedis jūs no šīs istabas.

Viņš pārsteigts ieraudzīja, ka, uzklausījusi šo ierosinājumu, profesore Trilonija augstprātīgi izslējās.

—     Direktors lika noprast, ka vēlētos, lai es viņu apmeklēju retāk, — viņa dzedri sacīja. — Es negrasos uztiept savu sabiedrību tiem, kas neprot to novērtēt. Ja Dumidors atsakās pievērst uzmanību tam, par ko brīdina kārtis… — Viņas kaulainā roka pēkšņi sakampa Harija delmu. — Atkal un atkal, lai kā ari es tās izlieku… — Un viņa dramatiski izrāva no savām šallēm kārti. — Tornis, kurā iespēris zibens, — viņa čukstēja. — Liela nelaime. Posts. Arvien tuvāk…

—   Skaidrs, — atkal sacīja Harijs. — Nu… es tik un tā domāju, ka jums vajadzētu pastāstīt Dumidoram par šo balsi, par to, kā viss kļuva tumšs un kā jūs izsvieda no šīs istabas…

—    Jūs tā uzskatāt? — Profesore Trilonija it kā kaut ko pārlika prātā, taču Harijs noprata, ka viņa itin labprāt vēlreiz izklāstītu savu mazo piedzīvojumu.

—    Es tieši tagad pie viņa dodos, — teica Harijs. — Viņš uzaicināja mani uz tikšanos. Mēs varam iet kopā.

—    Ak tā, nu, tādā gadījumā… — pasmaidīdama atsaucās profesore Trilonija. Viņa noliecās, savāca savas šerija pudeles un nekautrēdamās iegrūda tās lielā zilibaltā vāzē, kas stāvēja tuvējā nišā.

—    Man tā jūsu pietrūkst stundās, Harij, — viņa izjusti sacīja, kad abi devās cejā. — Jūs nebijāt nekāds gaišreģis… toties bijāt brīnišķīgs objekts…

Harijs neatbildēja; viņam riebās būt par objektu profesores Trilonijas nemitīgajiem drūmi liktenīgajiem pareģojumiem.

—     Baidos, — viņa turpināja, — ka tas klepe… es atvainojos, šis kentaurs… neko nesaprot no kāršumantikas. Es viņam — kā gaišreģe gaišreģim — pajautāju, vai ari viņš nav sajutis tālīnas vibrācijas, kas vēsta — tuvojas katastrofa. Taču izskatījās, ka es viņam šķietu gandrīz smieklīga! Jā, smieklīga!

Viņas balss ieskanējās diezgan histēriski, un Harijs sajuta spēju šerija dvesmu, lai gan pudeles bija atstātas vāzē.

—    Varbūt tas zirgs ir padzirdējis, ka ļaudis runā — es neesot mantojusi savas vecvecvecmāmiņas talantu. Tādas tenkas skauģi izplata jau nez cik gadus. Jūs zināt, ko es saku tādiem cilvēkiem, Harij? Vai Dumidors būtu ļāvis man mācīt šai lieliskajā skolā, vai viņš būtu tik ļoti uzticējies man visus šos gadus, ja es nebūtu pierādījusi savas spējas?

Harijs nobubināja kaut ko nesaprotamu.

—    Es ļoti labi atceros, kā Dumidors mani izklaušināja, — profesore Trilonija paklusām turpināja. — Viņš bija satriekts, jā, protams, dziļi satriekts… Es biju apmetusies "Vepra galvā", starp citu, neiesaku — blaktis, dārgo zēn, — bet man bija trūcīgi ar līdzekļiem. Dumidors bija tik laipns un pats ieradās pie manis. Viņš mani iztaujāja… Jāatzīst, sākumā man šķita, ka viņš pietiekami nenovērtē pareģošanu… un atceros, es sāku justies mazliet dīvaini, todien tikpat kā nebiju ēdusi… bet pēc tam…

Un tagad Harijs beidzot sāka klausīties pa īstam, jo zināja, kas notika pēc tam: profesore Trilonija bija izteikusi pareģojumu, kas pārvērta visu viņa dzīvi, pareģojumu par viņu un Voldemortu.

—    …bet pēc tam mūs rupji iztraucēja Severuss Strups!

—   Ko?

—    Jā, aiz durvīm sākās jezga, un tās tika atrautas vaļā, un tur stāvēja tas visai neuzvedīgais bārmenis ar Strupu, kas gvelza, ka esot sajaucis kāpnes. Man gan pašai, ak vai, drīzāk šķiet, ka viņš bija pieķerts, noklausoties, kā Dumidors mani izklaušina, — zināt, viņš pats tolaik meklēja darbu un, bez šaubām, bija cerējis izdzirdēt kaut ko noderīgu! Jā, pēc tam, zināt, Dumidors, šķiet, daudz labprātāk pieņēma mani darbā, un es gribot negribot domāju, Harij, ka viņš bija ieraudzījis atšķirību starp mani, manu pieticīgo stāju un kluso talantu, un šo uzbāzīgo, nekaunīgo jaunekli, kurš gatavs noklausīties pie atslēgas caurumiem… Kas notika, Harij, dārgais?

Viņa atskatījās pār plecu, tikai tagad ievērojusi, ka Harijs vairs nesoļo līdzās; zēns bija apstājies un tagad starp abiem bija desmit pēdu attālums.

—    Harij? — viņa nedroši atkārtoja.

Viņa izskatījās gaužām bažīga un nobijusies— laikam jau Harija seja bija pavisam bāla. Harijs stāvēja kā stabs, bet šoka viļņi, kas cits pēc cita satricināja viņu, apslāpēja visu, izņemot šo ziņu, kas tik ilgi bija no viņa slēpta…

Strups bija noklausījies pareģojumu. Strups bija to pastāstījis Voldemortam. Strups kopā ar Pīteru Sīkaudzi bija uzrīdījis Voldemortu Lilijai, Džeimsam un viņu dēlam…

Nekam citam Harija acīs šobrīd nebija nozīmes.

—   Harij? — atkal pasauca profesore Trilonija. — Harij… Vai mēs kopā negājām pie direktora?

—   Palieciet šeit, — ar stīvu mēli izteica Harijs.

—   Bet, bērniņ… Man vajadzēja viņam pastāstīt, kā man uzbruka Vajadzību…

—    Palieciet šeit! — dusmīgi atkārtoja Harijs.

Viņa izskatījās nemierīga, taču Harijs paskrēja viņai garām un ap stūri iemetās Dumidora gaitenī, kur sardzē stāvēja vientuļā garguja. Harijs nokliedza viņai paroli un joza augšup pa kustīgajām vītņu kāpnēm, lēkdams pāri diviem pakāpieniem uzreiz. Pie Dumidora durvīm viņš nepieklauvēja, bet piedauzīja ar dūri, un mierīgā balss uzsauca: — Ienāciet! — jau tad, kad Harijs bija ielēkšojis kabinetā.

Fēnikss Fokss atskatījās, un viņa spožās, melnās acis iemirdzējās, atstarojot saulrieta zeltu. Dumidors stāvēja pie loga, skatīdamies uz skolas pagalmu, viņam rokās bija garš, melns ceļojumu apmetnis.

—    Nu, Harij, es solīju, ka drīkstēsiet doties man līdzi.

Kādu bridi Harijs nesaprata; pēc sarunas ar Triloniju viņam prātā vairs nekas cits nebija palicis un smadzenes darbojās ļoti lēni.

—    Doties… jums līdzi…?

—   Tikai ja pats vēlaties, protams.

—   Ja es…

Un tad Harijs atcerējās, kāpēc viņš bija tā steidzies uz Dumidora kabinetu. — Jūs atradāt? Jūs atradāt kādu horkrustu?

—   Tā man liekas.

Dusmas un nožēla cīnījās ar satricinājumu un sajūsmu: labu laiku Harijs nespēja izdvest ne vārda.

—    Baidīties ir dabiski, — teica Dumidors.

—    Man nav bail! — uzreiz attrauca Harijs, un tā bija pilnīga taisnība: lai nu ko, bet bailes Harijs nejuta nemaz. — Kurš horkrusts tas ir? Kur tas atrodas?

—    Es neesmu drošs, kurš tas ir — lai gan čūsku, manuprāt, mēs varam izslēgt —, bet es domāju, ka tas ir paslēpts kādā piekrastes alā daudzas jūdzes no šejienes, alā, kuru es jau ļoti sen pūlos atrast: alā, kurā Toms Melsudors reiz spīdzināja divus bērnus no bāreņu patversmes ikgadējā izbraukuma laikā; atceraties?

—   Jā, — Harijs atbildēja. — Kā tas aizsargāts?

—     Nezinu. Man ir zināmas aizdomas, kas var izrādīties pavisam aplamas. — Dumidors apklusa, bet pēc brīža turpināja: — Harij, es apsolīju, ka drīkstēsiet doties man līdzi, un turu šo solijumu, bet es rīkotos ļoti nepareizi, nebrīdinādams jūs, ka tas būs ārkārtīgi bīstami.

—    Es došos līdzi, — teica Harijs, kad Dumidors vēl nebija pabeidzis savu sakāmo. Viņā mutuļoja dusmas uz Strupu, un alkas pasākt kaut ko galēji riskantu dažu pēdējo minūšu laikā bija pieaugušas desmitkārt. Tās laikam atspoguļojās Harija sejā, jo Dumidors, atgājis no loga, vērīgāk ieskatījās Harijā un starp viņa sudrabotajām uzacīm ievilkās grumbiņa.

—    Kas noticis?

—    Nekas, — Harijs uzreiz sameloja.

—    Kas jūs satraucis?

—    Es neesmu satraukts.

—   Harij, slēpprātība jums nekad nav padevusies…

Šis vārds bija dzirkstele, kas iesvēla liesmās Harija niknumu.

—   Strups! — viņš ļoti skaļi izgrūda, un Fokss viņiem aiz muguras klusi iekliedzās. — Strups — lūk, kas noticis! Viņš pateica Voldemortam par pareģojumu, tas bija viņš, viņš noklausījās aiz durvīm, Trilonija man pateica!

Dumidora sejas izteiksme nemainījās, taču Harijam šķita, ka direktora seja saulrieta asiņainajā ēnā nobāl. Dumidors ilgi klusēja. — Kad jūs par to uzzinājāt? — viņš beidzot jautāja.

—   Tikko! — atbildēja Harijs, ar milzu pūlēm valdīdamies, lai nesāktu kliegt. Te piepeši viņš vairs nespēja izturēt: — UN JOS ĻĀVĀT VIŅAM ŠEIT STRĀDĀT, BET VIŅŠ NODEVA MANU MAMMU UN TETI VOLDEMORTAM!

Smagi elpodams, it kā būtu kāvies, Harijs pagrieza muguru Dumidoram, kas nebija pakustējies, un sāka staigāt pa kabinetu šurpu turpu, berzēdams pirkstu kauliņus un likdams lietā visupēdējās savaldības kripatiņas, lai nesāktu visu lauzt un plēst. Viņam gribējās ārdīties, mesties virsū Dumidoram, bet ari doties līdzi, lai mēģinātu iznīcināt šo horkrustu; viņš gribēja pateikt direktoram, ka tikai vecs muļķis var uzticēties Strupam, taču baidījās, ka Dumidors neņems viņu līdzi, ja viņš netiks galā ar savām dusmām…

—     Harij, — klusi teica Dumidors. — Lūdzu, uzklausiet mani.

Apstāties un palikt uz vietas bija tikpat grūti kā nekliegt. Harijs

rimās soļot, iekoda lūpā un ieskatījās Dumidora grumbainajā sejā.

—   Profesors Strups pieļāva briesmīgu…

—     Tikai nesakiet, ka tā bija kļūda, ser, viņš noklausījās aiz durvīm!

—   Lūdzu, ļaujiet man pabeigt. — Dumidors pagaidīja, līdz Harijs īsi pamāj, tad turpināja: — Profesors Strups pieļāva briesmīgu kļūdu. Naktī, kad viņš dzirdēja profesores Trilonijas pareģojuma pirmo daļu, viņš vēl atradās lorda Voldemorta dienestā. Protams, viņš steidzās pie sava kunga, lai pastāstītu, ko dzirdējis, jo tas pavisam tieši skāra Voldemortu. Tomēr viņš nezināja — nekādi nevarēja zināt —, kuru zēnu Voldemorts sāks vajāt. Tāpat profesors Strups nezināja, ka viņš pazīst šā zēna vecākus, ko Voldemorts savā slepkavnieciskajā varaskārē iznīcinās, ka tie būs jūsu māte un tēvs….

Harijs izgrūda skumju smieklu.

—    Viņš ienīda manu tēti gluži tāpat, kā viņš ienīda Siriusu! Vai jūs neesat ievērojis, profesor, ka cilvēki, kurus Strups ienīst, nereti iet bojā?

—    Jūs, Harij, pat neaptverat, kādi sirdsapziņas pārmetumi mocīja profesoru Strupu, kad viņš bija aptvēris, kā lords Voldemorts bija pārtulkojis šo pareģojumu. Es domāju, tā bija lielākā nožēla viņa mūžā, un tieši tāpēc arī viņš atgriezās…

—    Toties viņam gan slēpprātība padodas ļoti labi, vai ne, ser? — noprasīja Harijs, kam balss drebēja pūliņos runāt mierīgi. — Un vai gadījumā Voldemorts nav pārliecināts, ka Strups arī tagad ir viņa pusē? Profesor… kā jūs varat būt drošs, ka Strups ir mūsu pusē?

Dumidors brīdi klusēja; izskatījās, ka viņš cenšas par kaut ko izšķirties. Visbeidzot viņš sacīja: — Es esmu drošs. Es pilnībā uzticos Severusam Strupam.

Harijs vairākas reizes dziļi ievilka elpu, lai nomierinātos. Nelīdzēja.

—     Nu, bet es neuzticos! — viņš teica tikpat skaļi kā pirmīt. — Tieši tagad, jums deguna galā, viņš kaut ko perina kopā ar Drako Malfoju, bet jūs tik un tā…

—     Mēs jau esam to pārrunājuši, Harij, — sacīja Dumidors, un viņa balss atkal bija kļuvusi stingra. — Savus uzskatus es esmu izklāstījis.

—     Šovakar jūs grasāties atstāt skolu, un es varu derēt, ka jūs neesat pat apsvēris, ka Strups un Malfojs var..

—    Ko? — uzacis saraucis, jautāja Dumidors. — Par ko īsti jūs turat viņus aizdomās?

—     Es… viņi kaut ko perina! — iesaucās Harijs, un viņa rokas sažņaudzās dūrēs. — Profesore Trilonija tikko bija Vajadzību istabā, kur gribēja paslēpt savas šerija pudeles, un viņa dzirdēja, kā Malfojs tur brēkā un līksmo! Viņš tur brūvē kaut ko bīstamu, un, ja gribat dzirdēt manas domas, tad beidzot viņam tas ir izdevies, un jūs gribat gluži vienkārši iziet no skolas, pat ne…

—   Diezgan, — sacīja Dumidors. Viņš to pateica pavisam mierīgi, tomēr Harijs uzreiz apklusa; viņš saprata, ka ir šķērsojis kādu neredzamu robežu. — Vai jūs domājat, ka šā gada laikā, dodamies prom, es kaut reizi atstāju skolu bez apsardzes? Nekad. Šovakar, man aizejot, šeit atkal tiks nodrošināta papildu aizsardzība. Lūdzu, nedomājiet, ka es savu audzēkņu drošību neuztveru nopietni, Harij.

—    Es ne… — apjucis nopurpināja Harijs, taču Dumidors viņu pārtrauca.

—   Es vairs nevēlos to apspriest.

Harijs iekoda mēlē, lai kaut kas neizspruktu, bīdamies, ka ir aizgājis pārāk tālu un sagrāvis izdevibu dodes Dumidoram līdzi, taču direktors turpināja: — Vai gribat doties ceļā kopā ar mani?

—     Jā, — Harijs uzreiz atbildēja.

—   Ļoti labi. Klausieties! — Dumidors izslējās visā augumā. — Es ņemu jūs līdzi ar vienu noteikumu: jūs paklausīsiet katrai pavēlei, ko es došu, nekavējoties un neuzdodot nekādus jautājumus.

—   Protams.

—    Lūdzu, saprotiet mani pareizi, Harij. Es gribu teikt, ka jums jāklausa arī tad, kad teikšu "bēdziet", "slēpieties" vai "dodieties mājās". Vai apsolāt?

—   Es… jā, protams.

—   Ja likšu slēpties, jūs tā darīsiet?

-Jā.

—   Ja likšu bēgt, jūs paklausīsiet?

-Jā.

—   Ja likšu atstāt mani un glābties pašam, jūs darīsiet, kā lieku?

—   Es…

—   Harij?

Viņi brīdi lūkojās viens otram acīs.

—   Jā, ser.

—    Ļoti labi. Tad, lūdzu, aizejiet pēc sava paslēpņa, un tiksimies Ieejas zālē pēc piecām minūtēm.

Dumidors atkal pagriezās pret ugunīgo logu; saulriets bija izplājies rubīnsarkanā blāzmā pie apvāršņa. Harijs knaši izgāja no kabineta un noskrēja pa vītņu kāpnēm. Pēkšņi viņa prāts bija kļuvis neparasti skaidrs. Viņš zināja, kas darāms.

Kad viņš iegāja koptelpā, Rons un Hermione sēdēja blakus.

—   Ko viņš grib? — uzreiz jautāja Hermione. — Harij, tu nejūties labi? — viņa bažīgi apvaicājās.

—    Viss kārtībā, — Harijs strupi atsaucās, paskriedams viņiem garām. Viņš uzlēkšoja pa kāpnēm, tad, ieskrējis guļamistabā, atrāva lādes vāku un izvilka Laupītāja karti un saritinātu zeķu pāri. Tad viņš atkal nojoza lejup un, iebrāzies koptelpā, nobremzēja pie Rona un Hermiones — tie izskatījās apstulbuši.

—   Man nav laika, — Harijs izelsa. — Dumidors domā, ka es meklēju paslēpni. Klausieties…

Viņš žigli pastāstīja draugiem, kurp dodas un kāpēc, neapstādamies, nedz lai uzklausītu Hermiones šausmu elsienus, nedz lai atbildētu uz Rona steidzīgajiem jautājumiem; sīkumus viņi paši varēs noprast un izrunāt vēlāk.

—    …un jūs saprotat, ko tas nozīmē? — Harijs beigās noprasīja. — Šonakt Dumidora skolā nebūs, tātad Malfojam būs iespēja izvērsties, lai kas arī viņam padomā. Nē, jūs klausieties! — viņš nikni uzšņāca, kad gan Rons, gan Hermione nepārprotami vēlējās viņu pārtraukt. — Es zinu, ka Vajadzību istabā līksmojās tieši Malfojs. Ņem… — Viņš iegrūda Hermionei saujā Laupītāja karti. — Pieraugiet, kur viņš blandās, un Strups tāpat. Savāciet visus DA biedrus, kurus varat sadzīt rokā. Hermione, tie saziņas galeoni tak vēl darbojas, jā? Dumidors teica, ka nodrošināšot skolai papildu aizsardzību, bet Strups zina, kāda ir tā Dumidora aizsardzība un kā to apiet… turpretim to, ka jūs būsiet sardzē, viņš taču nebūs gaidījis, vai ne?

—    Harij… — ierunājās Hermione, viņas acis no bailēm bija pavisam lielas.

—   Man nav laika strīdēties, — īsi noteica Harijs. — Ņemiet ari šo…

Viņš iegrūda Ronam rokās zeķes.

—   Paldies, — teica Rons. — Ē-ē… kam man zeķes?

—    Tev vajadzēs to, kas tajās ietīts, vislaimi. Iedzeriet paši un iedodiet arī Džinnijai. Atvadieties no viņas manā vietā. Man jāskrien, Dumidors gaida…

—   Nē! — iesaucās Hermione, bet Rons bijīgi izvīkstīja pudelīti ar zeltaino mikstūru. — Mums nevajag, iedzer pats, kas zina, kas tevi gaida?

—   Viss būs labi, es būšu kopā ar Dumidoru, — teica Harijs. — Es gribu zināt, ka ar jums, draugi, viss kārtībā… Neskaties tādām acīm, Hermione, pagaidām sveiki…

Un viņš aizskrēja, nozuzdams portreta caurumā, tad joņoja uz Ieejas zāli.

Dumidors gaidīja pie ozolkoka ārdurvīm. Viņš pagriezās, kad Harijs, smagi vilkdams elpu un ar dūrēju sānos, inerces dzīts izslīdēja uz augstākā akmens pakāpiena.

—    Uzvelciet apmetni, lūdzu, — Dumidors teica un, pagaidījis, līdz Harijs tā arī izdara, sacīja: — Ļoti labi. Ceļā? — un uzreiz sāka doties lejup pa akmens pakāpieniem, ceļojumu apmetnim gandrīz neplīvojot rāmajā vasaras gaisā. Harijs, ietinies paslēpnī, steidzās viņam līdzi, joprojām elsdams un traki svīzdams.

—    Bet ko visi domās, kad redzēs jūs aizejam, profesor? — Harijs jautāja, domādams par Malfoju un Strupu.

—   Domās, ka es dodos uz Cūkmiestiņu iedzert kādu mēriņu, — nevērīgi attrauca Dumidors. — Es reizēm apciemoju Rosmertu vai iegriežos "Vepra galvā"… vismaz tā izskatās. Nemaz nav pats sliktākais veids, kā noslēpt patieso ceļamērķi.

Kamēr viņi gāja pa ceļu, biezēja krēsla. Tvanīgi smaržoja piesilusī zāle un ezers, un nāsīs iesitās dūmi no Hagrida būdas skursteņa. Bija grūti noticēt, ka priekšā gaida kaut kas bīstams vai briesmīgs.

—    Profesor, — Harijs klusi jautāja, ieraudzījis ceļa galā vārtus, — vai mēs teleportēsimies?

—   Jā, — atbildēja Dumidors, — Jūs taču jau protat teleportēties?

—   Jā, — teica Harijs, — tikai man nav atļaujas.

Viņam šķita, ka labāk būt godīgam: ja nu gadās salaist visu grīstē, ja nu viņš nokļūst simtiem jūdžu attālumā no tās vietas, kurp jādodas.

—   Tas nekas, — Dumidors sacīja, — es atkal palīdzēšu.

Viņi izgāja pa vārtiem un devās pa krēslaino, tukšo ceļu, kas veda uz Cūkmiestiņu. Ātri satumsa, un, kad viņi nonāca uz galvenās ielas, jau bija visīstākā nakts. Lodziņos virs veikalu skatlogiem mirgoja gaisma, un, tuvodamies "Trim slotaskātiem", viņi dzirdēja aizsmakušu bļaustīšanos.

—     …un vairs nerādies! — kliedza Rosmertas madāma, ar joni izlikdama aiz durvīm nevīžīgi ģērbtu burvi. — Ā, sveicināts, Baltus… Tu gan nāc vēlu…

—     Labvakar, Rosmerta, labvakar… piedod, es eju uz "Vepra galvu"… Neņem ļaunā, man tikai šovakar gribētos pasēdēt klusākā vietiņā…

Pēc mirkļa viņi iegriezās sānieliņā, kur, kaut arī vēja nemaz nebija, brīžam iečīkstējās "Vepra galvas" izkārtne. Pretstatā "Trim slotaskātiem", alus krogs šķita pilnīgi tukšs.

—      Iekšā iet nav nepieciešams, — nomurmināja Dumidors, pamezdams skatienu apkārt. — Tā kā neviens mūs neredz… uzliec roku man uz delma, Harij. Stipri nespiediet, es jūs tikai vadīšu. Skaitu līdz trīs… Viens… divi… trīs…

Harijs pagriezās. Uzreiz uzbruka tā šaušalīgā sajūta, it kā viņš tiktu stumts pa biezu gumijas cauruli: viņš nespēja paelpot, viss ķermenis bija gandrīz neizturami saspiests, un, kad šķita, ka tūliņ būs jānosmok, neredzamais žņaugs pagaisa un viņš stāvēja dzestrā tumsā, ar pilnu krūti ieelpodams svaigu, sāļu gaisu.

DIVDESMIT SESTA NODAĻA ALA

Harijs sajuta sāļu smaržu un dzirdēja, kā pret klinti triecas viļņi; skatam pavērās mēnesnīcas izgaismota jūra un zvaigznēm nosētas debesis; viegla, salta brāzma plivināja matus. Zēns stāvēja uz augsta tumša akmens bluķa, un pie kājām putoja un virmoja ūdens. Viņš atskatījās. Aiz viņiem augstu slējās varena klints — stāva, melna un gluda siena. Daži lielāki akmens bluķi, tādi kā tas, uz kura tobrīd stāvēja Harijs un Dumidors, likās kaut kad senāk atlūzuši no klints stāva. Skats bija drūms un skarbs; jūru un klinti neatsvaidzināja neviens koks, zāles vai smilšu laukumiņš.

—    Kā ir? — vaicāja Dumidors. Izklausījās, it kā viņš gribētu dzirdēt Harija domas par to, vai šī būs piemērota vieta piknikam.

—   Un viņi šurp veda bāreņu nama bērnus? — pārjautāja Harijs, nespēdams iedomāties vēl nemīlīgāku vietu izbraukumam.

—   Ne gluži šurp, — Dumidors atbildēja. — Kaut kur gabalu tālāk aiz tām klintīm, kas mums aiz muguras, ir tāds kā ciemats. Man šķiet, tieši uz turieni bāreņus veda ieelpot jūras gaisu un paskatīties uz viļņiem. Nē, šajā vietiņā, manuprāt, pabijis dkai Toms Melsudors un viņa jaunie upuri. Neviens vientiesis šai klintij netiktu klāt, ja nu vienīgi īpaši veikli kalnā kāpēji, un laivas klintīm nevarēja tuvodes —

dzelme tur ir pārāk bīstama. Es pieļauju, ka Melsudors nokāpa no klints, un burvestības viņam droši vien noderēja labāk nekā troses. Un līdzi viņš atveda divus mazus bērnus, droši vien, lai izbaudītu viņu izbīli. Man liekas, būs pieticis jau ar pašu ceļu vien — kā jums šķiet?

Harijs vēlreiz paskatījās augšup uz klinti un sajuta uzmetamies zosādu.

—    Taču viņa — un arī mūsu — galamērķis atrodas gabaliņu tālāk. Ejam.

Dumidors ar rokas mājienu pieaicināja Hariju pie pašas klints malas, kur rindu robotu iedobumu varēja izmantot par kāpēm lejupceļā pie lielajiem akmeņiem, kas, līdz pusei ūdens pārklāti, atradās klintij līdzās. Nokāpšana bija nedroša, un Dumidors, kam nelielas grūtības sagādāja sažuvusi roka, virzījās pavisam lēni. Zemākos akmeņus jūras ūdens bija padarījis slidenus. Harijs sajuta, kā sejā trāpa auksto un sāļo šļakatu lāses.

—    Spīžo! — Dumidors teica, sasniedzis akmeni, kas atradās vistuvāk klints skaldnei. Dažas pēdas zem vietas, kur viņš bija notupies, uz tumšās ūdens virsmas uzdzirkstīja tūkstošiem zeltainas gaismas vizuļu; arī melnā akmens siena viņam līdzās izgaismojās.

—    Redzat? — Dumidors klusu pajautāja, pacēlis zizli nedaudz augstāk. Harijs ieraudzīja klintī plaisu, kurā mutuļodams plūda tumšais ūdens.

—   Nekas, ja drusku samirksiet?

—   Nē, — Harijs atteica.

—    Tad velciet nost savu paslēpni — tas vairs nav vajadzīgs. Lēksim iekšā.

Un ar negaidīti jauneklīgu izveicību Dumidors noslīdēja no akmens, iegremdējās jūrā un, savu mirguļojošo zizli saņēmis zobos, nevainojamā brasā sāka peldēt uz tumšo spraugu klints skaldnē. Harijs novilka savu paslēpni, iebāza to kabatā un sekoja viņam.

Ūdens bija ledusauksts; Harija izmirkušās drēbes plandījās un vilka dzelmē. Dziļi ievilkdams nāsīs sāls un jūraszāļu aso smaržu, viņš peldēja uz mirguļojošās, arvien sarūkošās gaismiņas pusi: tagad tā virzījās tālāk, klints dziļumā.

Plaisa drīz izpletās par tumšu tuneli. Harijam bija skaidrs, ka paisumā tas piepildīsies ar ūdeni. Noglumējušās sienas bija tik tikko trīs pēdu attālumā viena no otras un garāmslīdošā Dumidora zižļa gaismā mirguļoja kā slapja darva. Mazu gabaliņu no ieejas alas eja pagriezās pa kreisi, un Harijs ieraudzīja, ka tā stiepjas tālu klints dziļumā. Viņš turpināja peldēt Dumidoram pa pēdām, ar stingstošo pirkstu galiem pieskaroties raupjajai, slapjajai klintij.

Tad viņš ieraudzīja, kā gabaliņu tālāk no ūdens, sudrabainajiem matiem un tumšajai mantijai mirguļojot, iznirst Dumidors. Kad Harijs bija tik tālu aizpeldējis, viņš ieraudzīja pakāpienus, kas veda lielā alā. Zēns pa tiem uzklumburoja, ūdenim straumēm gāžoties no izmirkušajām drēbēm, un, nevaldāmi trīcēdams, izkāpa rāmajā un ledainajā gaisā.

Dumidors stāvēja alas vidū, zizli pacēlis augstu virs galvas, un, lēni pagriežoties, aplūkoja alas sienas un griestus.

—   Jā, vieta ir īstā, — viņš beidzot teica.

—   Kā jūs to zināt? — Harijs nočukstēja.

—   Tā pieredzējusi maģiju, — Dumidors vienkārši atbildēja.

Harijs nevarēja īsti saprast, vai drebinās tāpēc, ka izsalis līdz kaulam, vai tāpēc, ka samana burvestību pēdas. Viņš vēroja, kā Dumidors turpina grozīties uz visām pusēm, acīmredzot koncentrējoties uz Harijam neredzamām lietām.

—    Šī ir tikai priekštelpa, tāds kā priekšnams, — Dumidors pēc mirkļa paskaidroja. — Mums jāiekļūst dziļāk… Tagad mums ceļā stāsies lorda Voldemorta, nevis dabas radītie šķēršļi…

Dumidors piegāja pie alas sienas un noglāstīja to ar saviem nomelnējušajiem pirkstgaliem, svešā valodā murminādams vārdus, ko Harijs nesaprata. Viņš divreiz apgāja apkārt alai, cik vien bieži iespējams, pieskaroties raupjajam akmenim un ik pa brīdim apstājoties un pabraukājot ar pirkstiem pa kādu noteiktu vietu, līdz beidzot apstājās, atspiedis plaukstu pret sienu.

—   Šeit, — viņš teica. — Mēs iziesim šeit. Ieeja ir apslēpta.

Harijs nevaicāja, kā Dumidors to zina. Viņš nekad nebija redzējis,

ka burvis kaut ko noskaidrotu šādi, vienkārši ar skatiem un pieskārieniem, taču zēns jau sen bija sapratis, ka blīkšķi un dūmu vērpetes biežāk liecina par nemākulību nekā par meistarību.

Dumidors atkāpās no alas sienas un pavērsa zizli pret klinti. Uz mirkli tur parādījās kvēlojoši baltas arkas siluets, it kā aiz plaisas spīdētu spilgta gaisma.

—    J-jums izdevās! — Harijs klabošiem zobiem teica, taču vārdi vēl nebija izdabūti pāri lūpām, kad ejas aprises jau bija izzudušas un akmens atkal bija tikpat kails un viengabalains kā pirms brīža. Dumidors pavērās apkārt.

—    Harij, piedodiet, es aizmirsu, — viņš teica, pavērsa savu zizli pret Hariju, un zēna drēbes uzreiz kļuva tik siltas un sausas, it kā bijušas izkārtas pavarda uguns priekšā.

—    Paldies, — Harijs pateicīgi bilda, taču Dumidors jau atkal bija pievērsies vienlaidu akmens sienai. Viņš vairs nemēģināja nekādas burvestības, tikai stāvēja un saspringti skatījās, it kā uz sienas būtu rakstīts kaut kas ārkārtīgi interesants. Harijs stāvēja pavisam nekustīgi, negribēdams traucēt. Tad, pēc veselām divām minūtēm, Dumidors klusi noteica: — Nevar būt! Tik primitīvi.

—   Kas tad, profesor?

—    Man gluži vai jādomā, — Dumidors sacīja, iebāzdams veselo roku aiz mantijas un izvilkdams strupu sudraba nazi — līdzīgu tam, ar kuru Harijs mēdza sasmalcināt mikstūru sastāvdaļas, — ka no mums tiek prasīta ieejas maksa.

—     Ieejas maksa? — Harijs pārjautāja. — Durvīm kaut kas jāiedod?

—   Jā, — Dumidors atteica. — Ja nemaldos, asinis.

—   Asinis?

—     Es jau teicu, primitīvi, — Dumidors sacīja, izklausīdamies nicīgs, pat vīlies, it kā Voldemorts nebūtu attaisnojis Dumidora cerības. — Doma, kā droši vien būsiet sapratis, ir tāda, ka tavs ienaidnieks — vai ienaidniece — sev atņem spēku, lai tiktu iekšā pa durvīm. Lords Voldemorts jau atkal nav spējis apjēgt, ka ir daudz kas briesmīgāks par fizisku ievainojumu.

—   Nu jā, bet, ja no tā iespējams izvairīties… — ieteicās Harijs, kas bija izcietis pietiekami daudz sāpju, lai nevēlētos neko tādu piedzīvot no jauna.

—    Reizēm tomēr nav vis, — Dumidors sacīja, uzrotīdams mantijas piedurkni un atsegdams ievainotās rokas dilbu.

—    Profesor! — Harijs protestēja, metoties klāt Dumidoram, kas tobrīd pacēla nazi. — Labāk es, es esmu…

Viņš pats nezināja, ko gribēja pateikt — jaunāks, stiprāks? Taču Dumidors tikai pasmaidīja. Nozibsnīja sudrabs, izšļācās asinssarkana šalts — klints sienu tagad klāja tumšas, mirgojošas lāses.

—   Jūs esat ļoti laipns, Harij, — Dumidors teica, novelkot ar zižļa galu pāri dziļajai brūcei, ko pats bija iegriezis sev rokā, un liekot tai acumirklī sadzīt — tieši tāpat, kā Strups bija sadziedējis Malfoja ievainojumu. — Taču jūsu asinis ir vērtīgākas par manējām. Paskat, liekas, ka būs nostrādājis.

Sienā no jauna bija parādījies sudrabaini liesmojošais arkas siluets, tikai šoreiz tas neizgaisa — ar asinīm nošķiestais akmens tajā vienkārši izzuda, un atklājās eja, kas veda, kā likās, pilnīgā tumsā.

—    Man šķiet, es iešu pirmais, — teica Dumidors un izgāja cauri arkai; viņam uz pēdām sekoja Harijs, pa ceļam steidzīgi iededzot pats savu zizli.

Skatam pavērās spokaina aina — viņi stāvēja milzīga melna ezera krastā. Tas bija tik plašs, ka Harijs nespēja saskatīt viņu krastu; un ezers atradās tik augstā alā, ka arī griesti nebija saredzami. Kaut kur tālumā, kā likās, ezera vidū, spīdēja blāvi zaļgana gaisma; tā atspīdēja pilnīgi nekustīgajā ūdeni. Zaļganā blāzma un abu zižļu gaisma bija vienīgais, kas bija samanāms samtaini melnajā tumsā, lai gan nesniedzās gluži tik tālu, kā Harijs būtu gaidījis. Likās, ka šī tumsa sazin kā ir blīvāka nekā parasti.

—     Iesim, — Dumidors klusi teica. — Uzmanieties, nekāpiet ūdenī. Turieties man blakus.

Viņš sāka iet gar ezera krastu, un Harijs sekoja cieši uz pēdām. Soļu slapjie plīkšķi atbalsojās pret šauro akmens apmali, ko apskaloja ūdens. Viņi gāja un gāja, taču nekas nemainījās: vienā pusē — raupjā klints siena, otrā — bezgalīgais gludenā, stiklainā melnuma plašums, un tam pašā vidū — noslēpumaini zaļganais mirdzums. Harijam šī klusumā slīgstošā vieta likās nomācoša un biedējoša.

—   Profesor? — viņš pēdīgi ieteicās. — Jūs domājat, ka horkrusts ir šeit?

—    Jā, noteikti, — Dumidors atsaucās. — Es esmu pārliecināts. Jautājums tikai — kā lai mēs tiekam tam klāt?

—    Vai mēs nevarētu… mēs nevarētu vienkārši izmēģināt pieburšanu? — Harijs ierosināja, būdams pārliecināts, ka priekšlikums ir muļķīgs. Taču viņam ļoti gribējās — daudz vairāk, nekā viņš būtu ar mieru atzīt — tikt no šīs vietas projām, cik vien ātri iespējams.

—    To mēs tik tiešām varētu, — Dumidors atbildēja, apstājoties tik spēji, ka Harijs gandrīz uzskrēja viņam virsū. — Varbūt pamēģiniet jūs.

—   Es? Nu… labi…

To Harijs nebija gaidījis, taču nokremšķinājās un, zizli pacēlis, skaļi teica: — Horkrustu šurpum!

Ar sprādzienam līdzīgu skaņu no tumšās dzelmes aptuveni divdesmit pēdu tālāk izsprāga kaut kas ļoti liels un bālgans. Pirms Harijs paguva saskatīt, kas īsti, tas jau atkal bija nozudis, saceļot varenas šļakatas, kas ar joni saņirbināja spogulim līdzīgo ūdens virsmu. Harijs šokā atsprāga no ūdens un atsitās pret klinti; sirdij vēl aizvien sitoties, viņš pagriezās pret Dumidoru.

—   Kas tas bija?

—    Man liekas, kaut kas, kas ir gatavs pieraudzīt, lai mēs nemēģinām dabūt horkrustu.

Harijs vēlreiz pagriezās pret ūdens klaju. Ezera virsma jau atkal bija mirdzošs, melns spogulis; ūdens ņirba bija pagaisusi nedabiski ātri, taču Harija sirds vēl joprojām dauzījās.

—   Vai jūs gaidījāt, ka tā notiks, ser?

—    Es paredzēju, ka kaut kas notiks, ja mēs izrādīsim nepārprotamu apņemšanos tikt pie horkrusta. Doma bija ļoti laba, Harij — pats vienkāršākais veids, kā noskaidrot, ar ko mums darīšana.

—    Bet mēs taču nezinām, kas tas īsti bija, — Harijs iebilda, raugoties uz draudīgi gludo ūdens virsmu.

—   Jūs gribējāt teikt, kas tie īsti bija, — Dumidors aizrādīja. — Es ļoti šaubos, vai tur ir tikai viens vien. Vai neiesim tālāk?

—   Profesor?

—   Jā, Harij?

—   Kā jums liekas, vai mums vajadzēs nirt ezerā?

—   Nirt? Tikai ja mums ļoti neveiksies.

—   Jūs nedomājat, ka horkrusts paslēpts ezera dibenā?

—   Nē… Es domāju, ka tas paslēpts pašā vidū.

Un Dumidors norādīja uz blāvi zaļgano blāzmu ezera vidū.

—   Tātad mums nāksies šķērsot ezeru, lai tiktu tam klāt?

—   Jā, tā man liekas.

Harijs neko neteica. Visas viņa domas bija pievērstas ūdens briesmoņiem, milzu čūskām, dēmoniem, ūdensvīriem un gariem…

—     Ahā, — Dumidors noteica un atkal apstājās; šoreiz Harijs viņam patiešām uzskrēja virsū. Vienu mirkli zēns zvārojās pašā tumšā ūdens malā, tad Dumidora veselā roka cieši satvēra viņa augšdelmu un pavilka viņu atpakaļ. — Piedodiet, Harij, man vajadzēja jūs brīdināt. Lūdzu, atkāpieties līdz pašai sienai. Man liekas, es esmu atradis īsto vietu.

Harijam nebija ne jausmas, ko Dumidors ar to domāja — cik nu varēja spriest, šis tumšā krasta strēķītis bija uz mata tāds pats kā visi pārējie, taču likās, ka Dumidors tur saskatījis kaut ko īpašu. Šoreiz viņš lēni virzīja roku nevis pāri klints sienai, bet gan pa tukšu gaisu, it kā sagaidīdams, ka atradis un varēs satvert kaut ko neredzamu.

—    Oho, — Dumidors priecīgi izsaucās pēc dažām sekundēm. Viņa roka kaut kur gaisā bija satvērusi kaut ko Harijam neredzamu.

Dumidors pievirzījās tuvāk ūdenim; Harijs nervozi vēroja, kā profesora sprādzēm rotāto kurpju purni uzmeklē pašu akmeņainā ezera krasta maliņu. Vēl joprojām turēdams sažņaugto plaukstu paceltu gaisā, Dumidors ar otru roku pacēla zizli un ar tā galiņu uzsita pa savu dūri.

No tukša gaisa acumirkli parādījās resna, zaļi nosūbējusi vara ķēde, kas sniedzās no ūdens dzīlēm līdz profesora sažņaugtajai dūrei. Dumidors uzsita pa ķēdi, un tā sāka slīdēt cauri viņa dūrei kā čūska, saritinādamās zemē ar skaļu šķindoņu, kas atbalsojās pret klints sienām, un pamazām velkot kaut ko ārā no melnajām ūdens dzīlēm. Harijs noelsās vien, noskatoties, kā ezera virsmu pāršķeļ nelielas laiviņas spokainais priekšgals, tikpat spoži zaļš kā ķēde, un, nesaceļot tikpat kā ne vilnīti, sāk slīdēt uz to vietu ezera krastā, kur stāvēja Harijs un Dumidors.

—   Kā jūs zinājāt, ka tā tur ir? — Harijs apstulbis vaicāja.

—     Burvestības vienmēr atstāj pēdas, — Dumidors sacīja, kad laiva ar klusu būkšķi atsitās pret krastu, — reizēm pat ļoti skaidri nolasāmas. Es pats mācīju Tomu Melsudoru. Es pazīstu viņa stilu.

—   Vai… vai šī laiva ir droša?

—   Jā, domāju gan. Gadījumam, ja Voldemorts kādreiz gribētu apciemot vai paņemt savu horkrustu, viņam vajadzēja radīt iespēju tikt pāri ezeram, nesaniknojot tās radības, kuras viņš pats tur palaidis.

—  Tātad tie radījumi ūdenī mums neko nedarīs, ja mēs šķērsosim ezeru Voldemorta laivā?

—    Man šķiet, mums jāsamierinās ar to, ka tie kādubrīd tomēr sapratīs, ka mēs neesam nekāds lords Voldemorts. Pagaidām mums tomēr gājis gludi. Viņi mums atļāva izcelt laivu.

—   Bet kāpēc atļāva? — Harijs jautāja, nespēdams atvairīt domu par milzu taustekļiem, kas iznirs no tumšā ūdens, tiklīdz viņi vairs nevarēs saskatīt krastu.

—   Voldemorts droši vien bijis diezgan pārliecināts, ka laivu spēs atrast tikai īpaši varens burvis, — Dumidors teica. — Man liekas, viņš droši vien bija gatavs riskēt ar visai maz ticamo iespēju, ka to uzies kāds cits, paļaudamies uz to, ka tālāk ir uzlicis citus šķēršļus, kurus spēs pārvarēt tikai viņš. Tad jau redzēsim, vai viņam ir taisnība.

Harijs ieskatījās laivā. Tā patiešām bija ļoti maza.

—   Neizskatās, ka laiva būtu būvēta diviem cilvēkiem. Vai tā mūs abus noturēs? Mēs abi kopā nebūsim par smagu?

Dumidors iesmējās.

—   Diez vai Voldemortu būs interesējis svars, drīzāk gan kopējais maģisko spēju daudzums, kas šķērsos viņa ezeru. Es domāju, ka viņš, visticamāk, būs uzlicis laivai burvestību, kas neļauj tajā pārvietoties vairāk nekā vienam burvim.

—    Bet kā tad…?

—     Diez vai jūs skaitāties, Harij. Jūs neesat ne pilngadigs, ne pietiekami apmācīts. Voldemorts nebūtu varējis iedomāties, ka tik tālu nokļūs kāds sešpadsmitgadīgs zēns. Maz ticams, ka jūsu spējas līdzās manējām vispār tiks pamanītas.

Šie vārdi itin nemaz nevairoja Harija dūšu. Iespējams, ka Dumidors to saprata, visādā ziņā viņš piemetināja: — Voldemorts kļūdījies, Harij, Voldemorts ir kļūdījies… Kad briedums nenovērtē jaunību, tā ir muļķība un aizmāršība. Labi, šoreiz ejiet pirmais, tikai uzmanieties, neskarieties klāt ūdenim.

Dumidors pagāja malā, un Harijs piesardzigi iekāpa laivā. Zēnam sekoja arī Dumidors, saritinot ķēdi laivas dibenā. Viņiem nācās cieši saspiesties; Harijs nevarēja pat apsēsdes un bija spiests aptupties, ceļiem pārkaroties pāri laivas malai. Tā nekavējoties sakustējās. Nedzirdēja ne skaņas, ja neskaita liego čalu, ar kādu laivas priekšgals šķēla ūdeni. Laiva kustējās pati, it kā neredzama tauva to vilktu uz gaismu ezera vidū. Drīz alas sienas vairs nebija saredzamas; tikpat labi viņi varētu atrasties jūrā — trūka vienīgi viļņu.

Harijs paskatījās lejup un ieraudzīja, kā, laivai slīdot, melnajā ūdeni vizuļo un mirguļo viņa zižļa zeltainais atspīdums. Laiva iecirta stiklam līdzīgajā ezera virsmā dziļas plaisas — kā plaisas tumšā spogulī…

Un tad Harijs to ieraudzīja — marmorbaltu, peldošu dažus sprīžus zem ūdens virsmas.

—    Profesor! — zēns izsaucās, un viņa iztrūcinātā balss skaļi atbalsojās virs klusajiem ūdeņiem.

—    Harij?

—    Man liekas, es ūdenī redzēju roku — cilvēka roku!

—   Jā, protams, — Dumidors rāmi atbildēja.

Harijs vērās ūdenī, meklējot izgaisušo roku, un viņam rīklē sakāpa nelabums.

—   Tātad tas, kas pirmīt izlēca no ūdens…?

Taču Harijs atbildi saņēma, pirms vēl Dumidors paguva kaut ko pateikt; zizlis, izgaismodams ūdeni, šoreiz parādīja viņam mironi, kurš ar seju uz augšu peldēja pāris sprīžu zem ūdens virsmas; viņa acis bija aizmiglotas, it kā zirnekļu tīkliem aizaustas, un mati un drēbes plandījās viaspkārt kā dūmu vērpetes.

—    Ūdenī ir līķi! — Harijs teica, un viņa balss izklausījās daudz spalgāka nekā parasti — pavisam svešāda.

—    Jā, — Dumidors mierīgi sacīja. — Taču šobrīd mums par tiem nav jāuztraucas.

—     Šobrīd? — Harijs atkārtoja, atraujot skatienu no ūdens, lai paraudzītos uz Dumidoru.

—    Tik ilgi, kamēr tie mierīgi peld dzelmē, — Dumidors atbildēja. — No miroņa nav itin nekāda pamata baidīties, Harij, gluži tāpat kā no tumsas. Lords Voldemorts, kas, protams, slepus baidās kā no viena, tā otra, tam nepiekrīt. Taču šādi viņš jau atkal tikai apliecina savu gudrības trūkumu. Kad skatāmies uz nāvi un tumsu, bailes mūsos izraisa tikai nezināmais — nekas cits.

Harijs neko neatbildēja; negribējās strīdēties, taču doma, ka tepat visapkārt peld līķi, likās briesmīga, turklāt viņš nespēja noticēt, ka tie nav bīstami.

—    Bet viens no viņiem izlēca no ūdens, — zēns iebilda, mēģinādams panākt, lai balss izklausās tikpat ikdienišķa un mierpilna kā Dumidoram. — Kad es mēģināju pieburt horkrustu, no ezera izlēca līķis.

—    Jā, — Dumidors piekrita. — Es nešaubos, ka, tiklīdz būsim paņēmuši horkrustu, viņi vairs nebūs tik miermīlīgi. Tomēr, tāpat kā daudzi radījumi, kas mājo aukstumā un tumsā, viņi bīstas no gaismas un siltuma, un tieši to mēs ņemsim talkā, ja tāda vajadzība radīsies. Uguni, Harij, — Dumidors ar smaidu piemetināja, redzot Harija apmulsušo sejas izteiksmi.

—   Ak tā… pareizi, — Harijs aši atsaucās. Viņš pagrieza galvu, lai paskatītos uz zaļgano blāzmu, uz kuras pusi laiva vēl joprojām nelokāmi slīdēja. Viņš vairs nespēja izlikties, ka nemaz nebaidās. Šis lielais, melnais ezers, kurā čumēja un mudžēja līķi… Likās, ka pagājušas daudzas jo daudzas stundas, kopš viņš satika profesori Triloniju un iedeva Konam ar Hermioni vislaimi… Piepeši viņš sāka vēlēties, kaut būtu kārtīgāk atvadījies… Un Džinniju viņš vispār nesatika…

—   Esam gandrīz klāt, — līksmi paziņoja Dumidors.

Tik tiešām, beidzot sāka likties, ka zaļganā gaisma pamazām aug lielāka, un pēc dažām minūtēm laiva apstājās, viegli atsizdamās pret kaut ko cietu un sākumā neredzamu. Taču, pacēlis savu spīdošo zizli, Harijs ieraudzīja, ka viņi nonākuši pie gluda akmens saliņas pašā ezera vidū.

—    Uzmanīgi, nepieskarieties ūdenim, — Dumidors atgādināja, Harijam kāpjot ārā no laivas.

Sala nebija lielāka par Dumidora kabinetu — tas bija plakans tumša akmens laukums, uz kura neatradās nekas cits, izņemot zaļās gaismas avotu — tuvumā tā likās daudz spilgtāka. Harijs paskatījās, piemiedzis acis; pirmajā brīdī viņam likās, ka tā ir kaut kāda lampa, taču tad pamanīja, ka gaisma plūst no Domnīcai līdzīga akmens trauka, kas novietots uz tāda kā pjedestāla.

Dumidors piegāja pie trauka, un Harijs viņam sekoja. Nostājušies plecu pie pleca, viņi noliecās un ielūkojās tajā. Trauks bija pilns ar smaragdzaļu šķidrumu, kas izplatīja šo fosforescējošo blāzmu.

—   Kas tas ir? — Harijs klusi pajautāja.

—    Es īsti nezinu, — Dumidors atbildēja. — Tomēr kaut kas bīstamāks par asinīm un līķiem.

Dumidors pavilka nost no savas nomelnējušās rokas mantijas piedurkni un pastiepa savu apdegušo pirkstu galus pret mikstūras virsmu.

—   Ser, nevajag, neaiztieciet!

—    Es tam nemaz nevaru pieskarties, — Dumidors atteica, tik tikko pasmaidīdams. — Redzat? Tuvāk nevar. Pamēģiniet.

Iepletis acis, Harijs ielika roku traukā un mēģināja pieskarties mikstūrai. Viņš sadūrās ar neredzamu barjeru, kas neļāva tikt tuvāk par collu. Lai cik stipri viņš grūda, pirksti nesastapa neko, izņemot, kā likās, cietu un neelastīgu gaisu.

—   Harij, paejiet, lūdzu, malā, — Dumidors teica. Viņš pacēla zizli un veica sarežģītus vēzienus virs mikstūras virsmas, bez skaņas kustinādams lūpas. Taču nekas nenotika, ja nu vienīgi mikstūra iegailējās mazliet spožāk. Kamēr Dumidors darbojās, Harijs cieta klusu, bet, kad profesors atvilka savu zizli nostāk, zēns juta, ka tagad atkal drīkst runāt.

—   Jūs domājat, ka horkrusts ir tur iekšā, ser?

—   Noteikti. — Dumidors ciešāk ielūkojās traukā. Harijs redzēja, kā viņa seja otrādi atspoguļojas zaļās mikstūras gludajā virsmā. — Bet kā lai tiek tam klāt? Šajā mikstūrā nevar iegremdēt roku, to nevar nedz izgaisināt, nedz pārdalīt uz pusēm, pasmelt vai nosūknēt, nedz arī pārvērst, noburt vai kā citādi likt tam mainīt savu dabu.

Dumidors gandrīz izklaidīgi vēlreiz pacēla zizli, vienu reizi savirpināja to gaisā un tad noķēra kristāla biķeri, ko bija uzbūris no zila gaisa.

—   Atliek vienīgi secināt, ka šī mikstūra ir izdzerama.

—    Ko? — Harijs iesaucās. — Nē!

—   Jā, tā man liekas. Tikai izdzerot to, es varu iztukšot trauku un ieraudzīt, kas slēpjas tā dibenā.

—    Bet ja nu… ja tas jūs nogalinās?

—   Šaubos, vai tā notiks, — Dumidors bezrūpīgi atteica. — Lords Voldemorts negribētu nogalināt cilvēku, kurš ir ticis līdz šai salai.

Harijs neticēja savām ausīm. Vai tā kārtējo reizi bija Dumidora neprātīgā iedoma saskatīt visos kaut ko labu?

—  Ser, — Harijs ierunājās, pūlēdamies izklausīties prātīgs, — ser, mēs runājam par Voldemortu…

—   Atvainojiet, Harij, man vajadzēja teikt — viņš negribētu uzreiz nogalināt cilvēku, kurš ticis līdz šai salai, — Dumidors izlaboja. — Voldemorts gribētu, lai šis cilvēks paliek dzīvs pietiekami ilgi, lai būtu noskaidrojams, kā viņam izdevies tiktāl izlauzties cauri šiem šķēršļiem un, galvenais, kāpēc viņš tik cieši apņēmies iztukšot trauku. Neaizmirstiet, lords Voldemorts ir pārliecināts, ka viņš vienīgais zina par saviem horkrustiem.

Harijs grasījās atkal ko teikt, bet šoreiz Dumidors viņu apklusināja ar rokas mājienu un pievērsās smaragdzaļajam šķidrumam, viegli saraucis pieri, acīmredzot saspringti domājot.

—   Nav šaubu, — viņš pēdīgi ierunājās, — šai mikstūrai jāiedarbojas tā, lai tā liegtu man paņemt horkrustu. Tas var mani paralizēt, likt man aizmirst, kāpēc es šeit esmu ieradies, likt man sajust tādas sāpes, ka tas novērstu manu uzmanību, vai padarīt mani nevarīgu kā citādi. Ja tā ir, Harij, jūsu pienākums ir parūpēties, lai es nepārtraucu tukšot trauku — pat ja nāktos mikstūru liet man mutē ar varu. Vai sapratāt?

Abi raudzījās viens otrā pāri akmens traukam; dīvainā zaļā gaisma izgaismoja viņu bālās sejas. Harijs neko neteica. Vai tāpēc viņš bija aicināts līdzi — lai ar varu iebarotu Dumidoram mikstūru, kas var sagādāt viņam neciešamas sāpes?

—   Jūs taču neesat aizmirsis, — Dumidors atgādināja, — ar kādu noteikumu es jūs paņēmu līdzi?

Harijs brīdi vilcinājās, raugoties zilajās acīs, kas trauka gaismā atspīdēja zaļas.

—    Bet ja nu…

—   Jūs taču zvērējāt izpildīt jebkuru manu pavēli, vai ne tā?

—   Jā, bet…

—    Es jūs brīdināju, ka varam iekulties briesmās, vai ne tā?

—   Jā, — Harijs atzina, — bet…

—   Nu, tādā gadījumā, — Dumidors teica, no jauna pavilkdams nostāk piedurknes un paceldams tukšo glāzi, — es esmu devis rīkojumu.

—    Bet kāpēc es nevaru izdzert to mikstūru? — Harijs izmisis jautāja.

—    Tāpēc, ka es esmu daudz vecāks, daudz gudrāks un esmu daudz mazāk vērts, — Dumidors atbildēja. — Nu tad pēdējo reizi, Harij — vai dodat vārdu, ka darīsiet visu, kas jūsu spēkos, lai piespiestu mani iztukšot trauku?

—   Vai nevarētu…

—   Vai dodat vārdu?

—   Bet…

—   Dodiet vārdu, Harij.

—   Es… nu, labi, bet…

Pirms Harijs paguva vēl ko iebilst, Dumidors iegremdēja biķeri mikstūrā. Vienu sekundes daļiņu Harijs cerēja, ka profesoram neizdosies pieskarties mikstūrai ari ar kausu, taču kristāls iegrima šķidrumā pavisam viegli. Kad glāze bija pilna līdz malām, Dumidors to pacēla pie lūpām.

—   Uz jūsu veselību, Harij.

Un viņš iztukšoja glāzi. Harijs šausmās noskatījās, ar rokām tik krampjaini ieķēries akmens trauka malās, ka pirksti kļuva pavisam nejūtīgi.

—   Profesor? — viņš bažīgi ieteicās, kad Dumidors nolaida tukšo glāzi. — Kā jūs jūtaties?

Dumidors aizvērtām acīm papurināja galvu. Harijs prātoja, vai viņš cieš sāpes. Dumidors neskatoties no jauna iegremdēja glāzi traukā, vēlreiz piepildīja to un atkal izdzēra.

Tā viņš klusēdams iztukšoja trīs mikstūras biķerus. Tad, izdzēris pusi no ceturtās, Dumidors sagrīļojās un saļima uz trauka malas. Viņa acis vēl joprojām bija ciet, bet elpa — smaga.

—   Profesor Dumidor? — Harijs ierunājās saspringtā balsī. — Vai jūs mani dzirdat?

Dumidors neatbildēja. Profesora seja raustījās, it kā viņš būtu cieši aizmidzis un mikstūra kuru katru brīdi varēja no kausa izlīt. Harijs pasniedzās un satvēra kristāla glāzi, cieši saņemot to savā rokā.

—    Profesor, vai jūs mani dzirdat? — zēns skaļi atkārtoja; viņa balss atbalsojās alā.

Dumidors sāka elsot un tad ierunājās balsī, kuru Harijs nepazina; viņš nekad nebija dzirdējis Dumidoru tik pārbijušos.

—   Es negribu… Nelieciet man…

Harijs vērās tik labi pazīstamajā nobālējušajā sejā ar līko degunu un aceņu pusmēnešiem un nesaprata, ko iesākt.

—   …nepatīk… negribu dzert… — Dumidors vaidēja.

—   Jūs… Jūs nedrīkstat apstāties, profesor, — Harijs teica. — Jums jāturpina dzert, vai atceraties? Jūs man teicāt, ka jums jāturpina dzert. Ņemiet…

Pats sevi ienīzdams, pilns pretīguma pret to, ko darīja, Harijs ar varu piegrūda biķeri pie Dumidora lūpām un pielieca, tā, ka Dumidoram nācās izdzert atlikušo mikstūru.

—   Nē… — viņš novaidējās, kad Harijs no jauna iegremdēja biķeri traukā un piepildīja ar zaļo šķidrumu. — Es negribu… Es negribu… Laidiet mani vaļā.

—    Viss būs labi, profesor, — Harijs teica, trīcošām rokām turot biķeri. — Viss kārtībā, es tepat esmu…

—   Izdariet tā, lai pāriet, lai pāriet, — Dumidors vaidēja.

—   Jā… Jā, tūliņ pāries, — Harijs meloja. Viņš ielēja biķera saturu Dumidora atvērtajā mutē.

Dumidors iekliedzās; šīs skaņas atbalsojās visā plašajā kambarī, pāri nāvīgi melnajam ūdenim.

—    Nē, nē, nē, es nevaru, es nevaru, nelieciet man dzert, es nevaru…

—    Būs jau labi, profesor, būs labi, — Harijs skaļi teica; rokas trīcēja tik nevaldāmi, ka viņš tik tikko spēja piesmelt sesto biķeri mikstūras; trauks tagad bija līdz pusei tukšs. — Nekas ar jums nenotiks, jūs esat drošībā. Tas viss nav pa īstam, es zvēru, ka nav pa īstam — izdzeriet šo te, izdzeriet…

Un Dumidors paklausīgi dzēra, it kā Harijs viņam būtu piedāvājis pretindi, taču, biķeri iztukšojis, viņš noslīga ceļos un sāka nevaldāmi trīcēt.

—   Tā ir mana vaina, mana vaina, — viņš šņukstēja. — Lūdzu, dariet tā, lai tas viss beidzas. Es zinu, ka rīkojos nepareizi. Lūdzu, dariet tā, lai viss pāriet, un es vairs nekad, nekad…

—    Pēc šā te pāries, profesor, — Harijs teica aizlūzušā balsī un ielēja Dumidoram mutē septīto biķeri mikstūras.

Dumidors sarāvās, it kā no visām pusēm viņu ielenktu neredzami spīdzinātāji; mētādams rokas, viņš gandrīz izsita no Harija rokām no jauna piepildīto biķeri un vaidēja: — Nedariet viņiem pāri, nedariet viņiem pāri, lūdzu, lūdzu, tā ir mana vaina, sodiet mani…

—   Izdzeriet šo, izdzeriet, jums kļūs labāk, — Harijs izmisis teica, un Dumidors viņam no jauna paklausīja un atvēra muti, lai gan viņa acis vēl joprojām bija cieši aizvērtas un viņš trīcēja pie visām miesām.

Tagad viņš nokrita uz mutes un atkal sāka kliegt, ar dūrēm sitot pret zemi, kamēr Harijs piepildīja biķeri devīto reizi.

—   Lūdzu, lūdzu, lūdzu, nē… Tikai ne to, tikai ne to, es esmu ar mieru darīt jebko…

—   Tikai izdzeriet, profesor, izdzeriet…

Dumidors dzēra kā mazs bērns, kurš vai mirst no slāpēm, taču, kad bija biķeri iztukšojis, no jauna iekliedzās, it kā viņa iekšas dedzinātu uguns. — Vairāk nē, lūdzu, vairāk nē…

Harijs iesmēla mikstūru desmito reizi un juta, kā kristāls pieskaras trauka dibenam.

—   Mēs esam gandrīz galā, profesor. Izdzeriet šo, izdzeriet…

Viņš atbalstīja Dumidora plecus, un profesors jau atkal iztukšoja

glāzi; brīdī, kad Harijs cēlās kājās, lai vēlreiz piepildītu biķeri, Dumidors sāka kliegt vēl lielākās mokās: — Es gribu mirt! Es gribu mirt! Dariet tā, lai tas viss beidzas, lai ir galā, es gribu mirt!

—    Izdzeriet, profesor. Izdzeriet šo te…

Dumidors dzēra un, tiklīdz viņš bija biķeri iztukšojis, ta iekliedzās: — NOGALINIET MANI!

—    Šis… šis nogalinās! — Harijs izdvesa. — Izdzeriet šo te… Un viss būs galā… viss būs galā!

Dumidors sāka kāri dzert, iztukšoja biķeri līdz pēdējai lāsei un tad ar smagu, kaucošu nopūtu apvēlās uz mutes.

—     Nē! — iekliedzās Harijs, piecēlies, lai no jauna piepildītu biķeri; tagad viņš to iemeta akmens traukā un, nometies zemē līdzās Dumidoram, apvēla viņu uz muguras. Dumidora acenes bija nošķiebušās, mute pavērta, bet acis ciet. — Nē, — Harijs sauca, purinādams Dumidoru, — nē, jūs neesat miris, jūs teicāt, ka tā nav inde, mostieties, mostieties — Modinātum! — viņš iekliedzās, pavērsis zizli pret Dumidora krūtīm; uzzibsnīja sarkana gaisma, taču nekas nenotika. — Modinātum… ser… lūdzu…

Dumidora plakstiņi notrīcēja; Harija sirds salēcās.

—   Ser, vai jūs esat…

—   Ūdeni, — nočērkstēja Dumidors.

—   Ūdeni, — Harijs elsoja. — Jā…

Viņš pietrūkās kājās un pakampa biķeri, ko bija iemetis traukā; zēns ar acu kaktiņu pamanīja zelta medaljonu ar ķēdīti, kas gulēja zem tā mazā čupiņā.

—    Ūdeņdoduml — viņš kliedza, bakstīdams biķeri ar zizli.

Kauss piepildījās ar dzidru ūdeni; Harijs nometās ceļos līdzās

Dumidoram, pacēla viņa galvu un pielika glāzi pie lūpām — taču tā bija tukša. Dumidors novaidējās un sāka elsot.

—    Bet man taču bija… pagaidiet… Qdeņdodum\ — Harijs atkārtoja, pavēršot zizli pret kausu. Un atkal tajā uz brīdi uzdzirkstīja tīrs ūdens, bet, tiklīdz kauss tuvojās Dumidora mutei, tas pazuda.

—   Ser, es cenšos, es tiešām cenšos! — Harijs izmisis iesaucās, taču nelikās, ka Dumidors to dzird. Profesors bija apvēlies uz sāniem un skaļi, svelpjoši vilka elpu tā, ka bija žēl klausīties. — Odcņdodum… Ūdeņdodum… ŪDEŅDODUM!

Kauss no jauna piepildījās un iztukšojās. Tagad Dumidora elpa sāka zust. Harija smadzenes panikā drudžaini darbojās; viņš instinktīvi saprata, kā tikt pie ūdens — tikai tā, kā bija izplānojis Voldemorts…

Viņš nometās zemē pie klints malas un iegremdēja biķeri ezerā, piesmeļot to līdz malām pilnu ar ledaino ūdeni; tas neizzuda.

—   Ser — te būs! — Harijs iesaucās un metās uz priekšu, neveikli izlejot ūdeni pār Dumidora seju.

Tas bija labākais, ko viņš varēja izdarīt, jo ledainais pieskāriens otrai rokai, kas neturēja kausu, nenāca no ezera ūdens. Viņa delnas locītavu bija sagrābusi gļotaina balta roka, un pats radījums lēni vilka viņu atpakaļ, pāri klintij. Ezera virsma vairs nebija gluda kā spogulis; tagad tā virmoja, un, kur vien Harijs paskatījās, visur no tumšā ūdens ārā līda baltas galvas un rokas. Akmens salai tuvojās vīrieši, sievietes un bērni ar iegrimušām, neredzīgām acīm — no melnā ezera ārā kāpa miroņu armija.

—    StindzakmenV. — Harijs nokliedzās, pūlēdamies pieķerties pie gludās, slapjās salas virsmas, vienlaikus vēršot savu zizli pret pazemi, kurš bija sakampis viņa roku. Tas palaida Hariju vaļā un ar skaļu šļakstienu atmuguriski iekrita atpakaļ ūdenī. Harijs pietrausās kājās, taču uz akmens jau rāpās daudzi citi pazemji un ķērās ar savām kaulainajām rokām pie tā slidenās virsmas, pievērsuši viņam tukšās, aizmiglotās acis, velkot nopakaļ izmirkušas skrandas, glūnot uz viņu ar savām iekritušajām sejām.

—   Stindzakmenī\ — Harijs atkal nobļāvās, atkāpdamies novēcinot zizli; seši vai septiņi pazemji saguma, bet tuvojās daudz citu. — Apturamus'. Ieslodzīt um!

Daži no viņiem paklupa, pāris piepeši izrādījās sasieti ar virvēm, taču tie, kas rāpās uz akmens aiz viņiem, pakritušajiem līķiem vienkārši kāpa pāri vai virsū. Turpinādams vēcināt zizli, Harijs kliedza: — Cirtasum! CIRTASUM!

Taču, lai gan pazemju izmirkušajās lupatās un uz viņu ledainās ādas parādījās zobena cirstas pēdas, viņiem nebija asiņu, ko izliet: tie turpināja soļot, neko nejuzdami, stiepdami uz Harija pusi savas izdilušās rokas. Atkāpies vēl tālāk, Harijs sajuta, ka viņu no aizmugures satver rokas — izkāmējušas bezmiesas rokas, aukstas kā nāve, un tad viņa kājas atrāvās no zemes. Pazemji pacēla zēnu un lēni un apņēmīgi sāka nest viņu uz ezeru. Un tad Harijs saprata, ka atbrīvoties neizdosies, ka viņš noslīks un kļūs par vēl vienu Voldemorta saskaldītās dvēseles gabaliņa mirušo sargu…

Taču tūliņ cauri tumsai uzliesmoja uguns: purpurs un zelts. Salu no visām pusēm ieskāva uguns loks, un pazemji, kas Hariju bija tik cieši satvēruši, sāka klupt un grīļoties; tie neuzdrīkstējās iziet cauri liesmām, lai nokļūtu pie ūdens. Viņi nometa Hariju; zēns atsitās pret zemi, paslīdēja uz akmens un nokrita, nobrāzdams rokas, taču no jauna pieslējās kājās un, pacēlis zizli, paraudzījās visapkārt.

Dumidors bija atkal piecēlies kājās; tikpat bāls kā kurš katrs no pazemjiem, kas viņu ielenca, taču arī augumā garāks par jebkuru no viņiem; acīs viņam dejoja ugunis. Dumidors bija pacēlis savu zizli kā lāpu — no tā gala bija izlauzušās liesmas, kuru svelme ieskāva saliņu kā milzīgs laso.

Pazemji sāka grūstīties, akli mēģinādami paglābties no uguns ielenkuma…

Dumidors paķēra no akmens trauka dibena medaljonu un noglabāja to savā mantijā. Ne vārda neteicis, viņš ar rokas mājienu paaicināja Hariju nostāties viņam līdzās. Pazemju uzmanību bija piesaistījušas liesmas, un, likās, viņi pat nemana, ka upuri dodas projām. Dumidors veda Hariju atpakaļ uz laivu, un uguns loks pārvietojās viņiem līdzi, sargājot no visām pusēm. Samulsušie pazemji sekoja viņiem līdz ūdens malai un tad pateicīgi ieslīdēja atpakaļ tumšajā ezerā.

Harijs, kas trīcēja pie visām miesām, vienu brīdi domāja, ka Dumidors nespēs iekāpt laivā — mēģinādams viņš mazliet sagrīļojās; likās, ka visu spēku profesors iztērē tam, lai uzturētu sargājošo uguns loku. Harijs viņu satvēra un palīdzēja atkal apsēsties vietā. Tiklīdz viņi abi atkal bija droši iespiedušies laivā, tā sāka slīdēt atpakaļ pāri melnajam ūdenim, uguns lokā attālinoties no akmens salas.

Likās, ka pazemji, kas spietoja zem ūdens, neiedrošinājās iznirt virspusē.

—   Ser, — Harijs dvesa, — ser, es aizmirsu… par uguni… viņi nāca man virsū, un es pārbijos…

—    Gluži saprotami, — Dumidors nomurmināja. Hariju biedēja profesora vārgā balss.

Viņi ar klusu būkšķi piestāja krastā, un Harijs izlēca ārā, tad aši pagriezās, lai palīdzētu Dumidoram. Tiklīdz Dumidors bija nonācis krastā, viņš ļāva zizlirn nolaisties. Uguns loks pazuda, taču pazemji vairs neiznira. Mazā laiviņa atkal nogrima ūdenī; šķindēdama un grabēdama, ezerā ieslīdēja arī ķēde. Dumidors smagi nopūtās un atspiedās pret alas sienu.

—   Es esmu tik vārgs… — viņš teica.

—    Tas nekas, ser, — Harijs tūlīt ieteicās, noraizējies par to, cik Dumidors briesmīgi bāls un izmocīts. — Neuztraucieties, gan tiksim atpakaļ… Atbalstieties pret mani, ser…

Un, aplicis Dumidora veselo roku sev ap pleciem, Harijs veda direktoru atpakaļ gar ezera krastu, nesdams lielāko daļu no viņa svara.

—     Aizsargsistēma… tomēr bija… labi izplānota, — Dumidors tikko dzirdami teica. — Viens tai nevarētu tikt garām… Jūs lieliski pastrādājāt, Harij…

—    Tagad nerunājiet, — Harijs teica, kuru biedēja tas, cik neskaidri Dumidoram pār lūpām vēlās vārdi un cik vārgi viņš vilka pa zemi kājas. — Taupiet spēkus, ser… mēs drīz tiksim laukā.

—   Eja būs jau atkal ciet… mans nazis…

—    Nav vajadzīgs, ser, es uz klints sagriežos, — Harijs stingri sacīja. — Pasakiet man tikai, kur.

—   Šeit…

Harijs noslaucīja savu nobrāzto dilbu pret akmeni; saņēmusi savu asins nodevu, arka acumirklī atvērās. Viņi izgāja cauri priekšalai, un Harijs palīdzēja Dumidoram iekāpt ledainajā jūras ūdenī, kas pildīja klints plaisu.

—    Viss būs kārtībā, ser, — Harijs neskaitāmas reizes atkārtoja, satraucies par Dumidora klusēšanu vēl vairāk nekā pirms tam par viņa vārgo balsi. — Mēs jau esam gandrīz galā… Es varu mūs abus aizteleportēt atpakaļ… Neuztraucieties…

—   Es neuztraucos, Harij, — Dumidors sacīja, un balss izklausījās mazliet spēcīgāka, neraugoties uz ledusauksto ūdeni. — Es taču esmu kopā ar jums.

DlVDESMIT SEPTĪTĀ NODAĻA ZIBENS SASPERTAIS TORNIS

Izkļuvis zvaigžņotajā naktī, Harijs novēla Dumidoru uz tuvākā klintsakmeņa un nostatīja uz kājām. Izmircis un aukstumā trīcošs, vēl aizvien balstīdams Dumidoru, Harijs izmisīgāk nekā jebkad sakopoja domas uz galamērķi — Cūkmiestiņu. Viņš aizvēra acis, sagrāba Dumidora delmu, cik cieši vien spēja, un ļāvās baisi žņaudzošajai sajūtai.

Vēl neatvēris acis, viņš zināja, ka burvestība ir izdevusies — sāļā smarža un jūras vējš bija izgaisuši. Trīcoši un piloši, Harijs un Dumidors stāvēja Cūkmiestiņa tumšās galvenās ielas vidū. Uz īsu, šaušalīgu mirkli Harija iztēle uzbūra jaunu pazemju pulku, kas līda šurp gar veikaliņu sienām, taču, samirkšķinājis acis, viņš saprata, ka viss ir mierīgi; viņus apņēma pilnīga tumsa, ko vietām kliedēja tikai dažas laternas un izgaismoti augšstāvu logi.

— Mums izdevās, profesor! — Harijs ar grūtībām nočukstēja; viņš pēkšņi sajuta, ka krūtīs iemeties dedzinošs dūrējs. — Mums izdevās! Mēs dabūjām horkrustu!

Dumidors sagrīļojās. Pirmajā brīdī Harijs nolēma, ka Dumidors zaudējis līdzsvaru viņa nemākulīgās teleportēšanās dēļ. Tad viņš

pamanīja, ka profesora seja tālīnās laternas gaismā izskatās vēl bālāka un miklāka nekā agrāk.

—   Profesor, vai jums ir slikti?

—    Ir bijis labāk, — Dumidors vārgi atbildēja, tomēr mutes kaktiņi viņam noraustījās. — Tā mikstūra… nebija nekāds veselības dzēriens…

Un Harijam par šausmām Dumidors saļima.

—    Profesor — viss ir kārtībā, profesor, būs labi, neraizējieties…

Lūkojot pēc palīdzības, Harijs pameta apkārt izmisīgu skatienu,

taču neviena nemanīja. Viņš spēja domāt vienigi par to, kā ātrāk nogādāt Dumidoru slimnīcas spārnā.

—    Mums jādabū jūs uz skolu, profesor. Pomfreja madāma…

—   Nē, — teica Dumidors. — Man ir vajadzīgs profesors Strups… Tikai es nedomāju… ka šobrīd varu kaut kur aiziet.

—    Jā… profesor, es pieklauvēšu pie durvīm, atradīšu vietu, kur jūs varētu palikt… tad aizskriešu pēc Pomfreja…

—    Pēc Severusa, — Dumidors skaidri izrunāja. — Man ir vajadzīgs Severuss.

—   Nu labi, pēc Strupa — bet man nāksies jūs uz brīdi pamest, lai viņu atvestu…

Tomēr pirms Harijs paspēja izkustēties no vietas, viņš izdzirdēja skrejošus soļus. Sirds salēcās: kāds bija redzējis, kāds zināja, ka vajadzīga palidzība. Pavēries apkārt, viņš ieraudzīja Rosmerta madāmu, kas pūkainās augstpapēžu tupelītēs un izšūtiem pūķiem rotātos zīda rītasvārkos steidzās pie viņiem pa tumšo ielu.

—   Es vilku ciet guļamistabas aizkarus un redzēju, kā jūs atteleportējāties. Cik labi, cik labi, es nezināju, ko lai… bet kas kaiš Baltusam?

Viņa aizelsusies apstājās un ieplestām acīm raudzījās lejup uz Dumidoru.

—    Viņš ir cietis, — teica Harijs. — Rosmerta kundze, vai viņš varētu palikt "Trīs slotaskātos", kamēr es aizskrienu uz skolu pēc palīdzības?

—    Tu nevari turp iet viens! Vai tu nesaproti… tu vēl neesi pamanījis…?

—   Ja jūs man palīdzētu viņu noturēt, — Harijs neklausīdamies teica, — es domāju, ka mēs viņu varētu ievest iekšā…

—     Kas noticis? — vaicāja Dumidors. — Rosmerta, kas ir atgadījies?

—   Tumšā… Tumšā zīme, Baltus.

Un viņa norādīja uz debesīm Cūkkārpas pusē. Izdzirdot šos vārdus, Hariju pārņēma šausmas… Viņš pagriezās un skatījās.

Tur tas bija, debesīs virs skolas — liesmojošais zaļais galvaskauss ar čūskas mēli, zīme, ko nāvēži atstāja virs katra nama, kurā iegāja… kurā nogalināja.

—     Kad tā parādījās? — jautāja Dumidors un, sāpīgi sagrābis Harija plecu, ar grūtībām uzrausās kājās.

—    Laikam gan tikai pirms dažām minūtēm, tās tur nebija, kad izlaidu kaķi, bet, kamēr uzkāpu augšstāvā…

—     Mums nekavējoties jāatgriežas skolā, — Dumidors sacīja.

—   Rosmerta, — viņš mazliet sagrīļojās, tomēr šķita pavisam atguvies,

—    mums vajadzīgs transportlīdzeklis… slotas…

—    Man pārītis glabājas aiz bāra letes, — viņa pārbijusies teica.

—    Vai aizskriet tām pakaļ?

—   Nē, to var izdarīt Harijs. Harijs nekavējoties pacēla zizli.

—   Šurpum Rosmertas slotas!

Pēc mirkļa viņi izdzirdēja skaļu blīkšķi — krodziņa durvis atsprāga vaļā, un uz ielas izšāvās divas slotas, kas, viena otru apdzīdamas, brāzās pie Harija. Tur tās strauji apstājās un, viegli šūpojoties, palika karājamies jostasvietas augstumā.

—    Rosmerta, lūdzu, nosūti ziņu uz ministriju, — teica Dumidors, raušoties uz tuvākās slotas. — Iespējams, Cūkkārpā neviens vēl nav pamanījis, ka kaut kas nav kārtībā. Harij, uzvelciet savu paslēpni.

Harijs izvilka paslēpni no kabatas, uzmeta to sev uz pleciem un uzrāpās uz slotas. Kad Harijs un Dumidors atspērušies pacēlās gaisā, Rosmerta madāma jau līgoja atpaka) uz sava krodziņa pusi. Traucoties pils virzienā, Harijs sāņus uzmeta skatienu Dumidoram, gatavs viņu saķert, ja profesors sadomātu krist. Taču šķita, ka Tumšā zīme uz Dumidoru iedarbojusies spēcinoši: viņš bija noliecies zemu pār savu slotu un neizlaida no acīm Zīmi; garie, sirmie mati un bārda nakts gaisā plandīja viņam nopakaļ. Arī Harijs pavērās uz priekšu, uz galvaskausu, un kā indes burbulis samilza bailes, tās sažņaudza plaušas un padzina no prāta visas citas neomulīgās domas.

Cik ilgi viņi bijuši projām? Vai Rona, Hermiones un Džinnijas veiksme jau bija izbeigusies? Vai Zīme virs skolas bija iedegta par kādu no viņiem vai varbūt par Neviļu, vai Lunu, vai kādu citu DA biedru? Un, ja tā bija… viņš taču bija tas, kurš draugiem lika apstaigāt gaiteņus, viņš bija lūdzis viņus pamest drošās gultas. Vai viņš jau atkal būs drauga nāves vaininieks?

Kad viņi lidoja virs tumšā, līkumotā ceļa, pa kuru tik nesen bija gājuši, Harijs cauri nakts gaisa svilpoņai ausīs izdzirdēja, kā Dumidors atkal murmina savādā mēlē. Zēns saprata, kādēļ, kad viņa slota nodrebēja, laižoties pāri skolas robežmūrim — lai iekļūtu skolā, nesamazinot ātrumu, Dumidors atsauca burvestības, ar kurām pats bija to nocietinājis. Tumšā zīme zaigoja tieši virs Astronomijas torņa, pils augstākās smailes. Vai tas nozīmēja, ka tieši tur kāds nonāvēts?

Dumidors jau bija šķērsojis robotos nocietinājumu mūrus un nokāpa no slotas. Dažas sekundes vēlāk Harijs piezemējās viņam līdzās un pavērās apkārt.

Uz torņa mūriem neviena nebija. Durvis uz vītņu kāpnēm, kas veda lejup uz pili, bija ciet. Nekas neliecināja, ka būtu notikusi kauja, cīņa uz dzīvību un nāvi; nebija neviena līķa.

—   Ko tas nozīmē? — Harijs vaicāja Dumidoram, skatoties debesīs uz zaļo miroņgalvu ar čūskas mēli, kas ļauni zvēroja virs galvas. — Vai tā ir īstā Zīme? Vai kāds tiešām ir… Profesor?

—     Ejiet un pamodiniet Severusu, — vārgi, taču skaidri sacīja

Dumidors. — Pastāstiet viņam, kas ir noticis, un atvediet viņu pie manis. Neko citu nepasāciet, nerunājiet ne ar vienu citu un nevelciet nost paslēpni. Es gaidīšu šeit.

—   Bet…

—   Harij, jūs nozvērējāties mani klausīt — ejiet!

Harijs aizsteidzās pie durvīm, kas veda uz vītņu kāpnēm, taču roka tik tikko paguva satvert durvju dzelzs riņķi, kad viņš aiz tām sadzirdēja steidzīgus soļus. Viņš paskatījās atpakaļ uz Dumidoru, kas ar mājienu lika viņam atkāpties. Harijs sāka kāpties atpakaļ, vienlaikus izvelkot savu zizli.

Durvis atsprāga vaļā, kāds pa tām izbrāzās un nokliedzās:

—    Tukšrokdžimpiņ!

Tai pašā mirkli Harija ķermenis kļuva stīvs un nekustīgs. Viņš juta, kā atgāžas pret torņa sienu, atsliets kā ļodzīga statuja un nespējīgs ne pakustēties, ne parunāt. Viņš nesaprata, kā tas varēja notikt

—    Tukšrokdžimpiņ nebija sastindzināšanas burvestība…

Tad, Zīmes gaismā, viņš ieraudzīja, kā Dumidora zizlis slaidā lokā pārlido pār mūriem, un visu saprata… Dumidors bija bez vārdiem licis Harijam sastingt, un mirklis, ko viņš veltīja šai burvestībai, bija maksājis viņam iespēju aizstāvēties pašam.

Dumidors krīta bāls stāvēja, atbalstījies pret mūri, taču vēl aizvien neizrādīja nekādas panikas vai satraukuma pazīmes. Viņš tikai paskatījās uz savu atbruņotāju un teica: — Labvakar, Drako.

Malfojs pagājās uz priekšu, aši pamezdams apkārt acis, lai pārliecinātos, ka viņi ar Dumidoru ir vieni. Viņa skats apstājās pie otrās slotas.

—   Kas vēl ir šeit?

jautājumu es varētu uzdot jums. Vai varbūt jus darbojaties viens?

Zīmes zaļganajā gaismā Harijs redzēja, kā Malfoja gaišās acis atkal pievēršas Dumidoram.

—     Nē, — viņš teica. — Man ir palīgi. Jūsu skolā šonakt ir nāvēži.

—    Paskat tik, — Dumidors noteica, it kā Malfojs viņam rādītu iespaidīgi paveiktu mājasdarbu. — Nudien, lieliski. Tātad esat atradis veidu, kā viņus ielaist?

—   Jā, — elsdams atteica Malfojs. — Jums pašā deguna galā, un jūs pat nenojautāt!

—    Ļoti atjautīgi, — sacīja Dumidors. — Taču… atvainojiet, bet kur viņi ir šobrīd? Šķiet, neviens nav atnācis jūs atbalstīt.

—    Viņi saskrējās ar jūsu sargiem. Lejā cīnās. Drīz būs klāt… es nācu tālāk. Man — man ir jāizdara, kas man darāms.

—   Tad nu tiešām ķerieties pie darba, manu dārgo zēn, — klusu teica Dumidors.

Iestājās klusums. Harijs stāvēja, ieslodzīts pats savā neredzamajā, paralizētajā ķermenī un skatījās uz viņiem, sasprindzinot dzirdi, lai saklausītu tālos nāvēžu kaujas trokšņus; viņa acu priekšā Drako Malfojs tikai stāvēja un vērās uz Baltusu Dumidoru, kas brīnumainā kārtā smaidīja.

—    Drako, Drako, jūs neesat slepkava.

—   Kā jūs varat zināt? — Malfojs steigšus atcirta.

Šķita, ka viņš jau taja paša mirklī aptver, cik bērnišķīgi izklausījušies viņa vārdi; Zīmes zaļganajā gaismā Harijs redzēja viņu pietvīkstam.

—    Jūs nezināt, uz ko es esmu spējīgs, — Malfojs teica jau ar lielāku sparu. — Jūs nezināt, ko es jau esmu paveicis!

—    Zinu gan, — mīksti atsacīja Dumidors. — Jūs gandrīz, nogalējāt Keitiju Bellu un Ronaldu Vīzliju. Jūs augu gadu arvien izmisīgāk centāties nogalēt mani. Piedodiet, Drako, taču jūsu mēģinājumi ir bijuši visai vārgi. Godīgi sakot, pat tik vārgi, ka man jāšaubās, vai jūs tiešām rīkojaties ar pilnu pārliecību.

—   Jā, rīkojos gan! — kaismīgi atteica Malfojs. — Es visu gadu pie tā strādāju, un šovakar…

Harijs izdzirdēja no pils dzīlēm atskanam apslāpētu kliedzienu. Malfojs sastinga un pameta skatienu pār plecu.

—     Kāds vīrišķīgi cīnās, — Dumidors lietišķi noteica. — Bet jūs man stāstījāt… ak jā, jūs esot ievedis manā skolā nāvēžus. Godīgi sakot, man tas likās neiespējami. Kā jums tas izdevās?

Bet Malfojs neatbildēja. Viņš vēl aizvien klausījās troksnī, kas valdīja apakšstāvos, un šķita, ka viņu pārņēmis gandrīz tāds pats stingums kā Hariju.

—    Varbūt jums vajadzētu ķerties pie lietas vienam, — ierosināja Dumidors. — Ja nu jūsu palīgus ir aizturējusi mana apsardze? Kā droši vien būsiet nopratis, šonakt šeit ir arī Fēniksa ordeņa biedri. Un vispār jums nemaz nav vajadzīga palīdzība. Man šobrīd nav zižļa… Es nevarēšu aizstāvēties.

Malfojs tikai skatījās uz viņu.

—   Saprotu, — laipni noteica Dumidors, kad Malfojs nepakustējās un neizdvesa ne vārda. — Jūs baidāties rīkoties, kamēr viņi nav piebiedrojušies.

—     Es nebaidos! — nošņāca Malfojs, kaut arī vēl aizvien neko nepasāka, lai uzbruktu Dumidoram. — Baidīties vajadzētu jums!

—     Bet kāpēc? Es nedomāju, ka jūs mani nogalināsiet, Drako. Nogalināt nebūt nav tik viegli, kā domā nezinātāji. Kamēr gaidām jūsu draugus, sakiet — kā jums izdevās viņus ievest skolā? Rādās, esat ilgi nopūlējies, lai izdomātu, kā tas darāms.

Izskatījās, ka Malfojs cīnās ar vēlmi sākt kliegt, vai varbūt vemt. Viņš norīstījās un vairākas reizes dziļi ieelpoja, nikni glūnēdams uz Dumidoru; viņa zizlis bija pavērsts tieši pret profesora sirdi. Tad, it kā vairs nespēdams valdīties, viņš sacīja: — Vajadzēja salabot salauzto Pazudināmo skapi, ko neviens jau gadiem ilgi nav lietojis. To, kurā pagājušajā gadā pazuda Montegjū.

—    Āāā. — Dumidora nopūta pa pusei izklausījās pēc vaida. Viņš uz mirkli aizvēra acis. — Atjautīgi gan. Es pieņemu, ka ir arī otrs skapis?

—    Bordžina un Bērka veikalā, — teica Malfojs, — un starp tiem ir tāda kā eja. Montegjū man teica, ka, iestrēdzis Cūkkārpas skapī, viņš esot nonācis nekurienē, bet dažreiz varējis dzirdēt, kas notiek skolā, un dažreiz to, kas notiek veikalā, it kā skapis ceļotu starp abām vietām — taču neviens neesot dzirdējis viņu. Galu galā viņam izdevās no skapja aizteleportēties, kaut ari viņš nebija nolicis eksāmenu. Viņš gandrīz gāja bojā. Visi domāja, ka tas ir iespaidīgs pastāstiņš, bet es biju vienīgais, kas saprata, ko tas nozīmē. To nezināja pat Bordžins. Es biju tas, kurš aptvēra, ka, salabojot salauzto skapi, ir iespējams atvērt ieeju Cūkkārpā.

—    Ļoti attapīgi, — nomurmināja Dumidors. — Tātad nāvēži no Bordžina veikala varēja iekļūt skolā, lai jums palīdzētu. Viltīgs plāns, ļoti viltīgs… un, kā jūs sakāt, patiešām man pašā deguna galā.

—   Jā, — sacīja Malfojs, savādā kārtā Dumidora uzslavas iedūšots un mierināts. — Jā, tā bija!

—   Taču bija brīži, — Dumidors turpināja, — kad jums zuda pārliecība, ka spēsiet salabot skapi — vai nav tiesa? Tad jūs ķērāties pie rupjiem un nepārdomātiem līdzekļiem — nosūtījāt man nolādēto kaklarotu, kas nevarēja nenonākt nepareizās rokās… un sazāļojāt medaļu, kaut arī iespēja, ka to varētu iedzert tieši es, bija visai neliela.

—   Jā, nu labi, bet jūs tik un tā neapjēdzāt, kas aiz tā visa stāv, vai nav tiesa? — noņirdza Malfojs, kamēr Dumidors, kuram kājas sāka ļimt, noslīdēja mazliet zemāk gar mūra sienu un Harijs velti mēmi pūlējās uzveikt burvestību, kas viņam neļāva pakustēties.

—    Godīgi sakot, zināju gan, — Dumidors atbildēja. — Es biju pārliecināts, ka tas esat jūs.

—   Kādēļ tad jūs mani neapturējāt? — Malfojs noprasīja.

—    Es centos, Drako. Pēc mana lūguma profesors Strups jūs pieskatīja…

—   Viņš nepilda jūsu lūgumus, viņš solījies manai mātei…

—   Protams, Drako, tā viņš apgalvo jums, taču…

—    Viņš ir dubultaģents, muļķa veci, viņš nestrādā jūsu labā, jūs tikai tā domājat!

—    Tur nu mums jāvienojas palikt katram pie sava, Drako. Redzat, es uzticos profesoram Strupam…

—   Tad nu jūs sākat zaudēt sajēgu! — Malfojs nosmīnēja. — Viņš man nemitīgi piedāvā savu palīdzību. Viņš grib piesavināties visus nopelnus, kāro piedalīties. "Ko jūs darāt?", "Vai to kaklarotu sūtījāt jūs?", "Tas bija muļķīgi, jūs varējāt visu salaist dēlī!" Bet es viņam neesmu teicis, ar ko nodarbojos Vajadzību istabā. Rīt no rīta viņš pamodīsies, un viss jau būs galā, un viņš vairs nebūs Tumsas pavēlnieka mīlulis. Salīdzinājumā ar mani viņš nebūs nekas, itin nekas!

—    Kāds gandarījums, — Dumidors klusu noteica. — Protams, mums visiem ir patīkami saņemt atzinību par labi padarītu darbu. Bet jums tik un tā bija vajadzīgs līdzzinātājs… kāds no Cūkmiestiņa, kāds, kas varēja iedot Keitijai… āāā…

Dumidors atkal aizvēra acis, un viņa galva noslīga, it kā profesors grasītos iegrimt miegā. — …Nu, protams… Rosmerta. Cik sen viņai jau uzlikts Valdum lāsts?

—    Beidzot tomēr attapāties? — iedzēla Malfojs.

No lejas atskanēja vēl viens kliedziens, krietni skaļāks par iepriekšējo. Malfojs vēlreiz nervozi pameta skatu pār plecu un atkal pievērsās Dumidoram, kas turpināja: — Tātad nabaga Rosmerta bija spiesta slapstīties pati savā labierīcību telpā un atdot kaklarotu pirmajam Cūkkārpas skolēnam, kas tur parādījās viens? Un saindētais medalus… protams, Rosmerta to varēja sazāļot jūsu uzdevumā, pirms nosūtīja pudeli Gliemjragam, uzskatot to par Ziemassvētku dāvanu man… Jā, ļoti veikli… ļoti veikli… Nabaga Filca kungs, protams, neiedomājās pārbaudīt Rosmertas sūtītu pudeli. Sakiet, kā jūs sazinājāties ar Rosmertu? Man šķita, ka visi skolas sakari tiek uzraudzīti.

—    Noburtās monētas, — atbildēja Malfojs, kā nespēdams neturpināt sarunu, kaut arī viņa roka līdz ar zizli stipri drebēja. — Man bija viena, un viņai bija otra, un es viņai varēju nosūtīt ziņas…

—    Vai tas nav slepenās saziņas paņēmiens, ko pagājušajā gadā izmantoja Dumidora armija? — Dumidors jautāja. Viņa balss bija mierīga un lietišķa, taču Harijs redzēja, kā viņš, šos vārdus izrunājot, noslīdēja vēl pussprīdi zemāk.

—    Jā, domu es aizguvu no viņiem, — Malfojs atbildēja ar greizu smīnu. — Arī domu par medalus sazāļošanu es aizguvu no draņķasiņu Grendžeras. Es dzirdēju, kā viņa bibliotēkā teica, ka Filcs nepazīstot mikstūras.

—     Lūdzu, nelietojiet šo aizskarošo vārdu manā klātbūtnē, — teica Dumidors.

Malfojs nejauki iesmējās. — Jums rūp tas, ka izrunāju vārdu "draņķasinis", kad grasos jūs nogalināt?

—    Jā, rūp, — Dumidors atteica, un Harijs redzēja, kā profesors paslīd, pūlēdamies nesaļimt. — Taču, ja nu runājam par gatavošanos slepkavībai, Drako, jūsu rīcībā jau bijušas vairākas garas minūtes. Mēs esam vieni, es esmu neaizsargātāks, nekā varējāt cerēt, tomēr neesat rīkojies…

Malfoja mute nevilšus sašķobījās, it kā viņš būtu nogaršojis kaut ko ārkārtīgi rūgtu.

—    Pievēršoties šim vakaram, — Dumidors turpināja, — es īsti nesaprotu, kā viss notika. Jūs zinājāt, ka esmu izgājis no skolas? Nu, protams, — viņš pats sev atbildēja, — Rosmerta redzēja mani aizejam, viņa noteikti jūs brīdināja ar lielisko monētu palīdzību.

—    Tieši tā, — teica Malfojs. — Taču viņa teica, ka jūs esot tikai izgājis iedzert mēriņu, ka jūs atgriezīšoties.

—     Iedzert es tiešām iedzēru… un esmu arī atgriezies… savā ziņā, — nomurmināja Dumidors. — Tātad nospriedāt izlikt man lamatas?

—    Mēs nolēmām iedegt virs torņa Tumšo zīmi, lai jūs steigtos augšā noskaidrot, kurš ir nogalināts, — sacīja Malfojs. — Un tieši tā arī notika!

—    Nu… jā un nē, — teica Dumidors. — Tātad, kā noprotu, neviens nav nogalināts?

—    Kāds ir gan pagalam, — atbildēja Malfojs; šķita, ka pie šiem vārdiem viņa balss uzlec par oktāvu augstāk. — Viens no jūsējiem… es nezinu, kurš, tur bija tumšs. Es pārkāpu pāri līķim. Bija domāts, ka es šeit, augšā, gaidīšu jūsu ierašanos, taču man aizšķērsoja ceļu jūsu fēnikss…

—   Jā, tā viņi mēdz darīt, — sacīja Dumidors.

No lejas atskanēja blīkšķis un klaigas, vēl skaļākas nekā iepriekš; izklausījās, ka cīņa notiek uz pašām vītņu kāpnēm, kas veda uz vietu, kur stāvēja Dumidors, Malfojs un Harijs. Harija sirds nesadzirdēta dunēja viņa neredzamajās krūtīs… Kāds bija pagalam. Malfojs bija pārkāpis viņa līķim… bet kurš tas bija?

—    Tā vai citādi, laika ir maz, — teica Dumidors. — Parunāsim par jūsu izredzēm, Drako.

—    Par manām izredzēm! — Malfojs skaļi atteica. — Es šeit stāvu ar zizli — es jūs tūliņ nogalēšu…

—     Manu dārgo zēn, izbeigsim šo izlikšanos. Būtu jūs gatavs mani nogalināt, jūs to būtu izdarījis jau mirklī, kad mani atbruņojāt. Jūs nebūtu vilcinājies, uzsākdams šo patīkamo sarunu par to, kas un kā.

—    Man nav izvēles! — teica Malfojs, pēkšņi kļuvis tikpat bāls kā Dumidors. — Man tas ir jādara! Viņš nogalinās mani! Viņš nobeigs visu manu ģimeni!

—     Es saprotu, ka esat nonācis sarežģītā situācijā, — piekrita Dumidors. — Kā jūs domājat, kādēļ es līdz šim jums neko netiku teicis? Es zināju, ka jūs tiktu nogalināts, ja Voldemorts aptvertu, ka es jūs turu aizdomās.

Izdzirdot šo vārdu, Malfojs noraustījās.

—     Kaut arī es zināju par uzdevumu, kas jums uzticēts, es neiedrošinājos ar jums par to runāt — gadījumam, ja viņš pret jums liktu lietā lasprātību, — Dumidors turpināja. — Taču tagad mēs varam viens ar otru runāt atklāti. Nekas ļauns nav noticis, jūs nevienam neko neesat nodarījis, kaut arī jums ir ļoti veicies, ka nejaušie upuri izdzīvoja. Es varu jums palīdzēt, Drako.

—     Nē, nevarat, — teica Malfojs; roka, kurā viņš turēja zizli, nevaldāmi drebēja. — To nevar neviens. Viņš teica, ka man tas jāizdara, citādi viņš mani nogalinās. Man nav izvēles.

—    Pārnāciet pareizajā pusē, Drako, un mēs jūs paslēpsim labāk, nekā spējat iedomāties. Turklāt es varu jau šonakt nosūtīt Ordeņa biedrus pie jūsu mātes, lai arī viņa tiktu paslēpta. Jūsu tēvs šobrīd ir drošībā Azkabanā. Kad pienāks laiks, mēs pratīsim aizstāvēt arī viņu. Piebiedrojieties pareizajai pusei, Drako… jūs neesat slepkava.

Malfojs blenza uz Dumidoru.

—     Bet tik tālu es tomēr esmu ticis, vai ne? — viņš lēni teica.

—    Viņi domāja, ka es iešu bojā, taču es esmu šeit… un jūs esat manās rokās. Es esmu tas, kurš tur zizli. Jūs esat manā varā.

—    Nē, Drako, — klusi noteica Dumidors. — Šobrīd nozīme ir manai, nevis jūsu varai.

Malfojs neko neteica. Viņa mute bija pavērta, zizlis vēl aizvien drebēja. Harijam šķita, ka viņš redz to nolaižamies par mata tiesu zemāk…

Taču pēkšņi uz kāpnēm nodipēja skaļi soļi, jau pēc mirkļa Malfojs tika nostumts malā un pa durvīm uz nocietinājumiem izbrāzās četri cilvēki melnās mantijās. Vēl aizvien pārakmeņojies, nekustīgi sastingušām acīm, Harijs šausmās vērās uz četriem svešiniekiem: izskatījās, ka nāvēži bija uzvarējuši kaujā.

Tuntulīga izskata vīrs ar savādu, šķībi glūnīgu skatienu gārdzoši ieķiķinājās.

—   Dumidors iedzīts stūrī! — viņš teica un pagriezās pret druknu maza auguma kārigi smīnošu sievieti, kas varēja būt viņa māsa.

—    Dumidors bez zižļa, Dumidors viens! Lieliski, Drako, lieliski!

—    Labvakar, Amik, — Dumidors mierīgi sacīja, kā sagaidīdams viņu uz tējas vakaru. — Un jūs esat paņēmis līdzi arī Alekto. Apburoši.

Sieviete pikti ieirdzās. — Vai jūs domājat, ka jūsu jociņi palīdzēs arī uz nāves cisām? — viņa smējās.

—    Jociņi? Nē, nē, tās ir tikai labas manieres, — atbildēja Dumidors.

—     Dari to, — sacīja svešinieks, kas stāvēja vistuvāk Harijam, plecīgs gara auguma vīrs; viņa sirmie mati im ūsas bija savēlušies, bet melnā nāvēža mantija izskatījās cieši apspīlēta. Viņa balss nelīdzinājās nevienai citai, ko Harijs jelkad bija dzirdējis: tā atgādināja čērkstošas rejas. No viņa vēdīja spēcīga dvaka, kurā apvienojās netīrības, sviedru un nepārprotami arī asiņu smārds. Vīra netīro roku pirkstiem bija gari iedzelteni nagi.

—   Vai tas esat jūs, Fenrir? — vaicāja Dumidors.

—    Tā gan, — nočērkstēja uzrunātais. — Vai priecājaties mani redzēt, Dumidor?

—   Nē, tā vis nevarētu teikt.

Pelēcis pasmīnēja, atklādams skatam smailus zobus. Pār viņa zodu notecēja asiņu tērcīte, un viņš lēni, neķītri aplaizīja lūpas.

—   Bet jūs taču zināt, kā man patik bērni, Dumidor.

—    Vai man būtu jāsaprot, ka jūs tagad uzbrūkat pat tad, kad nespīd pilnmēness? Ārkārtīgi neparasti. Jūsos pamodusies tāda kāre pēc cilvēka miesas, ka to vajag remdēt biežāk nekā reizi mēnesī?

—    Tieši tā, — sacīja Fenrirs Pelēcis. — Vai tas jūs pārsteidz, Dumidor? Biedē?

—     Nevaru noliegt, ka tas mani mazliet šķebina, — atbildēja Dumidors. — Un, jā, es esmu mazliet pārsteigts par to, ka Drako no visiem tieši jūs ielaidis skolā, kur dzīvo viņa draugi…

—    Es to nedarīju, — izdvesa Malfojs. Viņš neskatījās uz Fenriru; šķita, ka viņš nevēlas Pelēcim uzmest pat mirklīgu skatienu. — Es nezināju, ka viņš nāks…

—     Es negribēju atteikties no Cūkkārpas apciemojuma, Dumidor, — nočērkstēja Pelēcis. — It īpaši reizē, kad pārplēšamas dk daudzas rīkles. Gardi, gardi…

Ļauni glūnot uz Dumidoru, viņš sāka urķēt priekšzobus ar dzelteno nagu. — Jūs man varētu būt deserta vietā, Dumidor.

—    Nē, — spēji ieteicās ceturtais nāvēdis. Viņam bija cietsirdīga seja ar smagnējiem vaibstiem. — Norādījumi bija skaidri. Tas jādara Drako. Dari to tagad, Drako, un neminstinies.

Malfojs izskatījās neizlēmīgāks kā jebkad. Viņš pārbijies vērās Dumidora sejā, kas bija kļuvusi vēl bālāka; profesors bija noslīdējis krietni zemāk gar nocietinājumu mūri.

—    Ja gribat zināt manas domas, viņš tik un tā nav dzīvotājs, — teica šķībais vīrelis, un viņa māsa gārdzoši noķiķinājās. — Paskatieties uz viņu — nu, Dumiņ, kas tad jums lēcies?

—    Mazākas aizsardzības spējas, lēnāki refleksi, Amik, — atbildēja Dumidors. — Citiem vārdiem sakot, vecums. Kādudien tas, iespējams, piemeklēs arī jūs… ja jums paveiksies.

—   Ko tad tas nozīmē, ko tas nozīmē? — pēkšņi saniknojies, brēca nāvēdis. — Tāds jūs esat bijis vienmēr, ko, Dumiņ, runājat vienā gabalā un neko nedarāt! Es nesaprotu, kamdēļ Tumsas pavēlnieks vispār nopūlas, lai jūs piebeigtu! Nu, Drako!

Taču šajā mirklī no lejas atkal atskanēja cīniņa troksnis un kāda balss nokliedzās: "Viņi aizsprostojuši kāpnes! Dragājies! DRAGĀJIES!"

Harija sirds priecīgi salēcās: tātad šie četri nebija iznīcinājuši visus pretiniekus, bet gan tikai izlauzušies līdz torņa smailei, un, spriežot pēc dzirdētā, atstājuši aiz sevis kādu šķērsli…

—   Nu taču, Drako, ātri! — dusmīgi teica vīrs ar cietsirdīgo seju.

Taču Malfoja roka drebēja tik stipri, ka viņš tik tikko spēja

notēmēt.

—    Laid mani, — nošņācās Fenrirs, tuvodamies Dumidoram ar pastieptām rokām un atņirgtiem zobiem.

—    Es teicu — nē! — nokliedzās vīrs ar cietsirdīgo seju. Nozibēja spoža gaisma, un vilkacis tika atsviests sāņus. Viņš atsitās pret mūri un sagrīļojās, zvērīgi nikns. Harija sirds nevaldāmi sitās, un šķita neticami, ka neviens nemana, ka viņš tur stāv, Dumidora burvestības sastindzināts — ja vien viņš spētu pakustēties, viņš varētu raidīt lāstu no paslēpņa apakšas…

—     Drako, vai nu dari to pats, vai arī paej malā, lai kāds no mums… — spiedza sieviete, taču šajā mirklī durvis uz nocietinājumiem atkal atsprāga vaļā un tajās parādījās Strups ar rokā sažņaugtu zizli; melnās acis noskatīja ainu, kas pavērās viņa priekšā: no Dumidora, kas bija sakņupis pie sienas, līdz četriem nāvēžiem, ieskaitot satracināto vilkaci, un Malfojam.

—    Strup, mums ir sarežģījumi, — teica tuntulīgais Amiks, nenovērsdams no Dumidora ne skatienu, ne zizli, — izskatās, ka puika nav spējīgs…

Taču Strupa vārdu, pavisam klusi, bija izrunājis arī kāds cits.

—   Severus…

šī skaņa Hariju pārbiedēja daudz vairāk par jebko citu šovakar piedzīvoto. Šī bija pirmā reize, kad Dumidors lūdzās.

Strups, neko neteicis, pagājās uz priekšu un rupji pagrūda malā Malfoju. Trīs nāvēži bez vārda runas atkāpās. Pat vilkacis šķita sabijies.

Strups mirkli vērās Dumidorā. Viņa sejas kalsnajos vaibstos iezīmējās riebums un naids.

—    Severus… lūdzu…

Strups pacēla zizli un pavērsa to tieši pret Dumidoru.

—    Avada kedavra!

No Strupa zižļa izšāvās zaļa gaismas strūkla, kas trāpīja Dumidoram tieši krūtīs. Harija šausmu kliedziens tā arī neizlauzās viņam pār lūpām; nācās mēmi un nekustīgi noskatīties, kā Dumidors tiek pasviests gaisā. īsu mirkli viņš šķita karājamies zem mirdzošā galvaskausa un tad kā liela lupatu lelle atmuguriski lēni nokrita pār aizsargmūriem un nozuda.

DIVDESMIT ASTOTA NODAĻA PRINČA BĒGŠANA

Harijs jutās tā, it kā pats kristu bezdibenī; nevar būt… td nevarēja notikt…

—   Projām no šejienes, ātri, — teica Strups.

Viņš sagrāba Malfoju aiz čupra un izstūma pa durvīm citiem pa priekšu; viņiem sekoja Pelēcis un, satraukumā elsdami, arī druknie brālis un māsa. Noraugoties, kā viņi pazūd aiz durvīm, Harijs aptvēra, ka ir atguvis spēju kustēties. Tagad viņu pie sienas spieda ne vairs burvestība, bet šausmas un satricinājums. Viņš nometa paslēpni mirklī, kad cietsirdīgā izskata nāvēdis kā pēdējais grasījās pamest torņa virsotni un nozust aiz durvīm.

—   Stindzakmenī!

Nāvēdis sazvārojās, it kā būtu saņēmis pa muguru smagu sitienu, un novēlās, stings kā vaska figūra. Viņš tik tikko bija atsities pret zemi, kad Harijs jau pārrāpās viņam pāri un metās lejup pa tumšajām kāpnēm.

Sirdi plosīja šausmas. Viņam bija jātiek pie Dumidora, bija jānotver Strups. Abas lietas kaut kā bija saistītas. Ja izdotos abus dabūt vienuviet, notikušo varētu vērst par labu. Dumidors nevarēja būt pagalam.

Viņš vienā lēcienā pieveica pēdējos desmit vītņu kāpņu pakāpienus un ar paceltu zizli apstājās, kur bija piezemējies. Vāji izgaismotajā gaiteni virmoja putekļi; izskatījās, ka iegruvusi puse griestu un priekšā plosījās kauja, taču, kamēr Harijs vēl centās saprast, kurš ar kuru cīnās, viņš izdzirdēja ienīsto balsi, kas izsaucās: "Viss ir gala; laiks iet projām!", un redzēja, kā Strups nozūd aiz stūra gaiteņa tālākajā galā; viņiem ar Malfoju, šķiet, bija izdevies neskartiem izspraukties cauri kaujas biežņai.

Harijs šāvās viņiem pakaļ, bet viens no cīņas dalībniekiem pameta kauju un metās zēnam virsū — tas bija vilkacis Fenrirs. Pirms Harijs paguva pacelt savu zizli, Pelēcis jau bija viņam uzklupis; Harijs atmuguriski nokrita zemē un sajuta sejā netīrus, saķepušus matus; nāsis un muti pildīja sviedru un asiņu smārds, pie rīkles dvašoja karsta, alkatīga elpa…

—   Stindzakmenil

Harijs juta, kā Fenrirs uz viņa sabrūk; ar milzu piepūli viņam izdevās vilkaci novelt uz grīdas; uz viņa pusi jau traucās zaļas gaismas šalts. Harijs pieliecās un ar galvu pa priekšu metās cīņā. Kājas uz grīdas ietrāpija staignā slidenumā, un viņš paklupa: tur, ar seju asins paltī, gulēja divi cilvēki, taču nebija laika noskaidrot, kas tie tādi. Tad Harijs pamanīja acu priekšā kā liesmas noplandām sarkanus matus — Džinnija cīnījās ar lempīgo nāvēdi Arniku, kas uz meiteni raidīja burvestību pēc burvestības, bet viņa veikli izvairījās. Amiks ķiķināja, izbaudīdams šo sacensību: — Mokum! Mokum! Tu nevarēsi tā dancot mūžīgi, smukullt…

—   Apturamus! — Harijs nokliedzās.

Burvestība trāpīja Amikam tieši krūtīs; viņš izgrūda cūkas kviecienam līdzīgu sāpju brēcienu, tika parauts gaisā un triekts pret pretējo sienu, noslīdēja pa to lejā un nokrita, pazuzdams skatam aiz Rona, profesores Maksūras un Vilksona; katrs no viņiem cīnījās ar savu nāvēdi. Gabaliņu tālāk Harijs ieraudzīja Tonksu, kas mēģināja tikt galā ar milzīgu gaišmatainu nāvēdi. Tas trieca uz visām pusēm lāstus, kas, šķeļot akmeni, šķīda pret sienām un izsita tuvāko logu.

—    Harij, no kurienes tu uzradies? — Džinnija nokliedzās, taču nebija laika viņai atbildēt. Viņš pieliecās un metās uz priekšu, tik tikko pamukdams no sprādziena, kas nodārdēja virs galvas, noberot visus ar šikām sienas šķembām. Strups nedrīkst izbēgt, jāpanāk Strups…

—   Še tev! — izgrūda profesore Maksūra, un Harijs ar acs kaktiņu pamanīja, ka nāvēde Alekto aizbrāžas pa gaiteni, rokas virs galvas pacēlusi, un viņai pakaļ aizskrien brālis. Viņš metās abiem pa pēdām, taču kāja aiz kaut kā aizķērās, un nākamajā bridi viņš jau gulēja zemē. Paskatījies visapkārt, viņš ieraudzīja pie grīdas piespiedušos Nevila bālo, apaļo seju.

—   Nevil, vai tu…

—   Nekas, ir labi, — nomurmināja Nevils, saķēris vēderu. — Harij… Strups un Malfojs… paskrēja garām…

—    Es zinu, es jau eju, — Harijs atbildēja, turpat no grīdas nomērķējot burvestību uz milzīgo gaišmataino nāvēdi, kurš bija atbildīgs par lielāko daļu haosa. Tas izgrūda sāpju kaucienu, kad burvestība trāpīja viņam tieši sejā, — apsviedās, sagrīļojās un tad aizstampāja nopakaļ brālim ar māsu. Harijs uzrausās kājās un metās skriešus pa gaiteni, nepievēršot uzmanību blīkšķiem aiz muguras, pārējo saucieniem, lai viņš atgriežas, un uz grīdas saļimušo stāvu mēmajam aicinājumam — viņš vēl nezināja, kas ar tiem notiks…

Asiņainajām sporta kurpēm slīdot, Harijs metās ap stūri; Strups bija ieguvis visai daudz laika. Vai tiešām viņš jau būtu varējis iekļūt Vajadzību istabas skapī, vai ari Ordenis bija parūpējies, lai tas tiktu padarīts nekaitīgs un nāvēžiem nebūtu iespējas tur atkāpties? Mezdamies tālāk pa nākamo gaiteni, viņš dzirdēja vienīgi pats savus soļus un to, kā krūtīs sitās sirds, bet tad pamanīja asiņainu pēdas nospiedumu, kas nozīmēja, ka vismaz viens no bēgošajiem nāvēžiem bija devies uz galveno ieeju. Varbūt Vajadzību istaba patiešām bija noslēgta?

Viņš apmetās ap nākamo stūri, un garām aizlidoja lāsts; zēns metās aiz bruņutērpa, kas tūlīt eksplodēja. Harijs ieraudzīja, kā gabaliņu tālāk pa marmora kāpnēm aizskrien brālis un māsa, un notēmēja uz viņiem burvestību, taču trāpīja vienīgi dažām parūkotām raganām portretā uz kāpņu laukumiņa; tās spiegdamas saskrēja blakus gleznās. Pārlekdams pāri sadragāto bruņu kaudzei, Harijs izdzirdēja vēl citus saucienus un kliedzienus — likās, ka pilī pamodies vēl kāds.

Viņš brāzās uz īsāko eju, cerēdams panākt brāli un māsu un pietuvoties Strupam un Malfojam, kuri nu jau noteikti būs tikuši līdz pagalmam. Nepiemirsis pārlēkt pāri izgaistošajam pakāpienam pusceļā lejup pa slepenajām kāpnēm, viņš izlauzās cauri gobelēnam kāpņu lejas galā un izskrēja gaitenī, kur bija sastājies bars apjukušu un pidžamās ģērbtu elšpūšu.

—     Harij! Mēs izdzirdējām troksni, un kāds pieminēja Tumšo zīmi… — iesāka Ernijs Makmilans.

—    Nost no ceļa! — Harijs nokliedzās un, pagrūdis malā divus zēnus, metās uz kāpņu laukumiņu un lejā pa atlikušo marmora kāpņu posmu. Ozolkoka ieejas durvis bija atsprāgušas vaļā, uz akmens plāksnēm vīdēja asins pēdas, un vairāki pārbiedēti audzēkņi stāvēja, piespiedušies pie sienām; divi trīs no viņiem vēl joprojām bija sakņupuši, ar rokām aizseguši seju. Milzīgajam Grifidora smilšu pulkstenim bija trāpījis lāsts, un no tā, skaļi grabēdami pa akmens grīdu, vēl joprojām bira ārā rubīni.

Harijs pārskrēja pāri Ieejas zālei un izsteidzās tumšajā pagalmā. Piepūlējis acis, viņš saskatīja trīs stāvus, kas pāri mauriņam brāzās uz vārtiem, viņpus kuriem aizteleportēties — kā izskatījās, tie bija milzīgais gaišmatainais nāvēdis un, viņam mazu gabaliņu priekšā, Strups ar Malfoju…

Harijs metās viņiem nopakaļ; aukstais nakts gaiss cirtās plaušās. Kaut kur tālumā viņš ieraudzīja uzzibsnījam gaismu, kas uz mirkli ļāva skaidri saskatīt bēgļu siluetus. Viņš nezināja, kas tas ir, taču turpināja skriet, nebūdams pietiekami tuvu, lai varētu mēģināt trāpīt ar pamatīgu lāstu…

Vēl viens spilgtas gaismas uzliesmojums, kliedzieni, atbildes zibšņi, un tad Harijs saprata — Hagrids bija iznācis no būdiņas un mēģināja apturēt bēgošos nāvēžus; lai gan likās, ka ik elpas vilciens ieduras plaušās kā nazis un dūrējs sānos dedzināja kā uguns, Harijs pielika soli. Galvā kāda nelūgta balss lūdzās: tikai ne Ilagrids… ne viņš arī…

Kaut kas trāpija Harijam pa krustiem, un viņš pakrita, triecoties ar seju pret zemi; pa abām nāsīm plūda asinis. Pagriezies uz muguras un turot zizli gatavībā, zēns saprata, ka brālis ar māsu, ko viņš bija apdzinis, izmantojot īsāko ceļu, strauji tuvojās…

—      Apturamus! — viņš nokliedzās, vēlreiz apgriežoties un paliekot tupus, piespiedies tuvu zemei; brīnumainā kārtā raidītā burvestība vienam trāpīja; tas paklupa un nokrita, noraujot līdzi ari otru. Harijs pietrūkās kājās un metās pakaļ Strupam.

Tad viņš ieraudzīja vareno Hagrida stāvu, kuru izgaismoja starp mākoņiem negaidīti parādījies mēness sirpis; gaišmatainais nāvēdis uz mežzini mērķēja vienu lāstu pēc otra, taču likās, ka Hagrida milzīgais spēks un biezā āda, ko viņš bija mantojis no savas mātes milzenes, viņu aizsargā. Taču Strups un Malfojs vēl joprojām skrēja. Drīz viņi būs aiz vārtiem un varēs aizteleportēties…

Harijs aiztraucās garām Hagridam un viņa pretiniekam, nomērķēja uz Strupa muguru un nokliedzās: — Dullumi

Viņš netrāpīja; sarkanās gaismas kūlis aiztraucās pāri Strupa galvai. — Skrieniet, Drako, — izsaucās Strups un pagriezās. No Harija viņu šķīra divdesmit jardi; abi mirkli skatījās viens otrā, tad vienlaikus pacēla savus zižļus.

—   Mok…

Taču Strups atvairīja lāstu, notriecot Hariju atmuguriski gar zemi, pirms viņš paguva izrunāt vārdu līdz galam; Harijs apsviedās uz vēdera un atkal cēlās kājās, taču šajā bridī milzīgais nāvēdis viņam aiz muguras izsaucās: — Degātum! — Harijs izdzirdēja sprādziena troksni, un pāri viņiem nolija dejojoša oranža gaisma: Hagrida namiņš dega.

—   Tur iekšā i llknīts, tu neģēls… — Hagrids ieaurojās.

—    Mok… — Harijs vēlreiz izsaucās, tēmējot uz priekšā vīdošo

* »

siluetu, ko izgaismoja dejojošās liesmas, taču Strups jau atkal atvairīja burvestību. Varēja redzēt, ka viņš ņirdzīgi vīpsnā.

—    Nekādu Nepieļaujamo lāstu no jums, Poter! — viņš pārkliedza ugunsgrēka troksni, Hagrida kliedzienus un iesprostotā Ilkņa mežonīgos kaucienus. — Jums nav ne dūšas, ne spēju…

—   Ieslo… — Harijs ierēcās, bet Strups viņa lāstu atvairīja ar gandrīz laisku rokas vēzienu.

—   Cīnieties preti! — Harijs uz viņu kliedza. — Cīnieties pretī, jūs, gļēvuli…

—   Jūs mani saucat par gļēvuli, Poter? — Strups kliedza. — Jūsu tēvs man nekad neuzbruka, ja vien viņi nebija četri pret vienu. Kā tad jūs sauktu viņu, es gribētu zināt?

—   Sastin…

—   Es tā darīšu atkal un vēl, un vēlreiz, kamēr jūs neiemācīsieties turēt muti ciet un prātu noslēgtu, Poter! — Strups ņirdza, vēlreiz atvairot lāstu. — Un tagad nāc! — viņš uzkliedza milzu nāvēdim Harijam aiz muguras. — Laiks pazust, kamēr nav uzradusies ministrija.

—   Apļu…

Taču, pirms Harijs paguva lāstu pabeigt, viņu sagrāba mokošas sāpes; zēns sabruka zālē. Kāds kaut kur kliedza. Viņš noteikti nomirs no šīm briesmīgajām ciešanām, Strups viņu spīdzinās līdz nāvei vai vājprātam…

—   Nē! — norēcās Strupa balss, un sāpes aprima tikpat pēkšņi, ka bija sākušās. Harijs gulēja, sarāvies tumšajā zālē, aizelsies un krampjaini sažņaudzis rokā zizli; kaut kur virs galvas Strups kliedza: — Vai tu esi aizmirsis pavēli? Poters pieder Tumsas pavēlniekam. Mums viņš jāatstāj! Ej! Ej!

Un Harijs juta, kā zem vaiga nodreb zeme — brālis, māsa un milzu nāvēdis paklausīja un skriešus metās uz vārtiem. Harijs izgrūda bezvārdu niknuma kliedzienu. Tobrid bija vienalga, vai viņš paliks dzīvs vai mirs. No jauna piespiedis sevi piecelties kājās, viņš kā akls streipuļoja pie Strupa — pie cilvēka, kuru viņš tagad ienīda tikpat ļoti kā pašu Voldemortu…

—   Cirt…

Strups pamāja ar zizli, un lāsts jau atkal bija atvairīts, taču tagad Harijs bija tikai dažus soļus no viņa un beidzot varēja skaidri saskatīt Strupa seju. Viņš vairs neņirdza un nesmīnēja; liesmas ļāva saskatīt niknuma pilnu seju. Sakopojis visas savas koncentrēšanās spējas, Harijs nodomāja: — Celmies…

—    Nē, Poter! — Strups iekliedzās. Atskanēja skaļš blīkšķis, un Harijs atmuguriski aizlidoja pa gaisu un jau atkal triecās pret cieto zemi, bet šoreiz viņa zizlis izšļuka no rokas. Viņš dzirdēja Hagrida kliedzienus un Ilkņa kaucienus, tad Strups pienāca klāt un no augšas paskatījās uz Hariju, kas gulēja tukšām rokām, tikpat neaizsargāts, kāds pirms brīža bija Dumidors. Strupa bālā seja, degošās būdas izgaismota, bija naida pārņemta, tāda pati kā pavisam nesen, kad viņš tika nolādējis Dumidoru.

—    Tu iedrošinies pret mani izmantot manis paša lāstus, Poter? Tas biju es, kurš tos izgudroja, — es, Jauktasiņu Princis! Un tu atļaujies pret mani vērst manus izgudrojumus, tāpat kā tavs nožēlojamais tēvs? Nedomāju vis… nē\

Harijs bija ar skubu pasniedzies pēc sava zižļa; Strups raidīja burvestību, un zizlis aizlidoja vairākas pēdas tālāk un nozuda tumsā.

—   Nu tad nogaliniet mani, — izdvesa Harijs, nejuzdams ne mazāko baiļu, tikai niknumu un nicinājumu. — Nogaliniet mani, tāpat kā jūs nogalinājāt viņu, jūs, gļēvuli…

—    NEKAD… — Strups ieķērcās, un viņa seja piepeši sašķobījās neprātīga un necilvēciska, it kā viņš ciestu tādas pašas sāpes kā smilkstošais, kaucošais suns degošajā mājā aiz muguras, — NESAUC MANI PAR GĻĒVULI!

Un viņš ar zizli pāršķēla gaisu. Harijs sajuta, kā pa seju viņam iesit kaut kas līdz baltkvēlei karsts un pātagai līdzīgs; viņš jau atkal atmuguriski tika triekts pret zemi. Acu priekšā uzzibsnīja gaismas punktiņi, un uz mirkli likās, ka viņš izlaidis garu; tad virs galvas atskanēja spārnu švīkstoņa, un zvaigznes aizsedza kaut kas milzīgs. Švītknābis uzklupa Strupam, kas, atmuguriski streipuļodams, pūlējās atvairīt asmeņiem līdzīgos nagus, kas viņu plosīja. Harijs uzrausās sēdus; galva vēl joprojām reiba pēc pēdējā trieciena pret zemi. Zēns redzēja, ka Strups skrien ko kājas nes un viņam nopakaļ, spārnus plivinādams, metas milzīgais zvērs, ķērkdams tā, kā Harijs savu mūžu nebija dzirdējis viņu ķērcam.

Harijs ar pūlēm piecēlās kājās un grīļīgi sāka raudzīties pēc sava zižļa, cerēdams no jauna mesties pakaļ Strupam, taču, pirkstiem grābstoties pa zāli, uztaustot un metot projām žagarus, viņš saprata, ka būs jau par vēlu. Un tik tiešām, kad izdevās zizli atrast, pagriezies viņš ieraudzīja tikai zirgēgli, kas riņķoja virs vārtiem. Strupam bija izdevies aizteleportēties tikai soli ārpus skolas robežām.

—    Hagrid, — Harijs nomurmināja, vēl joprojām apstulbis raugoties apkārt. — HAGRID?

Viņš streipuļodams devās uz degošā namiņa pusi, bet tajā brīdī no liesmām iznāca milzu stāvs, kas uz muguras nesa Ilkni. Ar pateicības saucienu Harijs noslīga ceļos; viņš trīcēja pie visām miesām, visas maliņas sāpēja, un katrs elpas vilciens krūtīs iedūra kā ar nazi.

—   Tev viss i lab, Harij? Tev viss i lab? Tu runā ar manim, Harij…

Acu priekšā izplūdusi vidēja Hagrida lielā, matainā seja, tā aizklāja zvaigznes. Harijs saoda apdegušu koku un apsvilušu suņa spalvu; viņš pastiepa roku un sajuta sev līdzās trīsam Ilkņa mierinoši silto un dzīvo stāvu.

—    Man nekas nekaiš, — Harijs elsoja. — Un tev?

—    I lab… tur vaidzīgs maķenīt vairāk, lai ar manim tiktu galā!

Hagrids saņēma Hariju zem padusēm un pacēla zēnu ar tādu

sparu, ka viņa kājas uz brīdi atrāvās no zemes, pirms Hagrids viņu no jauna nostatīja stāvus. Viņš pamanīja, ka pa Hagrida vaigu tek asinis; tās sūcās no dziļa ievainojuma zem vienas acs, kas bija sākusi strauji aizpampt.

—    Mums vajadzētu nodzēst ugunsgrēku, — Harijs teica. — īstā burvestība ir "Ūdeņdodum!"…

—    Manim jau prātā bij kaut kas tāds, — Hagrids nomurmināja, tad pacēla kūpošu sārti puķotu lietussargu un teica: — Ūdeņdodum1 .

No lietussarga gala izsprāga ūdens strūkla. Harijs pacēla savu zižļa roku, kas likās svina smagumā, un ari nomurmināja: — Ūdeņdodutti! — Divatā viņi ar Hagridu lēja ūdeni uz namiņa tik ilgi, līdz viss bija nodzēsts līdz pēdējam.

—     Nav nemazam tik slikti, — Hagrids pēc dažām minūtēm cerīgi paziņoja, aplūkodams kūpošās drupas. — Nav tik trak, lai Dumidors nevarētum atkal visu sataisit pa vecam.

Harijam tūdaļ pakrūtē iedzēla griezīga sāpe. Visā klusumā un mierā viņā pamodās šausmas.

—   Hagrid…

—    Es te sēju kopā kājas pārīšam koklīžu, kad padzirdēj, ka šie nāk šurpum, — Hagrids skumji klāstīja, vēl joprojām nenolaizdams acis no savas izpostītās būdas. — Šie būs nosviluš kā žagari, nabag lopiņi…

—   Hagrid…

—    Bet kas ta tur īsti notics, Harij? Es tik vien matīju, kā šamie nāvēži lēkšo šurpum no pili, bet ko tad, piķs un zēvele, tas Strups ar šiem i sapinies? Kur šis palikās — vai ta skrēja šamiem pakaļ?

—    Viņš… — Harijs nokremšķinājās; rīkle no šausmām un dūmiem bija gluži izkaltusi. — Hagrid, viņš nogalināja…

—   Nogalinājs? — Hagrids skaļi pārprasīja, paskatoties uz Hariju no saviem augstumiem. — Strups i nogalinājs? Ko tu tur gvelz, Harij?

—   Dumidoru, — Harijs sacīja. — Strups nogalināja… Dumidoru.

Hagrids neizpratnē vērās zēnā; tā drusciņa no viņa sejas, ko varēja saskatīt, likās pilnīgi neizteiksmīga un neko nesaprotoša.

—   Kas i ar Dumidoru, Harij?

—   Viņš ir miris. Strups viņu nogalināja…

—   Tu šitā nerunā, — Hagrids skarbi atteica. — Strups nogalinājs Dumidoru? Neesi dumš, Harij. Kā tu sadomājs šitā gvelzt?

—   Es redzēju, kā tas notika.

—   Liecs nu mierā!

—   Es redzēju, Hagrid.

Hagrids papurināja galvu; viņa seja bija neticīga, taču līdzjūtības pilna. Harijs saprata, ka mežzinim liekas — viņš dabūjis pa galvu un tagad ir apjucis, iespējams — cieš no kādas burvestības sekām…

—     Būs noticies tā, ka Dumidors būs pateics Strupam, lai šis skrien līdzi tiem nāvežiem, — Hagrids pārliecināti klāstīja. — Es domā, ka šis nedrīkst sevi atmaskot. Paklau, es tevi aizvedīšu atpakaļam uz skolu. Nāču, Harij…

Harijs necentās iebilst vai paskaidrot. Viņš vēl joprojām nevaldāmi trīcēja. Hagrids drīz vien pats visu uzzinās — pārāk drīz… Viņi pagriezās un sāka doties pils virzienā. Harijs ieraudzīja, ka tagad daudzos logos bija iedegusies gaisma. Viņš ļoti skaidri spēja iztēloties, kā tur, iekšā, cilvēki staigāja no istabas uz istabu, stāstīdami cits citam, ka pilī bija iekļuvuši nāvēži, ka virs Cūkkārpas iedegta Tumšā zīme, ka laikam kāds ir nogalināts…

Ozolkoka parādes durvis viņiem priekšā bija plaši atvērtas; pa tām uz piebraucamo ceļu un mauriņu plūda gaisma. Lēni un nedroši pa pakāpieniem lejup virzījās rītasvārkos ģērbti cilvēki, nervozi raudzīdamies apkārt, vai nekur nav manāmi nāvēži, kas bija pazuduši tumsā. Taču Harija acis bija pievērstas zemei augstākā torņa pakājē. Zēnam likās, ka viņš saskata zālē guļam melnu, sagumušu stāvu, lai gan patiesībā viņš bija pārāk tālu, lai kaut ko tamlīdzīgu varētu ieraudzīt. Taču, kamēr Harijs, ne vārda neteikdams, vērās uz vietu, kur, kā viņam likās, vajadzētu gulēt Dumidora līķim, viņš ieraudzīja, ka uz to pusi sāk doties cilvēki.

—    Ko šie tur skatās? — Hagrids jautāja. Viņi ar Hariju tuvojās pils fasādei, un Ilknis spiedās viņiem pie kājām, cik vien iespējams. — Kas ta tas, kas tur guļ pa zāli? — mežzinis piepeši skarbi noprasīja, griezdamies uz Astronomijas torņa pusi, kur jau bija sapulcējies mazs pūlītis. — Tu redz, Harij? Tur, ku tornis? Zem to vietu, kur Tumšā… Ak tu debestiņ! Tu tak nedomā, ka tur i kādu nometuš…?

Hagrids aprāvās; acīmredzot doma bija pārāk briesmīga, lai to izteiktu skaļi. Harijs soļoja viņam līdzās, juzdams sāpes un smeldzi sejā un kājās, kur pēdējās pusstundas laikā viņam bija trāpījušas visdažādākās burvestības. Taču sajūta bija atsvešināta, it kā to visu justu kāds cits tepat netālu. īstens un neizbēgams bija tikai tas briesmīgais žņaudzējs krūtīs…

Viņi ar Hagridu kā sapnī izgāja cauri murdošajam pūlītim līdz pašai priekšai — apstulbušie audzēkņi un pasniedzēji pašķīrās.

Harijs izdzirdēja Hagridu ievaidamies sāpēs un apjukumā, taču neapstājās; viņš lēni gāja tālāk, līdz nonāca līdz vietai, kur gulēja Dumidors, un notupās viņam līdzās. To, ka cerību nav, viņš bija sapratis jau brīdī, kad pagaisa Dumidora uzliktais sastindzināšanas lāsts; zēns zināja, ka tā varēja notikt vienīgi tāpēc, ka lāsta uzlicējs bija miris. Taču tik un tā nekas viņu nevarēja sagatavot šim skatam — pats dižākais burvis, kādu Harijs savā mūžā bija sastapis vai jebkad sastaps, gulēja kritis, izplestām rokām un kājām.

Dumidora acis bija aizvērtas; ja rokas un kājas nebūtu tik savādā leņķī, varētu domāt, ka profesors ir iemidzis. Harijs pastiepa roku, sakārtoja pusmēness acenes uz līkā deguna un pats ar savu piedurkni noslaucīja asins strūkliņu no Dumidora mutes kaktiņa. Tad viņš paraudzījās lejup uz gudro, veco seju un mēģināja aptvert milzīgo un nesaprotamo patiesību: Dumidors vairs nekad ar viņu nerunās, vairs nekad nevarēs palīdzēt…

Aiz muguras murdēja pūlis. Likās, ka pagājis ļoti ilgs laiks, kad viņš beidzot sajuta, ka tup uz kaut kā cieta, un paskatījās lejup.

Medaljons, ko viņiem bija izdevies nozagt pirms tik daudzām stundām, bija izkritis no Dumidora kabatas. Tas bija atvēries, iespējams, no lielā spara, ar kādu bija atsities pret zemi. Par spīti neizsakāmajam šokam, šausmām un skumjām, paceldams medaljonu, Harijs saprata, ka kaut kas nav tā kā vajag…

Viņš pagrozīja medaljonu rokās. Tas nebija tik liels, kā zēns atcerējās to redzējis Domnīcā; tāpat uz tā nebija nekādu gravējumu — ne miņas no izgreznotā "S" burta, kas tika uzskatīts par Slīdeņa zīmi. Vēl vairāk, arī pašā medaljonā nebija nekā, izņemot saritinātu pergamenta drisku, kas bija cieši iesprausta vietā, kur vajadzēja atrasties portretam.

Automātiski, tā īsti pat nedomādams, ko dara, Harijs izvilka pergamenta gabaliņu, attina to un gaismā, kas plūda no daudzajiem zižļiem, kas tagad bija iedegti viņam aiz muguras, izlasīja:

Tumsas pavēlniekam

Es zinu. ka jau sen būšu miris, kad šo lasīsiet, taču vēlos, lai Jūs zinātu, ka Jūsu noslēpumu atklāju es. Es esmu nozadzis īsto horkrustu un grasos to iznīcināt, tiklīdz tas būs iespējams. Es eju nāvē cerībā, ka brīdī, kad sastapsiet līdzvērtīgu pretinieku. Jūs jau atkal būsiet mirstīgs.

R. A. B.

Harijs nedz saprata, nedz gribēja saprast, ko šī zimīte nozīmē. Svarīgs bija tikai viens: tas nebija horkrusts. Dumidors bija veltīgi sevi novārdzinājis, dzerot briesmīgo mikstūru. Harijs saņurcīja rokā pergamentu, un acis viņam sakāpa karstas asaras. Aiz muguras iegaudojās Ilknis.

DIVDESMIT DEVĪTĀ NODAĻA FĒNIKSA SĒRU DZIESMA

Taču, Harij…

—    Nē.

—    Tu tak nevar palikt šiten, Harij… Nāču, nāc…

—   Nē.

Viņš negribēja pamest Dumidoru, negribēja nekur iet. Hagrida roka uz viņa pleca trīcēja. Tad atskanēja kāda cita balss: — Harij, nāc.

Kāda daudz mazāka un siltāka roka bija satvērusi viņējo un mēģināja uzraut viņu kājās. Harijs ļāvās tās diktātam, tā īsti nemaz nedomādams. Tikai pēc brīža, jau akli soļodams atpakaļ cauri pūlim, viņš pēc vieglās ziedu dvesmas gaisā saprata, ka atpakaļ uz pili viņu ved Džinnija. Nesaprotamas balsis triecās ausīs kā sitieni; šņuksti, kliedzieni un raudas durstīja nakts klusumu, bet Harijs un Džinnija turpināja savu ceļu atpakaļ pa pakāpieniem uz Ieejas zāli. Ar acs kaktiņu Harijs manīja miglainas sejas; cilvēki zagšus šķielēja uz viņu un ziņkārīgi sačukstējās. Pa ceļam uz marmora kāpnēm viņi pagāja garām Grifidora rubīniem, kas zaigoja uz grīdas kā asins lāses.

—    Mēs ejam uz slimnīcas spārnu, — Džinnija paskaidroja.

—    Es neesmu ievainots, — Harijs iebilda.

—    Tāds ir Maksūras rīkojums, — Džinnija teica. — Visi ir tur augšā — Rons un Hermione, un Vilksons, visi…

Krūtīs no jauna uzplaiksnīja bailes — viņš bija aizmirsis par tiem nekustīgajiem augumiem, ko atstājis iepakaļ.

—   Džinnij, kas vēl ir miris?

—   Neuztraucies, neviens no mums.

—    Bet Tumšā zīme… Malfojs teica, ka esot pārkāpis pāri kādam līķim…

—   Viņš pārkāpa pāri Bilam, bet viss kārtībā; viņš ir dzīvs.

Tomēr meitenes balsī ieskanējās kāda nots, kas, kā Harijs zinrja,

vēstīja ļaunu.

—   Tu skaidri zini?

—    Protams. Viņš tikai… ir diezgan bēdīgā stāvoklī, tas arī viss. Viņam uzbruka Pelēcis. Pomfreja madāma saka, ka viņš… viņš vairs nekad nebūšot tāds kā agrāk…

Džinnijas balss ietrīcējās.

—    Neviens īsti nezina, kādas būs sekas — galu galā, Pelēcis ir vilkacis, bet tobrīd viņš nebija pārvērties.

—   Bet citi… Zemē gulēja vēl ari citi…

—    Nevils un profesors Zibiņš ir ievainoti, bet Pomfreja madāma saka — ar viņiem viss būšot labi. Un viens nāvēdis ir pagalam; tam trāpīja viens no slepkavošanas lāstiem, ko tas garais, gaišmatainais šaudīja uz visām pusēm… Harij, nebūtu mums bijis tava vislaimes eliksīra, man liekas, mēs visi būtu miruši. Tā vien likās, ka visi lāsti lido garām…

Viņi bija nonākuši līdz slimnīcas spārnam. Atgrūdis vaļā durvis, Harijs ieraudzīja turpat blakus gultā guļam Neviļu, pēc visa spriežot, iemigušu. Rons, Hermione, Luna, Tonksa un Vilksons bija sapulcējušies ap citu gultu palātas tālākajā galā. Izdzirdējuši durvis atveramies, visi pacēla galvas. Hermione piesteidzās pie Harija un apskāva viņu; arī Vilksons, kas izskatījās visai noraizējies, spēra dažus soļus uz viņa pusi.

—   Tev nekas nekaiš, Harij?

—   Viss ir kārtībā… Kā jūtas Bils?

Neviens neatbildēja. Harijs palūkojās Hermionei pār plecu un ieraudzīja uz Bila spilvena pilnīgi nepazīstamu seju — tik briesmīgi saplosītu un saplēstu, ka viņš izskatījās gluži groteski. Pomfreja madāma viegliem pieskārieniem zieda uz viņa brūcēm kaut kādu zaļu ziedi ar kodīgu smaku. Harijs atcerējās, cik viegli Strups ar savu zizli bija sadziedējis Malfoja Cirtasum brūces.

—    Vai jūs nevarat viņu izārstēt ar kādu burvestību vai kaut ko tādu? — viņš pavaicāja medmāsai.

—    Pret šiem nelīdzēs neviena burvestība, — Pomfreja madāma atbildēja. — Es izmēģināju visu, ko zinu, bet pret vilkača kodumiem nav zāļu.

—    Bet viņu jau nesakoda pilnmēnesi, — Rons iebilda, veroties brāļa sejā tā, it kā cerētu piespiest viņu izveseļoties tikai ar skatienu vien. — Pelēcis nebija pārvērties, tātad Bils noteikti nekļūs par… īstu…?

Viņš nedroši paskatījās uz Vilksonu.

—     Nē, es nedomāju, ka Bils kļūs par istu vilkaci, — Vilksons atbildēja, — taču tas nenozīmē, ka viņš vispār netiks inficēts. Brūces ir nolādētas. Diez vai tās jebkad pilnīgi sadzīs, un… iespējams, ka Bilam turpmāk būs šādas tādas vilka pazīmes.

—    Dumidors gan varētu zināt kaut ko, kas var līdzēt, — Rons sacīja. — Kur viņš ir? Bils ar tiem maniakiem cīnījās pēc Dumidora pavēles, Dumidors viņam ir parādā, viņš nedrīkst pamest viņu šādā stāvoklī…

—   Ron… Dumidors ir miris, — Džinnija teica.

—   Nē! — Vilksons izmisīgi paskatījās uz Džinniju, tad uz Hariju, it kā cerēdams, ka pēdējais teikto apstrīdēs, taču, kad Harijs cieta klusu, Vilksons saguma krēslā pie Bila gultas, aizklājis seju ar rokām. Harijs vēl nekad nebija redzējis, ka Vilksons zaudētu savaldību; viņš jutās tā, it kā bez atļaujas noskatītos kaut ko dziļi personīgu un nepiedienīgu. Novērsies viņš ieskatījās acīs Ronam, klusēdams ar skatienu apstiprinot to, ko Džinnija bija teikusi.

—     Kā viņš nomira? — Tonksa čukstus pajautāja. — Kā tas notika?

—   Strups viņu nogalināja, — Harijs atbildēja. — Es tur biju, es redzēju. Mēs atgriezāmies Astronomijas tornī, jo tieši tur dega Zīme… Dumidors bija slims, viņš bija novārdzis, bet man liekas, viņš saprata, ka tās ir lamatas, kad mēs izdzirdējām, ka pa kāpnēm augšā kāds skrien. Viņš padarīja mani nekustīgu, es neko nevarēju izdarīt, es biju zem paslēpņa… un tad pa durvīm ieskrēja Malfojs un atbruņoja viņu…

Hermione aizšāva mutei priekšā plaukstas, un Rons novaidējās. Lunas lūpas nodrebēja.

—    …ieradās vēl citi nāvēži… un tad Strups… un Strups to izdarīja. Avada kedavra. — Harijs nespēja turpināt.

Pomfreja madāma izplūda asarās. Neviens viņai nepievērsa nekādu uzmanību, izņemot Džinniju, kura nočukstēja: — Kuš! Klausieties!

Pomfreja madāma elsodama aizspieda sev muti, aci plati iepletusi. Kaut kur ārā tumsā dziedāja fēnikss; neko tādu Harijs vēl nekad nebija dzirdējis — tā bija šaušalīga skaistuma pilna izmisuma un žēlabu dziesma. Un Harijam likās, tāpat kā jau agrāk bija noticis ar fēniksa dziesmām, ka mūzika skan viņā pašā, nevis kur laukā — tās bija viņa paša sēras, kas maģiskā kārtā pārvērtās par dziesmu, kura atbalsojās visā skolas pagalmā un ieplūda pa pils logiem.

Cik ilgi viņi visi tā stāvēja un klausījās, Harijam nebija ne jausmas — nedz arī, kāpēc likās, ka klausīšanās pašiem savu sēru skaņās sāpēm liek drusku iet mazumā, taču šķita, ka pagājis ļoti ilgs laiks, kad slimnīcas durvis no jauna atvērās un palātā ienāca profesore Maksūra. Tāpat kā pārējie, arī viņa nebija palikusi kaujā neskarta: seja bija saskrambāta, un mantija — saplēsta.

—    Mollija un Artūrs ir jau ceļā, — viņa teica, un mūzikas burvība tika salauzta; visi sarosījās, it kā atguvušies no nemaņas, un no jauna pavērsās pret Bilu vai arī sāka berzēt acis un grozīt galvu. — Harij, kas īsti notika? Hagrids apgalvo, ka jūs esot bijis kopā ar profesoru Dumidoru, kad viņš… kad tas notika. Viņš saka, ka profesors Strups esot iejaukts kaut kādā…

—   Strups nogalināja Dumidoru, — Harijs teica.

Viņa kādu brīdi vērās zēnā, tad bīstami sazvārojās. Pomfreja madāma, kura, kā likās, bija saņēmusies, metās uz priekšu, no zila gaisa uzburot krēslu, ko pastūma zem profesores Maksūras.

—   Strups, — Maksūra vārgi atkārtoja, ieslīgstot krēslā. — Mēs visi šaubījāmies… bet viņš uzticējās… vienmēr uzticējās… Strups… Man tiešām grūti tam noticēt…

—    Strups ir augsta līmeņa slēpprāds, — Vilksons teica neraksturīgi skarbā balsī. — To mēs vienmēr esam zinājuši.

—   Bet Dumidors dievojās, ka Strups ir mūsu pusē! — nočukstēja Tonksa. — Man vienmēr likās, ka Dumidors par Strupu noteikti zina kaut ko tādu, ko mēs nezinām…

—   Viņš vienmēr lika noprast, ka viņam ir dzelžains attaisnojums Strupam uzticēties, — profesore Maksūra nomurmināja, tagad susinādama savu asarojošo acu kaktiņus ar mutautiņu, ko rotāja tartana apmalīte. — Galu galā… ar Strupa pagātni… saprotams, ka visiem bija zināmas šaubas… bet Dumidors man skaidri un gaiši pateica, ka Strupa nožēla ir patiesa… Viņš atteicās uzklausīt jebkādus iebildumus pret Strupu!

—    Es gribētu gan zināt, ko Strups tādu pateica, lai viņu pārliecinātu, — Tonksa teica.

—     Es zinu, — Harijs ierunājās, un visi pagriezās pret viņu.

—     Strups nodeva Voldemortam informāciju, kas viņu pamudināja sākt vajāt manus vecākus. Un tad Strups pateica Dumidoram, ka viņš pats neesot sapratis, ko dara, viņam esot briesmīgi žēl, ka tā iznācis, žēl, ka viņi esot gājuši bojā.

Visi, acis nenolaizdami, vērās Harijā.

—    Un Dumidors tam noticēja? — Vilksons neticīgi pārprasīja.

—    Dumidors noticēja, ka Strups nožēlo Džeimsa navi? Strups ienīda Džeimsu…

—     Un viņam likās, ka arī mana māte nav ne nieka vērta, — Harijs teica, — jo viņa bija dzimusi vientiese. "Draņķasine", tā viņš viņu sauca…

Neviens nepajautāja, kā Harijs to zina. Likās, ka visus apstulbinājis briesmīgs šoks; viņi pūlējās sagremot šaušalīgo patiesību.

—   Tā ir mana vaina, — piepeši paziņoja profesore Maksūra. Viņa izskatījās apjukusi un ņurcīja rokās savu slapjo kabatlakatiņu.

—    Mana vaina. Es šovakar aizsūtīju Filiusu pasaukt Strupu. Es pati viņu pasaucu palīgā! Ja es nebūtu brīdinājusi Strupu par to, kas notiek, viņš varbūt nebūtu apvienojis spēkus ar nāvēžiem. Diez vai viņš zināja, ka tie ir ieradušies, pirms Filiuss viņam to pateica. Diez vai viņš zināja, ka tie nāks šurp.

—   Tā nav tava vaina, Minerva, — Vilksons stingri teica. — Mums visiem vajadzēja papildspēkus, mēs visi priecājāmies par domu, ka Strups jau ir ceļā…

—   Tātad, kad Strups ieradās, viņš iesaistījās cīņā nāvēžu pusē? — Harijs jautāja, gribēdams noskaidrot visos sīkumos Strupa divkosību un zemiskumu; viņš drudžaini vāca visus iespējamos iemeslus, kāpēc vajag viņu ienīst un zvērēt viņam atriebties.

—   Es nezinu, kā tieši notika, — profesore Maksūra apjukusi teica.

—     Viss ir tik mulsinoši… Dumidors mums pateica, ka pēc dažām stundām dosies prom no skolas un ka mums katram gadījumam jādežūrē gaiteņos… Remusam, Bilam un Nimfadorai vajadzēja mums piebiedroties… un tā nu mēs apstaigājām gaiteņus. Likās, ka viss ir mierīgi. Visas slepenās izejas no skolas tika apsargātas. Mēs zinājām, ka iekšā tikt neviens nevar. Visām pils ieejām bija uzliktas ļoti spēcīgas burvestības. Es vēl joprojām nesaprotu, kā nāvēži varēja tikt iekšā…

—   Es gan saprotu, — Harijs iejaucās. Viņš īsumā paskaidroja par abiem Pazudināšanas skapjiem un burvju eju, ko tie veidoja. — Un tā viņi iekļuva skolā caur Vajadzību istabu.

Gandrīz pret paša gribu viņš pavērās vispirms Ronā, tad Hermionē; tie abi izskatījās satriekti.

—     Es visu salaidu dēlī, Harij, — Rons drūmi teica. — Mēs

darījām, kā tu teici: paskatījāmies Laupītāja kartē un Malfoju tajā neredzējām, tāpēc nolēmām, ka viņam jābūt Vajadzību istabā. Tā nu mēs ar Džinniju un Neviļu gājām to sargāt… bet Malfojs pamanījās tikt mums garām.

—    Viņš iznāca no istabas, kad mēs kādu stundu jau bijām to sargājuši, — Džinnija sacīja. — Viņš bija viens pats un bija sakampis to briesmīgo sačervelējušos roku…

—   Savu Triumfa roku, — Rons teica. — Tā dod gaismu tikai tam, kurš to tur, atceries?

-Šā vai tā, — Džinnija turpināja, — viņš acīmredzot pārbaudīja, vai gaiss ir tīrs un var izlaist nāvēžus, jo, tiklīdz mūs ieraudzīja, tā pasvieda kaut ko gaisā un visur piepeši iestājās elles tumsa…

—     …Peruāņu acumirklīgās tumsas pulveris, — Rons rūgti paskaidroja. — Freda un Džordža. Man vajadzēs pāris vārdus ar viņiem pārmīt par to, kam viņi pārdod savus produktus.

—    Mēs izmēģinājām visu — Spižo, Degātum, — Džinnija teica. — Nekas nespēja izlauzties tumsai cauri. Mums atlika vienīgi iztaustīdes ārā no gaiteņa, un pa to laiku mēs dzirdējām, kā garām skrien cilvēki. Skaidrs, ka Malfojs pats varēja redzēt tās savas rokas dēļ, un pārējos viņš izveda, bet mēs neuzdrīkstējāmies izmantot nekādus lāstus vai ko citu, lai netrāpītu cits citam. Kad beidzot tikām līdz kādam gaitenim, kur dega gaisma, viņi jau bija projām.

—    Laimīgā kārtā, — Vilksons aizsmacis teica, — Rons, Džinnija un Nevils gandrīz tūlīt pat sadka mūs un pastāstīja, kas noticis. Pēc dažām minūtēm mēs atradām nāvēžus ceļā uz Astronomijas torni. Malfojs nepārprotami nebija gaidījis, ka skolu sargā vēl kāds; visādā ziņā likās, ka viņš ir izsmēlis savus Tumsas pulvera krājumus. Sākās cīņa, viņi aizskrēja katrs uz savu pusi, un mēs metāmies viņiem pakaļ. Viens no viņiem, Gibons, izrāvās un metās augšā pa torņa kāpnēm…

—   Lai iedegtu Zirni? — Harijs jautāja.

—   Jā, droši vien. Viņi noteikti bija tā sarunājuši pirms iznākšanas " no Vajadzību istabas, — Vilksons sacīja. — Bet Gibonam laikam nepatika doma, ka jāgaida tur augšā kopā ar Dumidoru, jo viņš atkal noskrēja lejā un iesaistījās cīņā. Viņam trāpīja Slepkavošanas lāsts, kas par mata tiesu aizlidoja garām man.

—   Tātad, ja Rons kopā ar Džinniju un Neviļu novēroja Vajadzību istabu, — Harijs teica, pagriežoties pret Hermioni, — vai tu…?

—    Jā, es biju pie Strupa kabineta durvīm, — nočukstēja Hermione, — kopā ar Lunu. Mēs tur gaidījām veselu mūžību, un nekas nenotika… Mēs nezinājām, kas norisinās augšā, karte bija pie Rona… Bija jau gandrīz pusnakts, kad pagrabā iebrāzās profesors Zibiņš. Viņš kliedza par nāvēžiem pilī. Es šaubos, vai viņš vispār pamanīja mūs ar Lunu, viņš tikai metās iekšā Strupa kabinetā, un mēs dzirdējām, kā viņš saka, ka Strupam jāiet viņam līdzi un jāpalīdz, un tad mēs dzirdējām skaļu būkšķi, un Strups izskrēja no sava kabineta un ieraudzīja mūs, un… un…

—   Kas tad? — Harijs viņu skubināja.

—    Es biju galīgi stulba, Harij! — Hermione atbildēja spalgā čukstā. — Viņš pateica, ka profesors Zibiņš esot sabrucis un lai mēs ejot un parūpējoties par viņu, kamēr viņš… kamēr viņš iešot palīgā cīnīties ar nāvēžiem… — Meitene kaunā aizklāja seju un turpināja runāt caur pirkstiem, tāpēc balss skanēja slāpēti. — Mēs iegājām kabinetā paskatīties, vai nevaram palīdzēt profesoram Zibiņam, un atradām viņu bezsamaņā uz grīdas… Un tagad ir tik nepārprotami skaidrs, ka Strups bija sastindzinājis Zibiņu, bet mēs to neaptvērām, Harij, mēs neaptvērām. Mēs ļāvām Strupam aiziet!

—   Tā nav jūsu vaina, — Vilksons stingri noteica. — Hermione, ja jūs nebūtu Strupam paklausījušas un ļāvušas viņam iet, viņš jūs ar Lunu droši vien būtu nogalinājis.

—    Tātad pēc tam viņš uzkāpa augšā, — teica Harijs, iztēlē vērodams, kā Strups skrien augšā pa marmora kāpnēm, melnajai mantijai, kā vienmēr, plandot nopakaļ, un pa ceļam izvelkot no apmetņa zizli, — un uzgāja vietu, kur jūs visi cīnījāties…

—     Mums klājās slikti, mēs zaudējām, — Tonksa klusi teica. — Gibons bija kritis, bet pārējie nāvēži likās gatavi cīnīties līdz nāvei. Nevils bija ievainots, un Pelēcis bija saplosījis Bilam seju… Bija pilnīga tumsa… Visapkārt šķīda lāsti… Tas Malfoju puika bija kaut kur nozudis, laikam aizlavījies mums garām, uz kāpnēm… un tad vēl citi metās viņam pakaļ, bet viens aiz sevis noslēdza kāpnes ar kaut kādu lāstu… Nevils uzskrēja tam virsū, un viņu aizmeta pa gaisu…

—   Nevienam no mums neizdevās izlauzties cauri, — Rons teica,

—    un tas dūšīgais nāvēdis vēl joprojām šaudījās ar lāstiem uz visām pusēm; tie atsitās pret sienām un gandrīz trāpīja mums…

—   Un tad klāt bija Strups, — Tonksa stāstīja, — un tad viņa vairs nebija…

—   Es redzēju, kā viņš skrien uz mūsu pusi, bet tad man gandrīz trāpīja tā milzu nāvēža burvestība. Es pieliecos un tad vairs nesapratu ne rīta, ne vakara, — Džinnija skaidroja.

—   Es redzēju, kā viņš izskrien taisni cauri tai nolāpītajai barjerai, it kā tās tur nemaz nebūtu, — Vilksons sacīja. — Mēģināju viņam sekot, bet mani atsvieda atpakaļ tāpat kā Neviļu…

—     Viņš laikam gan zina kādu burvestību, kas nav zināma mums, — Maksūra nočukstēja. — Galu galā, viņš taču pasniedza aizsardzību pret tumšajām zintlm… Es vienkārši nospriedu, ka viņš steidzas pakaļ nāvēžiem, kuri bija patvērušies tornī…

—    Tā jau ari bija, — Harijs mežonīgās dusmās teica, — tikai lai palīdzētu, nevis apturētu viņus… un es varu derēt, ka vajadzīga Tumšā zīme, lai tiktu cauri tai barjerai. Un kas notika, kad viņš atkal nonāca lejā?

—    Nu, lielais nāvēdis bija tikko raidījis burvestību, kas sagrāva pusi no griestiem un salauza ari lāstu, kas sargāja kāpnes, — Vilksons teica. — Mēs visi metāmies uz priekšu — vismaz tie, kas vēl turējās uz kājām, — un tad no putekļiem iznira Strups ar to puiku… Saprotams, neviens no mums viņiem neuzbruka…

—    Mēs ļāvām viņiem paiet garām, — Tonksa neskanīgi teica.

—   Mēs domājām, ka viņiem pakaļ dzenas nāvēži… un nākamajā brīdi nāvēži un Pelēcis bija atgriezušies, un mēs atkal ar viņiem cīnījāmies… man likās, ka es dzirdu Strupu kaut ko kliedzam, bet es nezinu, ko…

—    Viņš kliedza: "Viss ir galā!" — Harijs teica. — Viņš jau bija izdarījis visu, ko gribēja.

Visi apklusa. Tumšajā skolas pagalmā vēl joprojām skanēja Foksa žēlabas. Klausoties glāsmainajā mūzikā, Harijam prātā iezagās aizliegtas un nevēlamas domas… Vai Dumidora mirstīgās atliekas jau bija aiznestas no torņa pakājes? Kas ar tām notiks tālāk? Kur tās tiks gulditas? Viņš cieši sašņaudza kabatās dūres. Pret labās rokas pirkstu kauliņiem spiedās mazais, aukstais viltus horkrusta medaljons.

Slimnīcas spārna durvis atsprāga vaļā, un visi salēcās: pāri palātai šurp nāca Vīzlija kungs ar kundzi. Abiem uz papēžiem mina Flēra; viņas skaistā seja bija šausmu pilna.

—    Mollij… Artūr… — profesore Maksūra izsaucās, pietrūkstoties kājās un steidzoties pretim viņus sagaidīt. — Man tik ļoti žēl…

—     Bil, — Vīzlija kundze nočukstēja un, ieraudzījusi Bila sakropļoto seju, aizbrāzās garām profesorei Maksūrai. — Vai dieniņ, Bil!

Vilksons un Tonksa steidzīgi piecēlās un atkāpās, lai Vīzlija kungs ar kundzi varētu piekļūt tuvāk gultai. Vīzlija kundze noliecās pār savu dēlu un piespieda lūpas viņa asiņainajai pierei.

—   Jūs teicāt, ka viņam uzbruka Pelēcis? — Vīzlija kungs apjucis noprasīja profesorei Maksūrai. — Bet viņš nav pārvērties? Ko tas īsti nozīmē? Kas ar Bilu notiks?

—     To mēs vēl nezinām, — profesore Maksūra atbildēja, bezpalīdzīgi atskatīdamās uz Vilksonu.

—    Iespējams, ka zināma inficēšanās būs notikusi, Artūr, — Vilksons teica. — Šis ir neparasts gadījums, iespējams pat, ka unikāls… Mēs nezinām, kā viņš izturēsies, kad atgūs samaņu…

Vīzlija kundze paņēma no Pomfreja madāmas nejauki smakojošo ziedi un sāka triept to uz Bila brūcēm.

—     Un Dumidors… — Vīzlija kungs teica. — Minerva, vai tas tiesa… Viņš patiešām ir…?

Profesore Maksūra pamāja ar galvu; Harijs juta, kā lidzās sakustas Džinnija, un paskatījās uz viņu. Viņas viegli piemiegtās acis bija pievērstas Flērai, kas vērās Bilā kā pārakmeņojusies.

—   Dumidora vairs nav, — nočukstēja Vlzlija kungs, taču VIzlija kundze spēja skatīties tikai uz savu vecāko dēlu; viņa sāka šņukstēt, un asaras krita uz Bila sakropļotās sejas.

—    Protams, nav jau svarīgi, kā viņš izskatās… Tas t-tik tiešām nav s-svarīgi… bet viņš bija tik piemīlīgs puisītis… vienmēr tik izskatīgs… un viņš t-taisijās p-precēties…

—   Un ko jūs ar to grribat pateikt? — Flēra ierunājās negaiditi un ļoti skaļi. — Kā tas jāsaprrot: viņš taisījās prrecēties?

Vīzlija kundze noraudājusies pacēla galvu, no skata visai iztrūcināta. — Nu… tikai to, ka…

—    Jūs domājat, ka Bils vairrs negribēs mani prrecēt? — Flēra noprasīja. — Jūs domājat, šo kodienu dēļ viņš mani vairrs nemīlēs?

—   Nē, tas nav tas, ko es…

—     Rredzat, grribēs gan! — Flēra paziņoja, izsliedamās visā augumā un atmezdama garo, sudrabaino matu ērkuli. — Arr vilkaci nepietiks, lai Bils beigtu mani mīlēt!

—    Jā, protams, noteikti, — Vīzlija kundze bilda, — taču es domāju… ņemot vērā to… kā viņš…

—   Jūs domājāt, ka es vairrs negrribēšu viņu prrecēt? Varrbūt pat cerrējāt? — Flēra turpināja, nāsis iepletusi. — Vai man nav vienalga, kā viņš izskatās? Man pietiek skaistuma par diviem, domāju gan! Šīs brrūces pierrāda tikai to, ka mans vīrrs ir drrosmīgs. Un to darrīšu es pati! — viņa nikni piemetināja, pastumdama Vīzlija kundzi malā un izķerdama viņai no rokām ziedi.

Vlzlija kundze atslīga pret savu vīru un ar visai dīvainu sejas izteiksmi vēroja, kā Flēra triepj ziedi uz Bila brūcēm. Neviens nebilda ne vārda; Harijs neuzdrīkstējās pat pakustēties. Tāpat kā visi pārējie, viņš gaidīja sprādzienu.

—   Mūsu vectantei Mjurielai, — Vīzlija kundze ierunājās pēc ilga klusuma brīža, — pieder ļoti skaista diadēma; to gatavojuši goblini.

Es esmu pārliecināta, ka man noteikti izdosies viņu pierunāt aizdot to tev uz kāzām. Zini, viņa ir ļoti pieķērusies Bilam, un diadēma lieliski izskatīsies tavos matos.

—    Pateicos, — Flēra stīvi atteica. — Tas noteikti būs burrvīgi.

Un nākamajā brīdī — Harijs īsti nepamanīja, kā tas notika, —

abas sievietes jau raudāja un apskāvās. Pilnīgā neizpratnē, prātodams, vai tiešām visa pasaule ir sajukusi prātā, viņš atskatījās: Rons izskatījās tikpat apjucis, cik viņš pats, un Džinnija ar Hermioni apmainījās ar iztrūcinātiem skatieniem.

—    Redzi nu! — atskanēja kāda saspringta balss. Tonksa raidija niknus skatienus uz Vilksona pusi. — Viņa tik un tā grib Bilu precēt, lai gan viņš ir sakosts! Viņu tas neuztrauc!

—   Tas ir citādi, — Vilksons atteica, tik tikko kustinādams lūpas un piepeši izskatīdamies uzvilkts kā stīga. — Bils nekļūs par īstu vilkaci. Šie gadījumi ir pilnīgi…

—    Bet mani arī tas neuztrauc! Mani tas neuztrauc! — Tonksa iesaucās, sagrābusi Vilksonu aiz mantijas atlokiem un sapurinādama viņu. — Es tev miljoniem reižu esmu teikusi…

Un Harijam piepeši kļuva skaidrs Tonksas aizstāvja un viņas peļu pelēko matu iemesls un kāpēc viņa bija atskrējusi pie Dumidora, padzirdējusi baumas, ka Pelēcis kādam uzbrucis; tas tomēr nebija Sīriuss, kurā Tonksa bija iemīlējusies.

—    Un es esmu miljoniem reižu teicis tev, — Vilksons atbildēja, liegdamies skatīties viņai acīs un spītīgi vērdamies grīdā, — ka esmu tev par vecu, par nabagu… par bīstamu…

—    Es vienmēr esmu teikusi, ka tava nostāja šai lietā ir vienkārši smieklīga, Remus, — Vīzlija kundze teica pār Flēras plecu, vienlaikus pliķēdama viņai pa muguru.

—   Tur nav nekā smieklīga, — Vilksons stingri atteica. — Tonksa ir pelnījusi kādu, kurš būtu jauns un vesels.

—    Jā, bet viņa grib tevi, — ar vieglu smaidu iejaucās Vīzlija kungs, — turklāt, Remus, ne jau vienmēr jaunie un veselie tādi arī paliek.

Viņš skumji norādīja uz savu dēlu, kas gulēja starp viņiem.

—    Šis nav… īstais brīdis, lai to apspriestu, — Vilksons atteica un apjucis paraudzījās visapkārt, vairoties paskatīties kādam acīs.

—    Dumidors ir miris…

—    Dumidors priecātos vairāk par visiem, ja zinātu, ka pasaulē tagad ir par vienu drusciņu vairāk mīlestības, — profesore Maksūra strupi noteica tieši tobrīd, kad no jauna atvērās slimnīcas durvis un ienāca Hagrids.

Tā nelielā viņa sejas daļa, ko neaizsedza mati vai bārda, tagad bija slapja un aizpampuši; viņš drebēja elsās un rokā bija sažņaudzis milzīgu, punktotu kabatlakatu.

—    Es… Es to i izdarījs, profesore, — viņš šņukstēja. — P-pārness. Profesore Asnīte dabūj bērnus atpakaļ gultās. Profesors Zibiņš i atgūlies, bet šis teic, ka pēc maza brītiņa jutīsies labāk, un profesors Gliemjrags saka, ka uz ministriju i paziņots.

—     Paldies, Hagrid, — profesore Maksūra teica, nekavējoties pieceļoties kājās un pagriežodes pret pulciņu pie Bila gultas. — Man vajadzēs satikties ar cilvēkiem no ministrijas, kad viņi ieradīsies. Hagrid, lūdzu, pasakiet namu pārziņiem — Gliemjrags var pārstāvēt Slideni —, ka es nekavējoties gaidu viņus savā kabinetā. Es gribētu, lai ari jūs mums piebiedrojaties.

Hagrids piekrītoši pamāja, pagriezās un šļūcošiem soļiem izgāja no istabas. Maksūra paskatījās uz Hariju. — Pirms es ar viņiem tiekos, man gribētos pāris vārdu parunāt ar jums, Harij. Vai jūs varētu nākt man līdzi?

Harijs piecēlās, nomurmināja Ronam, Hermionei un Džinnijai:

—   Tiekamies pēc brīža, — un devās profesorei Maksūrai nopakaļ uz durvīm. Gaiteņi tagad bija tukši, un valdīja klusums, tikai fēnikss dziedāja tālumā. Pagāja dažas minūtes, iekams Harijs aptvēra, ka viņi dodas nevis uz profesores Maksūras, bet gan uz Dumidora kabinetu, un vēl dažas sekundes, kamēr viņš saprata, ka, protams, viņa taču bija direktora vietniece… Cik noprotams, tagad viņa bija direktore… tātad kabinetā aiz gargujas tagad sēdēja viņa.

Klusēdami viņi uzkāpa pa kustīgajām vītņu kāpnēm un iegāja apaļajā kabinetā. Viņš nezināja, ko bija gaidījis — var būt, ka telpa būs rotāta ar melnām drapērijām vai pat ka būs apguldīts Dumidors. Taisnību sakot, kabinets izskatījās gandrīz uz mata tāpat kā pirms vairākām stundām, kad viņi ar Dumidoru bija to atstājuši: uz galdiņiem ar virpotajām kājām dūca un pakšķināja sudraba instrumenti, stikla lādē mēnesnīcā zaigoja Grifidora zobens, plauktā aiz rakstāmgalda stāvēja Šķirmice. Tikai Foksa lakta bija tukša — viņš vēl joprojām izkliedza savas sēras skolas pagalmā. Un Cūkkārpas mirušo direktoru portretu rindas bija papildinājusi jauna glezna: Dumidors snauda zelta rāmī virs rakstāmgalda; aceņu pusmēneši bija savā vietā uz līkā deguna, un viņš pats izskatījās rāms un mierpilns.

Uzmetusi vienu skatienu šim portretam, profesore Maksūra dīvaini saslējās, it kā īpaši saņemtos, tad apgāja apkārt galdam un paskatījās Harijā; viņas seja likās sasprindzināta un grumbu izvagota.

—   Harij, — viņa ierunājās, — es gribētu zināt, ko jūs ar profesoru Dumidoru darījāt šovakar, kad izgājāt no skolas.

—    To es nevaru jums teikt, profesore, — Harijs atbildēja. Viņš bija gaidījis šo jautājumu, un atbilde bija jau gatava. Tieši šeit, šajā pašā telpā, Dumidors bija teicis, ka par nodarbībām nedrīkst teikt nevienam, izņemot Ronu un Hermioni.

—   Harij, tas var būt svarīgi, — teica profesore Maksūra.

—    Ir svarīgi, — Harijs piekrita, — pat ļoti, bet viņš negribēja, lai es to kādam stāstu.

Profesore Maksūra uzmeta viņam piktu skatienu. — Poter, — Harijs ievēroja, ka tagad viņš tiek uzrunāts uzvārdā, — man šķiet, jums jāsaprot, ka profesora Dumidora nāve liek uz šo situāciju paraudzīties mazliet citā gaismā…

—     Es tā nedomāju, — Harijs atbildēja, paraustīdams plecus. — Profesors Dumidors neteica, lai es vairs nepildu viņa rīkojumus, ja viņš gadījumā nomirtu.

—   Bet…

—   Tomēr vienu gan jums vajadzētu zināt, pirms ierodas ministrijas ļaudis. Rosmerta madāmai uzlikts Valdum lāsts, viņa palīdzēja Malfojam un nāvēžiem; tieši tā kaklarota un saindētais medalus…

—     Rosmerta? — profesore Maksūra neticīgi pārjautāja, taču, pirms paguva turpināt, pie durvīm kāds pieklauvēja un kabinetā saguruši ienāca profesori Asnīte, Zibiņš un Gliemjrags. Viņiem sekoja Hagrids, vēl joprojām nevaldāmi raudādams; viņa varenais stāvs bēdās trīcēja.

—    Strups! — izgrūda Gliemjrags, kas izskatījās satriekts vairāk par visiem; viņš bija bāls un nosvīdis. — Strups! Es pats viņu mācīju! Man likās, ka es pazīstu viņu!

Taču, pirms kāds no viņiem paguva atbildēt, augstu pie sienas atskanēja skarba balss: tukšajā audeklā nupat bija atgriezies kāds burvis ar iedzeltenu sejas krāsu un melniem, uz pieres isi apgrieztiem matiem.

—    Minerva, ministrs būs klāt pēc dažām sekundēm; viņš tikko aizteleportējies no ministrijas.

—   Pateicos, Everard, — profesore Maksūra teica un aši pagriezās pret pasniedzējiem.

—   Pirms viņš ierodas, es gribu parunāt par to, kas turpmāk notiks ar Cūkkārpu, — viņa aši teica. — Es personigi neesmu pārliecināta, vai skolai nākamgad vajadzētu strādāt. Direktora nāve no mūsu kolēģa rokas ir briesmīgs traips Cūkkārpas vēsturē. Tas ir šausmīgi.

—    Es esmu pārliecināta, ka Dumidors būtu gribējis, lai skola turpina darboties, — ierunājās profesore Asnīte. — Man šķiet, ja mācities gribēs kaut vai viens audzēknis, skolai jāpaliek atvērtai šā audzēkņa dēļ.

—    Bet vai mums pēc tā visa maz būs tas viens audzēknis? — jautāja Gliemjrags, tagad susinot nosvīdušo pieri zīda mutautiņā. — Vecāki gribēs paturēt bērnus mājās, un nevar teikt, ka es viņiem to pārmestu. Es pats nedomāju, ka Cūkkārpā mums draud lielākas briesmas nekā jebkur citur, bet nevar jau gaidīt, ka tāpat domās arī mātes. Viņas gribēs, lai visa ģimene turas kopā, tas ir tikai dabiski.

—      Es piekrītu, — teica profesore Maksūra. — Un jebkurā gadījumā, nav tiesa, ka Dumidors nekad nebūtu iedomājies, ka Cūkkārpa varētu tikt slēgta. Kad no jauna tika atvērts Noslēpumu kambaris, viņš apsvēra iespēju skolu slēgt — un man jāteic, ka profesora Dumidora noslepkavošana man liekas daudz satraucošāka nekā doma, ka pils ejās, neviena nepamanīts, mitinās Slidena briesmonis…

—    Mums jāapspriežas ar instancēm, — profesors Zibiņš iepīkstējās savā spiedzīgajā balstiņā; uz pieres viņam bija liels zilums, bet likās, ka citādi sabrukšana Strupa kabinetā nav atstājusi nekādas sekas. — Mums jāievēro attiecīgie priekšraksti. Šādu lēmumu nedrīkst pieņemt steigā.

—    Hagrid, jūs vēl neko neesat teicis, — profesora Maksūra sacīja. — Kādas ir jūsu domas — vai Cūkkārpai jāturpina darbs?

Hagrids, kas tikām bija klusu lējis asaras savā lielajā, punktotajā mutautā, tagad pacēla sarkanas, aiztūkušas acis un čērkstošā balsī atbildēja: — Nezin, profesore… Tas nu ir jāizlemj torņu galvām un tam, kas direktors…

—    Profesors Dumidors vienmēr augstu vērtēja jūsu domas, — profesore Maksūra sirsnīgi teica, — un es tāpat.

—    Nu, es jau te paliks, — Hagrids sacīja, asarām vēl joprojām plūstot no acīm un straumītē tekot pāri vaigiem pinkainajā bārdā. — Šiten ir man mājs, te ir man mājs, kopš man palik trīspadsmit. Un, ja šiten būs kāds bērnels, kurš gribēs, lai es šo māc, ta es tā ar darīš, nudien. Bet… Es nezin… Cūkkārpa bez Dumidora… — Viņš norija asaras un no jauna paslēpās aiz sava kabatlakata. Iestājās klusums.

—    Ļoti labi, — noteica profesore Maksūra un pavērās ārā pa logu, lai pārbaudītu, vai vēl netuvojas ministrs, — tad man jāpiekrīt Filiusam, ka vispareizāk būtu apspriesties ar instancēm, kas pieņems galīgo lēmumu.

—   Tālāk, runājot par audzēkņu nogādāšanu mājās… Būtu labi to izdarīt pēc iespējas drīzāk. Nepieciešamības gadījumā mēs varētu nokārtot, ka rit ierodas Cūkkārpas ekspresis…

—   Bet kā tad Dumidora bēres? — Harijs beidzot ierunājās.

—   Nu… — profesore Maksūra iesāka, un viņas balss ietricējās, nu jau mazāk mundra, — es… es zinu, ka Dumidors vēlējās tikt apglabāts šeit, Cūkkārpā…

—   Tad tā ari notiks, vai ne? — Harijs noskaities pārjautāja.

—    Ja ministrija to atzīs par pieņemamu, — profesore Maksūra atbildēja. — Neviens cits direktors vai direktrise nekad nav…

—    Neviens cits direktors vai direktrise nav vairāk darījuš šitās skolas labā, — norūca Hagrids.

—    Cūkkārpai jābūt Dumidora pēdējai atdusas vietai, — sacīja profesors Zibiņš.

—   Pilnīgi noteikti, — piekrita profesore Asnīte.

—    Bet tādā gadījumā, — Harijs sacīja, — jums nevajadzētu sūtīt audzēkņus mājās pirms bērēm. Viņi taču gribēs pateikt…

Pēdējais vārds iespriedās rīklē, bet profesore Asnīte teikumu pabeidza viņa vietā.

—   Ardievas.

—    Labi sacīts! — iespiedzās profesors Zibiņš. — Tik tiešām labi sacīts! Mūsu audzēkņiem vajadzētu godināt viņa piemiņu, tas būtu tikai piedienīgi. Transportu uz mājām mēs varam noorganizēt vēlāk.

—   Atbalstu! — norējās profesore Asnīte.

—    Nu, laikam jau… jā… — Gliemjrags ierunājās diezgan satraukts, bet Hagrids izgrūda apslāpētu piekrītošu šņukstu.

—   Viņš nāk, — profesore Maksūra pēkšņi paziņoja, pa logu vērdamās uz skolas pagalmu. — Ministrs… un, spriežot pēc visa, ieradies ar veselu delegāciju…

—   Vai es drīkstu iet, profesore? — Harijs steidzīgi jautāja.

Viņam nebija ne mazākās vēlēšanās šonakt satikt Rufusu Skrim-

žūru vai atbildēt uz viņa jautājumiem.

—   Drīkstat, — atbildēja profesore Maksūra. — Un aši.

Viņa piegāja pie durvīm un atvēra tās. Harijs nosteidzās lejup pa vītņu kāpnēm un tālāk prom pa tukšo gaiteni; savu paslēpni zēns bija atstājis Astronomijas tornī, bet tas nebija svarīgi — gaitenī nebija neviena, kas viņu varētu ieraudzīt, — pat ne Filča, Norisas kundzes vai Pivza. Viņš nesastapa nevienu dzīvu dvēseli, līdz nogriezās g.ii tenī, kas veda uz Grifidora koptelpu.

—   Vai tas tiesa? — nočukstēja Resnā kundze, kad Harijs tuvojās.

—    Vai tiešām taisnība? Dumidors ir… miris?

—   Jā, — Harijs atbildēja.

Viņa ievaimanājās un, nepagaidījusi paroli, pagāzās, lai zēnu ielaistu.

Kā jau bija domājams, koptelpa bija stāvgrūdām pilna. Viņam ierāpjoties* pa portretcaurumu, visi apklusa. Zēns ieraudzīja tuvējā pulciņā sēžam Dinu un Šīmusu — tas nozīmēja, ka guļamistaba ir tukša vai gandrīz tukša. Nevienam ne vārda neteicis un ne uz vienu neskatīdamies, Harijs devās taisnā ceļā pāri visai istabai un iegāja pa durvīm, kas veda uz zēnu guļamistabām.

Tieši kā Harijs bija cerējis, Rons viņu gaidīja, pilnīgi apģērbies, sēžot uz gultas. Harijs apsēdās pats uz savas gultas malas, un viņi kādu mirkli klusēdami vērās viens otrā.

—   Viņi spriež par skolas slēgšanu, — Harijs pēdīgi teica.

—   Vilksons jau teica, ka tā būs, — Rons atbildēja.

Sekoja klusuma brīdis.

—   Nu? — Rons klusu jautāja, it kā bīdamies, ka mēbeles varētu noklausīties. — Atradāt? Dabūjāt? To… horkrustu?

Harijs papurināja galvu. Viss, kas bija noticis melnā ezera krastā, tagad likās kā sens murgs; vai tas patiešām bija noticis, turklāt vēl tikai pirms dažām stundām?

—   Neatradāt? — Rons pārjautāja, izklausīdamies gluži satriekts.

—   Tā tur nebija?

—    Nē, — Harijs atbildēja. — Kāds cits to jau bija paņēmis un atstājis vietā viltojumu.

—   Jau paņēmis…?

Ne vārda neteicis, Harijs izvilka no kabatas neīsto medaljonu, atvēra to un pasniedza Ronam. Gan jau izstāstīs vēlāk… Šonakt tam nebija nozīmes… nekam nebija, ja neskaita pašas beigas — viņu bezjēdzīgā piedzīvojuma beigas, Dumidora dzīves beigas…

—   R. A. B., — nočukstēja Rons, — bet kas tas tāds?

—    Nav ne jausmas, — Harijs atbildēja un apgūlās savā gultā ar visām drēbēm, truli blenzdams griestos. It nemaz negribējās zināt, kas ir šis R. A. B. — viņš šaubījās, vai vispār jebkad vairs gribēs jebko zināt. Tā gulēdams, zēns piepeši pamanīja, ka skolas pagalmā iestājies klusums. Fokss bija rimies dziedāt.

Un viņš saprata, pats nezinādams — kā, ka fēnikss ir aizlidojis, ka pametis Cūkkārpu uz visiem laikiem — tāpat kā Dumidors bija pametis skolu, pametis šo pasauli… pametis Hariju.

TRĪSDESMITĀ NODAĻA BALTAIS KAPS

Visas stundas tika atceltas, visi eksāmeni atlikti. Dažus audzēkņus pāris nākamo dienu laikā vecāki steigšus aizsauca prom no Cūkkārpas — Patilu dvīnes bija prom jau pirms brokastīm nākamajā rītā pēc Dumidora nāves, bet Zahāriju Smitu no pils aizveda viņa vīzdegunīgais tēvs. Simuss Finigens, tieši otrādi, kategoriski atteicās doties mātei līdzi uz mājām — abi Ieejas zālē sarīkoja īstu traci, kas beidzās, kad viņa pēdīgi piekrita, ka dēls drīkst palikt līdz bērēm. Šīmuss pastāstīja Harijam un Ronam, ka viņa māte pēkšņi nevarot Cūkmiestiņā atrast pat gultasvietu, jo uz ciematu no visām pusēm traucās burvji un raganas, gribēdami izrādīt pēdējo cieņu Dumidoram.

Jaunākie audzēkņi, kas to vēl nekad nebija redzējuši, manāmi satraucās, kad vēlu pēcpusdienā pirms bērēm no debesīm nolaidās bāli zila mājas lieluma kariete, ko vilka ducis milzīgu spārnotu zeltainu zirgu; kariete piezemējās meža malā. Harijs pa logu vēroja, kā no karietes izkāpj varena auguma un ļoti izskatīga sieviete ar olīvkrāsas ādu un melniem matiem; viņa metās turpat stāvošā Hagrida apskāvienos. Tikmēr ministrijas amatpersonu delegācija, kuras sastāvā bija ieradies ari pats burvestību ministrs, tika izmitināta pilī.

Harijs centīgi vairījās sastapties ar kādu no viņiem; viņš bija pārliecināts, ka agri vai vēlu viņu jau atkal lūgs pastāstīt par Dumidora pēdējo pārgājienu.

Harijs, Rons, Hermione un Džinnija visu laiku pavadīja kopā. Likās, ka skaistais laiks par viņiem ņirgājas. Harijs iztēlojās, kā viss varētu būt, ja Dumidors nebūtu nomiris un viņi varētu pavadīt kopā tik daudz laika pašās gada beigās — Džinnijas eksāmeni galā, vairs nekādu uztraukumu par mājasdarbiem… un stundu pēc stundas viņš atlika brīdi, kad nāksies pateikt to, kas bija jāpasaka — spert vienīgo pareizo soli, jo bija pārāk grūti atteikties no paša lielākā mierinājuma.

Divreiz dienā viņi apmeklēja slimnīcas spārnu — Nevils bija izrakstīts, bet Bils vēl palika Pomfreja madāmas aprūpē. Viņa brūces vēl joprojām bija tikpat briesmīgas — taisnību sakot, tagad viņš diezgan nepārprotami atgādināja Trakaci Tramdānu, tikai, laimīgā kārtā, ar abām acīm un kājām; iedaba gan šķita tāda pati kā agrāk. Pēc visa spriežot, mainījies bija vienīgi tas, ka tagad viņam bija pārmēru iegaršojušies gandrīz jēli bifšteki.

—    …un tāpēc labi vien irr, ka viņš prrecas arr mani, — Flēra laimīgi teica, sačubinādama Bila spilvenus, — jo brriti vienmērr gāju pārrāk sacepina, to es vienmērr esmu teikusi.

—   Laikam jau nāksies samierināties, ka vijņš tiešām viņu apprecēs. — Džinnija vēlāk tovakar nopūtās, kad viņi ar Hariju, Ronu un Hermioni sēdēja pie Grifidora kopistabas atvērtā loga un vērās ārā, uz krēslaino skolas pagalmu.

—    Viņa ir tīri ciešama, — Harijs teica. — Tikai briesmīgi neglīta, — viņš steidzīgi piemetināja, ieraudzījis, ka Džinnija sarauc uzacis; meitenei nevilšus paspruka smiekliņš.

—   Nu, ja reiz mamma to var izturēt, es arī varu.

—   Vai nomiris vēl kāds, ko mēs pazīstam? — Rons vaicāja Hermionei, kas tobrīd lasīja "Vakara Pareģi".

Hermione novaikstījās par to, cik samāksloti nopietni viņš to noprasīja. — Nē, — viņa pārmetoši atteica, salocīdama avīzi. — Strupu

vēl joprojām meklē, bet nekur ne miņas…

•

—    Skaidrs, ka nav, — sacīja Harijs, kas noskaitās ik reizi, k.ul Strups tika pieminēts. — Viņu neatradīs, kamēr nebūs atrasts Volde morts. Un, ņemot vērā, ka visu šo laiku tas nav izdevies…

—     Es likšos gulēt, — Džinnija nožāvājās. — Es neesmu necik gulējusi, kopš… nu… man nekaitētu izgulēties.

Viņa noskūpstīja Hariju (Rons demonstratīvi novērsās), pamāja abiem pārējiem un devās uz meiteņu guļamtelpām. Tiklīdz durvis aiz viņas bija aizvērušās, Hermione pieliecās tuvāk Harijam — ar visai hermionisku sejas izteiksmi.

—   Harij, es šorīt bibliotēkā kaut ko uzzināju.

—   Par R. A. B.? — Harijs spēji saslējās.

Viņš nejutās tā, kā tik bieži bija juties senāk — satraukts, ziņkārīgs, pilns nepacietības aizrakties līdz noslēpuma atrisinājumam; viņš vienkārši zināja, ka jānoskaidro, kur palicis īstais horkrusts — ka tas ir uzdevums, kas paveicams, pirms viņš varēs spert dažus soļus tālāk pa tumšo un līkumoto ceļu, kas stiepās priekšā, — ceļu, pa kuru viņš bija sācis iet kopā ar Dumidoru un kuru mērot tagad nāksies vienam. Kaut kur slēpās veseli četri horkrusti, un katru no tiem vajadzēja atrast un iznīcināt, iekams vispār rastos iespēja Voldemortu nogalināt. Viņš nemitējās pie sevis atkārtot to vārdus, it kā uzskaitījums vien ļautu piekļūt tiem mazliet tuvāk: medaljons… kauss… čūska… kaut kas no Grifidora vai Kraukļanaga… medaljons… kauss… čūska… kaut kas no Grifidora vai Kraukļanagn…

Likās, ka, ik vakaru iemiegot, šī mantra pulsē prātā, un sapņos mudžēja kausi, medaljoni un noslēpumaini priekšmeti, kam nekādi nebija iespējams tikt klāt, kaut gan Dumidors palīdzīgi piedāvāja virvju kāpnes, kas pārvērtās par čūskām, tiklīdz Harijs sāka pa tām rāpties…

Rītā pēc Dumidora nāves viņš Hermionei bija parādījis zīmīti, kas glabājās medaljonā, un, kaut gan viņa šos iniciāļus uzreiz nevarēja sasaistīt ar kādu maz zināmu burvi, par kuru būtu lasījusi, kopš tā brīža viņa bibliotēkā tupēja mazliet biežāk, nekā būtu absolūti nepieciešams cilvēkam, kuram nav jāpilda neviens mājasdarbs.

—    Nē, — viņa bēdīgi atbildēja. — Es tiešām cenšos, Harij, bet neko vēl neesmu atradusi… Ir pāris samērā labi pazīstamu burvju ar tādiem iniciāļiem — Rozalinda Antigone Bangsa… Rūperts "Ašcirtis" Brūkstantons… bet liekas, ka viņi itin nemaz neatbilst. Cik noprotams no tās zīmītes, cilvēks, kurš nozadzis horkrustu, pazina Voldemortu, un es nevaru atrast ne mazāko liecību, ka Bangsai vai Ašcirtim ar viņu būtu bijis kāds sakars… Nē, vispār tas attiecas uz… nu, uz Strupu.

Likās, ka viņa sāk nervozēt, tikai izrunājot šo vārdu vien.

—     Kas tad ar viņu ir? — Harijs gurdeni noprasīja, atslīgstot krēslā.

—    Nu, vienkārši iznāk, ka man bija taisnība par to ļauktasiņu Prinča būšanu, — viņa izvairīgi atbildēja.

—     Vai tiešām tev tas man jārīvē degunā, Hermione? Kā tev liekas, kā es tagad jūtos?

—     Nē, nē, Harij, es nedomāju tā! — viņa steidzīgi izsaucās, palūkojoties visapkārt, lai pārliecinātos, ka neviens nenoklausās. — Man vienkārši bija taisnība par to, ka grāmata piederējusi Eilīnai Princei. Redzi… viņa bija Strupa māte!

—     Man jau likās, ka viņa diez kā neizskatās, — Rons teica. Hermione viņu ignorēja.

—     Es skatiju cauri visus pārējos vecos "Pareģus", un tur bija viens mazs sludinājums par to, ka Eilīna Prince precas ar vīrieti vārdā Tobiass Strups, un tad vēlāk paziņojums, ka viņa dzemdējusi…

—    …slepkavu, — Harijs izgrūda.

—    Nu… vispār jau jā, — Hermione piekrita. — Un tā… iznāk, ka man savā ziņā bija taisnība. Strups noteikti ļoti lepojās ar to, ka ir pa pusei Princis, saproti? Cik var noprast no tā, kas rakstīts "Pareģī", Tobiass Strups bijis vientiesis.

—    Jā, viss saskan, — Harijs atzina. — Viņš būs īpaši izcēlis to savu tirasiņu pusi, lai sadziedātos ar Lūciju Malfoju un pārējiem… Viņš ir tāds pats kā Voldemorts. Tīrasiņu māte, tēvs — vientiesis… Tam ari bija kauns par savu izcelsmi, tāpēc viņš centās iedzīt citiem

bailes, pievēršoties tumšajām zintīm, un izvēlējās iespaidīgu jaunu vārdu — lords Voldemorts… Jauktasiņu Princis… Nu, kā Dumidors varēja nepamanīt…?

Harijs aprāvās un vērās ārā pa logu. Viņš nespēja atgainīt domas par Dumidora nepiedodamo uzticēšanos Strupam… taču, ka Hermione tikko bija neviļus atgādinājusi, viņš, Harijs, bija iekritis uz mata tāpat… Par spīti tam, ka ar roku uzskribelētās burvestības bija kļuvušas arvien nejaukākas, viņš bija liedzies domāt ļaunu par zēnu, kurš bijis tik gudrs, kurš viņam tik ļoti palīdzējis…

Palīdzējis viņam… tā šobrīd bija gandrīz neciešama doma.

—   Man vēl joprojām nepielec, kāpēc viņš tevi nenodeva, atklājis, ka tu lieto to grāmatu, — Rons teica. — Viņš taču noteikti zināja, no kurienes tu to visu grāb.

—   Zināja, — Harijs rūgti atteica. — Viņš saprata, kad es izmantoju Cirtasum burvestību. Pēc lasprātības vairs nebija nekādas vajadzības… Iespējams, ka viņš to atskārta vēl pirms tam, kad Gliemjrags izpļāpājās, cik lieliski man veicas mikstūrās… Nu kāpēc tad pats atstāja savu veco grāmatu tur, skapī!

—    Bet kāpēc viņš par tevi neziņoja?

—   Varbūt negribēja, lai noskaidrojas, ka tā grāmata piederējusi viņam, — Hermione sprieda. — Man šķiet, ja Dumidors to būtu zinājis, viņš nepriecātos vis. Un, pat ja Strups izliktos, ka tā nav piederējusi viņam, Gliemjrags uzreiz būtu pazinis viņa rokrakstu. Šā vai tā, grāmata bija palikusi Strupa vecajā klasē, un es varu derēt, ka Dumidors zināja — viņa māte bijusi Prince.

—      Vajadzēja grāmatu parādīt Dumidoram, — Harijs teica. — Viņš man visu laiku stāstīja, cik Voldemorts bijis ļauns jau skolas laikā, un man bija pierādījumi, ka Strups bijis tāds pats…

—    "Ļauns" — tas ir skaļi teikts, — Hermione klusu ieteicās.

—     Tu pati visu laiku skandināji, cik tā grāmata esot bīstama!

—    Es tikai mēģinu pateikt, Harij, ka tu uzņemies pārāk lielu vainu. Man likās, ka tam Princim ir diezgan nejauka humora izjūta, bet es neparko nebūtu iedomājusies, ka viņš ir potenciāls slepkava…

— Nevienam no mums nebūtu ienācis prātā, ka Strups varētu… nu, tu jau zini… — Rons teica.

Iestājās klusums. Katrs bija iegrimis savās domās, taču Harijs bija pārliecināts, ka draugi, tāpat kā viņš, domā par nākamo ritu, kad tiks apbedītas Dumidora mirstīgās atliekas. Viņš vēl ne reizi nebija bijis bērēs; kad nomira Siriuss, nepalika nekā, ko apbedīt. Viņš nezināja, ko lai gaida, un mazliet raizējās par to, ko varētu ieraudzīt un kā varētu justies. Viņš prātoja, vai Dumidora nāve liksies reālāka, kad viss būs aiz muguras. Lai gan brīžiem šaušalīgā atskārta likās neizturama, tomēr tā mijās ar trulas bezjūtības mirkļiem, kad, par spīti tam, ka visā pilī neviens ne par ko citu vispār nerunāja, Harijam vēl joprojām bija grūti noticēt, ka Dumidora patiešām vairs nav. Tiesa gan, šoreiz viņš netiecās izmisīgi iedomāties, ka Dumidors tomēr sazin kā varētu atgriezties — kā bija pēc Siriusa nāves… Viņš sataustīja kabatā viltus horkrusta auksto ķēdi; to viņš tagad vienmēr nēsāja līdzi — ne jau kā talismanu, bet kā atgādinājumu par to, ko tas bija maksājis un kas vēl bija paveicams.

Nākamajā dienā Harijs piecēlās agri, lai sakravātu mantas; Cūkkārpas ekspresim vajadzēja doties ceļā stundu pēc bērēm. Nokāpis lejā, viņš sajuta, ka Lielajā zālē gaisotne ir nomākta. Visi bija ģērbušies savās svētku mandjās, un neviens nelikās īpaši izsalcis. Profesore Maksūra tronim līdzīgo krēslu pasniedzēju galda vidū bija atstājusi tukšu. Arī Hagrida krēsls bija tukšs un pamests; Harijs iedomājās, ka viņš droši vien nebija spējis ierasties brokastīs, bet Strupa vietu bez kādām ceremonijām bija aizņēmis Rufuss Skrimžūrs. Harijs izvairījās no viņa dzeltenīgo acu skatiena, kas klejoja pa visu zāli; bija nepatīkama sajūta, ka Skrimžūrs meklē tieši viņu. Skrimžūra svītas vidū Harijs pamanīja Persija Vīzlija sarkanos matus un raga brilles; Rons nekādi neizrādija, ka būtu Persiju ievērojis, vienīgi neierasti nikni bakstīja kūpināto siļķi.

Pie Slīdeņa galda par kaut ko sabubinājās Krabe ar Goilu. Lai gan abi bija dūšīgi puikas, tomēr šorīt, kad starp viņiem nesēdēja garais, bālais Malfojs, viņus izrīkodams, izskatījās dīvaini pamesti. Harijs

Malfojam nebija veltījis īpaši daudz pārdomu. Viss viņa naids bija vērsts pret Strupu, taču viņš nebija aizmirsis bailes Malfoja balsī tur, torņa galā, nedz arī to, kā viņš nolaida savu zizli, pirms parādījās pārējie nāvēži. Harijs neticēja, ka Malfojs būtu nogalinājis Dumidoru. Viņš vēl joprojām nicināja Drako par aizraušanos ar tumšajām zintīm, taču tagad nepatikai bija piejaukusies pilīte žēluma. Kur gan Malfojs ir tagad, Harijs prātoja — ko Voldemorts liek viņam darīt, piedraudot nogalināt viņu pašu un viņa vecākus?

Harija domu gaitu pārtrauca Džinnijas dunka ribās. Profesore Maksūra bija piecēlusies kājās, un sērīgā čala zālē nekavējoties noklusa.

— Tas brīdis ir jau gandrīz klāt, — viņa teica. — Lūdzu, sekojiet savu namu pārziņiem ārā no pils. Grifidori, aiz manis.

Viņi piecēlās no soliem un cits aiz cita devās ārā gandrīz pilnīgā klusumā. Slīdeņa kolonnas priekšgalā Harijs pamanīja Gliemjragu krāšņā, garā, smaragdzaļā mantijā ar sudraba izšuvumiem. Viņš vēl nekad nebija redzējis profesori Asnīti, Elšpūša vecāko, tik spodru; uz viņas cepures nebija neviena traipiņa, un, nonākuši Ieejas zālē, viņi ieraudzīja līdzās Filcam Pinsa madāmu — viņa bija biezā melnā plīvurā, kas sniedzās līdz ceļiem, viņš — vecā melnā uzvalkā un kaklasaitē, kas oda pēc naftalīna.

Nokāpis pa akmens pakāpieniem, kas veda ārā no pils, Harijs saprata, ka viņi dodas uz ezera pusi. Saules siltie stari glāstīja seju; viņi klusēdami sekoja profesorei Maksūrai uz vietu, kur rindās bija salikti simtiem krēslu. Tiem pa vidu bija izbrīvēta eja; krēsli bija pavērsti pret marmora galdu. Bija brīnišķīgi skaista vasaras diena.

Pusē no krēsliem jau bija iekārtojusies visai neparasti raiba publika — noplukuši un eleganti, veci un jauni. Lielāko daļu Harijs nepazina, bet daži bija zināmi, ieskaitot Fēniksa ordeņa biedrus — tur bija Kingslijs Šaklbolts, Trakacis Tramdāns, Tonksa, kam mati bija brīnumainā kārtā atkal kļuvuši spilgti rozā, Remuss Vilksons, ar ko viņa, kā likās, bija sadevusies rokās, Vīzlija kungs ar Vīzlija kundzi un Bils, kuru balstija Flēra. Turpat arī Freds ar Džordžu, abi zilās pūķādas jakās. Tur bija Maksima madāma, kas viena pati aizņēma divarpus krēslus, Toms, "Caurā katla" saimnieks no Londonas, Arabella Figa, Harija kaimiņiene niekkalbe, matainais ģitārists no burvju grupas "Ķēmu māsas", Ernijs Vārijs, Knakts autobusa šoferis, Malkina madāma no Diagonalejas mantiju veikala un daži cilvēki, kurus Harijs pazina tikai no skata, piemēram, "Vepra galvas" bārmenis un ragana, kas stūma ratiņus Cūkkārpas ekspresī. Turpat bija arī pils rēgi, tik tikko saskatāmi spilgtajā saules gaismā un pamanāmi tikai tad, kad sakustējās, bezmiesīgi nomirguļojot spožajā gaismā.

Harijs, Rons, Hermione un Džinnija nosēdās kādas rindas galā, pie paša ezera. Visi sarunājās čukstus — izklausījās kā vēja pūsma zālē, taču putnu dziesmas bija daudz skaļākas. Ļaudis arvien nāca klāt; Harijs ieraudzīja Neviļu, kuram Luna palīdzēja apsēsties. Nevils un Luna no DA bija vienīgie, kas bija atsaukušies uz Hermiones aicinājumu tonakt, kad nomira Dumidors, un Harijs zināja, kāpēc — tieši viņiem visvairāk pietrūka DA… Viņi droši vien vienīgie regulāri pārbaudīja savas monētas cerībā, ka tiks izsludināta kāda sanāksme.

Pirmajām rindām garām nogāja Kornēlijs Fadžs, savilcis nelaimīgu seju un, kā parasti, virpinādams rokā savu zaļo katliņcepuri; gabaliņu tālāk Harijs pamanīja Ritu Knisli, kas, viņš sašutis ieraudzīja, rokā ar garajiem sarkanajiem nagiem bija sažņaugusi piezīmju grāmatiņu, un tad, ar vēl niknāku dusmu uzplūdiem, Doloresu Ambrāžu ar nepārliecinoši sērīgu izteiksmi krupim līdzīgajā sejā un melnu samta lenti tēraudpelēkajās sprogās. Ieraudzījusi kentauru Firencī, kas bija kā sardzē nostājies pašā ezera krastā, viņa salēcās un steidzīgi aiztraucās uz kādu krēslu krietnu gabalu tālāk.

Beidzot visi pasniedzēji bija sasēdušies. Pirmajā rindā līdzās profesorei Maksūrai Harijs ieraudzīja Skrimžūru drūmi svinīgā un cieņas pilnā paskatā. Viņš prātoja, vai Skrimžūrs un kāds no šiem ietekmīgajiem cilvēkiem patiešām pārdzīvo, ka Dumidors ir miris. Bet tad viņš izdzirdēja mūziku — dīvainu, kā no citas pasaules nākušu mūziku, un, ar acīm meklēdams, no kurienes tā plūst, viņš piemirsa savu nepatiku pret ministriju. Harijs nebija vienīgais — daudzi bija pagriezuši galvas un mazliet iztrūcināti skatījās visapkārt.

— Tur, ūdenī, — Džinnija iečukstēja Harijam ausī.

Un tur nu tie bija — dzidri zaļajā, saules izgaismotajā ūdenī, dažus sprīžus zem ūdens virsmas, diezgan šaušalīgā kārtā līdzinoties pazemjiem. Tas bija ūdensļaužu koris, kas dziedāja savādā, nesaprotamā valodā. Bālās sejas šūpojās viļņos, visapkārt plivinājās violetie mati. Šī mūzika uzdzina zosādu un tomēr nebija nepatīkama. Tā skaidri pauda zaudējuma sāpes un izmisumu. Raugoties ūdenī, dziedātāju izmisušajās sejās, Harijam uzmācās pārliecība, ka vismaz ūdensļaudis sēro par Dumidora aiziešanu. Tad Džinnija viņam iebakstīja vēlreiz, un viņš paskatījās apkārt.

Pa eju starp krēslu rindām lēni nāca Hagrids. Viņš raudāja pavisam klusu; mežziņa seja mirdzēja vienās asarās. Harijs saprata, ka tas, ko Hagrids, zelta zvaigznēm izrotātā purpura samtā ietītu, nesa rokās, ir Dumidors. Ieraugot šo ainu, Harijs sajuta rīklē iedzeļam sāpi; uz mirkli dīvainā mūzika un apziņa, ka Dumidora mirstīgās atliekas ir tik tuvu, laupīja šai dienai visu siltumu. Rons izskatījās bāls un satriekts. Džinnija un Hermione klēpī birdināja lielas asaras.

Nevarēja īsti saskatīt, kas notiek priekšā. Likās, ka Hagrids savu nastu saudzīgi nolicis uz galda. Tad viņš atkāpās pa eju, šņaukdams degunu tik skaļi, it kā pūzdams trompeti, kālab viens otrs, ieskaitot Doloresu Ambrāžu, ņēmās uz viņa pusi raidīt sašutuma pilnus skatienus… Taču Harijs zināja, ka Dumidoru gan tas nebūtu satraucis. Viņš centās ar draudzīgu žestu uzmundrināt garām ejošo Hagridu, taču mežziņa acis bija tā aiztūkušas, ka bija jābrīnās, ka viņš vispār redz, kur pats iet. Harijs atskatījās uz pēdējo rindu, kurp Hagrids devās, un saprata, pie kā — tur, ģērbies nelielas telts izmēra jakā un biksēs, sēdēja milzis Grūps, savu lielo, neglīto, laukakmenim līdzīgo galvu noliecis — padevīgs, gandrīz cilvēcisks. Hagrids apsēdās viņam līdzās, un Grūps sparīgi papliķēja pusbrālim pa galvu, tā ka Hagrida krēslam kājas iegrima zemē. Harijs sajuta brīnišķīgi nevaldāmu vēlēšanos iesmieties. Taču tad mūzika apklusa, un viņš apsēdās, kā klājas.

Kājās bija piecēlies kāds mazs vīriņš ar plušķainiem matiem, ģērbies vienkāršā melnā mantijā; viņš tagad stāvēja līdzās Dumidora mirstīgajām atliekām. Harijs nevarēja sadzirdēt, ko viņš runā. Pāri pūļa galvām šurp atlidoja atsevišķi vārdi. "Gara cildenums"… "intelektuālais ieguldījums"… "dižena sirds"… Tas neko daudz nenozīmēja. Tam visam bija visai maz sakara ar to Dumidoru, kādu pazina Harijs. Viņš piepeši atcerējās dažus Dumidora iemīļotus vārdiņus: "ģeķis", "dīvainītis", "vervelis" un "pekstiņš", un jau atkal nācās apspiest smaidu… Kas gan viņam bija uznācis?

Pa kreisi atskanēja klusi šļaksti, un Harijs ieraudzīja, ka ūdensļaudis arī bija izniruši virs ūdens, lai paklausītos. Viņš atcerējās, kā Dumidors pirms diviem gadiem bija tupējis ūdensmalā, ļoti tuvu tai vietai, kur šobrīd sēdēja Harijs, nāriski sarunājoties ar ūdensļaužu vadoni. Viņš prātoja, kur gan Dumidors bija iemācījies nāru valodu. Tik daudz viņš Dumidoram nebija pajautājis, tik daudz būtu vajadzējis pateikt…

Un tad, bez kāda brīdinājuma, nāca šaušalīgā atskārta; viņš to sajuta daudz pilnīgāk un neapstrīdamāk kā jebkad līdz šim bridim. Dumidors bija miris, viņa vairs nebija… Viņš sažņaudza rokā auksto medaljonu tik cieši, ka iesāpējās, taču nespēja apturēt karstās asaras, kas sāka līt straumēm. Viņš aizgriezās no Džinnijas un pārējiem un vērās ezerā, uz meža pusi, bet melni ģērbtais vīriņš turpināja savu runu… Starp kokiem kaut kas kustējās. Ari kentauri bija atnākuši atvadīties. Viņi neiznāca klajumā, taču Harijs redzēja, kā viņi stāv gluži nekustīgi, pa pusei paslēpušies ēnās, un vēro burvjus, nolaiduši lokus gar sāniem. Un Harijs atcerējās pirmo murgaino gājienu uz mežu, pirmo reizi, kad viņš bija sastapis to, kas toreiz bija Voldemorts, un to, kā viņš bija stājies tam pretī un kā drīz pēc tam viņi ar Dumidoru bija apsprieduši bezcerīgus cīniņus. Ir svarīgi cīnīties, Dumidors tika teicis, cīnīties atkal un atkal, jo tikai tā iespējams nelaist tuvumā ļaunumu, kaut ari tas nekad netiks pilnībā iznīcināms…

Un, sēdēdams karstajā saulē, Harijs no jauna skaidri redzēja, kā cilvēki, kuriem viņš bijis mīļš, bija cits pēc cita viņu aizstāvējuši — māte, tēvs, krusttēvs un visbeidzot Dumidors, visi pilni apņēmības viņu pasargāt, bet tagad tam bija pienācis gals. Viņš nevarēja pieļaut, ka vēl kāds cits nostājas starp viņu un Voldemortu; viņam uz visiem laikiem jātiek vaļā no ilūzijas, ko būtu vajadzējis zaudēt jau gada vecumā, — ka vecāku nodrošinātais patvērums nozīmē to, ka viņam neviens nespēs nodarīt pāri. No viņa murga nebija iespējams atmosties, tumsā neskanēs mierinoši čuksti, ka nekas nedraud, ka to visu viņš tikai iztēlojies — pēdējais un varenākais no viņa aizstāvjiem bija miris, un viņš bija vientuļāks nekā jebkad agrāk.

Mazais melnais vīriņš beidzot bija apklusis un atgriezās savā vietā. Harijs gaidīja, ka tagad piecelsies kāds cits, gaidīja runas, iespējams, kādu vārdu no ministra, taču neviens nepakustējās.

Tad vairāki cilvēki iekliedzās. Ap Dumidora mirstīgajām atliekām un galdu, uz kura tās bija guldītas, izšāvās spilgtas, baltas liesmas; tās cēlās arvien augstāk un augstāk, aizsedzot viņa miesas. Gaisā uzvijās baltu dūmu vērpetes, veidojot savādus siluetus — vienu acumirkli Harijam likās, ka viņš redz fēniksu, kas līksmi aizspurdz zilgmē, un viņam sirds gandrīz apstājās, taču nākamajā mirklī uguns jau bija noplakusi. Tās vietā atradās balts marmora zārks — mājvieta Dumidora miesām.

Atskanēja vēl daži izbīļa kliedzieni, kad gaisā uzšāvās bultu lietus, taču tās nokrita krietnu gabalu no pūļa. Harijs zināja, ka tas ir kentauru atvadu sveiciens — viņš redzēja, kā tie apgriežas un atkal pazūd koku paēnā. Arī ūdensļaudis lēni ienira zaļajā ūdeni un vairs nebija saskatāmi.

Harijs paskatījās uz Džinniju, Ronu un Hermioni. Rons bija samiedzis acis, it kā saules gaisma viņu būtu apžilbinājusi. Hermionei seja bija vienās asarās, bet Džinnija vairs neraudāja. Viņa atbildēja uz Harija skatienu tikpat stingri un kvēli kā toreiz, kad meitene apskāva viņu pēc uzvaras kalambola Kausa izcīņā, ko viņš netika pieredzējis, un zēns zināja, ka šajā brīdī abi pilnīgi saprot viens otru un, kad viņš pastāstīs, ko nodomājis darīt, viņa neteiks: "uzmanies" vai "nedari to", bet sapratīs, jo neko citu no viņa nebūs gaidījusi. Un tāpēc viņš sakopoja spēkus, lai pateiktu to, ko bija gatavojies pasacīt jau kopš Dumidora nāves.

—     Džinnij, paklausies, — viņš ļoti klusu ierunājās; visapkārt balsu čala kļuva arvien skaļāka un cilvēki sāka celties kājās, — tā nevar turpināties. Mums jāpārtrauc tikties. Mēs nevaram būt kopā.

Viņa ar dīvaini greizu smaidu sacīja: — Kaut kāda stulba, cildena iemesla dēļ, vai ne?

—    Tas bija… kā gabaliņš no kāda cita cilvēka dzīves, šīs dažas pēdējās nedēļas kopā ar tevi, — Harijs teica. — Bet es nevaru… mēs nevaram… Ir šis tas, kas man tagad jāpaveic vienam.

Viņa neraudāja, tikai raudzījās pretī.

—   Voldemorts izmanto cilvēkus, kuri ir tuvi viņa ienaidniekiem. Reiz viņš jau izmantoja tevi kā ēsmu, un tikai tāpēc, ka tu biji mana labākā drauga māsa. Padomā, cik lielas briesmas tev draudēs, ja mēs turpināsim draudzēties! Viņš zinās, viņš izdibinās. Viņš mēģinās tikt man klāt caur tevi.

—   Un ja nu man vienalga? — Džinnija dedzīgi jautāja.

—    Man gan ne, — Harijs atbildēja. — Kā tev liekas — kā es justos, ja šīs būtu tavas bēres… un es būtu vainīgs…

Viņa novērsās un sāka raudzīties pāri ezeram.

—   Es visu laiku cerēju, — viņa teica. — Par spīti visam. Cerēju un cerēju… Hermione teica, lai es dzīvojot savu dzīvi, varbūt lai mēģinot satikties ar citiem, lai izturoties brīvāk, kad tu esi klāt, — atceries, es agrāk nespēju pat parunāt, ja istabā biji tu. Un viņai likās, ka tu mani vairāk ievērotu, ja es būtu… dabiskāka.

—    Gudra meitene tā Hermione, — Harijs teica, pūlēdamies pasmaidīt. — Kaut es būtu tev pajautājis agrāk. Mēs būtu varējuši būt kopā veselu mūžību… mēnešiem… varbūt pat gadiem…

—    Tu jau biji pārāk aizņemts ar burvju pasaules glābšanu, — Džinnija iebilda, pa pusei smiedamās. — Nu ko… Nevar teikt, ka es justos pārsteigta. Es zināju, ka agri vai vēlu ar to viss beigsies. Es zināju, ka tu nejutīsies laimīgs, ja nemedīsi Voldemortu. Varbūt tieši tāpēc tu man tik ļoti patīc.

Harijs nespēja to visu noklausīties. Viņš ari nedomāja, ka spētu nezaudēt apņēmību, ja paliktu sēžam Džinnijai līdzās. Viņš redzēja, ka Rons tagad apskāvis Hermioni un glāsta viņai matus, kamēr viņa šņukst viņam uz pleca, bet arī no Rona garā deguna pilēja asaru lāses. Ar izmisuma pilnu žestu Harijs piecēlās kājās, pagrieza muguru Džinnijai un Dumidora kapam un devās prom uz ezera krasta taku. Soļodams viņš jutās daudz ciešamāk nekā sēžot mierīgi, tieši tāpat kā pēc iespējas drizāk doties horkrustu meklējumos un nogalināt Voldemortu būtu daudz vieglāk nekā gaidīt, kad tas būs iespējams…

—   Harij!

Viņš pagriezās. Gar ezera krastu viņam pretim strauji kliboja Rufuss Skrimžūrs, balstīdamies pret savu spieķi.

—    Es cerēju, ka man radīsies iespēja ar tevi parunāt… Vai tev nebūs iebildumu, ja es kādu gabaliņu paiešos līdzi?

—   Nē, — Harijs vienaldzīgi atteica un atsāka ceļu.

—      Harij, šī ir briesmīga traģēdija, — Skrimžūrs klusi teica. — Man grūti izteikt vārdos, cik ļoti satriekts jutos, kad uzzināju par notikušo. Dumidors bija dižens burvis. Tu jau zini, mums bija zināmas domstarpības, bet kurš gan cits vēl labāk par mani zina, ka…

—   Ko jums vajag? — Harijs strupi noprasīja.

Skrimžūrs izskatījās aizkaitināts, taču, tāpat kā iepriekš, steigšus savilka seju skumji saprotošu.

—   Tu, protams, ļoti pārdzīvo, — viņš sacīja. — Es zinu, ka jūs ar Dumidoru bijāt ļoti tuvi. Manuprāt, pilnīgi iespējams, ka par tevi mīļāka audzēkņa viņam nav bijis. Saites, kas jūs abus vienoja…

—   Ko jums vajag? — Harijs atkārtoja, strauji apstājies.

Arī Skrimžūrs apstājās, atspiezdamies pret savu spieķi, un vērās Harijā, nu jau ar viltīgu sejas izteiksmi.

—    Runā, ka jūs esot bijuši kopā, kad viņš devās ārpus skolas tonakt, kad nomira.

—   Kas runā? — Harijs jautāja.

—     Kāds torņa galā pēc Dumidora nāves sastindzinājis vienu nāvēdi. Tur tika atrasti ari divi slotaskāti. Ministrijā cilvēki prot saskaitīt, cik ir divi plus divi, Harij.

—    Man prieks to dzirdēt, — Harijs atteica. — Šā vai tā, kurp es devos kopā ar Dumidoru un ar ko mēs abi nodarbojāmies, ir mana darīšana. Viņš negribēja, lai kāds to zinātu.

—   Šāda lojalitāte, protams, ir apbrīnas vērta, — teica Skrimžūrs, kas, kā likās, ar grūtībām valdīja aizkaitinājumu, — taču Dumidora vairs nav, Harij. Viņa vairs nav.

—   Šajā skolā viņa vairs nebūs tikai tad, kad te nepaliks neviena, kas viņam būtu uzticīgs, — Harijs atbildēja, pasmaidīdams pats pret savu gribu.

—   Manu dārgo zēn… pat Dumidors nevar atgriezties no…

—   Es nesaku, ka viņš to var. Jūs jau nesapratīsiet. Bet man jums nav ko teikt.

Skrimžūrs mirkli svārstījās, tad ierunājās, kā viņam pašam droši vien likās, delikātā tonī. — Ministrija var piedāvāt tev pašu labāko aizsardzību, Harij. Es pats ar lielāko prieku nodotu tavā rīcībā pārīti savu auroru…

Harijs iesmējās. — Voldemorts grib mani nogalināt, un aurori viņu neapturēs. Tāpēc — paldies par piedāvājumu, bet nevajag tērēties.

—   Tātad, — Skrimžūrs teica, tagad jau ledainā tonī, — lūgums, ko es izteicu Ziemassvētkos…

—   Kāds lūgums? Ak jā… lai es pastāstu visai pasaulei, cik lieliski jūs strādājat, lai…

—   …lai tiktu ievērojami uzlabots vispārējais noskaņojums! — atcirta Skrimžūrs.

Harijs brīdi viņā noraudzījās.

—   Vai esat jau atbrīvojis Stenu Šanpaiku?

Skrimžūra seja kļuva nejauki sarkana, un viņš Harijam sāka stipri atgādināt tēvoci Vernonu.

—   Es redzu, tu esi…

—   Caur un cauri Dumidora cilvēks, — Harijs atteica. — Tas tiesa.

Skrimžūrs uzmeta viņam vēl vienu nešpetnu skatienu, tad pagriezās un aizkliboja prom, vairs neteicis ne vārda. Harijs redzēja, ka viņu gaida Persijs un pārējā ministrijas delegācija — tie raidīja nervozus skatienus uz šņukstošajiem Hagridu un Grūpu, kas joprojām sēdēja kā ķipji. Harijam pretim steidzās Rons un Hermione, pasteidzoties garām Skrimžūram, kas devās uz otru pusi. Harijs pagriezās un lēni gāja tālāk, gaidīdams, lai draugi viņu panāk. Tas viņiem beidzot izdevās kāda bērza paēnā — vietā, kur viņi bija sēdējuši daudz laimīgākos laikos.

—    Ko Skrimžūrs no tevis gribēja? — Hermione čukstus jautāja.

—    To pašu, ko Ziemassvētkos. — Harijs paraustīja plecus. — Lai es viņam sniedzu slepenu informāciju par Dumidoru un kļūstu par ministrijas jauno reklāmas seju.

Likās, ka Rons mirkli cīnās pats ar sevi, bet tad viņš skaļi vērsās pie Hermiones: — Paklau, ļauj man iet atpakaļ un iegāzt Persijam!

—   Nē, — meitene stingri sacīja, satverot viņu aiz rokas.

—    Es justos daudz labāk!

Harijs iesmējās. Pat Hermione mazliet pasmaidīja, tomēr viņas smaids apdzisa, kolīdz meitene uzlūkoja pili.

—    Man liekas neciešama doma, ka varam arī neatgriezties, — viņa klusi teica. — Kā var slēgt Cūkkārpu?

—    Varbūt skolu tomēr neslēgs, — Rons sacīja. — Mums taču šeit nedraud lielākas briesmas kā mājās, vai nav tiesa? Tagad jau visur ir viens un tas pats. Es pat teiktu, ka Cūkkārpā ir drošāk. Te ir vairāk burvju, kas var pili aizstāvēt. Kā tev šķiet, Harij?

—    Es neatgriezīšos, pat ja skolu tomēr atvērs, — Harijs atbildēja.

Rons neizpratnē vērās viņā, bet Hermione bēdīgi noteica: — Es

jau zināju, ka tu tā sacīsi. Bet ko tad tu iesāksi?

—   Es vēlreiz atgriezīšos pie Dērslijiem, jo tā gribēja Dumidors, — Harijs atbildēja. — Bet tikai uz mazu brīdi, un tad es aiziešu pavisam.

—    Kur tad tu iesi, ja netaisies atgriezties skolā?

—    Man ienāca prātā, ka es varētu atgriezties Godrika gravā, — Harijs nomurmināja. Viņš par to domāja jau kopš nakts, kad nomira

Dumidors. — Manā dzīvē viss sākās tieši tur. Vienkārši tāda sajūta, ka man turp jādodas. Un es varētu apmeklēt savu vecāku kapus, to es joti gribētu.

—   Un pēc tam?

—   Nu, pēc tam man jāsadzen rokā visi pārējie horkrusti, vai tad ne? — teica Harijs, raugoties uz Dumidora balto kapu, kas atspoguļojās ūdenī otrā ezera pusē. — Viņš tā gribēja, tāpēc jau viņš man par tiem pastāstīja. Ja Dumidoram taisnība — un es esmu pārliecināts, ka ir, — kaut kur jābūt vēl četriem. Man tie jāatrod un jāiznīcina, un tad man jātiek uz pēdām septītajam Voldemorta dvēseles gabaliņam — tam, kas vēl ir viņa ķermenī. Un es esmu tas, kurš viņu nogalinās. Un, ja man ceļā gadīsies Severuss Strups, — viņš piebilda, — jo labāk man un jo ļaunāk viņam.

Sekoja ilgs klusums. Pūlis nu jau bija gandrīz izklīdis; tie, kas bija aizkavējušies, meta lielu likumu monumentālajam Grūpa stāvam — tas bija piekļāvis sev klāt Hagridu, kura sērīgās gaudas vēl joprojām atbalsojās pāri ezeram.

—   Mēs arī, Harij, — Rons teica.

—   Ko?

—    Uz tavas tantes un tēvoča māju, — Rons paskaidroja. — Un tad iesim tev līdzi, lai kur tu arī dotos.

—   Nē… — Harijs aši iebilda — ar to viņš nebija rēķinājies. Viņš bija domājis, ka draugi sapratīs — šajā visbīstamākajā ceļā viņš dosies viens.

—    Tu mums reiz jau teici, — Hermione rāmi sacīja, — ka vēl ir laiks griezties atpakaļ, ja gribam. Mums bija gana laika to izdarīt, vai ne?

—   Mēs esam kopā ar tevi, lai kas notiktu, — Rons teica. — Tikai, vecīt, pirms ķeramies vērsim pie ragiem, tev nāksies atbraukt pie mums — vēl pirms Godrika gravas.

—   Kāpēc tad tā?

—   Uz Bila un Flēras kāzām, vai tad tu neatceries?

Harijs iztrūcināti pavērās viņā; doma, ka pasaulē vēl joprojām var notikt kaut kas tik ikdienišķs kā kāzas, likās neticama, tomēr brīnišķīga.

— Jā, to gan nevajadzētu laist garām, — viņš pēdīgi noteica.

Harija roka automātiski sažņaudza viltus horkrustu, taču, par spīti visam, par spiti tumšajam un līkumotajam ceļam, ko viņš redzēja stiepjamies priekšā, par spīti beidzamajai cīņai ar Voldemortu, kas, viņš labi zināja, reiz būs izcīnāma — vai nu pēc mēneša vai gada, vai pēc desmit gadiem, — zēns juta, ka sirds kļūst vieglāka no domas, ka atlikusi vēl mierpilna diena, ko izbaudīt kopā ar Ronu un Hermioni.

SATURS

1.   nodaļa. Tas otrais ministrs

2.   nodaļa. Vērpēju gāte

3.   nodaļa. Jā un nē

4.   nodaļa. Horācijs Gliemjrags

5.   nodaļa. Par daudz Holēras

6.   nodaļa. Drako sānsolis

7.   nodala. Gliemja klubiņš

8.   nodaļa. Strupa triumfs

9.      nodaļa. Jauktasiņu Princis

10. nodaļa. Stīgra nams

11. nodaļa. Ar Hermiones palīdzīgu roku

12. nodaļa. Sudrabs un opāli

13. nodala. Slepenais Melsudors

14.   nodaļa. Vislaime

15.   nodaļa. Nelaužamais zvērests

16.   nodaļa. Ļoti salti Ziemassvētki

17.   nodaļa. Gliemja atmiņas

18.   nodaļa. Dzimšanas dienas pārsteigumi

19.   nodaļa. Elfu astes

20.   nodaļa. Lorda Voldemorta lūgums

21.   nodaļa. Neizdibināmā telpa

22.   nodaļa. Pēc bērēm

23.   nodaļa. Horkrusti

24.   nodaļa. Cirtasum!

25.   nodala. Izspiegotā gaišreģe

26.   nodala. Ala

27.   nodaļa. Zibens saspertais tornis

28.   nodaļa. Prinča bēgšana

29.   nodaļa. Feniksa sēru dziesma

30.   nodaļa. Baltais kaps

www.jumava.lv

Izdevējs — apgads "Jumava", Dzirnavu ielā 73, Rīgā LV 1011. Iespiests un iesiets a/s "Preses nams", Balasta dambi 3, Rigā LV 1081.

[1] 131,5 #

Content

Roulinga Džoanna Ketlīna Harijs Poters un jauktasiņu princis

PIRMĀ NODAĻA TAS OTRAIS MINISTRS

OTRA NODAĻA VĒRPĒJU GĀTE

TREŠĀ NODAĻA JĀ UN NĒ

CETURTA NODAĻA HORĀCIJS GLIEMJRAGS

PIEKTĀ NODAĻA PAR DAUDZ HOLĒRAS

SESТА NODAĻA DRAKO SĀNSOLIS

SEPTĪTĀ NODAĻA GLIEMJA KLUBIŅŠ

ASTOTA NODAĻA STRUPA TRIUMFS

DEVĪTĀ NODAĻA JAUKTASIŅU PRINCIS

DESMITA NODAĻA STIGRA NAMS

VIENPADSMITĀ NODAĻA ar HERMIONES PALĪDZĪGU ROKU

DIVPADSMITĀ NODAĻA SUDRABS un OPĀLI

TRĪSPADSMITA NODAĻA SLEPENAIS MELSUDORS

ČETRPADSMITĀ NODAĻA VISLAIME

PIECPADSMITA NODAĻA NELAUŽAMAIS ZVĒRESTS

SEŠPADSMITA NODAĻA ĻOTI SALTI ZIEMASSVĒTKI

SEPTIŅPADSMITĀ NODAĻA GLIEMJA ATMIŅAS

ASTOŅPADSMITĀ NODAĻA DZIMŠANAS DIENAS PĀRSTEIGUMI

DEVIŅPADSMITA NODAĻA ELFU ASTES

DIVDESMITA NODAĻA LORDA VOLDEMORTA LŪGUMS

DIVDESMIT PIRMĀ NODAĻA NEIZDIBINĀMA TELPA

DIVDESMIT OTRA NODAĻA PĒC BĒRĒM

DIVDIESMIT TREŠA NODAĻA HORKRUSTI

DIVDESMIT CETURTA NODAĻA CIRTASUM!

DIVDESMIT PIEKTĀ NODAĻA IZSPIEGOTĀ GAIŠREĢE

DIVDESMIT SESTA NODAĻA ALA

DlVDESMIT SEPTĪTĀ NODAĻA ZIBENS SASPERTAIS TORNIS

DIVDESMIT ASTOTA NODAĻA PRINČA BĒGŠANA

DIVDESMIT DEVĪTĀ NODAĻA FĒNIKSA SĒRU DZIESMA

TRĪSDESMITĀ NODAĻA BALTAIS KAPS

SATURS