Roulinga Džoanna Ketlīna

Harijs Poters un nāves dāvesti

Džoanna Ketlīna Roulinga

Harijs Poters un nāves dāvesti

D ž.k.Roulinga

.

PIRMĀ NODAĻA TUMSAS PAVĒLNIEKA CELŠANĀS

Nez no kurienes mēnessgaismas pielietajā alejā pāris jardu viens no otra pēkšņi parādījās divi vīrieši. Mirkli abi stāvēja sastinguši, viens otram pret krūtīm pavērsuši zižļus; tad, pazinuši viens otru, paslēpa zižļus azotē un tālāk apņēmīgi devās vienā solī.

—   Kādi jaunumi? — apvaicājās garākais no nācējiem.

—   Labāku nemēdz būt, — atbildēja Severuss Strups.

Alejas kreisajā pusē slējās nekopti, pazemi brikšņi, bet labajā — augsts, rūpīgi apcirpts dzīvžogs. Apmetņu stērbeles abiem plandījās ap potītēm.

—   Domāju, ka nokavēšu, — bilda Jekslijs. Viņa raupjie vaibsti te iznira gaismā, te nozuda, alejas koku zariem ik pa brīdim aizklājot mēness starus. — Viss izrādījās mazliet sarežģītāk, nekā biju cerējis. Taču ceru, ka viņš būs apmierināts. Rādās, tu iedomājies, ka tiksi uzņemts atplestām rokām?

Strups apstiprinoši pamāja, taču sīkāk neko nepaskaidroja. Vīri nogriezās pa labi platā piebraucamajā ceļā, nost no alejas. Līdz ar viņiem kursu mainīja ari augstais dzīvžogs, kas turpinājās ari aiz

augstajiem kalta dzelzs vārtiem, kas aizšķērsoja nācējiem ceļu. Taču abi soļoja kā soļojuši — klusējot pacēla kreiso roku kā sveicienā un izgāja cauri tumšajam metālam tā, it kā vārti būtu vien dūmu aizkars.

īves dzīvžogs slāpēja soļus. Pa labi kaut kas iečabējās — Jekslijs atkal i/.rāva zizli, mērķēdams pāri ceļabiedra galvai, taču trokšņa cēlājs izrādījās tikai balts pāvs, kas majestātiski soļoja dzīvžogam pa virsu.

—   Lūcijs vienmēr dzīvojis pārticībā. Pāvi, iedomājies… — Jekslijs nosprauslodamies pagrūda zizli zem apmetņa.

Taisnā piebraucamā ceļa viņā galā no tumsas pamazām iznira iespaidīga ēka. Apakšstāva logu dimantrūtīs spulgoja gaisma. Oļiem šņirkstot zem kājām, Strups un Jekslijs steidzās uz ārdurvju pusi. Viņiem tuvojoties, tās pavērās iekšup, kaut neviena vērēja it kā nebija.

Ieejas halle bija liela, pustumša un bagāti rotāta, akmens grīdu gandrīz viscaur sedza izcili grezns paklājs. No portretiem pie sienām Strupu un Jeksliju pavadīja bālsejainu acu skatieni. Abi apstājās pie masīvām koka durvīm, aiz kurām slēpās nākamā istaba, un, acumirkli minstinājies, Strups nospieda bronzas rokturi.

Viesistabā ap garu un smalku galdu sēdēja daudz cilvēku, visi klusēja kā ūdeni mutē ieņēmuši. Mēbeles bija pavirši sastumtas gar sienām. Telpu apgaismoja rūcošas liesmas greznā marmora kamīna kurtuvē, virs kuras slējās spogulis ar apzeltītu rāmi. Strups un Jekslijs kādu mirkli pakavējās uz istabas sliekšņa. Acīm aprodot ar pustumsu, skats pats no sevis cēlās augšup, kur pavērās pagalam savāda aina — virs galda ar galvu uz leju karājās laikam taču bezsamaņā kritis cilvēks, kas lēni griezās, it kā piesiets neredzamā virvē, mezdams atspulgu gan spogulī, gan tukšā galda pulētajā virsmā. Neviens no ap galdu sēdošajiem par to nelikās ne zinis — turp vērās vienīgi bāls jauneklis, kam gūsteknis karājās teju virs galvas. Likās, viņš nespēj valdīties, ik pa mirklim nepablenzis augšup.

—   Jekslij! Strup! — no galda viņa gala atskanēja spalga, skadra balss. — Jūs teju nokavējāt.

Runātājs sēdēja tieši pretī pavardam, tāpēc pirmajā brīdī ienācējiem bija grūti saskatīt ko vairāk par viņa apveidu. Tomēr jo tuvāk, jo labāk skatam atklājās seja — bez vienas pūciņas, kā čūskai, ar ieslīpām nāsu spraugām un sarkani gailošām acīm, stateniskām zīlītēm. Runātājs bija tik bāls, ka likās izstarojam pērļbaltu gaismu.

—   Severus, šeit, — sacīja Voldemorts, norādīdams uz vietu tieši sev līdzās pa labi. — Jekslij — blakus Dolohovam.

Abi apsēdās norādītajās vietās. Vairums skatienu pievērsās Strupam — un tieši viņu Voldemorts uzrunāja pirmo.

—   Tātad?

—   Manu pavēlniek, Fēniksa ordenis Hariju Poteru gatavojas pārvietot nākamajā sestdienā līdz ar tumsas iestāšanos.

Visi, kas sēdēja ap galdu, tūdaj satrūkās; dažs it kā sastinga, cits sagrozījās, nenolaižot acis no Strupa un Voldemorta.

—   Sestdien… līdz ar tumsas iestāšanos, — atkārtoja Voldemorts, ar sarkanajiem redzokļiem Strupa melnajās acīs ieurbdamies tik spīvi un pētīgi, ka ne viens vien novērsās, it kā bīdamies apsvilināties. Taču Strups mierīgi izturēja Voldemorta skatienu, un pēc mirkļa vai diviem Voldemorta bezlūpu mute savilkās itin kā greizā smaidā.

—   Labi. Ļoti labi. Un šīs ziņas nāk no…

—   …avota, ko mēs apspriedām iepriekš, — Strups pabeidza teikumu.

—   Manu pavēlniek.

Jekslijs bija paliecies uz priekšu, lai pāri garajam galdam uzlūkotu Voldemortu un Strupu. Visi pievērsās viņam.

—   Pavēlniek, man ir citas ziņas.

Jekslijs nogaidīja, taču, nesagaidījis Voldemortu ierunājamies, turpināja. — Aurors Čāgonens lika manīt, ka Poters netikšot pārvietots līdz trīsdesmitajam, līdz viņa septiņpadsmitās dzimšanas dienas priekšvakaram.

Strups pasmaidīja.

—   Mans informators zināja teikt, ka tiek gatavots viltus manevrs. Acīmredzot Čāgonens ir runājis par to. Nav nekādu šaubu, ka viņš pakļauts Mulsinātus burvestībai. Nav jau pirmā reize, viņš ir īpaši uzņēmīgs.

—   Es galvoju, pavēlniek, ka Čāgonens runāja visai pārliecinoši, — Jekslijs turpināja.

—   Skaidrs, ka pārliecinoši, ja reiz apmulsināts, — Strups bilda. — Es galvoju tev, Jekslij, ka Auroru birojs Poteru sargāt vairs nedomā. Ordenim ir aizdomas, ka mēs esam iefiltrējušies ministrijā.

—   Nu tad beidzot atjēgušies! — iesaucās būdīgs vīrs, kas sēdēja netālu no Jekslija, palaida ķērkstošu smieklu, un viņam piebalsoja vēl dažs labs.

Voldemorts gan nesmējās. Pacēlis skatu, viņš pievērsās stāvam, kas lēnītēm griezās zem griestiem, un it kā aizdomājās.

—   Pavēlniek, — Jekslijs turpināja, — Čāgonens uzskata, ka zēna pārvietošanā būs iesaistīta vesela auroru brigāde…

Voldemorts paslēja iespaidīgu, bālu roku, un Jekslijs uzreiz apklusa, aizskarts nolūkodamies, kā Voldemorts atkal pievēršas Strupam.

—   Kur viņi gatavojas slēpt puiku pēc tam?

—   Pie kāda no Ordeņa locekļiem, — atsaucās Strups. — Kā ziņo mans informators, šai vietai ir nodrošināta visa iespējamā aizsardzība, uz kādu spējīgi Ordenis un ministrija, kopā ņemti. Manuprāt, no šās slēptuves viņu izdabūt būs ļoti grūti, pavēlniek, ja vien, protams, ministrija līdz nākamajai sestdienai jau nebūs kritusi un mēs līdz ar to varētu atklāt un novērst vairumu burvestību, kas ļautu lauzt visas pārējās.

—   Nu, Jekslij? — Voldemorts nosaucās pāri galdam, uguns liesmām savādi atspīdot sarkanajos redzokļos. — Vai ministrija būs kritusi līdz nākamajai sestdienai?

Atkal visi sarosījās. Jekslijs izrieza krūtis.

—   Pavēlniek, te nu man ir labas ziņas. Man izdevās — tiesa gan, ar lielām grūtībām un pēc ilgstošiem pūliņiem — uzlikt valdum lāstu Pijam Tupstam.

Daudzi no Jekslija galda biedriem likās pārsteigti. Viņa kaimiņš Dolohovs, vīrs ar garu, greizu ģīmi, atzinīgi uzsita viņam uz pleca.

—   Labs sākums, — Voldemorts noteica. — Taču Tupsts ir tikai pirmais. Pirms es ķēros pie lietas, ap Skrimžūru vajadzētu būt tikai mūsējiem. Viens neveiksmīgs uzbrukums ministram var aizkavēt manus plānus uz ļoti ilgu laiku.

—  Jā, manu pavēlniek, tas tiesa, — taču jūs zināt, ka Tupstam kā Maģiskās drošības departamenta vadītājam nākas saskarties ne vien ar ministru, bet ari ar visu pārējo ministrijas departamentu priekšniekiem. Manuprāt, tagad, kad mūsu varā ir tik augstu stāvoša amatpersona, mums nebūs grūti pakļaut arī citus — un tad viņi var darboties vienotiem spēkiem, lai gāztu Skrimžūru.

—   Ja vien mūsu draugs Tupsts netiks atmaskots, pirms pagūs pievērst mūsu lietai pārējos, — Voldemorts piebilda. — Lai nu kā, maz ticams, ka ministrija varētu krist manās rokās pirms nākamās sestdienas. Un, ja mēs puikam netiekam klāt ceļojuma galapunktā, viņš jāpārtver pa ceļam.

—    Ari šeit mums ir labvēlīgas iestrādes, pavēlniek, — Jekslijs sacīja — it kā cieši apņēmies gūt kaut jel kādu atzinību. — Mēs esam iesūtījuši vairākus cilvēkus Maģiskās pārvietošanās departamentā. Ja Poters mēģinās teleportēties vai izmantot Lidu tīklu, mēs par to uzzināsim acumirklī.

—  Viņš neizmantos ne vienu, ne otru, — iejaucās Strups. — Ordenis nolēmis izvairīties no visa, ko kontrolē vai pārrauga ministrija; viņi neuzticas nekam, kam ar ministriju ir kaut mazākais sakars.

—   Jo labāk, — Voldemorts sacīja. — Nāksies pārceļot pa klaju lauku. Līdz ar to viņš būs krietni vieglāk notverams.

Vēlreiz uzlūkojis lēni virpuļojošo stāvu, Voldemorts turpināja: — Es pats tikšu ar viņu galā. Harija Potera lietā pieļauts pārāk daudz kļūdu. Un dažas no tām esmu pieļāvis es pats. Poters vēl ir dzīvs ne jau savas izcilības, bet manas nolaidības dēļ.

Ap galdu sēdošie nenovērsdamies lūkojās uz Voldemortu — ikvienam sejā jautās bailes, ka Harija Potera atrašanās dzīvajo vidū piepeši varētu izrādīties viņu vaina. Taču Voldemorts, šķiet, drīzāk sarunājās pats ar sevi, nevis ar kādu no klātesošajiem, jo viņš turpināja raudzīties augšup, uz nesamanīgajām miesām virs galvas.

—  Esmu bijis nolaidīgs, līdz ar to — kritis par upuri veiksmei un nejaušībām, bet tās mēdz izjaukt visu, kas labi iecerēts. Taču esmu guvis mācību. Tagad es izprotu to, ko iepriekš neapjautu. Es esmu tas, kam lemts nogalināt Hariju Poteru, — un es viņu nogalināšu.

Gluži kā atbilde uz šiem vārdiem pēkšņi atskanēja šausmīgas, stieptas, ciešanu un sāpju pilnas gaudas. Pie galda sēdošie pārsteigti paskatījās lejup, jo likās, ka skaņa nāk no grīdapakšas.

—   Tārpasti, — Voldemorts ierunājās tikpat rāmi un domīgi, joprojām nenolaizdams skatu no gausi rotējošā stāva virs galvas, — vai tad es nelūdzu tev gādāt, lai mūsu gūsteknis neizdvestu ne skaņas?

—   Jā, p…pavēlniek, — izdvesa sīks vīriņš, pie galda nosēdies patālāk un sakumpis tik zemu, ka nejaušam vērotājam krēsls varēja izskatīties tukšs. Iztrausies no sēdekļa, viņš izsteidzās laukā, nopakaļ atstādams mirgojam vien dīvainu sudrabainu zaigu.

—   Kā jau minēju, — turpināja Voldemorts, atkal ielūkodamies savu piekritēju saspringtajās sejās, — tagad es visu saprotu krietni labāk. Man, piemēram, pirms nonāvēju Poteru, nāksies aizņemties zizli.

Visi izskatījās pagalam šokēti — it kā vadonis būtu pavēstījis, ka grib aizņemties kāda līdzgaitnieka roku.

—    Vai tad brīvprātīgo nav? — Voldemorts apvaicājās. — Nu, ko… Lūcij, man nešķiet, ka tev zizlis vēl būs vajadzīgs.

Lūcijs Malfojs pacēla galvu. Uguns atblāzmā viņa seja vīdēja vaska dzeltena un zem iekritušajām acīm pletās tumšas ēnas.

—   Mans kungs?

—   Zizli, Lūcij. Pasniedz man savu zizli!

—   Es…

Malfojs iesāņus uzlūkoja sievu. Viņa blenza taisni uz priekšu, tikpat bāla kā vīrs. Garie, gaišie mati slīga pār muguru, bet zem galda slaikie pirksti uz mirkli sakļāvās ap vīra roku. Samanījis pieskārienu, Malfojs iebāza roku azotē, izvilka zizli un pasniedza to Voldemortam, kas to pacēla pie sarkanajiem redzokļiem un rūpīgi nopētīja.

—   Kas tas ir?

—   Goba, manu pavēlniek, — čukstus atsaucās Malfojs.

—   Un serde?

—   Pūķis — pūķa sirds dzīsla.

—     Labi, — Voldemorts noteica. Izvilcis savu zizli, viņš abus samēroja.

Lūcijs Malfojs nevilšus sakustējās, uz isu acumirkli ļāvies iedomai, ka sava zižļa vietā saņems Voldemorta ieroci. Voldemortam tas nepaslīdēja garām nemanīts, un viņa redzokļi ļaunīgi iepletās.

—   Vai man dot tev, Lūcij, šo zizli? Manu zizli?

Pie galda atskanēja apspiesti, izsmējīgi smiekli.

—   Es esmu atstājis tevi uz brīvām kājām, Lūcij, — vai tev ar to nav gana? Turklāt esmu pamanījis, ka tu un tava ģimenīte beidzamajā laikā izskatāties tādi sadrūvējušies… vai tev, Lūcij, ir netīkama mana klātbūtne tavā mājā?

—   Ko jūs, ko jūs, pavēlnieki

—   Kas tie par meliem, Lūcij…

Klusā šņākoņa nerimās arī tad, kad bezsirdīgā mute jau bija aizdarījusies. Pāris burvju tikko apspieda trīsas, jo šņākoņa pieņēmās spēkā un bija dzirdams, kā zem galda pa grīdu šļūc kaut kas liels un smagnējs.

Galda viņā galā iznira milzu čūska, kas līda augšup pa Voldemorta krēslu. Tā līda šķietami bezgalīgi, lidz beidzot apvijās Voldemortam ap pleciem. Čūska bija pamatīga vīra augšstilba resnumā, acīm ar vertikālajām zīlītēm trūka plakstu. Vēl aizvien vērdamies uz Lūciju Malfoju, Voldemorts izklaidīgi glāstīja nešķīsteni ar garajiem, smalkajiem pirkstiem.

—    Kāpēc Malfojiem nekas nav un nav labi? Vai tad pēc tā, ka esmu atgriezies, ka esmu atguvis spēkus, viņi nav, kā saka, ilgojušies jau nez cik gadus?

—    Protams, pavēlniek, — atsaucās Lūcijs Malfojs, ar drebošu roku notraukdams sviedrus no augšlūpas. — Mēs pēc tā ilgojāmies — un turpinām ilgoties.

Malfojam pie kreisās rokas viņa sieva dīvaini, stīvi pamāja ar galvu, neskatīdamās nedz uz Voldemortu, nedz čūsku. Dēls Drako, kurš sēdēja tēvam pie labās rokas un ik pa brīdim nevilšus lūkojās uz pamirušo stāvu virs galvas, žigli pameta skatu uz Voldemortu un tūdaļ novērsās, it kā bīdamies ar viņu saskatīties.

—   Manu pavēlniek, — kaismes aizžņaugtā balsī ierunājās sieviete, kas sēdēja pie galda pašā viducī, — ir liels gods, ka jūs viesojaties mūsu dzimtas mājā. Tādu laimi!

Runātāja sēdēja līdzās savai māsai. Abas atšķīrās ne vien pēc izskata, bet arī pēc iznešanās un stājas — kamēr Narcisa sēdēja stinga un bezkaislīga, tumšmatainā Bellatrise ar smagajiem plakstiņiem ar visu augumu sniedzās uz Voldemorta pusi, jo vārdi vien nespēja pietiekami skaidri paust viņas alkas pēc tuvības.

—  Tādu laimi, — Voldemorts atkārtoja, piešķiebis galvu un vērodams Bellatrisi. — Šie vārdi no tavas mutes, Bellatris, man nozīmē ļoti daudz.

Bellatrise pietvīka, acīs viņai saskrēja prieka asaras.

—   Pavēlnieks zina, ka es saku skaidru patiesību!

—   Tādu laimi… pat neskatoties uz priekpilno notikumu, ko, kā dzirdēts, šonedēļ piedzīvojusi jūsu dzimta?

Viņa, manāmi apmulsusi, vaļā muti blenza uz Voldemortu.

—   Es nesaprotu, par ko jūs, pavēlniek, runājat?

—   Es runāju par tavu radinieci, Bellatris. Par jūsu radinieci, Lūcij un Narcisa. Viņa tikko kā izgājusi par sievu pie vilkača Remusa Vilksona. Jādomā, ir ar ko lepoties.

Galdu pāršalca ņirgas. Daudzi, sagumuši pār galdu, pārmija daudznozīmīgus skatienus; viens otrs trieca galdā dūri. Milzu čūskai tāda jezga diez ko negāja pie sirds, tāpēc tā, plati pavērusi rīkli, dusmīgi iešņācās, taču nāvēži to nedzirdēja, tik skaļa bija līksme par Bellatrises un Malfoju pazemojumu. Bellatrises vaigos, ko vēl nupat bija rotājis priekpilns tvīkums, iesitās neglīti sarkani plankumi.

—   Viņa, pavēlniek, mums nav nekāda radiniece, — cenzdamās pārkliegt ņirgas, viņa iesaucās. — Mēs ar Narcišu par māsu, kopš viņa apprecēja draņķasini, vairs neesam likušās ne zinis. Mums abām nav nekādas daļas nedz gar viņas skuķi, nedz arī gar lopiem, ar kuriem šis sadomā precēties.

—   Un ko teiksi tu, Drako? — apvaicājās Voldemorts, un, lai gan balss vēl aizvien bija klusa, tā bija labi saklausāma pāri zvaigāšanai un svilpieniem. — Vai vaktēsi mazos vilcēnus?

Zvaigas uzvilnīja no jauna. Drako Malfojs pārbiedēts palūkojās uz tēvu, bet tas sēdēja, nolaidis acis, un skatījās uz saviem ceļgaliem. Tad Drako pavērās uz mātes pusi. Narcisa gandrīz nemanāmi papurināja galvu un tad ar skatienu atkal stingi ieurbās sienā.

—     Gana, — sacīja Voldemorts, glāstīdams saniknoto čūsku.

—   Gana.

Un smieklu vētra acumirklī norima.

—    Daudzus, arī mūsu senākos dzimtaskokus, laika gaitā piemeklē sīkas kaites, — viņš bilda. Bellatrise vērās viņā un, elpu aizturējusi, tvēra ik vārdu. — Tāpēc jāizgriež slimie zari, lai nevārguļotu viss koks, vai ne? Jāiznīcina tas, kas apdraud kopuma veselību.

—    Jā, manu pavēlniek, — Bellatrise nočukstēja, un acīs viņai sariesās pateicības asaras. — Kolīdz radīsies tāda izdevība!

—   Tev tāda būs, — Voldemorts teica. — Gan tavā dzimtā, gan visā pasaulē… mēs cīnīsimies ar šo rūsu, kas mūs apgāna, līdz paliks tikai tie, kam asinis tīras…

Voldemorts pacēla Lūcija Malfoja zizli, pavērsa to pret stāvu, kas lēnām griezās virs galda, un tikko manāmi pavēcināja. Atskanēja vaids, stāvs sakustējās un mēģināja izrauties no neredzamajām saitēm.

—   Vai tu, Severus, pazīsti mūsu viešņu? — Voldemorts apvaicājās.

Strups paraudzījās uz gaisā pakārtās sievietes seju. Tagad augšup vērās arī visi nāvēži, it kā viņiem kāds būtu vēlējis ļaut vaļu līdz šim apvaldītajai ziņkārei. Kad sievietes seja nonāca kamīna liesmu gaismas lokā, viņa aizlūzušā un pārbiedētā balsī ierunājās:

—   Severus! Palīdziet man!

—    Pazīstu gan, — atbildēja Strups, bet gūstekne tikmēr aizgriezās tālāk.

—     Un tu, Drako? — jautāja Voldemorts, glaudīdams čūskai purnu, — otrā rokā bija zizlis. Drako tramīgi papurināja galvu. Tagad, kad sieviete bija atdzīvojusies, puika, šķiet, vairs nespēja uz viņu paskatīties.

—    Ak, jā, tu taču neapmeklēji viņas stundas, — Voldemorts turpināja. — Tiem, kas šo dāmu nepazīst, pavēstīšu, ka šovakar mūs ar savu klātbūtni ir pagodinājusi Labbūte Murmina, kas vēl gluži nesen strādāja Cūkkārpas raganu un burvju arodskolā.

Ap galdu atskanēja pieklusinātas balsis. Ducīga, kupraina ragana ar nosmailinātiem zobiem ieķiķinājās.

—  Jā… Profesore Murmina mācīja raganu un burvju bērniem visu par vientiešiem… ka tie nemaz tik ļoti no mums neatšķiroties…

Viens no nāvēžiem nospļāvās uz grīdas. Labbūte Murmiņa atkal bija pagriezusies ar seju uz Strupa pusi.

—   Severus… lūdzu… lūdzu…

—   Klusu, — teica Voldemorts un vēlreiz tikko manāmi pakustināja Malfoja zizli. Labbūte apklusa, it kā viņai kāds būtu mutē iebāzis sprūdu. — Turklāt kundzītei nebija gana ar burvju sabiedrības jaunās paaudzes prātu indēšanu. Pagājušajā nedēļā profesore Murmiņa iesniedza kaismīgu draņķasiņu aizstāvības rakstu "Dienas Pareģī". Burvjiem, viņa uzstāj, jāsadzīvo ar šiem zagļiem, kas nolaupa mums zināšanas un maģiju. Tīrasiņu īpatsvara mazināšanās, apgalvo profesore Murmiņa, esot ļoti vēlama… viņa gribētu, lai mēs visi kopojamies ar vientiešiem… vai, protams, ar vilkačiem…

Šoreiz neviens pat neiespurdzās — Voldemorta balsī varēja skaidri saklausīt dusmas un nicinājumu. Labbūte Murmiņa trešo reizi pagriezās pret Strupu. No acīm matos tecēja asaras. Strups ar skatienu bezkaislīgi pavadīja profesori, ļaudams viņai griezties tālāk.

—   Avada kedavra.

Zaļais zibsnis izgaismoja visus istabas kaktus. Labbūte ar skaļu blīkšķi nokrita uz galda. Galds nodrebēja un iečīkstējās. Vairāki nāvēži krēslos atsprāga atpakaļ. Drako pat novēlās uz grīdas.

—   Vakariņas, Nagīni, — klusi bilda Voldemorts, un lielā čūska no viņa pleciem šūpani noslīdēja uz pulētās koka virsmas.

OTRA NODAĻA NEKROLOGS

Harijam asiņoja labā roka. Cieši sagrābis to kreisajā un klusībā pie sevis lādēdamies, viņš ar plecu atgrūda savas istabas durvis. Atskanēja plīstoša porcelāna troksnis — viņš bija uzkāpis tasītei ar aukstu tēju, kas izrādījās nolikta pie istabas durvju sliekšņa.

— Kas tas par…?

Viņš palūkojās visapkārt. Dzīvžogu ielas ceturtā numura kāpņu laukumiņā nebija nevienas dzīvas dvēseles. Tējas tase, iespējams, bija Dūdija jociņš. Turēdams savainoto roku virs galvas, Harijs saplēstās tasītes lauskas sarausa vienkopus un iemeta tās jau pārpildītajā istabas papīrgrozā. Tad viņš aizlāčoja līdz vannasistabai, lai noskalotu sagriezto pirkstu zem tekoša ūdens.

Tik muļķīgi, bezjēdzīgi, kaut zemes sper gaisā, ka vēl četras dienas nedrīkst burties… tomēr nācās atzīt, ka ar plēsto brūci pirkstā viņš tik un tā nebūtu ticis galā. Savainojumus sadziedēt viņš tā arī nebija iemācījies — kas, galu galā, patlaban likās būtisks robs burvja izglītībā. Prātā pats sev piekodinādams pavaicāt Hermionei, kā īsti viss darāms, viņš notina pamatīgu tualetes papīra vīkšķi un, cik nu rūpīgi spēdams, uzslaucīja izlijušo tēju, pēc tam iemetās atpakaļ guļamistabā un aizcirta aiz sevis durvis.

Visu ritu Harijs pavadīja, izkravādams no skolas lādes pilnīgi visu — līdz beidzamajam sīkumam. Tukša šī lāde nebija bijusi kopš brīža, kad pirms sešiem gadiem tika sakravāta ceļojumam uz Cūkkārpu. Katru mīļu gadu Harijs tikai norausa augšslāni, pa virsu sagrūda jaunās grāmatas un vēl šo to, lādes dibenā tikmēr krājās visādas pabiras — vecas rakstāmspalvas, izkaltušas vaboļu acis, sarāvušās zeķes — pa vienai. Pirms pāris minūtēm Harijs bija iegrūdis roku šajā kompostā, sadūris labās rokas zeltnesi un, izrāvis to laukā, ieraudzījis asiņu straumi.

Tagad kārtotājs bija mazliet uzmanīgāks. Atkal nometies ceļos blakus lādei, viņš vispirms izvilka vecu nozīmīti, kurā vārgi mainījās uzraksti ATBALSTIET SEDRIKU DIGORIJU un POTERS IR RIEBEKLIS, tad rokās trāpījās ieplīsis un krietni nobružāts sūdzoskops un zelta medaljons, kurā savulaik bija paslēpta ar iniciāļiem R.A.B. parakstīta zīmīte. Visbeidzot viņš saprata, kas tas par asumu, no kura cietis pirksts. Uzreiz atcerējās. Tā bija apmēram piecus centimetrus gara lauska no burvju spoguļa, ko savulaik bija dāvinājis nelaiķa krusttēvs Siriuss. Atlicis šķembu sāņus, Harijs uzmanīgi pārmeklēja lādes dibenu, bet no krusttēva dāvanas pāri bija palicis vien pulverī sabirzis stikls, kas gružos zaigoja kā zvaigžņu putekļi.

Apsēdies viņš sāka pētīt robaino šķembu, uz kuras bija sagriezies. Stiklā atspulgojās vien paša zaļā acs. Tad vijņš nolika lausku uz tārīta "Dienas Pareģa", kas nelasīts stāvēja uz gultas, un saplēstā spoguļa uzjundīto rūgto atmiņu, nožēlas un atmiņu vilni mēģināja noslāpēt, ar visu sparu mezdamies nokopt lādē vēl atlikušo drazu.

Vēl laba stunda pagāja, līdz lāde bija iztukšota, drazas izmestas atkritumos un viss, kas derīgs, sašķirots kā turpmāk izmantojams vai neizmantojams. Skolas un kalambola drānas, katls, pergaments, rakstāmspalvas un vairums mācību grāmatu, iekrauti kaktā, tagad slējās kaudzē — uz palikšanu. Viņš brīdi prātoja, ko gan ar tām iesāks tante un tēvocis? Droši vien sadedzinās nakts melnumā kā baisa nozieguma lietiskos pierādījumus. Harija vientiešu drānas, Paslēpnis, mikstūru gatavošanas komplekts, dažas grāmatas, Hagrida reiz uzdāvātais fotogrāfiju albums, vēstuļu sainītis un paša zizlis bija iekrauti vecā mugursomā. Tās priekškabatā slēpās Laupītāja karte un medaljons ar zīmīti, parakstītu ar iniciāļiem R. A. B. Medaljonam goda vieta nebija atvēlēta tā vērtības dēļ — tādas tam tiešām nebija, bet cik grūti tas bija nācis!

Uz galda līdzās polārpūcei Hedvigai palika vēl pamatīga laikrakstu kaudze — pa vienai no ik dienas, ko Harijs tovasar bija pavadījis Dzīvžogu ielā.

Viņš piecēlās no grīdas, izstaipījās un piegāja pie galda. Hedviga pat nesakustējās, kad viņš sāka šķirstīt avīzes, citu pēc citas lidinādams atkritumu kaudzē. Pūce vai nu gulēja, vai izlikās — dusmojās, ka Harijs krietni ierobežojis laiku, ko viņa drīkstēja pavadīt ārpus būra.

Laikrakstu kaudzei plokot, Harijs avīzes šķirstīja arvien lēnāk, meklējot kādu īpašu numuru, kas, viņš bija pārliecināts, tika atnests drīz pēc viņa ierašanās Dzīvžogu ielā vasaras sākumā. Viņš atminējās pirmajā lapā manījis īsu piezīmi par Cūkkārpas vientiešu mācības profesores Labbūtes Murmiņas iesniegto atlūgumu. Beidzot meklētais bija rokā. Atšķīris desmito lappusi, viņš atslīga krēslā pie galda un pārlasīja rakstu, ko bija cerējis atrast.

Baltusa Dumidora piemiņai

Elfiass Dodžs

Es satiku Baltusu Dumidoru vienpadsmit gadu vecumā, mūsu pirmajā Cūkkārpas dienā. Mēs satuvinājāmies loti ātri, droši vien tāpēc, ka abi jutāmies kā izstumtie. Neilgi pirms ierašanās skolā biju saķēris pūķbakas, un, kaut gan slimības lipīgā stadija jau bija garām, mana rētām izraibinātā fizionomija un zaļganā sejaskrāsa citiem lika turēties pa gabalu. Savukārt Baltuss bija ieradies Cūkkārpā ar negribētas slavas nastu. Knapi gadu iepriekš viņa tēvs Persivāls tika notiesāts par mežonīgu un plaši aprakstītu uzbrukumu trijiem jauniem vientiešiem.

Baltuss nekad nemēģināja noliegt tēva (starp citu, viņš mira Azkabanā) vainu noziegumā. Gluži pretēji, kad es saņēmos drosmi pavaicāt par šo atgadījumu, viņš apliecināja, ka tēvs esot bijis vainīgs. Plašāk apspriest skumjo notikumu Dumidors gan atteicās, lai gan daudzi pēcāk mēģināja izdibināt no viņa sīkumus. Turklāt ne viens vien skolasbiedrs mēģināja uzteikt tēva rīcību un uzskatīja, ka arī Baltuss ienīst vientiešus. Tomēr tās bija pilnīgas muļķības — katrs, kurš kaut cik pazina Baltusu, var apliecināt, ka viņš nekad nav izrādījis ne vismazāko nepatiku pret vientiešiem. Turklāt viņa nelokāmais atbalsts vientiešu tiesībām turpmāk sagādāja Dumidoram daudzus jo daudzus ienaidniekus.

Tiesa, nepagāja ne pāris mēnešu, kad Baltusa paša slava sāka aizēnot to, kas vilkās līdzi viņa tēvam, ļau pirmā skolas gada beigās neviens vairs neatminējās viņu kā vientiešu nīdēja dēlu, bet ievēroja Baltusu ka izcilāko audzēkni, kāds jebkad redzēts Cūkkārpā. Tiem, kam laimējās būt viņa draugiem, Dumidors bija par paraugu, nemaz nerunājot par viņa palīdzību un uzmundrinājumiem, ar ko Baltuss nekad neskopojās. Pēcāk viņš man atzinās, ka jau tad bijis pārliecināts — lielāko gandarījumu viņam sniedz iespēja mācīt citus.

Viņš ne vien izpelnījās visas Cūkkārpas balvas un godalgas, bet drīz vien jau regulāri sarakstījās ar tā laika izcilākajiem burvju pasaules prātiem. To starpā bija leģendārais alķīmiķis Nikolass Fleimels, pazīstamā vēsturniece Batilde Prātvēdere un maģijas teorētiķis Adalberts Mulsāns. Vairāki viņa raksti tika publicēti zinātniskajos izdevumos, piemēram, "Pārvērtību Pavērsienos", "Burvestību Būtībā" un "Mikstūru Misijā". Viss liecināja, ka Dumidora karjera būs žilbinoši strauja, bija velti vaicāt, vai viņš kļūs par burvestību ministru, drīzāk derēja painteresēties — kad tas tiotiks. Lai gan vēlākajos gados bieži varēja dzirdēt baumas, ka Baltuss teju, teju ieņemšot augsto amatu, tomēr viņš pats pēc tā nebūt netiecās.

Trīs gadus pēc tam, kad mācības Cūkkārpā uzsākām mēs, skolā ieradās arī Baltusa brālis Aberforts. Brāļi nemaz nelīdzinājās viens otram. Aberforts ar grāmatām neaizrāvās un, atšķirībā no Baltusa, labprātāk strīdus izšķīra ar dueļa, nevis argumentētas diskusijas palīdzību. Tiesa, būtu gluži kļūdaini apgalvot, ka brāļi nebūtu draudzējušies. Abi sadzīvoja tīri labi, cik nu bija iespējams, kad zēni tik atšķirīgi. Aberforta aizstāvībai noteikti jāpiemin apstāklis, ka dzīve Baltusa ēnā droši vien nebija īpaši patīkama. Otrā plāna loma man bija jāpieņem kā Baltusa draugam — un arī brālim tā noteikti nesagādāja lielu prieku.

Kad mēs ar Baltusu beidzām Cūkkārpu, gatavojāmies apceļot pasauli, kā tolaik burvju aprindās bija ierasts. Bijām iecerējuši apciemot un pavērot darbībā ārzemju burvjus, lai pēc tam katrs pievērstos savai karjerai. Taču mūsu plānus izjauca nelai?ne. Pašā ceļojuma priekšvakarā nomira Baltusa māte Kendra, un Baltusa kamiešiem uzgula ģimenes galvas un vienīgā pelnītājā pienākumi. Es atliku došanos ceļā, lai varētu parādīt Kendrai pēdējo godu bērēs, tad uzsāku ceļojumu vienatnē. Ņemot vērā, ka Baltusam tagad vajadzēja rtīpēties par jaunāko brāli un māsu, bet zelta mantojumā nebija daudz, par viņa līdzdalību ceļojumā nevarēja būt ne runas.

Šajā posmā sazinājāmies visskopāk. Es rakstīju Baltusam, iespējams, ne visai iejūtīgi, par ceļojuma laikā piedzīvoto — piemēram, kā par matu izglābos no himairām Grieķijā, vai eksperimentiem, ko veicām kopā ar Ēģiptes alķīmiķiem. Dumidora atbildēs gandrīz nekā nebija par to, kā viņam klājas ikdienā, kas, visticamāk, tik izcilam burvim vilkās pagalam vienmuļa. Iegrimušu pašam savās dēkās, neilgi pirms gadu ilgā ceļojuma beigām mani satrieca vēl viena traģiska ziņa — mirusi Dumidora māsa Ariāna.

Kaut gan Ariānai veselība piekliboja jau sen, šis trieciens tik drīz pēc mātes zaudējuma smagi ietekmēja abus brāļus. Visi Baltusam tuvākie cilvēki — un man ir tā laime uzskatīt sevi par vienu no viņiem — piekritīs, ka Ariānas nāve un Baltusa personīgās atbildības sajūta par to, kas lēcies (lai gan, protams, viņš nebija ne par mata tiesu vainīgs), iespaidoja visu viņa turpmāko dzīvi.

Pārradies mājās, es sastapu gados jaunu cilvēku, kas jau pārcietis smagas, sirmam mūžam paredzetas ciešanas. Baltuss bija kļuvis atturīgāks un krietni klusāks. Vēl jo sāpīgāk — Ariānas zaudējums nevis tuvināja, bet, gluži pretēji, atsvešināja Baltusu un Aberfortu. (Ar laiku gan atsvešinātība gāja mazumā — ar gadiem viņi atjaunoja ja ne ļoti tuvas, tad vismaz ļoti sirsnīgas attiecības.) Taču kopš tā laika viņš reti runāja par saviem vecākiem vai par Ariānu, un mēs, viņa draugi, pamazām iemācījāmies nepieminēt aizgājušos tuviniekus.

Lai nākamo gadu panākumus apraksta citi. Dumidora nenovērtējamais ieguldījums maģisko zināšanu apcirkņos, tostarp pūķa asins divpadsmit pielietojumu atklāšana, kalpos vēl paaudžu paaudzēm, tapat ka spriedumi, ar ko viņš nāca klajā, būdams Viedo kapitula virsmags. Daudzi apgalvo, ka duelis starp Dumidoru un Grindelvaldu 1945. gadā bijis izcilākais burvju divkauju vēsturē. Tie, kas kļuva par šā cīniņa aculieciniekiem, rakstījuši par šausmām un bijību, ko izjutuši, vērojot šo neparasto burvju dueli. Dumidora triumfs un sekas, ar ko tas vainagojies un ko devis burvju pasaulei, tiek uzskatīti par pavērsiena punktu burvju civilizācijas vēsturē, ko var salīdzināt varbūt vienīgi ar Starptautiskajiem Slepenības statūtiem un Vārdā Neminamā sakāvi.

Baltuss Dumidors nekad nav bijis lepns vai vīzdegunīgs. Viņš prata atrast ko vērtīgu ikvienā, pat šķietami necilākajā vai nožēlojamākajā līdzburvī, un es joprojām uzskatu, ka agri pieredzētie zaudējumi apveltījuši viņu ar dižu cilvēcību un līdzjūtību. Man neizsakāmi trūks viņa draudzības, taču mans zaudējums nav salīdzināms ar to, ko cietusi visa burvju sabiedrība. Dzīvīgākais un mīlētākais no visiem Cūkkārpas direktoriem — par to nav ne mazāko šaubu. Bojā viņš gāja tāpat kā dzīvoja — vienmēr tiekdamies pēc augstākā labuma un līdz sai>ai beidzamajai stundiņai tikpat gatavs pasniegt roku mazam, ar pūķbakām sirgstošam zēnam kā toreiz, kad es viņu satiku pirmoreiz.

Harijs beidza lasīt, taču turpināja pētīt attēlu nekrologam līdzās. Dumidora seju rotāja ierastais laipnais smaids, taču skatiens pāri aceņu pusmēnešiem pat drukā likās caururbjam Hariju, un tajā skumjas jaucās ar pazemojumu.

Zēnam likās, ka viņš pazinis Dumidoru visai labi, taču, izlasījis nekrologu, viņš bija spiests atzīt, ka par direktoru nav zinājis gandrīz nemaz. Savu mūžu viņš nebija iedomājies, ka Dumidors taču reiz bijis bērns un piedzīvojis jaunekļa gadus. Likās, it kā direktors būtu piedzimis tāds, kādu Harijs viņu pazina, — cienījams, sirms un vecs. Doma par Dumidoru pusaudža vecumā šķita gluži ērmota — tikpat labi varēja mēģināt iztēloties neaptēstu Hermioni vai draudzīgi noskaņotu spridzekļmūdzi.

Viņam nekad nebija ienācis prātā apvaicāties Dumidoram par to, kas bijis. Bez šaubām, tas būtu licies savādi, pat nepiedienīgi, bet, galu galā, stāsti par Dumidora leģendāro divkauju ar Grindelvaldu bija labi zināmi, un Harijs nebija attapies apvaicāties Dumidoram nedz par to, nedz par tām citām reizēm. Nē, runas vienmēr risinājās ap Hariju, par Harija pagātni, par Harija nākotni, par Harija iecerēm… un tagad, par spīti paša tik bīstamajai un tik neskaidrajai nākotnei,

Harijam likās, ka palaista garām izdevība izvaicāt Dumidoru par viņu pašu. Tiesa, vienīgais personiskas dabas jautājums, ko Harijs jebkad bija uzdevis skolas direktoram, bija arī vienīgais, uz kuru, Harijaprāt, Dumidors nebija atbildējis vaļsirdīgi.

—   Ko redzat jūs, kad ieskatāties Spogulī?

—   Es? Es redzu sevi pašu ar siltu vilnas zeķu pāri rokā.

Pēc pāris minūšu garām pārdomām Harijs izplēsa nekrologu no "Pareģa", rūpīgi to salocīja un paslēpa "Praktiskās aizsargmaģijas un tās pielietojuma pret tumšajām zintīm" pirmajā sējumā. Laikraksta pārpalikas nosviedis drazu kaudzē, viņš nopētīja istabu. Tagad tā izskatījās krietni kārtīgāka. Skatu maitāja tikai šodienas "Dienas Pareģis", kas vēl joprojām mētājās uz gultas, un saplēstā spoguļa lauska — turpat virsū.

Šķērsojis istabu, Harijs noslidināja spoguļa lausku uz gultas un atvēra laikrakstu. No rīta, saņemot avīzi no pasta pūces, viņš tikai uzmeta aci virsrakstiem un, ievērojis, ka Voldemorts nav ne pieminēts, nosvieda laikrakstu uz gultas. Harijs bija pārliecināts, ka ministrija izdara spiedienu uz "Pareģi", lai ziņās Voldemorts neparādītos. Tāpēc tikai tagad viņš ieraudzīja to, ko bija palaidis garām.

Pirmās lapas apakšdaļu, kam pāri soļoja Dumidors ar izmocītu vaigu, rotāja mazāks virsraksts, kas vēstīja: "Dumidors — vai beidzot patiesība?"

Nākamajā nedēļā dienasgaismu ieraudzīs satriecošs stāsts par kļūmīgo ģēniju, ko daudzi uzskata par viņa paaudzes diženāko burvi. Noraujot Dumidoram izslavēto nopietnā, viedā sirmbārža masku, Rita Knisle atklājusi bērnības traumas, jaunekli, kurš stāvējis pāri likumiem, mūža naidu un ilgi slēptus noziegumus, ko Dumidors aiznesis līdzi kapā. KĀPĒC vīrs, kas varēja būt Burvestību ministrs, apmierinājās ar parasta direktora vietu? KĀDS bija par Fēniksa ordeni dēvētās slepenās organizācijas patiesais mērķis? KĀ īstenībā gāja bojā Dumidors?

Atbildes uz šiem un vēl daudziem citiem jautājumiem jūs atradīsiet Ritas Knisles eksplozīvajā jaunajā biogrāfijā "Baltusa Dumidora mūžs un meli". Ekskluzīvu interviju ar autori jums piedāvā Betija Spožbalte mūsu laikraksta trīspadsmitajā lappusē.

Atrāvis vaļā laikrakstu, Harijs uzšķīra trīspadsmito lappusi. Rakstu greznoja vēl viena pazīstama seja — sieviete dārgakmeņiem rotātās brillēs, smalki cirtotiem gaišiem matiem, zobus atiezusi grimasē, kas laikam bija domāta kā triumfējošs smaids, aicinoši meta ar pirkstu. Cik nu spēdams par šķebīgo ģīmetni neliekoties ne zinis, Harijs turpināja lasīt.

Satikta aci pret aci, Rita Knisle šķiet krietni vien sirsnīgāka un mīlīgāka, nekā varētu spriest pēc viņas izslavēti asinskārajiem, ar asu spalvu darinātajiem portretējumiem. Apsveicinājusies ar mani sava omulīgā mitekļa priekšnamā, viņa vedina tieši uz virtuvi, kur pacienā mani ar tasi tējas, mārciņkūkas šķēli un, pats par sevi saprotams, arī ar veselu baļ/u vissvaigāko tenku.

—    Protams, Dumidors ir ikviena biogrāfa sapnis, — Knisle paziņo. — Tik garš un pilnasinīgs mūžs. Esmu pārliecināta, ka mana grāmata būs pirmā garum garā atklāsmju virknē.

Knisle, protams, pārējiem izrāvusies tālu priekšā. Viņas deviņsimt lappušu biezā grāmata nāk klajā tikai četras nedējas pēc Dumidora noslēpumainās bojāejas jūnijā. Es jautāju, kā tapis šis superstraujais veikums.

—   Ak, kad cilvēks nostrādājis žurnālistikā tikpat ilgi kā es, tu ieproties darbu pabeigt noteiktā termiņā. Es apzinājos, ka buri'ju pasaule alkst pēc izsmeļoša stāsta, un vēlējos būt pirmā, kas šīs alkas remdē.

Es piesaucu nesen plaši tiražēto Viedo kapitula īpašā padomnieka un Baltusa Dumidora sena drauga Elfiasa Dodža apgalvojumu, ka "Knisles grāmata ir mazāk faktu nekā uz šokolādes vardes kartītes".

Knisle atmet galvu un sak smieties.

—   Ak, mīļais Dodžijs! Atceros, pirms pāris gadiem es, lai visi svētie stāv viņam klāt, večuku intervēju par ūdensļaužu tiesībām. Pilnīgi nojūdzies, laikam uzskatīja, ka sēžam Vindermīras ezera dibenā, jo vienā laidā daudzināja, lai paturu acīs foreles.

Un tomēr — Elfiasa Dodža pārmetumi par precizitātes trūkumu raduši visai plašu atbalsi. Vai tiešām Knisle uzskata, ka ar četrām nieka nedēļām pietiek, lai atklātu Dumidora ilgā un neparastā mūža pilnvērtīgu ainu?

—    Ak, dārgā, — starodama nopūšas Knisle un sirsnīgi pabungā man pa roku, — jūs taču zināt ne sliktāk par mani, cik daudz informācijas spēj nodrošināt pabiezs galeonu zutnis, atteikšanās samierināties ar vārdiņu "nē" un jauka, asa smukstāstu spalva! Lai nu kā — tie, kam gribējās nogānīt Dumidoru, stājās vai rindā! Zināt, ne jau visi viņu uzskatīja par tādu cukurcālīti, galu galā, Dumidors bija nominis kāju ne vienam vien svarīgam zvirbulim. Un lai nu tērētais Dodžijs neslien degunu gaisā, jo man bija pieejams avots, par kuru vairums žurnālistu būtu gatavi, aci nepamirkšķinot, šķirties no sava zižļa, kāds, kurš līdz šim nekad nav runājis publiski un bijis īpaši tuvs Dumidoram viņa jaunības trakulīgākajā un trauksmainākajā posmā.

Knisles sarakstītās biogrāfijas reklāmas materiāli nepārprotami norāda, ka cilvēkus, kas līdz šim uzskatīja, ka Dumidora dzīve bijusi nevainojama, gaida satriecoši pārsteigumi. Es vaicāju, kas tad ir būtiskākie atklājumi?

—   Liecieties mierā, Betij, es taču neiešu dalīties ar gardākajiem kumosiņiem, pirms cilvēki ir iegādājušies grāmatu! — Knisle iesmejas. — Taču ikvienam, kas vēl aizvien iedomājas, ka Dumidors bijis šķists un balts kā viņa bārda, varu apsolīt — jūs gaida nepatīkama atmošanās no gaišā sapņa! Minēsim kaut vai vienu piemēru: vai tad cilvēks, kas vēl nesen dzirdēja Dumidoru šķendējamies par Pati-Zināt-Ko, spētu iedomāties, ka arī dārgais Baltuss jaunībā pats koķetējis ar tumšajām zintīm! Un ka burvis, kas visu mūža nogali priekšā un pakaļā daudzinājis iecietību, jaunekļa gados nebūt nevarēja lielīties ar tik plašu apvārsni! ļā, Baltusam Dumidoram, izrādās, ir ļoti neskaidra pagātne, nemaz nerunājot par visai aizdomīgo ģimenīti, kuras noslēpumus viņš visu mūžu glabāja ciešāk par ciešu.

Es apvaicājos Knislei, vai viņa runā par Dumidora brāli Aberfortu, kura notiesāšana Viedo kapitulā par maģijas nepareizu izmantošanu pirms piecpadsmit gadiem izraisīja nelielu skandālu.

—   Ak, Aberforts ir tikai šās mēslu čupas virsotnīte, — Knisle smejas. — Nē, nē, es esmu atklājusi ko nopietnāku par brāli, kam patīk ņemties ar kazām, ko ļaunāku pat par tēvu, kurš kropļojis vientiešus, — Dumidoram neizdevās norakt nedz vienu, nedz otru, abi nonāca Viedo kapitula priekšā. Nē, mani vairāk interesēja māte un māsa, un, kad drusku paurķējos, atklājās īsts derdzīguma perēklis — bet, kā jau es minēju, jums nāksies pagaidīt — tas visā krāšņumā atklajas no devītās līdz divpadsmitajai nodaļai. Viss, ko varu piebilst šobrīd, — nav nekāds brīnums, ka Dumidors nekad nemēdza stāstīt par to, kā viņam ticis pārlauzts deguns.

Bet, neraugoties uz visiem skeletiem, kas šai ģimenei skapī, vai tad Knisle noliedz neparasto apdāvinātību, kas fāvusi Dumidoram veikt neskaitāmus maģiskus atklājumus?

—    Galva viņam bija laba, — piekrīt Rita, — lai gan šobrīd daudzi apšauba, vai viņam ir tiesības piesavināties visus nopelnus daudzos pašam piedēvētajos atklājumos. Sešpadsmitajā nodajā stāstīts — Aivors Dilonsbijs apgalvo, ka jau atklājis astoņus pūķa asins pielietojumus, kad Dumidors "aizņēmies" viņa pierakstus.

Bet vairāku Dumidora veikumu nozīmību, es uzdrīkstos iebilst, taču nav iespējams noliegt? Piemēram, viņa slaveno uzvaru pār Grindelvaldu?

—    Ak, cik jauki, ka jūs pieminējāt Grindelvaldu, — ar izaicinošu smaidu atsaucas Knisle. — Es baidos, ka tos, kas ar aizmiglotām acīm piesauc Dumidora izcilo uzvaru, arī šeit gaida nepatīkams trieciens — vai pat drīzāk mēslu bumbas sprādziens. Ļoti aizdomīgs gadījums. Var gadīties, ka, izlasījis manu grāmatu, viens otrs būs spiests secināt, ka Grindelvalds vienkārši uzbūra baltu kabatlakatiņu zižļa galā un vispār padevās bez cīņas!

Knisle atsakās izpaust jel ko vairāk par šo intriģējošo atklājumu, tāpēc mēs pievēršamies attiecībām, kas neapšaubāmi iekvēlina viņas lasītāju interesi vairāk par visu.

—   Ak, jā, — piekrīt Knisle un mundri pamāj ar galvu, — Potera un Dumidora attiecībām es esmu veltījusi veselu nodaļu. Tās tiek dēvētas par neveselīgām, pat draudīgām. Jau atkal, jūsu lasītājiem nāksies iegādāties manu grāmatu, lai iepazītos ar šo stāstu pilnībā, taču nav ne mazāko šaubu, ka jau no pirmā pazīšanās mirkļa Dumidors par Poteru izrādīja nedabisku interesi. Vai tas tiešām tika darīts zēna labā — to mēs vēl redzēsim. Protams, nevienam nav noslēpums, ka Poteram pusaudža gadi bijuši izteikti traumatiski.

Es apvaicājos, vai Knisle vēl aizvien sazinās ar Hariju Poteru, jo dzīvā atmiņā joprojām viņas slavenā intervija ar zēnu pirms gada —graujošu atklājumu pilnajā rakstā Poters runāja tikai un vienīgi par savu ciešo pārliecību, ka Paši-Zināt-Kas esot atgriezies.

—    O, jā, starp mums ir izveidojusies neparasti cieša saikne, — atzīst

Knisle. — Nabaga Poteram ir ļoti maz īstu draugu, turklāt mēs tikāmies vienā no viņa dzīves saspringtākajiem mirkļiem — Trejburvju turnīra laikā. Es, iespējams, esmu viena no nedaudzajiem zemes virsū, kas var apgalvot, ka pazīst īsto Hariju Poteru.

Šī atbilde mūs eleganti aizvedina pie baumām, kas klīst par Dumidora dzīves pēdējo stundiņu. Vai Knisle tic, ka Poters tobrīd atradies Dumidoram līdzās?

—  Nu, es nevēlos pateikt ko lieku — viss būs izlasāms grāmatā —, taču aculiecinieki no Cūkkārpas pils esot redzējuši Poteru skrienam projām no notikuma vietas dažus mirkļus pēc tam, kad Dumidors nokrita, nolēca vai tika nogrūsts no mūra. Poters pēc tam sniedza liecību pret Severusu Strupu, vīru, ar kuru jauneklim izsenis bijušas ļoti saspīlētas attiecības. Vai viss ir tā, kā izskatās? Par to jālemj burvju sabiedrībai — pēc tam, kad visi būs izlasījuši manu grāmatu.

Šajā intriģējošajā brīdī mēs šķiramies. Nevar būt ne mazāko šaubu, ka Knisle ir uzskrīvējusi dižpārdokli, kas tiks izķerts acumirklī. Tikmēr Dumidora pielūdzēju leģioni lai dreb — viņa "varoņdarbiem" drīzumā lemts atklāties.

Harijs, beidzis lasīt rakstu, turpināja blenzt uz lapu. Pretīgums un dusmas kāpa rīklē kā vēmekļi. Saņurcījis avīzi ciešā murskulī, viņš no visa spēka trieca to pret sienu, no kuras tā atlēkusi ievēlās drazu grēdā pie pārpildītā papīrgroza.

Viņš kā neredzīgs sāka staigāt šurpu turpu pa istabu, virinādams tukšās atvilktnes un paņemdams rokās grāmatas, lai pēc mirkļa noliktu atpakaļ tajā pašā kaudzītē. Viņš tik tikko aptvēra, ko pats dara, jo galvā atkal un atkal atbalsojās nejaušas frāzes no Ritas raksta: Potera un Dumidora attiecībām es esmu veltījusi veselu nodaļu … tās tiek dēvētas par neveselīgām, pat draudīgām… Baltuss jaunībā pats koķetējis ar tumšajām zintīm… man bija pieejams avots, par kuru vairums žurnālistu būtu gatavi, aci nepamirkšķinot, šķirties no sava zižļa…

—   Meli! — Harijs iekliedzās, bet tad aiz loga ieraudzīja kaimiņu, kas, pūlēdamies no jauna iedarbināt zālespļāvēju, tramīgi pavērās augšup.

Harijs ar sparu nometās uz gultas tā, ka saplēstā spoguļa lauska aizlēca pa gaisu. Viņš to paņēma un sāka grozīt pirkstos, domādams, domādams par Dumidoru un samazgām, ar ko viņu aplējusi Rita Knisle…

Pēkšņi pazibēja kaut kas spoži zils. Harijs sastinga, un sagrieztais pirksts vēlreiz nevilšus uzdūrās lauskas robotajai malai. Norēgojies, protams, citādi nemaz nevarēja būt. Viņš atskatījās — bet siena bija taja pašā Petūnijas tantes izvēlētajā šķebinošajā persiku krāsā; uz tās nebija neviena zilumiņa, kas būtu varējis atspīdēt spogulī. Viņš vēlreiz ieskatījās spoguļa lauskā — taču neredzēja neko citu kā vien savu spilgti zaļo aci, kas vērās pretim no šķembas.

Tātad tomēr norēgojies, cita izskaidrojuma nebija; norēgojās, jo viņš tobrīd domāja par mirušo direktoru. Viens gan bija skaidrs — Baltusa Dumidora caururbjošās, spoži zilās acis pretim vairs nekad nelūkosies.

TREŠA NODAĻA DĒRSLIJU PROMBRAUKŠANA

Leja, trepēs, norībēdamas aizcirtas durvis un kads iebļāvās: JLJ — Ei! Tu!

Pieradušam, ka sešpadsmit gadu garumā no vietas tā uzrunāts tieši viņš, Harijam bija skaidrs, kuru no mājas iemītniekiem tēvocis mēģina sasaukt. Tomēr viņš neatbildēja uzreiz. Viņš vēl aizvien vērās spoguļa lauskā, kurā uz sekundes daļiņu bija likusies nozibam Dumidora acs. Tikai tad, kad tēvocis ieaurojās "PUIKA!", Harijs lēnītēm pieslējās kājās un devās uz durvju pusi, uz brīdi piestādams pie mugursomas, lai šķembu ieliktu pie ceļa mantām.

— Nesteidzamies, ko? — nobaurojās tēvocis Vernons Dērslijs, kad Harijs parādījās kāpņu augšgalā. — Nāc nu lejā, es gribu pārmīt ar tevi dažus vārdus!

Harijs sāka kāpt lejup, rokas sabāzis dziļi džinsu kabatās. Viesistabā jau gaidīja visi trīs Dērsliji. Radi bija saposušies ceļam — tēvocim Vernonam mugurā bija gaiši brūna jaka ar aizvilktu rāvējslēdzi, Petūnijas tante bija tērpusies smalkā laškrāsas mētelī, bet Dūdijs, Harija lielais, gaišmatainais un muskuļotais brālēns, bija uzvilcis savu mūžīgo ādas jaku.

—   Jā? — jautāja Harijs.

—   Apsēdies! — bilda tēvocis Vernons. Harija uzacis izbrīnā savilkās augstāk. — Lūdzu! — piemetināja tēvocis Vernons saviebdamies, it kā vārds būtu iedūries rīklē.

Harijs apsēdās. It kā bija skaidrs, kas gaidāms. Tēvocis sāka staigāt šurpu turpu pa istabu, bet Petūnijas tante ar Dūdiju tramīgi nenolaida no viņa ne acu. Beidzot tēvoča platā, zili sarkanā, vērīgi saverkšķītā seja apstājās iepretim Harijam, un viņš ierunājās.

—   Es esmu pārdomājis, — viņš pavēstīja.

—   Tad ta brīnums, — atsaucās Harijs.

—   Neuzdrošinies runāt tādā tonī… — spalgi ierunājās Petūnijas tante, bet tēvocis Dērslijs pamāja ar roku, lai viņa apklust.

—   Viena vienīga muldēšana, — turpināja tēvocis Vernons, blenzdams uz Hariju ar mazajām vepra ačtelēm. — Esmu nolēmis, ka neticēšu nevienam vārdam. Mēs paliksim tepat un nekur nebrauksim.

Harijs uzlūkoja tēvoci — uzmācās savāda bezcerības pilna līksmība. Jau ceturto nedēļu no vietas Vernons Dērslijs grozīja savas domas reizi ik divdesmit četrās stundās un, kolīdz pārdomāja, te sakravājās, te atkal izkravājās. Visvairāk līksmības Harijam sagādāja brīdis, kad tēvocis Vernons, nenojauzdams, ka Dūdijs koferi kopš iepriekšējās kravāšanās reizes paslēpis hanteles, raudzīja pamatīgo čemodānu iesviest atpakaļ bagāžniekā un saļima, rēkdams sāpēs un neķītri lamādamies.

—    Tu saki, — tagad sacīja Vernons Dērslijs, atsākdams soļiem mērīt viesistabu, — mums visiem, proti, Petūnijai, Dūdijam un man, draudot briesmas. Jābīstas no… no…

—    No dažiem "manējiem", pilnīgi pareizi, — pabeidza Harijs.

—   Nu re, es tam neticu, — atkārtoja tēvocis Vernons, atkal apstādamies Harija priekšā. — Es pusi nakts pavadīju nomodā, domādams par to, — un man šķiet, ka runa ir par sazvērestību — tu gribi sagrābt māju.

—   Māju? — pārjautāja Harijs. — Kādu māju?

-Šo māju! — iespiedzas tēvocis Vernons, un viņam piere saka pulsēt dzīsla. — Mūsu māju! Māju cenas šajā rajonā kāptin kāpj! Tu

esi sadomājis dabūt mūs nost no ceļa, lai pēc tam izstrādātu kādu no saviem fokusiem. Tad pēkšņi izrādīsies, ka īpašuma dokumenti ir uz tava vārda, un…

—   Vai jūs prātu esat zaudējis? — Harijs brīnījās. — Sazvērestība, lai atņemtu šo māju? Vai jūs tiešām esat tik stulbs, kāds izskatāties?

—   Ko tu iedomājies…! — iespiedzās Petūnijas tante, taču Vernons vēlreiz pamāja ar roku — personīgi apvainojumi, acīmredzot, bija tīrais sīkums salīdzinājumā ar briesmām, kas nupat bija pamanītas.

—   Ja nu izkritis no prāta, — Harijs atgādināja, — man jau pieder māja, ko man mantojumā atstāja krusttēvs. Tad kāpēc man būtu vajadzīga vēl šī? Lai būtu kur kavēties skaistās atmiņās?

Iestājās klusums. Izskatījās, ka nupat piesauktais arguments licis tēvocim vēlreiz aizdomāties.

—    Tātad tu apgalvo, — atkal atsākdams soļot, sacīja tēvocis Vernons, — ka šis tavs lords…

—   Voldemorts, — nepacietīgi atkārtoja Harijs, — vai simto reizi, cik var? Turklāt tas ir nevis apgalvojums, bet gan fakts, Dumidors taču teica pagājušogad, ari Kingslijs un Vīzlija kungs…

Vernons Dērslijs aizskarts uzmeta kūkumu, un Harijs nojauta, ka tēvocis pūlas atgainīt atmiņas par divu pieaugušu burvju negaidīto apciemojumu pāris dienu pēc Harija vasaras brīvlaika sākuma. Kingslija Šaklbolta un Artūra Vīzlija parādīšanās uz Dērsliju mājas sliekšņa saimniekiem izrādījās šoks. Tiesa, Vīzlija kungs reiz bija nopostījis pusi Dērsliju viesistabas, tāpēc par šādu sagaidīšanu no tēvoča Vernona puses Harijs nebūt nebrīnījās.

—    …arī Kingslijs un Vīzlija kungs visu izstāstīja, — Harijs nesaudzīgi turpināja. — Tikko man apritēs septiņpadsmit gadu, burvestības, kas mani sargā, zaudēs spēku, un neaizsargāts būšu ne vien es, bet ari jūs visi trīs. Ordenis ir pārliecināts, ka Voldemorts uzbruks jums, vai nu, lai spīdzinot mēģinātu noskaidrot manu atrašanās vietu, vai tādēļ, lai, turot jūs par ķīlniekiem, piespiestu mani doties jūs glābt.

Tēvoča Vernona un Harija skatiens satikās. Harijs bija pārliecināts, ka šajā mirklī abi domā par vienu un to pašu. Tad tēvocis Vernons atkal ņēmās maršēt pa istabu, un Harijs ierunājās: — Jums

jāpaslēpjas. Ordenis ir gatavs palīdzēt. Jūs tiksiet nopietni apsargāti — tik labi kā neviens.

Tēvocis Vernons klusēdams turpināja soļot šurpu turpu. Aiz loga saule jau spīdēja zemu virs dzīvžogiem. Kaimiņos atkal apklusa zālespļāvējs.

—   Man likās, ka pastāv burvestību ministrija, — pēkšņi ieminējās Vernons Dērslijs.

—   Pastāv gan, — Harijs pārsteigts atzina.

—    Tad kāpēc mūs aizsargāt nevarētu viņi? Manuprāt, mēs kā nevainīgi upuri, kuru vienīgais grēks ir apdraudētas personas izmitināšana, varētu pretendēt uz aizstāvību valstiskā līmenī!

Pats pret savu gribu Harijs iesmējās. Tipisks tēvocis Vernons — paļausies uz oficiālajām iestādēm pat pasaulē, kuru neieredz un kam neuzticas.

—   Jūs taču dzirdējāt, ko teica Vīzlija kungs un Kingslijs, — Harijs atgādināja. — Mums ir aizdomas, ka ministrijā iefiltrējušies ienaidnieki.

Tēvocis Vernons aizsoļoja līdz kamīnam un atpakaļ, elpu vilkdams tik smagi, ka kuplās, melnās ūsas burtiski viļņojās, no vaiga joprojām zili sarkans.

—   Labi, — viņš noskaldīja, atkal apstājies Harija priekšā. — Labi, pieļausim — bet tikai pieļausim — mēs pieņemam šo aizsardzību. Tomēr nesaprotu, kāpēc par apsargu mums nevar būt tas Kingslijs.

Harijs savaldījās, tomēr tas nenācās viegli. Ari šis jautājums bija izrunāts reizes sešas vismaz.

—   Kā jau teicu, — viņš izgrūda caur sakostiem zobiem, — Kingslijs rūpējas par vient… es gribēju teikt, par jūsu premjerministra drošību.

—   Tieši tā! Tātad viņš ir vislabākais! — iesaucās tēvocis Vernons, ar pirkstu norādīdams uz tumšo televizora ekrānu. Dērsliji bija manījuši Kingsliju ziņās — viņš neuzkrītoši soļoja aiz vientiešu premjerministra, kad tas apmeklēja kādu slimnīcu. Tas un ari apstāklis, ka Kingslijs bija iemanījies ģērbties kā īsts vientiesis, nemaz nerunājot par mierinoši lēno, zemo balss tembru, Dērsliju acīs Kingsliju bija darījuši simpātiskāku par jebkuru citu burvi. Tiesa, Harija radi nekad nebija redzējuši Šaklboltu ar auskaru ausī.

—    Redziet, viņš ir aizņemts, — skaidroja Harijs. — Taču arī Hestija Džonsa un Dedals Digls lieliski zina savu amatu…

—   Būtu iespēja kaut iepazīties ar viņu CV… — ierunājās tēvocis Vernons, bet Harija pacietība bija galā. Pielēcis kājās, viņš devās tēvoča virzienā, tagad pats bakstīdams ar pirkstu uz televizora ekrāna pusi.

—    Visi šie nelaimes gadījumi nebūt nav nelaimes gadījumi — kopš beidzamās reizes, kad skatījāmies ziņas, ir notikušas jaunas sadursmes, sprādzieni, no sliedēm atkal noskrējuši vilcieni. Cilvēki pazūd un iet bojā, un viss dēļ viņa — Voldemorta . Cik reižu jāsaka — viņš nogalina vientiešus prieka pēc. Pat migla — tā nāk no atprātotājiem, un, ja jūs neatceraties, kas tie tādi, pavaicājiet savam dēlam!

Dūdijam rokas pašāvās uz augšu un aizspieda muti. Sajutušam vecāku un Harija skatienu, viņam rokas lēnām nolaidās: — Vai… vai viņu tagad ir vairāk?

—   Vairāk? — iesmējās Harijs. — Tu jautā, vai viņu ir vairāk par tiem diviem, kas mums uzbruka? Protams, viņu ir simtiem, tagad jau varbūt tūkstošiem, jo viņus taču baro bailes un izmisums…

—   Pietiek, pietiek, — izgrūda Vernons Dērslijs. — Skaidrs…

—   Jācer, — Harijs noteica, — jo, kolīdz man apritēs septiņpadsmit gadu, viņi visi — nāvēži, atprātotāji, varbūt pat pazemji — proti, miroņi, kas klausa kuram katram tumšajam burvim, — spēs jūs atrast un pilnīgi noteikti jums uzbruks. Un, ja vēl atminaties beidzamo reizi, kad mēģinājāt noskriet burvjus, manuprāt, jūs atzīsiet, ka palīdzība te noderētu.

Iestājās īss klusuma brīdis, un no tālas pagātnes visiem ausīs iedunējās Hagrida izgāzto koka ārdurvju rībošā atbalss. Petūnijas tante raudzījās uz tēvoci Vernonu. Dūdijs skatījās uz Hariju. Beidzot tēvocis Vernons norūca: — Bet kas ar manu darbu? Un Dūdijam jāiet skolā. Par to laikam tādiem burvju slaistiem nospļauties…

—   Vai tiešām jūs nesaprotat? — Harijs iesaucās. — Viņi jūs spīdzinās un nogalinās — lāpāt kā manus vecākus!

—   Tēt, — skaļi ierunājās Dūdijs, — tēt, es iešu līdzi tiem cilvēkiem no Ordeņa.

—   Dūdij, — Harijs teica, — pirmoreiz mūžā tu pateici ko jēdzīgu.

Viņš saprata, ka šajā kaujā ir gūta virsroka. Ja Dūdijs bija gana

pārbiedēts, lai pieņemtu Ordeņa palīdzību, vecāki dosies dēlam līdzi — nevarēja būt ne runas par to, ka tēvs un māte savu Dūdukiņu varētu pamest vienu. I larijs pavērās uz kamīna dzegu, kur tikšķēja pulkstenis.

—   Viņi būs klāt pēc minūtēm piecām, — Harijs noteica un, nesagaidījis atbildi, izgāja no istabas. Iespēju šķirties — turklāt, visticamāk, uz visiem laikiem — no tantes, tēvoča un brālēna līdz šim viņš vienmēr bija iztēlojies ar priecīgu prātu, taču acumirklī gaisotne šķita visai drūma. Ko gan var pateikt otram cilvēkam pēc sešpadsmit gadus ilgušām domstarpībām?

Atgriezies savā istabā, Harijs bezmērķīgi pacilāja mugursomu, tad iestūma pāris pūču riekstu caur Hedvigas būrīša stieņiem. Tie ar dobju troksni novēlās uz būrīša grīdas, bet pūce nelikās ne zinis.

—     Mēs drīz dosimies projām, pavisam drīz, — Harijs solīja. — Un tad tu atkal varēsi izlidoties pēc sirds patikas.

Pie ārdurvīm atskanēja zvans. Harijs saminstinājies izgāja no istabas un kāpa lejup: diez vai Hestija un Dedals ar Dērslijiem tiktu galā vieni paši.

—   Harijs Poters! — atskanēja sajūsmas pilna balss, tikko Harijs pavēra durvis; neliela auguma vīrs gaišsārti violetā cilindrā dziļi palocījās zēna priekšā. — Man ir tas gods, kā vienmēr!

—   Paldies, Dedal, — pateicās Harijs, mazliet mulsi uzsmaidot tumšmatainajai Hestijai. — Jauki, ka esat uzņēmušies… viņi ir tur — mana tante, tēvocis un brālēns…

—    Labu dienu jums, Harija Potera radiņi! — līksmi uzsauca Dedals, iesoļodams viesistabā. Neizskatījās gan, ka Dērslijos šāda apsveicināšanās viestu kādu prieku. Harijam jau sāka likties, ka viņi tūdaļ atkal pārdomās. Ieraudzījis raganu un burvi, Dūdijs pierāvās tuvāk mātei.

—    Redzu, ka esat sakravājuši mantas un gatavi ceļam. Lieliski.

Kā jau Harijs jums stāstīja, plāns ir ļoti vienkāršs, — turpināja Dedals, no vestes kabatas izvilkdams milzīgu kabatas pulksteni un vērīgi ieskatīdamies ciparnīcā. — Mēs dosimies ceļā pirms Harija. Ņemot vērā to, ka jūsu mājā izmantot maģiju ir bīstami — Harijs vēl nav pilngadīgs, un ministrijai rastos iegansts viņu aizturēt, mēs izbrauksim no šejienes ar auto un attālināsimies, teiksim, jūdzes desmit, lai pēc tam teleportētos uz drošu mitekli, kas saposts īpaši jums. Cik noprotu, jūs protat vadīt auto? — viņš laipni vērsās pie tēvoča Vernona.

—   Vai es protu…? Protams, es protu vadīt auto! — izgrūda tēvocis Vernons.

—   Jūs nu gan esat gudrinieks, ser, īsts gudrinieks, mani, piemēram, pagalam samulsinātu visas tās pogas un kloķi, — atzinās Dedals. Viņš acīmredzami bija ļāvies iedomai, ka tādējādi glaimo Vernonam Dērslijam, savukārt tam ticība piedāvātajam plānam nepārprotami plaka līdz ar katru vārdu, kas Dedalam nāca pār lūpām.

—   Pat braukt neprot, — tēvocis Vernons pusbalsī nomurmināja, atkal ūsām sašutumā novilnījot, taču, par laimi, ne Dedals, ne arī Hestija šo piebildi, šķiet, nesaklausīja.

—  Tev, Harij, — Dedals turpināja, — jāgaida tepat, līdz ieradīsies tava apsardze. Plānā ieviestas nelielas izmaiņas…

—   Ko tu ar to gribi teikt? — Harijs uzreiz noprasīja. — Vai tad Trakacis mani neaizdabūs projām no šejienes ar līdzteleportēšanās palīdzību?

—    Tas nav iespējams, — noskaldīja Hestija. — Trakacis visu paskaidros.

Dērsliji, visā klausīdamies ar pilnīgi apstulbušām sejām, salēcās, kad skaļa balss iespiedzās: — Pasteidzas! — Harijs pārsteigts noskatīja istabu un tikai tad saprata, ka balss nākusi no Dedala kabatas pulksteņa.

—   Tieši tā, mums atvēlēts ļoti ierobežots laika sprīdis, — noteica Dedals, pamezdams ar galvu uz pulksteņa pusi un ietūcīdams to atpakaļ vestes kabatā. — Harij, mēs cenšamies saskaņot tavu personisko startu ar tavu radu aizteleportēšanos; tādējādi burvestība zaudēs spēku brīdī, kad jūs visi būsiet ceļā uz drošu slēptuvi. — Viņš pievērsās Dērslijiem. — Nu ko, kustamies?

Atbildes nebija. Tēvocis Vernons vēl arvien stingās šausmās blenza uz Dedala vestes izspīlēto kabatu.

—   Varbūt mums, Dedal, labāk pagaidīt ārā, priekšnamā, — nomurmināja Hestija. Viņai droši vien likās, ka būtu netaktiski palikt viesistabā, kamēr Harijs un Dērsliji veltīs cits citam mīlestības pilnus, iespējams, pat asarām slacītus ardievu vārdus.

—   Nevajag, — Harijs nomurmināja, bet tad jebkādus turpmākus paskaidrojumu padarīja liekus tēvocis Vernons, skaļi pasludinot: — Nu ko, puika, visu labu.

Viņš pasvieda augšup labo plaukstu — rokasspiedienam, taču pēdējā brīdī pietrūka dukas, tāpēc viņš vienkārši savilka pirkstus dūrē un sāka to šūpot uz priekšu un atpakaļ kā metronoma šautru.

—  Gatavs, Dūdij? — apvaicājās Petūnijas tante, bažīgi pārbaudīdama savas rokassomiņas sprādzi, lai nebūtu jāskatās uz Hariju.

Dūdijs klusēdams stāvēja ar pavērtu muti — Harijam nez kāpēc prātā atausa milzis Grūps.

—   Nu, aiziet, aiziet! — mudināja tēvocis Vernons.

Dērsliju ģimenes galva jau bija aizspēries līdz viesistabas durvīm, kad Dūdijs nomurmināja: — Nesaprotu.

—   Ko tu nesaproti, Punculīt? — iejautājās Petūnijas tante, uzlūkodama dēlu.

Dūdijs, pacēlis milzīgo rokas šķiņķi, norādīja uz Hariju.

—   Kāpēc viņš nebrauc kopā ar mums?

Tēvocis Vernons un Petūnijas tante sastinga kā lēmēti, blenzdami uz Dūdiju tā, it kā viņš tikko būtu izteicis vēlmi kļūt par balerīnu.

—   Ko? — tēvocis Vernons skaļi pārjautāja.

—   Kāpēc arī viņš nedodas projām? — Dūdijs vaicāja.

—  Nu, viņš… viņš negrib, — tēvocis Vernons noteica, tad pagriezās pret Hariju un piebilda, — tu taču negribi, vai ne?

—   Ne mazākajā mērā, — Harijs piekrita.

—  Nu, dzirdi, — tēvocis Vernons atkal pievērsās Dūdijam. — Tagad ejam, mums jābrauc.

Viņš izsoļoja no istabas: bija dzirdams, kā atveras ārdurvis, taču Dūdijs pat nepakustējās, tāpēc pēc dažiem nedrošiem solīšiem apstājās arī Petūnijas tante.

—   Kas vēl nav skaidrs? — ierējās tēvocis Vernons, atkal pavērdams durvis.

Izskatījās, ka [Dūdijs cīnās ar domām, kas ir pārāk sarežģītas, lai būtu izsakāmas vārdos. Brīdi izcīnījis kādu iekšēju, šķiet, visai mokošu cīņu, viņš beidzot izdvesa: — Bet kur tad viņš?

Petūnijas tante un tēvocis Vernons saskatījās. Varēja redzēt, ka Dūdijs viņus biedē. Klusumu pārtrauca Hestija Džonsa.

—   Bet… vai tad jūs nezināt, kurp dodas jūsu māsasdēls? — viņa samulsusi noprasīja.

—    Kā tad nu nezināsim, — Vernons Dērslijs izspēra. — Viņš dosies projām ar dažiem no jūsu šlakas, vai ne? Labi, Dūdij, kāpjam mašīnā, tu taču dzirdēji, ko teica tas vīrs, mums jāpasteidzas.

Vernons Dērslijs atkal aizsojoja līdz ārdurvīm, taču Dūdijs joprojām stāvēja kur stāvējis.

—   Projām ar dažiem no mūsu šlakas?

Hestija izskatījās pārskaitusies. Harijs jau iepriekš bija saskāries ar šādu reakciju — raganas un burvji nekādi nespēja pieņemt to nevērību un nolaidību, ar kādu pret slaveno Hariju Poteru izturējās viņa tuvākie dzīvie radagabali.

—    Ir jau labi, — Harijs mierinoši bilda. — Tam nav nekādas nozīmes, tiešām.

—   Nav nekādas nozīmes? — atkārtoja Hestija, draudīgi paceļot balsi. — Vai šie ļaudis maz aptver, ko tev nācies pārciest? Kādas briesmas tev draud? Kāda īpaša vieta tev ir to cilvēku sirdīs, kas cīnās pret Voldemortu?

—   E… droši vien ne, — Harijs atzina. — īstenībā viņi uzskata, ka esmu liekēdis, bet pie tā es esmu pieradis…

—   Es neuzskatu, ka tu esi liekēdis.

Nebūtu Harijs redzējis Dūdija lūpas nokustamies, droši vien nenoticētu. Taču tagad viņš labu brīdi vienkārši blenza uz brālēnu, līdz tiešām noticēja, ka runātājs bijis jaunākais Dērslijs. Pirmām kārtām, Dūdijs bija piesarcis. Arī Harijs jutās apmulsis un pārsteigts.

—   Nu… ē… paldies, Dūdij.

Atkal likās, ka Dūdijs grib pasacīt kaut ko, ko izteikt nemaz neprot. Beidzot viņš izmocīja: — Tu izglābi man dzīvību.

—    Ne gluži, — Harijs teica. — Atprātotājs būtu paņēmis tikai tavu dvēseli…

Viņš raudzījās uz brālēnu ar izbrīnu. Ne šajā, ne iepriekšējā vasarā viņi taču gandrīz nemaz nebija sarunājušies, turklāt Harijs Dzīvžogu ielā ieradās uz ļoti neilgu laiku un lielākoties uzturējās savā istabā. Tikai tagad Harijs aptvēra, ka aukstās tējas tasīte, ko viņš šorīt tika saminis, iespējams, nemaz nebija ļaunprātīgi domāta. Kaut gan Harijs jutās visai aizkustināts, zināmu atvieglojumu sagādāja ari tas, ka Dūdijs, šķiet, bija izsmēlis visas iespējas paust savas jūtas. Vēl reizi vai divas pavēris muti, Dūdijs, joprojām pietvīcis, palika mēms un kluss.

Petūnijas tante apraudājās. Hestija Džonsa, veltījusi viņai atzinīgu skatienu, tūliņ gan savieba riebuma pilnu ģīmi, jo Petūnijas tante, metusies uz apskāvieniem, apkampa Dūdiju, nevis Hariju.

—     Ti…tik mīļi, Dūdiņ… — viņa šņukstēja, piekļāvusies dēla apjomīgajam krūškurvim, — ti…tik jauks pu…puisītis… pa…paldies pateica…

—     Paldies jau nu gan viņš nepateica! — neiecietīgi iebilda Hestija. — Viņš tikai sacīja, ka, viņaprāt, Harijs nav nekāds liekēdis.

—    Jā, bet no Dūdija mutes tas līdzinās "Es tevi mīlu", — paskaidroja Harijs, jo, no vienas puses, jutās pamatīgi nokaitināts, bet, no otras, nespēja novaldīt smieklus par Petūnijas tanti, kas skāva Dūdiju tā, it kā tas nule būtu iznesis Hariju no degošas ēkas.

—   Klau, mēs kustēsimies vai ne? — nodārdināja tēvocis Vernons, jau kuro reizi iebrāzdamies viesistabā. — Vai tad nebija runas par to, ka jāpasteidzas?

—  Jā… ir gan, — apstiprināja Dedals Digls, kas šo vārdu apmaiņu bija vērojis kā uzjautrinošu izklaidi un nu it kā attapās. — Mums patiešām jādodas projām. Harij…

It kā zaudējis līdzsvaru, viņš zemu paklanījās Harija priekšā, saspiezdams zēna roku abās plaukstās.

—    …lai veicas. Ceru, vēl tiksimies. Burvju pasaules cerības gulstas uz taviem pleciem.

—   Jā, — Harijs noteica, — nūjā. Paldies.

—    Visu labu, Harij, — sacīja Hestija, paspiezdama viņam roku. — Domās būsim kopā ar tevi.

—   Ceru, ka būs labi, — Harijs atbildēja, pašķielējis uz Petūnijas tanti un Dūdiju.

—    Ak, gan jau mēs galu galā sadraudzēsimies, — mundri uzsauca Digls un, ejot ārā no istabas, novēcināja cilindru. Hestija sekoja viņam pa pēdām.

Dūdijs, uzmanīgi izpinies no mātes skavām, piegāja pie Harija, kam nācās savaldīties, lai nepiesauktu palīgā burvestības. Tad Dūdijs pastiepa savu lielo, sārto plaukstu.

—    Debestiņ, Dūdij, — teica Harijs, Petūnijas tantes šņukstiem atkal pieņemoties spēkā, — vai tiešām atprātotāji iepūtuši tevī citu dvēseli?

—   Nezinu, — nomurmināja Dūdijs. — Uz redzēšanos, Harij.

—    Jā… — novilka Harijs, saņemdams un paspiezdams Dūdija roku. — Lai tā būtu. Uzmanies, Lielais D!

Dūdijs gandrīz pasmaidīja, tad izlāčoja no istabas. Harijs dzirdēja viņa smagos soļus nošņirkstam uz piebraucamā ceļa grants, tad aizcirtās mašīnas durvis.

Padzirdusi blīkšķi, Petūnijas tante, kas stāvēja, seju iespiedusi kabatlakatiņā, pacēla galvu. Šķiet, viņa nebija domājusi palikt ar Hariju aci pret aci. Steigšus tūcījot slapjo mutautu kabatā, viņa noteica: — Nu tad… paliec sveiks, — un aizsoļoja uz durvju pusi, Harijam pat mirkli neuzmetusi.

—   Visu labu, — Harijs atsveicinājās.

Viņa apstājās un atskatījās. Uz brīdi Hariju pārņēma dīvaina sajūta, ka tante vēlas ko teikt: viņa paraudzījās uz māsasdēlu samulsusi, neizlēmīga, it kā teju teju ko gribēdama sacīt, bet tad saslējusies izsteidzās no istabas — pie vīra un dēla.

Harijs aizmetās atpakaļ uz savu guļamistabu tieši laikā, lai paspētu saskatīt Dērsliju mašīnu, kas no piebraucamā ceļa izgriezās uz ielas. Dedala cilindrs šūpojās aizmugures sēdeklī starp Petūnijas tanti un Dūdiju. Dzīvžogu ielas galā mašīna nogriezās pa labi, logi uz mirkli atspīdēja sarkani nu jau rietošās saules staros, un tad viņi pagaisa.

CETURTA NODAĻA SEPTIŅI POTERI

Paķēris Hedvigas būri, savu ugunsbultu un mugursomu, pēdējoreiz uzmetis skatienu savai neparasti kārtīgajai istabai, Harijs noklunkurēja lejā priekšnamā, kur būri, slotu un mugursomu nokrāva turpat kāpņu pakājē. Diena strauji dzisa, tāpēc priekšnams bija pustumšs un ēnu pilns. Bija tik savādi stāvēt te, klusumā, un apzināties, ka šajā mājā atgriešanās vairs nebūs. Senāk, kad Dērsliji atstāja viņu vienu, lai paši dotos izklaidēties, vientulības stundas bija kā reta, priekpilna atelpa — mirkli pavilcinājies, lai nočieptu kaut ko garšīgu ledusskapī, Harijs devās uz augšstāvu, lai paspēlētu kādu spēli Dūdija datorā, vai ieslēdza televizoru un pēc sirds patikas pārskatīja visus kanālus. Šīs atmiņas modināja dīvainu tukšumu. Likās, gluži tāpat varētu atminēties jaunāku, sen zudušu brāli.

—    Vai negribi pēdējoreiz apraudzīt šo vietu? — viņš vaicāja Hedvigai, kas joprojām pūcējās, galvu paslēpusi zem spārna. — Mēs šeit nekad vairs neatgriezīsimies. Vai tad nevēlies atcerēties, kas bijis labs? Re, kaut vai šis kājslauķis. Kādas atmiņas… Dūdijs to apvēma, kad viņu izglābu no atprātotājiem… Izrādās, viņš juties pateicīgs, vari iedomāties? Un pagājušajā vasarā pa šīm durvīm ienāca Dumidors…

Uz mirkli satrūka domu pavediens, un Hedviga nepakustināja ne spārna galiņu, lai palīdzētu, tikai turpināja kluknēt, galvu pabāzusi zem spārna. Harijs novērsās no ārdurvīm.

—    Un te, Hedviga… — viņš atvēra kāpņu kambarīša durtiņas, — …es savulaik gulēju! Tu mani tad vēl nepazini — apžēliņ, tas kambarītis ir tik mazs, biju pavisam aizmirsis…

Pārlaidis skatienu kaudzēs sakrautajām kurpēm un lietussargiem, Harijs atcerējās, kā ik rītu bija modies ar skatu uz apvērsto pakāpienu griestiem, ko itin bieži rotāja viens vai pat divi zirnekļi. Tolaik viņš vēl neko nezināja ne par savu patieso likteni, ne par to, kā gājuši bojā vecāki, ne par to, kāpēc visapkārt mēdz notikt tik savādas lietas. Taču Harijs vēl aizvien spēja atsaukt atmiņā sapņus, kas vajāja viņu jau tajās tālajās dienās, — sapņi bija savādi, tos caurvija zaļas gaismas zibšņi, un reiz vienā no tiem parādījās — tēvocis Vernons gandrīz iekļuva avārijā, kad Harijs to izstāstīja, — arī lidojošs motocikls…

Pēkšņi turpat līdzās atskanēja apdullinoša rēkoņa. Harijs spēji saslējās, sasizdams galvu pret zemo durvju aplodu. Izspēris dažus no tēvoča Vernona izmeklētākajiem lamuvārdiem, viņš iesteberēja virtuvē, saķēris galvu, un pa logu pavērās laukā, dārziņā.

Likās, ka tumsa trīs un gaiss dreb. Tad, nošķituma burvestībai zaudējot spēku, skatam cits pēc cita parādījās vairāki stāvi. Pamanāmākais no tiem bija Hagrids ar aizsargķiveri un brillēm uz milzīga motocikla ar melnu blakusvāģi. Visapkārt no slotām nost kāpa vēl citi, bet divi viesi norausās no ģindeņiem līdzīgiem melnspārnu zirgiem.

Atraudams sētas durvis, Harijs metās viņiem pretī. Atskanēja gaviles, Hermione metās viņam ap kaklu, Rons uzsita uz pleca, un tad Hagrids teica: — Va vis kārtībā, Harij? Va es' gatavs ceļam?

—   Kā tad! — atsaucās Harijs, visiem veltīdams starojošu smaidu.

—    Bet es negaidīju, ka jūsu būs tik daudz!

—   Plāni mainījušies, — noņurdēja Trakacis ar diviem piebāztiem maisiem rokā. Viņa burvju acs šķebīgi strauji grozījās te pret tumstošajām debesim, te māju, te dārzu. — Nestāvēsim tik atklātā vietā, iekšā visu izstāstīšu.

Harijs ieveda visus atpakaļ virtuvē, kur, smejoties un čalojot, visi sasēdās uz krēsliem, uz Petūnijas tantes spoži pulētajiem galdiem vai atspiedās pret viņas nevainojami spodrajiem aparātiem. Te nu visi bija — izstīdzējušais Rons, Hermione ar garā bizē sapītiem nepaklausīgajiem matiem, identiski smīnošie Freds un Džordžs, garmatainais un daudzu rētu izvagotais Bils, Vīzlija kungs ar laipno vaigu, pliko galvvidu un greizajām acenēm, kaujās rūdītais vienkājis Trakacis ar vienā dobulī spindzoši gaišzilu burvju aci, Tonksa ar pašas iecienīti spilgti sārtu matu ērkuli, vēl jo sirmākais, grumbainākais Vilksons, slaidā un skaistā Flēra ar garo, sudrabbalto matu vilni, melnais, plecīgais plikgalvis Kingslijs, bārdainais un sakumpušais (lai neatsistu galvu pret griestiem) Hagrids ar mežonīgu matu biežņu un Mahorks Flečers, mazs, netīrs un zaglīgs, ar taukainiem matiem un noļukušiem plakstiņiem, kas viņu darīja līdzīgu basetam. Šis skats Harija sirdi it kā paplašināja un darīja gaišu — tik tuvi viņam likās visi, kas te, — pat Mahorks, kam iepriekšējā tikšanās reizē viņš bija centies aizžņaugt rīkli.

—      Kingslij, man likās, ka tu pieskati vientiešu premjerministru? — Harijs uzsauca.

—    Gan jau vienu nakti iztiks bez manis, — Kingslijs atsaucās.

—   Tu esi svarīgāks.

—    Re, Harij! Zini, kas tas ir? — ieminējās Tonksa, tupēdama uz veļasmašīnas, un pavirpināja kreiso roku — zeltnesī uzmirdzēja gredzens.

—   Apprecējies? — Harijs iesaucās, nevilšus uzlūkojis Vilksonu.

-Žēl, ka tu, Harij, nevareji but klāt, bet lūgto viesu gandrīz vai

nebija.

—   Lieliski, apsv…

—   Labi, labi, gan jau vēl būs laiks omulīgām pļāpām! — nodārdināja Tramdāns, un virtuvē iestājās klusums. Nosviedis maisus, Tramdāns pievērsās Harijam. — Kā Dedals droši vien minēja, mums nācās atteikties no plāna A. Pijs Tupsts pārgājis ienaidnieka pusē, un tas radījis nopietnus sarežģījumus. Viņš noteicis cietumsodu gan par šās mājas pievienošanu Lidu tīklam, gan par ejslēgas novietošanu šeit, gan par teleportēšanos uz šo māju vai projām no tās. Viss darīts, aizbildinoties ar rūpēm par tavu drošību, lai neļautu Pats-Zini-Kam tikt tev klāt. Pilnīgi bezmērķīgi, ņemot vērā, ka darbojas tavas mātes atstātā burvestība. īstenībā panākts tas, ka tevi nav iespējams droši aizgādāt projām no šejienes.

—   Otrā problēma — tu esi nepilngadīgs, kas nozīmē, ka ir seka.

—   Es nesa…

—    Seka, seka! — nepacietīgi atkārtoja Trakacis. — Burvestība, kas reģistrē maģiskas darbības nepilngadīgo apkaimē, — tieši tā arī ministrija uzzina par gadījumiem, kad nepilngadīgie lietojuši maģiju! Ja tu vai jebkurš cits kaut kur tepat mēģina ar burvestības palīdzību dabūt tevi projām no šejienes, par to tūlīt dabū zināt Tupsts — un arī nāvēži.

—   Mēs nevaram gaidīt, — turpināja Tramdāns, — kamēr seka beigs darboties, jo bridi, tikko tev apritēs septiņpadsmit, spēku zaudēs tavas mātes aizsardzība. īsāk sakot — Pijs Tupsts uzskata, ka ir iedzinis tevi stūri un tev nav kur sprukt.

Harijam nācās vien atzīt, ka nepazīstamajam Tupstam ir taisnība.

—   Tad ko iesāksim?

—    Izmantosim vienīgos iespējamos pārvietošanās līdzekļus — tos, ko seka nespēj noteikt, jo nav nepieciešamas burvestības, lai tos izmantotu, proti, slotas, testrālus un Hagrida motociklu.

Harijs uzreiz saprata, ka plānā ir robi, taču pievaldīja mēli, ļaudams pašam Trakacim visu izstāstīt.

—   Tātad tavas mātes burvestība zaudē spēku tikai divos gadījumos — kad tu kļūsti pilngadīgs vai… — Trakacis ar plašu žestu norādīja uz itin kā ar mēli izlaizīto virtuvi, — …kad tu šo vietu vairs nesauc par savām mājām. Tu un tavi radi šonakt dodaties katrs uz savu pusi, turklāt lieliski saprotot, ka tu šeit nekad vairs neatgriezīsies, vai ne?

Harijs apstiprinoši pamāja.

—   Tātad šoreiz tu dosies projām uz visiem laikiem, un burvestība zaudēs spēku brīdī, kad tu iziesi ārpus tās darbības lauka. Mēs esam izvēlējušies lauzt to pirms laika, jo citādi atliek gaidīt, lai PatsZini-Kas ierodas un notver tevi mirkli, kad tev apritēs septiņpadsmit.

—     Tiesa, mums ir viena priekšrocība, — Trakacis turpināja. — Pats-Zini-Kas nezina, ka mēs aizvedam tevi jau šonakt. Mēs ministrijā esam izplatījuši nepatiesas ziņas — viņi uzskata, ka tu paliksi šeit līdz trīsdesmitajam. Taču, ņemot vērā, ka mums ir darīšana ar Pats-Zini-Ko, mēs nevaram paļauties tikai uz to, ka viņam ausīs nāks nepareizais datums. Tepat viņa uzdevumā noteikti uzturas un debesis vēro vismaz pāris nāvēžu. Tāpēc esam nodrošinājuši visu iespējamo aizsardzību kādām desmit mājām. Tās iekārtotas kā tavas slēptuves, un visām ir kāda saistība ar Ordeni — starp tām ir mana māja, Kingslija miteklis, Mollijas tantes Mjurielas namiņš — nu, tu apmēram saproti.

—   Skaidrs, — atbildēja Harijs, kaut gan ne īsti vaļsirdīgi, jo vēl aizvien bija noprotams, ka plāns nav nostrādāts līdz galam.

—   Tu dosies pie Tonksas vecākiem. Kolīdz būsi nonācis viņu mājas aizsargburvestību laukā, varēsi izmantot ejslēgu uz Midzeņiem. Jautājumi?

—  Eē… jā, — Harijs teica. — Pat ja nebūs zināms, uz kuru no divpadsmit slēptuvēm es dodos, vai tas nebūs skaidri noprotams, ja… — viņš žigli pārskaitīja klātesošos, — … mēs visi četrpadsmit laidīsimies pie Tonksas vecākiem?

—   Ak tā, — Tramdāns sacīja, — aizmirsu tev pieminēt pašu galveno. Mēs visi četrpadsmit nelidosim uz Tonksas vecāku māju. Šonakt debesīs pacelsies septiņi Hariji Poteri, katram no viņiem būs savs pavadonis, un katrs pāris dosies uz citu slēptuvi.

No apmetņa apakšas Tramdāns izvilka blašķi ar dubļiem līdzīgu šķidrumu. Turpmāki paskaidrojumi vairs nebija nepieciešami; Harijs uzreiz saprata, ko tas nozīmē.

—    Nē! — viņš skaļi un noteikti iesaucās, balsij atbalsojoties no virtuves sienām. — Nekādā ziņā!

—   Vai es neteicu, ka viņš tā reaģēs? — Hermione pašapmierināti noskaldīja.

—    Ja jūs domājat, ka es ļaušu sešiem cilvēkiem riskēt ar savu dzīvību!…

—   …jo tā mums visiem būs pirmā reize, — Rons piebilda.

—   Tas ir citādi — jūs izliksieties par mani…

—   Klau, Harij, nav jau nekāda prieka, — Freds dziļi nopietni paziņoja. — Iedomājies, ja kaut kas noiet greizi un mums līdz kapa malai jānodzīvo kaulaina, briļļaina džekiņa ādā.

Harijs pat nepasmaidīja.

—    Ja nepiekritīšu, nekas neiznāks. Jums vajag kaut vai dažus matus.

—     Nu re, izgāšanās, — Džordžs žēli novilka. — Skaidrs, ka mums nav ne mazākās iespējas iegūt kaut šķipsniņu tavu matu, ja tu liegsies sadarboties.

—   Jā, nieka trīspadsmit pret vienu, un tas viens turklāt nedrīkst izmantot burvestības, tā ka mums nav ne mazāko izredžu, — piebalsoja Freds.

—   Haha! — Harijs sacīja. — Ļoti smieklīgi.

—   Ja nāksies likt lietā vardarbību, mēs to darīsim, — noņurdēja Tramdāns. Tagad viņa burvju acs tikko manāmi trīsēja, piekalta Harijam. — Visi klātesošie ir pilngadīgi, Poter, un visi ir gatavi uzņemties šo risku.

Mahorks noskurinājās un sašķobīja ģīmi; burvju acs saspringusi aizgrozījās uz viņa pusi.

—   Gana strīdēties. Laiks negaida. Tagad, manu zēn, man ir vajadzīgi daži tavi mati.

—   Bet tas taču ir neprāts, nevajag…

—    Nevajag? — ieņurdējās Tramdāns. — Ar Pats-Zini-Ko tepat aiz stūra un pusi ministrijas viņa pusē? Poter, ja mums paveiksies, viņš būs norijis nepareizo ēsmu un plānos uzbrukt tev trīsdesmitajā, bet viņš būtu muļķis, ja pārītis nāvēžu neuzmanītu tevi vienā laidā.

Vismaz es tā rīkotos. Viņi nespēs tev piekļūt šajā mājā, kamēr darbojas tavas mātes burvestība, bet tā drīz zaudēs spēku, un viņi apmēram zina, kur šī ēka atrodas. Mūsu vienīgā iespēja ir izmantot mānekļus. Pat Pats-Zini-Kas nespēj sašķelties septiņās daļās.

Harijs pamanīja Hermiones skatienu un uzreiz novērsās.

—   Tad nu, Poter, man vajag pāris matu — esi nu tik laipns.

Harijs palūkojās uz Ronu, kas saviebās — sak, dari, ko tev liek.

—   Ātrāk! — izspēra Tramdāns.

Visu acis pievērsās Harijam, viņš pacēla roku, sagrāba matu kumšķi un parāva.

—   Lieliski, — noteica Trakacis, paklibodams pāris soļu uz priekšu un izraudams korķi no mikstūras pudeles. — Met vien iekšā, lūdzams.

Harijs iemeta matus dubļu pļurzā. Kolīdz mati pieskārās mikstūras virsmai, tā sāka putot un kūpēt un tad vienā acumirklī pārvērtās tīrā, spožā zeltā.

—     Oho, Harij, tu izskaties daudz garšīgāks par Krabi un Goilu, — iesaucās Hermione, bet tad, pamanījusi Rona izbrīnā savilktās uzacis, mazliet piesarka un pabeidza teikumu: — Nu, tu taču zini, ko es domāju — Goila mikstūra izskatījās pēc puņķiem.

—    Labi, viltus Poteri, stājieties te, rindā, — Tramdāns norīkoja.

Rons, Hermione, Freds, Džordžs un Flēra cits pēc cita nostājās

pie Petūnijas tantes spodrās izlietnes.

—   Viena trūkst, — norādīja Vilksons.

—   Te būs, — noducināja Hagrids, paceldams aiz apkakles Mahorku un nostatīdams viņu līdzās Flērai, kas manāmi sarauca deguntiņu un žigli iespraucās starp Fredu un Džordžu.

—   Es tak teicu, ka drīzāk ietu kā pavadons, — Mahorks činkstēja.

—   Aizveries, — norūca Tramdāns. — Vai es tev neteicu, tu, bezmugurkaula tārps, ja mums nāksies sastapties ar nāvēžiem, viņi mēģinās Poteru sagūstīt, nevis nogalēt. Dumidors vienmēr daudzināja — Pats-Zini-Kas grib nonāvēt Poteru pats savām rokām. Tāpēc pavadoņiem par savu ādu nāktos bažīties krietni vairāk, viņus nāvēži nežēlos.

Mahorka laikam šim stāstam tomēr diez ko neticēja, taču Tramdāns jau no drānu krokām bija izvilcis kādu pusduci tādu kā olu biķerīšu, ko izsniedza gaidītājiem, salējis tur pa malciņam daudzsulu mikstūras.

—   Nu tad…

Rons, Hermione, Freds, Džordžs, Flēra un Mahorks iedzēra. Mikstūra iecirtās kaklā, visiem aizrāvās elpa un sejas sašķobījās. Tad vaibsti sāka virmot un mainīties gluži kā kūstošs vasks. Hermione un Mahorks stiepās garāki, Rons, Freds un Džordžs sarāvās. Brāļiem mati kļuva tumšāki, savukārt Hermiones un Flēras cirtas likās ieraujamies atpakaļ galvas ādā.

Tramdāns, it kā nekas nebūtu lēcies, raisīja vaļā līdzi atnestos maisus — kad viņš izslējās, Dērsliju virtuvē elsa un pūta seši Hariji Poteri.

Freds un Džordžs, viens otru uzlūkojuši, vienā balsī iesaucās: — Uhū, tagad esam pilnīgi vienādi!

—    Nezinu gan, manuprāt, es tomēr esmu smukāks, — noteica Freds, aplūkodams savu atspulgu tējkannā.

—   Arrprāts, — iesaucās Flēra, uzmetusi skatu savam atspulgam mikroviļņu krāsns durtiņās, — Bil, neskaties, es esmu brriesmīga.

—   Tiem, kam drēbes tagad ir par lielu, te dabūjamas mazākas, — Tramdāns paskaidroja, norādīdams uz pirmo maisu, — un otrādi. Neaizmirstiet brilles, tās ir sānu kabatiņā. Kad būsiet saģērbušies, otrajā maisā atradīsiet bagāžu.

īstais Harijs prātoja, ka neko dīvaināku nav pieredzējis, un dīvainību pieredzēts bija ne mazums. Seši dubultnieki rakņājās pa maisiem, vilka ārā drānas, lika uz acīm brilles, krāva maisos savas drēbes. Brīdī, kad visi vienā mierā sāka izģērbties, Harija miesas izrādot daudz nekautrīgāk, nekā būtu izrādījuši savējās, uzmācās vēlme palūgt, lai cieņa pret viņu tomēr būtu lielāka.

—    Es zināju, ka Džinnija melo par to tetovējumu, — paziņoja Rons, nopētīdams kailo krūškurvi.

—   Harij, redze tev patiešām ir briesmīga, — nopūtās Hermione, uzliekot brilles.

Kad visi bija saposušies, viltus Hariji no otra maisa paņēma mugursomas un būrus, kuros sēdēja polārpūču izbāzeņi.

—    Nu tā, — noteica Tramdāns, kad Dērsliju virtuvē beidzot stāvēja septiņi vienādi ģērbti Hariji identiskās brillēs un ar vienam un tām pašām paunām pie kājām. — Pāri būs šādi — Mahorks dosies projām kopā ar mani, mēs lidosim uz slotām…

—   Kāpēc tad es ar tevi? — noņurdēja Harijs, kas stāvēja vistuvāk ārdurvīm.

—     Tāpēc, ka tevi nedrīkst izlaist no acīm, — noņurdēja Tramdāns, un, tiešām, viņa burvju acs nenovērsās no Mahorka, kad viņš turpināja: — Artūrs un Freds…

—     Es esmu Džordžs, — atbildēja dvīnis, uz kuru norādīja Tramdāns. — Vai tad mūs nav iespējams atšķirt vienu no otra pat Harija ādā?

—   Piedod, Džordž…

—   Es tikai raustu tevi aiz zižļa, es esmu Freds…

—   Beidziet ņemties! — bārās Tramdāns. — Otrs dvīnis — lai kas tu arī būtu, Džordžs vai Freds, būsi kopā ar Remusu. Delakūras jaunkundze…

—    Mēs ar Flēru lidosim uz testrāla, — iejaucās Bils. — Viņai slotas diez ko nepatīk.

Flēra nostājās Bilam lidzās, un viņam sejā uzplauka valga padevība. Harijs no sirds cerēja, ka šāda izteiksme viņa sejā ir redzama pirmo un pēdējo reizi.

—   Grendžera jaunkundze un Kingslijs arī ar testrālu…

Hermione, pirms brīža mazliet uztraukusies, atsmaidīja jau

krietni drošāk — Harijs zināja, ka ari viņa uz slotaskāta nejūtas īpaši droši.

—    Tātad vēl paliekam mēs ar tevi, Ron! — mundri iesaucās Tonksa un, mādama ar roku savam ceļabiedram, apgāza krūžu plauktu.

Rons gan neizskatījās ne tuvu tik atvieglots kā Hermione.

—   Tad tu būs' ar man, ko, Harij. Nav nekas pretim? — Hagrids ierunājās nedaudz tramīgs. — Mēs ar moc', redz, slotai un testrāļam es i par smag'. Un uz sēžamviet' ar daudz viet's aiz man nepaliek, tad nu tu iekš blakusvāģ'.

—   Lieliski, — ne visai droši atsaucās Harijs.

—   Mūsuprāt, nāvēži domās, ka tu esi uz slotas, — paskaidroja Tramdāns, kas, šķiet, nojauta, kā jūtas Harijs. — Strupam ir bijis gana laika, lai izstāstītu par tevi visu, ko viņš vēl nebija paguvis, tāpēc, ja uzskriesim virsū nāvēžiem, viņi, cerams, izvēlēsies vienu no Poteriem, kas uz slotas jūtas kā mājās. Labi, — viņš turpināja, aizsiedams maisu ar viltus Poteru drēbēm un jau klibodams uz durvju pusi, — mums vēl atlikušas minūtes trīs. Sētasdurvis varam neslēgt, tās neaizkavēs nāvēžus, kad viņi ieradīsies… Ejam…

Harijs iesteidzās priekšnamā, lai paņemtu mugursomu, ugunsbultu un Hedvigas būri, tad panāca pārējos — jau tumšajā pagalma dārziņā. Visapkārt zibēja slotas. Kingslijs jau bija palīdzējis Hermionei tikt lielajam, melnajam testrālam mugurā, Bils šobrīd balstīja Flēru, kas kāpa mugurā otram. Hagrids, uzlicis acenes, stāvēja pie motocikla.

—   Vai tas pats? Siriusa motocikls?

—   Kā ta', — atsaucās Hagrids, starojošām acīm vērdamies pretim. — Un, kad tu beidzamo reiz' brauc uz tā, tad tu, Harij, bij' tik liels kā man plauksta!

Kāpjot blakusvāģi, Harijs jutās apcelts. Te nu viņš bija — teju metru zemāk par visiem pārējiem; Rons pasmaidīja, jo Harijs izskatījās kā mazs puika rotaļu mašīnītē. Mugursomu un slotu Harijs iebāza dziļāk blakusvāģi, sev pie kājām, bet Hedvigas būri iespieda starp ceļgaliem. Sēdēšana izrādijās pagalam neērta.

—   Artūrs te šo to i pielabojs, — Hagrids stāstīja, nemaz nemanīdams Harija neērtības. Tad milzis uzsēdās uz motocikla pats, tas nočīkstēja vien un noslīga par pussprīdi zemāk. — Tam tagad ir daž' lab' uzlabojum' rokturos. Š'to izdomāj es pats.

Ar drukno pirkstu viņš norādīja uz violetu pogu līdzās spidometram.

—     Lūdzu, uzmanies, Hagrid, — milzim piekodināja Vīzlija kungs, kas tagad stāvēja viņiem līdzās ar slotu rokā. — Es vēl aizvien neesmu pārliecināts, ka to der likt lietā, un es cieši ieteiktu to izmantot tikai ārkārtējas nepieciešamības gadījumā.

—   Tātad, — atkal ierunājās Tramdāns, — lūdzu, vai visi ir gatavi? Es gribētu, lai mēs visi dodamies projām vienlaikus, citādi viss pagalam.

Visi uzkāpa uz slotām.

—  Tagad, Ron, turies cieši, — sacīja Tonksa, un Harijs redzēja, kā Rons uzmet vainīgu mirkli Vilksonam un tikai tad apvij rokas Tonksai ap vidukli. Hagrids iedarbināja motociklu — tas ierēcās kā pūķis, un blakusvāģis sāka drebēt.

—   Lai visiem veicas, — uzsauca Tramdāns. — Tiksimies apmēram pēc stundas Midzeņos. Es skaitu līdz trīs. Viens… divi… TRĪS.

Motocikls ar joni ierūcās, un Harijs juta, ka blakusvāģis nejēgā saļogās; viņi strauji cēlās augšup, acis mazliet asaroja, un vējš pluinīja matus. Visapkārt augšup šāvās ari slotas. Garām aizzibēja testrāla garā, melnā aste. Hedvigas būra un mugursomas nospiestās kājas iesāpējās un sāka tirpt. Bija tik neērti, ka tik tikko uz atvadām izdevās uzmest skatienu Dzīvžogu ielas ceturtajam namam. Kad Harijs pavērās pāri blakusvāģa malai, viņš vairs nesaprata, kura no mājām ir īstā. Viņi cēlās arvien augstāk un augstāk…

Un tad pēkšņi nez no kurienes, no nakts tumsas visapkārt savilkās ielenkums. Savi trīsdesmit kapucēs slēptu, planējošu stāvu bija sastājušies aplī, kurā gribot negribot bija iesprukuši Ordeņa locekļi…

Kliedzieni, zaļi zibšņi no visām pusēm — Hagrids ierēcās, un motocikls apsviedās vēkšpēdus. Harijs zaudēja sajēgu, kur īsti atrodas, — virs galvas ņirbēja ielu spuldzes, visapkārt klaigas, viņš turējās pie blakusvāģa malām tā, it kā no tā būtu atkarīga viņa dzīvība. Hedvigas būris, ugunsbulta un mugursoma sāka šļūkt sazin kur laukā…

—   Nē… Hedviga!

Slota aizlidoja tumsā, taču viņš paguva saķert mugursomas lenci un būra kores gredzenu brīdī, kad motocikls atkal sagriezās, kā nākas. Sekundi gara atelpa, un tad vēlreiz nošķīda zaļa gaisma. Pūce ievaidējusies nokrita uz būra grīdas.

» SO *

Nē… NE!

Bet pūce gulēja būrī nekustīga un nožēlojama kā salauzta rotaļlieta. Harijs nespēja to aptvert un par tiem citiem baiļojās kā vēl nekad. Atskatījies viņš ieraudzīja ņudzošu stāvu murskuli, zaļas gaismas zibšņus, četrus cilvēkus pa pāriem aiztraucamies tālumā, tikai ej nu sazini, kas tie bija…

—    Hagrid, mums jāgriežas atpakaļ, mums jāgriežas atpakaļ! — viņš centās pārkliegt motora pērkonu, izraudams zizli, nogrūzdams Hedvigas būri uz grīdas, vēl aizvien nespēdams noticēt, ka pūce ir mirusi. — Hagrid, GRIEZIES ATPAKAĻ!

—    Man teikts nogādāt tev', kur droš' viet', Harij! — noaurojās Hagrids un piedeva gāzi.

—   Apstājies — APSTĀJIES! — Harijs kliedza. Bet, kad viņš atkal atskatījās, gar ausi aizšāvās divas zaļas gaismas šautras — no apļa bija nošķīrušies četri nāvēži un dzinās pakaļ, tēmēdami Hagrida platajā mugurā. Hagrids strauji sagrieza motociklu, taču nāvēži neatstājās. Bēgļiem nopakaļ aizšāvās vēl vairāki lāsti, un Harijs blakusvāģi pieliecās zemāk, lai izvairītos. Pagriezies atpakaļ, viņš iekliedzās: — Stulbo! — un no viņa zižļa izšāvās sarkanas gaismas zibsnis, likdams nāvēžu ierindai pašķirties.

—   Turas, Harij, ar š'to šamējiem būs gana! — ierēcās Hagrids un tieši tobrīd drukno pirkstu ietrieca zaļā pogā līdzās degvielas daudzuma rādītājam.

No izpūtēja izšāvās siena — īsts, pamatīgs ķieģeļu mūris. Atskatījies Harijs redzēja to izplājamies platumā. Trīs nāvēži paguva strauji pagriezties, taču ceturtais izrādījās ne tik liels veiksminieks — viņš pazuda no redzesloka un tad kā akmens krita lejup līdz ar sašķaidītās slotas atlūzām. Viens no biedriem atpalika, lai nelaimīgo paglābtu, bet tad abus nāvēžus un gaisā uzburto sienu aprija tumsa. Hagrids, sakņupis pār stūri, traucās uz priekšu vēl jo ātrāk.

Harijam gar ausīm no divu atlikušo nāvēžu zižļiem aizšāvās vēl vairāki mērdējoši lāsti. Mērķis vēl aizvien bija Hagrids. Harijs atbildēja ar dažu labu apdullinošo burvestību. Sarkanie un zaļie zibšņi gaisā sadūrās, debesis piešķiezdami ar daudzkrāsainām dzirkstelēm. Harijs drudžaini ieprātojās, ka vientieši, tur, lejā, droši vien galīgi nesaprot, kas notiek…

—   Vēl viens piegājiens, turas! — atkal iesaucās Hagrids un nospieda otru pogu. šoreiz no izpūtēja izšāvās milzīgs tīkls, bet nāvēži tam bija gatavi. Viņi veiksmīgi pašāvās sāņus, lai izvairītos no valgiem, turklāt abus panāca biedrs, kurš bija aizkavējies, lai glābtu kritēju: tas pēkšņi iznira no tumsības, un tagad pakaļ motociklam, raidīdami lāstus, dzinās trīs ienaidnieki.

—    Ar šo vai'dzētu būt gana, Harij, tik turas! — Hagrids nokliedzās, un Harijs redzēja, kā milzis ar plaukstu uzbliež pa violeto pogu līdzās spidometram.

No izpūtēja ar rēkoņu izlauzās baltzili kvēlojoša pūķuguns, un, metālam žēli novaidoties, motocikls aizšāvās uz priekšu kā lode. Nāvēži pasviedās sāņus, lai izvairītos no mērdējošajām liesmām. Vienlaikus bija jūtams, ka blakusvāģis draudīgi nozvārojas — paātrinājums bija sarāvis skavas, kas to turēja klāt motociklam.

—  Viss i lab', Harij! — sauca Hagrids, ko milzu paātrinājums bija atsviedis garšļaukus uz muguras. Stūrmaņa nebija, un blakusvāģis sāka bīstami līgoties motocikla saceltajā gaisa vērpetē.

—   Es, Harij, vis nokārtos, tik neuztraucas! — Hagrids ieaurojās un no jakas iekškabatas izrāva savu puķaini sārto lietussargu.

—   Hagrid! Nē! Ļauj man!

—   LĀPĪTUM!

Atskanēja apdullinošs blīkšķis, un blakusvāģis atšķēlās no motocikla. Harijs šāvās uz priekšu, inerces dzīts, bet tad blakusvāģis sāka krist…

Izmisumā Harijs pavērsa zizli pret blakusvāģi un iekliedzās: — Spārnārnium vieglālia!

Blakusvāģis cēlās augšup kā korķis, nevadāms, bet vismaz lidojošs: taču atvieglojums ilga tikai mirkli, jo garām atkal aizšāvās vairāki lāsti — nāvēžu trijotne strauji tuvojās.

—   Es nāk', Harij! — tumsībā atskanēja Hagrida kliedziens, taču Harijs juta, ka blakusvāģis atkal šļūk arvien zemāk. Pieplacis pie grīdas, Harijs notēmēja apmēram pa vidu uzbrūkošo stāvu ierindai un iekliedzās: — Aizturies!

Burvestība trāpīja vidējam nāvēdim tieši krūtīs — uz mirkli viņš sastinga gaisā paplestām rokām, it kā būtu ietriecies neredzamā barjerā — otrs gandrīz uzskrēja viņam virsū…

Tad blakusvāģis sāka krist lejup kā akmens. Atlikušais nāvēdis izšāva vēl vienu lāstu, un tas aizsvilpa tik cieši garām, ka Harijam nācās nosprukt aizsegā zem blakusvāģa malas, tā ka, atsities pret sēdekļa atzveltni, viņš izsita zobu…

—   Es tūlīt i klāt, Harij, tūlīt būs!

Milzu roka sakampa Hariju aiz čupra un izrāva viņu no krītošā blakusvāģa. Uzrausies uz motocikla sēdekļa, I larijs paguva sakampt arī mugursomas pleca siksnu. Viņš attapās, ar muguru atslējies pret Hagridu. Motocikls šāvās augšup, projām no diviem nāvēžu kaujiniekiem. Harijs izspļāva asinis, notēmēja zizli pret krītošo blakusvāģi un nokliedzās: — Šķistum!

Blakusvāģim uzsprāgstot, Harijam sirdī iedzēla drausmīgas, neizturamas sāpes par Hedvigu; sprādzienam tuvāko nāvēdi triecienvilnis norāva no slotas, un viņš krita. Ari viņa biedrs atpalika un pazuda no redzesloka.

—  Piedo', Harij, piedo', — novaidējās Hagrids, — man nevaidzēj' mēģināt pašam ko iesākt… tev tur nav viet's…

—   Nekas, tikai brauc! — Harijs nokliedza, jo no tumsas iznira vēl divi nāvēži, kas strauji tuvojās.

Atkal sāka šķīst lāsti, tāpēc Hagrids ņēmās grozīt stūresratu. Harijs saprata, ka viņa nedrošās sēdvietas dēļ Hagrids neuzdrīkstas vēlreiz likt lietā pūķuguns pogu. Harijs uz vajātāju pusi raidīja vienu apdullināšanas burvestību pēc otras. Lai izvairītos no tām, nāvēži bija spiesti turēties mazliet atstatu. Zēns izšāva vēl vienu kavējošu lāstu. Tuvākais nāvēdis pagriezās, lai izvairītos no tās, un kapuce noslīdēja viņam no galvas. Nākamās apdullināšanas burvestības sarkanajā atblāzmā Harijs ieraudzīja Stenlija Šanpaika — Stena — dīvaini atsvešināto seju…

—   Ttikšrokdžimpiņ! — Harijs iekliedzās.

—   Tas ir viņš, šis ir īstais!

Kapuces vēl aizvien aizsegtā nāvēža kliedziens pārskanēja pat motocikla motora dārdus. Nākamajā acumirklī abi vajātāji atpalika un pagaisa no skata.

—   Harij, kas i? — Hagrids kliedza. — Kur šie palik'?

—   Es nezinu!

Bet Hariju pārņēma bailes — kapuces slēptais nāvēdis bija iekliedzies "šis ir īstais" — kā gan viņš to zināja? Viņš pavērās šķietami tukšajā tumsā un sajuta, cik tā draudīga. Kur viņi bija?

Viņš piesardzīgi pārsēdās ar skatu uz priekšu un cieši ieķērās Hagrida kamzoļa mugurā.

—    Hagrid, iedarbini vēlreiz to pūķuguni, laižamies projām no šejienes!

—   Tad tik turas, Harij!

Atkal atskanēja apdullinošais, griezīgais rēciens, un no izpūtēja izšāvās baltzilās liesmas — Harijs juta, ka slīd atpakaļ, teju zaudējot saķēri ar sēdekli, ka Hagrids gāžas atpakaļ, tikko spēdams noturēt stūri rokās…

—    Šķiet, mēs i atrāvuš's, Harij, būs lab'! — Hagrids ieaurojās.

Taču Harijs nebija par to pārliecināts — bailes neatstājās, un viņš

turpināja atskatīties te pār kreiso, te pār labo plecu, skaidri apjauzdams, ka vajātāji atkal parādīsies… kāpēc viņi bija atpalikuši? Vienam taču vēl bija zizlis… "Tas ir viņš, šis ir īstais!" … Sauciens bija atskanējis mirkli pēc tam, kad viņš mēģināja atbruņot Stenu…

—    Mēs tūlīt i klāt, Harij, vēl mazdrusku! — Hagrids nobļāvās.

Harijs juta, ka motocikls laižas lejup, kaut arī gaismas uz zemes

vēl aizvien izskatījās kā tālas zvaigznes.

Bet tad rēta pierē uzsprāga svelošā sāpē: abpus motociklam parādījās pa nāvēdim, divi nopakaļ raidīti nāvējošie lāsti aizšāvās garām par mata tiesu…

Un Harijs ieraudzīja viņu. Voldemorts traucās kā vēja nesti dūmi, nebija ne slotas, ne testrāla. Čūskas seja iznira no tumsas, un baltie pirksti jau kuro reizi slēja augšup zizli…

Hagrids bailēs iekliedzās un piķēja lejup. Turēdamies pie Hagrida tik cieši, it kā no tā būtu atkarīga viņa dzīvība, Harijs virmojošajā tumsībā uz labu laimi raidīja apdullināšanas burvestības. Garām pašāvās kāds krītošs ķermenis — tātad trāpīts, bet tad atskanēja pamatīgs blīkšķis un no motora izšāvās dzirksteļu kūlis. Motocikls tagad griezdamies piķēja, pilnīgi nevadāms…

Garām atkal aizšāvās zaļas gaismas šautras. Vairs nebija saprotams, kur debesis, kur zeme. Rēta vēl arvien svila, uzvēdīja nāves elpa. Kāds — kapucē, uz slotaskāta — parādījās turpat līdzās, pacēla roku…

—   NĒ!

Ar varenu dusmu kliedzienu Hagrids no motocikla metās virsū nāvēdim. Harijs šausmās redzēja, ka gan Hagrids, gan nāvēdis pagaist no skata, jo slotaskāts abus vairs nespēja noturēt…

Ceļgalus piespiedis krītošajam motociklam, Harijs saklausīja Voldemortu iekliedzamies: — Mans!

Viss bija galā — viņš nedz redzēja, nedz dzirdēja, kur ir Voldemorts. Vēl viens nāvēdis pasviedās sāņus, lai neaizšķērsotu ceļu vadonim, tad atskanēja: — Avada…

Rēta tā iesmeldzās, ka I Iarijam acis neviļus aizmiedzās, bet tad viņa zizlis pēkšņi sāka darboties pats uz savu roku. Harijs juta, ka tas kā milzīgs magnēts izgriež roku. Cauri puspievērtajiem plakstiņiem zēns ieraudzīja nošķīstam ugunīga zelta šalti, tad kaut kas nosprakšķēja un kāds bezspēcīgā niknumā iebrēcās. Auroja pēdējais nāvēdis; Voldemorts kliedza: — Nē! — Harijs pēkšņi apjēdza, ka turpat degungalā vīd pūķuguns poga. Ar brīvo roku viņš ieblieza pa pogu, un motocikls atkal izvirda liesmas, brāzdamies tieši lejup.

—  Hagrid! — Harijs kliedza, ar pēdējiem spēkiem turēdamies pie motocikla. — Hagrid! Šurpum Hagridu!

Gravitācijas dzīts, motocikls traucās arvien ātrāk. Pieplacināts pie stūres, Harijs redzēja tikai tālīnās gaismiņas, kas strauji tuvojās. Nāksies triekties pret zemi, un tur nekas nebija līdzams. Aiz muguras atskanēja vēl viens kliedziens…

—   Zizli, Selvin, padod šurp savu zizli!

Voldemortu viņš vispirms sajuta un tikai tad ieraudzīja. Pavēries sāņup, viņš ieskatījās sarkanajos redzokļos, būdams pārliecināts, ka tūliņ mirs un kā pēdējo redzēs Voldemortu, kas gatavs viņu nolādēt vēlreiz…

Un tad Voldemorts izgaisa. Pavēries lejup, Harijs ieraudzīja tur guļam Hagridu. Zēns no visa spēka parāva stūri, lai neuztriektos viņam virsū, vienlaikus mēģinādams uztaustīt bremzes sviru, un tad ar apdullinošu, dunošu būkšķi iegāzās aizaugušā, dūņu pilnā dīķī.

PIEKTA NODAĻA KRITUŠAIS KAROTĀJS

Hagrid?

-HAGRID!

Harijs ar mokām izrausās no metāla lūžņu un ādas lēveru kaudzes, rokām grimstot dūņās. Nebija skaidrs, kur palicis Voldemorts, kuru katru bridi no tumsas varēja iznirt nīstamie čūskas vaibsti. Gar zodu un no pieres tecēja kaut kas karsts. Izrāpies no dīķa, viņš streipuļoja uz Hagrida pusi, milzis gulēja kā akmens — liels, tumšs, nekustīgs.

—   Hagrid? Hagrid, atsaucies…

Taču tumšais blāķis pat nepakustējās.

—   Kas te ir? Vai Poters? Vai tu esi Harijs Poters?

Vīrieša balsi Harijs nepazina. Tad sieviete iesaucās: — Viņi nokrita, Ted! Nokrita dārzā!

Harijam acu priekšā viss sagriezās.

—    Hagrid, — viņš apdullis atkārtoja, un tad ceļgali saļodzījās.

Kad Harijs nāca pie sajēgas, viņš gulēja uz muguras tādos kā spilvenos. Sāni un labā roka svila. Trūkstošais zobs bija ieaudzis atpakaļ. Rēta uz pieres vēl arvien pukstēja.

—   Hagrid?

Viņš atvēra acis un ieraudzīja, ka guļ uz dīvāna nepazīstamā, lampas izgaismotā viesistabā. Turpat netālu uz grīdas gulēja viņa slapjā un dubļiem nošķiestā mugursoma. Hariju uztraucies vēroja gaišmatains, tukls vīrs.

—     Ar Hagridu, dēliņ, viss kārtībā, — vīrs atsaucās, — viņu aprūpē mana sieva. Kā pašam? Vai vēl kas lauzts? Es savedu kārtībā ribas, zobu un roku. Starp citu, mani sauc Teds. Es esmu Teds Tonkss — Doras tēvs.

Harijs pietrūkās sēdus par daudz strauji — acu priekšā uzzibsnīja zvaigznes, uzmācās nelabums un reibonis.

—   Voldemorts…

—    Lēnāk, lēnāk, — ieteicās Teds Tonkss, uzlikdams roku Harijam uz pleca un noguldīdams viņu atpakaļ spilvenos. — Satriecāties briesmīgi. Kas īsti tur notika? Vai motocikls noplīsa? Vai Artūram Vīzlijam atkal kas nogāja greizi ar tiem vientiešu agregātiem?

—   Nē, — atbildēja Harijs, rētai pukstot kā uzšķērstai. — Nāvēži, vesels bars… mums dzinās pakaļ…

—   Nāvēži? — Teds skarbi pārjautāja. — Tas ir kā — nāvēži? Cik sapratu, viņi nezināja, ka tevi pārvieto šonakt, es sapratu…

—   Viņi zināja, — teica Harijs.

Teds Tonkss pavērās augšup uz griestiem, it kā spētu redzēt tiem cauri.

—    Nu, tātad aizsargburvestības darbojas, vai ne? Te klāt nevar tikt, lai no kuras puses.

Tagad bija skaidrs, kāpēc Voldemorts izgaisis. Tas droši vien notika mirklī, kad motocikls šķērsoja Ordeņa burvestību barjeru. Atlika vien cerēt, ka burvestības ir gana stipras, — šajā pašā mirklī virs viņiem droši vien lidinājās Voldemorts, meklēdams iespēju ielauzties it kā lielā, acīm nesaredzamā burbulī.

Viņš nolaida kājas uz grīdas — vajadzēja redzēt Hagridu, lai noticētu, ka milzis ir dzīvs. Tikko zēns bija piecēlies, atsprāga durvis un istabā iespraucās Hagrids. Viņa seju klāja dubļi un asinis, milzis piekliboja, taču citādi izskatījās apbrīnojami dzīvīgs.

—   Harij!

Apgāzdams divus smalkus galdiņus un podu ar mājas svētību, milzis divos soļos pārvarēja attālumu lidz Harijam un apskāva zēnu ar tādu spēku, ka gandrīz salauza tikko sadziedētās ribas. — Apžēliņ, Harij, kā tu izkūlies? Es jau domāj', ka mēs abi i pagalam.

—   Jā, man ari tā likās. Nespēju noticēt…

Harijs aprāvās — viņš bija ieraudzījis sievieti, kas ienāca istabā Hagridam nopakaļ.

—   Tu! — viņš iekliedzās un iegrūda roku kabatā, bet tā bija tukša.

—   Tavs zizlis, dēls, ir te, — noteica Teds, uzsizdams ar to Harijam pa roku. — Bija izkritis, es pacēlu. Un tu pašlaik kliedz uz manu sievu.

—   Ai, es… piedodiet.

Kad Tonksa kundze pienāca tuvāk, viņa vairs nešķita tik ļoti līdzīga māsai Bellatrisei — mati viņai bija gaiši, brūngani, arī acis platākas un laipnākas. Tomēr pēc Harija izsauciena viņas skatienā tomēr iezagās kripatiņa augstprātības.

—    Kur mūsu meita? — viņa jautāja. — Hagrids teica, ka iesprukāt lamatās. Kur ir Nimfadora?

—    Nezinu, — Harijs atbildēja. — Mēs nezinām, kas noticis ar pārējiem.

Tonksa kundze un viņas vīrs saskatījās, un Harijam pakrūtē uzvilnīja bailes un vainas apziņa. Ja kāds no pārējiem būs gājis bojā, vainīgs būs viņš, tikai un vienīgi viņš. Viņš bija piekritis šim plānam, iedevis savus matus…

—    Ejslēga, — viņš ieminējās, pēkšņi atcerēdamies vēl vienu detaļu. — Mums jātiek lidz Midzeņiem, lai uzzinātu… tad mēs jums paziņosim… vai Tonksa paziņos, kad viņa tur…

—    Ar Doru viss būs kārtibā, Dromeda, — Teds sacīja. — Viņa zina, ko dara, viņa ne reizi vien iekūlusies pamatīgās nepatikšanās ar auroriem. Ejslēga ir tur, — viņš uzrunāja Hariju. — Pēc trim minūtēm, ja labpatīk.

—   Jā, labpatīk gan, — Harijs atbildēja. Viņš paķēra mugursomu, uzsvieda to plecā. — Es…

Viņš paskatījās uz Tonksa kundzi, gribēdams atvainoties par bailēm, kādās viņa iegrūsta un par ko viņš jutās tik drausmigi atbildīgs, taču vārdi, kas iešāvās prātā, šķita tik tukši un liekulīgi.

—   Es pateikšu Tonksai… Dorai… lai viņa sazinās ar jums, kolīdz… paldies, ka salāpījāt mūs, paldies par visu. Es…

Viņš bija priecīgs tikt laukā no istabas un nopakaļ Tedam Tonksam pa mazu gaitenīti aizsprukt līdz guļamistabai. Tūdaļ, saliecies zemu jo zemu, lai neapdauzītu galvu pret durvju aplodu, ienāca arī Hagrids.

—   Te nu būs, dēls. Tā ir ejslēga.

Tonksa kungs norādīja uz naktsgaldiņu, kur gulēja maza matu suka ar sudraba rotājumiem.

—   Paldies, — noteica Harijs, pastiepdams pirkstu uz sukas pusi, gatavs doties projām.

—     Pagaid' drusku, — bilda Hagrids, palūkodamies apkārt. — Harij, bet kur ta' Hedviga?

—   Viņa… viņa sašauta, — Harijs atbildēja.

Zaudējuma apziņa uzbrāzās ar joni — kauns par sevi pašu un acīs sakāpušas svilinošas asaras. Pūce bija viņa uzticamā līdzgaitniece, viņa drošākā saikne ar burvju pasauli Dērsliju laikos.

Hagrids pastiepa savu milzīgo roku un sāpīgi uzblīkšķināja Harijam pa plecu.

—    Nu, nu, — milzenis strupi sacija. — Nu jau. Viņai dzīve bij' skaista un gara.

—    Hagrid! — brīdināja Teds Tonkss, jo matu suka iezaigojās spilgti zila. Hagrids tik tikko paguva piedurt tai pirkstu.

Sajūta bija tāda, it kā neredzams āķis iekamptos kaut kur nabas apvidū un, kamēr pirksti pie ejslēgas kā pielipuši, tikpat neredzama aukla viņus ar Hagridu rautu uz priekšu, nebūtībā, projām no Tonksa kunga. Pēc pāris sekundēm Harija pēdas atsitās pret cietzemi un viņš nokrita kņūpus uz plaukstām un ceļgaliem —jau Midzeņu pagalmā. Ausīs iesitās klaigas. Aizsviedis sāņus apdzisušo matu suku, Harijs, viegli līgodamies, piecēlās un ieraudzīja Vīzlija kundzi un Džinniju skrienam lejup pa sētas lieveņa trepītēm. Turpat līdzās kājās slējās arī Hagrids, smagi piezemējies.

—   Harij? Tu esi īstais Harijs? Kas bija? Kur pārējie? — pa gabalu sauca Vizlija kundze.

—   Kā!? Vai tad neviens vēl nav atgriezies? — Harijs izdvesa.

Atbilde bija skaidri lasāma Vīzlija kundzes nobālušajā sejā.

—    Nāvēži jau gaidīja, — Harijs paskaidroja. — Mūs aplenca, kolīdz pacēlāmies gaisā — viņi zināja, ka viss notiek šonakt… un es nezinu, kas ar pārējiem. Četri dzinās pakaļ mums. Mukām, cik spēka, un tad mūs panāca Voldemorts…

Harijs dzirdēja, kā balsī iezogas mēģinājums attaisnoties, lūgums saprast, kāpēc viņš nezina teikt, kas piemeklējis Vīzlija kundzes dēlus, taču…

—   Labi, ka ar tevi viss ir kārtībā, — viņa sacīja un apskāva Hariju, kaut gan viņš pats šaubījās, vai apskāvienu maz pelnījis.

—   Vai tev nav kāda brendij' šļuka, Mollij? — mazliet trīcošā balsī apvaicājās Hagrids. — Tik' ārstnieciskam nolūkam?

Vīzlija kundze būtu varējusi prasīto uzburt, taču aizsteidzās atpakaļ uz greizo namiņu, tāpēc Harijs noprata, ka viņa uz bridi vēlas palikt viena. Savukārt Džinnija, uzlūkota un klausīdama vārdos neizteiktajam lūgumam, nekavējoties ņēmās stāstīt visu, ko zina.

—    Ronam un Tonksai vajadzēja atgriezties pirmajiem, taču viņi nokavēja savu ejslēgu, tā atgriezās viena pati, — viņa sacīja, norādīdama uz sarūsējušu eļļas kanniņu, kas gulēja turpat netālu. — Un ar to, — viņa pamāja uz senatnīgas sporta čības pusi, — bija jāpārrodas tētim ar Fredu, viņi bija paredzēti kā otrie. Jūs ar Hagridu bijāt trešie, un, — viņa ielūkojās pulkstenī, — ja vien Džordžs ar Vilksonu paguvuši, pēc kādas minūtes šeit būtu jāparādās arī viņiem.

Atgriezās Vīzlija kundze ar brendija pudeli. Viņa to pasniedza Hagridam. Milzis to atkorķēja un izdzēra vienā malkā.

—    Mammu! — iekliedzās Džinnija, norādīdama dažus soļus tālāk.

Tumsā bija parādījusies zila gaisma. Tā auga arvien lielāka un spilgtāka, virpulī parādījās Vilksons un Džordžs, un tad viņi krita. Harijs uzreiz saprata, ka nav labi: Vilksons balstīja bezsamaņā kritušo Džordžu, un Vīzliju dvīņa seja bija nošķiesta asinīm.

Harijs metās uz priekšu un satvēra Džordžu aiz kājām. Divatā viņi ar Vilksonu ienesa Džordžu mājā un cauri virtuvei aizstiepa līdz viesistabai, kur ievainoto noguldīja uz dīvāna. Kad Džordža sejai pārslīdēja lampas gaisma, Džinnija ievaidējās un Harijam sagriezās iekšas: Džordžam trūka vienas auss. Visas galvas puse un kakls mirka baisi košsarkanās asinīs.

Vīzlija kundze tik tikko bija paguvusi pievērsties dēlam, kad Vilksons, sagrābis Hariju aiz augšdelma, ne pārāk saudzīgi aizvilka viņu atpakaļ uz virtuvi, kurā pa sētas durvīm joprojām centās iespraukties Hagrids.

—    Oi! — Hagrids sašutis iesaucās. — Laid viņ' vaļam! Laid Hariju vaļam!

Vilksons nelikās zinis.

—   Kas tupēja kaktā, kad Harijs Poters pirmo reizi ienāca manā Cūkkārpas kabinetā? — viņš jautāja, sapurinādams Hariju. — Atbildi!

—   Dūņpirkstis akvārijā, ne?

Vilksons, palaidis Hariju vaļā, atslējās pret virtuves skapīti.

—   Kas tas bij'? — Hagrids ierēcās.

—   Piedod, Harij, bet man vajadzēja pārbaudīt, — aprauti izdvesa Vilksons. — Mūs nodevuši. Voldemorts zināja, ka tevi pārvieto šonakt, un to varēja izpaust tikai tie, kas bija tieši iesaistīti plānā. Ja nu tavā vietā būtu dubultnieks…

—   Tad ko tu nepārbaud' man'? — elsdams un vēl arvien spraukdamies iekšā pa durvīm, jautāja Hagrids.

—   Tu esi pusmilzis, — atbildēja Vilksons, Hagridu uzlūkodams. — Daudzsulu mikstūra iedarbojas tikai uz cilvēkiem.

—   Neviens no Ordeņa locekļiem nevarēja izstāstīt Voldemortam, ka mēs pārvietojamies šonakt, — Harijs nogrozīja galvu. Doma bija drausmīga, kam tādam vienkārši nebija iespējams noticēt. — Voldemorts uzradās tikai pašās beigās, sākumā viņš nezināja, kurš no Poteriem esmu es. Būtu viņš zinājis visu, uzreiz zinātu, ka es būšu kopā ar I Jagridu.

—    Voldemorts uzradās? — skarbi pārjautāja Vilksons. — Kas notika? Kā tu izglābies?

Harijs īsumā izstāstija, kā nāvēži acīmredzot nopratuši, ka tikuši uz pēdām īstajam Harijam, kā bija atstājušies un, pēc visa spriežot, izsaukuši Voldemortu, kas parādījies īsi pirms tam, kad viņi ar Hagridu paglābās pie Tonksas vecākiem.

—   Viņi pazina tevi? Bet kā? Ko tu tādu darīji?

—   Es… — Harijs pūlējās atcerēties. Viss ceļojums tagad prātā bija saplūdis vienā baiļpilnā juceklī. — Ieraudzīju Stenu Šanpaiku… zini, to Knakts autobusa konduktoru? Un centos viņu atbruņot, nevis… nu, viņš taču pats nesaprot, ko dara, ne? Viņš droši vien ir novaldots!

Vilksons izskatījās satriekts.

—    Harij, atbruņošanas laiks ir pagājis! Tie cilvēki grib tevi sagūstīt un nogalināt! Vismaz apdullini viņus, ja neesi gatavs nogalināt!

—   Mēs bijām tik augstu! Stens nav pats savā ādā, un, būtu es viņu apdullinājis, viņš kristu un mirtu gluži kā no Avada kedavra! Tukšrokdžimpiņ pirms diviem gadiem paglāba mani no Voldemorta, — Harijs spītīgi izspēra. Vilksons viņam atsauca atmiņā ņirdzīgo elšpūti Zahāriju Smitu, kas izsmēja Harija vēlmi mācīt Dumidora armijai atbruņošanu.

—   Jā, Harij, — Vilksons atbildēja, par varītēm valdīdamies, — un tam par lieciniekiem bija pamatīgs pulciņš nāvēžu! Piedod, bet toreiz, nāves vaiga priekšā, tāda rīcība bija ļoti neparasta. Šonakt, kad tu atkal tā izrīkojies nāvēžu klātbūtnē, kad viņi ko tādu jau bija pieredzējuši vai vismaz par to dzirdējuši, tu tikpat labi varēji pastrādāt pašnāvību!

—     Tātad tu uzskati, ka man vajadzēja nogalināt Stenu Šanpaiku? — dusmīgi vaicāja Harijs.

—   Protams, ne, — atteica Vilksons, — taču nāvēži un, ja godīgi, visa burvju sabiedrība! — gaida, lai uz uzbrukumu tu atbildētu ar uzbrukumu. Tukšrokdžimpiņ ir noderīga burvestība, Harij, bet nāvēži, šķiet, to uzskata par tavu personības apliecību, tāpēc es tev silti ieteiktu padomāt, pirms tu to liec lietā!

Vilksona vārdi lika Harijam justies kā muļķim, tomēr spītība tik viegli vis nebija apdzēšama.

—     Es negalēšu cilvēkus tikai tāpēc, ka viņi trāpījušies man ceļā, — Harijs teica. — Lai tā rīkojas Voldemorts.

Vilksona atbildi viņš nesaklausīja, jo Hagrids, beidzot ticis cauri durvju ailai, aizsteberēja lidz krēslam un atkrita uz tā. Krēsls sašķīda skaliņos. Nelikdamies ne zinis par lamu un atvainošanās plūdiem, kas nāca no milža mutes, Harijs vēlreiz vērsās pie Vilksona.

—   Vai ar Džordžu viss būs kārtībā?

Jautājums visu Vilksona īgnumu it kā aizskaloja nebūtībā.

—    Es ceru. Lai gan ausi atgūt neizdosies, ja reiz to iznīcinājis lāsts…

Tad laukā atskanēja cīkstiņa troksnis. Vilksons metās uz durvīm. Harijs, pārlēcis pāri Hagrida kājām, izmetās dārzā.

Tur vīdēja vēl divi stāvi, un, kamēr Harijs joza tuvāk, atklājās, ka tā ir Hermione, kas pamazām atgūst savu īsto izskatu, un Kingslijs. Abi turējās pie saliekta drēbju pakaramā. Hermione metās Harija apskāvienos, bet Kingslijs, šķiet, nevienu te redzēt nebūt nepriecājās. Pāri Hermiones plecam Harijs redzēja, kā aurors paceļ zizli un pavērš to pret Vilksona krūtim.

—  Kādi bija beidzamie vārdi, ko Baltuss Dumidors pateica mums abiem?

—     "Harijs ir mūsu lielākā cerība. Uzticieties viņam," — mierīgi atbildēja Vilksons.

Tagad Kingslijs pavērsa zizli pret Hariju, bet Vilksons teica: — Tas ir viņš, es jau pārbaudīju!

—   Labi, labi! — Kingslijs noteica, iebāžot zizli azotē. — Bet kāds taču mūs ir nodevis! Viņi zināja, viņi zināja, ka īstā diena ir šodien!

—   Izskatās gan, — Vilksons piekrita, — taču acīmredzot viņi nezināja, ka nāksies sastapties ar septiņiem Harijiem.

—    Ir nu gan mierinājums! — norūca Kingslijs. — Kurš vēl ir atgriezies?

—   Tikai Harijs, Hagrids un mēs ar Džordžu.

Hermione ar roku aizspieda muti, apslāpējot vaidu.

—   Kā jums veicās? — Vilksons jautāja Kingslijam.

—    Mums sekoja pieci, divus ievainojām, vienu, iespējams, nogalinājam, — Kingslijs noskaitīja, — un arī mes redzejam Pats-Zini-Ko, viņš parādījās pēc laba laika, bet diezgan ātri pagaisa. Remus, viņš spēj…

—    Lidot, — pabeidza Harijs. — Arī es viņu redzēju, viņš uzbruka mums ar Hagridu.

—   Tad tāpēc viņš aizlidoja — lai sekotu tev! — Kingslijs secināja. — Nezināju, ko domāt, kad viņš pazuda. Bet kas viņam lika mainīt kursu?

—    Harijs, kas pārāk saudzīgi izturējās pret Stenu Šanpaiku, — paskaidroja Vilksons.

—   Pret Stenu? — Hermione pārjautāja. — Bet vai tad viņš nesēž Azkabanā?

Kingslijs izgrūda mākslotu smiekliņu.

—   Hermione, acīmredzot bijusi masveida bēgšana, ko ministrija atkal noklusējusi. Kad es trāpīju vienam ar lāstu, nokritusi kapuce atklāja Traversu. Arī viņam vajadzēja sēdēt. Bet kas notika ar jums, Remus? Kur Džordžs?

—   Viņš zaudējis ausi, — sacīja Vilksons.

—   Zaudējis…? — spalgi atkārtoja Hermione.

—   Strupa roku darbs, — Vilksons piebilda.

—   Strupa? — Harijs iekliedzās. — Tu neteici…

—     Pakaļdzīšanās karstumā viņam nokrita kapuce. Turklāt šī burvestība vienmēr bijusi Strupa firmas gājiens. Kaut nu es varētu piebilst, ka atdarīju viņam ar to pašu, taču es tikko spēju noturēt ievainoto Džordžu uz slotas, viņš tik ļoti asiņoja.

Četrotne apklusa — visi pacēla acis pret debesīm. Tur nemanīja nekādu kustību. Uz viņiem nemirkšķinādamas bezkaislīgi skatījās zvaigznes, ko neaizsedza lidojošu draugu stāvi. Kur Rons? Kur Freds un Vīzlija kungs? Kur Bils, Flēra, Tonksa, Trakacis un Mahorks?

—   Harij, nāk palīgos! — aizsmakušā balsī no durvīm, kur atkal bija iestrēdzis, uzsauca Hagrids. Priecādamies, ka var būt noderīgs, I larijs izvilka viņu no ailas, tad cauri tukšajai virtuvei devās atpakaļ uz viesistabu, kur Vīzlija kundze un Džinnija turpināja aprūpēt

Džordžu. Vīzlija kundzei bija izdevies apturēt asiņošanu, un lampas gaismā varēja labi redzēt spodru, baisu caurumu tur, kur reiz bija auss.

—   Kā viņš jūtas?

Vīzlija kundze atskatījusies teica: — Nevar ausi ataudzēt atpakaļ, ja reiz to atšķēlusi melnā maģija. Taču varēja būt vēl daudz ļaunāk… viņš ir dzīvs.

—   Jā, — Harijs noteica. — Paldies Dievam.

—   Vai pagalmā bija vēl kāds? Es dzirdēju… — Džinnija ievaicājās.

—   Hermione un Kingslijs, — atbildēja Harijs.

—  Labi, ka tā, — nočukstēja Džinnija. Viņi saskatījās; Harijs vēlējās apskaut viņu, piekļauties. Viņam pat īpaši nerūpēja tas, ka līdzās bija Vīzlija kundze, taču, pirms viņš paguva ļauties jūtām, virtuves kaut kas noblīkšķēja.

—   Es pierādīšu, kas es esmu, Kingslij, bet tikai pēc tam, kad būšu redzējis savu dēlu, tagad paej malā, ja maz sajēdz, kas ir kas!

Harijs savu mūžu nebija pieredzējis Vīzlija kungu tā aurojam. Vīzliju patriarhs iesteidzās viesistabā. Kailo pakausi klāja sviedri, brilles bija sagriezušās pavisam šķībi. Cieši uz pēdām viņam sekoja Freds. Abi bija bāli, bet izskatījās sveiki un veseli.

—   Artūr! — iešņukstējās Vīzlija kundze. — Lai slavētas debesis!

—   Kas ar viņu?

Vīzlija kungs nometās ceļos līdzās Džordžam. Fredam, šķiet, pirmoreiz mūžā nebija ko teikt. Pāri dīvāna muguriņai viņš blenza uz sava dvīņa brūci, it kā nespētu noticēt pats savām acīm.

Varbūt Freda un tēva ierašanās pamodināts, Džordžs sakustējās.

—   Kā jūties, Džordžij? — čukstus apvaicājās Vīzlija kundze.

Džordža pirksti apčamdīja savainoto galvas pusi.

—   Kā svētais, — viņš nomurmināja.

—   Kas viņam lēcies? — aizlūzušā balsī jautāja pārbiedētais Freds. — Vai prāts maitāts?

—   Kā svētais, — atkārtoja Džordžs un, atvēris acis, paskatījās uz brāli. — Redzi… Man tagad ir aurums. Aurums, Fred, saproti?

Vīzlija kundze iešņukstējās vēl stiprāk. Freda bālajā vaigā atgriezās sārtums.

—    Nožēlojami, — viņš pašūpoja galvu. — Nožēlojami! Tagad, kad tavā priekšā atklājies visas pasaules ausu humors, tu izvēlies aurumuV.

—   Nu labi, — teica Džordžs, uzsmaidīdams asarās mirkstošajai mātei. — Tagad, mammu, tu vismaz varēsi mūs atšķirt.

Viņš palūkojās apkārt.

—   Sveiks, Harij… tu taču esi Harijs, vai ne?

—    Esmu gan, — atsaucās Harijs, pienākdams dīvānam tuvāk.

—  Vismaz tevi mēs atgādājām šurp sveiku un veselu, — Džordžs sacīja. — Kāpēc Rons un Bils nav nometušies uz ceļiem pie manas slimības gultas?

—  Viņi, Džordž, vēl nav atgriezušies, — paskaidroja Vīzlija kundze. Džordža smaids apdzisa. Harijs paskatījās uz Džinniju un ar zīmēm parādīja, lai meitene iznāk viņam līdzi ārā. Kamēr abi gāja cauri virtuvei, Džinnija klusi ieminējās: — Ronam un Tonksai jau vajadzēja būt atpakaļ. Cik tur tas gabals — Mjurielas tante dzīvo tepat netālu.

Harijs neatbildēja. Kopš ierašanās Midzeņos viņš bailes centās valdīt, bet tagad tās uzmācās ar joni, lika drebuļiem skriet pār muguru un spriedās kaklā. Kad abi pa lieveni kāpa lejā tumšajā pagalmā, Džinnija saņēma viņa roku.

Kingslijs soļoja šurpu turpu un ikreiz, kad apmetās uz riņķi, pameta skatienu pret debesīm. Tieši tā tēvocis Vernons tika maršējis pa viesistabu pirms miljons gadiem. Hagrids, Hermione un Vilksons klusēdami stāvēja plecu pie pleca un vērās augšup. Neviens pat neatskatījās, kad Harijs un Džinnija pievienojās mēmajai sardzei.

Minūtes stiepās garumā, šķietami pārvērzdamās gados. Sīkākā vēja pūsmiņa lika visiem salēkties un pagriezties pret čabošo krūmu vai koku cerībā, ka no lapotnes varētu neskarts izlekt kāds no trūkstošajiem Ordeņa locekļiem.

Un tad tieši virs galvas materializējās slota. Tā šāvās lejup…

—   Tie ir viņi! — iekliedzās Hermione.

Tonksa piezemējoties aizšļūca krietnu gabalu uz priekšu, uzšķiezdama gaisā zemes pikučus un oļus.

—   Remus! —viņa iesaucās, klupšus iekrizdama Vilksona skavās. Tas no vaiga bija stings un bāls — likās, viņš nespēj parunāt. Rons apdullis klunkuroja uz Harija un Hermiones pusi.

—    Ar jums viss ir kārtībā, — viņš nomurmināja, iekams Hermione paguva viņam mesties ap kaklu un cieši apskaut.

—   Es domāju… es domāju…

—    Viss i' labi, — sacīja Rons, viegli plikšķinot Hermionei pa muguru, — I' labi.

—    Rons bija lielisks, — sirsnīgi ierunājās Tonksa, palaizdama vaļā Vilksonu. — Lielisks. Apdullināja vienu no nāvēžiem, trāpija tieši galvā. Mērķis kustas, tu pats uz slotas — nu vai zini!

—    Tiešām? — jautāja Hermione, uzlūkodama Ronu, rokas vēl aizvien apvijusi viņam ap kaklu.

—   Vienmēr ar tādu neticību, — viņš nopukojās, izpidamies no skavām. — Vai mēs pārrodamies beidzamie?

—   Nē, — atbildēja Džinnija, — mēs vēl gaidām Bilu ar Flēru un Trakaci ar Mahorku. Es aizskriešu pateikt mammai un tētim, ka ar tevi, Ron, viss kārtībā…

Viņa iesteidzās atpakaļ mājā.

—   Kur jūs blandījāties? Kas notika? — Vilksons gandrīz dusmīgi vērsās pie Tonksas.

—    Bellatrise, — Tonksa sacīja. — Viņa laikam alkst pēc manas nāves gandrīz tikpat stipri kā pēc Harija bojāejas, Remus. Ko tikai viņa nedarīja, lai mani nobeigtu! Kaut nu es būtu viņu notriekusi, to es esmu Bellatrisei parādā. Bet ievainojām Rodolfusu… tad tikām līdz Rona tantes Mjurielas mājai un palaidām garām ejslēgu… un viņa ņēmās čubināties…

Vilksonam žoklī nemitīgi raustījās kāds muskulis. Viņš pamāja, bet, šķiet, nespēja ne vārdu laist pār lūpām.

—    Un kas notika ar jums, pārējiem? — vaicāja Tonksa, pievērsdamās Harijam, Hermionei un Kingslijam.

Viņi pārstāstīja savus piedzīvojumus, taču Bila, Flēras, Trakača un Mahorka prombūtne gūlās visam pāri kā sarma, par kuras ledainajiem dzēlieniem nelikties zinis kļuva arvien grūtāk un grūtāk.

—    Nāksies doties atpakaļ uz Dauningstritu. Man tur vajadzēja būt jau pirms stundas, — beidzot ieminējās Kingslijs, vēl pēdējoreiz pārlaidis skatienu debesjumam. — Dodiet ziņu, kolīdz viņi atgriezīsies.

Vilksons pamāja. Pamājis palicējiem, Kingslijs tumsā devās uz vārtiņu pusi. Harijs sadzirdēja paklusu paukšķi — Kingslijs aizteleportējās tūlīt aiz Midzeņu robežām.

Lejup pa sētas lieveņa pakāpieniem noskrēja Vīzlija kungs un kundze, Džinnija iznāca no mājas abiem nopakaļus. Vecāki apskāva Ronu, tad pievērsās Vilksonam un Tonksai.

—   Paldies, — Vīzlija kundze sacīja, — par mūsu dēliem.

—   Nekļūsti nu smieklīga, Mollij, — attrauca Tonksa.

—   Kā Džordžam? — vaicāja Vilksons.

—   Kas ar viņu? — iesmilkstējās Rons.

—   Viņš zaudējis…

Taču teikuma beigas noslāpēja gaviles — pie debesīm parādījās testrāls, kas, necik ilgi, nolaidās pāris soļu atstatu. No kustoņa muguras noslīdēja Bils un Flēra, vēja sapluinīti, taču neskarti.

—   Bil! Paldies Dievam, paldies Dievam…

Vīzlija kundze metās Bilam klāt, taču dēls viņu apskāva it kā pa roku galam. Ieskatījies tēvam acis, viņš teica: — Trakacis ir miris.

Visi apklusa un sastinga kā lēmēti. Baiss un smags tukšums, samilzis Harijam pakrūtē, šļuka arvien lejāk un lejāk, līdz, izkritis arī zemei cauri, aizslīdēja uz neatgriešanos.

—    Mēs visu redzējām, — Bils turpināja. Flēra pamāja ar galvu, asaru takām uz vaigiem pamirdzot virtuves logu atblāzmā. — Tas notika uzreiz pēc tam, kad izlauzāmies no nāvēžu aplenkuma — Trakacis un Horks bija turpat lidzās, ari viņi laidās uz ziemeļiem. Voldemorts — viņš spēj lidot — metās virsū tieši viņiem. Horks krita panikā, es dzirdēju viņu kliedzam, Trakacis vēl mēģināja šo aizkavēt, bet Horks aizteleportējās. Voldemorta lāsts trāpīja Trakacim tieši sejā, viņš atmuguriski nokrita no slotas un… tur nekas nebija līdzams, nekas, mums pašiem uz pēdām bija vismaz pusducis vajātāju…

Bila balss aizlūza.

—   Protams, nekas nebija līdzams, — ierunājās Vilksons.

Visi stāvēja, pārmīdami skatienus. Harijs pūlējās aptvert, ka Trakacis ir miris. Tas taču nebija iespējams… Trakacis bija tik sīksts, tik drosmīgs, tik rūdīts…

Kaut balsī neviens to nepateica, pamazām visi apjauta, ka gaidīt kādu pagalmā vairs nav vērts, un, tāpat klusēdami, visi nopakaļ Vīzlija kungam un kundzei atkal devās uz Midzeņu viesistabu. Tur, vai vēderu turēdami, smējās Freds ar Džordžu.

—   Kas ir? — ievaicājās Freds, ieraudzījis ienācēju sejas. — Kaut kas lēcies? Kurš…?

—   Trakacis, — Vīzlija kungs atbildēja. — Miris.

Smaids dvīņiem sejā tūdaļ sasala. Šķiet, neviens nesaprata, ko tagad iesākt. Tonksa klusiņām šņukstēja kabatlakatā — Harijs zināja, ka Trakacis viņai bija viens no vistuvākajiem cilvēkiem, kas Tonksu augstu vērtēja un burvestību ministrijā vienmēr aizlika par viņu kādu labu vārdu. Hagrids, apsēdies istabas stūrī uz grīdas, jo tā bija vienīgā vieta, kur viņš varēja kaut cik ērti iekārtoties, susināja acis savā nēzdogā, kas tikpat labi varēja kalpot par galdautu.

Bils, piegājis pie skapīša, izņēma no tā ugunsviskija pudeli un glāzes.

—   Te būs, — viņš teica, ar zižļa vēzienu lika divpadsmit pilnām glāzēm aizdejot pāri istabai un trīspadsmito pacēla augstu gaisā. — Par Trakaci.

—   Par Trakaci, — visi atsaucās un iedzēra.

—   Par Trakaci, — ar mirkļa novēlošanos ieaurojās Hagrids un nožagojās.

Ugunsviskijs izsvilināja Harijam rīkli — likās, ka tas, aizdzīdams trulumu un nerealitātes sajūtu, atmodina emocijas, iesveldams sirdī ko līdzīgu drosmei.

—   Tātad Mahorks pazuda? — pārjautāja Vilksons, savu glāzi iztukšojis vienā paņēmienā.

Gaisotne uzreiz mainijās — visi saspringa un vērās uz Vilksonu. Harijam likās, ka klātesošie gan vēlas, lai viņš teiktu vēl ko, gan mazliet baidās izdzirdēt to, kas varētu izskanēt.

—   Es zinu, ko tu domā, — ierunājās Bils, — un ari es par to prātoju atpakaļceļā uz Midzeņiem, ļo viņi mūs it kā jau gaidīja, vai ne? Bet Mahorks nevarēja mūs nodot. Viņi nezināja, ka pavisam būs septiņi Hariji, tas viņus samulsināja mirkli, kad parādījāmies, un, ja nu esi piemirsis, tieši Mahorks ierosināja likt lietā šo mazo viltību. Tad kāpēc lai viņš būtu noklusējis tik būtisku niansi? Manuprāt, Horks vienkārši krita panikā, tas ari viss. Viņš jau no paša sākuma negribēja piedalīties, taču Trakacis šo piespieda. Un tad vēl Voldemorts, kas metās virsū tieši viņiem abiem, — tur kuram katram dūša saskrietu papēžos.

—    Paši-Zināt-Kas rīkojās tieši tā, kā bija paredzējis Trakacis, — nošņaukādamās piebalsoja Tonksa. — Trakacis bija pārliecināts — viņš domās, ka īstais Harijs ir kopā ar sīkstākajiem, prasmīgākajiem auroriem. Vispirms viņš uzbruka Trakacim, bet tad, kad Mahorks sevi nodeva, viņš pārmetās uz Kingsliju…

—   Labi, tiktāl viss būtu skaidrrs, — iejaucās Flēra, — bet tas tik un tā neizskaidrro, kā viņi dabūjuši zināt, ka Arrī mēs pārrvietojam šonakt, ne? Kāds būs bijis nolaidīgs. Izpaudis datumu kādam no malas. Citādi grrūti izskaidrrot, kā bijusi zināma diena, bet ne viss pārrējais.

Viņa visus noskatīja, asaru celiņiem vēl aizvien mirdzot daiļajā vaigā, klusā cerībā, ka sadzirdēs iebildumus.Tomēr nevienam nebija ko teikt. Klusumā ielauzās tikai Hagrida žagas, ko viņš centās noslāpēt nēzdogā. Harijs paskatījās uz Hagridu, kas tikko bija licis uz spēles dzīvību, lai viņu glābtu, — uz Hagridu, ko mīlēja, kam bezgalīgi uzticējās, bet no kura reiz tik būtisku informāciju bija izvīlis Voldemorts — apmaiņā pret pūķa olu…

—    Nē, — Harijs skaļi sacīja, un visi pārsteigti satrūkās. Likās, ugunsviskijs zēna balsi bija darījis skaļāku. — Es gribēju teikt, lūk, koja kāds arī pieļāvis kļūdu, — Harijs turpināja, — un kaut ko izpļāpājis, es zinu, ka ne jau tīšuprāt. Vainot par to nevar, — viņš atkārtoja, atkal mazliet skaļāk nekā parasti. — Ir svarīgi, lai mēs uzticētos cits citam. Es uzticos jums visiem. Neviens no šeit klātesošajiem nekad nepārdotu mani Voldemortam, par to es esmu pārliecināts.

Pēc šiem vārdiem atkal iestājās klusums. Visi skatījās uz Hariju. Miesai atkal pārskrēja karstums, un viņš iedzēra malciņu ugunsviskija, lai nebūtu jāstāv kā sālsstabam. Norīdams ugunīgo dziru, viņš domāja par Trakaci. Trakacis vienmēr bija šķendējies par Dumidora vēlmi visiem uzticēties.

—   Labi teikts, Harij, — pēkšņi atskanēja Freda balss.

—   Jā, ausies, ausies, — piebilda Džordžs, ar acs kaktiņu vērodams dvīni, kam sāka raustīties lūpu kaktiņš.

Vilksonam sejā bija iegūlusi dīvaina izteiksme — tāda kā nožēla.

—   Tu domā, ka es esmu muļķis? — Harijs uzstāja.

—  Nē, es domāju, cik gan ļoti tu līdzinies Džeimsam, — Vilksons atbildēja, — kurš neuzticēšanos draugiem būtu pielīdzinājis krišanai negodā.

Harijs zināja, kas tas par mājienu, — tēvu nodeva viņu draugs Pīters Sīkaudzis. Uzmācās ar prātu neizskaidrojamas dusmas. Sagribējās strīdēties, bet Vilksons jau bija aizgriezies, nolicis glāzi uz galda un uzrunājis Bilu: — Mums padarāms viens darbiņš. Es varētu apjautāties Kingslijam, vai…

—   Nē, — uzreiz atsaucās Bils, — es pats, es došos tev līdzi.

—   Kurp tad? — vienā balsī noprasīja Tonksa un Flēra.

—    Trakača miesas, — Vilksons paskaidroja. — Vajadzētu tās atrast.

—   Vai tad nevar…? — iesāka Vīzlija kundze, uzmetot Bilam lūdzošu skatienu.

—   Pagaidīt? — pabeidza Bils. — Nē, nevar, ja vien negribam, lai nelaiķi savāc nāvēži.

Visi klusēja. Vilksons un Bils atvadījās un devās projām.

Pārējie atkrita krēslos, vienīgi Harijs palika stāvam. Nāve bija uzbrukusi tik piepeši un galīgi, ka tās elpa dvesa visapkārt gluži sataustāma.

—   Arī man jāiet, — sacīja Harijs.

Desmit pāri izbrīnītu acu pievērsās viņam.

—   Nemuļķojies, Harij, — teica Vīzlija kundze. — Ko tu runā?

—   Es nedrīkstu te palikt.

Viņš paberzēja pieri — rēta atkal sūrstēja. Tik stipri tā nebija likusi sevi manīt jau vairāk nekā gadu.

—   Jums visiem draud briesmas, kamēr šeit atrodos es. Es negribu…

—   Beidz taču māžoties! — viņu pārtrauca Vīzlija kundze. — Visi šonakt tā nopūlējušies, lai atgādātu tevi šeit, drošībā, un, paldies Dievam, viss beidzies labi. Turklāt Flēra ir piekritusi laulāties šeit, nevis Francijā, tāpēc viss iekārtots tā, lai mēs visi varētu palikt kopā un tevi pieskatīt…

Viņa nesaprata — Harijs tamdēļ sajutās vēl jo draņķīgāk, nevis labāk.

—   Ja Voldemorts uzzinās, ka esmu te…

—   Un kā gan viņš to uzzinās? — jautāja Vīzlija kundze.

—   Ir vismaz ducis vietu, kur tu, Harij, šobrīd varētu atrasties, — piebilda Vīzlija kungs. — Viņam nav ne mazāko iespēju uzzināt, tieši kur.

—   Es taču neuztraucos par sevi! — Harijs iesaucās.

—   To mēs saprotam, — klusi sacīja Vīzlija kundze, — bet, ja tu dosies projām, mūsu šāsnakts pūliņi izrādīsies diezgan bezjēdzīgi.

—   Tu nekur neies', — norūca Hagrids. — Jēziņ, Harij, pēc visa, ko mēs i piedzlvojuš', lai tevi dabūtu šurpum?

—   Jā, padomā kaut vai par manu sūda ausi! — teica Džordžs, pasliedamies augstāk spilvenos.

—   Es zinu…

—   Trakacis negribētu, lai tu…

—   ES ZINU! — Harijs iekliedzās.

Viņš jutās aplenkts un šantažēts. Vai tiešām kāds iedomājās, ka viņš nesaprot, kas paveikts viņa labā? Vai tiešām nesaprata, ka tieši tādēļ viņš tagad gribēja doties projām, pirms vēl kāds būs ziedojies? Iestājās ilgs un neveikls klusums. Rēta joprojām sūrstēja un pukstēja. Beidzot klusumu pārtrauca Vīzlija kundze.

—    Kur, Harij, ir Hedviga? — viņa samierinoši vaicāja. — Mēs viņu varētu ielikt blakus Pumperniķelim un sagādāt viņai kaut ko ēdamu.

Visas iekšas savilkās ciešā dūrē. Nespēdams izteikt, kas sakāms, viņš izdzēra ugunsviskija atliekas, lai izvairītos no atbildes.

—   Pagaid' tik, kad visi dabūs zināt, ka tu, Harij, atkal bij vīrā, — sacīja Hagrids. — Tik' cauri sveikā, atkāvies, kad šis jau bij' klātu!

—    Ne jau es, — Harijs bezkaislīgi bilda. — Zizlis. Zizlis visu izdarīja pats.

Pēc pāris mirkļiem Hermione klusi ieminējās: — Bet tas taču nav iespējams, Harij. Tu gribēji teikt, ka liki lietā burvestību nedomādams, ka rīkojies instinktīvi.

—   Nē, — Harijs uzstāja. — Motocikls krita. Man nebija ne jausmas, kur atrodas Voldemorts, bet zizlis man rokā pagriezās un sameklēja viņu, un raidīja pret viņu burvestību — turklāt tādu, kādu es nemaz nezinu. Nekad iepriekš man nav izdevies uzburt zeltītas liesmas.

—    Bieži, — sacīja Vīzlija kungs, — spiedīgos apstākļos tu esi spējīgs uz maģiju, kas pašam nav ne sapņos rādījusies. Piemēram, mazi bērni, kurus neviens nav mācījis…

—   Tas bija citādi, — caur sakostiem zobiem izspieda Harijs. Rēta svila. Viņš jutās nikns un izmisis. Riebās iedomāties, ka visi piedēvē viņam spēju spēkoties ar Voldemortu.

Istabā valdīja klusums. Skaidrs, ka neviens viņam neticēja. Lai gan, ja tā padomāja, tiešām nebija dzirdēts, ka zizlis burtos pats no sevis.

Rētā iedzēla neizturama sāpe. Apspiedis kunkstu, viņš nomurmināja kaut ko par svaigu gaisu, nolika glāzi uz galda un izmetās no istabas.

Kad Harijs gāja pāri tumšajam pagalmam, lielais, ģindenim līdzīgais testrāls pacēla galvu, sapurināja milzīgos sikspārņa spārnus, tad turpināja plūkt zāli. Harijs apstājās pie dārza vārtiņiem, blenzdams aizaugušajā biežņā, berzēdams pukstošo pieri un prātodams par Dumidoru.

Dumidors viņam būtu noticējis, par to Harijs bija drošs. Dumidors zinātu, kā un kāpēc Harija zizlis rīkojās pats, jo Dumidoram vienmēr bija atbilde uz jebkuru jautājumu. Viņš pārzināja zižļus, tika izskaidrojis Harijam divaino saikni, kas pastāvēja starp zēna un Voldemorta zizli… taču Dumidors, tāpat kā Trakacis, tāpat kā Siriuss, l,ipat kā Harija vecāki, tāpat kā viņa nabaga pūce, visi bija devušies turp, no kurienes Harijam vairs nekad nespēs neko izstāstīt. Kaklā iemetās sūrstētājs, kam ar ugunsviskiju nebija nekāda sakara …

Un tad pēkšņi sāpe rētā uzdzalkstīja ar milzu spēku. Viņš saķēra pieri un aizmiedza acis, bet galvā tajā brīdī atskanēja spalgs kliedziens.

—   Tu teici, ka viss nokārtosies, ja izmantošu svešu zizli!

Un Harijs gara acīm ieraudzīja vecu, izkāmējušu viru, kas, skrandās tērpts, gulēja uz akmens klona, un no viņa mutes nāca baigas, stieptas gaudas, izkliegtas nāves mokās…

—   Nē! Nē! Lūdzu, lūdzu…

—   Tu meloji lordam Voldemortam, Olivand!

—   Es nē… es zvēru, es nemeloju…

—   Tu domā palīdzēt Poteram, palīdzēt viņam izsprukt!

—   Es zvēru, es ne… Es biju pārliecināts, ka cits zizlis nostrādās…

—   Tad paskaidro man, kas notika. Lūcija zizlis ir pagalam!

—   Es nesaprotu… saikne… pastāv tikai… starp jūsu abu zižļiem…

—   Meli!

—   Lūdzu… Es lūdzu…

Un Harijs redzēja bālo roku paslejam zizli, un viņš sajuta Voldemorta aklo dusmu vilni, redzēja vārgo sirmgalvi uz grīdas sāpēs saraujamies čokurā…

—   Harij?

Viss beidzās tikpat ātri, kā sācies. Harijs kluknēja tumsā drebēdams, pieķēries pie dārza vārtiņiem. Sirds sitās kā neprātīga, un rēta vēl aizvien sūrstēja. Tikai pēc laba brīža viņš saprata, ka blakus stāv Rons un Hermione.

—   Harij, iesim atpakaļ mājā, — Hermione nočukstēja. — Tu taču vairs nedomā kur doties?

—  Jā, vecīt, tev jāpaliek tepat, — teica Rons, iebliezdams Harijam pa muguru.

—   Kas tev kaiš? — Hermione vaicāja, jo bija pienākusi pietiekami tuvu, lai saskatitu Harija seju. — Tu izskaties briesmīgi!

—   Nu, — Harijs drebinoties atbildēja, — Olivands droši vien izskatās daudz sliktāk…

Kad viņš bija izstāstījis, ko redzējis, Rons izskatījās satriekts, bet Hermione — galīgi pārbijusies.

—  Bet vai tad kam tādam vēl jānotiek? Es par rētu — vai tai nevajag stāvēt mierā? Tu nedrīksti pieļaut, ka tā saikne atkal nostiprinās, — Dumidors gribēja, lai tu noslēdz prātu!

Atbildi nesagaidījusi, Hermione cieši satvēra viņa roku.

—    Harij, viņš pārņem varu ministrijā, viņš pārņem savā varā avīzes un vai pusi burvju pasaules! Vismaz sev prātā viņu nelaid!

Nākamajas dienas par maju ka smaga nasta gūlās Trakača

nave. Harijam vel aizvien likās, ka Tramdans pēkšņi iekli-

bos pa sētas durvīm tapat ka citi Ordeņa locekļi, kas naca un gaja ar jaunam ziņām. Šķita, ka vainas apziņu un skumjas spētu kliedet tikai un vienīgi darbs

SESTA NODAĻA RĒGS PIDŽAMĀ

un steigšus jādodas piepildīt, kas piepildāms, — atrast un iznīcināt horkrustus, turklāt pēc iespējas drīzāk.

—   Nu, nevar neko pasākt ar… — Rons ar lūpām atveidoja vārdu "horkrusti", — pirms septiņpadsmitās dzimšanas dienas. Tev vēl arvien ir seka. Un šeit taču mēs varam visu pārdomāt tikpat labi kā jebkur citur, vai ne? Vai, — Rons noklusināja balsi līdz čukstam, — tu ko — zini, kur tos meklēt?

—   Ne-e, — Harijs atzina.

—  Man šķiet, Hermione veic šādus tādus izpētes priekšdarbus, — Kons izpauda. — Teicās izstāstīt, kad tu ieradīsies.

Viņi sēdēja pie brokastu galda. Vīzlija kungs un Bils bija tikko devušies uz darbu, Vīzlija kundze — uzkāpusi augšstāvā pamodināt 1 lermioni un Džinniju, bet Hēra — paziņojusi, ka ies vannā.

—   Seka zaudēs spēku trīsdesmit pirmajā, — teica Harijs. — Tas nozīmē, ka man šeit jāuzkavējas tikai četras dienas. Tad es varu…

—    Piecas, — Rons strikti pārlaboja. — Mums jāpaliek ari uz kāzām. Citādi tiksim uzrauti pie kāķa.

Harijs noprata, ka pie kāķa uzrāvējas būs Flēra un Vizlija kundze.

—  Tikai viena diena vairāk, — mierināja Rons, jo Harijs izskatījās gatavs dumpim.

—   Vai tad nevar saprast, cik svarīgi…?

—   Protams, ka nevar, — Rons sacīja. — Viņām nav ne jausmas. Un, ja reiz esam sākuši par to runāt, es gribētu ar tevi pārmīt dažus vārdus.

Pablenzis uz priekšnama durvīm, lai pārliecinātos, ka Vīzlija kundzes nav tuvumā, Rons pieliecās Harijam tuvāk.

—    Mamma visu laiku mēģina to izokšķerēt no Hermiones un manis. Ko mēs taisoties darīt. Tu būsi nākamais, kam viņa ķersies klāt, tāpēc gatavojies. Arī tētis un Vilksons prašņāja to pašu, bet, kad mēs pateicām, ka Dumidors piekodinājis, lai tu nesaki nevienam citam, izņemot mūs, viņi likās mierā. Bet mamma gan ne. Viņa ir velna pulveris.

Pāris stundu vēlāk Rona pareģojums piepildījās. īsi pirms pusdienām Vizlija kundze nošķīra Hariju no pārējiem, lūdzot atpazīt vientuļu vīriešu zeķi, kas, viņasprāt, varēja būt nākusi no viņa mugursomas. Iesprostojusi viņu veļas kambarītī līdzās virtuvei, Rona mamma ķērās pie darba.

—   Rons un Hermione, šķiet, ir nākuši uz domām, ka jūs visi trīs pametat Cūkkārpu, — viņa iesāka it kā starp citu.

—   A, — Harijs sacīja. — Jā, tas tiesa. Mēs pametam.

Veļas rullis stūrī iedarbojās pats, izgriezdams, šķiet, Vīzlija kunga vesti.

—  Vai drīkstu vaicāt, kāpēc jūs negribat pabeigt skolu? — uzstāja Vīzlija kundze.

—    Nu, Dumidors man atstāja… dažus uzdevumus, — Harijs nomurmināja. — Rons un Hermione zina, tāpēc grib piedalīties.

—   Kas tie par "uzdevumiem"?

—   Piedodiet, es nedrīkstu…

—   Nu, godīgi sakot, es uzskatu, ka mums ar Artūru ir tiesības to zināt, un domāju, ari Grendžera kungs ar kundzi mums piekristu! — Vizlija kundze norādīja. Harijam jau bija aizdomas, ka nāks "uztraukto vecāku" uzbrukums. Viņš saņēmās, lai ieskatitos Vīzlija kundzei tieši acis, — un tobrīd pamanīja, ka tās ir tieši tikpat skaisti brūnas kā Džinnijai. Tas gan nebija diez ko palīdzigi.

—   Vizlija kundze, Dumidors negribēja, lai par to uzzina vēl kāds cits. Piedodiet. Ronam un Hermionei nav jānāk man līdzi, lai viņi izlemj paši…

—   Man gan neliekas, ka ari tev kaut kur vajadzētu iet! — viņa strupi noskaldīja, vairs neizlikdamās. — Jūs visi esat knapi pilngadīgi! Kas tās par muļķībām — ja Dumidoram bija kas darāms, viņa rīcībā bija viss Ordenis! Harij, tu Baltusu droši vien esi pārpratis. Iespējams, viņš tev stāstīja, ka gribētu, lai kaut kas tiktu izdarīts, bet tu saprati, ka viņš grib, lai tu…

—  Neko es neesmu pārpratis, — Harijs vaļsirdīgi atbildēja. — Tas ir jāpaveic tieši man.

Viņš pasniedza Vizlija kundzei ar zeltītu meldru rakstu rotāto vientuļo zeķi, ko it kā vajadzēja identificēt.

—   Un šī nav manējā, es nefanoju par Padlmīras "Staru".

—   Ak jā, protams, — noteica Vizlija kundze, tik piepeši ierunādamās kā parasti, ka sametās mazliet baisi. — Neiedomājos. Nu ko, Harij, kamēr tu vēl esi šeit, ceru, ka palīdzēsi sapost Bila un Flēras kāzas, sarunāts? Vēl tik daudz darāmā…

—   Jā… es… protams, — atbildēja Harijs, pēkšņā sarunas pavērsiena samulsināts.

—    Būtu ļoti jauki no tavas puses, — viņa atsaucās un pasmaidījusi izgāja no kambarīša.

Kopš tā brīža Vīzlija kundze Hariju, Ronu un Hermioni ar visādiem kāzu priekšdarbiem apkrāva tik aizrautīgi, ka laika kaut ko apdomāt neatlika gandrīz nemaz. Šādas rīcības maigākais skaidrojums varēja būt Vizlija kundzes vēlme novērst viņu domas no Trakača un nesenā ceļojuma laikā piedzīvotajām šausmām. Taču, aizvadījis divas dienas, nepārtraukti spodrinot galda piederumus, saskaņojot rozešu, lenšu un ziedu krāsas, atrūķojot dārzu un palīdzot Vīzlija kundzei gatavot milzīgus kanapē maizīšu kalnus, Harijs sāka nokauties ar aizdomām, ka iemesls visai šai noslodzei ir gluži cits. Visi uzticētie darbi nez kāpēc nošķīra viņu, Ronu un Hermioni citu no cita. Ar tiem abiem vienatnē nebija izdevies aprunāties kopš pirmā vakara, kad Harijs izstāstīja draugiem, kā Voldemorts spīdzināja Olivandu.

—   Man šķiet, mamma domā, ka tad, ja nošķirs jūs citu no cita un neļaus kalt plānus, viņai izdosies novērst to, ka dosieties projām, — trešajā vakarā, klājot galdu, Harijam pačukstēja Džinnija.

—   Un kas, viņasprāt, tad notiks? — Harijs pusbalsī jautāja. — Kāds cits nogalinās Voldemortu, kamēr mēs te pildīsim pīrādziņus?

šie vārdi Harijam paspruka bez apdoma, un viņš ieraudzīja Džinniju nobālam.

—   Tātad taisnība? — viņa jautāja. — Tāds ir tas uzdevums?

—    Es… nē… es tikai pajokoju, — Harijs raudzīja sasmelt izlieto ūdeni.

Viņi skatījās viens otrā, un Džinnijai acīs vīdēja ne tikai bailes vien. Pēkšņi Harijs aptvēra, ka šī ir pirmā reize, kad viņi ir vieni paši kopš tām zagtajām stundām, ko tika pavadījuši kopā Cūkkārpas nomaļākajos stūrīšos. Viņš bija pārliecināts, ka arī Džinnija to atceras. Abi satrūkās, kad atvērās durvis un istabā ienāca Vīzlija kungs, Kingslijs un Bils.

Tagad vakariņās viņiem bieži piebiedrojās citi Ordeņa locekļi, jo Midzeņi tagad bija kļuvuši par Ordeņa galveno mītni Drūmkaktes laukuma divpadsmitā nama vietā. Vīzlija kungs paskaidroja, ka pēc slepensarga Dumidora nāves par slepensargu kļuvis ikviens no tiem, kam Drūmkaktes atrašanās vietu bija atklājis Dumidors.

—   Un, tā kā mūsu ir pavisam divdesmit, tas manāmi vājina acurauga burvestības spēku. Un divdesmit reižu palielina iespēju, ka nāvēži var no kāda šo noslēpumu izvilināt. Nav jēgas cerēt, ka burvestība darbosies ilgi.

—    Bet Strups taču jau sen ir atklājis šo atrašanās vietu nāvēžiem? — Harijs vaicāja.

—     Redzi, Trakacis ir atstājis tur dažu labu lāstu īpaši tam gadījumam, ja tur atkal parādītos Strups. Es ceru, ka tie izrādīsies gana stipri, gan lai liegtu viņam iekļūt namā, gan lai saistītu viņa mēli, ja viņš mēģinātu par to kādam stāstīt, taču droši par to mēs būt nevaram. Būtu neprāts galveno mītni atstāt tik apdraudētā vietā.

Tovakar virtuve bija tik pārpildīta, ka grūtības sagādāja pat visvienkāršākās darbibas ar nazi un dakšiņu. Harijs izrādījās iespiests līdzās Džinnijai. Nepateiktais, kas bija uzplaiksnījis starp viņiem galda klāšanas laikā, viesa vēlmi, kaut starp abiem sēdētu vismaz vēl daži. Harijs tik ļoti centās nepieskarties Džinnijas elkonim, ka vistas gabaliņa sagriešana pārvērtās neticami sarežģītā cirkus trikā.

—   Vai ir kas zināms par Trakaci? — Harijs jautāja Bilam.

—   Nekas, — atteica Bils.

Nebija izdevies Tramdānu apbedīt, jo Bilam un Vilksonam tā arī nelaimējās atrast viņa miesas. Ņemot vērā tumsu un kaujas laika valdošo jucekli, bija grūti noteikt, kur viņš īsti nokritis.

—   "Dienas Pareģī" nav bijis ne vārda par Trakača nāvi vai par to, ka būtu atrasts viņa līķis, — Bils turpināja. — Tas gan neko nenozīmē. Šobrid tiek noklusēts ļoti daudz.

—   Un vai tiešām vēl nav sasaukta sēde par visu to maģiju, ko es kā nepilngadīgais liku lietā, glābjoties no nāvēžiem? — Harijs skaļi nosaucās pāri galdam, kur Vīzlija kungs par atbildi noliedzoši papurināja galvu. — Tāpēc, ka man nebija citas izejas, vai arī neviens nevēlas izkliegt visai pasaulei, ka Voldemorts man uzbrucis?

—   Man ticamāks liktos otrais variants. Skrimžūrs nevēlas atzīt ne to, ka Pats-Zini-Kas ir tik spēcīgs, cik spēcīgs ir, nedz ari to, ka notikusi masveida bēgšana no Azkabanas.

—   Jā, kāpēc gan stāstīt to, kas īstenībā notiek? — noteica Harijs, nazi plaukstā sažņaugdams tik spēcīgi, ka tikko manāmās rētas uz labās rokas nobālēja baltas un uz plaukstas virspuses skaidri varēja izlasīt vārdus: Es nedrīkstu melot.

—   Vai tad neviens cits ministrijas darbinieks netaisās iebilst? — Rons dusmīgi jautāja.

—   Cilvēki, Ron, ir pārbijušies, — Vīzlija kungs atbildēja, — pārbijušies, ka paši pazudīs bez vēsts, ka nākamie upuri būs viņu bērni!

Klīst nelāgas baumas. Es, piemēram, neticu, ka Cūkkārpas vientiešu mācības profesore uzrakstījusi atlūgumu. Nav redzēta jau vairākas nedēļas. Bet Skrimžūrs tikmēr caurām dienām sēž, ieslēdzies savā kabinetā. Atliek vien cerēt, ka strādā pie kāda plāna.

Iestājās klusums. Pa to laiku Vīzlija kundze nobūra tukšos šķivjus malā un cēla galdā ābolu pīrāgu.

—  Mums jāizdomā, kā tevi nomaskēt, Arrī, — kad klātesošie jau ēda desertu, ierunājās Flēra. — Uz kāzām, — viņa piebilda, kad viņš samulsis pacēla acis. — Prrotams, starrp viesiem nāvēžu nebūs, bet mēs nevarram būt droši, ka pēc šampanieša kādam nepasprrūk kāds lieks vārrds.

Harijs noprata, ka viņa vēl aizvien tur aizdomās Hagridu.

—   Prātīgs ieteikums, — atzina Vīzlija kundze no galda gala, kur sēdēja, uztupinājusi uz degungala brilles un pētīdama bezgalīgi garu vēl padarāmo darbu sarakstu, kas rindojās uz ļoti gara pergamenta tīstokļa. — Klau, Ron, vai tu jau sakārtoji savu istabu?

—   Kas ir? — iesaucās Rons, nosviezdams karoti uz galda un ar baltu aci paglūnēdams uz mammu. — Kādēļ man jākārto istaba? Mēs ar Hariju gana labi jūtamies arī tādā, kāda tā ir!

—   Jaunais cilvēk, pēc pāris dienām te notiks tava brāļa kāzas…

—    Un viņi precēsies manā guļamistabā? — Rons pikti vaicāja.

—   Nē! Tad kā vārdā — pie Merlina nošļukušās kreisās…

—   Nerunā ar mammu tādā tonī, — stingri noteica Vīzlija kungs.

—   Un dari, ko tev liek.

Rons saviebies pablenza uz vecākiem, tad paķēra karoti un uzbruka pāris atlikušajiem ābolu pīrāga kumosiem.

—  Es varētu palīdzēt, jo esmu līdzvainīgs pie tā jucekļa, — Harijs uzrunāja Ronu, taču Vīzlija kundze viņu pārtrauca.

—   Nē, Harij, mīļais, es būtu tev ļoti pateicīga, ja tu varētu palīdzēt Artūram izmēzt vistu kūti, bet tu, Hermione, varētu nomainīt palagus istabā, kur mitināsies mesjē un madāma Delakūri, tu jau zini, viņi ierodas rīt no rīta vienpadsmitos.

Taču izrādījās, ka vistu kūti darāmā ir ļoti maz.

—   Nu, hm, Mollijai to vari arī neteikt, — Vīzlija kungs uzrunāja

Hariju, aizšķērsojis ieeju kūtiņā, — bet, redz, Teds Tonkss atsūtījis man Siriusa motocikla atliekas un, kā lai saka, es… es slēpju — proti, glabāju, — tās te, iekšā. Fantastiskas lietas — tur ir gan izplūdes vēzītis, liekas, ka tā to sauc, gan satriecošs akumulators, turklāt tagad man būs lieliska iespēja izpētīt, kā darbojas bremzes. Es mēģināšu to atkal salikt kopā, kad Mollija… es gribēju teikt, kad man būs vairāk laika.

Kad viņi atgriezās mājā, Vīzlija kundze nekur nebija manāma, tāpēc Harijs aizlavījās augšup, uz Rona bēniņu guļamistabu.

—   Es jau kārtoju, es kārtoju… Ak, tas esi tu, — atviegloti nopūtās Rons, kad guļamistabā ienāca Harijs. Rons atkal atkrita gultā, no kuras viņš, cik bija noprotams, pirms mirkļa bija pielēcis. Istabā valdīja tieši tāda pati nekārtība, kāda te bija rotājusies visu nedēļu. Vienīgais, istabas tālajā kaktā ar savu rudi pūkaino runci Blēžkāji pie kājām sēdēja Hermione, kas divās milzu kaudzēs šķiroja grāmatas, starp kurām Harijs pamanīja arī dažas savējās.

—   Sveiks, Harij, — viņa sveicināja, kad Harijs aptupās uz savas saliekamās gultas.

—   Un kā aizbēgt izdevās tev?

—     Ai, Rona mamma bija piemirsusi, ka palagus mums ar Džinniju lūdza nomainīt jau vakar, — Hermione atbildēja. Viņa nosvieda "Numeroloģiju" un "Gramatiku" vienā kaudzē un "Tumšo zinšu uzplaukumu un sabrukumu" — otrā.

—    Mēs tikko runājām par Trakaci, — Rons pastāstīja Harijam. — Es pieļauju, ka viņš varētu būt izdzīvojis.

—    Bet Bils taču redzēja, kā viņu ķer nepiedodamais lāsts, — Harijs atgādināja.

—  Jā, bet arī Bilam tobrīd uzbruka, — Rons palika pie sava. — Kā gan viņš var būt pārliecināts par to, ko redzējis?

—   Pat ja lāsts viņu neķēra, Trakacis nokrita no apmēram tūkstoš pēdu augstuma, — Hermione sacīja, svārstīdama rokā "Britānijas un Īrijas kalambola komandas".

—   Viņš varēja izmantot vairogburvestību…

—   Flēra teica, ka zizlis esot izsists viņam no rokas, — Harijs teica.

—   Nu labi, ja reiz gribat, lai viņš būtu miris… — Rons aizvainoti norūca un ar dūri iebelza pa spilvenu, lai to sabužinātu kā nākas.

—   Kāpēc gan lai mēs gribētu, lai viņš būtu miris? — Hermione sacīja. — Tas ir drausmīgi, ka Trakacis ir nonāvēts! Mēs vienkārši skatāmies uz visu reāli!

Pirmo reizi pēc vētrainās nakts notikumiem Harijs iedomājās Trakača miesas, sadragātas kā Dumidoru pēc kritiena, tikai Trakača acs vēl turpināja griezties savā dobumā. Pāršalca pretīguma vilnis, un, lai cik savādi, nāca smiekli.

—    Nāvēži droši vien visu novākuši, tāpēc neviens viņu neatrada, — prātīgi ieminējās Rons.

—   Jā, — noteica Harijs. — Tāpat kā Bērtuli Zemvaldi — pāvērta par kaulu un apraka Hagrida dārziņā. Iespējams, viņi pārvērtuši arī Tramdānu — par izbāzeni…

—   Nerunā tā! — ievaidējās Hermione. Harijs pacēla acis un ieraudzīja, kā draudzene izplūst asarās pār "Burvestībnieka burtnīcu".

—    Piedod, — Harijs iesaucās, ar pūlēm piesliedamies no vecās saliekamās gultas. — Hermione, es negribēju apbēdināt tevi…

Taču, sarūsējušajām gultas atsperēm vareni nočīkstot, pirmais kājās pielēca un pie Hermiones piesteidzās Rons. Apsviedis vienu roku viņai ap pleciem, ar otru viņš no džinsu kabatas izzvejoja pretīga paskata kabatlakatu, ar ko pirmīt tika tīrījis cepeškrāsni. Veicīgi izvilcis zizli, viņš pavērsa to pret lupatu un iesaucās: — Slauķus!

Zizlis nosūca lielāko daļu taukaino sodrēju. Izskatīdamies gana apmierināts ar veikumu, Rons viegli kūpošo kabatlakatu pasniedza Hermionei.

—    Ai… paldies, Ron… piedodiet… — Viņa izšņauca degunu un nožagojās. — Tas vienkārši ir tik brie-briesmīgi, vai ne? T-tūlīt pēc Dumidora… Es kaut kā ne-nespēju iedomāties, ka Trakacis var-ētu mirt, viņš likās tik stiprs!

—   Saprotu, — Rons sacīja, pievelkot Hermioni tuvāk. — Bet zini, ko viņš mums teiktu, ja būtu šeit?

—   P-pastāvīga modrība, — atbildēja Hermione, slaukot acis.

—     Tieši tā, — teica Rons, pamādams ar galvu. — Viņš teiktu, lai mācāmies no tā, kas noticis ar viņu. Un tovakar es iemācījos, ka nedrīkst uzticēties tam mazajam, blēdīgajam kverplim Mahorkam.

Hermione trīcošā balsī iesmējās un pieliecās, lai paņemtu vēl divas grāmatas. Vēl pēc mirkļa Rons bija atrāvis roku, kas apskāva Hermiones plecus, — meitenei no rokām izslīdējusī "Briesmonīgā briesmoņu grāmata" uzkrita viņam uz kājas. Un tad, atbrīvojusies no siksnas, kas to turēja ciet, negantā grāmata lūkoja iekampties Ronam potītē.

—    Piedod, piedod! — iesaucās Hermione, kamēr Harijs atrāva grāmatu no Rona kājas un atkal nosaitēja ar siksnu.

—   Starp citu, ko tu dari ar visām šīm grāmatām? — Rons vaicāja, aizklibodams atpakaļ uz savu gultu.

—    Mēģinu izlemt, kuras ņemt līdzi, — Hermione paskaidroja, — kad mēs dosimies meklēt horkrustus.

—   Ak jā, protams, — Rons noteica, iebelzdams sev pa pieri. — Es piemirsu, ka mēs dzīsimies pakaļ Voldemortam, sēžot omulīgā mobilā bibliotēkā.

—    Ha-ha-ha, — pamēdījās Hermione, raudzīdamās uz "Burvestībnieka burtnīcu". — Es domāju — vai mums varētu rasties nepieciešamība tulkot rūnas? Iespējams jau tas ir… domāju, labāk paņemsim līdzi, drošs paliek drošs.

Viņa nosvieda burtnīcu uz lielākās no kaudzēm un paņēma rokā "Cūkkārpas vēsturi".

—   Paklausieties, — Harijs pēkšņi teica.

Viņš sēdēja, saspringts kā stīga. Rons un Hermione bija savilkuši līdzīgu vaigu — bezpalīdzīgu, bet spītīgu.

—   Es zinu, pēc Dumidora bērēm jūs gribējāt doties man līdzi, — Harijs sāka.

—   Atkal viņš sāk vilkt veco meldiņu, — Rons nobolīdamies vērsās pie Hermiones.

—   Jau paredzējām, — viņa nopūtās, atkal pievērsdamās grāmatām. — Zini, es domāju, ka tomēr paņemšu "Cūkkārpas vēsturi". Pat ja mēs tur neatgriežamies, es nezinu, vai jutīšos labi, ja šās grāmatas nebūs līdzi…

—   Paklausieties! — Harijs atkal teica.

—   Nē, Harij, tu paklausies, — Hermione viņu pārtrauca. — Mēs dosimies tev līdzi. Tas tika izlemts jau pirms vairākiem mēnešiem — īstenībā, pat gadiem.

—   Bet…

—   Aizveries, — Rons deva draudzīgu padomu.

—    …vai esat pārliecināti, ka esat pārdomājuši visus "par" un "pret"? — Harijs uzstāja.

—    Tā, palūkosimies, — noteica Hermione, ar visai bargu skatienu nomezdama "Tusiņu ar troļļiem" uz nevajadzīgo grāmatu kaudzes. — Es kārtoju visu nepieciešamo jau sazin cik dienas, tāpēc mēs esam gatavi doties projām jebkurā brīdī, kas, starp citu, prasījis arī visai sarežģītu buršanos, nemaz nerunājot par visu Trakača daudzsulu mikstūras krājumu nočiepšanu Rona mammai pašā degungalā.

—    Vēl, — meitene turpināja, — es pārveidoju savu vecāku atmiņu, tāpēc tagad viņi uzskata, ka ir Vendels un Monika Vilkinsi, kam mūža sapnis bijusi Austrālija, — un turp nu viņi tagad pārcēlušies. Tas tāpēc, lai Voldemortam būtu grūtāk viņus atrast un izvilināt no viņiem kādu informāciju par mani — vai tevi, jo diemžēl esmu viņiem par tevi diezgan daudz stāstījusi.

—    Ja nu pēc horkrustu meklējumiem es tomēr vēl būšu dzīvajos, — Hermione noslēdza savu stāstu par gatavošanos ceļam, — uzmeklēšu mammu un tēti un noņemšu burvestību. Ja iešu bojā — nu, manuprāt, burvestība ir gana laba, lai atlikušo mūžu viņi aizvadītu droši un laimīgi. Redzi, Vendelam un Monikai Vilkinsiem nav ne jausmas, ka viņiem ir meita.

No Hermiones acīm atkal pludoja asaras. Rons vēlreiz piecēlās no gultas, aplika roku viņai ap pleciem un dusmīgi pablenza uz Hariju, it kā pārmestu viņam iejūtības trūkumu. Harijs nespēja izdomāt, ko šādā brīdī lai saka, jo mazāk tāpēc, ka īpašas iejūtības skolotāja talanta iezīmes Rons līdz šim nebija izrādījis.

—   Es… Hermione, piedod… es negribēju…

—     …negribēji saprast, ka mēs ar Ronu lieliski saprotam, kas var notikt, ja dosimies tev lidzi? Redzi, mēs to saprotam. Ron, parādi Harijam, ko esi izdarijis tu!

—   Nē, viņš tikko paēdis, — Rons teica.

—   Runā taču, viņam tas ir jāzina!

—   Labi, labi, Harij, panāc šurp.

Jau otro reizi Rons palaida Hermioni vaļā un aizsoļoja līdz durvim.

—   Ejam.

—    Kāpēc? — Harijs nesaprata, bet izgāja no istabas uz mazā kāpņu laukumiņa Ronam lidzi.

—    Lejamus, — nomurmināja Rons, pavērsis zizli pret zemajiem griestiem. Tieši virs galvas pavērās lūka, un lejup nolaidās kāpnes. No kvadrātveida lūkas atskanēja baigs šmūkstošs vaids un uzvēdīja nejauka smaka — it kā no pārplīsušas kanalizācijas caurules.

—   Tavs rēgs, jā? — apvaicājās Harijs, kam ne reizi nebija iznācis sastapties šo radījumu, kurš reizēm mēdza traucēt viņu naktsmieru.

—  Jā gan, — atbildēja Rons, rāpdamies augšup. — Nāc, paskaties uz viņu.

Harijs kāpa līdzi uz šaurajiem bēniņiem. Iedabūjis galvu un plecus nelielajā lūkā, viņš gandrīz turpat līdzās pamanīja cieši aizmigušo radījumu, kas gulēja puskrēslā ar plati pavērtu muti.

—    Bet tas… tas izskatās… Vai tad rēgi parasti nēsā pidžamas?

—   Nē, — Rons atzina. — Un parasti viņiem nav nedz rudi mati, nedz tik daudz čūlu.

Harijs ar vieglu riebumu aplūkoja radijumu. Pēc skata tas bija kā cilvēks, ieģērbts, cik nu ar pustumsu apradušās acis spēja saskatīt, vecā Rona pidžamā. Turklāt Harijs bija diezgan cieši pārliecināts, ka rēgi parasti ir diezgan gļotaini un plikpauraini, tomēr šis bija izteikti matains un klāts ar strutainiem, sarkaniem izsitumiem.

—   Viņš izskatās pēc manis, redzi? — Rons teica.

—   Nē, — Harijs nepiekrita. — Neizskatās vis.

—   Es tev visu paskaidrošu, kad atgriezīsimies istabā, man no tās smakas metas nelaba dūša, — teica Rons. Viņi nokāpa lejā pa kāpnītēm, tad Rons tās iebīdīja atpakaļ griestos, un abi pievienojās Hermionei, kas vēl aizvien šķiroja grāmatas.

—    Kad mēs dosimies projām, rēgu novedīsim lejā un atstāsim dzivot te, manā istabā, — paskaidroja Rons. — Manuprāt, viņš uz to ļoti cer — nu, grūti gan saprast, jo viņš spēj tikai vaidēt un siekaloties — bet sparīgi māj ar galvu, kad viņam par to stāstu. Lai nu kā, viņš tēlos mani ar šķaidkāksli. Labi izdomāts, ne?

Harija apmulsums bija skaidri lasāms viņa sejā.

—   Lieliska doma! — Rons uzstāja, acīmredzami vīlies, ka Harijs uzreiz nav apjēdzis, cik iecere spoža. — Saproti, kad mēs visi trīs neieradīsimies Cūkkārpā, visi domās, ka Hermione un es esmu kopā ar tevi, vai ne? Tas nozīmē, ka nāvēži uzreiz nesīsies pie mūsu ģimenēm, lai raudzītu izdibināt, kur tu esi meklējams.

—    Cerams, viņi nospriedis, ka es esmu aizbraukusi kopā ar mammu un tēti, jo šobrīd daudzi vientieši runā par to, ka jāslēpjas drošākā vietā, — piebilda Hermione.

—    Visu manu ģimeni mēs paslēpt nevaram, tas būtu pārāk aizdomīgi, turklāt manējiem jāiet uz darbu, — Rons turpināja. — Tāpēc mēs izplatīsim baumas, ka esmu smagi saslimis ar šķaidkāksli, tāpēc nevaru atgriezties skolā. Ja kāds ieradīsies pētīt, mamma vai tētis varēs parādīt manā gultā gulošo rēgu, visu vienās vātis. Šķaidkākslis ir briesmīgi lipīgs, tāpēc okšķerētāji nenāks tam rēgam ne tuvumā. Un tas nekas, ka viņš neko nespēj pateikt, jo kas nu cilvēks par runātāju, kad sēnīte viņu saēdusi vai līdz ūkai.

—    Tad mamma un tētis zina par šo plānu? — Harijs vēlējās uzzināt.

—    Tētis zina. Viņš palīdzēja Fredam un Džordžam pārveidot rēgu. Mamma… nu, tu jau redzi, kāda viņa tagad ir. Neparko nepiekritīs, ka dodamies projām, līdz brīdim, kad būsim projām.

Istabā iestājās klusums, ko pa brīdim pārtrauca klusi būkšķi — Hermione turpināja nomest pa grāmatai te uz vienas, te uz otras kaudzes. Rons vēroja viņu, bet Harijs pievērsās te draugam, te draudzenei, nespēdams bilst ne vārda. Tas, ko viņi bija paveikuši, lai pasargātu savas ģimenes, skaidrāk par visu citu liecināja, ka abi cieši nolēmuši doties viņam līdzi un lieliski apzinās, cik bīstami tas būs. Viņš vēlējās pateikt abiem, cik daudz tas viņam nozīmē, taču nekādi nevarēja atrast vārdus, kas acumirkli liktos pietiekami svarīgi.

Klusumā varēja saklausīt, kā Vīzlija kundze kaut ko kliedz četrus stāvus zemāk.

—    Džinnija droši vien atstājusi puteklīti uz kāda plankumaina salvešu gredzena, — novilka Rons. — Nesaprotu, kāpēc Delakūriem vajadzēja ierasties divas dienas pirms kāzām.

—    Flēras māsa būs līgavas māsa, kam te jābūt jau uz mēģinājumu, bet viņa ir par jaunu, lai ceļotu viena, — atgādināja Hermione, neizlēmīgi cilādama rokā "Satikšanos ar sirēnām".

—    Tas gan, bet ciemiņi nepazeminās mammas stresa līmeni, — Rons nopūtās.

—   Vienu gan mums vajadzētu izlemt uzreiz, — sacīja Hermione, bez mazākās vilcināšanās iesviezdama "Maģiskās aizsardzības teoriju" makulatūras kaudzē un paņemdama "Maģiskās izglītības izvērtējumu Eiropā", — proti, kurp mēs dosimies, kad tiksim projām no šejienes. Es atceros, tu minēji, ka vispirms gribētu doties uz Godrika gravu, Harij, un es saprotu, kāpēc tu vēlies to darīt, bet… redzi… vai vispirms nederētu ķerties pie horkrustiem?

—    Ja mēs zinātu, kur atrodas kaut viens no horkrustiem, es tev piekristu, — Harijs atbildēja, īsti gan neticēdams, ka Hermione patiešām saprot, kāpēc viņš sadomājis atgriezties Godrika gravā. Viņa vecāku kapavietas bija tikai daļa no dzinuļa — neatstājās ļoti spēcīga un tikpat neizskaidrojama sajūta, ka šajā vietā viņš atradīs atbildes uz pašam svarīgiem jautājumiem. Iespējams, vienkārši tāpēc, ka tieši iur viņš izdzīvoja pēc Voldemorta nāvējošā lāsta. Tagad, kad atkal draudēja briesmas, Hariju uz seno notikumu vietu vilināja vēlme saprast, kas un kā toreiz norisinājās.

—    Vai nav iespējams, ka Voldemorts novēro Godrika gravu? — Hermione vaicāja. — Viņš varētu paredzēt, ka tu atgriezīsies, lai apciemotu vecāku kapu, kad varēsi doties, kurp acis rāda.

Tas Harijam nebija ienācis prātā. Kamēr viņš pūlējās izdomāt kādu pretargumentu, ierunājās Rons, acīmredzot aizdomājies par kaut ko citu.

—   Klau, par to R.A.B. tipāžu, — viņš sacīja. — Nu, to, kurš nozaga īsto medaljonu?

Hermione pamāja ar galvu.

—   Zīmītē viņš raksta, ka iznīcinās to, vai ne?

Harijs pavilka mugursomu tuvāk un izņēma no tās viltus horkrustu, kurā vēl arvien bija paslēpta salocītā zīmīte.

—   "Es esmu nozadzis īsto horkrustu un iznīcināšu to, tikko spēšu", — Harijs skaļi nolasīja.

—   Un ja nu viņš to tiešām iznīcināja? — Rons teica.

—   Vai viņa, — piebilda Hermione.

—   Lai nu kā, — Rons sprieda, — tad mums būtu par vienu klapatu mazāk!

—   Tiesa, bet mums taču tik un tā būs jāmēģina atrast īsto medaljonu, ne? — Hermione jautāja. — Lai uzzinātu, vai tas tiešām ir iznīcināts.

—    Un, kad mēs to dabūsim rokā, vai ir zināms, kā iznicināt horkrustu? — Rons jautāja.

—    Nu, — atbildēja Hermione, — es pašlaik pētu šo jautājumu.

—   Kā tad? — Harijs gribēja zināt. — Man likās, ka bibliotēkā nav grāmatu par horkrustiem?

—   Nebija, — Hermione sacīja — un pamatīgi piesarka. — Dumidors tās visas bija izolējis, bet viņš… neiznīcināja.

Rons nostiepās taisns kā stīga, ieplezdams acis plati jo plati.

—    Kā, pie Merlina biksēm, tev izdevās tikt klāt horkrustu grāmatām?

—    Es… es nezagu! — Hermiones skatiens izmisumā šaudījās te pie Harija, te pie Rona. — Tās vēl aizvien bija bibliotēkas grāmatas, kaut ari Dumidors tās bija izņēmis no plauktiem. Lai nu kā, ja reiz viņš tiešām būtu gribējis, lai sējumus neviens neatrod, es esmu pārliecināta, ka viņš būtu parūpējies, lai tikt tiem klāt būtu daudz…

—   Pie lietas! — Rons iesaucās.

—   Nu… bija ļoti vienkārši, — klusi atzinās Hermione. — Es tikai liku lietā piesaukšanas burvestību. Nu, jūs jau zināt — šurpum. Un tās uzreiz atlidoja no Dumidora kabineta uz meiteņu guļamtelpu.

—    Bet kad tu to izdarīji? — Harijs jautāja, skatīdamies uz Hermioni ar apbrīnu un neticību.

—    Tūlīt pēc viņa… Dumidora… bērēm, — Hermiones balss apslāpa vēl klusāka. — Tūlīt pēc tam, kad mēs vienojāmies pamest skolu, lai meklētu horkrustus. Kad es devos atpakaļ uz guļamtelpu pēc savām mantām, man… man vienkārši iešāvās prātā, ka, zinātu es par tiem vairāk, mums būtu vairāk izredžu… un, tā kā es tur biju viena… es pamēģināju… un izdevās. Tās ielidoja man klēpī pa atvērto logu, un es… es paņēmu tās līdzi.

Viņa norija siekalas un, it kā mēģinādama taisnoties, piebilda: — Es neticu, ka Dumidors būtu dusmojies, mēs taču neizmantosim šīs grāmatas, lai izgatavotu horkrustu, vai ne?

—   Vai tev šķiet, ka mēs esam ar kaut ko neapmierināti? — Rons jautāja. — Starp citu, kur tās grāmatas ir?

Hermione kādu mirkli cilāja sējumus un tad izvilka no kaudzes lielu grāmatu, kas bija iesieta izbalējušos melnas ādas vākos. Likās, viņu mazliet šķebina — grāmatu viņa turēja ļodzīgām rokām, it kā tā būtu kāda nupat mirusi radībiņa.

—    Šajā ir izsmeļošas norādes par to, kā izgatavot horkrustu. "Vistumšākās mākslas noslēpumi" — briesmīga grāmata, tiešām pretīga, nešķīstas maģijas pilna. Es prātoju, kad gan Dumidors izvāca to no bibliotēkas… ja tikai tad, kad kļuva par direktoru, varu derēt, ka visu nepieciešamo Voldemorts izlasījis šeit.

—    Tad kāpēc prasīja Gliemjragam, kā pagatavot horkrustu, ja reiz jau bija iepazinies ar šo te? — Rons jautāja.

—    Gliemjragam viņš prasīja tikai to, kas notiek, ja dvēseli sadala septiņās daļās, — atgādināja Harijs. — Dumidors bija pārliecināts, ka Melsudors jau zināja, kā pagatavot horkrustu, kad vērsās ar savu jautājumu pie Gliemjraga. Manuprāt, tev, Hermione, ir taisnība, ļoti iespējams, ka lielākoties viņš ziņas smēlies tieši no šā sējuma.

—    Un, jo vairāk es par tiem lasu, — Hermione turpināja, — jo briesmīgāki tie šķiet — un jo mazāk es spēju noticēt tam, ka viņš tiešām ir izgatavojis sešus horkrustus. Šajā grāmatā izskan brīdinājums, ka saplosīta dvēsele kļūs nestabila, — un te ir runa par vienu vienīgu horkrustu!

Harijs atcerējās Dumidora vārdus par to, ka Voldemorts ir spēris soli tālāk par "parasto ļaunumu".

—    Bet vai pastāv iespēja sevi atkal salikt kopā? — Rons gribēja zināt.

—  Jā, — Hermione atbildēja, negribīgi pasmaidot, — bet tas būtu neticami sāpīgi.

—   Kāpēc? Un kā tas iespējams? — Harijs vaicāja.

—    Caur nožēlu, — Hermione teica. — Jāpārdzīvo viss, ko esi nodarījis. Te, zemsvītras piezīmē. Acīmredzot sāpes var izrādīties nāvējošas. Man gan liekas, ka Voldemorts neko tādu nekad nemēģinātu, ne?

—   Nez vai, — sacīja Rons, pirms Harijs paguva atbildēt. — Un vai tajā grāmatā ir minēts, kā horkrustus iznīcināt?

—   Ir gan, — Hermione zināja teikt. Tagad viņa šķirstīja trauslās lapas, it kā pētītu pussatrūdējušas būtnes iekšas, — jo tā brīdina tumšos burvjus, ka horkrusti jāsargā ar iespējami visstiprākajām burvestībām. No tā, ko lasīju, varēja noprast, ka viens no nedaudzajiem tiešām drošajiem veidiem, kā iznīcināt horkrustu, ir tieši tas, ko Harijs izdarija ar Melsudora dienasgrāmatu.

—     Ko tad es izdarīju? Caurdūru ar baziliska ilkni? — Harijs brīnījās.

—   Labi, ka man te aizķērusies viena pamatīga riekšava baziliska ilkņu, — Rons mēģināja ironizēt. — Es jau prātoju, diez ko ar tiem iesākt.

—    Tam nav jābūt tieši baziliska ilknim, — Hermione mierīgi paskaidroja. — Tam jābūt kaut kam tik iznīcinošam, lai horkrusts nespētu pats atjaunoties. Baziliska indei ir tikai viena pretinde, turklāt tā ir neiedomājami reta…

—   …fēniksa asaras, — Harijs noklanīja galvu.

—   Tieši tā, — Hermione teica. — Mums par nelaimi, tik indīgu vielu kā baziliska inde ir ārkārtīgi maz, un tās visas ir bīstami nēsāt līdzi. Šis ir jautājums, ko mums nāksies risināt, jo horkrustu plēst, dragāt vai skaldīt nav jēgas. Tas jāiznīcina tā, lai nekāda maģija nespētu to atjaunot.

—   Bet pat tad, ja mēs iznīcinām priekšmetu, kurā tas dzīvo, — Rons jautāja, — kāpēc tā dvēseles skranda nevar iemājot kaut kur citur?

—   jo horkrusts ir kas pilnīgi pretējs dzīvai būtnei.

Redzēdama, ka Harijs un Rons izskatās pagalam apmulsuši,

Hermione steigšus turpināja. — Redzi, Ron, ja es tagad paņemtu zobenu un caurdurtu tevi, es neievainotu tavu dvēseli.

—   Tad nu gan mierinājums, — Rons nosmīkņāja.

Harijs iesmējās.

—   Nemaz nesmejies, tā arī vajadzētu būt! Bet es gribēju teikt, ka ar tavu miesu var notikt briesmu lietas, tomēr dvēsele paliks neskarta, — Hermione klāstīja. — Ar horkrustu ir otrādi. Tajā paslēptās dvēseles daļiņas izdzīvošana ir nesaraujami saistīta ar šo mājokli, ar šo apburto ķermeni. Tā bez horkrusta nemaz nespēj pastāvēt.

—    Tātad varētu teikt, ka dienasgrāmata nomira, kad es to sadūru, — Harijs sacīja, atcerēdamies, kā no caururbtajām lappusēm līdzīgi asinīm plūda tinte un kā izgaisdama vaimanāja Voldemorta dvēseles daļiņa.

—   Un, ja reiz dienasgrāmata tika pilnīgi un galīgi iznīcināta, tajā iesprostotā dvēseles daļiņa ari pārstāja eksistēt. Džinnija taču mēģināja atbrīvoties no dienasgrāmatas vēl pirms tevis, mēģināja noskalot to tualetē, bet, acīmredzot, tā atkal atgriezās gluži kā jauna.

—   Paga, paga, — Rons saviebdamies jautāja. — Tā dienasgrāmatā paslēptā dvēseles daļiņa bija pārņēmusi Džinniju savā varā, ne? Kā īsti tas notiek?

—   Ja burvju mājoklis ir vesels, tajā paslēptā dvēseles daļiņa spēj iespurgt cilvēkā, kas pielaiž šo priekšmetu sev pārāk tuvu. Ne jau, kad ilgi turi to rokās vai kā tamlīdzīgi, ar pieskaršanos horkrustam tam nav nekāda sakara, — viņa piebilda, pirms Rons paguva ko teikt. — Es domāju emocionālu tuvību. Džinnija dienasgrāmatai atklāja savu sirdi, tāpēc padarīja sevi ļoti viegli ievainojamu. Ir bīstami, ja horkrusts kļūst tev pārāk tuvs. Ja tu kļūsti atkarīgs no tā.

—   Interesanti, kā Dumidors iznīcināja gredzenu? — Harijs prātoja. — Kāpēc es viņam to nepavaicāju? Es tiešām nekad…

Viņa balss aprāvās — Harijs aizdomājās par visu, ko būtu derējis pajautāt Dumidoram. Kopš direktora nāves Harijs jau kuro reizi atskārta, ka, Dumidoram dzīvam esot, viņš izniekojis tik daudzas iespējas uzzināt vairāk… uzzināt visu…

Tad klusumu pēkšņi pāršķēla pamatīgs blīkšķis, durvis atsprāga ar tādu sparu, ka sienas nolīgojās vien. Hermione iespiedzās un izlaida no rokām "Vistumšākās mākslas noslēpumus", Blēžkājis, sašutumā šņākdams, pamuka zem gultas, Rons izlēca no gultas, paslīdēja uz šokovardes papīriņa un ar galvu ietriecās pretējā sienā, bet Harijs instinktīvi ķēra pēc zižļa, līdz aptvēra, ka veras uz Vīzlija kundzes izspūrušo frizūru un dusmās saviebto seju.

—   Man ļoti jāatvainojas, ka pārtraucu šo mazo, omulīgo tērzēšanu, — viņa paziņoja drebošā balsī. — Esmu pārliecināta, ka jūs visi esat pelnījuši atpūtu… taču man istabā ir sakrauts vesels kalns ar kāzu dāvanām, kuras vajadzētu sašķirot, un esmu ļāvusies ilūzijai, ka jūs visi esat ar mieru palīdzēt.

—   Ak, protams, — pirmā atsaucās Hermione, izbijusies pielēkdama kājās tik sparīgi, ka grāmatas pajuka uz visām pusēm, — mēs palīdzēsim… mēs atvainojamies…

Uzmetusi Harijam un Ronam tramīgu skatienu, Hermione izsteidzās no istabas Vīzlija kundzei nopakaļ.

—   Brīžiem jūtos kā majas elfs, — Rons pusbalsī pažēlojās, vēl aizvien berzēdams sasisto galvu un kopā ar Hariju sekodams mammai. — Tikai man šī ņemšanās nesniedz ne mazāko gandarījumu. Jo ātrāk tās kāzas būs galā, jo laimīgāks es būšu.

—  Tiesa, — Harijs piebilda, — tad mums nebūs jādara itin nekas, tikai jāmeklē horkrusti… īstas brīvdienas, vai ne?

Rons sāka smieties, taču, ieraudzījis milzīgo kāzu dāvanu kaudzi, kas gaidīja Vīzlija kundzes istabā, visai spēji aprāvās.

Delakūri ieradās nākamajā rītā vienpadsmitos, šoreiz Harijs, Rons, Hermione un Džinnija sagaidīja Flēras ģimeni diezgan draņķīgā noskaņojumā. Rons aizvainots aizstampāja augšā pa trepēm, lai

sameklētu vienādas zeķes, un Harijs pikti raudzīja pieglaust matus. Vīzlija kundze, beidzot atzinusi viņu izskatu par labu esam, visus izvadīja saules pielietajā pagalmā sagaidīt ciemiņus.

Midzeņi savu mūžu nebija redzēti tik spodri. Aprūsējušie katli un vecie gumijas zābaki, kas parasti mētājās uz sētas lieveņa, bija pagaisuši, un abpus durvīm tur prāvos podos zaļoja divi jauni lideklīšu krūmi. Kaut gaisā nejuta ne vēsmiņas, tie jauki ņirbinājās, jo lapas laiski vēdījās pašas no sevis. Vistas bija iespundētas kūtiņā, pagalms — izslaucīts un dārziņš — apcirpts, izravēts un uzprišināts. Tiesa, Harijs, kam tas krietni labāk patika kāds bijis, tas ir, mūžam aizlaists, nosprieda, ka bez ierastā lēkājošo rūķu leģiona tas izskatās diezgan tuksnesīgs.

Jau bija sajucis, ar cik un kādām burvestībām Midzeņi bija nobruņoti gan ar Ordeņa, gan ministrijas gādību. Viens bija skaidrs — nokļūt tieši mājā ar maģijas palīdzību vairs nav iespējams. Tāpēc Vīzlija kungs devās sagaidīt Delakūrus uz tuvējā paugura virsotni, kur viesiem vajadzēja ierasties ar ejslēgu. Pirmā skaņa, kas liecināja par viesu tuvošanos, bija neparasti smalki smiekli, kas, kā izrādījās, nāca no Vīzlija kunga. Viņš, necik ilgi, parādījās pie vārtiņiem, apkrāvies ar somām un pavadīdams skaistu, gaišmatainu sievieti garā lapu zaļā tērpā, un tā, protams, bija Flēras māte.

—   Mamanl — iesaucās Flēra, mezdamās uz priekšu, lai apskautu viņu. — Papa!

Mesjē Delakūrs nebija ne uz pusi tik pievilcīgs kā viņa sieva. Viņš bija par galvas tiesu īsāks un ļoti tukls, ar mazu, smailu, melnu kazbārdiņu. Tiesa, viņš uzreiz atstāja lāga vīra iespaidu. Uz saviem augstpapēžu zābakiem aizlīgojis līdz Vīzlija kundzei, viņš noskūpstīja saimnieci pa divām reizēm uz katra vaiga, viņu pamatīgi apmulsinot.

—     Tādas rrūpes un rraizes, — viņš ierunājās ducigā balsī. — Flērra saka, jūs esot dikti nopūlējušies.

—  Ak, ko niekus, ko niekus! — ievīterojās Vīzlija kundze. — Nekas jau tāds nav sarūpēts!

Rons mazliet atviegloja sirdi, nomērķēdams spērienu pa rūķi, kas glūnēja laukā no jaunā lideklīšu krūma.

—   Dārrgā kundze! — sacīja mesjē Delakūrs, vēl aizvien turēdams Vīzlija kundzes roku savās tuklajās plaukstās un starodams smaidā. — Mēs jūtamies ļoti pagodināti parr saplūsmi, kas gaida mūsu ģimenes! Ļaujiet stādīt prriekšā manu sievu Apolīnu.

Delakūra madāma izslīdēja priekšplānā un pieliecās, lai arī noskūpstītu Vīzlija kundzi.

—   Enchantee, — viņa teica. — ļūsu vīrrs stāsta tik jautrrus jokus!

Vīzlija kungs maniakāli iesmējās. Vīzlija kundze uzmeta viņam

stingru skatienu, un viņš uzreiz apklusa un savilka tādu ģīmi, kas iederētos pie tuva drauga slimības gultas.

—    Un manu mazo meitiņu Gabrrielu jūs, prrotams, jau pazīstat! — turpināja Delakūra kungs. Gabriela atgādināja Flēru miniatūrā. Vienpadsmit gadu vecā princese ar sudrabbaltajiem matiem, kas sniedzās līdz jostasvietai, žilbinoši uzsmaidīja Vīzlija kundzei un apskāva viņu, tad, garajām skropstām notrīsot, uzmeta starojošu skatienu Harijam. Džinnija skaļi ieklepojās.

—    Nu ko, nāciet iekšā! — mundri vedināja Vīzlija kundze, vadīdama Delakūrus uz māju. Gājienu pavadīja vesela lavīna "Nē, lūdzu!" un "Tikai aiz jums!", un "Ņemiet par labu!".

Drīz kļuva skaidrs, ka Delakūri ir izpalīdzīgi un patīkami viesi. Viņiem viss ļoti patika, un viņi labprāt iesaistījās kāzu priekšdarbos. No mesjē Delakūra itin viss — no vietu plāna līdz līgavas māsas kurpēm — izpelnījās uzslavu "charmantl". Delakūra madāma izrādījās ļoti izveicīga mājas burvestību pārzinātāja, tāpēc^ cepeškrāsns bija mirdzoši tīra gandrīz vienā mirkli. Gabriela visur sekoja vecākajai māsai, cenšoties pielikt roku itin visā, un nepārtraukti čaloja straujā franču mēlē.

Sliktā ziņa bija tāda, ka Midzeņi nebija paredzēti tik lielam cilvēku baram. Vīzlija kungs ar kundzi, paskaļas vārdu pārmaiņas gaitā noklusinājuši mesjē un madāmas Delakūru protestus un pierunājuši viesus iekārtoties saimnieku guļamistabā, tagad gulēja viesistabā. Gabriela gulēja kopā ar Flēru bijušajā Persija istabā, bet Bilam bija paredzēta guļvieta pie Čārlija, līgavaiņa brāļa, kas bija ieradies no Rumānijas. Iespējas kopīgi kalt kādus plānus bija praktiski zudušas,

tāpēc Harijs, Rons un Hermione izmisumā pieteicās pabarot vistas, lai tikai tiktu ārā no pārpildītās mājas.

—     Vēl neliksies mierā! — noņurdēja Rons, kad trijotnes otro mēģinājumu satikties pārtrauca Vīzlija kundze, parādoties ar milzīgu tīrās veļas grozu rokās.

—   Ak, labi, ka esat pabarojuši vistas, — viņa sauca jau pa gabalu.

—   Labāk sadzeniet tās atpakaļ kūtī, jo rit ierodas strādnieki… uzcelt kāzu telti, — viņa paskaidroja, atspiezdamās pret vistu mājas sienu. Vīzlija kundze izskatījās pārguruši. — No "Millamanta maģiskajām teltīm"… ļoti laba firma. Viņus pavadīs Bils… Un tu, Harij, labāk paliec mājā, kamēr viņi te rosīsies. Man jāteic, ka kāzu rīkošanu visas šīs drošības burvestības padara krietni vien piņķerīgāku.

—   Piedodiet, — Harijs pazemīgi atvainojās.

—    Ko niekus, mīļais! — Vīzlija kundze nekavējoties attrauca.

—    Tu mani pārprati… nu, tava drošība taču ir svarīgāka par visu! Starp citu, es gribēju tev apvaicāties, kā esi iecerējis svinēt savu dzimšanas dienu? Septiņpadsmit, galu galā, ir svarīga jubileja…

—    Es negribu nekādas klapatas, — Harijs aši atbildēja, iedomādamies papildu galvassāpes, ko tas visiem sagādātu. — Tiešām, Vīzlija kundze, manuprāt, ar parastām vakariņām būs gana… nākamajā dienā taču kāzas…

—   Nu, mīļais, ja tu tā uzstāj. Es ielūgšu Remusu un Tonksu, labi? Un kā ar Hagridu?

—    Tas būtu lieliski, — Harijs sacīja. — Tikai nevajag lieki raizēties.

—   Ko nu, ko nu… tas jau nekas…

Viņa uzmeta Harijam ilgu, pētīgu skatienu, tad mazliet skumji pasmaidīja, izslējās un aizgāja. Harijs noskatījās, kā viņa pie veļas striķa savicina savu zizli, liekot mitrajām drēbēm pacelties gaisā un sakārties uz auklas. Pēkšņi uzbrāzās nožēlas vilnis par visām neērtībām un pārdzīvojumiem, ko viņš bija sagādājis Mollijai Vīzlijai.

SEPTĪTA NODAĻA BALTUSA DUMIDORA TESTAMENTS

Viņš gāja pa kalnu ceļu rēnā, zilganā ausmā. Dziļi ielejā miglā tinās mazpilsētiņa. Vai meklētais bija tur, lejā? Cilvēks, kas bija vajadzīgs tik ļoti, ka viņš nespēja domāt ne par ko citu, cilvēks, kam bija atbilde, atbilde uz pašu svarīgāko jautājumu…

—   Ei, mosties!

Harijs atvēra acis. Viņš atkal gulēja uz saliekamās gultas Rona noplukušajā bēniņu istabā. Saule vēl nebija uzlēkusi, un istaba tinās puskrēslā. Pumperniķelis gulēja, paslēpis galvu zem mazā spārniņa. Rēta Harijam pierē smeldza.

—   Tu kaut ko murmināji pa miegam.

—   Tiešām?

—  Jā. "Gregorovičs." Tu visu laiku atkārtoji "Gregorovičs".

Harijs vēl nebija uzlicis brilles, tāpēc Rona seja rādījās miglaina.

—   Kas ir Gregorovičs?

—   Kā lai es to zinu? Tu jau to daudzināji.

Harijs aizdomājies paberzēja pieri. S?zin kāpēc likās, ka vārds ir dzirdēts, taču viņš nespēja atcerēties — kad un kur.

—   Man šķiet, ka Voldemorts viņu meklē.

—   Nabags, — Rons līdzjūtīgi novilka.

Harijs pieslējās sēdus, vēl aizvien berzēdams rētu, nu jau pavisam pamodies. Viņš pūlējās precīzi atcerēties vietu, ko bija redzējis sapni, taču viss, ko izdevās atsaukt atmiņā, bija kalni pie apvāršņa un maza, dziļi ielejā slēpta ciematiņa siluets.

—   Manuprāt, viņš ir ārzemēs.

—   Kas, vai Gregorovičs?

—   Voldemorts. Manuprāt, viņš ir kaut kur ārzemēs, un viņš tur meklē Gregoroviču. Tā vieta galīgi neizskatījās pēc Anglijas.

—   Tu domā, ka atkal redzēji to, kas notiek viņam prātā?

Rons izklausījās uztraucies.

—   Esi tik labs, nestāsti par to Hermionei, — Harijs lūdza. — Un kā lai es neskatos to, kas man rādās sapnī…

Viņš pavērās uz sīkaliņa Pumperniķeļa būri… kāpēc vārds "Gregorovičs" likās pazīstams?

—    Man šķiet, — viņš lēnām bilda, — ka te ir kāds sakars ar kalambolu. Bet kāds — es nespēju… nevaru iedomāties.

—   Ar kalambolu? — pārjautāja Rons. — Vai esi drošs, ka nedomā Gorgoviču?

—   Ko?

—   Dzinēju Dragomiru Gorgoviču. Pirms diviem gadiem Čadlijas "Lielgabali" par viņu samaksāja augstāko cenu līgas vēsturē. Neviens cits vienā sezonā nav sabliezis tik daudz sviedeņu.

—    Nē, — atbildēja Harijs. — Es noteikti nedomāju Gorgoviču.

—   Arī es cenšos par viņu nedomāt, — nopūtās Rons. — Nu ko, daudz laimes dzimšanas dienā!

—    Oi, — patiešām, pavisam piemirsu! Man ir septiņpadsmit!

Harijs paķēra zizli, kas gulēja līdzās gultai, pavērsa to pret nokrauto galdu, kur bija nolicis brilles, un iesaucās: — Šurpum brilles! — Lai gan galds atradās nieka rokas stiepiena attālumā, bija ļoti patīkami vērot, kā brilles paceļas gaisā un traucas šurp. Vismaz līdz brīdim, kad viena no kājiņām trāpīja acī.

—   Smalki, — Rons iespurdzās.

Priecādamies, ka seka likvidējusies, Harijs sāka lidināt pa istabu Rona mantas, tā pamodinot Pumperniķeli, kas ņēmās satraukti plivināties pa būri. Vēl Harijs mēģināja ar maģijas palīdzību aizsiet savu sporta kurpju auklas (ar rokām, pa vecam, allaž nācās piņķerēties vairākas minūtes) un tāpat — pa jokam —> oranžos tērpus uz Rona Čadlijas "Lielgabalu" plakātiem pārvērta zilos.

—  Tomēr mušas es ķertu ar roku, — Rons ieteica, kad Harijs kāri pievērsās pārītim, kas lidinājās zem griestiem. — Lūdzu — dāvana. Taisi vaļā, labāk, lai mamma neredz.

—   Grāmata? — apvaicājās Harijs, nopētīdams taisnstūra sainīti. — Maini ieradumus, ko?

—   Tā nav nekāda parastā grāmata, — Rons paskaidroja. — Tīrs zelts— "Divpadsmit nemaldīgu paņēmienu raganu savaldzināšanai". Izskaidro visu, ko der zināt par meitenēm. Būtu to dabūjis jau pagājušajā gadā, es zinātu, kā pareizi tikt vaļā no Lavenderas un kā satuvināties ar… nu, man to iedeva Freds un Džordžs, un kopš tā laika es esmu daudz mācījies. Taisni brīnums, cik daudz var izdarīt ari bez zižļa.

Kad draugi tika līdz virtuvei, uz galda viņus sagaidīja krietna dāvanu kaudzīte. Bils un mesjē Delakūrs tobrīd beidza brokastot, bet Vīzlija kundze tikmēr pļāpāja ar abiem, stāvēdama pie plīts un pieskatīdama pannu.

—    Artūrs lika man novēlēt tev daudz laimes septiņpadsmitajā dzimšanas dienā, — starodama sacīja Vīzlija kundze. — Agri aizsteidzās uz darbu, bet būs klāt uz vakariņām. Mūsu dāvana ir tā, pašā augšā.

Harijs piesēda, paņēma saimnieces norādīto stūraino sainīti un izsaiņoja to. Kārbiņā bija pulkstenis, ļoti līdzīgs tam, ko savā septiņpadsmitajā dzimšanas dienā bija saņēmis Rons. Zelta ietvarā pa ciparnīcu rādītāju vietā riņķoja zvaigznes.

—   Tā ir sena tradīcija — pilngadības reizē burvim dāvināt pulksteni, — paskaidroja Vīzlija kundze, satraukti vērodama Hariju. — Diemžēl šis nav jauns kā Ronam, tas savulaik piederēja manam brālim Fabiānam. Un viņš ar to neapgājās īpaši rūpīgi, aizmugurē pulkstenis ir mazliet iebuktēts, bet…

šajā brīdī Vīzlija kundzes stāsts aprāvās, jo Harijs, pietrūcies kājās, viņu cieši apskāva. Ar šo apskāvienu viņš mēģināja pateikt visu, ko nespēja izsacīt vārdos, un, iespējams, viņa saprata, jo, kad Harijs atlaida rokas, Vīzlija kundze neveikli noglaudīja zēnam vaigu un tad mazliet nevērīgi pamāja ar zizli, tā ka vairākas speķa šķēlītes nokrita uz grīdas.

—   Daudz laimes dzimšanas dienā, Harij! — iesaucās Hermione, iesteigdamās virtuvē un iekraudama savu dāvanu kaudzē. — Nav nekas dižs, taču ceru, ka tev patiks. Ko tu viņam uzdāvināji? — Hermione pievērsās Ronam, kas nelikās dzirdam.

—    Klau, plēs taču vaļā Hermiones dāvanu! — mudināja Rons.

Hermione bija sagādājusi Harijam jaunu sūdzoskopu. Citos

sainīšos bija burvju skuveklis no Bila un Flēras ("O, jā, tas gādās par gludāko skuvumu, ko esi piedzīvojis," paskaidroja mesjē Delakūrs, "tikai piekodini stingrri, tieši ko grribi… jo citādi tas varr nodzīt arrī ko lieku…"), šokolāde no pašiem Delakūriem un ari milzīga kaste ar jaunākajām Freda un Džordža veikala precēm.

Harijs, Rons un Hermione ilgi pie galda neaizkavējās, jo Delakūra madāmas, Flēras un Gabrielas ierašanās padarīja virtuvi spiedīgi šauru.

—   Es tev palīdzēšu sakravāties, — Hermione mundri piedāvāja, izceļot dāvanas Harijam no rokām, kad trijotne devās pa kāpnēm augšup. — Es pati jau gandrīz esmu visu sakārtojusi, vēl tikai gaidu, kad izmazgāsies tavas bikses, Ron…

Rons iespurdzās, bet tad pavērās durvis otrā stāva kāpņu laukumiņā.

—   Harij, vai ienāksi uz mirkli?

Tā bija Džinnija. Rons apstājās kā iemiets, bet Hermione paņēma viņu zem elkoņa un aizvilka tālāk. Harijs, mazliet satraucies, iegāja Džinnijas istabā.

Te viņš bija pirmoreiz. Istabiņa bija neliela, bet gaiša. Uz vienas sienas greznojās raganu rokgrupas "Ķēmu māsas" plakāts, bet uz otras — Holihedas "Harpiju" kapteine Gvenoga Džonsa. Pie atvērtā loga stāvēja galds, bet zem loga zaļoja dārzs, kur viņi savulaik bija spēlējuši kalambolu pret Ronu un Hermioni. Tagad tur slējās liela, pērjbalta telts. Zeltains karogs telts smailē plivoja tieši iepretim Džinnijas logam.

Džinnija ieskatījās Harijam acīs, dziļi ievilka elpu un novēlēja: — Daudz laimes uz tiem septiņpadsmit!

—   Jā… paldies.

Viņa cieši vērās uz Hariju, bet viņš īsti nespēja skatīties pretim. Likās — jāskatās žilbīgi spožā gaismā.

—   Skaists skats, — viņš izmocīja, norādīdams uz logu.

Džinnija nelikās dzirdis. Un varbūt labi, ka tā.

—   Es nevarēju izdomāt, ko tev uzdāvināt, — viņa teica.

—  Tev nekas nav man jādāvina.

Arī to viņa palaida gar ausīm.

—   Es nezināju, kas tev varētu noderēt. Skaidrs, ka nekas liels, jo tad tu nevarētu paņemt to līdzi.

Harijs drošības pēc viņu uzlūkoja. Izplūst asarās Džinnija pat negrasījās. Tā bija viena no viņas daudzām brīnišķīgajām īpašībām — acis viņai nebija slapjā vietā. Reizēm viņš prātoja, ka sešu brāļu sabiedrība ir māsu norūdījusi.

Viņa paspēra soli uz Harija pusi.

—   Un tad es iedomājos, ka gribu tev uzdāvināt ko tādu, kas liktu mani atcerēties, nu, teiksim, ja tu pēkšņi darba darīšanās satiec kādu sirellu.

—  Ja godīgi, vairāk gan ticams, ka tusiņu nebūs pārlieku daudz.

—    Ak, tā ir tā zelta maliņa, uz ko es tik ļoti cerēju, — viņa nočukstēja un tad skūpstīja Hariju tā, kā nekad nebija skūpstījusi, un Harijs atbildēja uz skūpstu, un viņš ieslīga svētlaimīgā aizmirstībā, kas reibināja vairāk par ugunsviskiju. Viņa, Džinnija, bija vienīgais, kas reāli pastāvēja šajā pasaulē, viņas augums, viena roka viņai uz muguras un otra — garajos, saldi smaržīgajos matos…

Atsprāga durvis, un abi atrāvās viens no otra.

—   Ak, — zīmīgi sacīja Rons. — Piedodiet.

—    Ron! — Hermione, mazliet aizelsusies, stāvēja viņam turpat aiz muguras. Iestājās spriegs klusums, bet tad Džinnija nepiespiesti, klusi novēlēja: — Nu, tad daudz laimes dzimšanas dienā, Harij.

Ronam ausis kvēloja sarkanas kā vāriti vēži, Hermione izskatījās nobažījusies. I Iarijs vēlējās aizcirst durvis abiem deguna priekšā, taču bija sajūta, it kā durvis pavērdamās istabā būtu ielaidušas saltu caurvēju, kas laimes mirkli pārdūris kā ziepju burbuli. Viss, kamdēļ viņš bija apņēmies pārtraukt attiecības ar Džinniju, kas lika turēties no viņas pa gabalu, šķita iegāzies istabā kopā ar Ronu, un laimīgā aizmirstība pagaisa kā nebijusi.

Harijs paskatījās uz Džinniju, gribēdams ko teikt, lai gan nesaprata, ko īsti, taču meitene jau bija pagriezusi muguru. Viņš nodomāja, ka, iespējams, šoreiz viņa ļaus vaļu asarām. Un tagad, Rona klātbūtnē, nebija iesākams nekas, lai viņu mierinātu.

—   Gan jau, vēlāk, — viņš noteica un kopā ar abiem draugiem izgāja no istabas.

Rons cauri ļaužu vēl aizvien pārpilnajai virtuvei izmaršēja pagalmā, un Harijs turējās līdzi. Hermione, no skata sabijusies, tecēja nopakaļus.

Beidzot, izskrējis uz svaigi pļautā mauriņa, Rons bruka Harijam virsū.

—   Tu taču viņai parādīji garu degunu. Ko tagad maisies?

—   Es nemaisos, — Harijs atbildēja. Nu klāt piesteidzās ari Hermione.

—   Ron…

Taču Rons pacēla roku — lai viņa stāv klusu.

—   Viņa tiešām jutās draņķīgi, kad tu pieliki punktu…

—  Es ari jutos draņķīgi. Tu ļoti labi zini, kāpēc es tā darīju, — ne jau pēc paša gribas.

—   Jā, bet tagad tu sūcies, viņa atkal sacerēsies…

—   Viņa nav muļķe, viņa saprot, ka tā nevar, viņa taču nedomā, ka mēs… ka mēs apprecēsimies… vai kā…

Tikko Harijs to izteica, gara acu priekšā uznira aina — Džinnija, tērpusies baltā kleitā, precas ar slaidu, bezpersonisku un nepatīkamu svešinieku. Sagriezās galva — Džinnijas nākotne bija brīva, sazin kāda, bet viņējā… tur bija viens vienīgs Voldemorts, nekā vairāk.

—   Ja tu šitā grābstīsies ap viņu, kad vien ienāks prātā…

—    Vairs ne, — Harijs strupi noskaldīja. Debesis bija pilnīgi skaidras, taču uzmācās sajūta, ka saule paslēpusies mākoņos. — Viss kārtībā?

Ronu, šķiet, māca gan nožēla, gan apmulsums. Viņš mirkli vilcinājās, uz papēžiem šūpodamies uz priekšu un atpakaļ, tad izgrūda: — Labi, tas būtu… jā.

Todien Džinnija vairs necentās tikties ar Hariju, nedz ar skatienu vai žestu lika nojaust, ka viņas istabā noticis kas vairāk par pieklājīgu sarunu. Tomēr Čārlija ierašanos Harijs izjuta kā atvieglojumu. Tā bija tīri jauka izklaide — vērot, kā Vīzlija kundze iespiež Čārliju krēslā, draudīgi paceļ zizli un paziņo, ka tūlīt dēlu pieklājīgi apcirpšot.

Tā kā Harija dzimšanas dienas mielasta dēļ Midzeņu virtuve būtu stāvgrūdām pilna pat pirms Čārlija, Vilksona, Tonksas un Hagrida ierašanās, vairāki galdi tika salikti cits citam galā ari dārzā. Freds un Džordžs sabūra virkni violetu laternu, ko rotāja liels septiņpadsmitnieks, lai lidinās virs galvas. Pateicoties Vīzlija kundzei, Džordža brūce bija apkopta un tīra, taču Harijs vēl nebija apradis ar melno caurumu Vīzliju dviņa galvā, lai gan paši brāļi to apsmēja uz nebēdu.

Hermione uzbūra violetus un zeltītus serpentīnus, kas izšāvās no zižļa gala un skaisti sagūla tuvējo koku un krūmu zaros.

—   Jauki, — sacīja Rons, kad Hermione, vispēdējoreiz novēcinājusi zizli, pārvērta mežābeles lapas zeltā. — Tev tiešām padodas.

—   Paldies, Ron! — atsaucās Hermione, no skata gandarīta, tomēr mazliet samulsusi. Harijs novērsies tikko manāmi pasmaidīja. Uzmācās savādas aizdomas, ka brīdī, kad atliks laika pārskatīt "Divpadsmit nemaldīgus paņēmienus raganu savaldzināšanai", tur atradīsies nodaļa par komplimentiem. Saskatījies ar Džinniju, viņš pasmaidīja, bet tad pēkšņi atcerējās, ko solījis Ronam, un steidzīgi uzsāka sarunu ar mesjē Delakūru.

—   Dodiet ceļu, dodiet ceļu! — iedziedājās Vīzlija kundze, ienākdama pa vārtiņiem. Viņai pa priekšu planēja kas līdzīgs zibsnim, tik lielam kā pludmales bumba. Pēc pāris mirkļiem Harijs saprata, ka tā ir viņa dzimšanas dienas torte, ko Vīzliju mamma lidināja ar zižļa palīdzību, lai nebūtu jāriskē, klumburējot pāri grambainajam pagalmam. Kad torte beidzot nolaidās galda vidū, Harijs pateicās: — Izskatās satriecoši, Vīzlija kundze!

—    Ko nu, mīļais! — viņa sirsnīgi noteica. Pāri mammas plecam Rons paslēja augšup īkšķi un mēmi nokustināja lūpas: — Labais!

Ap septiņiem lūgtie viesi jau bija sanākuši. Ciemiņus līdz mājai pavadīja Freds un Džordžs, kas sagaidīja visus ceļa galā. Hagrids par godu lielajam notikumam bija uzģērbis savu godakārtu — briesmīgo brūni pinkaino uzvalku. Lai gan Vilksons pasmaidīja, spiežot Harijam roku, Harijam likās, ka viņš neizskatās īsti priecīgs. Tas bija ļoti savādi, jo Tonksa Remusam līdzās vienkārši staroja.

—    Harij, daudz laimes dzimšanas dienā, — viņa novēlēja, cieši apskaudama gaviļnieku.

—   Septiņpadsmits, ko? — nodārdināja Hagrids, paņemdams no Freda vīna kausu, ne mazāku par spaini. — Tieši seši gad' kopš dienas, kad satikāmies, Harij, va' atceries?

—   Miglaini, — Harijs atbildēja, uzsmaidīdams milzim. — Vai tik tu toreiz neizgāzi mājas ārdurvis, nepiebūri Dūdijam sivēna asti un nepaziņoji, ka es esot burvis?

—    Tie sīkumi man izkrituš' no prāta, — Hagrids iespurdzās.

—   Vai viss i lab', Ron, Hermion?

—   Grēks būtu sūdzēties, — atsaucās Hermione. — Un kā tev pašam?

—   Ā, ne vainas. Rokas pillas darba, vienradžiem sadzimuš' mazuļi, es jums parādīs, kad būsat apakaļam… — Harijs izvairījās no Rona un Hermiones skatiena, bet Hagrids tikmēr rakņājās savā milzu kabatā. — Lūgtum, Harij… ilgi nevarēj' saprast, ko tev dāvināt, tač' tad attapu par šo te. — Milzis izvilka mazu īsspalvas ādas maisiņu. Tam bija gara ādas siksniņa — acīmredzot, lai būtu iekarams kaklā.

—    Ēzeļāda. Lai ko tu tur paslēps', neviens cits kā tik īpašnieks ārā nedabūs. Reta manta.

—   Paldies, Hagrid!

—     Nav par ko, — Hagrids attrauca, atmādams ar plaukstu, tik lielu kā mēslu kastes vāks. — Re, kur Čārlijs! Man viš vienmēr i patic's. Sveiks, Čārlij!

Pienāca Čārlijs, ik pa bridim skumji izlaizdams pirkstus cauri savai jaunajai, nežēlīgi īsajai frizūrai. Augumā viņš bija mazāks par Ronu, būdigāks, ar neskaitāmām apdegumu un skrāpējumu rētām uz muskuļotajām rokām.

—   Sveiks, Hagrid, kā klājas?

—   Visu laiku tak taisās tev aizlaist ziņu. Ko ta' Norberts?

—  Norberts? — Čārlijs iemējās. — Tas tavs Norvēģijas kuprainis? Izrādījās Norberta.

—   Ko… Norberts i no meitiešiem?

—   Ir gan, — Čārlijs apstiprināja.

—   Kā to var noteikt? — Hermione gribēja zināt.

—     Mātītes ir daudz nešpetnākas, — paskaidroja Čārlijs. Atskatījies viņš pusbalsī piebilda: — Kaut nu tētis pasteigtos. Mamma kļūst nemieriga.

Visi paskatījās uz Vīzlija kundzi. Viņa mēģināja uzturēt sarunu ar Delakūras madāmu, bet pati ik pēc brīža uzmeta skatienu vārtiņiem.

—   Man šķiet, ka sāksim bez Artūra, — pēc laiciņa viņa uzrunāja visus, kas dārzā. — Laikam būs aizkavējies mi…

Visi redzēja: pāri pagalmam pāršāvās gaismas šautra — līdz galda vidum. Tur tā pārtapa sudrabspožā zebiekstē, kas, saslējusies pakaļkājās, ierunājās Vīzlija kunga balsī.

—   Burvestību ministrs ieradīsies kopā ar mani.

Aizstāvis izgaisa. Flēras ģimene apjukusi raudzījās uz vietu, kur tas bija izzudis.

—    Mums nevajadzētu te palikt, — Vilksons uzreiz ieminējās. — Harij… piedod… gan jau es visu paskaidrošu…

Paķēris Tonksu aiz rokas, Vilksons aizrāva viņu līdzi. Abi aizsteidzās līdz žogam, pārrāpās tam pāri un pazuda. Vīzlija kundze izskatījās apmulsusi.

—   Ministrs… bet ko gan viņš…? Es nesaprotu…

Taču garām diskusijām pietrūka laika — burtiski pēc mirkļa pie vārtiņiem no zila gaisa parādījās Vīzlija kungs, bet līdz ar viņu — arī Rufuss Skrimžūrs ar kuplo, sprogaino matu ērkuli.

jaunatnācēji devās pāri pagalmam uz dārzu, kur vīdēja laternu izgaismotais galds. Sēdošie klusējot vēroja abus tuvojamies. Kad Skrimžūrs nonāca laternu gaismas lokā, Harijs ievēroja, ka ministrs izskatās krietni novecojis, izdēdējis un drūms.

—   Atvainojos par iejaukšanos, — sacīja Skrimžūrs, pieklibojis pie galda. — Jo īpaši tādēļ, ka viesībās esmu ieradies nelūgts.

Viņa skatiens mirkli pakavējās pie milzīgās zibšņa tortes.

—   Daudz laimes.

—   Paldies, — atbildēja Harijs.

—   Es gribētu aprunāties ar jums aci pret aci, — Skrimžūrs turpināja. — Un ari ar Ronaldu Vīzlija kungu un Hermioni Grendžera jaunkundzi.

—   Ar mums? — Rons izklausījās pārsteigts. — Kāpēc ar mums?

—    Visu paskaidrošu kādā diskrētākā vietā, — Skrimžūrs sacīja. — Vai ir kāda vieta, kur aprunāties? — viņš vērsās pie Vīzlija kundzes.

—   Jā, protams, — atsaucās Vīzlija kundze, no skata manāmi satraukta. — Varbūt., hmm… viesistabā?

—   Rādiet ceļu, — Skrimžūrs uzrunāja Ronu. — Jūs, Artūr, varat palikt tepat.

Harijs redzēja Vīzlija kungu bažīgi saskatāmies ar Vīzlija kundzi, kad viņš, Rons un Hermione piecēlās no galda. Kad visi klusēdami gāja uz mājas pusi, Harijs nojauta, ka abiem draugiem prātā tas pats: Skrimžūrs kaut kā ir izdibinājis, ka viņi visi trīs nosprieduši neatgriezties Cūkkārpā.

Kamēr viņi cauri nenokoptajai virtuvei mēroja ceļu līdz Midzeņu viesistabai, Skrimžūrs nebilda ne vārda. Lai gan dārzs vēl laistījās maigā, zeltainā vakara gaismā, mājā jau bija tumšs — ienākot Harijs pavicināja savu zizli pret eļļas lampām, kas iedegās, izgaismodamas necilu, bet mājigu istabu. Skrimžūrs atlaidās izsēdētajā klubkrēslā, kur parasti ietupās Vīzlija kungs, tā ka Harijam, Ronam un Hermionei nācās saspiesties līdzās uz dīvāna. Kad trijotne bija iekārtojusies, Skrimžūrs ierunājās.

—    Man ir daži jautājumi, ko gribētos uzdot jums visiem, un, manuprāt, būs labāk, ja es tos uzdošu katram atsevišķi. Ja jūs abi, — viņš norādija uz Hariju un Hermioni, — varētu pagaidīt mūs augšstāvā, es labprāt sāktu ar Ronaldu.

—   Mēs nekur neiesim, — Harijs iebilda, un Hermione sparīgi pamāja — sak, tieši tā. — Runājiet ar mums visiem kopā — vai nerunājiet nemaz.

Skrimžūrs uzmeta Harijam ledainu, vērtējošu skatienu. Harijs apjauta, ka ministrs apsver, vai ir vērts nostāties karojošās pozīcijās jau pašā sarunas sākumā.

—   Lieliski, tad runāsimies visi kopā, — Skrimžūrs noteica, paraustījis plecus, un noklepojās. — Esmu ieradies šeit, kā jūs droši vien zināt, saistībā ar Baltusa Dumidora testamentu.

Harijs, Rons un Hermione saskatījās.

—   Šķiet, tas jums nāk ka pārsteigums? Jus ko — nezinājāt, ka Dumidors jums kaut ko novēlējis?

—   M… mums visiem? — jautāja Rons. — Arī man un Hermionei?

—   Jā, jums v…

Taču Harijs viņu pārtrauca.

—   Dumidors nomira jau vairāk nekā pirms mēneša. Kāpēc pagājis tik ilgs laiks, līdz mēs saņemam novēlēto?

—   Vai tad nav skaidrs? — iejaucās Hermione, vēl pirms Skrimžūrs paguva atbildēt. — Vajadzēja taču pārbaudīt, ko tieši viņš mums atstājis. Jums nebija tiesību! — viņa iesaucās, balsij tikko jaušami iedreboties.

—   Man bija visas tiesibas rīkoties tieši tā, — Skrimžūrs noteica, nelikdamies par Hermioni zinis. — Dekrēts par attaisnojamo konfiskāciju dod ministrijai tiesības konfiscēt testamentā minētos priekšmetus…

—   Šis likums tika radīts, lai neļautu burvju dzimtām nodot mantojumā ar tumšajām zintīm saistītus priekšmetus, — iebilda Hermione, — un, lai veiktu konfiskāciju, ministrijai nepieciešami vērā ņemami pierādijumi, ka aizgājēja īpašumā bijušie priekšmeti nav atļauti ar likumu! Vai, jūsuprāt, Dumidors centies nodot mums ko nolādētu?

—   Vai jūs, Grendžera jaunkundz, plānojat izglītoties burvestību jurisprudencē? — Skrimžūrs apvaicājās.

—   Nē, neplānoju, — Hermione atcirta. — Esmu iecerējusi padarīt šo pasauli labāku!

Rons iesmējās. Skrimžūrs, viņu uzlūkojis, atkal novērsās, jo ierunājās Harijs.

—   Tad kāpēc esat izlēmuši mantojumu mums nodot tieši tagad? Pietrūka aizbildinājumu, lai to aizkavētu?

—   Nē, vienkārši ir apritējusi trīsdesmit viena diena, — Hermione uzreiz piebilda. — Viņiem nav tiesību aizturēt šādus priekšmetus ilgāk, ja vien netiek pierādīts, ka tie ir bīstami. Vai man taisnība?

—    Vai jūs, Ronald, teiktu, ka Dumidoram bijāt tuvs? — vaicāja Skrimžūrs, par Hermiones jautājumu nelikdamies zinis. Rons samulsa.

—   Es? Nu… ne pārāk… vairāk jau Harijs vienmēr…

Rons pašķielēja uz Hariju un Hermioni un aprāvās, ieraudzījis Hermiones sejā skaidri nolasāmu vēstījumu "aizveries", taču jau bija par vēlu — Skrimžūrs izskatījās aplaimots, ka sagaidījis vēlamo atbildi, un metās knābāties kā klijāns.

—   Ja nebijāt Dumidoram tuvs, kā jūs izskaidrotu to, ka viņš jūs pieminējis savā testamentā? Personisku novēlējumu tur nav daudz. Vairums īpašuma — privātā bibliotēka, maģiskie instrumenti un citas personīgās lietas — novēlēti Cūkkārpai. Kāpēc viņš izvēlējās tieši jūs?

—   Es… nezinu, — atbildēja Rons. — Es… kad es teicu, ka nebijām pārāk tuvi… bet, manuprāt, es viņam patiku…

—   Tu, Ron, esi par daudz pieticīgs, — iejaucās Hermione. — Dumidors tevi vērtēja ļoti augstu.

Te nu patiesības vadzis bija gatavs lūzt. Cik nu Harijs atcerējās, Rons un Dumidors nekad nebija runājušies aci pret aci, un diez vai kaut reizi bija tikušies. Tiesa, Skrimžūrs nemaz neklausījās. Iebāzis roku azotē, viņš izvilka aizsienamu somiņu — krietni lielāku par to, ko Harijam uzdāvināja Hagrids. No somiņas viņš izvilka pergamentu, atritināja to un sāka skaļi lasīt.

—     "Baltusa Persivāla Vulfrika Braiena Dumidora testaments" … tā, te nu mēs esam… "Ronaldam Biliusam Vīzlijam es novēlu savu atgaismotāju — cerībā, ka, to liekot lietā, viņš atcerēsies mani."

Skrimžūrs izņēma no maišeļa jau redzētu priekšmetu — tas atgādināja sudraba šķiltavas, taču spēja, kā Harijs labi atminējās, izsūkt visu gaismu no telpas un atkal to iedegt, ja vien noklikšķināji slēdzi. Skrimžūrs pieliecies pasniedza atgaismotāju Ronam, kas to paņēma un apjucis nogrozīja pirkstos.

—     Ļoti vērtīga manta, — sacīja Skrimžūrs, vērodams Ronu. — Iespējams, pat unikāla. Katrā ziņā, tas ir paša Dumidora izgudrojums. Kāpēc lai viņš atstātu jums kaut ko tik vērtīgu?

Rons apmulsis nogrozīja pašūpoja galvu.

—   Dumidoram ir bijis tūkstošiem audzēkņu, — Skrimžūrs nerimās. — Bet vienīgie, kurus viņš piemin, esat jūs trīs. Kāpēc? Kā, viņaprāt, jūs, Vīzlij, izmantosiet šo atgaismotāju?

—   Droši vien izslēgšu gaismu, — nomurmināja Rons. — Ko vēl es ar to varētu iesākt?

Acīmredzot arī Skrimžūram nebija citu ieteikumu. Mirkli pētījis Ronu piemiegtām acīm, ministrs atkal pievērsās Dumidora testamentam.

—   "Hermionei Džīnai Grendžerai es novēlu savu grāmatu "Dziesminieka Ķestera pasakas" cerībā, ka viņa atzīs tās par izklaidējošām un pamācošām esam."

Tagad Skrimžūrs izņēma no somiņas nelielu grāmatiņu, kas likās vismaz tikpat veca kā "Vistumšākās mākslas noslēpumi" augšstāvā. Iesējumu daudzviet klāja traipi un vairākās vietās vāks lupa nost. Hermione paņēma grāmatu no Skrimžūra, nebilzdama ne vārda. Viņa nolika sējumiņu sev klēpī un cieši skatījās uz to. Harijs redzēja, ka nosaukums ir rūnu rakstā, — tās lasīt viņš tā arī nebija iemācījies. Tad Harijs pamanīja, ka uz izcilnajiem simboliem nokrīt asara.

—    Kādēļ, pēc jūsu domām, Dumidors atstāja jums šo grāmatu, Grendžera jaunkundz? — vaicāja Skrimžūrs.

—   Viņš… viņš zināja, ka man patīk grāmatas, — aizkritušā balsī atbildēja Hermione, notraukdama asaras piedurknē.

—   Bet kāpēc tieši šī grāmata?

—   Es nezinu. Droši vien viņš domāja, ka tā mani iepriecinās.

—   Vai jūs jelkad esat apspriedusi ar Dumidoru kodus vai citus slēptus ziņu nodošanas paņēmienus?

—    Nē, nekad, — teica Hermione, vēl aizvien slaucīdama acis. — Un, ja ministrijai trīsdesmit vienas dienas laikā tā arī neizdevās šajā grāmatiņā atrast slēptus kodus, šaubos, vai tas izdosies man.

Viņa apspieda šņukstu. Visi trīs sēdēja, saspiesti tik cieši, ka Ronam tikai ar grūtībām izdevās izvilkt roku, lai apliktu to Hermionei ap pleciem. Skrimžūrs atkal pievērsās testamentam.

—    "Harijam Džeimsam Poteram," — viņš lasīja, un Harija miesu piepeši pāršalca drebuļi, — "es novēlu zibsni, ko viņš noķēra savā pirmajā kalambola spēlē, kā atgādinājumu par gandarījumu, ko dāvā uzcītība un izveicība."

Kad Skrimžūrs izvilka sīko, valrieksta lieluma zelta lodīti, tās sudraba spārni vārgi noplivinājās, un Hariju pret paša gribu pārņēma nepārprotama vilšanās.

—    Kādēļ Dumidors novēlēja jums šo zibsni? — Skrimžūrs uzdeva jautājumu.

—    Nav ne jausmas, — Harijs atbildēja. — Iemeslus jūs tikko nolasījāt… lai atgādinātu man, ko iespējams sasniegt… nu, ar uzcītību un ko tur vēl…

—   Tātad jūs uzskatāt, ka tā ir parasta, simboliska piemiņa?

—   Laikam taču, — Harijs teica. — Kas tad vēl?

—   Jautājumus šeit uzdodu es, — Skrimžūrs noskaldīja, pievilkdams krēslu tuvāk dīvānam. Arī ārā tagad strauji krēsloja. Viņpus dzīvžoga spokaini slējās baltā telts.

—     Es ievēroju, ka jūsu dzimšanas dienas torte ir zibsnis, — Skrimžūrs sacīja Harijam. — Kāpēc?

Hermione dzēlīgi iesmējās.

—   Nūjā, diez vai tāpēc, ka Harijs ir izcils meklētājs, tas būtu pāi.ik acīmredzami, — viņa ironizēja. — Droši vien glazūrā Dumidors paslēpis kādu slepenu ziņojumu.

—     Es nedomāju, ka glazūrā ir kāds slepens ziņojums, —

Skrimžūrs teica, — bet zibsnis būtu ļoti parociga slēptuve — nelielam priekšmetam. Jūs droši vien zināt, kāpēc?

Harijs paraustīja plecus. Taču Hermione atbildēja — Harijs nosprieda, ka te vainojams teicamnieces sindroms.

—   Jo zibšņiem ir pieskāriena atmiņa, — meitene teica.

—   Kas? — vienā balsi iesaucās Harijs un Rons. Abi bija pārliecināti, ka Hermione no kalambola nesajēdz ne tik, cik melns aiz naga.

—   Tieši tā, — Skrimžūrs turpināja. — Zibsnim līdz pat brīdim, kad to noķer, neviens nepieskaras. Pat meistars, kas to izgatavo, vienmēr strādā ar cimdiem rokās. Zibsnis ir īpaši noburts, tāpēc spēj pazīt pirmo, kurš tam pieskāries. Tas ir paredzēts strīdīgiem spēles brīžiem. Šis zibsnis, — viņš pacēla mazo zelta lodīti, — atcerēsies tavu pieskārienu, I'oter. Es pieļauju, ka Dumidors, apveltīts ar izcilām maga spējām, lai kā citādi apgrēkojies, ir nobūris šo zibsni tā, lai tas atvērtos tikai jums.

Harija sirds sitās arvien straujāk. Viņš bija pārliecināts, ka Skrimžūram ir taisnība. Kā izvairīties no pieskaršanās zibsnim ar kailu roku ministra klātbūtnē?

—  Jūs klusējat, — Skrimžūrs turpināja. — Varbūt jau zināt, kas tur ieslēpts?

—   Nezinu, — atbildēja Harijs, vēl aizvien gudrodams, kā it kā pieskarties zibsnim, īstenībā nepieskaroties. Kaut viņš būtu lasprātis, īsts lasprātis, lai spētu nolasīt Hermiones domas, — gandrīz vai bija saklausāms, kā viņas smadzenes zum turpat līdzās.

—   Lūdzu, te būs, — Skrimžūrs klusi sacīja.

Harijs ieskatījās ministra dzeltenajās acīs un saprata, ka atliek tikai viens — paklausīt. Viņš pastiepa pretī plaukstu, savukārt Skrimžūrs, atkal pieliecies, lēni un uzsvērti ielika zibsni Harijam rokā.

Nekas nenotika. Kad Harija pirksti sakļāvās ap lodīti, tās gurdie spārni vēl viegli notrīsēja un tad sastinga. Skrimžūrs, Rons un Hermione vēl aizvien sēdēja, cieši piekaluši skatienus tagad pa pusei saredzamajai lodītei, it kā gaidītu, ka tā vēl kaut kā pārvērtīsies.

—    īsta drāma, — Harijs noskaldīja. Gan Rons, gan Hermione iesmējās.

—   Vai tas būtu viss? — vaicāja Hermione, gatava celties un iet.

—    Ne gluži, — atbildēja Skrimžūrs, tagad jau krietni sapīcis.

—   Dumidors, Poter, jums ir atstājis vēl otru novēlējumu.

—   Un tas būtu? — Harijs jautāja, no jauna sanervozējies.

Skrimžūrs pat neieskatījās testamentā.

—   Tas būtu Godrika Grifidora zobens, — teica ministrs.

Hermione un Rons sastinga. Harijs palūkojās apkārt, cerēdams

ieraudzīt rubīniem rotāto spalu, taču Skrimžūrs neizvilka zobenu no ādas somiņas — turklāt tā izskatījās daudz par mazu, lai tur ietilptu slavenais ierocis.

—   Kur tad tas ir? — aizdomu pilns noprasīja Harijs.

—    Diemžēl, — sacīja Skrimžūrs, — Dumidoram šajā gadījumā nebija īpašuma tiesību. Godrika Grifidora zobens ir nozīmīgs vēsturisks artefakts, kas pieder…

—   Kas pieder Harijam! — kaismīgi iejaucās Hermione. — Zobens izvēlējās viņu, tieši viņš to atrada, tieši viņam Šķirmice to piešķīra…

—   Balstoties uz drošiem vēsturiskajiem avotiem, šis zobens var parādīties jebkuram tā cienīgam grifidoram, — Skrimžūrs skaidroja.

—   Tādējādi tas nav Potera jaunkunga ekskluzīvs īpašums, lai kā būtu lēmis Dumidors. — Pētīdams Hariju, Skrimžūrs pabraucīja savu sariem apaugušo vaigu. — Kāpēc, jūsuprāt…

—    Dumidors vēlējās man atstāt zobenu? — Harijs noprasīja, ar pūlēm valdīdamies. — Varbūt iedomājās, ka tas labi izskatītos manā istabā pie sienas.

—    Es nejokoju, Poter! — noņurdēja Skrimžūrs. — Vai tāpēc, ka Dumidors uzskatīja — tikai Godrika Grifidora zobens spēs pieveikt Slideņa mantinieku? Vai viņš vēlējās šo zobenu nodot jums, Poter, jo, tāpat kā daudzi citi, uzskatīja, ka tieši jums ir lemts iznīcināt Vārdā Neminamo?

—   Interesanta teorija, — Harijs atbildēja. — Vai tad kāds ir mēģinājis Voldemortu caurdurt ar zobenu? Varbūt ministrija varētu eksperimentālā kārtā uzdot to noskaidrot saviem darbiniekiem tā vietā, lai tie tērētu laiku, pētīdami atgaismotājus vai piesegdami masu bēgšanu no Azkabanas. Vai ar to jūs nodarbojaties, ministra kungs?

Ieslēdzies kabinetā, pūlaties atlauzt vaļā zibsni? Iet bojā cilvēki, gandrīz gāju bojā ari es, Voldemorts dzinās man pakaļ milzum tālu, nogalināja Trakaci Tramdānu, bet ministrija par to nav bildusi ne pušplēsta vārdiņa! Un jūs vēl cerat, ka sadarbosimies?!

—    Nu jau par traku! — pieceldamies nobļāvās Skrimžūrs. Ari Harijs pielēca kājās. Skrimžūrs, pieklibojis Harijam klāt, iegrūda zēnam krūtīs sava zižļa galu — tas izsvilināja caurumu kreklā gluži kā degoša cigarete.

—    Eu! — iesaucās Rons, pielēkdams kājās un paceldams zizli, taču Harijs izspēra: — Nē! Gribi, lai mūs arestē?

—    Atcerējāties gan, ka neesat skolā, ko? — Skrimžūrs novilka, smagi dvesdams Harijam sejā. — Atcerējāties, ka es neesmu Dumidors, kas mūžam skatijās caur pirkstiem uz jūsu nekaunību un nepakļāvību? Jūs, Poter, varat nēsāt savu rētu kā kroni, bet neba septiņpadsmit gadu vecs puišelis mācīs, kas man darāms! Jums būtu pienācis laiks iemācīties cienīt citus!

—    Jums būtu pienācis laiks šo cieņu izpelnīties, — atbildēja Harijs.

Nodrebēja grīda — nodipēja steidzīgi soļi, tad atsprāga viesistabas durvis un telpā iesteidzās Vīzlija kungs ar kundzi.

—   Mums… mums likās, ka dzirdējām… — iesāka Vīzlija kungs, tagad acīmredzami nobažījies, jo Skrimžūrs un Harijs vēl aizvien stāvēja, gandrīz sadūrušies pierēm.

—   … paceltas balsis, — aizelsusies izdvesa Vīzlija kundze.

Skrimžūrs pakāpās pāris soļu nostāk no Harija, blenzdams uz

krekliņā izdedzināto caurumu. Likās, viņš nožēlo, ka zaudējis savaldīšanos.

—   Nē… nekas tāds, — ministrs norūca. — Žēl… ka jūsu attieksme ir tāda, — viņš piebilda, vēlreiz cieši ieskatīdamies Harijam acīs.

—   Liekas, jūs domājat, ka ministrija nevēlas to pašu, ko vēlaties jūs… ko vēlējās Dumidors… Mums būtu jāstrādā vienotiem spēkiem.

—    Man nepatīk jūsu metodes, ministra kungs, — Harijs sacīja.

—   Vai atminaties?

Jau otro reizi viņš pacēla labo dūri un parādīja Skrimžūram

rētas, kas vēl aizvien balti izcēlās uz plaukstas virspuses: "Es nedrīkstu melot". Skrimžūrs saknieba lūpas. Nebilzdams vairs ne vārda, viņš pagriezās un izkliboja no istabas. Vīzlija kundze tecēja viņam nopakaļ. Harijs dzirdēja, kā viņa apstājas pie sētas durvīm. Pēc kādas minūtes atskanēja viņas balss: — Viņš ir prom!

—   Ko viņš gribēja? — apvaicājās Vīzlija kungs, cieši urbdamies Harijā, Ronā un Hermionē, bet vēl pēc mirkļa istabā atgriezās arī Vīzlija kundze.

—   Nodot to, ko mums novēlējis Dumidors, — Harijs paskaidroja. — Tikko esot atvērts viņa testaments.

Ārā dārzā pie vakariņu galda Skrimžūra atgādātie priekšmeti ceļoja no rokas rokā. Visi sajūsminājās par atgaismotāju un "Dziesminieka Ķestera pasakām" un jutās sarūgtināti, ka Skrimžūrs atteicies dot Harijam zobenu. Tomēr nevienam nebija ne jausmas, kālab Dumidors novēlējis Harijam vecu zibsni. Kad Vizlija kungs jau trešo vai ceturto reizi ķērās pētīt atgaismotāja uzbūvi, Vīzlija kundze piesardzīgi ieminējās: — Mīļais Harij, visi ir ļoti izsalkuši, mēs negribējām sākt bez tevis… vai varu celt galdā vakariņas?

Visi ēda diezgan steidzīgi un tad, žigli nodziedājuši "Lai dzīvo sveiks!" un apēduši pa gabaliņam kūkas, ātri vien izklīda kur kurais. Hagrids, kas bija ielūgts uz rītdienas kāzām, bet bija daudz par lielu, lai atrastu guļvietu pārpildītajos Midzeņos, devās uzsliet telti laukā turpat netālu.

—  Tiekamies augšā, — Harijs pačukstēja Hermionei, kamēr palīdzēja Vīzlija kundzei savest kārtībā pagalmu. — Kad visi gulēs.

Kad viņi tika līdz bēniņu istabai, Rons ķērās pie atgaismotāja izpētes, bet Harijs piepildīja Hagrida dāvināto ēzeļādas maisiņu — un nevis ar zeltu, bet mantām, kas viņam pašam likās īpaši dārgas — lai gan dažas izskatījās pēc galīgiem krāmiem. Maisiņā nonāca Laupītāja karte, Siriusa burvju spoguļa šķemba un R.A.B. medaljons. Viņš savilka siksniņu cieši jo cieši un uzkāra maisiņu kaklā, tad apsēdās, turēdams rokā veco zibsni un vērodams, cik vārgi tam plivinās spārniņi. Beidzot pie durvīm pieklauvēja Hermione un iezagās istabā uz pirkstgaliem.

—    Slāpētum, — viņa nočukstēja, pavicinādama zizli uz kāpņu pusi.

—    Man likās, ka tev šī burvestība nepatīk? — ieminējās Rons.

—  Laiki mainās, — Hermione atbildēja. — Rādi šurp savu atgaismotāju.

Rons nebija divreiz lūdzams. Pacēlis ierīci, viņš nospieda slēdzi. Vienīgā iedegtā lampa uzreiz izdzisa.

—    Starp citu, — tumsā nočukstēja Hermione, — to pašu mēs būtu varējuši panākt arī ar peruāņu acumirklīgās tumsas pulveri.

Atskanēja kluss klikšķis, un lampas gaismas lode aizlidoja atpakaļ pie griestiem, atkal izgaismojot istabu.

—   Tik un tā, labais, — itin kā aizstāvēdamies sacīja Rons. — Un runā, ka Dumidors pats esot to izgudrojis!

—   Tas būtu skaidrs, tikai nevar būt, ka viņš īpaši atzīmējis tevi savā testamentā tikai tāpēc, lai palīdzētu mums izslēgt lampas!

—    Domā, viņš nojauta, ka ministrija testamentu konfiscēs un pārbaudīs visu, kas novēlēts mums? — Harijs jautāja.

—   Noteikti, — atbildēja Hermione. — Testamentā viņš nevarēja norādīt, kāpēc mums novēlējis šīs lietas, tomēr tas neizskaidro…

—   …kāpēc viņš nevarēja tās mums atdot, dzīvs būdams? — Rons pabeidza jautājumu.

—     Tieši tā, — teica Hermione, šķirstīdama "Dziesminieka Ķestera pasakas". — Ja šīs mantas ir gana svarīgas, lai nodotu tās zem paša ministrijas degungala, viņam taču vajadzēja paskaidrot mums, kāpēc… bet varbūt viņš uzskatīja, ka tas ir pats par sevi saprotams?

—   Tad viņš alojies, ne? — Rons secināja. — Es vienmēr esmu teicis, ka viņš ir nojūdzies. Izcils un tā tālāk, bet aptaurēts. Atstāt Harijam vecu zibsni — kāda vella pēc?

—   Nav ne jausmas, — Hermione piekrita. — Kad Skrimžūrs tev, Harij, lika to ņemt ciet, es biju pārliecināta, ka tūlīt kaut kas notiks!

—   Nūjā, — sacīja Harijs, paceldams zibsni augstāk un juzdams, ka sirds sāk sisties straujāk. — Bet es taču Skrimžūra priekšā nelīstu vai no ādas laukā, vai ne?

—   Ko tu ar to gribi teikt? — Hermione nesaprata.

—     Atceraties zibsni, ko es noķēru pašā pirmajā kalambola spēlē? — Harijs jautāja. — Atceraties?

Hermione izskatījās apjukusi. Taču Ronam aizrāvās elpa, viņš pastiepa pirkstu uz Harija pusi, tad uz zibsni un tad atkal uz Hariju, līdz beidzot atguva balsi.

—   Tas ir tas zibsnis, kuru tu gandrīz noriji!

—    Protams, — sacīja Harijs un, sirdij strauji sitoties, piespieda lūpas pie zibšņa.

Tas neatvērās. Uzbangoja rūgta vilšanās, un viņš nolaida rokas. Taču tad Hermione iesaucās.

—   Uzraksts! Tur kaut kas rakstīts, skaties, ātrāk!

Pārsteigumā un uztraukumā Harijs gandrīz izmeta zibsni no

rokām. Hermionei bija taisnība. Gludajā zelta virsmā, kur vēl pirms pāris sekundēm it nekā nebija, bija parādījušies divi vārdi, iegravēti Dumidoram raksturīgajā smalkajā, slīpajā rokrakstā:

Atvēršos tuvu.

Tikko viņš bija paguvis izlasīt vēstījumu, uzraksts atkal pazuda.

—   "Atvēršos tuvu…" Ko tas varētu nozīmēt?

Hermione un Rons neizpratnē papurināja galvu.

—   Atvēršos tuvu… tuvu… Atvēršos tuvu…

Taču, lai cik reižu viņi atkārtoja šos vārdus gan tā, gan šitā, no tiem neizdevās izmānīt jelkādu jēgu.

—   Un zobens, — piebilda Rons, kad visi beidzot bija padevušies. — Kāpēc viņš vēlējās, lai zobens nonāktu pie Harija?

—   Un kāpēc viņš man nevarēja vienkārši pateikt? — Harijs klusi prātoja. — Tas taču bija turpat, pagājušajā gadā, kad runājāmies, tas visu laiku karājās kabinetā pie sienas! Ja viņš vēlējās, lai tas tiek man, kāpēc to toreiz vienkārši neiedeva?

Viņš jutās tā, it kā sēdētu eksāmenā, kad uzdots jautājums, uz kuru atbildei jābūt zināmai, bet doma velkas kā gliemezis un risinājuma nav un nav. Vai bija kas tāds, ko viņš pagājušā gada garajās sarunās ar Dumidoru būtu palaidis garām? Vai būtu jāsaprot, ko viss nozīmē? Vai Dumidors tika cerējis, ka Harijs sapratīs?

—   Ja runājam par grāmatu, — ieminējās Hermione, — "Dziesminieka Ķestera pasakas"… es par tādu nebiju pat dzirdējusi!

—    Nebiji dzirdējusi par "Dziesminieka Ķestera pasakām"? — Rons neticīgi noprasīja. — Tu taču dzen jokus, vai ne?

—    Nē, taču! — Hermione pārsteigta atcirta. — Tu tās pasakas zini?

—   Protams!

Harijs paslēja galvu, jo tas nu bija kas jauns — grāmata, kuru Rons ir lasījis, bet Hermione — ne. Savukārt Ronu samulsināja draugu izbrīns.

—   Tak liecieties mierā! Visas veclaiku bērnu pasakas taču nāk no Ķestera grāmatas, ne? "Laipnās Laimas strūklaka"… "Burvis un lēkājošais pods"… "Trušu Babiņa un klukstošais celms"…

—    Ron, tu taču lieliski zini, ka mēs ar Hariju esam auguši pie vientiešiem! — Hermione nepacietīgi atgādināja. — Kad mēs bijām mazi, mums tika stāstīts pavisam kas cits — "Sniegbaltīte un septiņi rūķīši" un "Pelnrušķīte"…

—   Kas tā tāda — kaut kāda slimība?

—   Tātad tās ir bērnu pasakas? — pārvaicāja Hermione, vēlreiz noliekdamās pār rūnām.

—   Nūja, — Rons nedroši apstiprināja, — tas ir, es gribēju teikt, klīst runas, saproti, ka visi šie vecie stāsti nākot no Ķestera rakstīti. Es pat nezinu, kāda ir to oriģinālā versija.

—   Bet kādēļ gan Dumidors būtu vēlējies, lai es šo te lasu?

Lejā kaut kas nočīkstēja.

—   Droši vien Čārlijs, tagad, kad mamma aizmigusi, zogas ārā, lai ataudzētu matus, — Rons tramīgi minēja.

—    Lai nu kā, mums ir jādodas pie miera, — nočukstēja Hermione. — Nebūtu labi rīt no rīta aizgulēties.

—   Tas gan, — piekrita Rons. — Brutāla trīskārša slepkavība, kurā apsūdzēta līgavaiņa māte, varētu kāzas drusku iemaitāt. Es izslēgšu gaismu.

Un, kolīdz Hermione bija izgājusi no istabas, viņš vēlreiz nospieda atgaismotāja slēdzi.

ASTOTĀ NODAĻA KĀZAS

Nākamajā pēcpusdienā pulksten trijos Harijs, Rons, Freds un Džordžs sagaidīja kāzu viesus pie lielās, baltās telts, kas slējās augļu dārzā. Harijs, iestrēbis krietnu malku daudzsulu mikstūras, tagad kā divas ūdens lāses līdzinājās sarkanmatainam vientiešu pusaudzim no tuvējā ciemata Svētūdraines. Freds bija atbūris šurp viņa rudo matu kumšķi. Bija iecerēts Hariju stādīt priekšā kā "brālēnu Bārniju", kas, iejucis starp daudzajiem Vīzliju radiem, varētu palikt nepamanīts.

Katram no četrotnes rokā bija vietu plāns, lai viņi varētu aizvadīt ciemiņus līdz paredzētajai vietai. Stundu iepriekš bija ieradies krietns pulciņš balti tērptu viesmīļu kopā ar orķestrantiem zelta kamzoļos. Šobrīd visi šie burvji sēdēja gabaliņu nostāk zem koka, un pa gabalu varēja redzēt no turienes augšup ceļamies zilganus pīpes dūmus.

Aiz muguras, teltī, abpus garam purpura paklājam rindojās tievkājaini, apzeltīti krēsli. Telts stabus rotāja baltas un zeltainas puķes. Freds un Džordžs virs vietas, kur Bilam un Flērai bija lemts kļūt par vīru un sievu, bija nostiprinājuši milzīgu zelta krāsas balonu saišķi. Ārā, kur zāliens un dzīvžogs, laiski lidinājās tauriņi un bites.

Harijs nejutās diez ko ērti. Vientiešu puika laikam bija mazliet tuklāks, tāpēc izejamā kārta vasaras pēcpusdienas speltē karsēja un spieda.

—   Kad es precēšos, — bilda Freds, sakārtodams mantijas apkakli,

—   es par tādām blēņām nelikšos zinis. Jūs visi varēsiet ierasties, kādās drēbēs gribēsiet, bet mammai es uzlikšu miessaistes lāstu — lai pagaida, līdz viss būs galā.

—   Vispār šorīt viņa bija tīri ciešama, — atzina Džordžs. — Bišķi pasūrojās, ka Persija še neesot, bet kurš tad viņu te gaida? Tā, nolāpīts, saņemamies — jau nāk!

Dārza viņā galā cits pēc cita no zila gaisa sāka uzrasties koši tērpti stāvi. Pāris minūtēs saradās īsta procesija, kas cauri dārzam līkumoja uz baltās telts pusi. Raganām cepurēs plauka eksotiski ziedi un lidinājās noburti putni, bet daudzu burvju kravates greznoja vērtīgi dārgakmeņi. Satrauktā murdoņa kļuva arvien skaļāka un skaļāka, līdz vairs nevarēja saklausīt bites sanam.

—     Lieliski, šķiet, es redzu mūsu māsīcas sirellas, — novilka Džordžs, pastiepdams kaklu. — Viņām būs vajadzīgs kāds, kas labāk palīdzēš izprast mūsu angļu ieražas. Es pieraudzīšu…

—   Ne tik strauji, Bezausi, — viņu pārtrauca Freds un, pasteidzies garām pulciņam pusmūža raganu procesijas priekšgalā, sāka čalot,

—   Šeit, lūdzu… permettez-moi, nu, assister vous, — vērsdamies pie pāris glītām franču meitenēm, kas iesmējās un ļāva runīgajam dvīnim rādīt ceļu. Džordžam nācās noņemties ar pusmūža raganām, Rons uzņēmās gādību pār Pērkinsu, Vīzlija kunga senu darbabiedru no ministrijas, bet Harijam tika pavecs un pakurls pāris.

—     Skat tik, — Harijam iznākot no telts, atskanēja pazīstama balss, un viņš pašā rindas sākumā ieraudzīja Tonksu un Vilksonu. Par godu šim notikumam Tonksa bija pārvērtusies blonda. — Artūrs izpauda, ka tu esot tas sprogainais. Piedod par vakarvakaru, — viņa čukstus piebilda, kamēr Harijs vadīja viņus pa eju uz vietām. -Šobrid ministrijā valda izteikts pretvilkaču noskaņojums, tāpēc nolēmām, ka par mūsu klātbūtni neviens nepriecāsies.

—    Būs jau labi, es visu saprotu, — atbildēja Harijs — drīzāk

Vilksonam, nevis Tonksai. Vilksons īsi uzsmaidīja, taču Harijs ievēroja, ka, pārim iegriežoties savā rindā, Remusam seja atkal apmācās. Ej nu sazini, kas par lietu, taču laika par to prātot šobrīd nebija, jo Hagrids bija pamanījies sarīkot nelielu jampadraci. Pārpratis Freda norādījumus, viņš apsēdās nevis uz maģiski palielinātā un nostiprinātā krēsla, kas īpaši viņam bija novietots pēdējā rindā, bet uz pieciem parastajiem krēsliem, kas tagad bija sabrukuši it kā zeltītu sērkociņu kaudzē.

Kamēr Vīzlija kungs novērsa postījumus un Hagrids skaļi atvainojās ikvienam, kas bija gatavs viņu uzklausīt, Harijs steidzās atpakaļ uz ieeju, kur sastapa Ronu līdzās īpaši ekscentriskam burvim. Viesis mazliet šķielēja, cukurvatei līdzīgie baltie mati sniedzās līdz pleciem, galvā viņam bija cepurīte ar pušķi, kas šūpojās pagarā deguna priekšā, bet mugurā dīvainim bija kliedzoši spilgta, oldzeltena mantija. Zelta ķēdītē viņam ap kaklu bija iekārts savāds medaljons, kas atgādināja trīsstūrainu aci.

—   Ksenofilijs Mīlabs, — viņš stādījās priekšā, pastiepdams Harijam roku, — mēs ar meitu dzīvojam tepat, kalna otrā pusē, tāpēc priecājos, ka lāga Vīzliji ielūguši arī mūs. Bet, šķiet, jūs pazīstat manu Lunu? — viņš piemetināja, vērsdamies pie Rona.

—    Pazīstu gan, — Rons atbildēja. — Vai tad viņa nav kopā ar jums?

—   Viņa mazliet aizkavējās burvīgajā dārziņā, lai apsveicinātos ar rūķiem — tik izcila sērga! Cik gan reti gadās burvji, kas spēj aptvert, cik gan daudz mēs varam mācīties no šiem gudrajiem, mazajiem rūķīšiem — vai, ja gribam viņus dēvēt pareizā vārdā, gernumbli gardensi.

—    Mūsējiem ir lielisks lamuvārdu krājums, — Rons palielījās, — bet, manuprāt, tos viņiem samācījuši Freds ar Džordžu.

Kad viņš vadīja reģu bariņu uz telti, piesteidzās Luna.

—   Sveiks, Harij! — viņa sveicināja.

—   Eē… mani sauc Bārnijs, — Harijs apjucis novilka.

—   O, tu esi mainījis arī vārdu? — viņa mundri jautāja.

—   Kā tu mani pazini?…

—   Nu, pēc sejas izteiksmes, — viņa paskaidroja.

Tāpat kā tēvam, arī Lunai mugurā bija koši dzeltena mantija, turklāt matos iesprausta liela saulespuķe. Kad acis aprada ar spilgto krāsu, iespaids izrādījās gluži patīkams. Vismaz šoreiz Lunai ausis nekarājās redīsi.

Ksenofilijs, dziļi iegrimis sarunā ar kādu paziņu, Lunas un Harija sarunu bija palaidis garām. Atvadījies no burvja, viņš pievērsās meitai, kas pacēla pirkstu un teica: — Tēt, paskaties — viens rūķis man pat iekoda!

—   Cik brīnišķīgi! Rūķu siekalas ir milzum vērtīgas! — paziņoja Mīlaba kungs, satverdams Lunas pastiepto pirkstu un izpētīdams asiņojošo koduma brūcīti. — Luna, mīļā, ja šodien samanīsi atmostamies kādu nebijušu talantu — iespējams, negaidītu vēlmi nodziedāt operas āriju vai nodeklamēt dzejoli ūdensļaužu mēlē — ļaujies tam! Iespējams, tas nāks ar gernumbli svētību!

Rons, soļodams garām uz otru pusi, paskaļi iespurdzās.

—    Lai jau Rons smejas, — Luna nopietni sacīja, kamēr Harijs veda Mīlabus uz abiem paredzētajām vietām, — taču mans tētis ir daudz pētījis gernumbli maģiju.

—    Tiešām? — jautāja Harijs, jau kur tas laiks nospriedis neapstridēt ne Lunas, ne viņas tēva savdabīgos uzskatus. — Droši zini, ka negribi brūci ar kaut ko apziest?

—   Ak, būs jau labi, — noteica Luna, sapņaini sūkādama pirkstu un noskatīdama Hariju no galvas līdz kājām. — Tu izskaties smalks. Es teicu tētim, ka vairums viesu droši vien būs goda drānās, bet viņš uzskata, ka uz kāzām jātērpjas saules krāsās, nu, saproti, lai jaunajiem viss izdotos.

Kad viņa pakaļ tēvam ieslīdēja īstajā rindā, Harijam līdzās atkal parādījās Rons, kam elkonī bija ieķērusies vecāka gadagājuma ragana. Ar visu liko degunu, apsārtušajām acīm un spalvām rotāto cepuri viņa atgādināja kašķīgu flamingo.

—   …un mati tev, Roniņ, ir daudz par gariem, es tak pirmajā brīdī noturēju tevi par Džinevru. Pie Merlina bārdas, kas tam Ksenofilijam Mīlabam mugurā? Omlete, vai? Un kas tu tāds būtu? — viņa uzbrēca Harijam.

—   Ak jā, Mjurielas tant, tas ir mūsu brālēns Bārnijs.

—   Vēl viens Vizlijs? Jūs tak vairojaties kā rūķi. Vai Harijs Poters nav kaut kur manīts? Cerēju viņu satikt. Man likās, ka jūs esat draugi, Ronald, vai tu tikai plātījies?

—   Nē… viņš nevarēja ierasties…

—   Hmm. Vienkārši sadomāja ieganstu, jā? Varbūt nav nemaz tik neaptēsts, kāds izskatās preses fotogrāfijās. Es nupat paskaidroju līgavai, kā pareizi uzliekama mana tiāra, — viņa kliegšus klāstīja Harijam. — Goblinu darinājums, vai saproti, un mūsu dzimtā jau gadsimtiem ilgi. Smuks skuķis, tomēr — francūziete. Labi, labi, atrodi man kādu labu vietiņu, Ron, man jau ir simtu septiņi, un nav labi, ka ilgi stāvu kājās.

Rons, iedams garām, uzmeta Harijam zīmīgu skatienu un kādu laiku nerādījās. Kad abi nākamreiz satikās pie ieejas, Harijs bija paguvis aizvadīt līdz vietām vairāk nekā duci viesu. Tagad telts jau bija gandrīz pilna, un rinda laukā beidzot bija noplakusi.

—    Tā Mjuriela ir īsts murgs, — noteica Rons, ar piedurkni noslaucīdams pieri. — Savulaik viņa ieradās ciemos uz katriem Ziemassvētkiem, bet tad, paldies Dievam, apvainojās, jo Freds ar Džordžu vakariņu laikā zem viņas krēsla uzspridzināja mēslu bumbu. Tētis vienmēr atgādina, ka tāpēc viņa dvīņus izslēgusi no testamenta — it kā viņiem tas no svara, tie abi tik un tā būs paši lielākie bagātnieki, ja arī turpmāk veiksies tikpat spoži… Ei, — viņš izsaucās un strauji sablisinājās, pamanījis šurp steidzamies Hermioni. — Tu izskaties lieliski!

—   Vai tad par to jābrīnās? — Hermione attrauca, tomēr pasmaidīja. Viņa bija tērpusies plīvojošā ceriņkrāsas kleitā un pieskaņotās augstpapēžu kurpēs. Mati plājās taisni un spoži. — Mjurielas tante gan ir citās domās, mēs tikko satikāmies, kad viņa deva Flērai tiāru. Viņa iesaucās "Ak vai, tad šī būtu tā vientiesīte?" un tad piebilda: "Slikta stāja un kārnas potītes".

—    Neņem nu pie sirds, viņa izturas rupji pret visiem pēc kārtas, — Rons viņu mierināja.

—     Aprunājat Mjurielu? — apvaicājās Džordžs, iznākdams no telts kopā ar Fredu. — Jā, viņa tikko paziņoja, ka man neesot vienādas ausis. Vecā vārna. Bet veco onkuli Biliusu gan es labprāt redzētu starp mums. Ar viņu kāzās vienmēr varēja pārsmieties.

—     Vai viņš nebija tas, kas ieraudzīja Baigo un pēc divdesmit četrām stundām bija pagalam? — gribēja zināt Hermione.

—    Nūjā, vecuma galā viņš palika tāds kā mazliet jocīgs, — atzina Džordžs.

—   Bet, pirms aizgāja pa pieskari, viņš bija visu svētku dvēsele, — Freds sacīja. — Izrāva veselu pudeli ugunsviskija, tad izskrēja deju placī, parāva uz augšu paltrakus un ņēmās vilkt puķu pušķus sev laukā no…

—    Jā, izklausās bezgala apburoši, — Hermione nošūpoja galvu, bet Harijs tikmēr vai plīsa no smiekliem.

—    Ej nu tiec skaidrs, kāpēc viņš tā arī neapprecējās, — piebilda Rons.

—   Tiešām jābrīnās, — Hermione noteica.

Viņi smējās tik gardi, ka aizkavējušos viesi, gados jaunu tumšmati ar prāvu, līku degunu un kuplām, melnām uzacīm, draugi pamanīja tikai tad, kad viņš pasniedza ielūgumu Ronam un, piekalis skatienu Hermionei, ierunājās: — Tu izskaties smuka.

—    Viktor! — viņa iekliedzās, izmezdama no rokām mazu, pērlītēm izšūtu rokassomiņu, kas, atsitusies pret zemi, nobūkšķēja aizdomīgi dobji. Apjukusi pieliekusies, lai to paceltu, viņa pietvīkusi bilda: — Es nezināju, ka tu… augstā debess… cik jauki tevi satikt… kā tev klājas?

Ronam ausis jau atkal kvēloja koši sarkanas. Izlasījis Krūma ielūgumu un it kā nespēdams noticēt nevienam tur rakstītajam vārdam, viņš daudz, par skaļu vaicāja: — Kā tad tu te gadījies?

—      Mani uzlūdza Flēra, — atbildēja Krūms, izbrīnā savilcis uzacis.

Harijs, kam pret Krumu nebija nekāda naida, paspieda viņam roku un tad, juzdams, ka labāk laikus aizvākt Viktoru no Rona tā patālāk, piedāvāja ierādīt viesim vietu.

—      Tavs draugs nav priecīgs mani redzēt, — noteica Krūms, kad viņi ienāca nu jau pārpildītajā telti. — Vai viņš tev ir radinieks? — viņš piebilda, uzmetis skatienu Harija rudajiem, cirtainajiem matiem.

—    Brālēns, — Harijs nomurmināja, taču Krūms nemaz neklausījās. Viņa parādīšanās sacēla manāmu rosību, jo īpaši starp jaunajām sirellām, — galu galā, viņš bija ļoti slavens kalambolists. Kamēr visi staipīja kaklus, lai nopētītu Krumu, pa galveno eju šurp steidzās Rons, Hermione, Freds un Džordžs.

—    Laiks sēsties, — Freds teica Harijam, — citādi līgava mūs sabradās.

Harijs, Rons un Hermione apsēdās otrajā rindā aiz Freda un Džordža. Hermione izskatījās manāmi piesarkusi, un arī Ronam ausis vēl aizvien kvēloja ugunssarkanas. Dažus mirkļus vēlāk viņš iečukstēja Harijam ausī: — Vai redzēji, atlaidis to stulbo bārdeli!

Harijs kaut ko izvairīgi norūca.

Piesilušajā telti valdīja tramīgu gaidu pilna gaisotne, apslāpēto murdoņu ik pa brīdim pārtrauca kāda smieklu šalts. Tad ejā parādījās Vīzlija kungs ar kundzi — viņi nāca, smaidīdami un mādami radiniekiem. Vīzlija kundzei mugurā bija pilnīgi jauna ametista krāsas mantija un galvā — tai pieskaņota cepure.

Mirkli vēlāk pašā priekšā kājās piecēlās Bils un Čārlijs, abi tērpušies goda drānās, katram prāva, balta roze pogcaurumā. Freds skaļi iesvilpās, un sirellu māsīcas par atbildi draudzīgi iespurdzās. Tad, mūzikai pieņemoties spēkā — šķiet, tā plūda no zeltainajiem baloniem, pūlis noklusa.

—   Ooo! — novilka Hermione, apsviezdamās krēslā, lai redzētu ieeju teltī.

No sanākušo raganu un burvju lūpām izlauzās milzīga, vienbalsīga nopūta — ejā parādījās mesjē Delakūrs ar Flēru. Flēra slīdēja pa paklāju, mesjē Delakūrs starodams zvārojās uz priekšu kā kuģis. Flēra bija tēpusies ļoti vienkāršā baltā kleitā un likās izstarojam spožu, sudrabainu gaismu. Ja parasti viņa apēnoja ikvienu, kas gadījās līdzās, šodien — apmirdzēja visu, kas apkārt. Džinnija un (labriela, abas tērpušās zelta kleitās, izskatījās vēl skaistākas nekā parasti, un, kad Flēra nonāca līdz Bilam, pat viņš ne tuvu neizskatījās pēc tāda, kas reiz sastapies ar Fenriru Pelēci.

—    Dāmas un kungi, — atskanēja mazliet dziedoša balss, un Harijs pārsteigts ieraudzīja Bila un Flēras priekšā stāvam to pašu sīko, cekulaino burvi, kas bija vadījis Dumidora bēres. — Mēs visi esam sapulcējušies šeit un šajā dienā, lai sveiktu divu uzticīgu dvēseļu savienošanos…

—   Jā, mana tiāra lieliski papildina līgavas tērpu, — visai skaļi nočukstēja Mjurielas tante. — Bet, man jāteic, Džinevras kleitai izgriezums ir krietni par dziļu.

Džinnija smaidīdama atskatījās un, piemiegusi Harijam ar aci, atkal pievērsās ceremonijai. Harijs gara acim aizklīda tālu projām no telts, atgriezdamies tajās pēcpusdienās, kad abi kopā ar Džinniju klīda pa skolas lauku klusākajiem nostūriem. Tas likās tik sen, un no sākta gala bija licies par daudz skaisti, lai būtu īstenība, it kā viņš zagtu saules pilnus mirkļus, kas lemti pavisam ikdienišķam mūžam, no dzīves, ko nebija iezīmējis pierē iecirstas rētas zibens…

—   Vai tu, Viljam Artūr, ņem Flēru Izabellu…

Pirmajā rindā gan Vīzlija kundze, gan Delakūra madāma klusu šņukstēja mazītiņos mežģīņu mutautiņos. Taurēšana kaut kur telts dibengalā liecināja, ka ari Hagrids izvilcis kādu no saviem kabatIakatiem, tik lieliem kā galdauts. Hermione pagriezusies uzsmaidīja Harijam. Arī viņai acis bija asaru pilnas.

—   …tad es pasludinu jūs par vienotiem uz mūžu.

Cekulainais burvis pacēla savu zizli augstu pār Bila un Flēras

galvu, jaunie apskāvās, un abiem pāri nolija sudrabainu zvaigžņu lietus. Freda un Džordža jūsmīgie aplausi pārauga aplausu vētrā, un zelta baloni pie griestiem pārplīsa, piepildot telti ar paradīzes putniņiem un zelta zvaniņiem, kas lidinājās, balsu murdoņu pieskandējot ar dziesmām un šķindoņu.

—  Dāmas un kungi! — atkal iesaucās cekulainais burvis. — Esiet tik laipni un piecelieties!

Visi cēlās, Mjurielas tantei kaut ko nīgri burkšķot. Tad burvis pamāja ar zizli. Krēsli, uz kuriem vēl nupat bija sēdēts, graciozi pacēlās gaisā, telts audekla sienas pagaisa, un nu visi stāvēja zem zelta stabu balstītas nojumes, tā ka varēja baudīt saules pielietā dārza un ainavas krāšņumu. Pēc tam plāna vidū uzšāvās zelta vilnis, kas pēc mirkļa izplājās par zaigojošu deju grīdu. Lidojošie krēsli sagrupējās ap balti klātiem galdiņiem, un tad, zeltainos kamzoļos tērptajiem mūziķiem soļojot uz skatuvītes pusi, visas mēbeles eleganti nolaidās visapkārt deju placim.

—  Ideāli, — atzinīgi noteica Rons, kad no zila gaisa uzradās viesmīļi, vieni — nesdami sudraba paplātes ar ķirbju sulu, sviestalu un ugunsviskiju, citi — gāzelīgus kūciņu un maizīšu kalnus.

—   Iesim, apsveiksim viņus! — ierosināja Hermione, stiepdamās uz pirkstgaliem, lai saskatitu, tieši kur suminātāju pūlī nozudis jaunais pāris.

—   Gan jau pagūsim vēlāk, — Rons paraustīja plecus, no garām slīdošas paplātes nadzīgi paķerdams trīs sviestalus un pasniegdams vienu Harijam. — Hermione, grāb ciet… aizņemsim galdiņu… Nē, tur ne! No Mjurielas labāk pa gabalu…

Rons kā pirmais stūrēja pāri tukšajai deju grīdai, raudzīdamies visapkārt kā vanags, — Harijs nosprieda, ka Krūma dēļ. Telts viņā pusē vairums galdiņu jau bija aizņemti. Tukšākais izrādījās galdiņš, pie kura viena pati sēdēja Luna.

—   Vai drīkstam te? — Rons apvaicājās.

—   Jā, jā, — meitene priecigi atsaucās. — Tētis aizgāja pasniegt llilam un Flērai mūsu dāvanu.

—  Ko tādu? — Rons painteresējās. — Vai pumpaksakņu krājumu visam mūžam?

Hermione tēmēja viņam spērienu zem galda, bet trāpīja Harijam. Acīs saskrēja sāpju asaras, un Harijs uz pāris mirkļiem pazaudēja sarunas pavedienu.

Jau spēlēja orķestris. Pirmie, skanot vareniem aplausiem, dejā laidās Bils ar Flēru. Pēc brītiņa viņiem pievienojās Vizlija kungs ar I )elakūra madāmu un Vizlija kundze ar Flēras tēvu.

—    Man šī dziesma patīk, — ieminējās Luna, valsēdama lidzi melodijai. Vēl pēc brīža viņa piecēlusies izslīdēja uz deju grīdas, kur pavisam viena, acīm ciet, ņēmās griezties kā vilciņš, vicinādama rokas.

—   Viņa ir lieliska, vai ne? — Rona balsī izskanēja teju pielūgsme.

—   Labais!

Taču nākamajā mirklī smaids viņam sejā apdzisa — Lunas atbrīvotajā vietā iesēdās Viktors Krūms. Hermione izskatījās patīkami satraukta, taču šoreiz Krūms nebija nācis, lai izteiktu viņai komplimentus. Saraucis pieri, viņš noprasīja: — Kas tas vīrs dzeltenā?

—   Tas ir Ksenofilijs Mīlabs, mūsu draudzenes tēvs, — viņš atteica tik uzsvērti, ka bija skaidrs — neviens te neies apsmiet Ksenofiliju par spīti acīmredzamajai provokācijai. — Ejam padejot, — viņš strupi uzlūdza Hermioni.

Pārsteigta, bet arī priecīga viņa piecēlās. Abi kopā drīz vien pazuda burzmā uz nu jau krietni pilnās deju grīdas.

—   O, viņi tagad ir kopā? — vaicāja Krūms, piepeši aizdomājies.

—   Nu… it kā jā, — Harijs atbildēja.

—   Kā tevi sauc? — Krūms jautāja.

—   Bārnijs Vīzlijs.

Viņi paspieda viens otram roku.

—   Klau, Bārnij, tu zini to Mīlabu labi?

—   Nē, mēs iepazināmies tikai šovakar. Kāpēc jautā?

Krūms spīvi paglūnēja pāri glāzes malai, ar acīm sekodams Ksenofilijam, kas pļāpāja ar vairākiem reģiem deju grīdas viņā malā.

—  Tāpēc, — sacīja Krūms. — Nebūtu viņš Flērai ciemiņš, es viņu izsauktu uz divcīņu te un tagad — par to, ka viņam uz krūtīm tā draņķa zīme.

—   Zīme? — pārjautāja Harijs, arī palūkodamies uz Ksenofilija pusi. Uz Lunas tēva krūtīm zaigoja tas savādais redzokļa trijstūris.

—   Kāpēc? Kas tai zīmei vainas?

—   Grindelvalds. Tā ir Grindelvaldam zīme.

—    Grindelvaldam… tam tumšburvim, ko pieveica Dumidors?

—   Tieši tā.

Krūma žokļu muskuļi saspringti nokustējās — it kā viņš kaut ko sparīgi gremotu. Tad viņš piebilda: — Grindelvalds nogalinājis daudzus, arī man vectēvu. Protams, šai zemē viņam varas nav bijis, runā, ka baidījies Dumidora, un droši vien taisnība, ja reiz tas viņu tika vārējis. Bet šī… — Krūms norādīja ar pirkstu uz Ksenofiliju, — bet šī ir viņam zīme. Es to pazinu uzreiz — Grindelvalds to iegrieza Durmštrangas sienā, kad tur mācījās. Viens otrs, kam trūkst prāta, pārzīmēja to sev uz drēbēm un grāmatām, lai citiem mute paliek vaļā vai sevi gribēdami izcelt, — bet tad mēs, kam Grindelvalds bij atņēmis radus, šos pārmācījām.

Draudīgi nokrakšķinājis pirkstus, Krūms atkal pablenza uz Ksenofiliju. Harijs nezināja, ko domāt. Likās maz ticams, ka Lunas tēvs varētu būt tumšais burvis, turklāt neizskatījās, ka šo trijstūraino, runai līdzīgo zīmi teltī vēl kāds pazītu.

—   Eē… vai tu esi pārliecināts, ka tā ir Grindelvalda…?

—   Es nekļūdos, — ledaini atspēra Krūms. — Es vairākus gadus esmu staigājis garām tai zīmei, es to labi zinu.

—   Varbūt, — Harijs ieminējās, — Ksenofilijs nemaz nezina, ko tas simbols nozīmē. Mīlabi ir diezgan… neparasti. Tikpat labi viņš varēja to kaut kur ieraudzīt un nospriest, ka tas ir ņurcragu šņākakša galvas šķērsgriezums vai kas tamlīdzīgs.

—   Šķērsgriezums — kam?

—  Nu, es nezinu, kas tie tādi, bet klīst runas, ka viņi abi ar meitu reiz esot devušies ceļojumā, lai tos uzmeklētu…

Bija skaidrs, ka Lunas un viņas tēva aizstāvības runa nevedas diez ko labi.

—   Tā ir viņa, — Harijs norādīja uz Lunu, kas vēl aizvien dejoja viena pati, rokas ap galvu vēcinādama tik sparīgi, it kā mēģinātu atgaiņāt knišļus.

—   Kāpēc viņa tā izdarās? — Krūms painteresējās.

—    Iespējams, cenšas tikt vaļā no aļģstraumja, — paskaidroja I larijs, jo simptomi likās pazīstami.

Krūms, šķiet, iedomājās, ka Harijs mēģina viņu izjokot. Izrāvis no mantijas krokām zizli, viņš draudīgi uzsita ar to sev pa gurnu. No zižļa gala izšāvās dzirksteles.

—   Gregorovičs! — Harijs skaļi iesaucās, un Krūms salēcās, taču

Harijs bija pārāk uztraucies, lai par to liktos zinis. Ieraugot Krūma zizli, viss atausa atmiņā — kā Olivands pirms Trejburvju turnīra bija to paņēmis un rūpīgi pārbaudījis.

—   Kas ir? — aizdomīgi vaicāja Krūms.

—   Viņš ir zižļu meistars!

—   Zinu, — Krūms sacīja.

—   Viņš izgatavojis tavu zizli! Tad tāpēc man ienaca prātā… kalambols…

Krūms iesvēlās arvien lielākās aizdomās.

—   Kā tu zini, ka manu zizli taisījis Gregorovičs?

—    Es… es par to kaut kur lasīju, manuprāt, — Harijs mānījās. — Laikam… laikam kādā žurnālā, — viņš improvizēja uz nebēdu, un Krūms šķita glaimots.

—   Nezināju, ka esmu ko teicis par savu zizli, — viņš teica.

—   Jā… ēē… ko tagad dara Gregorovičs?

Krūms apjuka.

—   Kopš vairākiem gadiem viņš nestrādā. Es biju viens no beidzamiem, kas pie viņa pirkuši zizli. Tie ir vislabākie — kaut gan zinu, cik lielā vērtē jūs, briti, turat Olivandu.

Harijs klusēja. Viņš izlikās vērojam dejotājus tāpat kā Krūms, taču īstenībā saspringti domāja. Tātad Voldemorts meklēja izcilu zižļu meistaru, un nebija ilgi jālauza galva — kādēļ: noteikti tādēļ, lai tiktu skaidrībā par to, ko Harija zizlis bija pastrādājis tonakt, kad Voldemorts dzinās viņam pakaļ pa gaisu. Akmeņozola zizlis ar fēniksa spalvu bija pieveicis Voldemorta aizlienēto zizli, to Olivands nebija paredzējis un nesaprata. Vai Gregorovičs zinās ko vairāk? Vai tiešām viņš bija prasmīgāks par Olivandu, vai viņš par zižļiem zināja ko tādu, kas Olivandam palicis slēpts?

—   Ļoti glīta meitene, — sacīja Krūms, un Harijs attapās. Krūms rādīja uz Džinniju, kas tikko bija piebiedrojusies Lunai: — Viņa ari tev radiniece?

—   Ir, — Harijs atbildēja, pēkšņi saskaities, — un viņa satiekas ar vienu džeku. Baigi greizsirdīgais. Pamatīgs bifelis. Tu nez vai gribētu trāpīties viņam ceļā.

Krūms kaut ko noņurdēja.

—   Kāda gan, — viņš noteica, iztukšodams savu kausu un atkal celdamies kājās, — kāda gan jēga būt par visā pasaulē zināmu kalambolistu, ja visas smukās meitenes jau izķertas?

Kad Krūms aizgāja, piecēlās ari Harijs un, paņēmis sviestmaizi no garāmklīstoša viesmīļa, apkārt ļaužu pilnajai deju grīdai devās meklēt Ronu, lai izstāstītu draugam par Gregoroviču. Taču Rons dejoja ar Hermioni pašā burzmas vidū. Atslējies pret nojumes zeltīto stabu, Harijs vēroja Džinniju, kas tobrīd dejoja ar Freda un Džordža draugu Li Džordanu. Viņš centās nenožēlot, ko solījis Ronam, taču viegli tas nenācās.

Kāzās viņš bija pirmoreiz, tāpēc nevarēja spriest par to, kā burvju laulības atšķiras no vientiešu svinībām, taču bija gana skaidrs, ka vientiešu pasākumos nebija nedz kāzu tortes ar diviem feniksa modeļiem, kas, torti sagriežot, uzspurdza gaisā, nedz šampanieša pudeļu, kas pašas slīdēja cauri pūlim. Savilkās mijkrēslis, un zem nojumes salaidās naktstauriņi, kas virpuļoja ap uzburtajām zelta laternām. Jautrība sita arvien augstāku vilni. Freds un Džordžs jau sen bija nozuduši tumsā kopā ar divām Flēras māsīcām. Čārlijs, Hagrids un depīgs burvis violetā platmalītē nojumes stūri dziedāja "Varoni Odo".

Klīzdams cauri pūlim un vairīdamies no kāda iedzēruša Rona tēvoča, kas nekādi nespēja izšķirties, ir Harijs viņam dēls vai nav, Harijs pamanīja kādu vecu burvi, kas pie galdiņa sēdēja viens. Sirmo matu mākonis, uz kura bija uztupināta kožu saēsta feska, darīja večuku līdzīgu pienenei ar pūku mici, ko varētu nopūst kurš katrs garāmgājējs. Vīriņš likās kaut kur redzēts — kārtīgi parakājies atmiņas apcirkņos, Harijs pēkšņi aptvēra, ka tas ir Elfiass Dodžs, Fēniksa ordeņa loceklis un Dumidora nekrologa autors.

Harijs piegāja pie večuka.

—   Vai drīkstu piesēst?

—   Protams, protams, — atsaucās Dodžs diezgan smalkā, svelpjošā balsī.

Harijs pieliecās tuvāk.

—   Dodža kungs, es esmu Harijs Poters.

Dodžam aizrāvās elpa.

—   Mīļo zēn! ļā, Artūrs man minēja, ka tu esot šeit, tikai mainījis izskatu… Es ļoti priecājos, tāds gods!

Priecīgi satraukts, Dodžs piešļāca Harijam pilnu kausu ar šampanieti.

—   Es gribēju jums rakstīt, — vīriņš čukstēja, — pēc Dumidora… trieciens… un tev, esmu pārliecināts…

Dodža actiņas pēkšņi pieskrēja pilnas asaru.

—   Es redzēju nekrologu, ko bijāt uzrakstījis "Dienas Pareģim", — Harijs teica. — Nezināju, ka jūs tik labi pazināt profesoru Dumidoru.

—   Nu, tikpat labi kā visi citi, — sacīja Dodžs, nosusinādams acis salvetē. — Tiesa gan, es pazinu viņu visilgāk, ja neņemam vērā Aberfortu — un nez kāpēc visi ieraduši neņemt Aberfortu vērā.

—     Runājot par "Dienas Pareģi"… es nezinu, vai jūs, Dodža kungs, redzējāt…

—   Ak, sauc mani par Elfiasu, mīļo zēn.

—    Elfias, es nezinu, vai redzējāt Ritas Knisles interviju — par Dumidoru?

Dodža seja dusmās piesarka.

—     Redzēju gan, Harij, redzēju. Tas sievišķis — vai, pareizāk sakot, maitasputns, burtiski vajāja mani, lai tikai izstāstu viņai kaut ko. Man ar kaunu jāatzīst, ka vienubrīd atraidīju viņu diezgan rupjā kārtā, nosaucu par okšķerējošu žagatu, kamdēļ — droši vien redzēji

—   viņa ņemas apšaubīt manu veselo saprātu.

—   Jā, bet tajā intervijā, — turpināja Harijs, — Rita Knisle dod mājienu, ka profesors Dumidors jaunības gados esot nodarbojies ar tumšajām zintīm.

—  Netici nevienam viņas vārdam! — nekavējoties izspēra Dodžs.

—    Nevienam vārdam, Harij! Neļauj nevienam un nekam nomelnot Baltusa Dumidora piemiņu!

Harijs raudzījās Dodža godīgajā sejā, kas tagad likās savilkusies sāpēs, un jutās nevis atvieglots, bet vīlies. Vai tiešām Dodžs domāja, ka viss ir tik vienkārši, ka kaut kam vienkārši var apņemties neticēt?

Vai tiešām Dodžs nesaprata, ka Harijam ir jābūt pārliecinātam, ka viņam jāzina pilnīgi viss?

Iespējams, Dodžs nojauta, kas plosās Harijam krūtis, jo viņš bažīgi turpināja: — Harij, Rita Knisle ir briesmīga…

Tobrīd atskanēja griezīgi smiekli.

—    Rita Knisle? Ak, es viņu dievinu, lasu visus viņas rakstus!

Harijs un Dodžs pacēla galvu — turpat stāvēja Mjurielas tante.

Uz pakauša zvārojās spalvu rota, bet rokā — šampanieša kauss.

—   Esot uzrakstījusi grāmatu par Dumidoru, zin?

—    Sveicināta, Mjuriel, — sacīja Dodžs. — Jā, mēs tieši runājam…

—   Klau, tu! Dod atsēsties, man ir simtu septiņi gadi!

Vēl kāds rudmatains Vlzlijs tūdaļ pielēca kājās, un Mjurielas tante brinum žirgti apsvieda krēslu šurp, iekārtodamās starp Dodžu un Hariju.

—   Sveiks vēlreiz, Barij, vai kā nu tur tevi sauc, — viņa vērsās pie Harija. — Tad ko tu, Elfias, tur teici par Ritu Knisli? Vai zini, ka viņa uzrakstījusi Dumidora biogrāfiju? Nevaru vien sagaidit, kad varēšu to izlasīt, ka neaizmirstu pasūtināt "Flarišā un Blotā"!

Dodžs, to padzirdējis, saslējās un sastinga, bet Mjurielas tante iztukšoja savu kausu un ar kaulainajiem pirkstiem pasita knipi viesmīlim, kas šāvās garām, pieprasīdama vēl vienu. Ierāvusi vēl vienu pamatīgu malku šampanieša, viņa atraugājusies turpināja: — Nemaz nevajag izlikties par divām izbāztām vardēm! Pirms Baltuss tika tik gaužām cienījams un ievērojams, un kāds tik vēl ne, par viņu klīda visādas baumiņas!

—  Maz zinošu skauģu pļāpas, — sacīja Dodžs, atkal piesarkdams kā redīss.

—    Tu nu gan būsi zinātājs, Elfias, — Mjurielas tante ieķērcās.

—    Es gluži labi ievēroju, kā tu nekrologā pamanījies pāršļūkt pāri visam, kas slidens!

—  Žēl, ka jādzird šādi vārdi, — vēl saltāk atbildēja Dodžs. — Varu apliecināt, ka rakstīju no tīras sirds.

—     Ai, ai, kurš tad nezina, ka Dumidors tev bija dieva vietā. Droši virn tu vēl joprojām dzīvo ar ticību, ka viņš bija svētais, pat ja izrādīsies, ka tieši viņš novācis savu niekkalbi māsu!

—   Mjuriel! — iesaucās Dodžs.

Harijam krūtīs iezagās stings saltums, kam nebija nekāda sakara ar ledusauksto šampanieti.

—    Ko jūs ar to gribat teikt? — viņš jautāja Mjurielai. — Kurš teicis, ka viņa māsa bija niekkalbe? Cik zinu, viņa bija slimīga?

—   Tad tu, Barij, esi spriedis greizi! — turpināja Mjurielas tante, nepārprotami iepriecināta, ka sacēlusi tādu ļembastu. — Un vai tu ko tādu maz būtu varējis zināt? Tas viss notika daudzus jo daudzus gadus, pirms tu biji iecerēts, mīļumiņ, un, taisnību sakot, pat mēs, kas tolaik jau staigājām pa šo zemīti, arī nezinājām, kas tur īsti notika. Tieši tāpēc es nespēju sagaidīt to stundiņu, kad uzzināšu, ko Knisle uzrakuši! Dumidors tik ilgi nopūlējās, lai par māsu neviens neko nedabūtu zināt!

—   Nav tiesa! — Dodžs nosvelpās. — Nav tiesa!

—   Viņš nekad netika teicis, ka māsa būtu bijusi niekkalbe, — Harijs nedomādams izspēra, vēl aizvien manidams saltumu pakrūtē.

—   Un kāpēc lai viņš tev to teiktu? — zāģēja Mjuriela, krēslā līgodamās un cenzdamās kaut cik fokusēties uz Hariju.

—    Iemesls, kāpēc Baltuss nekad nerunāja par Arianu, — sāka Elfiass, vēl aizvien jūtu saviļņojuma lēmētā balsī, — manā skatījumā, ir acīmredzams. Māsas nāve viņu tik ļoti satrieca …

—  Tad kāpēc, Elfias, viņu neviens tā arī netika redzējis? — iekārcās Mjuriela. — Kāpēc tikai labi ja puse no mums nojauta par viņas eksistenci līdz brīdim, kad no mājas iznesa zārku un māsa tika apglabāta? Kur bija svētais Baltuss, kad Ariana tupēja, iespundēta pagrabā? Žilbināja visus Cūkkārpā, nelikdamies ne zinis par to, kas notika paša mājā!

—   Ko jūs gribat teikt ar "iespundēta pagrabā"? — Harijs vaicāja. — Ko tas nozīmē?

Dodžs izskatījās izmisis. Mjurielas tante klukstoši iesmējās un atbildēja.

—    Dumidora māte bija briesmīga sieviete, vienkārši briesmīga.

Dzimusi vientiese, kaut gan esmu dzirdējusi — viņa iztaisījusies, ka tā nemaz neesot…

— Viņa nekad ne par ko neiztaisījās! Kendra bija labs cilvēks, — nelaimīgs nočukstēja Dodžs, taču Mjurielas tante nelikās ne dzirdis.

—   …lepna un ļoti valdonīga, tāda ragana, kas, radījusi niekkalbi, būtu gatava vai pārvērsties sālsstabā…

—   Ariana nebija niekkalbe! — satraukti iebilda Dodžs.

—   Ja tu tā saki, Elfias, tad paskaidro, kāpēc viņa nemācijās Cūkkārpā? — Mjurielas tante pieprasīja. Viņa atkal pievērsās Harijam. — Mūsu laikos niekkalbji pa lielākai daļai tika slēpti. Taču lai mazu meiteni burtiski iespundētu mājā un izliktos, ka viņas vispār nav…

—   Es vēlreiz atkārtoju, nekas tāds nav noticis! — Dodžs vēl pretojās, bet Mjurielas tante kā ceļarullis dragāja vien uz priekšu, vēl aizvien vērsdamās pie Harija.

—   Niekkalbjus parasti sūtīja vientiešu skolās un gādāja, lai viņi iekļautos vientiešu sabiedrībā… daudz cilvēcīgāk, nekā mēģināt atrast viņiem vietu burvju pasaulē, kur viņi vienmēr tomēr būtu un paliktu zemāka šķira. Bet, protams, Kendrai Dumidorai pat sapņos nerādījās, ka viņa varētu ļaut savai meitai mācīties vientiešu skolā…

—    Ariana bija par daudz vārga! — izmisis mēģināja skaidrot Dodžs. — Veselība viņai bija par daudz vāja, lai…

—    …lai viņa varētu iziet no mājas? — Mjuriela ķērca. — Un — kāpēc tad viņa netika aizgādāta uz Svētā Mango slimnīcu, kāpēc pie viņas ne reizi netika izsaukts neviens pats dziednieks?

—   Paklau, Mjuriel, kā tu vari zināt, vai…

—    Tavai zināšanai, Elfias, mans brālēns Lanselots tieši tolaik strādāja par dziednieku Svētajā Mango, un viņš, cieši piekodinot to nevienam nestāstīt, izpauda, ka Ariana dziednīcā nav redzēta. Lanselotam tas likās ļoti aizdomīgi!

Izskatījās, ka Dodžs tūlīt apraudāsies. Mjurielas tante, kas, šķiet, jutās savā elementā, uzsita knipi, pieprasīdama vēl vienu kausu šampanieša. Harijs iegrima drūmās atmiņās par to, kā reiz Dērsliji viņu ieslēdza, ieslodzīja, turēja projām no acīm, kaut gan viņš bija noziedzies tikai tāpēc, ka bija dzimis burvis. Vai Dumidora māsa bija piedzīvojusi līdzīgu ciešanu pilnu likteni, tikai otrādi? Ieslodzīta tāpēc, ka viņai trūka maģisko spēju? Un vai tiešām Dumidors būtu viņu pametis likteņa varā un pats devies uz Cūkkārpu, lai pierādītu, cik izcils un apdāvināts ir pats?

—  Nu, ja Kendra nebūtu nomirusi pirmā, — Mjuriela atsāka savu tirādi, — es teiktu, ka tieši viņa piebeidza Arianu…

—   Kā tu tā vari, Mjuriel? — Dodžs ievaidējās. — Lai māte nogalinātu pati savu meitu? Domā, ko runā!

—   Ja reiz šī augšminētā māte spēja savu meitu gadiem ilgi turēt ieslodzījumā — kāpēc gan ne? — Mjurielas tante paraustīja plecus. — Bet, kā jau es teicu, tādas iespējas nemaz nav, jo Kendra nomira pirms Arianas… tieši kāpēc, neviens tā arī nesaprata…

—    Ak, viņu, bez šaubām, nogalināja Ariana, — Dodžs sacīja, drosmīgi tēlodams izsmieklu. — Kāpēc gan tā nevarētu būt?

—    Jā, ja Ariana tiešām ķērās pie izmisīga mēģinājuma atgūt brīvību, viņa cīņas karstumā varēja nogalināt Kendru, — Mjurielas tante noteica un aizdomājās. — Purini galvu, cik uziet, Elfias! Tu taču biji Arianas bērēs?

—   Biju gan, — drebošām lūpām izgrūda Dodžs. — Un es nespēju atcerēties citu tik dziļi skumju notikumu. Baltusam vai lūza sirds…

—   Ne jau sirds vien. Vai izvadīšanas ceremonijas laikā Aberforts nepārlauza Baltusam degunu?

Dodžs jau labu laiku bija rādījies pagalam satriekts, taču tagad izskatījās vēl jo briesmīgāk. Likās, ka Mjuriela būtu ietriekusi večukam dunci ribās. Ar joni noķērkusies, viņa ierāva vēl vienu šļuku šampanieša. Vismaz puse notecēja lejā gar zodu.

—   Kā tu…? — aiztrūkušā balsī novaidējās Dodžs.

—    Mana māte draudzējās ar veco Bazildu Prātvēderi, — līksmi klāstīja Mjurielas tante. — Kad Bazilda visu atstāstīja mammai, es noklausījos aiz durvīm. Kautiņš pie zārka! Bazilda stāstīja, Aberforts esot kliedzis, ka Arianas nāvē vainīgs esot Baltuss, un tad iegāzis brālim pa ģīmi. Ja ticam Bazildai, Baltuss pat neesot mēģinājis aizstāvēties, un tas ir ļoti savādi, jo divcīņā Baltuss varētu pieveikt Aberfortu pat tad, ja abas rokas būtu sasietas aiz muguras.

Mjuriela atkal iestrēba šampanieti. Seno skandālu pārstāsts likās iedvesmojam viņu tikpat lielā mērā, cik ļoti tas šausmināja Dodžu. Harijs nesaprata, ko domāt, kam ticēt. Viņš par katru cenu gribēja zināt patiesību, bet Dodžs tikai sakņupis sēdēja un vārgi blēja, ka Ariana bijusi slima. No vienas puses, Harijs nespēja noticēt, ka Dumidors nebūtu iejaucies, ja tādi briesmu darbi notiktu paša mājā, taču, no otras puses, nebija noliedzams, ka stāsts izklausījās dīvains.

—     Klau, ko vēl es tev teikšu, — Mjuriela turpināja, nolikusi kausu un viegli žagodamās. — Manuprāt, Bazilda ir izpļāpājusies Ritai Knislei. Visi tie mājieni Knisles intervijā par Dumidoriem tuvu avotu — augstā debess, Bazilda taču bija klāt visos ar Arianu saistītajos notikumos! Kaut kas tur ir.

—     Bazilda nemūžam nerunātu ar Ritu Knisli! — nočukstēja Dodžs.

—   Bazilda Prātvēdere? — Harijs jautāja. — Tā, kas sarakstījusi "Burvestību vēsturi"?

Šo vārdu Harijs bija manījis uz vienas no savām mācību grāmatām, tiesa, bija gan jāatzīst, ka šo viņš netika lasījis tik rūpīgi kā dažu labu citu.

—  Jā, — Dodžs apstiprināja, pieķerdamies Harija jautājumam, kā slīcējs pieķeras pie glābšanas riņķa. — Ļoti apdāvināta burvestību vēsturniece un sena Baltusa draudzene.

—   Runā, tagad galīgi sagājusi sviestā, — Mjurielas tante uzgavilēja.

—   Ja tiešām tā, jo nekrietnāk no Knisles puses — izmantot sirmgalvi viņas nedienās! — Dodžs aizrādīja. — Līdz ar to arī nevar paļauties uz to, ko Bazilda stāstījusi.

—  Nu, cilvēkam atsaukt atmiņā pagātnes notikumus var palīdzēt visādi, un es nešaubos, ka Rita Knisle lieliski zina — tieši kā, — Mjurielas tante teica. — Bet pat ja Bazilda ir pilnīgi nojūgusies, esmu pārliecināta, ka viņai tomēr ir saglabājušās vecas fotogrāfijas, iespējams, pat vēstules. Viņa pazinās ar Dumidoriem gadiem ilgi… tā ka, manuprāt, apmeklēt Godrika gravu būs bijis vērts.

Harijs, kas tieši tobrīd dzēra sviestalu, aizrijās. Dodžs vairākas reizes iebelza viņam pa muguru, bet Harijs tikmēr kāsēdams vērās uz Mjurielas tanti ar asaru aizmiglotām acīm. Atguvis elpu, viņš jautāja: — Bazilda Prātvēdere dzīvo Godrika gravā?

—   Jā tak, no bērna kājas! Dumidori tur ieradās pēc Persivāla apcietināšanas, un Bazilda dzīvoja viņiem kaimiņos.

—   Arī Dumidori dzīvoja Godrika gravā?

—   Jā, Barij, tieši to es nupat teicu, — Mjurielas tantes balsī ieskanējās nepacietība.

Pakrūtē iesmeldzās tukšums. Ne reizi visos sešos garajos gados Dumidors nebija stāstījis, ka abi dzīvojuši un zaudējuši tuviniekus Godrika gravā. Kāpēc gan? Vai Lilija un Džeimss atdusējās līdzās Dumidora mātei un māsai? Vai Dumidors, apciemodams savu tuvinieku kapus, mēroja ceļu gar Lilijas un Džeimsa mūža mājām? Un viņš par to nekad nebija pat ieminējies… nebija iedomājies, ka to pieminēt ir vērts…

Kāpēc tas bija tik svarīgi, Harijs nespēja izskaidrot, pat ne sev pašam. Taču likās, ka šis noklusējums par abiem kopīgo vietu un kopīgo pieredzi līdzinās meliem. Viņš blenza tukšā gaisā, īsti neredzēdams, kas notiek visapkārt. Hermioni, kas bija iznākusi no pūļa, viņš pamanīja tikai tad, kad meitene, pievilkusi tuvāk krēslu, apsēdās līdzās.

—    Nevaru vairs padejot, — viņa noelsās, noslidinādama no kājas kurpi un paberzēdama pēdu. — Rons aizgāja sameklēt vēl kādus sviestalus. Vispār jocīgi, bet nupat redzēju, kā Viktors metas projām no Lunas tēva, likās, ka abi strīdas… — Tad, ciešāk ielūkojusies Harijam sejā, viņa pieklusināja balsi. — Harij, vai ar tevi viss kārtībā?

Harijs nesaprata, ar ko lai sāk, taču tam nebija nozīmes. Tobrīd cauri nojumes pārsegam izvēlās kaut kas liels un sudrabains. Pārsteigto dejotāju vidū graciozi un viegli piezemējās mirdzošs lūsis. Visi kā viens pacirtās pret aizstāvi, bet tuvākie dejotāji sastinga pussolī. Tad pavērās aizstāvja lūpas, un Kingslija Šaklbolta balsī tas skaļi, dobji un stiepti pavēstīja:

—   Ministrija ir kritusi. Skrimžūrs nogalināts. Viņi tuvojas.

DEVĪTĀ NODAĻA SLĒPTUVE

—

Viss likās izplūdis, it kā palēnināts. Harijs un Hermione pielēca kājās un izrāva zižļus. Daudzi tikai tagad saprata, ka noticis kas neparedzēts. Galvas vēl aizvien bija pavērstas uz sudrabainā kaķa pusi, tad tas pagaisa. No vietas, kur bija nolaidies aizstāvis, visapkārt salti aizvilnīja klusums. Tad kāds iekliedzās.

Harijs un Hermione metās panikas pārņemtajā pūlī. Viesi skrēja uz visām pusēm. Daudzi teleportējās projām — aizsargburvestības ap Midzeņiem, acīmredzot, bija pārrautas.

—   Ron! — sauca Hermione. — Ron, kur tu esi?

Spraukdamies pāri deju grīdai, Harijs pamanīja stāvus apmetņos

un maskās. Tad viņš ieraudzīja Vilksonu un Tonksu paceltiem zižļiem un dzirdēja, kā abi iesaucas "Sargum!" — un šis sauciens atbalsojās visapkārt…

—   Ron! Ron! — Hermione nemitējās saukt, nu jau teju asarās, jo gan viņu, gan Hariju kā viesulis rāva un grūstīja pārbiedēto viesu pūlis. Harijs sagrāba meitenes roku, lai būtu drošs, ka burzmā abi nepašķirsies. Pāri galvām aizšāvās gaismas svēdra — vai nu aizsargburvestība, vai arī kas ļaunāks…

Un tad viņi atrada Ronu. Viņš saķēra Hermioni pie otras rokas, tad Harijs juta, ka viņa sagriežas virpulī. Vairs nekas nebija ne sadzirdams, ne saredzams, virsū spiedās tumsa. Triekts cauri laikam un telpai, projām no Midzeņiem, projām no uzbrūkošajiem nāvēžiem, projām, iespējams, no paša Voldemorta, viņš samanīja tikai vienu — Hermiones roku.

—   Kur mēs esam? — atskanēja Rona balss.

Harijs atvēra acis. Pirmajā brīdī likās, ka viņi joprojām atrodas kāzās, jo visapkārt ļaužu bija ka biezs.

—    Totnemkortrodā, — izdvesa Hermione. — Ejam, vienkārši ejam uz priekšu, mums jāatrod vieta, kur varat pārģērbties.

Harijs darīja, kā likts. Viņi pusskriešus brāzās pa nakts uzdzīves tīkotāju pilnajām ielām, garām slēgtajiem veikaliem. Virs galvas mirkšķinājās zvaigznes. Garām aizrūca divstāvu autobuss, un, kad viņi steidzās garām jautram iesilušu krogus gājēju bariņam, tie nopētīja viņus platām acīm, jo Harijs ar Ronu vēl aizvien bija goda mantijās.

—   Hermione, mums jau nav ko pārģērbt, — Rons iesaucās, kad, viņu ieraudzījusi, kāda jauna dāma palaida nicīgu smiekliņu.

—   Kur man bija galva? Kāpēc nepaņēmu līdzi Paslēpni? — novilka Harijs, klusībā lādēdams sevi par paša muļķību. — Visu pagājušo gadu es to nonēsāju līdzi un…

—   Nepārdzīvo, Paslēpnis ir man līdzi. Tāpat kā jūsu abu vientiešu drēbes, — Hermione sacīja. — Vienkārši mēģiniet izturēties dabiski, kamēr… tepat būs labi.

Viņa ievirzīja abus šķērsielā, kur, necik ilgi, atradās vēl viena tumša sānieliņa.

—  Tu teici, ka tev līdzi esot gan Paslēpnis, gan drēbes… — sacīja Harijs, sarauktu pieri paskatīdamies uz Hermioni, kam līdzi bija tikai mazā, pērlītēm izšūtā rokassomiņa, kur meitene pašlaik rakņājās.

—   Jā, jā, — apstiprināja Hermione un, Harijam un Ronam par lielu brīnumu, izvilka no somiņas pāri džinsu, svīteru, pāris kastaņbrūnas zeķes un, visbeidzot, ari sudrabaino Paslēpni.

—   Kā, pie visiem svētajiem…?

—     Slepena izplešanās burvestība, — Hermione paskaidroja.

—   Diezgan piņķerīga, bet, manuprāt, esmu tikusi galā gana labi. Lai nu kā, man izdevās visu nepieciešamo satilpināt te, iekšā. — Viņa pakratīja smalko somiņu, un tā nograbēja kā stāvgrūdām pielādēts kravas konteiners. — O, nolāpits, tās būs grāmatas, — viņa nošķendējās, ieskatoties somiņā, — un es biju sakārtojusi visu pa nozarēm… nu, labi… Harij, tu labāk uzmet mugurā Paslēpni. Ron, pasteidzies un pārģērbies…

—   Pa kuru laiku tu…? — ievaicājās Harijs, bet Rons tikmēr norāva burvju drānas.

—   Es jau Midzeņos teicu — visu svarīgāko biju sakravājusi, nu, saproti, ja gadījumā mums būtu vienā rāvienā jāpazūd. Sakravāju tavu mugursomu, Harij, šorīt no rīta, pēc tam, kad tu pārģērbies, un arī ieliku to somiņā… man vienkārši bija sajūta, ka…

—   Tu esi nepārspējama, tiešām, tiešām, — sacīja Rons, pasniegdams meitenei vīstoklī satīto mantiju.

—   Paldies, — atsaucās Hermione, veltīdama Ronam tikko jaušamu smaidu un vienlaikus bāzdama drēbes somiņā. — Lūdzu, Harij, uzvelc Paslēpni!

Harijs uzmeta Paslēpni plecos un pārvilka kapuci pāri galvai, pagaisdams no skata. Viņš tikai tagad sāka aptvert visu, kas noticis.

—   Pārējie… tie, kas kāzās…

—    Par to pašlaik nav vērts domāt, — čukstus teica Hermione.

—    Viņi dzen pēdas tev, Harij, un, ja mēs atgrieztos, viss vērstos uz Jaunu.

—    Viņai taisnība, — piekrita Rons — viņš, šķiet, pat neredzēdams Harija seju, saprata, ka draugs gatavojas iebilst. — Tur bija lielākā daļa ordeņa locekļu, gan viņi zinās, ko iesākt.

Harijs pamāja, bet tad, atcerējies, ka ir neredzams, piebilda:

—   Jā. — Taču pietika iedomāties Džinniju, lai pakrūtē kā skābe uzkūsātu bailes.

—    Ejam, manuprāt, mums vajadzētu kustēties, — mudināja Hermione.

Viņi aizgāja atpakaļ līdz lielajai ielai — pāri pretim dziedāja un māja pulciņš vīriešu.

—   Intereses pēc — kāpēc tieši Totnemkortroda? — Rons vaicāja Hermionei.

—   Nav ne jausmas, vienkārši iešāvās prātā. Bet vientiešu pasaulē mēs noteikti varam justies drošāk, diez vai kāds domā, ka mēs varētu uzrasties šeit.

—   Tiesa, — piekrita Rons, paraudzīdamies apkārt, — bet vai tu nejūties mazliet… kā apskatei izlikta?

—    Kas tad vēl mums atliek? — atvaicāja Hermione, bažīgi pašķielēdama sāņus, jo vīrieši otrpus ielai ņēmās viņu apsvilpt. — Istabiņas "Caurajā katlā" taču pasūtīt nevaram, ne? Un par Drūmkakti arī nevar būt ne runas, ja reiz Strups tur tiek iekšā… Varbūt varētu mēģināt apmesties manu vecāku mājā, lai gan, manuprāt, pastāv iespēja, ka viņi iedomāsies ielūkoties arī tur… ak, kaut viņi apklustu!

—    Kā iet, mīļumiņ? — pāri ielai auroja vispiedzērušākais tips. — Gribi ieraut? Iedod tam rudmiesim kurvīti un nāc iedzert pie vīriem!

—   Apsēdīsimies kaut kur, — Hermione žigli ierosināja, jo Rons jau vēra muti, lai bļāvējam spertu pretim. — Re, tur būs labi!

Viņi iesteidzās šaurā, noplukušā diennakts ēstuvītē. Vai visu galdiņu plastikāta virsmas klāja plāna tauku kārtiņa, taču iestādījums vismaz bija tukšs. Harijs ieslīdēja vienā no nodalījumiem pirmais, un Rons apsēdās viņam līdzās, pretī Hermionei. Meitenei iznāca sēdēt ar muguru pret durvīm, un tas viņai pagalam nepatika — gribi negribi, ik pa mirklim nācās atskatīties, tā ka nezinātājs varētu nospriest, ka meitene cieš no nervu darbības traucējumiem. Harijam nepatika dirnēt uz vietas — pārvietošanās vismaz radīja ilūziju, ka ir kāds mērķis. Sēdēdams zem Paslēpņa, viņš juta, kā gaist daudzsulu mikstūras iedarbība, rokas atgūst ierasto garumu un apveidu. Izvilcis no kabatas brilles, viņš uzlika tās uz deguna.

Pēc klusuma brīža ierunājās Rons: — Klau, mēs nemaz neesam tik tālu no "Caurā katla", Čeringkrosa ir tepat ap stūri…

—    Ron, mēs nedrīkstam tur spert kāju! — uzreiz iebilda Hermione.

—   Ne jau nakšņot, vienkārši noskaidrot, kas īsti notiek!

—   Mēs zinām, kas notiek! Voldemorts ir pārņēmis ministriju, ko vēl tu gribi uzzināt?

—   Labi, labi, tikai iedomājos!

Atkal iestājās neomulīgs klusums. Košļājamo gumiju gremodama, piešļūca viesmīle, un Hermione pasūtīja divus kapučīno — ņemot vērā to, ka Harijs nebija redzams, likās dīvaini pasūtit vēl vienu. Ēstuvē ienāca pāris druknu strādnieku un saspiedās ap nākamo galdiņu. Hermione pieklusināja balsi līdz čukstam.

—    Manuprāt, mēs varētu atrast klusu vietu, no kuras aizteleportēties kaut kur uz laukiem. Kad mēs tiktu ārpus pilsētas, varētu nosūtīt ziņu ordenim.

—   Tu spēsi uzburt runājošu aizstāvi? — Rons jautāja.

—    Esmu izmēģinājusi, manuprāt, varētu izdoties, — Hermione atbildēja.

—    Labi, kaut tikai viņi tamdēļ neiekultos vēl lielākās nepatikšanās. Lai gan varētu būt, ka visi jau apcietināti. Apžēliņ, šito riebeklibu, — Rons piebilda, iedzēris malciņu sakultās, pelēcīgās kafijas. To i/.dzirdēja viesmīle. Vilkdamās pieņemt jauno apmeklētāju pasūtījumu, viņa uzmeta Ronam iznīcinošu skatienu. Harijs vēroja, kas notiek, — lielākais no strādniekiem, blonds un visai iespaidīgas miesasbūves vīrs, aizraidīja viesmīli projām. Viņa apvainojusies pablenza uz milzeni.

—    Tad ejam, es nedzeršu šis samazgas, — sacīja Rons. — Hermione, tev ir vientiešu nauda, lai norēķinātos?

—    Jā, pirms devos uz Midzeņiem, izņēmu visus savus celtniecības kooperatīva iekrājumus. Varu derēt, ka sīknauda būs sabirusi pašā apakšā, — nopūtās Hermione, pasniegdamās pēc pērļotās somiņas.

Abi strādnieki sakustējās pilnīgi identiski, un Harijs, gluži instinktīvi, rīkojās tieši tāpat — visi trīs izrāva zižļus. Rons, atjēdzies mirkli vēlāk, metās uz priekšu, nogrūzdams Hermioni guļus uz •oliņa. Nāvēžu lāstu spēks sašķaidīja flīžu sienu vietā, kur tikko vēl bija Rona galva, bet Harijs, vēl aizvien neredzams, iekliedzās: Dullumi

Sarkanas gaismas strēle trāpīja lielajam, blondajam nāvēdim tieši sejā, un viņš bezsamaņā noslīga sāņus. Otrs, neredzēdams, kas raidījis burvestību, vēlreiz uzbruka Ronam — no nāvēža zižļa gala izšāvās spīdīgas, melnas virves un apvija Ronu no galvas līdz kājām. Viesmīle iekliegušies metās uz durvīm, bet Harijs tikmēr raidīja vēl vienu apdullinošo burvestību pret nāvēdi ar pāršķiebto seju, kas nupat bija sasaistījis Ronu, taču burvestība aizšāvās mērķim garām, atsitās pret logu un ķēra viesmīli, kas saļima pie pašām durvīm.

—  Atklājumi — ierēcās nāvēdis, un galds, aiz kura stāvēja Harijs, uzsprāga. Eksplozijas vilnis ietrieca viņu sienā, un zēns juta, ka, Paslēpnim noslīdot, arī zizlis izšļūk no rokas.

—     Stindzakmenil — iespiedzās pretiniekam neredzamā Hermione, un nāvēdis nogāzās uz priekšu kā statuja — porcelāna lausku, galda atluzu un kafijas lāmu postažā. Hermione izlīda no sola apakšas, izpurinādama pelnutrauka stikla lauskas no matiem un drebēdama no galvas lidz kājām.

—  ļu-jukum! — viņa sacīja, pavērsusi zizli pret Ronu, bet sasaistītais nebalsi iekliedzās, jo burvestiba pāršķēla Rona džinsu ceļgalu, iecirtuši dziļu brūci. — Piedod, piedod Ron, man vienkārši trīc roka! jukumi

Pārgrieztās auklas nokrita. Rons pieslējās kājās, purinādams notirpušās rokas. Harijs pacēla zizli un pakāpās uz atlūzu grēdas, lai paskatītos uz lielo, blondo nāvēdi, kas gulēja garšļaukus uz sola.

—    Zināju taču — viņš bija Cūkkārpā tonakt, kad mira Dumidors, — viņš sacīja. Viņš ar kāju apvēla tumsnējāko nāvēdi. Vīra skatiens šaudījās no Harija pie Rona, tad pie Hermiones.

—   Dolohovs, — Rons teica. — Es viņu atceros no veciem plakātiem — "meklējam noziedznieku". Un lielais, manuprāt, ir Torfins Kašķe.

—   Vienalga, kā viņus sauc! — Hermione mazliet histēriski iesaucās. — Kā viņi mūs atraduši? Ko tagad iesākt?

Draudzenes panika, šķiet, apskaidroja Harijam prātu.

—   Pieslēdz durvis, — viņš palūdza meitenei, — un tu, Ron, izslēdz gaismas.

Viņš palūkojās uz Dolohovu. Drudžaini prātodams, viņš dzirdēja, kā noklikšķ atslēga, — un tad Rona atgaismotājs lika ēstuvei ieslīgt tumsā. Pa gabalu bija dzirdams, kā uzdzīvotājs, kas pirmīt tika uzrunājis Hermioni, tagad lūko piesieties kādai citai.

—  Ko darīsim? — tumsā Rons pačukstēja Harijam, tad vēl klusāk piebilda: — Nogalināsim? Mūs viņi nogalinātu. Vēl nupat mēģināja.

Hermione nodrebējusi paspēra soli atpakaļ. Harijs papurināja galvu.

—  Pietiks, ja iztīrīsim viņiem atmiņu, — Harijs teica. — Tā būs labāk, nojauksim pēdas. Ja nogalināsim, būs skaidrs, ka esam te bijuši.

—   Kā teiksi, — noteica Rons, izklausīdamies jaušami atvieglots.

—   Bet atmiņu es vēl ne reizi neesmu izbūris.

—   Man arī nav nācies, — atzina Hermione, — bet teoriju es zinu. Viņa dziļi ievilka elpu, lai mazliet nomierinātos, tad pavērsa zizli

pret Dolohova pieri un sacīja: — Aizmāršum!

Dolohova seja acumirkli atslāba, skatiens vērtās sapņains.

—    Lieliski! — nopriecājās Harijs, uzsizdams meitenei uz pleca.

—    Tiec galā ar to otru un ari ar viesmīli, mēs ar Ronu tikmēr visu piekopsim.

—   Piekopsim? — pārjautāja Rons, pārlaizdams skatienu pa pusei sagrautajai ēstuvei. — Kādēļ?

—   Lai neviens nebrīnās, kas lēcies, kad viņi attapsies vietā, kas izskatās uzspridzināta.

—   Skaidrs, labi…

Rons mirkli cīnījās, līdz izdevās izmānīt zizli no kabatas.

—   Nav brīnums, ka nevarēju to izraut, tu esi ielikusi manus vecos džinsus, un tie man ir par šauriem.

—  Ak, piedošanu, — nošņācās Hermione. Harijs vēl dzirdēja, kā, vilkdama viesmīli tālāk no logiem, viņa zem deguna nomurmina ieteikumu Ronam — tieši kur derētu iespraust to zizli.

Kad ēstuve bija atguvusi agrāko izskatu, viņi ievēla nāvēžus solos pie galdiņa un uzstutēja sēdus vienu otram pretim.

—   Bet kā viņi mūs atrada? — Hermione nelikās mierā, noskatīdama abus pamirušos. — Kā dabūja zināt, kur mēs esam?

Viņa uzlūkoja Hariju.

—   Klau, vai nevarētu būt, ka tev vēl arvien ir pieburta seka, kā tu domā, Harij?

—   Nez vai, — Rons sacīja. — Seka zaudē spēku, kad burvim paliek septiņpadsmit, tāds ir likums, ar pieaugušajiem tas neiet cauri.

—   Pieņemsim, — Hermione teica. — Bet ja nu nāvēži ir atraduši paņēmienu, kā uzliki seku arī tiem, kam vairāk nekā septiņpadsmit?

—   Bet Harijs beidzamo divdesmit četru stundu laikā nav ticies ne ar vienu nāvēdi. Kas varēja viņam seku atkal pieburt?

Hermione neatbildēja. Harijs jutās saindēts, aptraipīts — vai tiešām nāvēži viņus bija atraduši tieši tā?

—   Ja es nevaru burties — un jūs nevarat burties, neizpaužot, kur atrodamies… — viņš iesāka.

—   Mēs nešķirsimies! — Hermione apņēmīgi noteica.

—   Mums ir vajadzīga droša vieta, kur paslēpties, — Rons sacīja. — Tad izdomāsim, kā rīkoties.

—   Drūmkakte, — Harijs sacīja.

Tiem abiem aizrāvās elpa.

—   Nemuļķojies, Harij, tur var iekļūt Strups!

—    Rona tētis teica, ka tur esot izliktas burvestības pret viņu — un, pat ja tās nenostrādātu, — viņš uzstāja, kaut arī Hermione gribēja iebilst, — nu, un tad? Zvēru, ka šobrīd es ar Strupu sastaptos labprāt!

—   Bet…

—   Hermione, kurp vēl mēs varam doties? Labākas iespējas nav. Strups ir tikai viens nāvēdis. Ja man vēl aizvien ir seka, lai kur citur mēs dotos, vajātāji mums dzīsies pakaļ pūļiem vien.

Hermionei nebija ko iebilst, lai gan likās, ka gribētos gan. Kamēr meitene atslēdza ēstuves durvis, Rons nospieda atgaismotāja slēdzi, lai telpa atkal taptu gaiša. Tad viņi uz "trīs" atbūra visus upurus un, pirms viesmīle vai kāds no nāvēžiem paguva kaut miegā sakustēties, Harijs, Rons un Hermione jau bija apcirtušies uz papēža un pagaisuši teleportācijas tumsības žņaugos.

Pēc brīža Harijs ar baudu ievilka plaušās gaisu un atvēra acis.

Viņi stāvēja labi pazīstamajā nolaistajā skvēriņā. Visapkārt slējās augstas, noplukušas mājas. Atšķirībā no citiem, viņiem bija saredzams arī Drūmkaktes divpadsmitais numurs, jo par tā pastāvēšanu bija pavēstījis nama slepensargs Dumidors. Trijotne straujā solī devās uz mājas pusi, visi ik pēc pāris soļiem atskatījās, lai pārliecinātos, ka neviens nedz seko, nedz ir novērotājos. Draugi uzskrēja pa akmens pakāpieniem, un Harijs vienreiz pieskārās durvīm ar zižļa galu. Atskanēja metālisks klikšķis, nožvadzēja ķēde, tad durvis čīkstēdamas pavērās un trijotne steigšus pārkāpa pāri slieksnim.

Kamēr Harijs vēra ciet durvis, iedegās senlaicīgas gāzes lampas, izgaismodamas garo priekšnamu. Viss bija tieši tāds, kāds Harijam palicis atmiņā, — baisā priekšnama sienas klāja zirnekļu tīmekļi, un mājas elfu galvu apveidi kāpnēs meta ērmīgas ēnas. Gari, tumši aizkari slēpa Siriusa mātes ģīmetni. Vietā neatradās tikai no troļļa kājas pagatavotais lietussargu tureklis, kas gulēja garšļaukus, it kā kārtējo reizi Tonksas nogāzts.

—    Manuprāt, šeit kāds ir bijis, — norādīdama uz troļļa kāju, nočukstēja Hermione.

—    Varbūt nogāzts, kad ordenis devās projām no šejienes, — Rons nomurmināja.

—    Kur varētu slēpties burvestības, kas domātas Strupam? — Harijs vaicāja.

—    Varbūt sāk darboties tikai tad, kad parādās viņš pats? — minēja Rons.

Tomēr draugi palika turpat pie durvīm, uz paklājiņa, ar muguru pret durvīm, bīdamies doties dziļāk mājā.

—   Labi, nevaram taču te stāvēt līdz kapa malai, — izšķīrās Harijs un paspēra soli uz priekšu.

—   Vai Severuss Strups?

Trakača Tramdāna čuksts tumsā lika visiem trim bailēs atsprāgt atpakaļ. — Mēs neesam Strups! — aizlūzušā balsī izdvesa Harijs, bet tad pāri pāršalca salts vilnis un mēle sapinās tā, ka viņš vairs nespēja i/dvest ne skaņas. Taču, pirms viņš mēli paguva apčamdīt, tā atkal atraisījās.

Likās, ka ari pārējie divi bija piedzīvojuši to pašu. Rons rīstījās, it kā taisītos uz vemšanu, bet Hermione izstostīja: — D-droši v-vien s-saistmēles lāsts, ko Trakacis paredzējis Strupam!

Harijs piesardzīgi paspēra vēl soli uz priekšu. Tumsā priekšnama tālajā galā kaut kas sakustējās, un, pirms kāds paguva izdvest kaut vārdu, no paklāja izslējās garš un baismīgs pelnu pelēks stāvs. Hermione iekliedzās, tūdaļ parāvās vaļā aizkars un iebrēcās arī Bleķa kundze. Palsais stāvs arvien straujāk traucās šurp. Mati, kas kārās līdz viduklim, un garā bārda plīvoja tam nopakaļ, bezmiesas seja vērās pretim izģindusi, tukšiem acu dobumiem. Biedējoši pazīstamais un drausmīgi pārtapušais stāvs pacēla izkaltušo roku pret Hariju.

—  Nē! — Harijs iekliedzās un, lai gan bija pacēlis savu zizli, prātā nenāca neviena piemērota burvestība. — Nē! Ne jau mēs! Mēs jūs nenogalinājām…

Tikko atskanēja vārds "nenogalinājām", stāvs sašķīda varenā pīšļu mākonī. Acīm asarojot, Harijs atskatījās un ieraudzīja Hermioni, sakņupušu uz grīdas pie durvīm, rokās paslēptu galvu, un Ronu, kas, drebēdams no galvas līdz kājām, neveikli glauda viņai muguru un atkārto: — Viss k-kārtībā… ir p-prom…

Putekļi novirmoja ap Hariju kā migla, uz mirkli aizsedzot gāzes lampas zilo gaismu, bet Bleķa kundze tikmēr turpināja aurot.

—   Draņķasiņi, lupatlaši, kauna traipi, negods pār manu sentēvu namu…

—   AIZVERIES! — Harijs nosaucās, pavērsis pret viņu zizli, un tad ar skaļu blīkšķi un sarkanām dzirkstelēm nošķīstot, aizkari atkal aizvērās, apklusinādami kliedzēju.

—  Tas… tas bija… — Hermione šņukstēja, kamēr Rons viņai palīdzēja piecelties.

—   Jā, — Harijs noteica, — tikai īstenībā nemaz nebija viņš, ne? Tikai uzburts, lai pārbiedētu Strupu.

Vai burvestība bija nostrādājusi, Harijs prātoja, vai arī Strups to bija izšķaidījis tikpat aukstasinīgi, kā nogalināja īsto Dumidoru? Nervu galiem vēl aizvien kņudot, viņš abiem pārējiem pa priekšu devās cauri priekšnamam, ik bridi gaidīdams, ka atklāsies vēl kas šausmīgs, taču nekas nenotika, tikai pele aiztecēja gar grīdlīsti.

—  Pirms dodamies tālāk, varbūt labāk tomēr pārbaudit visu, — nočukstēja Hermione un, pacēlusi zizli, sacija: — Cilvēkrādum!

Nekas nenotika.

—   Klau, tev laikam ir šoks, — Rons iejūtīgi sacīja. — Kam tas bija vajadzīgs?

—    Tam pašam! — Hermione diezgan pikti atteica. — Šai burvestībai vajadzēja atklāt, vai te ir kāds cilvēks, — un nav neviena, izņemot mūs!

—    Un veco Dustu, — piebilda Rons, uzmezdams skatienu paklāja ielāpam, no kura bija pacēlies miroņa stāvs.

—   Iesim augšā, — vedināja Hermione, bailīgi palūkojusies uz to pašu vietu, un pirmā devās augšup pa čīkstošajām kāpnēm uz otrā stāva viesistabu.

Novēcinājusi zizli, Hermione iededza vecās gāzes lampas, tad, istabas caurvējā tikko manāmi nodrebināju sies, noslīga uz dīvāna un cieši apņēma rokas sev apkārt. Rons piegāja pie loga un par pirksta tiesu pavilka sāņus smago samta aizkaru.

—   Nevienu nemana, — viņš ziņoja. — Bet ja Harijam vēl aizvien ir seka, viņi droši vien drīz būs mums uz pēdām. Es zinu, ka mājā viņi nevar iekļūt, bet… kas ir, Harij?

Harijs bija ievaidējies sāpēs — rēta atkal iesmeldzās, un cauri prātam kā spilgta gaisma virs ūdens virsmas izšāvās neskaidrs zibsnis. Viņš ieraudzīja milzīgu ēnu un sajuta, kā miesā ielaužas svešs niknums, spējš un aprauts kā elektrības trieciens.

—   Ko tu redzēji? — vaicāja Rons, nākdams uz Harija pusi. — Vai viņš ir Midzeņos?

—   Nē, es tikai sajutu dusmas… viņš ir drausmīgi nikns…

—   Bet tas varētu būt Midzeņos, — Rons skaļi sacīja. — Kur citur? Vai tu kaut ko redzēji? Vai viņš nolādēja kādu?

—   Nē, es tikai sajutu niknumu… nezinu teikt…

Apmulsušais Harijs gribēja, lai viņam liek mieru, taču stāvokli

vēl draņķīgāku padarīja Hermione, kas pārbijusies noprasīja: — Atkal rēta? Bet kas notika? Es domāju, ka saikne vairs nedarbojas!

—     Kādu laiku tā arī bija, — Harijs nomurmināja, rētai vēl arvien smeldzot, un tas liedza sakopot domas. — Man… man šķiet, ka tā nodibinās ikreiz, kad viņš zaudē savaldīšanos, tā vismaz…

—    Bet tad tev jānoslēdz prāts! — Hermione griezīgi iesaucās. — Harij, Dumidors negribēja, lai tu izmanto šo saikni, viņš vēlējās, lai tu to likvidē, tieši tāpēc tev vajadzēja apgūt slēpprātību! Citādi Voldemorts var uzburt tev prātā maldīgas ainas, tu taču atceries…

—   Jā, es atceros, paldies par atgādinājumu, — Harijs izgrūda caur sakostiem zobiem. Nebija ne mazākās vajadzības, lai Hermione pārstāstītu, kā reiz Voldemorts bija izmantojis šo pašu saikni starp abiem, lai ievilinātu Hariju lamatās, un ka toreiz viss beidzās ar Siriusa nāvi. Viņš vēlējās, kaut nebūtu stāstījis draugiem to, ko redzēja un juta — tas darīja Voldemortu draudīgāku, it kā tas jau spiestos pie istabas loga rūts. Taču sāpes rētā arvien pieņēmās spēkā, un viņš tām pretojās — līdzīgi cilvēks cīnās ar nelabumu.

Viņš pagrieza Ronam un Hermionei muguru, izlikdamies pētām vecu, pie sienas piekārtu gobelēnu, kas attēloja Bleķu dzimtaskoku. Tad iespiedzās Hermione. Harijs atkal izrāva zizli un pagriezās. Cauri viesistabas logam telpā ieslīdēja sudrabains aizstāvis, nolaidās uz grīdas un, pārtapis zebiekstē, ierunājās Rona tēva balsī.

Ģimene drošībā, neatbildiet, mūs novēro.

Tad aizstāvis izgaisa kā nebijis. No Rona mutes atskanēja kaut kas šņukstam vai vaidam līdzīgs, un viņš sabruka uz dīvāna. Hermione nometās līdzās un saņēma Rona roku.

—   Ar viņiem viss ir kārtībā, ar viņiem viss kārtībā! — viņa čukstēja, un Rons, savādi iesmējies, apskāva viņu.

—   Harij, — viņš pāri Hermiones plecam ierunājās, — es…

—   Nekas, nekas, — noteica Harijs. Likās, ka galvassāpju dēļ tūlīt kļūs slikti. — Tā taču ir tava ģimene, skaidrs, ka tu par viņiem uztraucies. Es justos tieši tāpat. — Tad viņš iedomājās par Džinniju. — Es jūtos tieši tāpat.

Sāpes pierē samilza tikpat neciešamas kā toreiz, Midzeņu dārzā. Neskaidri viņš sadzirdēja Hermioni sakām: — Es negribētu šonakt palikt viena. Vai mēs varam gulēt līdzpaņemtajos guļammaisos tepat viesistabā?

Viņš dzirdēja, ka Rons piekrīt. Bet sāpes vairs nebija izturamas, nācās padoties.

—    Uz vannasistabu, — viņš nomurmināja un izsteidzās laukā, cenzdamies nemesties skriešus.

Pēdējā brīdī — aizbultējis durvis, viņš sagrāba pukstošo galvu rokās un nokrita uz grīdas. Tad, sāpēm caururbjot miesu, Harijs sajuta, kā pārcilvēciskas, svešas dusmas ietriecas dvēselē. Acu priekšā atklājās gara istaba, ko apgaismoja tikai pavarda liesmas. Uz grīdas, vaidēdams un locīdamies, gulēja milzīgais, blondais nāvēdis, bet virs viņa, pastiepis zizli, slējās kalsnāks stāvs. Tad Harijs ierunājās augstā, saltā, cietsirdīgā balsī.

—   Vēl, Kašķe? Vai arī metīsim mieru un izbarosim tevi Nagīni? Lords Voldemorts nav pārliecināts, ka šoreiz vēl tev piedos… Tu atsauci mani tikai tāpēc, lai paziņotu, ka Harijs Poters atkal izsprucis? Drako, parādi Kašķem, cik ļoti neapmierināti mēs ar viņu esam… Dari, ko liek, vai arī tev pašam nāksies izbaudīt manas dusmas!

Pavardā iekrita vēl viena pagale — liesmas uzšāvās augstāk, uz mirkli izgaismodamas pārbiedētu, bālu seju ar kalsniem vaibstiem. It kā izniris no dzelmes, Harijs vairākas reizes badigi ievilka gaisu plaušās un atvēra acis.

Viņš gulēja izplājies uz grīdas aukstā, melnā marmora. Deguns atradās sprīža tiesu no sudraba čūsku astēm, kas balstīja lielu vannu. Viņš piecēlās. Malfoja izdēdējusī, pārakmeņotā seja likās iededzināta Harijam plakstiņos. No redzētā metās slikta dūša — baismīgi, kā Voldemorts tagad izmantoja Drako.

Tad pie durvīm kāds stipri pieklauvēja, un Harijs salēcās. Tūdaļ skaļi noskanēja Hermiones balss.

—   Harij, zobubirsti vajadzēs? Tā ir šeit.

—   Jā, lieliski, paldies, — viņš atsaucās, cenzdamies runāt pēc iespējas ikdienišķi. Tad viņš piecēlās, lai ielaistu Hermioni vannasistabā.

DESMITĀ NODAĻA MOŠĶA STĀSTS

Nākamajā rītā Harijs pamodās agri. Ieritinājies guļammaisā, viņš gulēja uz viesistabas grīdas. Starp smagajiem aizkariem varēja saskatīt debesu maliņu — tās bija bālgani un salti zilas kā ar ūdeni atšķaidīta tinte, nakts bija garām, bet arī rītausma vēl nebija klāt. Apkārt valdīja klusums, varēja saklausīt tikai Rona un Hermiones rimto, dziļo elpu. Harijs palūkojās uz draugu tumšajiem apveidiem līdzās uz grīdas. Rons bruņinieciskuma uzplūdos bija uzstājis, lai Hermione iekārtojas uz dīvāna spilveniem, tāpēc viņas stāvs vīdēja sprīdi augstāk. Meitenes roka bija nolaidusies uz grīdas, plaukstas tiesu no Rona pirkstiem. Harijam ienāca prātā, ka abi droši vien aizmiguši, sadevušies rokās, un šī doma lika viņam justies savādi vientuļam.

Viņš paskatījās augšup uz tumsā slīgstošajiem griestiem un zirnekļu tīklu apvīto lustru. Pirms nepilnām divdesmit četrām stundām viņš bija stāvējis saules gaismā pie ieejas teltī, gaidīdams kāzu viesus. Tikmēr likās aizritējusi vesela dzīve. Kas tagad būs? Viņš gulēja uz grīdas un prātoja par horkrustiem, par biedējošo, sarežģīto uzdevumu, ko viņam bija atstājis Dumidors… Dumidors…

Skumjas, kas bija mākušās virsū kopš Dumidora nāves, tagad likās citādas. Apsūdzības, dzirdētas kāzās no Mjurielas, likās ieperinājušās prātā kā indes sēkla, kas saēda atmiņas par burvi, ko viņš bija idealizējis. Vai Dumidors ko tādu būtu pieļāvis? Vai viņš līdzinājās Dūdijam, kas samierinājās ar nolaidību un ļaunprātību, ja tas gluži neskāra pašu? Vai viņš būtu spējis novērsties no māsas, ko tuvinieki ieslodzījuši un paslēpuši?

Harijs prātoja par Godrika gravu, par kapiem, ko Dumidors ne reizi nebija pieminējis. Viņš prātoja par noslēpumainajiem priekšmetiem, kas viņiem bez kādiem paskaidrojumiem bija novēlēti Dumidora testamentā, un sarūgtinājums tumsā milža arvien lielāks. Kāpēc Dumidors netika izstāstījis visu? Kāpēc netika paskaidrojis? Vai Harijs Dumidoram vispār rūpēja? Vai varbūt I Iarijs bija tikai instruments, ko slīpē un aprūpē, bet kam neuzticas, kam nekad neatklāj visu?

Harijs nespēja tā gulēt, kavējoties tikai paša rūgtajās domās. Alkdams atrast kādu nebūt nodarbi, lai aizmirstu uzmācīgās aizdomas, viņš izslīdēja no guļammaisa, paņēma zizli un izlavījās no istabas. Kāpņu laukumiņā viņš nočukstēja "Spīžo!" un, izgaismojis pakāpienus ar zižļa gaismu, sāka kāpt augšup.

Nākamajā kāpņu laukumiņā atradās guļamistaba, kurā viņi ar Ronu nakšņoja iepriekšējā reizē. Viņš ieskatījās telpā. Drēbju skapja durvis bija vaļā, segas un palagi, norauti no gultas, mētājās zemē. Harijs atcerējās apgāzto troļļa kāju priekšnamā. Kāds bija pārmeklējis māju pēc ordeņa aiziešanas. Strups? Vai varbūt Mahorks, kas te bija nočiepis gana daudz gan pirms, gan pēc Siriusa nāves? Harija skatiens pārslīdēja portretam, kurā reizēm uzturējās Fineass Nigells Bleks, Siriusa vecvecvectēvs, bet šobrīd ietvars bija tukšs, gleznā vīdēja tikai brūni pelēkais fons. Acīmredzot Fineass Nigells nakti pavadīja savā portretā Cūkkārpas direktora kabinetā.

Harijs turpināja kāpt augšup pa kāpnēm, līdz sasniedza augšējo kāpņu laukumiņu. Te bija tikai divas durvis. Pie tām, kas atradās turpat priekšā, bija plāksnīte ar vārdu "Siriuss". Krusttēva guļamistabā 1 larijs nekad nebija kāju spēris. Viņš pagrūda durvis, turēdams zizli augstu virs galvas, lai tā mestais gaismas loks būtu pēc iespējas lielāks.

Telpa izrādījās plaša un reiz, likās, bijusi glīti iekārtota. Istabā atradās liela gulta ar griezta koka galvgali, augsts logs, ko aizsedza gari samta aizkari, un biezas putekļu kārtas klāts svečturis, kur vēl arvien vidēja sveču gali, bet ap tiem nokarājās lāstekām līdzīgas sastinguša vaska lāses. Putekļu kārtiņa klāja ari gleznas pie sienām un gultas galvgali. Starp svečturi un lielu koka drēbju skapi stiepās zirnekļa tīkls, un, paspēris pāris soļu dziļāk, Harijs izdzirdēja sarosāmies izbiedētas peles.

Pusaudža gados Siriuss bija aplīmējis sienas ar tik daudziem plakātiem un attēliem, ka sudrabpelēkās zīda tapetes bija redzamas tikai vietumis. Atlika iedomāties, ka Siriusa vecākiem nebija izdevies tikt galā ar mūžlīmes burvestību, jo — par to Harijs varēja likt galvu ķīlā — vecākā dēla gaumi interjera jautājumos viņi noteikti neatbalstīja. Siriuss bija licis lietā īpašu izdomu, lai pakaitinātu vecākus. Uz sienām, uzsverot viņa atšķirību no pārējās Slīdeņa ģimenes, pletās vairāki lieli Grifidora karogi, kuru asinssarkanās un zelta krāsas tagad likās pabalējušas. Tāpat te varēja manit jo daudzus vientiešu motociklus un ari (nācās pabrīnīties par Siriusa uzdrīkstēšanos) vairākus plakātus ar bikini tērptām vientiešu meitenēm. To, ka tās ir vientieses, Harijs saprata uzreiz, jo viņas stāvēja plakātos nekustīgi, bet sejās rotājās uz papīra sastinguši, izbalējuši smaidi un stiklainas acis. Šie plakāti manāmi atšķīrās no vienīgās burvju fotogrāfijas uz sienas, kurā, rokas cits citam ap pleciem aplikuši, stāvēja četri Cūkkārpas audzēkņi un smējās pretim.

Sirdī iešalca prieks — Harijs pazina tēvu. Arī viņam melnie mati uz pakauša spurojās gluži kā Harijam, un arī viņš nēsāja brilles. Līdzās tēvam stāvēja Siriuss, nesakopies, tomēr izskatīgs jauneklis, mazliet augstprātīgs un nesalīdzināmi jaunāks un priecīgāks nekā jebkad dzīvē. Pa labi no Siriusa stāvēja Sīkaudzis, vairāk nekā galvas tiesu īsāks, apaļigs, ar ūdeņainām acīm, piesarcis no prieka, ka pieņemts pārgalvju pulciņā kopā ar pievilcīgajiem dumpiniekiem Džeimsu un Siriusu. Pa kreisi no Džeimsa stāvēja Vilksons, jau toreiz mazliet noplucis, taču tikpat aplaimots par to, ka kādam patīk un tiek pieņemts… vai varbūt tas vienkārši tāpēc, ka Harijs zināja, kas toreiz noticis? Viņš mēģināja noņemt fotogrāfiju no sienas. Tā tagad pienācās viņam, kā nekā — Siriuss visu bija novēlējis krustdēlam — taču bilde nepadevās. Siriuss bija darījis visu, lai vecāki istabu nespētu pārkārtot.

Harijs pārlaida skatienu grīdai. Debesjums aiz loga pamazām kļuva gaišāks. Gaismas strēlē atklājās uz paklāja izmētātie papīri, grāmatas un citi sīkumi. Arī Siriusa guļamistaba bija pārmeklēta, taču likās, ka gandrīz viss atzīts par nevērtīgu esam. Vairākas grāmatas bija purinātas tik nikni, ka palikušas bez vākiem, un uz grīdas mētājās izplīsušu lapu klājiens.

Harijs pieliecās un, pacēlis vairākas lapas, sāka tās pētīt. Vienu viņš pazina kā nākušu no veca Bazildas Prātvēderes "Burvestību vēstures" izdevuma, otra šķita izplīsusi no motocikla apkopes rokasgrāmatas. Trešā lapa bija aprakstīta ar roku un saburzīta; to viņš izlīdzināja.

Mīļais Ķepaini,

Paldies, paldies Tev par Harija dzimšanas dienas dāvanu! Tā viņam noteikti ir pati mīļākā. Tikai gadu vecs — un jau šaudās pa māju uz sava rotaļu slotaskāta, pats tik priecīgs! Pievienoju vēstulei fotogrāfiju, lai vari par to pārliecināties. Protams, slota paceļas labi ja divas pēdas virs zemes, taču kaķi gandrīz piemeklēja bēdīgs gals, un ir saplēsta briesmīgā vāze, ko Petūnija man atsūtīja uz Ziemassvētkiem (es to nebūt nenožēloju). Protams, Džeimss smējās kā kutināts, viņš apgalvo, ka puika dienās būšot izcils kalambolists, taču mums nācies novākt visas greznumlietas un jāpatur prātā, ka no mūsu lidoņa nedrīkst nolaist ne acu.

Dzimšanas diena pagāja ļoti klusu — mēs kopā ar veco Bazildu padzērām tēju. Viņa vienmēr pret mums izturējusies tik ļoti mīļi un Hariju vienkārši nēsā uz rokām. Mums bija ļoti žēl, ka nevarēji ienākt, bet, protams, Ordeņa lietas ir svarīgākas, un Harijs vēl ir pārāk maziņš, lai saprastu, ka viņam ir dzimšanas diena! Sēdēšana te uz vietas Džeimsu mazliet nomāc, viņš cenšas to neizrādīt, taču es to manu gan — turklāt viņa Paslēpnis vēl aizvien ir pie Dumidora, tāpēc arī mazās ekskursijas nākas atlikt, ja tu varētu uzrasties, tas viņam krietni uzlabotu omu. Pagājušajā nedēļas nogalē bija ieskrējis Tārpiņš, ari likās nomākts, bet, iespējams, Makkinonu dēļ. Es raudāju visu vakaru, kad dabūju zināt.

Bazilda ieskrien mūs apraudzīt gandrīz katru dienu, viņa ir apburoša veca dāma, kas par Dumidoru stāsta brīnumu lietas. Nezinu gan, vai viņš priecātos, ja zinātu? Nezinu, kam ticēt, kam ne, jo, taisnību sakot, liekas neticami, ka Dumidors…

Harija locekļi likās notirpuši. Viņš stāvēja stings, turēdams brīnumaino lapu nejūtīgajos pirkstos, bet tikmēr sirdī mēms vulkāns cauri asinsvadiem trieca izvirdumu, kurā juku jukām jaucās prieks un skumjas. Paspēris pāris strauju soļu uz gultas pusi, viņš apsēdās.

Vēlreiz pārlasījis vēstuli, viņš tomēr nesaprata neko vairāk, kā bija sapratis pirmajā lasīšanas reizē, tāpēc tagad vienkārši blenza uz rokrakstu. Izrādījās, ka "g" burtus Lilija Potere tika vilkusi tādus pašus kā viņš pats — Harijs sameklēja ikvienu no tiem, un katrs šķita mazs, draudzīgs mājiens no šķidrauta otras puses. Šī vēstule bija neticams dārgums, apliecinājums tam, ka Lilija Potere dzīvojusi, tiešām dzīvojusi, ka viņas siltā roka reiz bija slīdējusi pāri šim pergamentam, pārvērzdama tinti šajos burtos, šajos vārdos, vārdos par viņu, par Hariju, viņas dēlu.

Nepacietīgi norausdams miklumu, kas riesās acīs, viņš pārlasīja vēstuli vēlreiz, tagad īpašu uzmanību pievēršot tās nozīmei. Likās, it kā viņš ieklausītos reiz gandrīz dzirdētā balsī.

Viņiem bijis kaķis… iespējams, tas, tāpat kā viņa vecāki, aizgāja bojā Godrika gravā… vai varbūt aizklīda, kad mājā vairs nebija neviena, kas pabarotu… pirmo slotaskātu viņam bija nopircis Siriuss… viņa vecāki bija pazinuši Bazildu Prātvēderi — vai viņus bija iepazīstinājis Dumidors? "…Paslēpnis vēl aizvien ir pie Dumidora"… Savādi.

Viņš aizdomājās, pārcilādams prātā mātes vārdus. Kāpēc Dumidors bija paņēmis Džeimsa Paslēpni? Harijs skaidri atcerējās, ka direktors jau pirms vairākiem gadiem bija teicis "Man nevajag Paslēpni, neredzams protu kļūt tāpat." Varbūt Paslēpnis bija aizdots kādam mazāk apdāvinātam Ordeņa loceklim, un Dumidors bija darbojies kā starpnieks? Harijs turpināja lasīt…

"…bija ieskrējis Tārpiņš…" Nodevējs Sīkaudzis esot izskatījies "nomākts"? Varbūt zināja, ka tā ir beidzamā reize, kad viņš redz Džeimsu un Liliju dzīvus?

Un tad atkal Bazilda, kas stāstot pārsteidzošus stāstus par Dumidoru: "Liekas neticami, ka Dumidors…"

Dumidors — ko? Tiesa, Dumidora sakarā daudz kas varēja likties neticams. Piemēram, ka viņš reiz izkritis pārvērtību eksāmenā vai sācis ņemties ar kazu noburšanu kā Aberforts…

Piecēlies Harijs pārlaida skatienu grīdai: iespējams, vēstules turpinājums tepat vien kaut kur bija. Viņš paķēra papīrus, aizrautībā visu vēlreiz pārmeklēdams ne mazāk barbariski. Viņš rāva vaļā atvilktnes, purināja grāmatas, uzkāpa uz krēsla, lai pārlaistu ar roku skapjaugšai, tad palīda zem gultas un atpūtas krēsla.

Visbeidzot, gulēdams ar seju pie pašas grīdas, viņš zem kumodes pamanīja noplēstu papīra gabalu. Izvilkts tas izrādījās liels gabals no Lilijas vēstulē aprakstītās fotogrāfijas. Melnmatains mazulis uz siksīkas slotiņas te iešāvās attēlā, te izšāvās no tā, visu laiku smiedamies kā traks, un viņam pakaļ steidzās kāju pāris, kas, visticamāk, piederēja Džeimsam. Harijs iebāza fotogrāfiju kabatā līdzās Lilijas vēstulei un turpināja meklēt otru lapu.

Taču vēl pēc stundas ceturkšņa nācās secināt, ka mammas vēstules turpinājums ir pazudis. Vienkārši gājis zudībā sešpadsmit gados, vai arī to bija paņēmis cilvēks, kas pārmeklējis istabu? Harijs vēlreiz izlasīja pirmo lapu, tagad meklēdams norādes uz to, kas varēja padarīt tik iekārojamu otro lapu. Viņa rotaļu slotaskātu nāvēži nez vai uzskatītu par īpaši interesantu… vienīgā iespējami noderīgā lieta likās informācija par Dumidoru. "Liekas neticami, ka Dumidors…" Un?

—   Harij? Harij! Harij!

—   Es esmu šeit! — viņš atsaucās. — Kas ir?

Aiz durvīm noklabēja žigli soļi, un istabā iebrāzās Hermione.

—    Mēs pamodāmies un nesapratām, kur tu esi! — viņa nobēra, pūlēdamās atgūt elpu. Tad viņa pagriezās un nokliedzās pāri plecam: — Ron! Es viņu atradu!

Rona aizkaitinātā balss atskanēja kaut kur tālumā, vairākus stāvus zemāk.

—   Lieliski! Nodod sveicienus no manis un pasaki, ka viņš ir āpsis!

—    Harij, lūdzu, nepazūdi tā, mēs galīgi pārbijāmies! Kāpēc tu uznāci te, augšā? — Viņa pārlaida skatienu izārdītajai istabai. — Ko tu te darīji?

—   Paskaties, ko es nupat atradu!

Viņš pasniedza draudzenei mātes vēstuli. Hermione to paņēma un lasīja, bet Harijs viņu tikmēr vēroja. Tikusi līdz lappuses beigām, meitene paskatījās uz Hariju.

—   Ak, Harij…

—   Un vēl es uzgāju šo te.

Viņš pasniedza Hermionei saplēsto fotogrāfiju, un viņa pasmaidīja, vērodama žiglo mazuli uz spēļu slotaskāta.

—   Mēģināju atrast vēstules turpinājumu, — Harijs sacīja, — bet tā šeit nav.

Hermione palūkojās apkārt.

—   Vai šis juceklis ir tavu roku darbs, vai ari kāds jau pastrādājis pirms tevis?

—   Kāds istabu jau bija pārmeklējis, — Harijs paskaidroja.

—   Tā jau man likās. Visas istabas, kur ielūkojos šurpceļā, likās izvandītas. Kā tu domā, ko viņi meklējuši?

—  Ja Strups, ziņas par Ordeni.

—   Viņš gan it kā zināja visu, kas nepieciešams, galu galā, viņš taču bija ordenī, ne?

—    Nu, tad, — Harijs sacīja, gribēdams pārbaudīt savu teoriju, — varbūt ziņas par Dumidoru? Piemēram, šās vēstules otro lapu. Vai zini, kas ir tā Bazilda, ko piemin mamma?

—   Kas tad?

—   Bazilda Prātvēdere, kas sarakstījusi…

—    "Burvestību vēsturi", — šis atklājums, likās, ieinteresēja arī Hermioni. — Tātad tavi vecāki viņu pazina? Izcila vēsturniece.

—   Turklāt viņa vēl aizvien ir dzīva, — Harijs teica, — un dzīvo Godrika gravā. Rona radiniece, Mjurielas tante, stāstīja par viņu kāzās. Viņa pazina ari Dumidora ģimeni. Būtu interesanti aprunāties ar viņu, ne?

Smaids, kas atplauka Hermiones sejā, likās par daudz saprotošs, un tas Harijam īsti nepatika. Savācis vēstuli un fotogrāfiju, viņš iebāza tās kaklā pakārtajā maisiņā, lai būtu ar ko noņemties, lai nebūtu jāskatās uz Hermioni un lai viņa neko nenojaustu.

—   Es saprotu, kāpēc tu gribētu aprunāties ar viņu par mammu un tēti, un arī par Dumidoru, — Hermione sacīja. — Taču tas nez vai palīdzētu mums sameklēt horkrustus, ne? — Harijs cieta klusu, tāpēc meitene turpināja. — Harij, es zinu, ka tu tiešām vēlies doties uz Godrika gravu, bet man vienkārši ir bail… Padomā, cik viegli tie nāvēži mūs vakar atrada. Tas tikai nostiprina manī pārliecību, ka mums vajadzētu vairīties no tavu vecāku atdusas vietas, jo tieši tur viņi gaida tevi parādāmies.

—   Tas vēl nav viss, — Harijs piebilda, vēl aizvien vairīdamies no viņas skatiena. — Mjuriela kāzās sarunāja visādas lietas par Dumidoru. Es vēlos zināt patiesību…

Viņš pārstāstīja Hermionei visu, ko bija dzirdējis no Mjurielas. Kad viņš apklusa, Hermione teica: — Protams, es saprotu, kāpēc tu uztraucies, Harij…

—   …es neesmu uztraucies, — viņš meloja. — Es tikai gribu zināt, vai tā ir taisnība vai nav…

—    Harij, vai tu tiešām ceri uzzināt patiesību no ļaunprātīgas vecas pļāpas, kāda ir Mjuriela, vai no Ritas Knisles? Vai tad tādām var ticēt? Tu taču pazini Dumidoru?

—   Man likās, ka pazinu, — viņš nomurmināja.

—   Un vai tu nezini, cik maz patiesības bija visā, ko par tevi sarakstīja Rita Knisle! Dodžam ir taisnība, kāpēc tu ļauj šiem cilvēkiem aptraipīt tavas atmiņas par Dumidoru?

Harijs novērsās, cenzdamies neizrādīt vilšanos. Atkal, jau kuro reizi: izvēle, kam ticēt? Viņš alka pēc patiesības. Kāpēc visi bija sazvērējušies, lai to noslēptu?

—    Vai iesim lejā uz virtuvi? — pēc klusuma brīža ieminējās Hermione. — Pameklēsim kaut ko brokastīm?

Viņš negribīgi, tomēr piekrita, un abi izgāja kāpņu laukumiņā, kur bija vēl otras durvis. Zem nelielas plāksnītes, ko Harijs pirmīt tumsā nebija pamanījis, krāsojumā vīdēja dziļas skrāpējumu pēdas. Viņš apstājās kāpņu galā, lai izlasītu uzrakstu — vīzdegunīgu, rūpīgā rokrakstā izzīmētu. Harijam iešāvās prātā, ka tieši tādu pie savas guļamistabas durvīm varētu pielikt Persijs Vīzlijs.

Aizliegts Ienākt Bez Regulusa Arktura Bleķa īpašas Atļaujas

Pār muguru pārskrēja satraukuma šermuļi, tikai uzreiz nebija skaidrs, kāpēc tā. Viņš izlasīja uzrakstu vēlreiz. I lermione jau atradās kāpņu laidienu zemāk.

—   Hermione, — viņš sacīja, pats brīnīdamies, ka runā tik mierīgi. — Uznāc, lūdzu, atpakaļ.

—   Kas noticis?

—   R. A. B. šķiet, esmu viņu atradis.

Hermionei aizrāvās elpa un viņa uzskrēja augšā skriešus.

—   Mammas vēstulē? Bet es nemanīju…

Harijs noliedzoši papurināja galvu un norādīja uz Regulusa plāksnīti. Izlasījusi to, viņa saspieda Harija roku tik cieši, ka zēns saviebās.

—   Siriusa brālis? — viņa nočukstēja.

—   Viņš bija nāvēdis, — Harijs paskaidroja, — Siriuss man par viņu stāstīja, brālis esot piepulcējies viņiem agrā jaunībā, tad vienubrīd nobijies un mēģinājis aiziet… tāpēc nogalināts.

—    Viss sakrīt! — Hermione izgrūda. — Ja viņš bija nāvēdis, viņam bija pieeja Voldemortam, un vīlies viņš varēja kārot arī pēc Voldemorta krišanas.

Viņa atlaida Harija roku, pārliecās pāri margām un iekliedzās: — Ron! RON! Ātri kāp augšā!

Brīdi vēlāk, smagi elsdams, parādījās Rons, kaujas gatavībā paceltu zizli.

—   Kas ir? Ja tie atkal ir zirnekļi, es gribu paēst brokastis, pirms…

Viņš, saraucis pieri, paskatījās uz plāksnīti pie Regulusa durvīm,

uz kuru rādīja Hermione.

—   Un? Viņš bija Siriusa brālis, ne? Reguluss Arkturs… Reguluss… R. A. B.! Medaljons… jūs taču nedomājat, ka…?

—   Mēģināsim tikt skaidrībā, — sacīja Harijs. Viņš pagrūda durvis — tās izrādījās slēgtas. Hermione pavērsa savu zizli pret rokturi un noteica "Alohomora". Atskanēja klikšķis, un durvis atvērās.

Viņi kopā pārkāpa pāri slieksnim, vērdamies visapkārt. Regulusa istaba bija mazliet mazāka nekā Siriusam, taču arī te jautās tā pati senā dižmanība. Ja Siriuss tika centies paust savu atšķirību no pārējās ģimenes, Reguluss bija tiecies uzsvērt pretējo. Visur bija Slīdeņa smaragdu zaļums un sudrabs, gan gultas aizkaros, gan uz sienām, gan pie logiem. Virs gultas bija rūpīgi uzgleznots Bleķu ģimenes ģerbonis ar visu moto "Toujours pur". Zem tā pletās nodzeltējušu laikrakstu izgriezumu kolekcija, kas veidoja paviršu kolāžu. Hermione šķērsoja istabu, lai aplūkotu to tuvāk.

—   Visi raksti par Voldemortu, — viņa paziņoja. — Liekas, ka Reguluss ir bijis aizrautīgs viņa pielūdzējs jau vairākus gadus, pirms pats kļuva par nāvēdi…

Kad viņa apsēdās uz gultas, lai pārlasītu izgriezumus, no pārklāja uzvirmoja neliels putekļu mākonītis. Harijs tikmēr bija ievērojis vēl vienu fotogrāfiju — tā attēloja Cūkkārpas kalambola komandu, kas smaidīja un māja kādam aiz kadra. Viņš piegāja tuvāk un saskatīja čūskas uz spēlētāju krūtīm: tie bija slideni. Regulusu varēja uzreiz pazīt zēnā, kas tupēja pirmās rindas vidū — viņam bija tādi paši tumši mati un viegli augstprātīgs skatiens kā brālim. Tiesa gan, Reguluss bija mazāks augumā, kalsnāks un ne tuvu tik izskatīgs kā Siriuss.

—   Viņš bijis meklētājs, — Harijs noteica.

—   Ko? — izklaidīgi pārjautāja Hermione. Viņa vēl aizvien bija iegrimusi Voldemorta preses izgriezumos.

—   Viņš sēž priekšējā rindā pa vidu, tur, kur sēž meklētājs… nav svarīgi, — Harijs atmeta ar roku, sapratis, ka viņā neviens neklausās. Rons bija nometies četrrāpus, lai ieskatītos zem drēbju skapja. Harijs pārlaida skatienu istabai, prātodams, kur varētu atrasties kāda slēptuve, un tad piegāja pie rakstāmgalda. Taču arī šo telpu kāds jau bija pārmeklējis. Atvilktņu saturs nesen bija pārcilāts, putekļos manīja švīkas, bet vērtīgu gan neko Harijs nemanīja: vecas spalvas, novecojušas, sadriskātas mācību grāmatas, nesen sasista tintes pudele, pietecinājusi visu atvilktni.

—  Ir vieglāks ceļš, — ieminējās Hermione, ieraudzījusi, kā Harijs ar tinti nosmērētos pirkstus slauka džinsos. Paslējusi zizli, viņa iesaucās: "Šurputn medaljonu!"

Nekas nenotika. Rons, kas pārlūkoja izbalējušo aizkaru krokas, likās vīlies.

—   Tātad viss? Tātad medaljona šeit nav?

—  Nu, tas varētu gan būt tepat, tikai tad tam ir uzliktas pretburvestības, — Hermione paskaidroja. — Saproti, burvestības, kas neļauj to piesaukt ar maģijas palīdzību.

—   Kaut kas līdzīgs tam, ar ko Voldemorts bija nobūris akmens bļodu alā, — sacīja Harijs, atcerēdamies, kā nespēja piesaukt viltus medaljonu.

—   Tad kā mēs to atradīsim? — gribēja zināt Rons.

—   Meklēsim tāpat, — teica Hermione.

—   Lieliska doma, — novalbījies norūca Rons un turpināja pārbaudīt aizkarus.

Vairāk nekā stundu viņi pārmeklēja istabu sprīdi pa sprīdim, taču beigu beigās nācās atzīt, ka medaljona te nav.

Saule jau bija uzlēkusi, tās stari žilbināja pat cauri kāpņu telpas nokvēpušajiem logiem.

—   Tomēr tas var būt arī kaut kur citur mājā, — mēģinot pārējos uzmundrināt, sacīja Hermione, kad viņi kāpa lejā pa kāpnēm. Likās, jo vairāk viļas Harijs un Rons, jo viņa pati top mundrāka. — Neskatoties uz to, vai viņam medaljonu iznīcināt izdevies vai ne, viņš tik un tā negribētu, lai Voldemorts to atrod, pareizi? Atceraties, ko visu neizmetām laukā, kad mēs bijām šeit iepriekšējā reizē? Pulksteni, kas šāva bultas uz ikvienu, kas gadījās tuvumā, un tad to veco mantiju, kas mēģināja nožņaugt Ronu. Iespējams, ka Reguluss tās izlika, lai pasargātu medaljona slēptuvi, kaut gan mēs to nesapratām to… to…

Harijs un Rons paskatījās uz Hermioni. Viņa stāvēja, vienu kāju pie zemes tā arī nepielikusi, ar tādu seju, it kā nupat būtu zaudējusi atmiņu. Likās, pat acis vērās stiklainas — tukšumā.

—   …toreiz, — viņa čukstus izteica.

—   Kaut kas nav kārtībā? — vaicāja Rons.

—   Tur bija medaljons.

—   Kas? — Harijs un Rons pārjautāja vienā balsī.

—   Viesistabas skapī. Neviens nespēja to atvērt. Un mēs… mēs…

Harijam it kā ķieģelis iekrita vēderā. Viņš atcerējās — viņš pat

turēja medaljonu rokās, kad visi pēc kārtas pūlējās dabūt to vaļā. Tad to iemeta atkritumu maisā līdz ar kārpcepurīšu šņaucamdozi un mūzikas lādīti, kas visiem uzdzina miegu…

—   Toties Mokšķis daudz ko atkal savilka atpakaļ, — atgādināja Harijs. Tā bija vienīgā iespēja, pēdējā vārgā cerība, un no tās viņš neparko negribēja atteikties. — Viņam virtuvē ar visādu drazu bija piebāzts vesels trauku skapis. Ejam.

Viņš metās lejā pa kāpnēm, lēkdams pār diviem pakāpieniem reizē, bet abi pārējie rībināja nopakaļ. Trijotne sacēla tādu troksni, ka, skriedami cauri priekšnamam, viņi pamodināja Siriusa māti.

—   Padibenes! Draņķasiņi! Samazgas! — viņa nokliedza pakaļ draugiem, taču viņi jau joza tālāk, uz pagraba virtuvi, un aizcirta aiz sevis durvis.

Harijs pārskrēja pāri telpai, bremzēdams pieslīdēja pie Mokšķa dārgumu skapja durvīm un atrāva tās vaļā. Skatam pavērās no vecām, netīrām segām savīkšķīts midzenis, kur mājas elfs reiz bija gulējis, taču lupatās vairs nemirdzinājās Mokšķa paglābtie spīdīgie nieciņi. Viņi ieraudzīja tikai vientuļu grāmatas "Dabas aristokrāti: burvju ģenealoģija" eksemplāru. Neticēdams savām acīm, Harijs paķēra segas un izpurināja tās. Izkrita beigta pele, kas skumīgi aizvēlās

pa grīdu. Rons ievaidējies atkrita virtuves krēslā. Hermione aizvēra acis.

—     Vēl viss nav pagalam, — noteica Harijs un, pacēlis balsi, pasauca: — Mokšķi!

Atskanēja skaļš krakšķis, un aukstā, tukšā pavarda priekšā nez no kurienes parādījās mājas elfs, kuru Harijs pret paša gribu bija mantojis no Siriusa. Sīkajam radījumam, labi ja puscilvēka augumā, bija izstaipījusies, bāla āda, kas nokarājās lielās krokās, bet no sikspārņa ausīm lielos kumšķos spraucās sirmi mati. Ap gurniem vēl aizvien bija aptīta netīrā lupata, ko elfs nebija novilcis kopš viņu pirmās tikšanās reizes, bet nicīgais skatiens, ko viņš uzmeta Harijam, liecināja, ka viņa attieksme pret īpašnieka maiņu nav kļuvusi ne par kripatiņu citāda kā ietērps.

—    Saimniek, — nokurkstēja Mokšķis savā vēršvardes balsī, noliekdamies zemu jo zemu un saviem ceļgaliem nočukstēdams, — atkūlies kundzes vecajā namā kopā ar asinsnodevēju Vizliju un to draņķasini…

—     Es tev aizliedzu kādu te saukāt par "asinsnodevēju" vai "draņķasini", — noņurdēja Harijs. Mokšķis ar savu deguna šņukuru un apsarkušajām acīm viņam tāpat būtu licies izteikti nemīlams, bet ar visu to, ka tieši mājas elfs tika nodevis Siriusu Voldemortam…

—    Gribēju tev kaut ko pavaicāt, — sacīja Harijs, sirdij iepukstoties straujāk, un paskatījās uz elfu no augšas, — turklāt pavēlu tev teikt taisnību un tikai taisnību. Vai saproti?

—   Jā, saimniek, — atbildēja Mokšķis, atkal zemu paklanīdamies. Harijs manīja, ka elfa lūpas kustas bez skaņas, neapšaubāmi, mēmās lamās, ko tagad bija liegts izteikt.

—    Pirms diviem gadiem, — iesāka Harijs, kam sirds nu jau sitās pret ribām kā veseris, — otrā stāva viesistabā bija liels zelta medalv jons. Mēs to izmetām. Vai tu to izčiepi no atkritumiem?

Uz mirkli iestājās klusums. Mokšķis, pacēlis galvu, ieskatījās Harijam tieši acīs. Tad elfs sacīja: — Jā.

—    Kur tas ir tagad? — triumfējoši vaicāja Harijs; ari Rons un Hermione izskatījās priecīgi satraukti.

Mokšķis aizvēra acis, it kā nespētu noskatīties trijotnes reakcijā uz nākamo atbildi.

—   Projām.

—   Projām? — pārvaicāja Harijs, sajūsmai ar joni noplokot. — Ko tu ar to gribi teikt — projām?

Elfs nodrebinājies salīgojās.

—   Mokšķi, — Harijs dusmigi teica, — es tev pavēlu…

—    Mahorks Flečers, — nokurkstēja elfs, vēl aizvien aizmiedzis acis. — Visu nozaga Mahorks Flečers: Bellas un Cisijas jaunkundzes bildes, manas kundzes cimdus, pirmās šķiras Merlina ordeni, kausus ar dzimtas ģerboni un… un…

Mokšķis izmisīgi kampa gaisu — viņa iekritušās krūtis strauji cēlās un krita, tad acis atsprāga plaši vaļā un pār viņa lūpām nāca asinis stindzinošs spiedziens.

—     …un medaljonu, Regulusa kunga medaljonu, Mokšķis ir slikts, Mokšķis nespēja padarīt, kas viņam likts!

Harijs reaģēja gluži instinktīvi — kad Mokšķis metās pēc krāsns kruķa, kas stāvēja, atsliets pret pavarda režģi, viņš uzmetās elfam virsū, piespiezdams sīkaļu pie grīdas. Hermiones kliedziens pievienojās Mokšķa griezīgajai balsij, taču Harija auri pārskanēja tos abus: — Mokšķi, es pavēlu tev palikt uz vietas!

Viņš juta, kā elfs sastingst, un atlaida viņu. Mokšķis gulēja garšļaukus uz aukstās akmens grīdas, un no acīm, ko sedza krunkainie plakstiņi, ritēja gaužas asaras.

—   Harij, ļauj viņam piecelties! — čukstus lūdza Hermione.

—   Lai viņš sasistu sevi zili melnu ar krāsns kruķi? — nosprauslojās Harijs, notupdamies līdzās elfam. — Man tā nešķiet laba doma. Labi, Mokšķi, es vēlos dzirdēt patiesību — kā tu zini, ka medaljonu nozaga Mahorks Flečers?

—    Mokšķis viņu redzēja! — izgrūda elfs, asarām pār šņukuru plūstot pelēku zobu pilnajā mutē. — Mokšķis redzēja, kā viņš iet projām no Mokšķa skapja, apkrāvies ar Mokšķa dārgumiem. Mokšķis lika zaglim apstāties, bet Mahorks Flečers tikai nosmējās un laidās b-bēgt…

—   Tu teici, ka tas esot bijis Regulusa kunga medaljons, — Harijs turpināja. — Kāpēc? No kurienes tas uzradās? Kāds Regulusam ar to sakars? Mokšķi, apsēdies un izstāsti man visu, ko tu zini par medaljonu un Regulusu!

Elfs piecēlās sēdus, savilkās čokurā, miklo seju ieslēpdams starp ceļgaliem, un sāka šūpoties šurpu turpu. Par spīti tam, ka elfa balsi slāpēja paša elsas, klusajā, tukšajā virtuvē tā bija skaidri saklausāma.

—  Siriusa kungs aizbēga — un labi, ka tā, jo viņš bija slikts puika un salauza kundzei sirdi ar saviem burlaka gājieniem. Bet Regulusa kungam piemita īsts lepnums. Viņš zināja, kas piedien Bleķu vārdam un tīrasiņu cilmei. Gadiem ilgi viņš runāja par Tumsas pavēlnieku, kas izvedīšot burvjus no pagrīdes, lai viņi valdītu pār vientiešiem un vientiešu bērniem… un, kad viņam apritēja sešpadsmit, Regulusa kungs piepulcējās Tumsas pavēlniekam. Ar tādu lepnumu, ar tādu lepnumu, ar tādu prieku viņš sāka kalpot…

—  Tad kādu dienu, — Mokšķis turpināja, — kādu gadu pēc tam Regulusa kungs nonāca lejā uz virtuvi pie Mokšķa. Regulusa kungam Mokšķis patika. Un tad Regulusa kungs teica… viņš teica…

Elfs nu šūpojās krietni straujāk.

—   …viņš teica, ka Tumsas pavēlniekam esot vajadzīgs elfs.

—   Voldemortam bija vajadzīgs elfs? — Harijs pārjautāja, atskatīdamies uz Ronu un Hermioni. Arī draugi izskatījās tikpat apmulsuši.

—   Jā, jā, — ievaidējās Mokšķis. — Un Regulusa kungs bija piedāvājis Mokšķi. Tas bija liels gods, teica Regulusa kungs, gods gan viņam pašam, gan Mokšķim, kam esot jādara viss, ko Tumsas pavēlnieks liks… un tad jāatgriežas mā-mājās.

Mokšķis šūpojās vēl ātrāk, skaļi šņukstēdams.

—  Tad nu Mokšķis devās pie Tumsas pavēlnieka. Tumsas pavēlnieks nestāstīja Mokšķim, kas būs jādara, tikai aizveda Mokšķi uz alu pie jūras. Un alas galā bija pazemes zāle, un pazemes zālē bija liels, melns ezers…

Matiņi Harijam uz kakla bija saslējušies stāvus. Mokšķa kurkstoņa likās skanam pāri tumšajam ūdens spogulim. Viņš redzēja notikušo tik skaidri, it kā pats būtu bijis tur klāt.

—   …tur bija laiva…

Protams, tur bija laiva. Harijs atcerējās šo laivu, tā bija spokaini zaļa un maza, noburta, lai līdz saliņai ezera vidū spētu aizvest vienu burvi un vienu upuri. Tad, lūk, kā Voldemorts tika pārbaudījis aizsargburvestības, kas sargāja horkrustu — aizņemoties radījumu, kam nebija nekādas vērtības, mājas elfu…

—   Uz salas bija ar mikstūru pilna akmens bļoda. T-tumsas pavēlnieks lika Mokšķim to izdzert…

Elfs drebēja no galvas līdz kājām.

—   Mokšķis dzēra, un, kad viņš dzēra, viņš ieraudzīja briesmīgas lietas… Mokšķim iekšas sāka degt… Mokšķis sauca Regulusa kungu, lai viņš glābj Mokšķi, Mokšķis sauca Bleķa kundzi, bet Tumsas pavēlnieks tikai smējās… viņš lika Mokšķim izdzert visu… viņš iemeta medaljonu tukšajā bļodā… un atkal pielēja to pilnu.

—   Un tad, — nu elfs drebēja tā, ka likās, tūlīt sašķīdis gabalos, — Tumsas pavēlnieks iesēdās laivā un aizbrauca, bet Mokšķis palika uz salas…

Harijs saprata, kas notiks tālāk. Viņš redzēja Voldemorta balto čūskas viepli nozūdam tumsā. Sarkanie redzokļi bezkaislīgi vēroja krampju raustīto elfu, kuram vajadzēja mirt pēc pāris minūtēm, kolīdz viņš ļausies nevaldāmajām slāpēm, ko iesvēla dedzinošā mikstūra… taču te iztēle pievīla, jo nebija skaidrs, kā Mokšķis izglābies.

—   Mokšķim vajadzēja ūdeni, viņš pierāpoja pie salas krasta un sāka dzert no melnā ezera… rokas, miroņu rokas izcēlās no ūdens un aizrāva Mokšķi līdzi…

—   Kā tu tiki projām? — Harijs jautāja, nemaz nebrīnoties, ka paša balss noslāpusi līdz čukstam.

Mokšķis pacēla savu neglīto galvu un paskatījās uz Hariju ar lielajām, apsarkušajām acīm.

—   Regulusa kungs lika Mokšķim atgriezties, — viņš sacīja.

—   Es zinu… bet kā tu izglābies no pazemjiem?

Likās, ka Mokšķis nesaprot jautājumu.

—    Regulusa kungs lika Mokšķim atgriezties, — viņš atkārtoja.

—   Es sapratu, bet…

—    Nu, tas taču ir acīmredzami, Harij, ne? — ieminējās Rons. — Viņš aizteleportējās.

—   Bet… ala neļāva tur ne ieteleportēties, ne no turienes aizteleportēties, — Harijs sprieda, — citādi Dumidors…

—   Elfu maģija atšķiras no burvju maģijas, — Rons sacīja. — Piemēram, viņi spēj ieteleportēties Cūkkārpā un aizteleportēties no tās, kaut arī mēs to nevaram.

Iestājās klusuma brīdis, kurā Harijs pārdomāja visu dzirdēto. Kā gan Voldemorts varēja pieļaut šādu kļūdu? Bet, kamēr viņš domāja, atskanēja Hermiones ledainā balss.

—   Protams, Voldemorts neuzskatīja mājas elfu ieražas par ievērības cienīgām, tāpat kā tie, kas dēvē sevi par tīrasiņiem un izturas pret elfiem kā pret dzīvniekiem… viņam savu mūžu nevarēja ienākt prātā doma, ka tiem piemīt maģiskas spējas, kādu pašam trūkst.

—    Mājas elfa augstākais likums ir saimnieka pavēle, — nodeklamēja Mokšķis. — Mokšķim bija pavēlēts atgriezties mājās, tāpēc Mokšķis atgriezās…

—   Tātad tu izpildīji to, kas likts, vai ne? — Hermione laipni sacīja. — Tu taču izpildīji pavēli!

Mokšķis papurināja galvu, šūpodamies vēl jo straujāk, ja tas maz bija iespējams.

—   Kas notika tad, kad tu atgriezies? — Harijs jautāja. — Ko teica Reguluss, kad tu viņam izstāstīji, kas notika alā?

—   Regulusa kungs bija noraizējies, ļoti noraizējies, — kurkstēja Mokšķis. — Regulusa kungs lika Mokšķim slēpties no visiem un neiziet no mājas. Un tad… tas bija vēlāk… Regulusa kungs atnāca pie Mokšķa, sameklēja Mokšķi viņa skapī un… Regulusa kungs izskatījās savāds, ne tāds kā parasti, viņam kaut kas bija noticis ar galvu, Mokšķis to redzēja… un viņš lika Mokšķim aizvest viņu uz alu, uz to alu, kurp Mokšķis bija devies ar Tumsas pavēlnieku…

Un tad viņi bija devušies ceļā. Harijs abus spēja skaidri iedomāties— veco, pārbiedēto elfu un kalsno, tumsnējo meklētāju, kas tik ļoti atgādināja Siriusu… Mokšķis zināja, kā atvērt slēpto ieeju pazemes zālē, zināja, kā piesaukt mazo laiviņu. Šoreiz uz saliņu, kuras vidū atradās indes bļoda, viņš devās kopā ar savu mīļoto Regulusu…

—   Un viņš lika tev izdzert mikstūru? — Harijs ar riebumu vaicāja.

Taču Mokšķis noliedzoši papurināja galvu un sāka raudāt. Her-

mione aizspieda muti — likās, viņa sapratusi.

—    Re-regulusa kungs izņēma no kabatas tādu pašu medaljonu, kāds bija Tumsas pavēlniekam, — sacīja Mokšķis, asaru straumītēm plūstot gar šņukuru. — Tad viņš lika Mokšķim paņemt medaljonu un, kad bļoda būs tukša, abus apmainīt…

Tagad Mokšķa šņuksti atgādināja apslāpētus vaidus. Harijam nācās piepūlēties, lai saprastu viņa vārdus.

—    Un viņš pavēlēja… Mokšķim doties projām… bez kunga. Un viņš lika Mokšķim… atgriezties mājās… un nekad nestāstīt kundzei… ko viņš pastrādājis… bet iznīcināt… pirmo medaljonu. Un viņš izdzēra… visu mikstūru… un Mokšķis apmainīja medaljonus… un redzēja… kā Regulusa kungu… pavelk zem ūdens… un…

—    Ak, Mokšķīt! — ievaidējās Hermione — arī viņa tagad raudāja. Viņa nometās uz ceļiem līdzās elfam un mēģināja viņu apskaut. Mokšķis uzreiz pierāvās kājās un acīmredzamā pretīgumā atsprāga nostāk.

—     Draņķasine pieskārās Mokšķim, viņš to nepieļaus, ko gan kundze teiks?

—    Es neļāvu tev viņu dēvēt par "draņķasini", — Harijs uzkliedza, bet elfs jau bija pakļāvis sevi sodam: nokritis garšļaukus, viņš sāka sist galvu pret grīdu.

—    Apturi viņu… apturi viņu! — iesaucās Hermione. — Vai tu tiešām neredzi, cik tas ir pretīgi, šis veids, kā viņiem jāpakļaujas!

—   Mokšķi — beidz, beidz! — Harijs ieaurojās.

Elfs elsodams un trīcēdams gulēja uz grīdas, zaļiem puņķiem staipoties ap šņukuru. Uz bālās pieres jau varēja manīt milstam pamatīgu punu, acis bija sapampušas, pieplūdušas asinīm un asarām. Harijs nemūžam nebija redzējis neko tik nožēlojamu.

—     Tātad tu pārnesi medaljonu mājās, — Harijs nepiekāpīgi turpināja, jo bija cieši nolēmis noklausīties stāstu līdz galam. — Un tu mēģināji to iznīcināt?

—   Lai ko Mokšķis iesāktu, nebija ne skrambiņas, — vaidēja elfs.

— Mokšķis izmēģināja visu, visu, ko viņš spēja iedomāties, bet nekas, nekas nelīdzēja… Ārpusi sargāja tik daudzas varenas burvestības, Mokšķis bija pārliecināts, ka to var iznīcināt, atverot medaljonu, bet vaļā tas nevērās… Mokšķis sodīja sevi, viņš mēģināja atkal, viņš sodīja sevi, viņš mēģināja atkal. Mokšķis neizpildīja pavēli, Mokšķis nespēja iznīcināt medaljonu! Un kundze vai prātā juka no bēdām, jo Regulusa kungs bija pazudis, un Mokšķis nedrīkstēja viņai stāstīt, kas noticis, nē, jo Regulusa kungs bija aiz… aiz… aizliedzis viņam kaut ko teikt ģ-ģ-ģimenes locekļiem par to, kas noticis a-alā…

Mokšķis sāka šņukstēt tik stipri, ka neko vairs saprast nebija iespējams. Hermione skatījās uz Mokšķi, asarām līstot pār vaigiem, bet pieskarties elfam viņa vairs neuzdrošinājās. Pat Rons, kam Mokšķis diez ko nepatika, izskatījās noraizējies. Harijs notupies sapurināja galvu, cerēdams, ka tā kļūs skaidrāka.

—   Es tevi, Mokšķi, nesaprotu, — viņš beidzot sacīja. — Voldemorts mēģināja tevi nogalināt, Reguluss mēģināja apturēt Voldemortu, bet tu ņem un ar vieglu sirdi nodevi Siriusu Voldemortam? Vienā mierā devies pie Narcisas un Bellatrises, lai caur viņām nodotu ziņas Voldemortam…

—   Harij, Mokšķis nedomā kā mēs, — Hermione sacīja, ar plaukstas virspusi izslaucīdama acis. — Viņš ir vergs. Mājas elfi ir pieraduši pie sliktas, pat nežēlīgas apiešanās. Tas, ko Voldemorts nodarīja Mokšķim, neko daudz neatšķiras no ikdienišķas apiešanās. Ko gan tādam radījumam kā Mokšķis nozīmē burvju kari? Viņš ir uzticīgs cilvēkiem, kas pret viņu izturas labi, un Bleķa kundze tāda droši vien bija, un Reguluss tāds bija pilnīgi noteikti, tāpēc viņš aizrautigi kalpoja šim namam un daudzināja to pašu, ko tie abi. Es zinu, ko tu teiksi, — viņa turpināja, redzot, ka Harijs grib iebilst, — tu teiksi, ka Reguluss pārdomāja… bet, cik varēja noprast, Mokšķim viņš to neizskaidroja, vai ne? Un, manuprāt, es zinu, kāpēc viņš tā rīkojās. Mokšķis un Regulusa ģimene varēja justies drošāk, ja turpināja turēties pie vecās tīrasiņu dziesmas. Reguluss vienkārši mēģināja viņus visus pasargāt.

—   Siriuss…

—     Siriuss Mokšķa acīs bija briesmonis, Harij, un velti tu tā skaties, tu zini, ka man ir taisnība. Kad šeit ieradās Siriuss, Mokšķis ilgu laiku bija nodzīvojis viens, un elfs droši vien bija noilgojies pēc uzmanības mazumiņa. Esmu pārliecināta, ka "Cisijas jaunkundze" un "Bellas jaunkundze" bija velnišķīgi laipnas, kad vien Mokšķis uzradās, tāpēc viņš atbildēja abām ar to pašu, pastāstot visu, ko viņas vēlējās zināt. Es vienmēr esmu atkārtojusi, ka burvji reiz samaksā par to, kā izturas pret mājas elfiem. Teiksim, Voldemorts par to samaksāja… un arī Siriuss…

Harijs neatbildēja. Vērodams uz grīdas šņukstošo Mokšķi, viņš atcerējās, ko Dumidors bija teicis pāris stundu pēc Siriusa nāves: "Mati šķiet, ka Siriuss neuztvēra Mokšķi kā dzīvu radību ar jūtām, kas viņam ir tikpat svarīgas kā jebkuram cilvēkam…"

—   Mokšķi, — Harijs pēc brīža teica, — kad tu jutīsies labāk, ēē… lūdzu, apsēdies.

Pagāja vairākas minūtes, līdz Mokšķis rimās rīstīties un iestājās klusums. Tad viņš atkal pieslējās sēdus, berzēdams acis ar dūrītēm kā mazs bērns.

—   Mokšķi, es gribu tev ko lūgt, — Harijs sacīja. Viņš paskatījās uz Hermioni, gaidīdams padomu. Viņš vēlējās pavēli izteikt laipni, bet vienlaikus negribēja izlikties, ka tā nav pavēle. Tomēr likās, ka meitene bija pamanījusi izmaiņas Harija balss tonī, — viņa uzmundrinoši uzsmaidīja.

—     Mošķi, es gribētu, lai tu, lūdzu, atrodi Mahorku Flečeru. Mums jānoskaidro, kur atrodas medaljons — Regulusa kunga medaljons. Tas ir ļoti svarīgi. Mēs gribam novest līdz galam to, ko iesāka Regulusa kungs. Mēs gribam… ēē… darīt visu, lai viņš nebūtu miris veltīgi.

Mokšķis nolaida dūres un paskatījās uz Hariju.

—   Atrast Mahorku Flečeru? — viņš nokurkstēja.

—   Un atved viņu uz šejieni, uz Drūmkakti, — Harijs teica. — Kā tu domā, vai varēsi to paveikt?

Mokšķis apstiprinoši pamāja ar galvu un pieslējās stāvus. Harijam tikmēr prātā iešāvās vēl kāda doma. Viņš izņēma no Hagrida dāvinātā maciņa viltus horkrustu, otru medaljonu, kurā Reguluss bija ielicis Voldemortam adresēto zīmīti.

—    Mokšķi, es gribētu, ēē, lai tu paņem šo te, — viņš sacīja, iespiezdams medaljonu elfam plaukstā. — Tas piederēja Regulusam, un es esmu pārliecināts, ka viņš būtu gribējis, lai tu to pieņem kā pateicību par visu…

—    Nu tu, vecīt, pāršāvi pār strīpu, — novilka Rons, kad elfs, uzmetis skatienu medaljonam, izgrūda bēdu un sāpju pilnu kaucienu un atkal nogāzās uz grīdas.

Pagāja vēl laba pusstunda, kamēr izdevās nomierināt Mokšķi, kas, saņēmis Bleķu dzimtas dārgumu, krita tādā saviļņojumā, ka ļodzījās ceļgali un viņš tik tikko spēja nostāvēt kājās. Kad elfs beidzot saņēmās, visi trīs pavadīja viņu līdz skapim, noskatījās, kā viņš paslēpj medaljonu netīrajās segās, un apliecināja, ka viņa prombūtnes laikā sargāšot to kā acuraugu. Mokšķis divreiz zemu paklanījās Harijam un Ronam un pat smieklīgi pakniksēja Hermiones virzienā — iespējams, tas bija cieņpilna sveiciena mēģinājums. Tad ar parasto skaļo krakšķi viņš aizteleportējās no virtuves.

VIENPADSMITĀ NODAĻA KUKULIS

JA reiz Mokšķis spēja izrauties no pazemju pilna ezera, tad, Harijs 3. bija pārliecināts, Mahorku viņš tvarstīs, ilgākais, pāris stundu. Tāpēc viņš visu rītu noklīda pa māju, gaidīdams, ka tie abi teju teju parādīsies. Tomēr Mokšķis neparādījās ne tajā rītā, nedz arī pēcpusdienā. Tumsai iestājoties, Harijs jutās vīlies un nemierīgs, un vakariņas, kas galvenokārt sastāvēja no appelējušas maizes, ap kuru Hermione krietnu brīdi visādi burās, omu īpaši neuzlaboja.

Mokšķis neparādījās nedz nākamajā, nedz arī aiznākamajā dienā. Toties laukumā pie divpadsmitā nama parādījās divi viri apmetņos, kas nodirnēja tur līdz tumsai, lūkodamies uz namu, kuru nemaz nespēja saskatīt.

—   Tie noteikti ir nāvēži, — Rons teica, kopā ar Hariju un Hermioni vērojot pārīti pa viesistabas logiem. — Droši vien viņi nojauš, ka mēs atrodamies šeit.

—   Nedomāju vis, — nepiekrita Hermione, kaut izskatījās nobijusies, — jo tad viņi sūtītu šurp Strupu, lai viņš tiek ar mums galā, ne?

—   Vai tu domā, ka viņš ir bijis šeit un Tramdāna lāsts saistījis viņam mēli? — Rons jautāja.

—   Domāju, ka jā, — Hermione sprieda, — jo citādi viņš spētu arī pārējiem izstāstīt, kā šeit iekļūt, ne? Bet viņi, šķiet, tikai vēro, vai mēs te neuzradisimies. Galu galā, viņi zina, ka māja pieder Harijam.

—   Kā viņi…? — Harijs iesāka.

—   Burvju testamentus pārskata ministrija, atceries? Viņi zina, ka Siriuss novēlējis tev šo namu.

Nāvēžu klātbūtne pie mājas tikai vairoja nelāgās priekšnojautas divpadsmitā numura iemītniekos. Kopš Vīzlija kunga aizstāvja parādīšanās viņus nebija sasniegušas nekādas ziņas par to, kas notika ārpus Drūmkaktes nama sienām, un spriedze ar katru bridi samilza. Nemierīgais un viegli aizkaitināmais Rons iedzīvojās nelāgā ieradumā spēlēties ar kabatā noglabāto atgaismotāju. Tas īpaši tracināja Hermioni, kas Mokšķa prombūtnē laiku kavēja, pētot "Dziesminieka Ķestera pasakas", tāpēc gaismu pēkšņā izslēgšanās un ieslēgšanās viņu diez ko neiejūsmināja.

—   Beidz taču vienreiz! — viņa iesaucās Mokšķa prombūtnes trešajā vakarā, kad no viesistabas kārtējo reizi nozuda gaisma.

—    Piedod, piedod! — novilka Rons, nospiezdams atgaismotāju vēlreiz. Gaismas atkal iedegās. — Man tas sanāk netīšām.

—   Varbūt tu vari atrast kādu noderīgāku nodarbi?

—   Vai ari man palasīt mazu bērnu pasaciņas?

-Šo gramatu, Ron, man novēlēja Dumidors…

—   …bet man Dumidors novēlēja atgaismotāju, varbūt man tas ir jālieto pēc iespējas biežāk!

Nespēdams izturēt kasīšanos, Harijs nemanīts izslīdēja no istabas. Viņš devās lejā uz virtuvi, kur atgriezās atkal un atkal, spriezdams, ka Mokšķis, visdrīzāk, parādīsies tieši tur. Tomēr, pa kāpnēm tuvodamies priekšnamam, viņš izdzirdēja uzsitienu pa ārdurvīm, tad atskanēja metāla klikšķi un ķēdes žvadzoņa.

Likās, ikviens nervs ķermenī savelkas — viņš izvilka savu zizli, ierāvās pustumsā zem nocirstajām mājas elfu galvām un gaidīja. Durvis atvērās — uz īsu mirkli viņš pamanīja lampu izgaismoto laukumu ārpusē, tad priekšnamā piesardzīgi ienāca apmetnī tērpts stāvs un aizvēra aiz sevis durvis. Ienācējs paspēra soli uz priekšu, un

Tramdāna balss vaicāja "Severuss Strups?" Tad priekšnama tālajā galā uzvirmoja pīšļu stāvs, kas aiztraucās uz durvju pusi, pastiepis izdēdējušo roku.

—   Es nenogalināju tevi, Baltus, — bilda klusa balss.

Burvestība pagaisa — pīšļu stāvs atkal sašķīda, un blīvajā, palsajā mākoni ienākušo saskatīt nebija iespējams.

Harijs pavērsa zizli pret mākoņa centru.

—   Nekustēties!

Viņš bija piemirsis Bleķa kundzes portretu — atskanot Harija uzkliedzienam, nama bijušo saimnieci slēpjošie aizkari atsprāga vaļā, un viņa ieaurojās: "Draņķasiņi un lupatlaši apgāna manu māju…"

Trepēs ar troksni izskrēja Rons un Hermione paceltiem zižļiem un apstājās aiz Harija, pavērsuši savus ieročus pret nepazīstamo, kas stāvēja lejā, priekšnamā, ar paceltām rokām.

—   Tikai mierīgi, tas esmu es, Remuss!

—   Paldies tev, augstā debess, — vārgi novilka Hermione, pavērsdama zizli pret Bleķa kundzi; ar blīkšķi aizkari aizvilkās un iestājās klusums. Ari Rons nolaida zizli, bet Harijs gan ne.

—   Parādies! — viņš uzsauca.

Vilksons, vēl aizvien turēdams rokas augstu gaisā, pagājās uz priekšu, līdz nonāca lampas mestajā gaismas lokā.

—    Es esmu Remuss Džons Vilksons, vilkatis, reizēm saukts par Mēnestiņu, viens no četriem Laupītāja kartes radītājiem, precējies ar Nimfadoru, parasti dēvētu parTonksu. Es tev, Harij, iemācīju uzburt aizstāvi, kas parādās kā briedis.

—   Labi, labi, — sacīja Harijs, nolaizdams zizli, — bet man taču vajadzēja pārliecināties, vai ne?

—    Kā bijušais skolotājs, kas mācījis aizsardzību pret tumšajām zintim, varu tev tikai piekrist — tev noteikti vajadzēja pārliecināties. Ron, Hermione, neder tik viegli zaudēt modrību!

Trijotne metās lejā pa kāpnēm pie Vilksona. Tērpies biezā, melnā ceļojuma apmetnī, viņš izskatījās pārguris, bet arī priecīgs par tikšanos.

—   Cik noprotu, Severuss nav manīts? — viņš jautāja.

—   Nav gan, — Harijs atbildēja. — Kas notiek? Vai visi ir sveiki un veseli?

—   Jā, — Vilksons sacīja, — tikai mūs visus novēro. — Laukumā es manīju divus nāvēžus…

—   …jā, mēs ievērojām…

—    …man nācās teleportēties ļoti precīzi, tieši uz augšējā pakāpiena pie pašām ārdurvīm, lai viņi mani nepamanītu. Viņi nezina, ka jūs šeit atrodaties, citādi, esmu pārliecināts, uzmanītāju būtu krietni vairāk. Viņi novēro visas vietas, kam ir kāda saistība ar tevi, Harij. Iesim lejā, man ir tik daudz, ko jums stāstīt, un es gribu zināt, kas noticis, kopš pamētāt Midzeņus.

Viņi nogāja lejā virtuvē, kur Hermione pavērsa savu zizli pret pavardu. Tajā uzreiz uzšāvās liesmas, kas kailās mūra sienas darīja mājīgas un meta atspīdumus uz garā koka galda. Vilksons no apmetņa apakšas izvilka vairākus sviestalus, un visi apsēdās.

—   Es grasījos ierasties jau pirms trim dienām, bet vispirms nācās nojaukt pēdas, jo man sekoja nāvēdis, — Vilksons ierunājās. — Vai šeit jūs ieradāties tieši no kāzām?

—   Nē, — Harijs atbildēja, — tikai pēc tam, kad Totnemkortrodas ēstuvē uzskrējām virsū diviem nāvēžiem.

Vilksons izspļāva sviestalus malku.

—   Ko?

Draugi izklāstīja visu, kas bija noticis. Kad stāsts bija galā, Vilksons izskatījās pilnīgi apjucis.

—   Bet kā viņi jūs tik ātri atrada? Nav iespējams izsekot cilvēkam, kas teleportējas, ja vien nepagūsti pieķerties viņam pie drēbēm!

—   Un neliekas īpaši ticami, ka viņi vienkārši klīda pa Totnemkortrodu tieši tajā brīdī, kad tur parādījāmies mēs, — Harijs turpināja.

—    Mēs prātojām, — Hermione nedroši ieminējās, — vai nevar būt tā, ka Harija seka tomēr nav zaudējusi spēku?

—   Tas nav iespējams, — Vilksons atbildēja. Rons izskatījās varen apmierināts, bet Harijs jutās gaužām atvieglots. — Turklāt, nebūtu Harija seka zaudējusi spēku, viņi zinātu, ka Harijs atrodas šeit; vai ne? Bet es nesaprotu, kā viņi varēja atrast jūs Totnemkortrodā, tas ir nelāgi, patiešām nelāgi.

Vilksons likās tiešām uztraucies, bet Harijam gan likās, ka šis jautājums var pagaidīt.

—   Izstāsti, kas notika pēc tam, kad mēs pazudām, mēs nezinām itin neko, tikai Rona tētis paziņoja, ka Vīzliji esot drošībā.

—   Mūs visus paglāba Kingslijs, — Vilksons atzina. — Pateicoties viņa brīdinājumam, vairums kāzu viesu paguva aizteleportēties pirms viņu parādīšanās.

—    Kas tie bija — nāvēži vai ministrijas cilvēki? — viņu pārtrauca Hermione.

—    Gan vieni, gan otri. Tomēr, ņemot vērā ieceres un mērķus, tagad visi vienādi, — paskaidroja Vilksons. — Viņu bija kāds ducis, bet neviens nezināja, ka kāzās esi arī tu, Harij. Artūrs dzirdēja runas, ka Skrimžūrs pirms nāves spīdzināts, lai izdibinātu, kur tu atrodies. Ja tas tiesa, viņš tevi nav nodevis.

Harijs paskatījās uz Ronu un Hermioni. Abiem sejā bija lasāms gan šoks, gan pateicība, ko juta arī viņš pats. Skrimžūrs Harijam nekad nebija paticis, bet, ja viss tiešām bija noticis tā, kā stāstīja Vilksons, ministrs bija miris, mēģinot pasargāt Hariju.

—   Nāvēži pārmeklēja Midzeņus no apakšas līdz augšai, — Vilksons turpināja. — Atrada rēgu, bet neviens nevēlējās iet tam pārāk tuvu. Tad viņi stundām pratināja mūs, palikušos, centās izvilināt ziņas par tevi, Harij, bet, protams, neviens, izņemot Ordeni, nezināja, ka tu biji Midzeņos.

—    Kamēr vieni iebruka pie mums, kāzās, — Vilksons piebilda,

—    citi nāvēži ielauzās visās viņiem zināmajās ar Ordeni saistītajās mājās valstī. Kritušo nav, — viņš nobēra, paredzēdams jautājumu,

—   taču viņi izturējās ļoti brutāli. Nodedzināja Dedala Digla māju, bet, kā jūs zināt, viņa tur nebija. Un, jā, izmantoja mokum lāstu pret Tonksiem. Atkal mēģinot uzzināt, kurp tu devies, kad pameti viņus. Ar viņiem viss ir kārtībā, kaut pārdzīvojums, protams, ļoti nepatīkams…

—    Nāvēži izlauzās cauri visām aizsargburvestībām? — Harijs vaicāja, atcerēdamies, cik lieliski tās darbojās tonakt, kad viņš nokrita Tonksas vecāku dārzā.

—   Tev, Harij, ir jāsaprot viena lieta — tagad nāvēžu pusē ir visa ministrija, — sacīja Vilksons. — Viņiem ir iespēja izmantot visnežēlīgākās burvestības, nebaidoties, ka viņus kāds ievēros vai aizturēs. Nāvēžiem izdevās izlauzties cauri visām mūsu aizsargburvestibām un, iekļuvuši mājā, viņi pat neslēpa, kāpēc ieradušies.

—   Vai viņi min kādu iemeslu, kāpēc jāspīdzina cilvēki, lai izdibinātu Harija atrašanās vietu? — tikko dzirdami pavaicāja Hermione.

—    Redziet, — Vilkons teica. Tad, mirkli vilcinājies, viņš izvilka salocītu "Dienas Pareģa" eksemplāru.

—   Te būs, — viņš pastūma laikrakstu pāri galdam uz Harija pusi, — tu to uzzināsi agrāk vai vēlāk. Tas ir iegansts, ko viņi izmanto, meklējot tevi.

Harijs atlocīja avīzi. Pirmo vāku rotāja milzīga viņa fotogrāfija. Uzraksts virs tās vēstīja:

TIEK MEKLĒTS SAISTĪBĀ AR BALTUSA DUMIDORA NĀVES APSTĀKĻU NOSKAIDROŠANU

Rons un Hermione sašutumā iekliedzās, bet Harijs nebilda ne vārda. Viņš pastūma avīzi atpakaļ. Negribējās neko lasīt. Viņš nojauta, kas tur būs rakstīts. Tikai tie, kas bija torņa virsotnē, kad mira Dumidors, zināja, kas īstenībā nogalināja Cūkkārpas direktoru, un, kā Rita Knisle jau bija izkladzinājusi visai burvju pasaulei, Harijs tiešām skrēja projām no notikuma vietas dažus mirkļus pēc Dumidora kritiena.

—   Piedod, Harij, — noteica Vilksons.

—    Tātad nāvēži ir sagrābuši ari "Dienas Pareģi"? — Hermione dusmīgi jautāja.

Vilksons apstiprinoši pamāja.

—   Bet cilvēki taču saprot, kas notiek īstenībā?

—    Varas sagrābšana notika ļoti nemanāmi, un par to gandrīz nekas nebija dzirdams, — paskaidroja Vilksons. — Oficiāli ir zināms, ka Skrimžūrs atkāpies no amata, bet ne nogalināts. Viņa amatu tagad pilda Pijs Tupsts, bet viņš ir valdum lāsta varā.

—   Tad kāpēc Voldemorts nepasludina par burvestību ministru pats sevi? — Rons jautāja.

Vilksons iesmējās.

—    Viņam, Ron, tas nav nepieciešams. Reāli viņš ir ministrs, bet kāpēc viņam sēdēt pie rakstāmgalda ministrijā? Viņa marionete Tupsts nokārto visus ikdienas darbus, ļaujot Voldemortam nostiprināt savu varu ārpus ministrijas.

—   Protams, — Vilksons turpināja, — daudzi nojauš, kas notiek. Beidzamo dienu laikā pārmaiņas ministrijas politikā ir bijušas tik dramatiskas, ka cilvēki sačukstas — tur esot Voldemorta pirksts. Bet tur jau ir tā nelaime — tikai sačukstas. Viņi neuzdrīkstas atzīties cits citam, viņi nezina, kam uzticēties. Viņa baidās pateikt to skaļi, lai ģimene nekrīt par upuri, ja aizdomas izrādītos patiesas. Voldemorts tiešām spēlē ļoti gudru spēli. Ja viņš atklātu savas kārtis, tas varētu izraisīt klaju pretsparu. Paliekot ēnā, viņš vairojis apjukumu, neizpratni un bailes.

—   Un viena no dramatiskajām izmaiņām ministrijas politikā, — jautāja Harijs, — ir tāda, ka burvju pasauli der biedēt ar mani, nevis Voldemortu?

—    Protams, tā ir daļa no šīm pārmaiņām, — Vilksons piekrita, — turklāt īsts meistarstiķis. Tagad, kad Dumidors ir miris, tieši tu — Puisēns, Kurš Izdzīvoja, — varēji kļūt par simbolu un karogu cīņai pret Voldemortu. Bet, izsakot minējumu, ka tu varētu būt iejaukts vecā varoņa nāvē, Voldemorts ir ne vien izsludinājis atlīdzību par tavu galvu, bet ari iesējis šaubu un baiļu sēklu daudzos, kas būtu tevi aizsargājuši.

—     Vēl ministrija ir ķērusies pie vientiešu ģimenēs dzimušajiem, — piebilda Vilksons un norādīja uz "Dienas Pareģi".

—   Paskatieties otro atvērumu.

Hermione pāršķīra lapu ar tādu pašu riebumu, ar kādu bija pētījusi "Vistumšākās mākslas noslēpumus".

—     "Vientiešu ģimenēs dzimušo reģistrs," — viņa skaļi nolasīja.

— "Burvestību ministrija šobrīd veic tā dēvēto "vientiešu pēcteču" aptauju, lai labāk izprastu, kā viņi tikuši pie maģiskajiem noslēpumiem.

—   "Mistēriju departamenta nesen veiktais pētījums," — viņa turpināja, — "liecina, ka maģiskās spējas no cilvēka cilvēkam iespējams nodot tikai burvju vairošanās ceļā. Tāpēc, ja nav pierādāma izcelšanās no burvjiem, tā dēvētais "vientiešu pēctecis" maģiskās spējas, visticamāk, ir ieguvis ar zādzības vai varmācības palīdzību."

Hermione kļuva arvien bālāka: — "Ministrija ir cieši apņēmusies izskaust šādus burvju spēju uzurpatorus, tāpēc izdevusi rīkojumu visiem tā dēvētajiem "vientiešu pēctečiem" ierasties uz interviju tuvākajā no nesen izveidotajām vientiešu pēcteču reģistrācijas komisijām."

—  Cilvēki nepieļaus, ka notiek kaut kas tāds, — Rons papurināja galvu.

—   Tas jau notiek, Ron, — Vilksons sacīja. — Vientiešu ģimenēs dzimušos jau pulcē vienkopus un aiztur.

—   Bet kā gan viņi varētu "nozagt" burvju spējas? — Rons brīnījās. — Tas taču ir neprāts! Ja burvju spējas varētu nozagt, starp burvjiem nebūtu niekkalbju!

—  Es zinu, — Vilksons piekrita. — Tomēr tagad, ja vien tu nespēj pierādīt, ka vismaz viens no taviem tuvākajiem asinsradiniekiem ir burvis, tiek uzskatīts, ka maģiskās spējas esi ieguvis nelikumīgi, un tāpēc tev jāsaņem sods.

Rons paskatījās uz Hermioni un tad teica: — Ja nu tīrasiņu un jauktasiņu burvji apzvērētu, ka vientiešu ģimenē dzimušais burvis ir viņu radinieks? Es esmu gatavs ikvienam apliecināt, ka Hermione ir mana māsīca…

Hermione saņēma Rona plaukstu un saspieda to.

—   Paldies, Ron, bet es nepieļautu, lai tu…

—  Tev nebūtu izvēles, — Rons nikni pārtrauca, satverdams viņas roku savējā. — Es tev iemācīšu mūsu dzimtaskoku, lai tu varētu atbildēt uz jebkuru ar to saistītu jautājumu.

Hermione vārgi iesmējās.

—   Ron, mēs bēguļojam kopā ar Hariju Poteru, visvairāk meklēto cilvēku valstī, tāpēc nez vai manai vientiešu ģimenei ir īpaša nozīVne.

Būtu citādi, ja es atgrieztos skolā. Starp citu, Vilkson, ko Voldemorts ir iecerējis iesākt ar Cūkkārpu? — viņa vērsās pie Remusa.

—   Tagad mācības skolā ir obligātas ikvienai atbilstoša vecuma raganai un burvim, — viņš atbildēja. — Tas tika paziņots vakar. Arī tā ir pārmaiņa, jo nekad iepriekš tas nav bijis noteikts af likumu. Protams, gandrīz ikviena Britānijas ragana un burvis ir mācījušies Cūkkārpā, taču līdz šim vecākiem bija tiesības mācīt bērnus mājās vai sūtīt skoloties uz ārzemēm, ja pašiem tā likās labāk. Šādi Voldemortam izdosies paturēt acīs visu valsts burvju sabiedrību jau no bērnu dienām. Turklāt tas ir vēl viens paņēmiens, kā izskaust vientiešu ģimenēs dzimušos, jo tagad audzēkņiem, pirms viņiem ļauts apmeklēt skolu, jāiesniedz asins apliecība — dokuments, kas pierāda, ka ministrijai apliecināta izcelšanās no burvjiem.

Hariju pārņēma pretīgums un dusmas — tātad šobrīd priecīgi satraukti vienpadsmitgadnieki pēta tikko nopirktu burvju mācību grāmatu sējumus, vēl neapzinādamies, ka nekad neredzēs ne Cūkkārpu, ne, iespējams, arī savu ģimeni.

—   Tas ir… tas ir… — viņš nomurmināja, pūlēdamies atrast vārdus, lai spētu izteikt šausmas, to iedomājoties vien, bet Vilksons klusi piebilda: — Es saprotu.

Vilksons vilcinājās.

—   Es neņemšu ļaunā, ja nevarēsi to apstiprināt, Harij, bet Ordenim ir radies iespaids, ka Dumidors atstājis tev uzdevumu.

—   Viņš man atstāja uzdevumu, — Harijs atbildēja. — Par to zina arī Rons un I Iermione, un tāpēc viņi ir kopā ar mani.

—   Vai tu man vari atklāt, kāds ir šis uzdevums?

Harijs ieskatījās pāragru grumbu izvagotajā sejā, ko ieskāva kupli, bet jau sirmi mati, un nodomāja — cik labi būtu, ja viņš varētu atbildēt citādi.

—   Es nevaru, Remus, piedod. Ja Dumidors tev to neatklāja, manuprāt, to nedrīkstu darīt arī es.

—   Es tā arī domāju, ka tu atbildēsi ko līdzīgu, — noteica Vilksons, no skata vīlies. — Bet tomēr mana palīdzība tev var noderēt. Tu zini, kas es esmu un ko es spēju. Es varētu doties kopā ar jums, lai nodrošinātu aizsardzību. Un nav vajadzīgs atklāt, kas tieši jums ir padomā.

Harijs vilcinājās. Piedāvājums bija ļoti kārdinošs, lai gan īsti nebija skaidrs, kā lai noslēpj Dumidora uzdevumu no Vilksona, ja viņš visu laiku būs līdzās.

Arī Hermione izskatījās apjukusi.

—   Bet kā tad Tonksa? — viņa noprasīja.

—   Kas ir ar Tonksu? — Vilksons atvaicāja.

—   Nu, — Hermione sarauca uzacis, — jūs taču esat precējušies! Kā jutīsies viņa, ja tu dosies projām kopā ar mums?

—  Tonksa būs pilnīgā drošībā, — Vilksons sacīja. — Viņa paliks pie saviem vecākiem.

Vilksona balsī jautās kas savāds. Tā likās gandrīz salta. Arī doma, ka Tonksa varētu slēpties vecāku mājā, bija, mazākais, dīvaina. Galu galā, ari viņa bija ordeņa locekle, un, cik nu Harijs viņu pazina, droši vien kaismīgi vēlējās atrasties notikumu degpunktā.

—   Remus, — Hermione uzmanīgi iejautājās, — vai viss ir kārtībā… nu, tu saproti… starp tevi un…

—    Viss ir labi, paldies par apjautāšanos, — Vilksons uzsvērti atbildēja.

Hermione piesarka. Iestājās vēl viens neveikls klusuma brīdis, un tad Vilksons, it kā piespiezdamies atzīt ko nepatīkamu, sacīja: — Tonksai būs bērniņš.

—   Cik brīnišķīgi! — iespiedzās Hermione.

—   Lieliski! — aizrautīgi piebilda Rons.

—   Apsveicu, — teica Harijs.

Vilksons māksloti pasmaidīja — pagalam greizi. Tad viņš jautāja: — Tātad… vai pieņemat manu piedāvājumu? Vai trijotne pārtaps par četrotni? Es neticu, ka Dumidors tam nepiekristu, galu galā, tieši viņš pieņēma mani darbā jums par skolotāju. Un, man jums jāteic, ka, manuprāt, mums nāksies saskarties ar burvestībām, ko neviens cits nedz pazīst, nedz spēj iedomāties.

Rons un Hermione paskatījās uz Hariju.

—    Es… es vienkārši gribu visu saprast pareizi, — Harijs teica.

— Tātad tu vēlies atstāt Tonksu pie viņas vecākiem un piebiedroties mums?

—   Viņa tur būs pilnīgā drošībā, vecāki par viņu parūpēsies, — Vilksons sacīja. Viņa balsī jautās kategoriskums, kas robežojās ar vienaldzību. — Harij, es esmu pārliecināts, ka Džeimss būtu gribējis, lai turos tev līdzās.

—   Redzi, — Harijs lēnām sacīja, — es gan par to neesmu pārliecināts. Es esmu pārliecināts, ka mans tētis drīzāk gribētu zināt, kāpēc tu neturies kopā ar savu bērniņu.

Vilksons nobāla kā krīts. Likās, it kā temperatūra virtuvē būtu nokritusi par desmit grādiem zemāka. Rons blenza uz visām pusēm, it kā viņam būtu uzdots iegaumēt katru sīkumu telpā, bet Hermiones skatiens svaidījās no Harija pie Vilksona un atkal atpakaļ.

—   Tu neko nesaproti, — beidzot izgrūda Vilksons.

—   Tad esi tik labs, paskaidro, — Harijs sacīja.

Vilksons norija siekalas.

—    Es… es pieļāvu milzīgu kļūdu, apprecēdams Tonksu. Es to izdarīju par spīti jebkādiem prāta apsvērumiem, un kopš tā laika šo soli nožēloju.

—  Skaidrs, — Harijs novilka, — tāpēc tagad tu vienkārši pametīsi viņu un bērnu, lai aizbēgtu kopā ar mums?

Vilksons pielēca kājās. Krēsls apgāzās, un Remuss uzmeta trijotnei tik mežonīgu skatienu, ka Harijs pirmo reizi viņu pazīšanās laikā Vilksonam vaigā samanīja vilka vaibstus.

—   Vai tad jūs nesaprotat, ko es esmu nodarījis savai sievai un savam nedzimušajam bērnam? Man nevajadzēja ar viņu precēties, es esmu padarījis viņu par izstumto!

Vilksons paspēra sāņus apgāzto krēslu.

—   Mani jūs esat satikuši tikai starp Ordeņa locekļiem vai Cūkkārpā, kur mani sargāja Dumidora ietekme! Jūs nezināt, kā vairums burvju sabiedrības izturas pret tādiem kā es! Kad viņi uzzina par manu kaiti, viņi pat runāt ar mani vairs nerunā! Vai tad jūs nesaprotat, ko es esmu sastrādājis? Pat viņas ģimenei mūsu laulība ir pretīga, kurš tad grib, lai vienīgā meita apprecas ar vilkati? Un bērns… bērns…

Vilksons iegrābās sev matos, šķita, ka viņš zaudē prātu.

—   Tādi kā es parasti nevairojas! Bērns būs tāds pats kā es, es esmu par to pārliecināts… kā gan lai es piedodu pats sev to, ka apzināti riskēju nodot savu nelaimi nevainīgam bērnam? Un, ja tomēr notiks brīnums, ja tas nelīdzināsies man, tad bērniņam simtreiz labāk būs uzaugt bez tēva, nekā ar tādu, par kuru vienmēr jākaunas!

—   Remus! — asarām acīs nočukstēja Hermione. — Nerunā tā… Kā gan bērns varētu kaunēties par tādu cilvēku kā tu?

—   Nu, nezinu, Hermione, — Harijs sacīja. — Man gan par viņu būtu kauns.

Ilarijs nesaprata, no kurienes ceļas dusmas, bet tās pierāva kājās ari viņu. Vilksons sastinga, it kā Harijs viņam būtu iecirtis pļauku.

—   Ja jaunais režīms uzskata, ka vientiešu ģimenēs dzimušie ir jānošķir no citiem, — Harijs turpināja, — ko viņi izdarīs ar pusvilkati, kam tēvs ir Ordenī? Mans tēvs mira, cenšoties pasargāt manu māti un mani, un tu uzskati, ka tev viņš ieteiktu pamest bērnu, lai dotos meklēt piedzīvojumus?

—   Kā… ko tu iedomājies? — Vilksons izgrūda. — Te nav runas par alkām pēc… pēc briesmām vai slavas… kā tev nav kauna teikt ko tādu…

—   Man šķiet, ka tu jūties kā tāds velna puika, — Harijs sacīja. — Tu gribi ielīst Siriusa ādā…

—   Harij, nevajag! — Hermione lūdzās, taču Harijs turpināja cieši vērties Vilksona nobālušajā vaigā.

—   Es nekad nebūtu ticējis, — Harijs nespēja apstāties, — ka cilvēks, kas mani mācīja cīnīties pret atprātotājiem, ir gļēvulis.

Vilksons izrāva savu zizli tik strauji, ka Harijs tikko paspēja pasniegt roku pēc savējā. Atskanēja skaļš grāviens, un viņš juta, ka lido atmuguriski kā pēc pamatīga zvēliena. Ietriecoties ar muguru virtuves sienā un noslīdot uz grīdas, viņš vēl manīja, kā Vilksona apmetņa apakšmala nozūd aiz stūra.

—   Remus, Remus, pagaidi! — iesaucās Hermione, bet Vilksons neatbildēja. Mirkli vēlāk viņi dzirdēja, kā aizcērtas ārdurvis.

—   Harij! — vaimanāja Hermione. — Kā tu tā varēji? \

—   Pavisam vienkārši, — Harijs atbildēja. Viņš piecēlās, juzdams, kā vietā, kur galva atsitās pret sienu, pamazām tūkst pamatīgs puns. Joprojām bija tik briesmigas dusmas, ka viņš drebēja no galvas līdz kājām.

—   Neskaties uz mani tā! — viņš uzbruka Hermionei.

—   Liec viņu mierā! — noņurdēja Rons.

—   Nē… nē… mēs nedrīkstam strīdēties! — iesaucās Hermione, mezdamās abiem pa vidu.

—  Tev nevajadzēja sarunāt Vilksonam tādas lietas, — Rons teica Harijam.

—   Viņš pats uzprasījās, — Harijs atcirta. Galvā zibēja saraustītas ainas: cauri šķidrautam krītošais Siriuss; gaisā uzrautais, salauzītais Dumidora ķermenis; zaļas gaismas zibsnis un māte, lūdzoties pēc žēlastības…

—   Vecāki, — noskaldīja Harijs, — nedrīkst pamest savus bērnus, ja nu vienīgi… ja nu vienīgi citādi nevar.

—   Harij… — sacīja Hermione, pastiepdama mierinošu roku, taču Harijs to nopurināja un pakāpās sāņus, piekalis skatienu Hermiones uzburtajām pavarda liesmām. Reiz viņš tika runājis ar Vilksonu no šā paša pavarda, meklēdams atbalstu, kad mocījās šaubās par paša tēvu, par Džeimsu, un toreiz Vilksons viņam palīdzēja. Tagad Vilksona sāpju plosītā, baltā seja likās peldam gaisā Harija acu priekšā. Uzbrāzās šķebīgs nožēlas vilnis. Nedz Rons, nedz Hermione nebilda ne vārda, taču Harijs bija pārliecināts, kas viņi saskatās un saprotas tāpat.

Pagriezies viņš paguva ievērot, kā abi steigšus novēršas viens no

otra.

—   Es zinu, ka man nevajadzēja saukt viņu par gļēvuli.

—   Nevajadzēja gan, — tūlīt atsaucās Rons.

—   Bet viņš uzvedās kā gļēvulis.

—   Tik un tā… — Hermione nočukstēja.

—   Es saprotu, — Harijs piekrita. — Bet, ja viņš tagad atgriezīsies pie Tonksas, tas taču atmaksāsies, ne?

Gribi negribi, vārdi izskanēja lūdzoši. Hermiones sejā jautās līdzjūtība, Rons likās nepārliecināts. Harijs paskatījās lejup uz kurpju purngaliem un iedomājās savu tēvu. Vai Džeimss būtu piebalsojis, vai ari dusmotos par to, kā dēls izturējies pret viņa veco draugu?

Klusajā virtuvē vēl it kā dunēdama atbalsojās gan skarbā vārdu apmaiņa, gan arī Rona un Hermiones mēmais pārmetums. Vilksona atnestais "Dienas Pareģis" joprojām gulēja uz galda, un no pirmās lapas griestos blenza Harija seja. Viņš piegāja pie galda, apsēdies uz labu laimi atvēra laikrakstu un izlikās iegrimstam lasīšanā. Vārdus saprast nebija iespējams, prātā stāvēja tikai saķeršanās ar Vilksonu. Viņš bija pārliecināts, ka Rons un Hermione otrpus avīzes lapai atsākuši klusi sazināties. Harijs skaļi pāršķīra nākamo lappusi, un acīs iekrita Dumidora vārds. Tikai pēc laba brīža viņš saprata, kas tā par ģimeni — fotogrāfijā. Zem tās rindojās vārdi: "Dumidoru ģimene, no kreisās uz labo: "Baltuss, Persivāls ar jaundzimušo Arianu, Kendra un Aberforts".

Ieinteresējies Harijs izpētīja to sīkāk. Dumidora tēvs Persivāls bija izskatīgs vīrietis, kam acis likās dzirkstam pat izbalējušajā, vecajā fotogrāfijā. Mazulīte Ariana bija tikai tāds maizes klaipiņš un neizcēlās ne ar kādām īpašām iezīmēm. Mātes Kendras piķa melnie mati bija saņemti augstā mezglā, un seja likās kā akmenī cirsta. Par spīti zīda kleitai ar augsto apkakli, Harijam, vērojot tumšās acis, izciļņos vaigukaulus un taisno degunu, nāca prātā indiāņi. Baltusam un Aberfortam mugurā bija pieskaņoti kamzoļi ar mežģīņu apkaklēm, un abiem bija identiskas frizūras — mati gari, līdz pleciem. Baltuss izskatījās vairākus gadus vecāks, bet citādi brāļi likās ļoti līdzīgi, jo fotogrāfija bija uzņemta krietni pirms tam, kad Baltusam tika salauzts deguns un viņš sāka nēsāt brilles.

Ģimene likās gluži laimīga un parasta. No laikraksta lapas pretī raudzījās rimti smaidošas sejas. Pabāzusies laukā no lakata, tikko manāmi māja mazās Arianas rociņa. Lapas augšdaļā vīdēja virsraksts.

EKSKLUZĪVS FRAGMENTS NO DRĪZUMĀ GAIDĀMĀS BALTUSA DUMIDORA BIOGRĀFIJAS Rita Knisle

Nospriedis, ka vēl draņķīgāku šo dienu vairs nepadarīs nekas, Harijs sāka lasīt:

Lepnā un augstprātīgā Kendra Dumidora nespēja palikt Moldā pie Voldas pēc vīra Persivāla plaši aprakstītās apcietināšanas un ieslodzīšanas Azkabanā. Tāpēc viņa nolēma pārcelties uz Codrika gravu, ciematu, kas vēlāk kļuva slavens kā vieta, kur Harijs Poters dīvainā kārtā izglābās no Paši-Zināt-Kā.

Tāpat kā Moldā pie Voldas, arī Godrika gravā mitinājās vairākas burvju ģimenes, bet, tā kā šeit Kendrai paziņu nebija, viņa cerēja izvairīties no tincināšanas par vīra nodarījumu, ar ko viņai nācās saskarties iepriekšējā dzīvesvietā. Atkal un atkal noraidīdama kaimiņu burvju piedāvājumus iepazīties tuvāk, viņa drīz vien panāca, ka tika likta mierā.

"Aizcirta durvis man deguna priekšā, kad piekāpu pie viņas apsveicināties ar pašceptu katliņkūku bļodu," atceras Bazilda Prātvēdere. "Pirmajā gadā, kad viņi apmetās pie mums, manīju tikai abus zēnus. Par to, ka ir arī meitiņa, es droši vien paliktu neziņā, ja kādā ziemas naktī drīz pēc viņu ierašanās mēnesnīcas gaismā nebūtu devusies novākt skaļkāļus. Tad es ieraudzīju, kā Kendra izved Arianu pastaigāties dārziņā aiz mājas. Viņa vienreiz apveda meitu ap pagalmu, stingri turot mazo pie rokas, tad ieveda atpakaļ mājā. Pat nezināju, ko domāt."

Šķiet, Kendra uzskatīja, ka pārcelšanās uz Godrika gravu ir lieliska iespēja paslēpt Arianu uz visiem laikiem, ko viņa, iespējams, bija plānojusi jau gadiem ilgi. Arī laiks, kad risinājās šie notikumi, ir zīmīgs. Brīdī, kad Ariana nozuda no acīm, viņai tikko bija apritējuši septiņi gadi. Vairums ekspertu atzīst, ka šis ir laiks, līdz kuram bērns izrāda maģiskas spējas, ja vien viņam tādas piemīt. Neviens no šobrīd dzīvajiem neatceras nevienu gadījumu, kad Ariana būtu izrādījusi kaut mazākās burvju talanta pazīmes. Tāpēc liekas skaidrs, ka Kendra nosprieda meitu labāk nobēdzināt, nekā piedzīvot kaunu, atzīstot, ka laidusi pasaulē niekkalbi. Protams, pārvākšanās projām no draugiem un kaimiņiem, kas pazina Arianu, visu darīja vienkāršāku. Varēja paļauties, ka tie nedaudzie, kas vēlākajos gados zināja par Arianas pastāvēšanu, glabās šo noslēpumu. Piemēram, abi viņas brāļi atvairīja neērtus jautājumus ar mātes iemācīto atbildi: "Māsa ir pārāk vārga, lai ietu skolā."

Nākamnedēļ: Baltuss Dumidors Cūkkārpā — balvas un izlikšanās.

Harijs bija kļūdījies — izlasītais lika justies vēl briesmīgāk. Viņš vēlreiz ieskatījās šķietami laimīgās ģimenes fotogrāfijā. Vai tā bija taisnība? Kā lai to noskaidro? Gribējās doties uz Godrika gravu, pat ja izrādītos, ka Bazilda nav nekāda runātāja. Gribējās nokļūt vietā, kur gan viņš, gan Dumidors bija zaudējuši savus tuviniekus. Brīdī, kad viņš nosprieda likt laikrakstu pie malas, lai pajautātu, ko par to visu domā Rons un Hermione, virtuvē atskanēja apdullinošs blīkšķis.

Pirmo reizi triju dienu laikā Harijs bija pilnībā aizmirsis Mokšķi. Pirmā doma bija, ka telpā atkal iedrāzies Vilksons, un kādu brīdi viņš nespēja aptvert, kas tā par kūņojošos locekļu masu, kas no zila gaisa uzradās turpat līdzās. Viņš pielēca kājās, bet tajā bridi no murskuļa atdalījās Mokšķis un, zemu paklanījies Harijam, nokurkstēja: — Mokšķis ir pārradies ar zagli Mahorku Flečeru, saimniek.

Kājās pierausās arī Mahorks un izrāva zizli, tomēr Hermione izrādījās žiglāka.

—   Tukšrokdžimpiņ!

Mahorka zizlis uzšāvās gaisā, Hermione to sakampa. Bailēs plati ieplestām acīm Mahorks metās uz kāpņu pusi, bet ar regbija spēlētāja cienigu paņēmienu pa ceļam viņu nogāza Rons, un Mahorks ar apslāpētu brīkšķi triecās pret akmens klonu.

—   Kas i, ko? — viņš auroja, locīdamies kā tārps, lai izrautos no Rona tvēriena. — Ko ta' es izdarīj's? Šitā uzrīdīt man to nolāpito mājas elfu, ko jūs iedomājas, ko ta' es izdarīj's? Laid vaļā, laid vaļā, citādi…

—    Atradies draudētājs, — noteica Harijs. Viņš nosvieda malā laikrakstu, pāris soļos šķērsoja virtuvi un nometās uz ceļiem līdzās Mahorkam. Tas rimās spirināties un pārbijies blenza pretim. Rons elsdams piecēlās un noskatījās, kā Harijs piegrūž savu zizli Mahorkam pie deguna. Mahorks oda pēc sviedriem un tabakas dūmiem — mati bija pieķepuši un drēbes — traipiem klātas.

—    Mokšķis atvainojas, ka neatgadāja zagli ātrāk, saimniek, — elfs nokurkstēja. — Flečers prot mukt, viņam ir daudzas slēptuves un līdzzinātāji. Tomēr, galu galā, Mokšķis iedzina zagli stūrī.

—   Tu, Mokšķi, esi malacis, — Harijs viņu uzteica, un elfs zemu paklanījās.

—   Labi, mēs gribējām tev uzdot dažus jautājumus, — Harijs pievērsās Mahorkam, bet tas uzreiz iekliedzās: — Jā, es kritu panikā, skaidrs? Piedo', vecīt, bet es no paša sākuma negribēju iesaistīties, turklāt es neesmu brīvprātīgi pieteicies krist par tevi. Galu galā, man tak drāzās virsū pats Pats-Zini-Kas, kurš katrs tādā brīdī ņemtu pēdu, es no sākta gala teicu, ka nepiedalīšos…

—    Tavai zināšanai, neviens cits neaizteleportējās, — Hermione atgādināja.

—   Labi, labi, esat jūs nolāpīti varonīši, esat, bet es nekad nav izlicies, ka gribu pats bāzt galvu cilpā…

—     Mūs īsti neinteresē, kāpēc tu aizbēgi un pameti Trakaci vienu, — iejaucās Harijs, piebāzdams zizli mazliet tuvāk Mahorka aiztūkušajām, apsarkušajām acīm. — Kurš tad nezina, ka tu esi draņķis, uz ko nav nekādas paļaušanās.

—    Tad kāda vella pēc jūs mani medī ar saviem sasodītajiem mājas elfiem? Vai tas tracis atkal par kausiem? Man neviens vairs nav palic's, citādi ņemat kaut visus…

—   Ari par kausiem nav runa, kaut arī nupat jau paliek siltāk, — Harijs sacīja. — Tagad aizveries un klausies uzmanīgi.

Cik labi, ka atkal bija kaut kas iesākams, ka bija parādījies kāds, no kura varbūt izdosies izspiest daļiņu patiesības. Harija zizlis tagad atradās tik tuvu Mahorka virsdegunei, ka tam nācās šķielēt, lai neizlaistu zizli no acīm.

—   Kad tu iztīrīji šo namu tukšu, — Harijs iesāka, bet Mahorks viņu atkal pārtrauca.

—   Siriuss par visiem tiem mēsliem nelikās zinis…

Noplakšķēja pēdas, gaisā pamirdzēja varš, tad virtuvē nošķindēja itin kā zvans un atskanēja izmisīgs brēciens — Mokšķis bija pieskrējis Mahorkam klāt un iezvēlis tam pa galvu ar mērces pannu.

—   Turiet šito, turiet ciet, šitāds būri jātur! — iespiedzās Mahorks, saraudamies čokurā, jo Mokšķis atkal pacēla smago pannu.

—   Mokšķi, nē! — Harijs iekliedzās.

Panna Mokšķa tievajās roķelēs drebēja — tā vēl arvien bija pacelta gaisā.

—   Varbūt vēl vienu reizīti, Harija kungs, tā sakot, uz laimi?

Rons iesmējās.

—   Paldies, Mokšķi, mums viņš ir vajadzīgs pie pilnas samaņas, bet, ja būs nepieciešams vēl kāds arguments, mēs tevi katrā ziņā pieaicināsim, — Harijs teica.

—    Liels paldies, saimniek, — paklanīdamies teica Mokšķis un pakāpās gabaliņu nostāk, vēl aizvien vērodams Mahorku ar riebumu lielajās, blāvajās acīs.

—    No šās mājas iznesis visas vērtības, ko vien spēji atrast, — Harijs atkal turpināja, — tu šo un to savāci arī no trauku skapja virtuvē. Starp šīm mantām bija arī medaljons. — Harijs pēkšņi sajuta, ka mute izkaltusi, varēja manīt, ka saspringuši un uztraukušies ir arī Rons ar Hermioni. — Ko tu ar to izdarīji?

—   Kāpēc tu tā pras'? — Mahorks jautāja. — Vai tas ir kas vērtīgs?

—   Tas vēl aizvien ir pie tevis! — Hermione iekliedzās.

—   Nav vis, — Rons prātīgi secināja. — Viņš vienkārši prāto, vai varēja par to dabūt vairāk naudas.

—   Vairāk? — Mahorks nomurmināja. — Nemaz ar' nebūt bijis grūti… nolāpīts, atdevu par baltu velti, ko? Nebij jau izvēles.

—    Es tirgoj' šo un to Diagonalejā, un šī pienāk pie manim un prasa, vai man esot licence burvju priekšmetu pārdošanai. Nolāpītā ložņa. Taisijās nostrāpēt, bet tad šai iepatīkas tas medaljons, un šī saka, ka savākšot šo te un šoreiz palaidīšot sveikā, sak, lai es uzskatot, ka man paveicies.

—   Kas tā tāda bija? — Harijs jautāja.

—   Kā lai es zin', kaut kāda ministrijas riebēja.

Saraucis uzacis, Mahorks kādu bridi domāja.

—   Mazs sievišķis. Ar banti matos.

Tad viņš saviebās un piebilda: — No skata pēc krupja.

Zizlis izslīdēja Harijam no rokas — tas trāpīja Mahorkam pa degunu un piešķieda blēdim uzacis ar sarkanām dzirkstelēm. Uzacu spalvas aizsvilās.

—  Saitē! — iekliedzās Hermione, un no viņas zižļa izšļācās ūdens strūkla, Mahorku nolejot no galvas līdz kājām, tā ka tas ņēmās sprauslot un kāsēt.

Harijs, pacēlis galvu, Ronu un Hermioni ieraudzīja vienlīdz šokētus. Rētas labās plaukstas virspusē atkal iekņudējās.

DIVPADSMITĀ NODAĻA MAĢIJA IR VARA

Joprojām bija augusts, un nekoptais zāliens Drūmkaktes laukuma vidū saule pamazām izkalta un sabrūnēja. Neviens no apkārtējo namu iemitniekiem ne reizes nemanīja tos, kas mitinājās divpadsmitajā numurā — tāpat neviens neredzēja pašu namu. Drūmkaktes vientieši sen bija apraduši ar savādo numerācijas kļūdu, kas līdzās vienpadsmitajam namam lika slieties trīspadsmitajam.

Un tomēr šovasar laukums vilināt vilināja apmeklētājus, ko šī anomālija ļoti interesēja. Nepagāja ne diena, kad Drūmkaktē neparādītos viens vai divi cilvēki, kas vienkārši kvernēja, atslējušies pret žogu tieši iepretī vienpadsmitajam un trīspadsmitajam numuram, un ņēmās vērot abu namu sadures vietu. Vieni un tie paši vērotāji nemēdza parādīties divas dienas pēc kārtas, tomēr visus vienoja nepatika pret ikdienišķu ietērpu. Vairums londoniešu, kam gadījās iet tur garām, bija pieraduši pie savādiem apģērbiem, tāpēc īpašu uzmanību savādniekiem nepievērsa, tomēr dažs labs šad un tad atskatījās, brīnīdamies, kāpēc tādā svelmē jāvelk mugurā tik garš apmetnis.

Likās gan, ka vērošana vērotājiem sagādā maz prieka. Reizumis kāds no viņiem satraukti paspēra soli uz priekšu, it kā beidzot būtu ieraudzījis ko interesantu, bet tad, kā likums, vīlies apstājās.

Septembra pirmajā dienā dīvaiņu laukumā bija krietni vairāk. Pusducis klusējošu un vērigu vīru garos apmetņos stāvēja un, kā vienmēr, blenza uz vienpadsmito un trīspadsmito namu, taču cerēto tā arī nesagaidīja. Vakars nāca ar pēkšņu, aukstu lietusgāzi — pirms tam nebija lijis vairākas nedēļas, un tieši tad gaidītāji neizskaidrojamā kārtā it kā manīja kaut ko ievērības cienīgu. Viens saviebies pacēla roku, un viņa biedrs, tukls, bāls vīrs metās uz priekšu, bet vēl pēc mirkļa abi aizkaitināti un vīlušies likās mierā un atgriezās, kur bijuši.

Tikmēr Harijs tikko bija ieradies divpadsmitā numura priekšnamā. Atteleportējoties uz augšējā pakāpiena pie pašām ārdurvīm, viņš gandrīz zaudēja līdzsvaru, tāpēc bija iespējams, ka nāvēži uz bridi manījuši pavīdam elkoni. Rūpīgi aizbultējis ārdurvis, viņš novilka Paslēpni, pārmeta to pār roku un cauri drūmajam priekšnamam steidzās uz pagraba durvīm. Otrā rokā viņam bija nočiepts "Dienas Pareģa" eksemplārs.

Atskanēja ierastais dobjais čuksts "Vai Severuss Strups?", tad pāršalca aukstā brāzma un mēle uz mirkli sapinās.

—   Es nenogalināju tevi, — viņš noteica, kad mēle atkal atraisījās. Tad Harijs uz mirkli aizturēja elpu, ļaudams pīšļu rēgam sašķīst. Vispirms viņš nokāpa pusstāvu zemāk pa virtuves kāpnēm, patālāk no Bleķa kundzes ausīm un pīšļu putekļiem, un tikai tad uzsauca: — Man ir jaunumi! Nav nekādi labie.

Virtuvi gandrīz nevarēja pazīt. Viss mirdzēja un laistījās — vara katli un pannas bija noberzti līdz rožainam spīdumam, koka galda virsma spulgoja, pusdienām sakārtotie kausi un šķīvji pa brīdim uzzibsnīja jautri sprēgājošās liesmās, bet uz pavarda mutuļoja katls. Tomēr visvairāk pārvērties bija mājas elfs, kas tagad steidzās pretī Harijam, tērpies sniegbaltā dvielī, no ausīm glīti līda ārā kārtīgi izmazgātas, pūkainai vatei līdzīgas dūnas, bet pret kārno krūškurvi sitās Regulusa medaljons.

—   Esiet tik laipns, Harija kungs, novelciet kurpes un pirms pusdienām nomazgājiet rokas, — nokurkstēja Mokšķis, paņemdams Paslēpni un aizčāpodams pakārt to uz sienā iedzīta āķa līdzās svaigi izmazgātām, bet vecmodīgām mantijām.

—   Kas noticis? — bažīgi vaicāja Rons. Viņi ar Hermioni tikko bija pētījuši aprakstītu lapiņu un ar roku zīmētu karšu žūksni, kas klāja visu garā galda galu, bet tagad abi noskatījās, kā Harijs pienācis nomet laikrakstu uz izsvaidīto pergamentu klājiena.

No prāvas ģīmetnes pirmajā lapā pretim raudzījās kāds vīrs. Līkais deguns un melnie mati bija labi pazīstami. Uzraksts virs attēla vēstīja: "SEVERUSS STRUPS APSTIPRINĀTS PAR CŪKKĀRPAS DIREKTORU."

—   Nē! — vienā balsī skaļi iesaucās Rons ar Hermioni.

Hermione izrādījās veiklāka — paķēra laikrakstu un sāka balsī

lasīt rakstu:

—     "Severuss Strups, ilggadējais Cūkkārpas raganības un burvestību arodskolas mikstūru pasniedzējs, šodien iecelts par skolas direktoru. Tā ir būtiskākā no izmaiņām mācībspēku sastāvā šajā senajā skolā. Ņemot vērā iepriekšējās vientiešu mācības pasniedzējas iesniegto atlūgumu, viņas amatu ieņems Alekto Kerova, bet viņas brālis Amiks Kerovs turpmāk pasniegs aizsardzību pret tumšajām zintīm."

—    "Es priecājos par iespēju kopt mūsu labākās buršanās tradīcijas un vērtības…" — te nu Hermione vairs nenocietās, nepiebildusi, — tādas kā slepkavošana un ausu nošķelšana dzīviem cilvēkiem! Strups — direktors! Strups — Dumidora kabinetā… Pie Merlina biksēm! — viņa iespiedzās tā, ka Harijs un Rons satrūkās. Tad viņa pielēca kājās un izmetās no virtuves, vien nokliegdamās: — Es tūlīt būšu atpakaļ.

—     "Pie Merlina biksēm"? — Rons novilka gaužām izbrīnīts. — Laikam galīgi satriekta. — Viņš pavilka laikrakstu uz savu pusi un sāka pētīt rakstu par Strupu.

—   Pārējie pasniedzēji to nepieļaus. Gan Maksūra, gan Zibiņš, gan Asnīte zina, kā mira Dumidors. Viņi negribēs Strupu par direktoru. Un kas ir tie Kerovi?

—    Nāvēži, — Harijs atbildēja. — Iekšā ir ari viņu fotogrāfijas. Viņi abi bija torņa galā, kad Strups nogalināja Dumidoru, tā ka — draugu būšana. Un, — pievilkdams krēslu pie galda, Harijs rūgti piebilda, — manuprāt, pārējiem pasniedzējiem ir tikai viena iespēja — palikt. Ja Strupu atbalsta ministrija un Voldemorts, izvēle ir baiga'— vai nu palikt un mācīt, vai pavadīt dažu jauku gadu Azkabanā — un arī tas, ja laimējas. Es pieļauju, ka viņi paliks, lai mēģinātu pasargāt audzēkņus.

Mokšķis piešļūca pie galda ar lielu terīni rokās un, svilpodams caur zobiem, salēja zupu ideāli spodrajos šķīvjos.

—   Paldies, Mokšķi, — pateicās Harijs, apmezdams otrādi "Dienas Pareģi", lai nebūtu jāskatās uz Strupa seju. — Labi vismaz, ka tagad mēs zinām, kur Strups atrodas.

Paņēmis karoti, viņš ķērās pie maltītes. Kopš dienas, kad Mošķis tika pie Regulusa medaljona, elfa gatavotie ēdieni kļuva arvien gardāki un gardāki — šodien franču sīpolzupa bija labākā, ko jelkad bija nācies baudīt.

—     Māju vēl aizvien novēro krietns pulciņš nāvēžu, — viņš ēzdams pavēstīja Ronam, — viņu ir vairāk nekā parasti. It kā cerētu, ka mēs iznāksim no mājas ar savām skolas lādēm un soļosim uz Cūkkārpas ekspresi.

Rons uzmeta skatienu pulkstenim.

—   Es visu dienu domāju par vilcienu. Tas izbraucis pirms gandrīz sešām stundām. Savādi, ka nesēžam kupejā, ne?

Gara acīm Harijs ieraudzīja sarkano tvaika lokomotīvi no putna lidojuma — tā mirdzoša rāpās starp laukiem un pakalniem līdzīgi lokanam, sarkanam kāpuram kā toreiz, kad viņi abi ar Ronu lidoja ekspresim nopakaļ. Harijs bija pārliecināts, ka Džinnija, Nevils un Luna šobrīd sēž kopā vienā kupejā, iespējams, spriezdami, kur varētu būt viņš, Rons un Hermione, vai plānodami, kā labāk turēties pretim Strupa jaunajiem likumiem.

—   Kad atgriezos, viņi mani gandrīz pamanīja, — Harijs piebilda.

—   Neveikli piezemējos uz augšējā pakāpiena, un noslīdēja Paslēpnis.

—   Es tur vienmēr paklūpu. Lūk, arī viņa, — Rons piemetināja, pagriezdamies krēslā, lai noskatītos, kā virtuvē atkal ienāk Hermione.

—   Un kas gan, pie Merlina izstaipītajām apakšbiksēm, tev lēcās?

—   Atcerējos šo te, — Hermione elsdama pūzdama paziņoja.

Viņa nolaida uz grīdas nupat atstiepto gleznu lielā, smagā rāmī,

tad no bufetes paķēra mazo, pērlītēm rotāto somiņu. Attaisījusi somiņu, viņa ņēmās stūķēt tur iekšā gleznu. Kaut gan pirmajā mirkli ietvars likās daudz par lielu, nepagāja ne dažas sekundes, kad tas, tāpat kā neskaitāmas citas lietas, bija nozudis somiņas bezgalīgajās dzīlēs.

—    Fineass Nigells, — Hermione paskaidroja, nomezdama somiņu uz galda, kur tā piezemējās ar nu jau ierasto skanīgo, grabošo blīkšķi.

—  Kā, lūdzu? — Rons neko nesaprata, taču Harijs uzreiz attapās. Uzgleznotais Fineasa Nigella Bleķa tēls no portreta Drūmkaktē spēja pārvietoties uz otru viņa portretu, kas karājās Cūkkārpas direktora kabinetā — tajā pašā apaļajā torņa istabā, kur šobrīd, neapšaubāmi, triumfēdams sēdēja Strups, jo tieši viņam tagad piederēja Dumidora smalko sudraba instrumentu kolekcija, akmens domnīca, Šķirmice un, ja vien nebija nobāzts kur tālāk no acīm, arī Grifidora zobens.

—    Strups var atsūtīt Fineasu Nigellu uz šo māju, lai tas visu novēro un pēc tam izstāsta, — Hermione paskaidroja Ronam, atkal apsēžoties savā vietā. — Bet lai tikai pamēģina — tagad Fineass Nigells redzēs tikai manas somiņas iekšas.

—   Prātīga doma! — atzinīgi noteica Rons.

—   Paldies tev, — pasmaidīja Hermione, pavilkdama zupas šķīvi uz savu pusi. — Tā, Harij, kas vēl šodien noticis?

—  Nekas, — Harijs atteica. — Septiņas stundas vēroju ieeju ministrijā. No viņas ne miņas. Toties redzēju tavu tēti, Ron. Izskatījās labi.

Rons pamāja ar galvu, pateicoties par šo ziņu. Abi bija vienojušies, ka būtu pārāk bīstami mēģināt sazināties ar Vīzlija kungu brīdi, kad viņš gāja iekšā ministrijā vai nāca ārā, jo apkārt vienmēr bija citi ministrijas darbinieki. Lai nu kā, nenāca par ļaunu viņu laiku pa laikam apraudzīt, pat ja reizēm Rona tētis izskatījās ļoti saspringts un uztraucies.

—    Tētis mums stāstīja, ka vairums ministrijas darbinieku izmanto Lidu tīklu, lai nokļūtu darbā, — Rons sacīja. — Tāpēc mēs arī nemanām Ambrāžu, viņa taču nekad neietu kājām, viņa ir pārāk svarīga dāma.

—   Un kā ar to jokaino veco raganu un mazo burvīti tumšzilajā virsvalkā? — Hermione vaicāja.

—   Ak jā, tas ir no maģiskās apsaimniekošanas, — Rons noteica.

—   Kā tu zini, ka viņš strādā maģiskajā apsaimniekošanā? — jautāja Hermione, zupas karotei sastingstot gaisā.

—    Tētis teica, ka visi, kas strādā maģiskajā apsaimniekošanā, staigā tumšzilos virsvalkos.

—   Bet mums tu to nekad neesi teicis!

Hermione, nosviedusi karoti, pievilka tuvāk piezīmju un karšu kaudzi, ko viņi abi ar Ronu pētīja bridī, kad virtuvē ienāca Harijs.

—   Te nav nekā par tumšziliem virsvalkiem, nekā! — viņa šķendējās, drudžaini šķirstīdama pergamentus.

—   Kāda tam, galu galā, nozīme?

—   Ron, visam ir nozīme! Ja mēs plānojam iekļūt ministrijā nemanīti, apstākļos, kad viņiem ik mirkli jābūt modriem, nozīme ir katram sīkumam! Cik reižu to var atgādināt? Tad kāda jēga visiem šiem izlūkgājieniem, ja tu pat nevīžo mums izstāstīt…

—   Nolāpīts, Hermione, es piemirsu vienu vienīgu sīkumu…

—   Vai tad tu nesaproti, ka šobrīd nav pasaulē bīstamākas vietas par burvestību min…

—   Es domāju, iesim rītdien, — Harijs pārtrauca meiteni.

Hermione aprāvās pusvārdā un palika paplestu muti. Rons aizrijās ar zupu.

—    Rītdien? — pārjautāja Hermione. — Tu taču nedomā to nopietni?

—    Nopietni, — Harijs apliecināja. — Manuprāt, mēs nebūsim sagatavojušies īpaši labāk pat tad, ja ložņāsim ap ministrijas ieeju vēl mēnesi. Jo ilgāk atliekam, jo tālāk var aizklīst medaljons. Jau tā pastāv liela iespēja, ka Ambrāža to kaut kur nobāzusi, — galu galā, tas neveras vaļā.

—   Ja vien, — piebilda Rons, — viņa nav atradusi paņēmienu, kā to atvērt, un tagad ir apsēsta.

—   Viņu tas diez ko neiespaidotu, viņa ir bijusi ļaunuma saēsta no sākta gala, — Harijs paraustīja plecus.

Hermione, iegrimusi dziļās domās, kodīja lūpu.

—     Mēs zinām visu, kas būtisks, — Harijs turpināja, vērsdamies pie Hermiones. — Mēs zinām, ka ministrijā vairs nevar ieteleportēties un no turienes aizteleportēties. Mēs zinām, ka tagad tikai augstākajiem ministrijas ierēdņiem ir dota atļauja savienot mājas ar Lidu tiklu — Rons dzirdēja tos divus neuzbilstamos žēlojamies. Un mēs zinām, kur apmēram atrodas Ambrāžas kabinets, jo tu dzirdēji, ko tas bārdainis saka kolēģim…

—   "Es būšu augšā pirmajā līmenī, Doloresa grib mani satikt," — Hermione nekavējoties noskaitīja.

—   Tieši tā, — Harijs sacīja. — Un mēs zinām, ka iekļūt ministrijā var, izmantojot tās savādās monētas vai žetonus, vai kas nu tie būtu, jo es redzēju, kā viena ragana aizņemas to no savas draudzenes…

—   Bet mums taču to monētu nav!

—   Ja plāns nostrādās — būs, — Harijs mierīgi turpināja.

—   Es nezinu, Harij, es nezinu… Tik šausmīgi daudz kas var noiet greizi, tik daudz kas atkarīgs no veiksmes…

—   Šajā ziņā nekas būtisks nebūs mainījies arī tad, ja mēs posīsimies vēl trijus mēnešus, — Harijs teica. — Laiks rīkoties.

Ronam un Hermionei sejā bija lasāmas bailes. Arī viņš pats nejutās pārāk drošs, tomēr zināja, ka pienācis laiks īstenot to, kas iecerēts.

Iepriekšējās četras nedēļas viņi bija pavadījuši, uz maiņām ņemot Pašlepni un dodoties izlūkos uz ministrijas parādes ieeju, kuru Rons, pateicoties Vīzlija kungam, labi zināja jau kopš bērnības. Viņi sekoja ministrijas darbiniekiem, kad tie devās iekšā ministrijā, noklausījās ierēdņu sarunas un rūpīgu novērojumu ceļā izpētīja, kas ik dienu mēdza ierasties vieni paši, turklāt vienā un tajā pašā laikā. Reizēm gadījās izdevība izvilkt "Dienas Pareģi" kādam no portfeļa. Palēnām viņi bija sakrājuši aptuvenu karšu un piezīmju kaudziti, kas tagad slējās Hermionei priekšā uz galda.

—  Labi, — lēnām novilka Rons, — pieņemsim, ka mēs iekļūstam ministrijā rītdien… manuprāt, tas jādara mums divatā ar Hariju.

—  Nesāc nu atkal! — nopūtās Hermione. — Man likās, ka tas nu ir izrunāts.

—    Viens ir sirot gar ieeju zem Paslēpņa, bet te mums ir darīšafia ar ko gluži citu, — Rons iebakstīja pirkstu desmit dienu vecā "Dienas Pareģa" numurā. — Tu esi nosaukta starp tiem vientiešu ģimenēs dzimušajiem, kas nav ieradušies uz nopratināšanu!

—    Bet tu, skaitās, mirsti no šķaidkākšļa Midzeņos! Ja kādam nevajadzētu tur līst, tas ir Harijs, par viņa galvu ir izsludināta desmit tūkstošu galeonu atlīdzība…

—   Labi, es palikšu te, — Harijs iejaucās. — Padodiet man ziņu, ja izdosies pieveikt Voldemortu, labi?

Rons un Hermione iesmējās, bet Harijam rētā pēkšņi iedzēla asa sāpe. Roka pašāvās pie pieres — un viņš redzēja, kā Hermionei acis piemiedzas, tāpēc raudzīja izlikties, ka gribējis atglaust matus no pieres.

—   Tā, ja mēs turp dodamies visi trīs, nāksies teleportēties pa vienam, — Rons sacīja. — Trijatā zem Paslēpņa mēs vairs nesatilpstam.

Rēta smeldza arvien stiprāk. Viņš piecēlās. Mokšķis tūlīt piesteidzās klāt.

—   Saimnieks nav apēdis zupu, vai saimnieks gribēs sātīgo sautējumu vai varbūt sīrupa kūku, kas saimniekam tik ļoti iet pie sirds?

—   Paldies, Mokšķi, es atgriezīšos pēc mirkļa… nu… labierīcības…

Juzdams, ka Hermione viņu vēro ar aizdomām, Harijs uzsteidzās

augšā pa kāpnēm, izšāvās cauri priekšnamam, tad uzskrēja līdz nākamajam kāpņu laukumiņam, kur iespruka vannasistabā un aizšāva aiz sevis durvis. Vaidēdams sāpēs, viņš atspiedās pret melno izlietni ar krāniem, kas bija kalti kā čūskas ar vaļā rīkli. Harijs aizvēra acis…

Viņš slīdēja pa krēslainu ielu. Ēkām abās pusēs bija augstas, kokā cirstas jumtgales, un tās atgādināja piparkūku namiņus.

Viņš piegāja pie vienas no mājām, tad ievēroja, cik bāla ir paša roka, kas pasniedzās pie durvim. Viņš pieklauvēja un juta satraukumu augam augumā…

Atvērās durvis, uz sliekšņa stāvēja smejoša sieviete. Tikko viņa ieraudzīja Hariju, seja pārvērtās — prieks pagaisa kā nebijis, un tā vietā parādījās saltas šausmas…

—   Gregorovičs? — atskanēja spalga, ledaina balss.

Viņa papurināja galvu — un mēģināja aizvērt durvis. Baltā roka noturēja tās vaļā, neļaudama viņai atstāt Hariju uz lieveņa…

—   Man ir vajadzīgs Gregorovičs.

—    Er wohnt hier nicht mehr! — viņa, purinādama galvu, iekliedzās. — Viņš šeitan nav dzīvot! Viņš šeitan nav dzīvot! Es viņš nepazīst!

Vairs nemēģinādama aizcirst durvis, sieviete sāka atkāpties tumšajā priekšnamā, un Harijs sekoja, slīdēdams uz viņas pusi. Viņa roka ar garajiem pirkstiem bija izvilkusi zizli.

—   Kur viņš atrodas?

—    Das weiЯ ich nicht! Viņš aizbrauc! Es nav zināt, es nav zināt! Viņš pacēla zizli. Sieviete iekliedzās. Priekšnamā ieskrēja divi

mazi bērni. Viņa centās ar rokām pasargāt mazuļus. Tad nozibsnlja zaļa gaisma…

—   Harij! HARIJ!

Harijs pavēra acis. Viņš bija noslidzis uz grīdas. Pie durvīm atkal dauzījās Hermione.

—   Harij, atver durvis!

Bija kliedzis — skaidrs. Piecēlies viņš atbultēja durvis. Telpā ar joni iegāzās Hermione. Atguvusi līdzsvaru, viņa aizdomīgi pavērās apkārt. Viņai cieši aiz muguras stāvēja satrauktais Rons, ar paceltā zižļa galu pārslīdēdams drēgnās vannasistabas stūriem.

—   Ko tu darīji? — Hermione uzstājīgi jautāja.

—   Un kā tu domā, ko es darīju? — Harijs vaicāja ar vārgu bravūru balsī.

—   Tu kliedzi tā, ka likās, māja sagrūs! — bilda Rons.

—   Ak, tā… droši vien piemigu vai…

—    Harij, lūdzu, neturi mūs par muļķiem, — dziļi elpodama, lūdza Hermione. — Mēs zinām, ka virtuvē tev sāka sāpēt rēta, tu biji bāls kā palags.

Harijs piemetās sēdus uz vannas malas.

—   Labi. Es tikko redzēju, kā Voldemorts nogalina sievieti. Šobrīd

viņš droši vien nogalinājis visu viņas ģimeni. Vienkārši tāpat. Tāpat

i

ka toreiz, ar Sedriku, pagadijas ceļa…

—    Harij, tu nedriksti to vairs pieļaut, — Hermione iekliedzās, vārdiem atbalsojoties vannasistabā. — Dumidors vēlējās, lai tu liec lietā slēpprātlbu! Viņš uzskatīja, ka šī saikne ir bīstama — Voldemorts var to izmantot, Harij! Ko tas dod, ka tu redzi, kā viņš nogalina un spīdzina, kā tas var līdzēt?

—   Tas nozīmē, ka es zinu, ko viņš dara, — Harijs atbildēja.

—   Tātad tu pat nemēģināsi noslēgt šo saikni?

—   Hermione, es to nespēju. Tu zini, ka man slēpprātība diez ko nepadodas, es nekad neesmu to īsti apguvis.

—   Tu nekad neesi īsti mēģinājis! — viņa iekarsusi iesaucās. — Es nesaprotu, Harij… varbūt tev patik šī īpašā saikne vai attiecības, vai… lai kas arī tas būtu…

Viņa sarāvās no skatiena, ko Harijs viņai uzmeta, pieceļoties kājās.

—   Patīk? — viņš klusi jautāja. — Vai tev tā patiktu?

—   Es… nē… piedod, Harij, es negribēju…

—    Es to ienīstu, man riebjas, ka viņš spēj iekļūt manī, ka man ir jāredz viņš brīžos, kad viņš ir visbīstamākais. Bet reiz es to izmantošu.

—   Dumidors…

—    Liec mierā Dumidoru. Šī ir mana izvēle, nevis kāda cita. Es gribu zināt, kāpēc viņš meklē Gregoroviču.

—   Ko?

—    Tas ir viens ārzemju zižļu meistars, — Harijs paskaidroja. — Viņš ir pagatavojis Krūma zizli, un Krūms uzskata, ka viņš ir lielisks.

—   Bet tu pats stāstiji, — Rons teica, — ka Voldemorts kaut kur tur ieslodzītu Olivandu. Ja viens zižļu meistars viņam jau ir, kāpēc vajadzīgs vēl viens?

—   Varbūt viņš ir vienisprātis ar Krumu, varbūt viņš uzskata, ka Gregorovičs ir labāks… vai vismaz viņam liekas, ka Gregorovičs spēs izskaidrot, ko tādu paveica mans zizlis toreiz, kad Voldemorts dzinās man pakaļ, jo Olivands to nezināja teikt.

Ieskatījies ieplīsušajā, putekļiem klātajā spogulī, Harijs redzēja, ka viņam aiz muguras Rons un Hermione skeptiski saskatās.

—   Harij, tu atkal un atkal piesauc to, ko paveicis tavs zizlis, — Hermione sacīja, — bet tu liki tam notikt! Kāpēc tu tik uzstājīgi negribi uzņemties atbildibu pats par savu spēku?

—   Tāpēc, ka zinu, — tas nebiju es! Un arī Voldemorts to zina, Hermione! Mēs abi zinām, kas notika īstenībā!

Viņi pikti skatījās viens uz otru. Harijs zināja, ka nav pārliecinājis Hermioni un ka viņa apdomā pretargumentus — gan pret viņa teoriju par paša zizli, gan pret faktu, ka viņš ļauj sev ieskatīties Voldemorta prātā. Laimīgā kārtā ierunājās Rons.

—    Liecies mierā, — viņš vērsās pie Hermiones. — Tā ir viņa darīšana. Un, ja mēs rīt dodamies uz ministriju, varbūt labāk vēlreiz pārskatīsim plānu?

Abi nojauta, ka Hermione piekāpjas ļoti nelabprāt, un Harijs bija pārliecināts, ka pirmajā izdevīgajā brīdī viņa uzbruks atkal. Pašlaik viņi devās uz virtuvi nama pagrabā, kur Mokšķis visiem pasniedza sautējumu un sīrupa kūku.

Tovakar viņi palika nomodā līdz vēlai naktij, stundām ilgi atkal un atkal pārskatīdami plānu, līdz spēja to vārds vārdā noskaitīt cits citam. Siriusa istabā, kur tagad gulēja Harijs, viņš pirms gulētiešanas vēl pavadīja minūtes desmit, zižļa gaismā vērodams veco fotogrāfiju, kur bija redzams tēvs, Siriuss, Vilksons un Sīkaudzis, un pie sevis murminādams plānu. Tiesa, izdzēsis zizli, viņš domāja nevis par daudzsulu mikstūru, šķebišokolādi vai maģiskās apsaimniekošanas tumšzilajiem virsvalkiem, bet gan par zižļu meistaru Gregoroviču un par to, cik ilgi tam izdosies izvairīties no Voldemorta, kas viņu tik apņēmīgi meklēja.

Rītausma bija klāt tūliņ pēc pusnakts — nepieklājīgi drīz.

—   Tu izskaties briesmīgi, — sveicināja Rons, ienācis istabā pamodināt Hariju.

—   Uz mazu brītiņu, — Harijs žāvādamies atbildēja.

Hermioni viņi satika lejā, virtuvē. Mokšķis viņai bija uzvārījis

kafiju un uzsildījis radziņus. Meitenes sejā jautās mazliet maniakālā izteiksme, kas Harijam atsauca atmiņā rītus pirms eksāmeniem.

i

—    Virsvalki, — viņa pusbalsī noteica, sveiciena vieta nervozi pamājot abiem puišiem un turpinot rakāties savā pērļotajā somiņā,

—     daudzsulu mikstūra… Paslēpnis… māņu detonatori… paņemiet katrs pārīti, drošības labad… šķebišokolāde, degunasiņu batoniņš, vairākas garausis…

Žigli notiesājuši brokastis, viņi devās atpakaļ augšā, bet Mokšķis viņus pavadīja ar zemu paklanīšanos un solījumu sagaidīt ar steiku un nieru sacepumu.

—   Lai viņš slavēts, — sirsnīgi noteica Rons, — un, iedomājies, reiz es sapņoju, kaut varētu nocirst viņam galvu un piekārt pie sienas.

Uz lieveņa augšējā pakāpiena viņi izgāja ļoti piesardzīgi — no dūmakas klātā laukuma viņas puses māju aiztūkušām acīm vēroja pāris nāvēžu. Hermione vispirms aizteleportējās kopā ar Ronu, tad atgriezās pēc Harija.

Pēc ierastā īsā lidojuma tumsā, kas aizžņaudza elpu, Harijs attapās sīkā šķērsieliņā, kur vajadzēja īstenoties plāna pirmajai daļai. Pagaidām ieliņa bija tukša, tur vīdēja tikai divi pamatīgi atkritumu konteineri. Pirmie ministrijas darbinieki parasti parādījās tikai ap astoņiem.

—   Tā, labi, — teica Hermione, ieskatīdamās pulkstenī. — Viņa būs klāt pēc minūtēm piecām. Kad būšu apstulbojusi…

—  Hermione, mēs zinām, — Rons nopietni sacīja. — Turklāt man likās, ka mums pirms viņas ierašanās jādabū vaļā šīs durvis.

Hermione ievaidējās.

—   Gandrīz aizmirsu! Paejiet malā…

Viņa pacēla zizli pret evakuācijas izejas durvīm ar piekaramo atslēgu, tās no vienas vietas klāja grafiti. Durvis ar blīkšķi atsprāga vaļā. Tumšais gaitenis, kā izlūkgājienos bija noskaidrots, veda uz pamestu teātri. Hermione pievilka durvis ciešāk, lai tās izskatītos aizvērtas.

—     Un tagad, — viņa teica, pagriežoties pret abiem pārējiem,

—   mēs atkal uzsedzam Paslēpni…

—    …un gaidām, — Rons pabeidza viņas vietā, uzsegdams Paslēpni Hermiones galvai gluži kā lakatu pļāpīgam papagailim, un novalbijies paskatījās uz Hariju.

Pēc minūtes ar astīti atskanēja kluss paukšķis, un pāris sprīžu no viņiem atteleportējās neliela auguma ministrijas ragana ar izspūrušiem, sirmiem matiem, acis blisinādama spožajā gaismā — no mākoņiem piepeši bija iznirusi saule. Ilgi sildīties gan neiznāca, jo pēc mirkļa krūtīs trāpīja Hermiones klusā apstulbošanas burvestība. Ragana novēlās zemē.

—  Tīri nostrādāts, Hermione, — sacīja Rons, izlīzdams no atkritumu konteinera aizsega līdzās teātra durvīm. Harijs tikmēr noņēma Paslēpni. Kopīgiem spēkiem viņi ienesa mazo raganu tumšajā gaitenī, kas veda uz aizkulisēm. Hermione izrāva raganai pāris matu un iemeta tos no somas izvilktajā, dubļiem līdzīgās daudzsulu mikstūras pudelē. Rons tikmēr pārmeklēja mazās raganas rokassomiņu.

—    Viņu sauc Mafalda Hopkērka, — viņš sacīja, izlasījis mazu identifikācijas karti, kas liecināja, ka upuris ir asistente Maģijas nepiedienīgas izmantošanas birojā. -Šo te labak ņem tu, Hermione, un te būs žetoni.

Viņš pasniedza draudzenei vairākas mazas, zeltītas monētas, izvilktas no raganas maciņa. Uz tām bija iekalti burti "B. M.".

Hermione iedzēra daudzsulu mikstūru, kas nu lāsmoja skaistā heliotropa nokrāsā, un pēc pāris sekundēm viņas vietā stāvēja Mafaldas Hopkērkas dubultniece. Kamēr viņa atsavināja Mafaldai brilles, lai uzkabinātu tās uz deguna, Harijs ieskatījās pulkstenī.

—    Mēs kavējamies, maģiskais apsaimniekotājs būs klāt kuru katru brīdi.

Viņi steigšus aizvēra durvis aiz īstās Mafaldas. Harijs un Rons vēlreiz uzmeta sev pāri Paslēpni, bet Hermione palika gaidot. Dažas sekundes vēlāk atskanēja vēl viens paukšķis, un viņu priekšā parādījās mazs, seskam līdzīgs burvis.

—   Ak, sveika, Mafalda.

—  Sveiks! — tricošā balsī atsaucās Hermione. — Kā rādās šodiena?

—   Taisnību sakot, ne visai labi, — atbildēja mazais burvis, no skata galīgi sašļucis.

Kad Hermione un burvis devās uz galvenās ielas pusi, Harijs un Rons abiem zagšus sekoja.

—   Man ļoti žēl, ka nejūtaties labi, — Hermione noteica, stingri saņemdama sarunas grožus savās rokās, jo mazais burvis grasījās izplūst stāstā par savām likstām un bija svarīgi, lai viņš netiek līdz galvenajai ielai. — Lūdzu — uz kārā zoba!

—   Ko? Ak nē, paldies…

—    Es uzstāju! — Hermione nepiekāpās, pakratot šokolādīšu paciņu mazajam burvim pie paša deguna. Izskatīdamies mazliet sabijies, viņš paņēma saldumu.

Tas iedarbojās bez kavēšanās. Brīdī, kad šokolādīte pieskārās mēlei, mazais burvis sāka rīstīties tik stipri, ka nemaz nemanīja, kā Hermione izrauj pāris matu viņam no pakauša.

—  Vai, mīļais! — viņa iesaucās, kamēr mazais burvis vēma vienā vemšanā. — Varbūt labāk paņemsit brīvdienu?

—   Nē… nē! — viņš rīstījās un klepoja, mēģinādams virzīties uz priekšu, kaut gan vairs nespēja noiet taisni. — Man noteikti… šodien… jābūt…

—   Bet tas taču būtu neprāts! — uztraukusies iebilda Hermione. — Jūs taču nevarat iet uz darbu šādā stāvoklī… Manuprāt, jums būtu jādodas uz Svētā Mango dziednīcu — atgūties!

Burvis bija sabrucis un elsa, nometies uz visām četrām, tomēr vēl aizvien mēģināja rāpot uz galvenās ielas pusi.

—   Jūs vienkārši nevarat doties uz darbu, juzdamies tik briesmīgi! — Hermione nu jau gandrīz kliedza.

Beidzot mazais burvis it kā samierinājās, ka no strādāšanas laikam tiešām nekas neiznāks. Pieturēdamies pie Hermiones, kam pašai gandrīz metās slikta dūša, viņš ar grūtībām pieslējās stāvus. Tad viņš pagriezies izgaisa, palika tikai soma, ko Rons bija gādīgi izņēmis no viņa rokām, un pievemta šķērsiela.

—     Pē! — novilka Hermione, paraudama uz augšu mantijas apakšmalu, lai izvairītos no vēmekļu peļķēm. — Būtu bijis krietni tīrāk, ja ari viņu mēs vienkārši apstulbotu.

—   Tiesa gan, — atzina Rons, parādīdamies no Paslēpņa apakšas, turēdams rokā burvja somu, — bet man tik un tā šķiet, ka vesela kaudze bezsamaņā kritušo pievērstu vairāk uzmanības. Viņam gan laikam patīk te strādāt, ne? Nu ko, dod šurp tos matus un mikstūru!

Pēc divām minūtēm Rons stāvēja viņu priekšā sīks un seskam līdzīgs, gluži kā mazais burvis, turklāt tērpies tādā pašā tumšzilā virsvalkā, izvilktā no somas.

—  Savādi, ka viņš nebija to uzvilcis, ja reiz tik ļoti rāvās uz darbu, ne? Lai nu kā, es esmu Redžs Ketermols, ja ticam uzšuvei uz muguras.

—    Tagad gaidi šeit, — Hermione teica Harijam, kas joprojām slēpās zem Paslēpņa, — un mēs sagādāsim matus ari tev.

Nācās gaidīt minūtes desmit, lai gan, vienam nīkstot vēmekļiem piešķiestajā šķērsielā pie durvīm, aiz kurām gulēja apstulbotā Mafalda, likās, ka pagājis krietni ilgāks laiks. Beidzot Rons un Hermione atgriezās.

—   Ej nu sazini, kas viņš tāds, — Hermione teica, pasniegdama Harijam vairākus sprogainus, melnus matus, — bet devās mājās — asinis no deguna šļācās straumēm! Ņem ciet, tāds paprāvāks, vajadzēs lielāku mantiju…

Viņa izvilka no somas vecu mantiju, ko Mokšķis palūgts bjja izmazgājis, tad Harijs pagāja nostāk, lai iedzertu mikstūru un pārģērbtos.

Kad sāpigās pārvērtības bija galā, viņš izrādījās vairāk nekā sešas pēdas garš un, cik nu varēja spriest pēc muskuļotajām rokām, tiešām būdīgs. Vēl viņam bija bārda. Nobēdzinādams Paslēpni un brilles zem jaunajām drānām, viņš piebiedrojās abiem pārējiem.

—    Nolāpīts, tu izskaties pēc izsitēja, — novilka Rons, paskatīdamies uz augšu, jo Harijs tagad bija krietni lielāks.

—   Paņem vienu no Mafaldas žetoniem, — Hermione teica Harijam, — un ejam iekšā, tūlīt jau būs deviņi.

Viņi izgāja no šķērsielas kopā. Piecdesmit jardu tālāk pie gājēju pilnā trotuāra, melnā, piķotā žoga robā lejup aizstiepās divi kāpņu laidieni, no kuriem viens bija apzīmēts ar uzrakstu "Kungiem", bet otrs — "Dāmām".

—    Redzamies pec mirkļa, — nervozi noteica Hermione, dodamas lejup pa pakāpieniem, kas veda uz sieviešu labierīcībām. Harijs un Rons iejuka pulciņā savādi tērptu vīriešu, kas devās lejup uz durvīm, kas atgādināja ieeju visparastākajā pazemes publiskajā tualetē, kas bija izlikta ar netīrām melnbaltām flīzēm.

—   Sveiks, Redž! — iesaucās kāds cits burvis tumšzilās drānās, iestūmis zeltīto žetonu spraugā pie kabīnes durvīm un sperdams soli iekšā. — Kā suņanagla pakaļā, ne? Piespiest mūs visus ierasties darbā šitik stulbā veidā! Ko viņi gaida parādāmies, Hariju Poteru, vai?

Burvis sāka skaļi smieties pats par savu asprātību. Rons izspieda mākslotu smiekliņu.

—   Jā, — viņš noteica, — diezgan muļķīgi, ko?

Tad viņi ar Hariju iegāja blakus kabīnēs. Pa labi un kreisi bija dzirdams, kā tiek nolaists ūdens. Harijs pietupies paskatījās zem šķērssienas, kas atdalīja divas kabīnes, — tieši tobrīd blakus nodalījumā divas zābakos tērptas kājas iekāpa podā. Viņš palūkojās pa kreisi — pretim, acis blisinādams, skatījās Rons.

—   Jākāpj podā un jānolaiž ūdens? — viņš čukstus jautāja.

—   Tā izskatās, — Harijs tāpat atbildēja. Vārdi izlauzās dobji un čērkstoši.

Abi draugi piecēlās stāvus. Juzdamies pagalam muļķigi, Harijs iekāpa podā.

Uzreiz bija skaidrs, ka jārīkojas tieši tā. Lai gan likās, ka viņš stāv ūdenī, kurpes, kājas un mantija nesaslapa. Viņš pasniedzās augšup, parāva važu, un jau nākamajā mirklī bija nošļūcis lejup pa īsu slidkalniņu, nokļūdams vienā no burvestību ministrijas ieejas pavardiem.

Viņš neveikli pieslējās kājās — tagad nācās domāt par jauno ķermeni, kas bija krietni lielāks nekā ierastais. Lielais ātrijs likās tumšāks par to, kas bija saglabājies Harija atmiņā. Iepriekš telpas vidū mirdzinājās zeltīta strūklaka, kaisīdama zaigojošus gaismas vilnīšus pāri pulētā koka grīdām un sienām. Tagad tur slējās milzīga, melnā akmenī kalta statuja. Burvis un ragana, milzīgi un draudīgi, sēdēja grezni kaltos troņos, noraudzīdamies lejup uz ministrijas darbiniekiem, kas kūņojās ārā no pavardiem tiem pie kājām. Statujas pakājē bija iegrebti trīs lieli vārdi: MAĢIJA IR VARA.

Tad Harijam kāds no mugurpuses uztriecās virsū — aiz muguras pavardā tikko bija ielidojis cits burvis.

—   Nost no ceļa, vai tad nevar… ak, atvainojiet, Rankorn!

Nepārprotami sabijies, burvis ar pliko pakausi aizsteidzās tālāk.

Acīmredzot viru, ko iemiesoja Harijs, sauca Rankorns — un no viņa baidījās.

—   Cst! — atskanēja balss, un viņš pagriezās, lai ieraudzītu mazu raganu ar izspūrušiem matiem un seskam līdzīgo burvi no maģiskās apsaimniekošanas, kas meta viņam ar roku, stāvēdami statujas pavēni. Harijs steidzās abiem klāt.

—  Tad tu visu saprati, jā? — Hermione čukstus vērsās pie Harija.

—   Nē, viņš joprojām tup, iesprūdis podā, — Rons novilka.

—   Ak, šausmīgi asprātīgi… izskatās briesmīgi, ne? — viņa uzrunāja Hariju, kas skatījās augšup uz statuju. — Vai tu ievēroji, uz kā viņi sēž?

Ieskatījies ciešāk, Harijs atskārta, ka tas, ko viņš sākumā bija noturējis par grezniem troņiem, īstenībā ir akmeni cirstu cilvēku kalni, simtiem un simtiem kailu ķermeņu, vīrieši, sievietes un bērni, visi stulbi un neglīti, izlocījušies un piespiesti cits citam, lai balstītu grezni tērpto burvju svaru.

—   Vientieši, — Hermione nočukstēja. — Tur, kur tiem pienākas būt. Ejam.

Viņi iejuka raganu un burvju straumē, kas plūda uz zeltītajiem vārtiem vestibila tālajā galā, cenšoties nemanāmi vērot apkārtējos, taču Doloresas Ambrāžas izteiksmīgais stāvs nekur nebija manāms. Izgājuši cauri vārtiem, viņi nonāca mazākā zālē, kur pie divdesmit režģotām durvīm, aiz kurām kustējās divdesmit liftu, atkal veidojās rindas. Tikko viņi iestājās tuvākajā rindā, kāds uzsauca: — Ketermol!

Viņi atskatījās. Harijam vēderā viss sagriezās. Šurp spērās viens no nāvēžiem, kas bija klāt Dumidora nāves brīdi. Līdzās visi apklusa un nolaida acis. Harijs juta, kā apkārt pāršalc bailes. Vīrieša saviebtā, mazliet mežonīgā seja likās nepiedienam izcili greznajām, līgani krītošajām drānām, kas bija bagātīgi izšūtas zeltā. Kāds pūli pie liftiem iztapīgi iesaucās: — Labrīt, Jekslij! — Bet Jekslijs neuzskatīja par vajadzīgu atbildēt.

—   Es teicu, lai kāds no maģiskās apsaimniekošanas tiek galā ar manu kabinetu, Ketermol. Tur joprojām līst.

Rons palūkojās apkārt, it kā cerēdams, ka iejauksies kāds cits, taču apkārtējie klusēja.

—   Līst… jūsu kabinetā? Tas nav īsti labi, ko?

Rons nervozi iesmējās. Jekslija acis iepletās.

—   Tev, Ketermol, tas liekas smieklīgi?

Pāris pie liftiem stāvošo raganu izgāja no rindas un nozuda.

—   Nē, — Rons teica, — nē, protams…

—   Vai tu maz apjēdz, ka es dodos lejā, lai pratinātu tavu sievu, Ketermol? Starp citu, esmu diezgan pārsteigts, ka neesi pagraba rindā un neturi viņu pie rokas. Esi atmetis šai ar roku kā jaunības kļūdai, ko? Varbūt nemaz nav peļama doma. Nākamreiz pārliecinies, ka precies ar tīrasiņu raganu.

Hermione šausmās klusi ievaidējās. Jekslijs palūkojās uz viņu. Viņa vārgi ieklepojās un novērsās.

—   Es… es… — sāka stostīties Rons.

—   Redzi, ja mana sieva būtu apsūdzēta kā draņķasine, — turpināja Jekslijs, — protams, es gan nemūžam neprecētu padibenes, — un Burvju drošības policijas priekšnieks dotu rīkojumu tikt galā ar kādu nieka lietu, es tiešām to ņemtu pie sirds un gādātu, lai tā ir mana prioritāte. Skaidrs?

—  Jā, — Rons nočukstēja.

—   Tad parūpējies par to, Ketermol, un, ja mans kabinets nebūs ideāli sauss stundas laikā, tavas sievas asins apliecībā var parādīties kāds ļoti nepatīkams ieraksts.

Zelta režģis priekšā pavērās. Pamājis ar galvu un šķebīgi uzsmaidījis Harijam, kam laikam taču bija jābūt sajūsmā par šādu izrīkošanos ar Ketermolu, Jekslijs aizslīdēja uz nākamā lifta pusi. Harijs, Rons un Hermione iekāpa pienākušajā, taču neviens nesekoja, it kā viņi būtu aplipuši ar kādu sērgu. Režģi klabēdami aizvērās, un lifts sāka virzīties augšup.

—   Ko man tagad iesākt? — Rons uzreiz jautāja abiem pārējiem. Viņš izskatijās satriekts. — Ja es netikšu ar to galā, mana sieva… proti, Ketermola sieva…

—    Mēs iesim kopā ar tevi, mums jāturas kopā… — sāka Harijs, bet Rons kaismīgi papurināja galvu.

—    Tas būtu neprāts, mums nav daudz laika. Jūs abi atrodiet Ambrāžu, bet es iešu un mēģināšu tikt galā ar Jekslija kabinetu… bet kā man tikt galā ar to ūdeni?

—     Pamēģini stopsignālum fokusspokuss, — uzreiz ieteica Hermione, — tam vajadzētu nostrādāt, ja lietus uzsūtīts caur burvestību vai nolādējumu. Ja lietus nepārstāj, kaut kas nogājis greizi ar laikapstākļu burvestību — un to jau būs grūtāk labot, tāpēc kā pagaidu līdzekli vari izmēģināt nopervētus, lai pasargātu viņa mantas…

—   Pasaki vēlreiz, tikai lēnāk… — lūdza Rons, drudžaini meklēdams kabatā spalvu, bet tobrīd lifts nodrebējis apstājās. Bezmiesiska sievietes balss paziņoja: — Ceturtais līmenis, Maģisko būtņu regulācijas un kontroles departaments, ieskaitot Dzīvnieku, Radījumu un Garu nodaļu, Goblinu sadarbības birojs un Kaitēkļu konsultatīvais dienests. — Režģi atkal atvērās, ielaizdami pāris burvju un vairāķas bāli violetas papīra lidmašīniņas, kas sāka riņķot ap lampu pie lifta griestiem.

—   Sveiks, Albert, — sacīja vīrs ar lielām, spurainām ūsām, uzsmaidīdams Harijam. Kad lifts čīkstēdams atkal sāka braukt augšup, viņš pameta skatienu arī uz Ronu un Hermioni. Hermione lielā steigā čukstēja Ronam visus iespējamos padomus. Burvis smīnēdams paliecās uz Harija pusi un nomurmināja: — Dērks Kresvels, ko? No Goblinu sadarbības? Smalki nostrādāts, Albert. Esmu pārliecināts, ka tagad tikšu pie viņa krēsla!

Viņš piemiedza ar aci. Harijs atsmaidīja, cerēdams, ka ar to pietiks. Lifts apstājās, un režģi atvērās vēlreiz.

—   Otrais līmenis, Burvju drošības policija, ieskaitot Maģijas nepiedienīgas izmantošanas biroju, Auroru štābu un Viedo kapitula administrācijas sekretariātu, — pieteica bezmiesiskās raganas balss.

Harijs redzēja, kā Hermione viegli pastumj Ronu uz priekšu, un viņš izsteidzās no lifta, bet līdz ar viņu izkāpa arī pārējie burvji, atstājot Hariju un Hermioni divatā. Brīdī, kad zelta durvis aizvērās, Hermione ļoti ātri nobēra: — Ja kas, Harij, manuprāt, man vajadzētu iet viņam līdzi, manuprāt, viņš nesaprot, ko iesākt, un, ja viņu noķers, viss…

— Pirmais līmenis, burvestību ministrs un administratīvais aparāts.

Zelta režģis atkal atvērās, un Hermionei aizrāvās elpa. Pie durvīm stāvēja četri, un divi bija dziļi iegrimuši sarunā — garmatains burvis ļoti greznā, melni zeltainā mantijā, un strupa, krupim līdzīga ragana ar samta lenti īsi apcirptajos matos, piespiedusi pie krūtīm planšeti.

TRĪSPADSMITĀ NODAĻA VIENTIEŠU PĒCTEČU REĢISTRĀCIJAS KOMISIJA

A Mafalda! — ierunājās Ambrāža, ieraudzījusi Hermioni.

— Vai tevi atsūtīja Treverss?

—   J-jā, — Hermione nopīkstēja.

—   Lieliski, tu ar visu tiksi galā, — Ambrāža pabeidza sarunu ar burvi melni zeltītajās drānās. — Ja Mafalda var mums piebiedroties, lai visu pierakstītu, mūsu mazā problēmiņa ir atrisināta, un mēs varēsim uzreiz sākt. — Viņa ieskatījās savās piezīmēs. — Desmit cilvēku šodien, un viena no tiem — ministrijas darbinieka sieva! Tā, tā, tā… pat šeit, pašā ministrijas sirdī! — viņa iespiedās liftā līdzās Hermionei, tāpat kā abi burvji, kas bija klausījušies Ambrāžas sarunu ar ministru.

—   Brauksim uzreiz lejā, Mafalda, visu, kas vajadzīgs, tu atradīsi tiesas zālē. Labrīt, Albert, vai tad jūs nekāpsiet ārā?

— Kāpšu, protams, — Rankorna dobjajā balsī atsaucās Harijs. Harijs izkāpa no lifta. Zelta režģi aiz muguras aizvērās. Pametis skatienu pāri plecam, viņš redzēja, kā Hermione, divu garu burvju

ielenkta un Ambrāžas lentei šūpojoties turpat pie pleca, nervozēdama aizslīd atkal lejup.

—    Kas jums te augšā darāms, Rankorn? — apvaicājās jaunais burvestību ministrs. Viņa garos, melnos matus un bārdu caurvija sudrabaini pavedieni. Milzīgā piere kā klints pārkare apēnoja zibošās acis — prātā nāca krabis, kas glūn pretim, paslēpies zem klints.

—   Vajadzēja pārmīt pāris vārdu, — Harijs uz acumirkli saminstinājās, — ar Artūru Vīzliju. Kāds teica, ka viņš esot augšā, pirmajā līmenī.

—   Ak tā, — noteica Pijs Tupsts. — Vai viņš ir pieķerts sazināmies ar Nevēlamo?

—   Nē, — atbildēja Harijs, juzdams, kā izkalst rīkle. — Neko tādu neesmu dzirdējis.

—   Nu, labi. Tas ir tikai laika jautājums, — Tupsts sacīja. — Ja gribat zināt manu viedokli, asinsnodevēji ir metami pār vienu kārti ar draņķasiņiem. Lai jums veiksmīga diena, Rankorn.

—  Jums tāpat, ministra kungs.

Harijs noskatījās, kā Tupsts aizsoļo pa gaiteņa biezo paklāju. Kolīdz ministrs nozuda no skatiena, Harijs no smagā, melnā apmetņa apakšas izvilka Pašlepni, uzmeta to sev pāri un devās pa gaiteni uz otru pusi. Rankorns bija tik garš, ka Harijam nācās pieliekties, lai nebūtu redzamas viņa lielās kājas.

Pakrūtē pulsēja panika. Aiz muguras rindojās pulēta koka durvis, pie katrām vīdēja maza plāksnīte ar vārdu un amatu. Ministrijas vara, tās sarežģītie gaiteņi un noslēgtība likās tik nospiedoši, ka garās četrās nedējās izperinātais plāns tagad likās smieklīgi bērnišķīgs. Viņi bija pielikuši milzu pūles, lai izgudrotu, kā nemanītiem iekļūt ministrijā, turpretī par to, ko iesāks, ja nāksies pašķirties, nebija domājuši ne mirkli. Tagad Hermione bija ierauta tiesas procesos, kas noteikti vilksies stundām ilgi. Rons pūlējās tikt galā ar maģiju, kas viņam diez vai bija pa spēkam, turklāt no viņa veiksmes, iespējams, bija atkarīga nevainīgas sievietes brīvība. Savukārt viņš, Harijs, klīda pa ministrijas augšstāvu, lieliski apzinoties, ka persona, ko meklē viņš pats, nupat nobraukusi ar liftu ēkas dzīlēs.

Viņš apstājās, atslējās pret sienu un mēģināja izlemt, kā rīkoties. Klusums spiedās smadzenēs — te neskanēja ne dzīvas sarunas, ne žigli soļi. Purpurkrāsas paklājiem izklātie gaiteņi bija tik klusi, it kā te būtu likta lietā klusināmus burvestība.

"Viņas kabinetam ir jābūt kaut kur šeit, augšā," Harijs sprieda.

Nelikās īpaši ticami, ka Ambrāža savas rotaslietas glabātu birojā, taču, no otras puses, likās muļķīgi to nepārmeklēt, lai pārliecinātos, ka medaljona kabinetā nav. Tāpēc Harijs turpināja mērot ceļu pa gaiteni, sastapdams tikai vienu pašu burvi, kurš, saraucis pieri, diktēja kaut kādus norādījumus spalvaskātam, kas lidinājās viņam priekšā, visu pierakstīdams uz pergamenta tīstokļa.

Tagad pievērsdams uzmanību vārdiem uz durvju plāksnītēm, Harijs pagriezās ap stūri. Nākamā gaiteņa vidū viņš pēkšņi nonāca plašā, klajā telpā, kur pie rindās izkārtotiem, skolas soliem līdzīgiem, tikai neaprakstītiem un ļoti spoži pulētiem rakstāmgaldiem sēdēja kāds ducis raganu un burvju. Harijs apstājās, lai pavērotu, kas šeit notiek, jo skats likās hipnotizējošs. Visi telpā sēdošie sinhroni vicināja un cilāja zižļus, bet uz visām pusēm lidinājās krāsaina papīra kvadrātiņi, kas atgādināja mazus, sārtus pūķīšus. Pēc brīža Harijs aptvēra, ka visas darbības notiek ritmā, ka visi papīri kārtojas noteiktā secibā, un vēl pēc laiciņa saprata, ka šobrīd vēro grāmatiņas tapšanu, ka kvadrātiņi ir lappuses, kas, sakārtotas, salocītas un ieburtas īstajā vietā, gulstas kārtīgās kaudzītēs līdzās ik raganai vai burvim.

Harijs piezagās tuvāk, lai gan visi likās tik ļoti iegrimuši darbā, ka nez vai pamanītu paklāja slāpētu soļu troksni. Tad viņš izvilka gatavu grāmatiņu no kaudzes, kas atradās līdzās jaunai raganai, un zem Paslēpņa izpētīja. Sārto vāku greznoja zeltīts virsraksts:

DRAŅĶASIŅI

un kā tie apdraud mierīgo tīrasiņu sabiedrību

Zem virsraksta bija attēlota sarkana roze ar ziedlapiņās ieslēptu valšķīgi smaidošu sejiņu, un to žņaudza zaļa nezāle ar ilkņiem un dusmās saviebtu ģīmi. Uz grāmatiņas autora vārda gan nebija, taču, šķirstot bukletu, rētas labās plaukstas virspusē atkal iekņudējās. Tad viņa aizdomas apstiprināja jaunā ragana līdzās, tiesa gan, ne uz mirkli nepārstājot vēcināt zizli: — Kāds zina — vai vecā riebēja draņķasiņus pratinās visu dienu?

—    Uzmanīgāk, — noteica burvis blakus, aplaizdams tramīgu skatienu visapkārt. Viena no viņa lapiņām izslīdēja un nokrita uz grīdas.

—   Ko, vai tad tagad viņai ir ne vien burvju acs, bet ari burvju ausis?

Ragana paskatījās uz spīdīgām sarkankoka durvīm iepretim istabai, kur tapa grāmatiņas. Harijs sekoja viņas skatienam, un tad krūtīs kā čūska saslējās niknums. Tur, kur vientiešu mājas durvīs parasti vidēja actiņa, kokā bija iestrādāta liela, apaļa acs ar spoži zilu varavīksneni. Ikvienam, kurš bija pazinis Alastoru Tramdānu, šī acs būtu likusies satriecoši pazīstama.

Uz sekundes daļu Harijs aizmirsa, kur atradās un ko te meklēja. Viņš pat aizmirsa, ka ir neredzams, un piegāja tieši pie durvīm, lai izpētītu aci. Tā nekustējās un sastingusi akli vērās uz augšu. Uz plāksnītes zem acs bija rakstīts:

Doloresa Ambrāža, ministra vecākā palīdze

Zem tās atradās otra, jauna un mazliet spožāka plāksnīte: Vientiešu pēcteču reģistrācijas komisijas vadītāja

Harijs atskatījās uz grāmatiņu salicēju brigādi — lai gan visi strādāja, galvu nepacēluši, bija muļķīgi iedomāties, ka neviens nemanītu, ja tukša kabineta durvis acu priekšā atvērtos pašas no sevis. Tāpēc viņš izvilka no iekškabatas dīvainu priekšmetu ar mazām, kustīgām kājelēm un gumijotu tauriti ķermeņa vietā. Fietupies zem Paslēpņa, viņš māņu detonatoru nolika uz grīdas.

Tas uzreiz aiztipināja starp raganu un burvju kājām. Tad, uzlicis roku uz durvju roktura, Harijs nogaidīja dažus mirkļus, līdz atskanēja pamatīgs blīkšķis un telpas kaktā gaisā pacēlās melnu, kodīgu dūmu mutulis. Pirmajā rindā sēdošā jaunā ragana iespiedzās. Viņai un viņas kolēģiem trūkstoties kājās, lai noskaidrotu, kas lēcies, sārtās lapiņas pajuka pa gaisu. Harijs pagrieza durvju rokturi, iegāja Ambrāžas kabinetā uz aizvēra aiz sevis durvis.

Viņam likās, it kā viņš būtu nonācis atpakaļ pagātnē. Telpa kā divas ūdens lāses atgādināja Ambrāžas kabinetu Cūkkārpā — it visur bija salikti mežģīņu galdautiņi, sedziņas un kaltēti ziedi. Pie sienām rindojās tie paši dekoratīvie šķīvji, un no katra pretī raudzījās spilgti izkrāsots, ar lentītēm izrotāts, jautri spriņģojošs un līdz vēmienam piemīlīgs kaķēns. Rakstāmgaldu klāja volānos saņemts, puķots galdauts. Pie Trakača acs bija pierīkots kaut kāda teleskopiska ierīce, kas acīmredzot ļāva Ambrāžai novērot, kā strādā tie, kas viņpus durvīm. Harijs ieskatījās ierīcē — darbinieki joprojām bija apstājuši māņu detonatoru. Harijs izrāva teleskopu no durvīm, atstādams durvīs caurumu, izķibināja no tām burvju aci un ielika to kabatā. Tad viņš atkal pagriezās pret telpu, pacēla zizli un nomurmināja "Šurpum medaljonu".

Nekas nenotika, bet viņš arī netika lolojis īpašas cerības. Bez šaubām, Ambrāža labi pārzināja dažādas aizsargburvestības. Tāpēc viņš piesteidzās pie rakstāmgalda un citu pēc citas sāka raut vaļā atvilktnes. Tur bija rakstāmspalvas un piezīmju grāmatiņas, un burvjlipeklis, un apburtas saspraudes, kas izlocījās kā čūskas un bija ar dzīšanu sadzenamas atpakaļ vietā, un maza, pretencioza mežģīņu kārbiņa ar matu sprādzītēm un lentēm. Taču no medaljona nebija ne miņas.

Līdzās rakstāmgaldam stāvēja dokumentu skapis — Harijs ņēmās pārbaudīt arī to. Tāpat kā Filča skapji Cūkkārpā, arī šis bija pilns ar mapēm, un uz katras bija norādīts vārds. Pašā apakšējā atvilktnē viņa uzmanību pēkšņi pievērsa kāda mape — uz tās bija Vīzlija kunga vārds.

Harijs izvilka to ārā un atvēra.

ARTURS VlZLIjS

Asins apliecība: Tīrasinis, bet ar nevēlamām provientiesiskām nosliecēm.

Ģimene: Viens no Fēniksa ordeņa locekļiem.

Sieva (tīrasine), septiņi bērni, divi jaunākie Cūkkarpā.

NB: jaunākais dēls pašlaik uzturas mājās smagas slimības dēļ, ministrijas inspektori apstiprinājuši šo faktu.

Drošības statuss: TIEK IZSEKOTS. Visas darbības pakļautas novērošanai. Pastāv augsta ticamība, ka Nevēlamais Nr. 1 mēģinās sazināties (ilgstoši uzturējies pie Vīzlijiem).

— Nevēlamais numur viens, — Harijs pie sevis nomurmināja, atlikdams vietā Vīzlija kunga mapi un aizcirzdams atvilktni. Uzmācās nojauta, ka ir zināms, uz ko norāda šis apzīmējums. Un tiešām — izslējies, lai pārlaistu skatienu kabinetam un pameklētu vēl kādas iespējamās slēptuves, viņš uz sienas ieraudzīja plakātu ar paša attēlu. Pāri krūtīm viņam stiepās uzraksts NEVĒLAMAIS NR. 1. Pie plakāta bija pielipināta maza rozā zīmīte ar kaķēna bildīti stūrī. Piegājis tuvāk, Harijs izlasīja, kas tur rakstīts ar Ambrāžas roku: "Tiks sodīts."

Nepieredzētu dusmu pārņemts, viņš turpināja pārmeklēt vāzes un groziņus ar sausajiem ziediem, tomēr nebrīnījās, ka arī tur nekā nebija. Kad viņš nolēma vēl pēdējoreiz drošības dēļ pārlaist kabinetam skatienu, sirds pēkšņi uz mirkli apstājās. No maza taisnstūrveida spoguļa, kas stāvēja uz grāmatu plaukta lidzās rakstāmgaldam, uz viņu skatījās Dumidors.

Harijs steigšus pārskrēja pāri kabinetam un paķēra to rokās, tūliņ atskārzdams, ka tas nemaz nav spogulis. Dumidors domīgi smaidīja uz spīdīga grāmatas vāka. Pirmajā mirklī Harijs nebija pamanījis nedz izlocītos, zaļos vārdus, kas stiepās pāri profesora cepurei: "Baltusa Dumidora mūžs un meli", nedz mazliet mazāko uzrakstu uz burvja

krūtīm: "Rita Knisle, dižpārdokļa "Armando Dzīle: Meistars vai mūlāps?" autore".

Harijs atšķīra grāmatu uz labu laimi un ieraudzīja lappusi ar lielu divu pusaugu zēnu fotogrāfiju. Abi nevaldāmi smējās, uzlikuši roku viens otram uz pleca. Dumidors, kam mati nu jau sniedzās līdz elkoņiem, bija ataudzējis sīku, pūkainu bārdiņu, kas atgādināja Krūma zoda rotājumu, par ko tik ļoti bija šķendējies Rons. ļauneklis, kas aizturētos smieklos trīsēja līdzās Dumidoram, likās brīvs un laimīgs. Viņa zeltainās cirtas sniedzās līdz pleciem. Iešāvās prātā, ka tas varētu būt Dodžs jaunekļa gados, taču, pirms viņš paguva izlasīt attēla parakstu, atvērās kabineta durvis.

Ja ienākdams Tupsts nebūtu skatījies atpakaļ pāri plecam, Harijs noteikti nepagūtu uzraut sev pāri Paslēpni. Ar visu to likās, ka Tupsts ir pamanījis kustibu, jo mirkli vai divus ministrs palika stāvam kā stabs, izbrīnīti blenžot uz vietu, kur tikko bija izgaisis Harijs. Varbūt nospriedis, ka redzējis vien to, kā Dumidors pakasa degunu uz grāmatas vāka — Harijs bija paguvis nolikt sējumu atpakaļ uz plaukta —, Tupsts beidzot piegāja pie rakstāmgalda un pavērsa zizli pret spalvu, kas stāvēja tintnīcā. Spalva, izlēkusi no tintnīcas, sāka skribelēt zīmīti Ambrāžai. Ļoti lēnām, tik tikko iedrošinādamies vilkt elpu, Harijs atmuguriski izlavījās no kabineta plašajā telpā.

Grāmatiņu gatavotāji vēl aizvien stāvēja pulciņā ap māņu detonatora atliekām, kas dūmoja un vārgi svilpa. Harijs steigšus devās projām pa gaiteni, bet vēl paguva saklausīt, kā jaunā ragana nosaka: — Varu derēt, ka tas uzklīdis te no eksperimentālajām burvestībām, viņi ir tik nolaidīgi… Vai atceraties to indīgo pīli?

Steigdamies atpakaļ uz liftiem, Harijs apsvēra, kā tagad labāk rīkoties. Iespēja, ka medaljons varētu atrasties te, ministrijā, no sākta gala bija niecīga, un nebija ne mazāko cerību, ka ziņas par to, kur tas atrodams, varētu izvilināt no Ambrāžas, kamēr viņa sēdēja cilvēku pilnā tiesas zālē. Tagad laikam galvenais uzdevums bija tikt laukā no ministrijas, pirms viņi atmaskoti, un mēģināt iekļūt te vēlreiz, citudien. Tātad vispirms vajadzēja sameklēt Ronu, lai pēc tam divatā izgudrotu, kā izpestīt Hermioni no tiesas zāles.

Pienākušais lifts izrādījās tukšs. Harijs ielēca kabīnē un, kolīdz tā sāka slīdēt lejup, novilka Paslēpni. Tīrā laime — kad lifts nograbēdams apstājās otrajā līmenī, kabīnē iekāpa Rons, izmircis līdz pēdējai vīlītei un galīgi apjucis.

—    L-labrīt, — viņš stostīgi sveicināja, kad lifts atkal sakustējās.

—   Ron, tas esmu es, Harijs!

—   Harij! Nolāpīts, pavisam aizmirsu, kā tu izskaties… Kur Hermione?

—    Viņai nācās doties lejā uz tiesas zāli kopā ar Ambrāžu, viņa nevarēja atteikties, un…

Taču, pirms Harijs paguva pabeigt teikumu, lifts atkal apstājās. Durvis atvērās, un kabīnē ienāca Vīzlija kungs, runādamies ar vecāka gadagājuma raganu, kam gaišie mati bija saņemti tik augstā mezglā, ka atgādināja skudru pūzni.

—    …es lieliski saprotu, Vakanda, ko jūs sakāt, bet baidos, ka nevarēšu līdzdarboties…

„ Vīzlija kungs aprāvās — viņš bija pamanījis Hariju. Likās savādi, ka Vīzlija kungs raugās pretim ar tādu nepatiku. Lifta režģis aizvērās, un četrotne vēlreiz sāka tricināties lejup.

—     O, sveiks, Redž, — atskatīdamies ierunājās Vīzlija kungs, sadzirdējis pilam ūdeni no Rona drānām. — Vai tad tava sieva šodien nebija izsaukta uz pratināšanu? Eē… kas lēcies? Kāpēc esi tā izmircis?

—   Jekslija kabinetā līst, — atbildēja Rons. Viņš skatījās uz Vīzlija kunga plecu. Harijs bija pārliecināts — draugs baidās, ka tēvs varētu viņu pazīt, ja abi saskatītos viens otram tieši acīs. — Es nespēju tur neko padarīt, tāpēc viņi aizsūtīja mani sameklēt Berniju… Pilzvortu, tā laikam…

—   Jā, beidzamajā laikā līst daudzos kabinetos, — Vīzlija kungs sacīja. — Vai tu izmēģināji laikabubulo atsauktum? Blečlijam tas nostrādāja.

—   Laikabubulo atsauktum? — Rons nočukstēja. — Nē, nemēģināju gan. Paldies, t… es gribēju teikt, paldies, Artūr.

Lifta durvis atvērās. Vecā ragana ar skudru pūzni uz galvas izkāpa, un tad ari Rons aizšāvās viņai garām un pazuda no skata. Harijs ari it kā posās uz iešanu, bet ceļu aizšķērsoja kāds, kas izrādījās Persijs Vīzlijs, — viņš iekāpa liftā, iebāzis degunu papīru žūksnī.

Tikai tad, kad durvis grabēdamas aizkrita, Persijs aptvēra, ka atrodas vienā liftā ar tēvu. Paslējis galvu, viņš ieraudzīja Vīzlija kungu, pietvīka sarkans kā redīss un izskrēja no lifta, kolīdz durvis atkal atvērās. Harijs mēģināja izkāpt vēlreiz, taču šoreiz ceļu viņam aizšķērsoja Vīzlija kunga roka.

—   Mirklīti, Rankorn.

Durvis žvadzēdamas aizkrita, un, kamēr viņi brauca lejā uz nākamo stāvu, Vīzlija kungs sacīja: — Dzirdēju, ka jūs esot piegādājis informāciju par Dērku Kresvelu.

Harijam radās iespaids, ka saskriešanās ar Persiju nebūt nav mazinājusi Vīzlija kunga dusmas. Tāpēc viņš nolēma, ka vislabāk būtu izlikties par muļķi.

—   Piedodiet? — viņš sacīja.

—   Neizliecieties, Rankorn, — nikni teica Vīzlija kungs. — Jūs atmaskojāt burvi, kas bija viltojis savu ciltskoku, ko?

—   Es… un kas par to, ja ari tiesa? — Harijs izgrūda.

—    Tikai tas, ka Dērks Kresvels ir par jums desmitkārt pārāks burvis, — liftam laižoties arvien zemāk, klusi noteica Vīzlija kungs. — Un, ja viņš izdzīvos Azkabanā, jums nāksies atbildēt viņa priekšā, nemaz nerunājot par viņa sievu, dēliem un draugiem…

—    Artūr, — Harijs viņu pārtrauca, — vai zināt, ka tiekat izsekots?

—    Jūs man draudat, Rankorn? — skaļi iesaucās Vīzlija kungs.

—   Nē, — Harijs atbildēja, — tie ir fakti! Tiek novērots katrs jūsu solis…

Lifta durvis atvērās. Viņi bija nonākuši līdz ātrijam. Vīzlija kungs uzmeta Harijam nicinošu skatienu un izšāvās no lifta. Harijs drebēdams palika kabīnē. Kaut nu viņš būtu izvēlējies iemiesoties kādā citā, nevis Rankornā… lifta durvis grabēdamas aizvērās.

Izvilcis Paslēpni, Harijs atkal uzmeta to sev virsū. Viņš mēģinās izdabūt Hermioni no tiesas zāles viens, kamēr Rons tiek galā ar pielijušo kabinetu. Kad durvis atvērās, viņš izkāpa ar lāpām izgaismotā akmens gaiteni, kas krietni atšķirās no koka paneļiem rotātajiem un paklājiem izklātajiem koridoriem augšstāvos. Liftam nozūdot no skata, Harijs viegli nodrebinājās. Tālumā varēja saskatīt melnas durvis, kas veda uz Noslēpumu nodaļu.

Viņš sāka soļot uz priekšu, tikai ne jau uz melnajām durvīm. Atmiņā atausa, ka mazākas durvis pa kreisi vērās uz kāpņu laidienu, kas noveda lejā tiesas zālē. Kāpdams lejup, viņš prātā ātri pārlika, ko iesākt: vēl bija atlikuši pāris māņu detonatori, bet varbūt labāk vienkārši pieklauvēt pie tiesas zāles durvīm, ienākt kā Rankornam un palūgt Mafaldu uz pāris vārdiem? Protams, viņš nezināja, vai Rankorns ir pietiekami nozīmīga persona, lai tiktu uzklausīts. Un, pat ja izdotos un Hermione nozustu, varēja gadīties, ka tiek izsludināta ministrijas pārmeklēšana, pirms viņi veiksmīgi izkļuvuši laukā…

Nogrimis domās, viņš tikai pēc laba brīža ievēroja nedabisko aukstumu, kas pamazām sabiezēja visapkārt kā migla. Ar katru soli gaiss kļuva arvien drēgnāks un drēgnāks — turklāt tas bija saltums, kas iezagās kaklā un sāka dzalkstīt plaušās. Un tad viņš sajuta piezogamies izmisumu un neglābjamu bezcerību, kas pieņēmās spēkā un auga augumā…

"Atprātotāji," viņš atskārta.

Un lejā, pa labi, atklājās baismiga aina. Tumšajā gaitenī pie tiesas zāļu durvīm drūzmējās gari, melni stāvi, sejas slēpās zem kapucēm. Dzirdama bija tikai to saraustītā elpa. Bailēs pārakmeņojušies, uz nopratināšanu izsauktie vientiešu pēcteči sarāvušies un dreboši sēdēja uz. cietajiem koka soliem. Vairums slēpa seju rokās, iespējams, instinktīvi mēģinot pasargāt sevi no atprātotāju alkatīgajām mutēm. Kopā ar dažiem bija tuvinieki, citi sēdēja vieni. Atprātotāji slīdēja šurpu turpu pa gaiteni, un vietas aukstums, bezcerība un izmisums gūlās pār Harija krūtīm kā lāsts…

"Jācīnās," viņš pats sev lika pie sirds, taču zināja, ka šeit neizdosies uzburt aizstāvi, uzreiz neatklājot sevi. Tāpēc, cik klusi vien spēdams, viņš virzījās uz priekšu, un ar katru soli smadzenēs dziļāk un dziļāk iespiedās savāda tirpoņa, tomēr viņš piespieda sevi domāt par Hermioni un par Ronu, kam viņš bija vajadzīgs.

Lavīšanās starp torņiem līdzīgajām, melnajām figūrām bija baisa — zem kapucēm paslēptās bezacu sejas, Harijam slīdot garām, pagriezās — viņš bija pārliecināts, ka atprātotāji sajūt viņu, sajūt, iespējams, cilvēku, kas vēl nes sevī kaut nedaudz cerības, nedaudz pretestības…

Un tad pēkšņi un šokējoši stingajā klusumā pa kreisi atsprāga durvis, kas veda uz vienu no pazemes kambariem, un atskanēja kliedziens.

—    Nē, nē, es esmu jauktasinis, es esmu jauktasinis, es jums zvēru! Mans tēvs bija burvis, viņš bija, pārbaudiet taču, Arkijs Oldertons, viņš bija plaši pazīstams slotaskātu meistars, pārbaudiet, lūdzu, es jums saku… neaiztieciet mani, neaiztieciet mani…

—   Šis ir pēdējais brīdinājums, — atskanēja maģiski pastiprināta Ambrāžas klusā balss, apslāpējot vira izmisuma saucienus. — Ja pretosities, tiksiet pakļauts atprātotāja skūpstam.

Vira kliedzieni noklusa, taču visu gaiteni pārskanēja apvaldīti šņuksti.

—   Aizvediet viņu, — Ambrāža pavēlēja.

Tiesas zāles durvīs parādījās divi atprātotāji. To trūdošās, krevelēm klātās rokas turēja zem padusēm burvi, kas likās zaudējam samaņu. Garie stāvi aizslīdēja projām pa gaiteni ar visu upuri, un tumsa, kas savilkās nopakaļ, trijotni drīz vien aprija.

—   Nākamā — Mērija Ketermola, — izsauca Ambrāža.

Piecēlās maza auguma sieviete. Viņa trīcēja no galvas līdz kājām.

Tumšie mati bija saņemti ciešā mezglā, mugurā — gara, vienkārša mantija. Sejā nebija ne asins lāses. Harijs pamanīja, kā, iedama garām atprātotājiem, sieviete nodrebinās.

Harijs rīkojās instinktīvi, bez kāda konkrēta plāna, vienkārši riebās, ka viņai vienai jādodas iekšā pazemes kambarī, — kad durvis jau vērās ciet, viņš sievietei nopakaļ ieslīdēja tiesas zālē.

Telpa bija cita, nevis tā, kurā Harijs reiz tika saukts pie atbildības par nepiedienīgu maģijas lietošanu. Šī bija nesalīdzināmi mazāka, kaut ar tikpat augstiem griestiem, tāpēc sajūta bija klaustrofobiska — kā dziļas akas dibenā.

Te atradās vēl vairāki atprātotāji, kas ar savu ledaino auru piestrāvoja visu telpu. Kā bezsejas sargkareivji viņi slējās abos no skatuvei līdzīga paaugstinājuma attālākajos zāles stūros. Uz paaugstinājuma aiz margām sēdēja Ambrāža ar Jeksliju un Hermioni pie sāniem. Hermione izskatījās tikpat bāla kā Ketermola kundze. Gar paaugstinājuma pakāji šurp un turp, šurp un turp laiski pastaigājās zaigojoši sudrabains, garspalvains kaķis. Harijs nojauta, ka tas sargā tiesātājus no atprātotāju izstarotā izmisuma: tāds bija domāts apsūdzētajiem, ne apsūdzētājiem.

—    Apsēdieties, — sacīja Ambrāža savā klusajā, zīdainajā balsi.

Ketermola kundze gandrīz klupšus krišus apsēdās uz vienīgā

krēsla zāles vidū, zem paaugstinājuma, un tūdaļ no krēsla paroceņiem izšāvās ķēdes, viņu savažodamas.

—   Vai jūs esat Mērija Elizabete Ketermola? — Ambrāža jautāja.

Ketermola kundze nodrebēdama pamāja.

—    Precējusies ar Redžinaldu Ketermolu no maģiskās apsaimniekošanas nodaļas?

Ketermola kundze izplūda asarās.

—   Es nezinu, kur viņš ir, viņš solīja sagaidīt mani šeit!

Ambrāža nelikās zinis.

—   Bērni Meizija, Elija un Alfrēds Ketermoli?

Ketermola kundze ieraudājās vēl skaļāk.

—   Viņi ir pārbijušies, viņi baidās, ka es nepārradīšos…

—   Neraudiniet mūs, — izspļāva ļekslijs. — Draņķasiņu kucēni līdzjūtību mūsos vis nemodina.

Ketermola kundzes šņuksti noslāpēja Harija soļus — viņš uzmanīgi aizlavījās līdz pakāpieniem, kas veda augšup uz paaugstinājumu. Atlika paiet garām aizstāvim kaķa veidolā, un gaiss tūdaļ vērtās siltāks — te bija jauki un patīkami. Harijs bija pārliecināts, ka tas ir Ambrāžas aizstāvis, un kaķis zaigoja tik spoži, jo viņa jutās ļoti laimīga — te, īstenojot dzīvē pašas rakstītos murgainos likumus, viņa jutās savā elementā. Lēnām un ļoti uzmanīgi viņš Ambrāžai,

Jekslijam un Hermionei aiz muguras gar paaugstinājuma malu aizzagās tālāk, apsēzdamies tukšā krēslā aiz draudzenes. Harijs uztraucās, ka Hermione varētu sabīties. Viņš iedomājās, ka varētu izmantot klusināmus burvestību pret Ambrāžu un Jeksliju, taču pat viens nomurmināts vārds varēja likt Hermionei satrūkties. Tad Ambrāža pacēla balsi, lai uzrunātu Ketermolu, un Harijs izmantoja šo iespēju.

—    Es esmu tev aiz muguras, — viņš iečukstēja Hermione ausī.

Protams — Hermione salēcās ar tādu joni, ka gandrīz apgāza

tintnīcu, kur mērca spalvu, rakstot pratināšanas protokolu. Par laimi, gan Ambrāža, gan Jekslijs bija tik cieši pievērsušies Ketermola kundzei, ka neko nemanīja.

—    Šodien, kad ieradāties ministrijā, jums, Ketermola kundze, tika konfiscēts zizlis, — Ambrāža teica. — Astoņas un trīs ceturtdaļas collas, ķirsis, vienradža saru serde. Vai jūs pazīstat šo aprakstu?

Ketermola kundze pamāja, piedurknē susinot acis.

—   Vai, lūdzu, jūs varētu mums izstāstīt, kurai raganai vai burvim esat atņēmusi šo zizli?

—    At-atņēmusi? — Ketermola kundze šņukstēja. — Es ne-nevienam to neesmu at-atņēmusi. Es t-to nopirku vienpadsmit g-gadu vecumā. Tas… tas… tas… izvēlējās mani.

Un viņa ieraudājās vēl skaļāk.

Ambrāža iesmējās klusus, meitenīgus smiekliņus, kas Harijā iesvēla asinskāri. Viņa paliecās uz priekšu pāri barjerai, lai labāk redzētu savu upuri, un tad uz priekšu nošūpojās kaut kas zeltīts, palikdams karājamies tukšumā. Medaljons.

Arī Hermione to ieraudzīja, pat klusi iekliedzās, taču Ambrāža un Jekslijs bija pārāk aizņemti ar savu upuri, lai pievērstu uzmanību kaut kam citam.

—   Nē, — Ambrāža turpināja, — nē, es tam neticu, Ketermola kundze. Zižļi izvēlas tikai raganas vai burvjus. Jūs neesat ragana. Te ir atbildes aptaujas anketā, kas tika jums nosūtīta, — Mafalda, padod šurp!

Ambrāža pastiepa roķeli — tobrīd tā tik ļoti līdzinājās krupja ķepai, ka Harijs gandrīz nobrinījās, ka trūkst plēves starp strupajiem pirkstiem. Hermionei no šoka trīcēja rokas. Viņa sāka rakāties dokumentu kaudzē, kas bija salikti uz krēsla līdzās, un beidzot izvilka pergamenta tīstokli ar Ketermola kundzes vārdu.

—    Smuka… smuka mantiņa, Dolores, — Hermione ierunājās, norādīdama uz medaljonu, kas vizēja Ambrāžas blūzes rišainajās krokās.

—    Ko? — viņa strupi izgrūda, paskatīdamās lejup. — Ak, jā… sena ģimenes relikvija, — viņa sacīja, noglaudīdama medaljonu, kas dusēja uz viņas kuplajām krūtīm. — "S" — tie ir Selvini… esam rados… ko nu tur, cik tad vispār ir to tlrasiņu ģimeņu, ar kurām es nebūtu rados… skumji, — viņa turpināja jau skaļāk, šķirstīdama Ketermolas anketu, — ka to pašu mēs nevaram apgalvot par jums. Vecāku profesija — dārzeņu tirgotāji.

ļekslijs ņirdzigi iesmējās. Lejā vēl aizvien šurpu turpu soļoja pūkainais sudraba kaķis, un atprātotāji gaidīja, sastājuši kaktos.

Tieši Ambrāžas meli lika asinīm sakāpt Harijam galvā un aizmirst visu piesardzību — viņai pietika nekaunības no sīka zaglēna kā kukuli izkrāptu medaljonu piesaukt par apliecinājumu savai tīrasiņu izcelsmei! Harijs pacēla zizli, pat nepūlēdamies to paturēt paslēptu zem Paslēpņa un iesaucās: — Stulbo!

Nozibēja sarkana gaisma. Ambrāža saļima, galvai atsitoties pret paaugstinājuma apmali. Ketermola kundzes dokumenti no Ambrāžas klēpja noslīdēja uz grīdas, bet sudraba kaķis izgaisa. Ledains gaiss iesitās sejā kā vēja brāzma. Apjukušais ļekslijs palūkojās apkārt, meklēdams jucekļa cēloni, tad ieraudzīja Harija roku, kas viena pati slējās gaisā, un pret sevi pavērstu zizli. Viņš lūkoja izraut savējo, taču bija par vēlu.

—   Stulbo!

Jekslijs sabruka uz grīdas un palika tur sarāvies guļam.

—   Harij!

—   Hermione, ja tu domā, ka es te sēdēšu un ļaušu viņai izlikties…

—   Harij, Ketermola kundze!

Harijs apsviedās, nomezdams Paslēpni. Lejā, zālē, atprātotāji bija izslīdējuši no saviem kaktiem un tuvojās pie krēsla pieķēdētajai sievietei; likās, tos nekas vairs neaizkavē — vai nu tāpēc, ka bija nozudis aizstāvis, vai ari tāpēc, ka juta — pavēlnieki vairs nav noteicēji. Ketermola kundze briesmīgās bailēs iekliedzās — gļotaina, kreveļaina roka sagrāba viņas zodu un atgāza galvu atpakaļ.

—   SAUCES AIZSTĀVUM!

No Harija zižļa gala izšāvās sudraba briedis un metās virsū atprātotājiem — tie atsprāga atpakaļ un atkal saspiedās kaktu tumšajās ēnās. Briedis meta lokus, un viņa gaisma, daudz spēcīgāka un siltāka nekā kaķim, drīz vien piestrāvoja visu pazemes kambari.

—   Paņem horkrustu, — Harijs teica Hermionei.

Viņš noskrēja lejup pa pakāpieniem, vienlaikus bāzdams Paslēpni atpakaļ somā, un piesteidzās pie Ketermola kundzes.

—   Jūs? — viņa nočukstēja, ieskatīdamās Harijam sejā. — Bet… bet Redžs teica, ka tieši jūs esot pieteicis manu vārdu nopratināšanai!

—   Vai tiešām? — Harijs nomurmināja, paraustīdams ķēdes, kas saistīja sievietes rokas. — Nu, es pārdomāju, ļukum! — Nekas nenotika. — Hermione, kā man dabūt nost šīs ķēdes?

—   Pagaidi, es te mēģinu …

—   Hermione, mēs atrodamies atprātotāju ielenkumā!

—   Es zinu, Harij, bet, ja viņa pamodīsies un ieraudzis, ka medaljons pazudis… man jāizgatavo dublikāts… Dvīņo! Tā… tam vajadzētu nostrādāt…

Hermione noskrēja lejā no paaugstinājuma.

—   Tā, paskatīsimies… Atlaidies!

Ķēdes nošķindēja un nozuda krēsla paroceņos. Ketermola kundze izskatījās tikpat nobijusies kā pirmīt, kad tika pratināta.

—   Es neko nesaprotu, — viņa nočukstēja.

—   Jūs dosieties projām no šejienes kopā ar mums, — teica Harijs, palīdzēdams viņai piecelties kājās. — Tad steidzieties mājās, savāciet bērnus un bēdziet! Ja nepieciešams, brauciet projām no valsts. Nomaskējieties un pazūdiet! Jūs redzējāt, kas te notiek, te jūs neviens neuzklausīs.

—    Harij, — Hermione jautāja, — kā mēs tiksim ārā? Tur ai/ durvīm ir vesela atprātotāju jūra.

—     Aizstāvji, — atbildēja Harijs, pavērsdams zizli pret sudrabaino radījumu. Briedis palēnināja soli un tad, vēl aizvien spoži laistīdamies, devās uz durvju pusi. — Mums noderētu vēl kāds. Hermione, uzbur savējo!

—   Sauce… sauces aizstāvum! — teica Hermione. Nekas nenotika.

—   Tā ir vienīgā burvestība, kas viņai reizēm sagādā grūtības, — Harijs uzrunāja galīgi apjukušo Ketermola kundzi. — Diemžēl mazliet nelaikā… saņemies, Hermione…

—   Sauces aizstāvum!

No Hermiones zižļa gala izšāvās sudraba ūdrs un graciozi aizlēca līdzi briedim.

—    Iesim, — mudināja Harijs, Hermioni un Ketermola kundzi vadīdams uz durvju pusi.

Kad aizstāvji izslīdēja no pazemes kambara gaiteni, ārpusē gaidošie tos sagaidīja ar pārsteiguma saucieniem. Harijs palūkojās visapkārt — atprātotāji atsprāga sāņus, iespiezdamies tumsā un izšķizdami sudraboto radījumu priekšā.

—    Ir pieņemts lēmums, ka jums visiem jādodas mājās un tad kopā ar ģimenēm jāpaslēpjas, — Harijs vērsās pie rindā sēdošajiem, vientiešu ģimenēs dzimušajiem burvjiem. Aizstāvju gaismas apžilbināti, viņi vēl īsti nesaprata, kas notiek. — Ja varat, dodieties uz ārzemēm. Tikai turieties tālāk no ministrijas. Tā ir… ēē… jaunā oficiālā nostāja. Tagad, lūdzu, sekojiet aizstāvjiem, tā jūs nokļūsiet ātrijā, no kurienes varat doties mājās.

Tikt augšā pa kāpnēm izdevās bez grūtībām, bet, jo tuvāk liftiem, jo Harijs kļuva bažīgāks. Viņš saprata, ka sudraba briedis un ūdrs, un vēl divdesmit cilvēku, starp kuriem lielā puse bija apsūdzēti kā vientiešu pēcteči, noteikti piesaistīs nevēlamu uzmanību. Brīdī, kad viņš nonāca pie šā nepatīkamā secinājuma, priekšā grabēdams apstājās lifts.

—   Redž! — iekliedzās Ketermola kundze un metās ap kaklu Ronam. — Rankorns atlaida mani, viņš uzbruka Ambrāžai un Jekslijam.

Vel viņš teica, lai mēs visi braucot projām no valsts. Man liekas, labāk būs, ja tā ari darīsim, Redž. Man tiešām tā liekas. Steigsimies mājās, paņemsim bērnus un… kāpēc tu esi tik slapjš?

—   Odens, — nomurmināja Rons, atraisīdamies no sievietes skavām. — Harij, ir zināms, ka ministrijā kāds ielauzies, visi klaigā par kaut kādu caurumu Ambrāžas kabineta durvīs. Manuprāt, mums ir labi ja minūtes piecas, pirms…

Kolīdz Hermione uzlūkoja Hariju bailēs pārvērstu seju, viņas aizstāvis ar paukšķi izgaisa.

—   Harij, ja mēs esam iesprostoti šeit…

—    Ja rīkosimies ātri, tiksim ārā, — Harijs teica. Tad viņš pievērsās klusajam pulciņam aiz muguras — visi ieplestām acīm blenza pretim.

—   Kam ir zizlis?

Apmēram puse pacēla roku.

—   Labi, lai tie, kuriem zižļa nav, sameklē kādu ar zizli. Ja negribam, lai mūs aptur, nedrīkstam kavēties. Ejam.

Viņiem izdevās saspiesties divos liftos. Harija aizstāvis kā sargkareivis palika lejā pie zeltītajiem režģiem, tad durvis aizvērās un lifti sāka celties augšup.

—   Astotais līmenis, — sacīja bezkaislīgā raganas balss. — Atrijs.

Tikko durvis atvērās, Harijs saprata, ka draud briesmas. Atrijs

bija pilns ar ļaudīm, kas virzījās no pavarda pie pavarda, noslēgdami tos.

—   Harij! — iepīkstējās Hermione. — Ko mēs?…

—   STĀT! — Harijs nodārdināja, un Rankorna varenā balss aizvēlās pāri visam ātrijam. Burvji, kas bija aizņemti ar pavardu noslēgšanu, sastinga. — Sekojiet man, — Harijs pačukstēja pārbiedētajam pulciņam aiz muguras. Rona un Hermiones virzīti, vientiešu ģimenēs dzimušie devās uz priekšu.

—   Kas noticis, Albert? — vaicāja burvis ar kailo galvvidu, kas no rīta pavardā bija uzskrējis virsū Harijam. Viņš izskatījās uztraucies.

—    Šiem te ir jāpamet ministrija, pirms jūs noslēdzat izejas, — Harijs centās, cik spēka, lai šie vārdi izskanētu kā neapstrīdama pavēle.

Burvji priekšā saskatījās.

—   Mums tika pavēlēts noslēgt visas izejas un neizlaist nevienu…

—   Tu uzdrošinies iebilst? — Harijs uzbrēca. — Tu gribi, lai es pārbaudu ari tavu ciltskoku? Ka tikai tu nenokļūsti turpat, kur Dērks Kresvels!

—   Piedodiet! — izdvesa burvis ar pliko galvvidu, pakāpdamies atpakaj. — Es jau neko, Albert, es tikai domāju… es domāju, ka viņi ir izsaukti uz pratināšanu un…

—  Viņu asinis ir atzītas par tīrām, — Harijs teica, un dobjais bass iespaidīgi atbalsojās no zāles sienām. — Tās ir tīrākas nekā daudziem no jums, es uzdrošinos apgalvot. Kustieties, kustieties, — viņš paskubināja vientiešu ģimenēs dzimušos, kas metās uz pavardu pusi un sāka pa pāriem izgaist. Ministrijas burvji pakāpās atpakaļ. Daži likās apjukuši, vēl citi — nobiedēti un neapmierināti. Tad…

—   Mērij!

Ketermola kundze atskatījās. Tur, tikko izsteidzies no lifta, stāvēja īstais Redžs Ketermols. Viņš vairs nevēma, tomēr izskatījās ļoti bāls un izmocīts.

—   R-Redž?

Viņa paskatījās vispirms uz savu viru un tad uz Ronu. Rons skaļi nolamājās.

Plikpaurainais burvis ar vaļā muti grozīja kaklu, vērdamies te uz vienu Redžu Ketermolu, te uz otru.

—   Ei… kas te notiek? Ko tas nozīmē?

—   Noslēdziet izeju! NOSLĒDZIET!

No vēl viena lifta bija izsprādzis Jekslijs un skriešus tuvojās pavardiem, kur bija pagaisuši visi vientiešu ģimenēs dzimušie, izņemot Ketermola kundzi. Kolīdz plikpaurainais burvis pacēla zizli, Harijs atvēzēja milzīgo dūri un iezvēla viņam pa žokli tā, ka nabags aizlidoja pa gaisu.

—   Viņš palīdzēja tiem vientiešu salašņām bēgt, Jekslij! — Harijs nokliedzās.

Plikpaurainā burvja biedri cits caur citu sāka skaļi protestēt, un, izmantojot jucekli, Rons pagrāba Ketermola kundzi, ievilka viņu vēl aizvien nenoslēgtajā pavardā un izgaisa. Apmulsušais Jekslijs skatijās te uz Hariju, te uz zemē notriekto burvi, bet īstais Redžs Ketermols tikmēr iekliedzās: — Mana sieva! Kas tur bija kopā ar manu sievu? Kas šeit notiek?

Harijs redzēja, kā pagriežas Jekslija galva — cietsirdīgajos vaibstos sāka ataust atskārta.

—   Ejam! — Harijs uzsauca Hermionei un saķēra viņu aiz rokas. Tad abi kopā ielēca pavardā, bet Jekslija lāsts aizšāvās pāri Harija galvai. Pāris sekundes viņi griezās tumsā un tad izšāvās ārā no poda tualetes kabīnē. Harijs atgrūda vaļā durvis. Pie izlietnēm stāvēja Rons, vēl aizvien cinidamies ar Ketermola kundzi.

—   Redž, es tevi nesaprotu…

—    Laidiet mani, es neesmu jūsu vīrs, jums ir jāsteidzas mājās!

Kabīnē aiz muguras kaut kas nobrīkšķēja. Harijs atskatījās —

tur bija parādījies Jekslijs.

—    ZŪDAM! — Harijs iebļāvās. Sagrābis Hermiones plaukstu un Rona apakšdelmu, viņš sāka griezties uz vietas.

Sabiezēja tumsa, žņaugdama miesu, taču kaut kas nebija, kā nākas… likās, ka Hermiones plauksta pamazām izslīd no Harija tvēriena…

Uz brīdi pazibēja doma, ka atliks nosmakt, viņš nevarēja nedz paelpot, nedz arī kaut ko saskatīt, pasaulē bija tikai Rona apakšdelms un Hermiones pirksti, kas lēnām slīdēja projām…

Un tad viņš ieraudzīja Drumkaktes divpadsmitā numura durvis ar čūskas formas klauvekli, taču, pirms paguva ievilkt elpu, atskanēja kliedziens, un acis iešķilās violets zibsnis. Hermiones plauksta pēkšņi saspieda viņa pirkstus kā skrūvspīlēs, un atkal visu apņēma tumsa.

ČETRPADSMITĀ NODAĻA ZAGLIS

Harijs pavēra acis, un acīs iecirtās žilbiga, zeltaini zaļa gaisma.

Nebija ne mazākās nojausmas, kas lēcies, viņš tikai juta, ka guļ, šķiet, uz lapām un zariem. Ar pūlēm ievilcis gaisu plaušās, kas likās saspiestas plakanas, viņš samirkšķināja acis un saprata, ka zaigojošā vizma ir saules gaisma, kas laužas cauri lapotnei augstu virs galvas. Tad kaut kas sakustējās turpat pie sejas. Harijs uzrausās četrrāpus, iedomājies, ka tūlīt ieraudzīs kādu mazu, niknu zvēriņu, bet uzreiz atjēdzās, ka tā ir tikai Rona pēda. Palūkojies apkārt, Harijs saprata, ka abi guļ uz zemes — mežā, bet nevienu citu nemana.

Vispirms prātā iešāvās doma, ka viņi atrodas Aizliegtajā mežā, un, lai gan viņš labi zināja, cik muļķīgi un bīstami būtu parādīties Cūkkārpas apkārtnē, sirds salēcās cerībā, ka koku aizsegā varēs aizlavīties līdz Hagrida būdai. Taču Rons ievaidējās un, kamēr viņš draugam steidzās klāt, kļuva skaidrs, ka te vis nav nekāds Aizliegtais mežs — koki izskatījās jaunāki, tie auga vairāk atstatus, arī uz zemes kritalu bija mazāk.

četrpadsmitā

Otrpus Rona galvai viņš ieraudzīja Hermioni — ari četrrāpus.

Bet, kolīdz viņš paskatījās uz Ronu, visas citas domas pagaisa kā nebijušas — Ronam kreisais sāns mirka asinīs, un viņa miroņbālā seja krasi izcēlās uz lapām klātās zemes. Daudzsulu mikstūras iedarbība pamazām beidzās — Rons bija kaut kur pa vidu starp Ketermolu un sevi pašu, mati vērtās arvien rudāki un rudāki, bet seja ar katru mirkli bālēja arvien baltāka.

—   Kas ar viņu?

—   Pārrāvies, — Hermione atbildēja, atrotīdama Rona piedurkni vietā, kas izskatījās miklākā un tumšākā.

Harijs, šausmu pārņemts, noskatījās, kā viņa pārplēš Ronam kreklu. Pārraušanās allaž bija šķitusi kaut kas komisks, bet tagad… Pakrūtē kaut kas nejauki noraustījās, kad Hermione atsedza Rona augšdelmu, kur trūka pamatīga miesas gabala — izskatījās kā ar nazi nogriezts.

—   Harij, žigli, pameklē man somiņā pudelīti ar uzrakstu "Diktamnes esence"…

—   Tā… somiņa…

Harijs metās uz vietu, kur bija piezemējusies Hermione, paķēra mazo, pērlēm rotāto somiņu un iegrūda tur roku, kas uzreiz sataustīja veselu gūzmu visādu mantu — tur bija grāmatu ādas muguriņas, vilnas svīteru piedurknes, kurpju papēži…

—   Ātrāk!

Harijs pagrāba no zemes savu zizli un pavērsa to pret maģiskās somiņas dzīlēm.

—   Šurpum diktamni!

No somas izšāvās maza, brūna pudelīte. To paķēris, Harijs steidzās atpakaļ pie Hermiones un Rona. Draugam acis tagad bija pusvirus — starp plakstiņiem vīdēja tikai baltas acu ābolu joslas.

—  Viņš zaudēja samaņu, — Hermione paskaidroja, ari pati nobālusi. Draudzene vairs neizskatījās pēc Mafaldas, tikai matos vietām vēl varēja manīt sirmas šķipsnas. — Atkorķē to, lūdzu, man dreb rokas.

Harijs izvilka korķi, Hermione paņēma pudelīti un uzpilināja trīs mikstūras pilienus uz asiņojošās brūces. Gaisā pacēlās zaļgani dūmi, un, kad tie izgaisa, asiņošana bija rimusies. Tagad brūce izskatijās jau pāris dienu apdzijusi. Vaina bija pārvilkusies ar jaunu ādu.

—   Tā neko, — Harijs noteica.

—  Tas ir vienīgais, ko zinu droši, — Hermione atsaucās, joprojām trīsēdama. — Ir burvestības, kas izārstētu viņu uzreiz, tikai man bail mēģināt, jo varu kļūdīties un nodarit vēl lielāku postu… viņš jau tā zaudējis tik daudz asiņu…

—    Kā viņš savainojās? Klau, un vispār, — Harijs papurināja galvu, cenzdamies apjēgt, kas noticis, — kāpēc mēs esam šeit? Vai tad mēs necēlāmies atpakaļ uz Drūmkakti?

Hermione dziļi ievilka elpu. Izskatījās, ka viņa tūlīt sāks raudāt.

—   Harij, mēs diez vai varēsim tur atgriezties.

—   Ko tu…

—   Kad mēs teleportējāmies projām, Jekslijs paguva mani saķert, un es netiku vaļā, viņš izrādījās par daudz stiprs. Kad nolaidāmies Drūmkaktē, viņš vēl aizvien turējās kā dadzis, un tad — manuprāt, viņš ieraudzīja durvis un nosprieda, ka esam galā, tāpēc atlaidās. Man izdevās izrauties, un tad es pārcēlu mūs visus šurp!

—  Bet kur tad palika viņš? Pagaidi… tu taču negribi teikt, ka viņš tagad ir Drūmkaktes mājā? Viņš taču netiek tur iekšā?

Viņa pamāja, acīs iemirdzējās aizturētās asaras.

—   Harij, man ir aizdomas, ka viņš tiek gan. Es viņu atgrūdu ar pretstumšanas burvestību, bet ļekslijs jau bija nonācis acurauga burvestības lokā. Kopš Dumidora nāves mēs esam slepensargi, tātad es esmu atklājusi viņam noslēpumu, ne?

Izlikties nebija jēgas. Harijs bija pārliecināts, ka Hermionei ir taisnība. Tas bija nopietns trieciens. Ja Jekslijs spēja iekļūt mājā, viņi tur vairs nevar atgriezties. Iespējams, jau tagad viņš ar teleportēšanās palīdzību bija ievedis tur ari citus nāvēžus. Lai ari drūma un nomācoša, šī māja tomēr bija viņu vienīgais drošais patvērums. Tagad, kad Mokšķis jutās daudz laimīgāks un izturējās pret viņiem krietni draudzīgāk, Drūmkaktes divpadsmito numuru pat varēja saukt par mājām. Kad Harijs iedomājās mājas elfu rosāmies ap steiku un nieru sacepumu, ar kuru Harijs, Rons un Hermione nekad nemielosies, sirdī iedzēla nožēla, kam ar ēdmaņu gan nebija nekāda sakara.

—   Harij, piedod, piedod!

—    Liecies taču mierā, tā nav tava vaina! Ja te vispār kāds vainīgs… tikai es pats…

Iegrūdis roku kabatā, Harijs izvilka Trakača aci. Hermione šausmās atsprāga atpakaļ.

—    Ambrāža to bija iestiprinājusi kabinetam durvīs, lai izspiegotu savus darbiniekus. Es nespēju aci tur atstāt… bet tieši tā atklājās, ka ministrijā kāds ielauzies.

Pirms Hermione paguva atbildēt, Rons ievaidējies atvēra acis. No vaiga viņš vēl aizvien bija gluži pelēks, un piere bija pavisam norasojusi.

—   Kā jūties? — Hermione čukstus vaicāja.

—   Draņķīgi, — nogārdza Rons un saviebās, pieskāries savainotajai rokai. — Kur mēs esam?

—    Mežos netālu no vietas, kur toreiz notika kalambola Pasaules kausa izcīņa, — atbildēja Hermione. — Iedomājos nomaļu, tuksnesīgu vietu, un šī bija…

—    …pirmā, kas tev iešāvās prātā, — Harijs pabeidza draudzenes vietā, noskatīdams nepārprotami tuksnesīgo klajumu. Nevilšus atausa atmiņā, kas notika iepriekšējā reizē, kad Hermione aizteleportēja visus uz pirmo vietu, kas iešāvās prātā, un nepagāja ne pāris minūšu, kad nāvēži bija klāt. Vai tā bija lasprātība? Vai Voldemorts un viņa bendesmaisi arī tagad zināja, kurp Hermione viņus aizgādājusi?

—    Kā tu domā, vai mums nederētu kurp nebūt pārcelties? — Rons jautāja Harijam, un bija skaidrs, ka draugam prātā tieši tas pats.

—   Nezinu.

Rons joprojām bija bāls un svīda. Viņš pat nemēģināja celties sēdus — un izskatījās pārāk vārgs, lai būtu uz ko tādu spējīgs. Bija bail viņu pat kustināt.

—   Paliksim tepat — kādu laiciņu, — Harijs izmocīja.

Hermione atvieglota pielēca kājās.

—   Kur tu iesi? — Rons vaicāja.

—    Ja mēs paliekam tepat, der nobruņoties ar aizsargburvestībām, — viņa atbildēja un, pacēlusi zizli, sāka staigāt plašā lokā ap Hariju un Ronu, pa ceļam murminot buramvārdus. Ik pa brīdim Harijs manīja, kā novirmo gaiss, — likās, ka Hermione klajumam pāri uzbūrusi karstuma vilni.

—   Lāstus ardievum… sargum mūžum… vienliesslēpum… klusināmus… Tu varēji izvilkt telti, Harij…

—   Telti?

—   No somiņas!

—   No… jā, protams, — Harijs atsaucās.

Šoreiz viņš pat necentās pārcilāt somiņas saturu, tikai vēlreiz lika lietā pieburšanu. Telts iznira kā audekla, auklu un mietu ņudzeklis. Harijs to pazina — pa daļai kaķu smakas dēļ — te viņi bija nakšņojuši pirms kalambola Pasaules kausa.

—     Man likās, tā pieder tam ministrijas Pērkinsam? — viņš ievaicājās, mudžinādams vaļā telts mietiņu auklas.

—    Viņu, cik zinu, piebeidza lumbago, tad nu telti tā arī nesavāca, — paskaidroja Hermione, patlaban ar zizli izpildīdama sarežģītu astoņsoļu figūru, — un Rona tētis teica, ka varu to aizņemties. Ceļamus! — viņa piebilda, pievērsdama zizli bezveidīgajam audeklam, kas vienā līganā kustībā pacēlās gaisā un tad kā gatava telts nolaidās zemē Harija priekšā. Viņš tikai pārsteigts noskatījās, kā mietiņš izsprūk no pirkstiem un ar klusu būkšķi ietriecas zemē, nostiepdams pēdējo balsta auklu.

—   Naidnieko pasargum, — Hermione ar plašu loku pret debesīm noslēdza buršanos. — Tas ir viss, ko es spēju. Ja kas, vismaz manīsim, kad kāds tuvojas. Es nevaru solīt, ka tas aizkavēs Vol…

—   Neizrunā to vārdu! — Rons iegārdzās.

Harijs un Hermione saskatījās.

—    Piedodiet, — Rons iestenējās un paslējās pussēdus, lai labāk redzētu draugus, — bet tas izklausās pēc tāda kā… pēc tāda kā lāsta vai kaut kā tamlīdzīga. Vai mēs nevaram saukt viņu par Paši-ZinātKo… lūdzu?

—   Dumidors teica, ka bailes no vārda… — Harijs iesāka.

—    Ja nu tev paslīdējis garām, vecīt, Pats-Zini-Kā piesaukšana Dumidoru pie laba gala vis nenoveda, — Rons aizrādīja. — Vienkārši… vienkārši izturies pret Pats-Zini-Ko ar zināmu cieņu, labi?

—   Ar cieņu? — Harijs pārvaicāja, taču Hermione uzmeta viņam brīdinošu skatienu. Acīmredzot viņa negribēja, lai Harijs strīdas ar Ronu, kamēr tas vēl ir pavisam vārgs.

Stiepšus un vilkšus Rons tika iedabūts teltī. Iekšā viss izskatījās tāpat — neliels dzīvoklis ar vannasistabu un mazītiņu virtuvīti. Pagrūdis sāņus vecu atpūtas krēslu, Harijs uzmanīgi noguldīja Ronu uz divstāvu gultas apakšējās lāviņas. Pat šis ļoti īsais pārceļojums bija vērtis Ronu vēl jo bālāku, un, kad draugi bija iekārtojuši ievainoto uz matrača, viņš atkal aizvēra acis un labu brīdi nebilda ne vārda.

—   Es uzliešu tēju, — pūlēdamās atgūt elpu, teica Hermione un, izvilkusi no somiņas dzīlēm tējkannu un krūzes, devās uz virtuvi.

Karstā dzira Harijam noderēja tikpat labi kā ugunsviskijs naktī, kad gāja bojā Trakacis. Likās, tā izsvilina kaut drusciņu baiļu, kas plosījās krūtīs. Pēc pāris minūtēm klusumu pārtrauca Rons.

—   Kur, jūsuprāt, tagad Ketermoli?

—    Ja laimējies, būs izsprukuši, — atbildēja Hermione, sildot rokas pie karstās krūzes. — Ja vien Ketermola kungs būs licis lietā veselo saprātu, ar līdzteleportēšanās palīdzību būs aizgādājis sievu mājās, un pašlaik viņi kopā ar bērniem brauc projām no valsts. Vismaz Harijs viņai izstāstīja, ka vislabāk būtu rīkoties tieši tā.

—   Nolāpīts, es ceru, ka viņi izglābušies, — noteica Rons, atlaizdamies spilvenos. Arī viņam tēja, šķiet, nāca par labu — vaigos bija atgriezies tikko jaušams sārtums. — Man gan nelikās, ka Redžs Ketermols būtu diez ko attapīgs, tā vismaz varēja spriest pēc tā, kā apkārtējie runāja ar mani, kad biju viņa izskatā. Manu dieniņ, es ceru, ka viņiem izdevies… ja tie abi mūsu dēļ nokļūs Azkabanā…

Harijs atskatījās uz Hermioni, un jautājums, kas jau bija uz mēles — sak, vai Ketermola kundze maz varētu teleportēties kopā ar vīru, ja pašai nebija zižļa, — iestrēga rīklē. Hermione Ronu raizējamies par Ketermolu likteni vēroja ar tādu maigumu acīs, ka Harijs jutās gandrīz pieķēris abus skūpstāmies.

—   Tā! Pie tevis? — Harijs uzrunāja meiteni — ari tāpēc, lai atgādinātu par savu klātbūtni.

—   Pie — pie manis? — viņa satrūkusies pārjautāja.

—    Kamdēļ mēs to visu pasākām? Medaljona dēļ! Kur ir medaljons?

—    Dabūjāt? — iekliedzās Rons, sasliedamies spilvenos mazliet augstāk. — Un man neviens neko nesaka! Nolāpīts, varējāt kaut pieminēt!

—    Nu, varbūt manīji, ka mēs glābāmies no nāvēžiem, — Hermione sacīja. — Te būs.

Un, izvilkusi medaljonu no kabatas, viņa pasniedza to Ronam.

Medaljons bija vistas olas lielumā. Ar daudziem sīkiem, zaļiem akmentiņiem inkrustētais izsmalcinātais "S" blāvi laistījās izkliedētajā gaismā, kas iespīdēja cauri telts audekla jumtam.

—    Vai pastāv iespēja, ka to kāds jau iznīcinājis? — Rona balsī pavīdēja cerība. — Nu, kā lai noskaidro, vai tas vēl aizvien ir horkrusts?

—   Manuprāt, ir gan, — Hermione atbildēja, paņemdama medaljonu atpakaļ un to rūpīgi nopētīdama. — Ja tas būtu maģiski iznīcināts, kaut kur vajadzētu būt manāmām bojājumu pazīmēm.

Viņa pasniedza medaljonu Harijam, kas nogrozīja to pirkstos. Priekšmets izskatījās ideāli, kā tikko izgatavots. Viņš atcerējās caurdurtās dienasgrāmatas atliekas un to, kā tika pāršķēlies akmens horkrusta gredzenā, kad Dumidors to iznīcināja.

—    Manuprāt, Mokšķim taisniba, — Harijs noteica. — Nāksies izdibināt, kā atvērt horkrustu, lai varētu to iznīcināt.

Tikai tagad Harijs pa īstam aptvēra, ko viņš tur rokās, kas slēpās aiz šīm mazajām zeltītajām durtiņām. Pat pēc visiem pūliņiem, ko viņi bija ieguldījuši, lai to atrastu, lievaldāmi gribējās aizmest šo medaljonu pa roku galam. Savaldījies viņš mēģināja atknibināt to vaļā ar pirkstiem, tad izmēģināja burvestību, ar ko Hermione atvēra Regulusa guļamistabas durvis. Veltīgi. Viņš atdeva medaljonu Ronam un Hermionei, abi izcīnījās, kā nu prata, taču arī viņiem neizdevās to atvērt.

—    Bet jūti? — paklusām vaicāja Rons, medaljonu cieši sažņaudzis dūrē.

—   Kā tu to domā?

Rons pasniedza horkrustu Harijam. Pēc brītiņa Harijam likās, ka viņš saprot, ko Rons gribējis teikt. Vai tas, ko viņš juta, bija paša asinis, kas pulsēja dzīslās, vai arī kaut kas sitās medaljonā kā mazītiņa metāla sirds?

—   Ko mēs ar to iesāksim? — Hermione vaicāja.

— Glabāsim drošā vietā, līdz noskaidrosim, kā to iznīcināt, — Harijs atbildēja un negribīgi uzkāra ķēdīti kaklā, paslēpdams pašu

medaljonu no skata zem drānām, uz krūtīm, līdzās Hagrida dotajam maisiņam.

—    Manuprāt, mums vajadzētu uz maiņām pastāvēt sardzē, — viņš vērsās pie Hermiones, tad piecēlies izstaipījās. — Un nāksies parūpēties ari par pārtiku. Tu gan paliec tepat, — viņš stingri piebilda, kad Rons mēģināja celties sēdus un tūdaļ metās zaļš no vaiga.

Rūpīgi uzstādījuši teltī uz galda Harija sūdzoskopu, Hermiones iedāvātu uz dzimšanas dienu, Harijs un Hermione dienas atlikušo daļu pavadīja, uz maiņām stāvot sardzē pie telts. Tomēr sūdzoskops klusēja un visu dienu tā ari nepakustējās. Vai nu aizsargburvestību un Hermiones visapkārt izlikto pretvientiešu pesteļu dēļ, vai vienkārši tāpēc, ka cilvēki reti ieklīda šajā pusē, meža nostūrī neviens tā arī neuzradās — paretam tikai kāds putns vai vāvere. Ari vakars neatnesa nekādas pārmaiņas. Desmitos nomainot Hermioni, Harijs iededza savu zizli un pārlaida skatienu tuksnesīgajai apkārtnei — tikai augstu virs galvas lidinājās sikspārņi, brīdi pa brīdim šķērsojot vienīgo zvaigžņoto debesu ielāpu, kas bija redzams no viņu cietokšņa.

Tagad sevi lika manīt izsalkums, mazliet reiba galva. Rēķinādamās, ka vakarā visi atgriezīsies Drūmkaktē, Hermione savā burvju somiņā nebija iekrāvusi neko ēdamu, tāpēc vienigā maltīte bija meža sēnes, ko Hermione bija salasījusi turpat starp tuvējiem kokiem un izsautējusi katliņā.

Norijis pāris kumosu, Rons pastūma savu porciju malā — likās, viņam tūlīt sametīsies nelabi ap dūšu. Harijs savu bļodiņu nomocīja tikai tāpēc, lai neaizskartu Hermiones jūtas.

Klusumā ik pa brīdim kaut kas aizdomīgi iečabējās, it kā lūztu zari zem kājām. Harijs sprieda, ka pie vainas ir drīzāk dzīvnieki, nevis cilvēki, tomēr drošības labad turēja zizli gatavībā. Kuņģī, kas jau tā bija vārīgs pašvakās gumijoto sēņu maltītes dēļ, kņudinājās nemiers.

Dabūjis horkrustu, viņš bija cerējis iejūsmināties, tomēr nekādas pacilātības nebija. Bija tikai bažas, kas mācās virsū, kad tā sēdi un veries tumsā, no kuras zizlis izgaismo tikai sīksīku daļiņu, — kas tagad būs? Likās, viņš traucies uz šo brīdi nedēļas, mēnešus, varbūt pat gadus, bet tagad pēkšņi apstājies, jo ceļa tālāk vienkārši nebija.

Kaut kur pasaulē atradās vēl citi horkrusti, bet Harijam nebija ne jausmas, kur tie varētu būt. Par dažiem viņš nezināja pat to, kas tie tādi. Piedevām trūka pat padoma, kā iznīcināt vienīgo atrasto horkrustu, kas tagad gulēja uz krūtīm, pie kailas ādas. Savādi, ķermeņa siltums to neskāra, medaljons kļāvās pie miesas tik salts, it kā tikko būtu izvilkts no ledaina ūdens. Laiku pa laikam likās — bet varbūt tikai iedoma —, ka līdzās paša sirdij saraustīti pukst vēl otra, pavisam sīciņa.

Tumsā uzmācās vārdos nenosaucamas, nelāgas priekšnojautas. Vispirms viņš mēģināja pretoties, atgaiņāties, taču tās spītīgi atgriezās. Neviens nespēs dzīvot, kamēr dzīvs ir otrs. Rons un Hermione, kas tagad klusi sarunājās teltī viņam aiz muguras, jebkurā brīdī varēja izstāties no spēles, ja gribēja, bet viņam tas bija liegts. Un, tā sēžot un mēģinot tikt galā ar bailēm un nogurumu, Harijam pēkšņi likās, ka horkrusts pie sirds aizskaita laiku, kas viņam atvēlēts… "Muļķīga iedoma," viņš sacīja pats sev, "nedomā tā…"

Rēta atkal iekņudējās. Varbūt dēļ visām tām domām, un viņš centās domāt par ko citu. Par nabaga Mokšķi, kas bija gaidījis pārrodamies viņus, bet sagaidījis Jeksliju. Vai elfs klusēs, vai izstāstīs nāvēdim visu, ko zina? Gribējās ticēt, ka pēdējā mēneša laikā Mokšķis ir mainījies, ka tagad būs uzticams, taču kurš gan varēja zināt, kas

tagad notiks? Ja nu nāvēdis sāk elfu spidzināt? Prātā uzplaiksnīja briesmīgas ainas, un viņš centās ari tās izdzēst, jo šobrīd Mokšķim neko nespēja līdzēt. Viņi ar Hermioni jau bija nolēmuši, ka būtu pārāk bīstami elfu saukt šurp, — ja nu līdzi ierodas kāds no ministrijas? Ja nu arī elfam kāds var iekampties piedurknē, kā Jekslijam tika izdevies aizkulties līdz Drūmkaktei, turoties Hermionei pie rokas?

Rēta atkal svila. Viņš prātoja par visu to, kas palicis nezināms. Vilksonam bija taisnība — par maģiju, ar kādu viņi nekad nebija saskārušies vai pat nespēja iedomāties. Kāpēc Dumidors nebija izskaidrojis ko vairāk? Vai profesoram bija licies, ka vēl būs laiks, ka viņš dzīvos vēl garus gadus, varbūt pat gadsimtus, kā viņa draugs Nikolass Fleimels? Ja tā, Dumidors alojās… Strups parūpējās, lai tā nenotiktu… Strups, snaudošā čūska, kas torņa virsotnē pēkšņi tika iekodusi…

Un Dumidors krita… krita…

—   Dod šurp, Gregorovič!

Harija balss bija spalga, dzidra un salta — un zizlis bija pasliets bālā rokā ar gariem pirkstiem. Vīrs, pret ko zizlis bija pavērsts, karājās gaisā ar galvu uz leju, tomēr ne virvēs. Viņš šūpojās, dīvainu, neredzamu valgu saistīts, pierāvis klāt rokas un kājas, un pārbiedētu seju, kas šūpojās tieši Harija acu priekšā. Seja likās manāmi piesārtusi, jo galvā saplūdušas asinis. Vīram bija pilnīgi balti mati un bieza, kupla bārda, tāpēc viņš atgādināja sasietu Ziemassvētku vecīti.

—   Man nav, man tā vairs nav! Man to nozaga pirms daudziem gadiem!

—    Nemelo lordam Voldemortam, Gregorovič! Viņš zina… viņš visu

zina.

Acu zīlītes pakārtajam bija lielas, bailēs iepletušās. Tad likās, ka tās plešas arvien platākas un platākas, līdz visu aprija melnums…

Un tad Harijs steidzās pa tumšu gaiteni nopakaļus dūšīgajam, mazajam Gregorovičam, kam rokā šūpojās lākturis. Pašā gaiteņa galā Gregorovičs iespruka kādās durvīs, un viņa lākturis izgaismoja, šķiet, darbnīcu — raustigajā gaismas aplī mirdzēja ēveļskaidas un zelts. Bet uz palodzes, nometies tur kā milzīgs putns, sēdēja jauns vīrietis zeltainiem matiem. Harijs ievēroja gandarījumu glītajā sejā, tad iebrucējs raidīja no sava zižļa apstulbināšanas burvestību un atmuguriski izlēca ārā pa logu, smieklos vai aizrīdamies.

Harijs atkal traucās ārā no platajām, tunelim līdzīgajām zīlitēm un ieraudzīja šausmās izķēmoto Gregoroviča seju.

—   Kas bija šis zaglis, Gregorovič? — vaicāja spalgā, saltā balss.

—   Es nezinu, es tā arī neizdibināju, jauns cilvēks… nē… lūdzu… LŪDZU!

Kliedziens skanēja aizvilkdamies, un tad nozibsnīja zaļā gaisma…

—   Harij!

Viņš elsdams atvēra acis. Pierē pukstēja sāpe. Viņš bija zaudējis samaņu un tad atslīdzis pret telts sānu, noslīdējis lejā gar audeklu un saļimis. Viņš pacēla acis uz Hermioni, kuras kuplie mati aizsedza sīko debesu laukumiņu, kas vīdēja starp tumšajiem zariem augstu virs galvas.

—   Sapnis, — viņš noteica, žigli piesliedamies sēdus un par atbildi uz Hermiones iznīcinošo skatienu pūlēdamies rādīt nevainīgu ģīmi. — Piedodiet, laikam piemigu.

—   Es zinu — rēta! Tev sejā viss skaidri nolasāms! Tu atkal ielūkojies Vol…

—   Nepiesauc! — no telts atskanēja Rona dusmīgā balss.

—    Labi jau, — atcirta Hermione. — Pats-Zini-Kā prātā, lai būtu!

—   Es negribēju, lai tā notiek! — Harijs taisnojās. — Tas bija sapnis! Vai tu, Hermione, vari noteikt, ko sapņot un ko nesapņot?

—   Būtu tu iemācījies izmantot slēpprātibu…

Taču Harijs nedomāja ļauties strostēšanai, viņš gribēja izrunāties par to, ko nupat bija redzējis.

—   Viņš, Hermione, atrada Gregoroviču un, manuprāt, arī nogalināja viņu. Taču pirms nonāvēšanas viņš ieskatījās Gregorovičam prātā, un es redzēju…

—   Manuprāt, es labāk pārņemšu sardzi no tevis, ja reiz tu esi tik pārguris, ka miedz ciet, — Hermione dzedri paziņoja.

—   Es nostāvēšu līdz galam!

—   Nē, tu esi pārāk piekusis. Ej un pagūli.

Viņa iecirtīgi notupās uz telts sliekšņa. Dusmīgs, bet negribēdams strīdēties, Harijs iegāja teltī.

Joprojām bāls kā līķis, Rons vērās pretim no apakšējās lāviņas. Harijs ierāpās otrajā stāvā, virs Rona, apgūlās un palūkojās uz tumšajiem audekla griestiem. Pēc pāris mirkļiem Rons ierunājās — tik klusu, lai nedzird Hermione, kas sēdēja, sakņupusi pie ieejas.

—   Ko dara Pats-Zini-Kas?

Harijs piemiedza acis, cenzdamies atsaukt atmiņā katru sīkumu, un tad čukstus sāka stāstīt.

—   Viņš atrada Gregoroviču. Bija savalgojis viņu un spīdzināja.

—   Bet kā tad Gregorovičs savalgots uztaisīs viņam jaunu zizli?

—   Es nezinu… Savādi, vai ne?

Harijs aizvēra acis, lauzīdams galvu par visu redzēto un dzirdēto. Jo vairāk izdevās atcerēties, jo mazāk bija saprotams… Voldemorts ne vārda netika bildis ne par Harija zizli, ne par dvīņu serdēm, ne par jaunu un stiprāku zizli, ko vajadzētu gatavot Gregorovičam, lai tas pieveiktu Harija zizli…

—   Viņam no Gregoroviča kaut kas bija vajadzīgs, — Harijs teica, joprojām cieši aizmiegtām acīm. — Prasīja, lai Gregorovičs atdod, bet Gregorovičs teica, ka viņam tas esot nozagts… un tad… tad…

Harijs atcerējās, kā viņš un Voldemorts, šķiet, bija ieslīdējuši Gregorovičam prātā caur vecā zižļu meistara acim un ielūkojušies viņa atmiņās…

—    Viņš nolasīja Gregoroviča domas, un es redzēju tādu jaunu puisi, kas bija nometies uz palodzes, tas jauneklis raidīja Gregoroviča virzienā lāstu un tad izlēca ārā pa logu. Viņš to nozaga, viņš nozaga to, ko tagad meklē Pats-Zini-Kas. Un es… man viņš šķiet kaut kur redzēts…

Harijs vēlējās, kaut vēlreiz izdotos ielūkoties smejošā jaunekļa sejā. Spriežot pēc Gregoroviča teiktā, zādzība bija notikusi pirms daudziem jo daudziem gadiem. Kāpēc gan jaunais zaglis izskatījās tik redzēts?

Teltī apkārtējā meža trokšņi izklausījās krietni apslāpētāki. Dzirdama bija tikai Rona elpa. Pēc mirkļa Rons iečukstējās: — Vai tu neredzēji, ko zaglis tur rokā?

—   Neredzēju… acīmredzot kaut kas mazs.

—   Harij?

>

Rons sarosījas, un lāviņās koka latojums nočīkstēja.

—   Harij, vai nevarētu būt tā, ka Pats-Zini-Kas meklē vēl kādu priekšmetu, ko varētu pārvērst horkrustā?

—   Es nezinu, — Harijs lēnām noteica. — Iespējams. Bet vai tas nebūtu bistami viņam pašam — izveidot vēl vienu? Vai tad Hermione neteica, ka viņš jau šobrīd savu dvēseli ir sadrumstalojis līdz pēdējam?

—   Jā, bet varbūt viņš pats to neapjauš.

—   Jā… varbūt, — Harijs novilka.

Visu laiku Harijs bija domājis, ka Voldemorts mēģina tikt skaidrībā par dvīņu serdēm, ka tāpēc viņš meklē atbildi pie vecā zižļu meistara… un tomēr, viņš to bija nogalinājis, cik varēja nojaust, par zižļiem vispār nepainteresējies.

Ko īsti Voldemorts meklēja? Kāpēc, pakļāvis burvestību ministriju un burvju pasauli, viņš klīda pa pasauli, dzīdams pēdas priekšmetam, kas reiz bija piederējis Gregorovičam un kritis nezināmam zaglim rokās?

Vēl aizvien acu priekšā vīdēja gaišmatainā burvja jaunekligā seja — jautra un pārgalvīga, uz lūpām viņam rotājās kas lidzīgs Freda un Džordža blēdīgajam uzvaras priekam. Viņš bija aizlaidies n<| palodzes kā putns un noteikti bija kaut kur jau redzēts, tikai Harijs nespēja atminēties — kur…

Ja Gregorovičs bija pagalam, tagad briesmas draudēja līksmajam zaglim, tāpēc Harijs nespēja viņu izmest no prāta. Tad no apakšlāvas atskanēja Rona krācieni, un vēl pēc laiciņa miegā ieslīga ari pats Harijs.

PIECPADSMITA NODAĻA GOBLINA ATRIEBĪBA

Nākamajā dienā agri no paša rīta, kamēr pārējie abi nebija pamodušies, Harijs izslidēja no telts, lai tuvīnajā mežā sameklētu vecāko, mezglaināko un pēc skata izturīgāko koku. Tā pavēnī viņš apraka Trakača Tramdāna aci un iezīmēja vietu, ar zizli ievilkdams koka mizā nelielu krustu. Nekas dižs jau nebija, bet likās, ka Trakacim patiktu labāk, ja acs atdusētos te, nevis paliktu grozāmies Doloresas Ambrāžas durvīs. Tad viņš atgriezās teltī, lai sagaidītu draugus mostamies un tad apspriestu, ko iesākt tālāk.

Harijs un Hermione sprieda, ka nekur nevajadzētu pārāk ilgi uzkavēties, un Kons piekrita, gan ar vienu nosacījumu, — lai nākamā apmetne būtu tur, kur var tikt pie speķamaizes. Tāpēc Hermione salauza visas aizsargburvestības, ko bija izlikusi ap klajumiņu, savukārt Harijs un Rons izdzēsa visas pazīmes un pēdas, kas varētu liecināt, ka te kāds bijis. Tad viņi aizteleportējās uz mazas tirgus pilsētiņas nomali.

Kad viņi bija uzslējuši telti koku pudurīša aizsegā un atjaunojuši visas nepieciešamās aizsargburvestības, Harijs, uzmetis Paslēpni, devās sagādāt pārtiku. Taču tad viss sagāja grīstē. Tikko pilsētā spēris

kāju, Harijs pamira uz vietas — uzbrāzās nedabīgs aukstums, skatu aizklāja migla, debesis ar joni satumsa.

—    Bet tu taču spēj izsaukt lielisku aizstāvi! — iebilda Rons, kad Harijs atgriezās teltī tukšām rokām, aizelsies un spēdams izdvest vienu vienīgu vārdu: — Atprātotāji.

—    Es… neizdevās, — Harijs elsa, piespiedis roku pakrūtei, kur bija iemeties dūrējs. — Tas… neparādījās.

Draugi bija tik uztraukušies un vīlušies, ka Harijam sametās kauns. īsts murgs — atprātotāji pa gabalu iznira no miglas, tad stindzinošs aukstums, kas aizžņaudz rīkli, tāli kliedzieni ausīs un, visbeidzot, apziņa, ka pats nespēs aizstāvēties. Harijam nācās likt lietā visu savu gribasspēku, lai izkustētos no vietas un bēgtu, atstājot bezacu atprātotājus slīdam starp vientiešiem, kas tos, iespējams, nemaz nespēja saskatīt, tomēr noteikti manīja izmisumu, ko tie sēja savā ceļā.

—   Tātad mums joprojām nav ko ēst.

—    Aizveries, Ron, — Hermione noburkšķēja. — Harij, kas notika? Kāpēc, tavuprāt, tu nevarēji izsaukt aizstāvi? Vakar taču tu ar to tiki galā lieliski!

—   Nezinu.

Galīgi pazemots, viņš iezvēlās vienā no vecajiem Pērkinsa atpūtas krēsliem. Sametās bail, ka kaut kas ir mainījies, zudis uz neatgriešanos. Vakardiena likās tik sena pagātne — šodien viņš jutās kā toreiz, trīspadsmit gadu vecumā, kad bija vienīgais, kas Cūkkārpas ekspresī zaudēja samaņu.

Rons iespēra pa krēsla kāju.

—    Ko? — viņš noņurdēja, caur pieri skatīdamies uz Hermioni. — Es esmu badā! Kopš zaudēju pusi asiņu, esmu apēdis tikai pāris suņusēnes!

—   Tad ej un pacīnies ar atprātotājiem, — Harijs aizskarts ieteica.

—    Es tā arī darītu, ja vien man roka nebūtu iekārta kaklā, ja nu gadījumā neesi pamanījis!

—   Ērta atruna.

—   Ko tu ar to gribi…?

—     Protams! — iesaucās Hermione, iebelzdama ar plaukstu sev pa pieri un abus pārsteigtos strīdniekus apklusinādama uz līdzenas vietas. — Harij, iedod man medaljonu! Dod, dod šurp, — viņa nepacietīgi skubināja, uzsizdama pāris knipju, jo Harijs vilcinājās, — horkrusts, Harij, tas vēl aizvien ir tev ap kaklu!

Viņa pastiepa plaukstas, un Harijs pārvilka zelta ķēdīti pāri galvai. Brīdi, kad medaljons atrāvās no miesas, viņš sajutās savādi brīvs un atvieglots. To, ka bijis saltiem sviedriem klāts un pakrūtē spiedies itin kā akmens, viņš saprata tikai tad, kad abas šīs sajūtas pagaisa.

—   Ir labāk? — Hermione jautāja.

—  Jā, krietni labāk!

—    Harij, — notupusies viņam priekšā, Hermione vaicāja balsī, kādā cilvēks mēdz vērsties pie smagi slima tuvinieka, — kā tev liekas, tu taču neesi apsēsts, ko?

—   Ko? Nē! — viņš aizstāvoties sacija. — Es atceros visu, ko esam darījuši, kopš to nēsāju. Es taču nezinātu, ko daru, ja būtu apsēsts, ko? Džinnija man stāstīja, ka reizēm neko nav varējusi atcerēties.

—    Hmm, — novilka Hermione, nopētīdama smago medaljonu. — Varbūt nevajag to nēsāt. Vienkārši noliekam to kaut kur telti.

—    Mēs nevaram hokrustu vienkārši nolikt kaut kur, — Harijs strikti noteica. — Ja nu pazūd, ja kāds nozog…

—    Labi jau, labi, — Hermione piekāpās, uzkārdama medaljonu sev kaklā un paslēpdama zem blūzes. — Bet tad vismaz nēsāsim to pēc kārtas, lai nevienam neiznāk to paturēt par daudz ilgi.

—   Lieliski, — Rons aizkaitināts novilka, — un tagad, kad esam tikuši galā ar šo jautājumu, vai mēs, lūdzu, varētu sagādāt kaut ko ēdamu?

—    Labi, tikai dosimies pēc ēdiena kur citur, — ierosināja Hermione, iesāņus pašķielējusi uz Hariju. — Nebūtu īsti prātīgi kavēties šeit, ja reiz apkārtnē klīst atprātotāji.

Beigu beigās viņi iekārtojās uz nakti vientuļas fermas nomaļa lauka malā. Fermā izdevās tikt pie olām un maizes.

—   Tā taču nav zagšana? — uztraukti apvaicājās Hermione, kamēr viņi pilnām mutēm tiesāja ar olu kulteni apkrautas grauzdētas maizes šķēles. — Nu, ja es atstāju naudu pie vistu būra?

Rons novaikstījās un, vaigus piebāzis, attrauca: — E-mione, ū pa-audz utaucies. Mie-u!

Un tiešām, oma krietni uzlabojās, kad visi bija labi paēduši. Strids par atprātotājiem tovakar ātri piemirsās, visi izsmējās, un Harijs jutās līksms, pat cerību pilns, kad pirmais no trim sēdās nakts sardzē pie telts.

Tā viņi pirmoreiz atskārta, ka pilns vēders nozīmē labu omu, bet tukšs — kašķi un pūcēšanos. Hariju gan tas īpaši nepārsteidza, jo pie Dērslijiem jau bija nācies pārciest salkuma brīžus. Arī Hermione vakaros, kad izdevās sarūpēt vienīgi ogas vai apkaltušus sausiņus, turējās diezgan labi, vienīgi pacietības viņai bija nedaudz mazāk un klusēja viņa mazliet nīgrāk. Toties Ronu, kas ik dienu bija radis iebaudīt trīs sātīgas maltītes, allaž vai nu mammas, vai Cūkkārpas mājas elfu sarūpētas, izsalkums darīja neiecietīgu un viegli aizkaitināmu. Un reizēs, kad gavēnis vēl sakrita ar viņa kārtu nēsāt horkrustu, Rons kļuva vienkārši nepanesams.

—   Un ko nu? — viņš atkal un atkal skandināja. Likās, ka savu domu viņam vairs nav, ka viņš vienmēr sagaida risinājumu no Harija un Hermiones, kamēr pats sēž un burkšķ par knapo ēdmaņu. Tikmēr Harijs un Hermione neaugligi aizvadīja stundu stundas, mēģinādami izlemt, kur meklēt pārējos horkrustus vai kā iznīcināt to, kas jau sadabūts. Abu sarunas arvien biežāk sāka atkārtoties, jo jaunas informācijas trūka.

Tā kā Dumidors reiz Harijam bija minējis, ka Voldemorts, jādomā, paslēpis horkrustus vietās, kas pašam bijušas svarīgas, viņi kā vienmuļā lūgšanā atkal un atkal piesauca visas vietas, kur Voldemorts it kā bija dzīvojis vai uzturējies. Bāreņu patversme, kur viņš bija dzimis un uzaudzis, Cūkkārpa, kur mācījies, "Bordžins un Bērks", kur strādājis pēc skolas beigšanas, tad Albānija, kur aizvadījis izsūtījuma gadus. Viņu sarunas vienādiņ vērpās ap šīm vietām.

—  Jā, laižam uz Albāniju. Droši, ka visu valsti izķemmēsim vienā vakarā, — Rons sarkastiski ņurdēja.

—   Tur nekā nebūs. Viņš jau bija izgatavojis piecus horkrustus, pirms devās trimdā, un Dumidors bija pārliecināts, ka sestais horkrusts ir čūska, — Hermione sprieda. — Mēs zinām, ka čūska nav Albānijā, tā parasti ir kopā ar Vol…

—   Vai es neteicu, lai nesaucat viņu vārdā?

—    Labi! Čūska parasti ir kopā ar Pats-Zini-Ko — tagad esi laimīgs?

—   Ne īpaši.

—   Tāpat es nedomāju, ka viņš kaut ko slēptu pie "Bordžina un Bērka", — jau kuro reizi atkārtoja Harijs — tagad vienkārši tādēļ, lai pārtrauktu nepatīkamo pauzi. — Bordžins un Bērks bija lieliski tumšo priekšmetu pazinēji, viņi horkrustu uzreiz būtu pamanijuši.

Rons izteiksmīgi nožāvājās. Apvaldīdams spēcīgu vēlēšanos iemest viņam pa galvu ar kaut ko smagu, Harijs turpināja: — Bet es joprojām domāju, ka viņš kaut ko varētu būt paslēpis Cūkkārpā.

Hermione nopūtās.

—   Bet tad taču Dumidors to būtu atradis, Harij!

Harijs atkārtoja apsvērumu, ko jau bija izmantojis, lai balstītu šo teoriju.

—   To man teica Dumidors pats personīgi — viņš nekad neesot uzskatījis, ka zina visus Cūkkārpas noslēpumus. Es jums saku, ja ir kāda vieta, kur Vol…

—   Ai, ai, ai!

—     PAŠI-ZINĀT-KAS, lai būtu! — Harijs iekliedzās, zaudējis savaldīšanos. — Ja ir kaut viena vieta, kas Paši-Zināt-Kam ir tiešām nozīmīga, tā ir Cūkkārpa!

—   O, liecies mierā, — izsmējīgi novilka Rons. — Viņa skola?

—   Jā, skola! Tās bija viņa pirmās īstās mājas, vieta, kur viņš bija īpašs, tā viņam nozīmēja itin visu. Un pat pēc tam…

—     Paga, paga, tu tagad runā par Pats-Zini-Ko? Vai par sevi pašu? — apvaicājās Rons. Viņš raustīja kaklā pakārtā horkrusta ķēdīti — Hariju pēkšņi pārņēma vēlme sagrābt važiņu un aizžņaugt Ronam rīkli.

—   Tu teici, ka Pats-Zini-Kas pēc skolas esot lūdzies pie Dumidora darbā, — Hermione teica.

—   Tas tiesa, — Harijs atbildēja.

—     Un Dumidors uzskatīja, ka Pats-Zini-Kas vēlas atgriezties tikai tādēļ, lai atrastu vēl kaut ko, iespējams, kādu vienam no skolas dibinātājiem piederējušu priekšmetu, lai pārvērstu to vēl vienā horkrustā?

—   Jā, — Harijs noteica.

—    Bet darbu skolā viņš nedabūja, vai ne? — Hermione turpināja. — Tātad viņam nebija iespējas atrast vēl kādu vienam no skolas dibinātājiem piederējušu priekšmetu un paslēpt to skolā!

—     Labi, lai būtu, — Harijs padevās. — Cūkkārpu izslēdzam.

Ņemot vērā, ka citu pavedienu nebija, draugi devās uz Londonu

un, saspiedušies zem Paslēpņa, mēģināja atrast bāreņu patversmi, kurā Voldemorts uzauga. Hermione ielavījās kādā bibliotēkā un tur atklāja, ka vecā ēka nojaukta jau pirms daudziem gadiem. Viņi devās uz norādīto vietu, lai ieraudzītu tur slejamies augstu biroju debesskrāpi.

—    Varētu mēģināt atrakt vecos pamatus, — Hermione ne visai pārliecinoši ieteica.

—    Te viņš horkrustu nebūtu slēpis, — Harijs papurināja galvu. Par to viņš bija pārliecināts no sākta gala — bāreņu patversme bija vieta, no kuras Voldemorts bija cieši nolēmis izkļūt; viņš te nemūžam neslēptu daļu savas dvēseles. Dumidors bija atklājis, ka Voldemorts savām slēptuvēm vienmēr piemeklē kaut ko grandiozu vai mistisku. Šis drūmais, pelēkais Londonas nostūris ne tuvu nelīdzinājās nedz Cūkkārpai, nedz ministrijai, nedz, teiksim, tādai ēkai kā Gringotu burvju banka ar tās zelta durvīm un marmora grīdām.

Ar visu to, neko jaunu izgudrot nespēdami, viņi turpināja pārvietoties pa Anglijas laukiem, ik vakaru sliedami telti cituviet — drošības dēļ. Ik rītu viņi pārliecinājās, ka nodzēsuši visas uzturēšanās pēdas, tad devās tālāk, lai atrastu nākamo vientuļo un nomaļo vietu. Ar teleportācijas palīdzību viņi nonāca citos mežos, ēnainās klinšu aizās, violetos tīreļos, irbuleņu klātās piekalnēs un reiz pat grūti pamanāmā alā ar oļiem klātu grīdu. Aptuveni reizi divpadsmit stundās viņi nodeva horkrustu cits citam, gluži kā spēlējot kādu perversu, lēnu "akmentiņ, lec laukā" spēli, kur akmentiņš tika gaidīts ar nelāgu priekšnojautu, jo nozimēja divpadsmit stundas milstošu baiļu un nemiera.

Rēta Harijam ik pa brīdim iesmeldzās. Viņš ievēroja, ka biežāk tas gadās tad, kad kaklā horkrusts. Reizēm viņš nespēja valdīties — tik ļoti sāpēja.

—   Kas bija? Ko tu redzēji? — uzplijās Rons ikreiz, kad Harijs saviebās.

—  Seju, — Harijs katru reizi nomurmināja. — To pašu seju. Zagli, kas aptīrīja Gregoroviču.

Un tad Rons novērsās, nemaz nemēģinādams slēpt vilšanos. Harijs zināja, ka Rons vēlas dzirdēt kādus jaunumus par savu ģimeni vai pārējiem Fēniksa ordeņa locekļiem, taču viņš, Harijs, nebija nekāda televīzijas antena. Viņš spēja saskatīt tikai to, ko attiecīgajā brīdi domāja Voldemorts, nevis pieslēgties tam, kas pašam ienāca prātā. Acīmredzot Voldemorts atkal un atkal domās atgriezās pie nepazīstamā jaunekļa ar līksmo seju, par kura vārdu un atrašanās vietu, Harijs bija pārliecināts, Voldemortam nebija ne mazākās jausmas — tāpat kā Harijam. Rēta nemitējās smelgt, un jautrais, gaišmatainais puisis turpināja rādīties acu priekšā, tāpēc viņš pamazām iemanījās neizrādīt ne mazākās sāpju vai nepatikas pazīmes, jo abi pārējie katru zagļa pieminēšanu uztvēra klaji neiecietīgi. Un grūti bija ko pārmest, jo arī tie abi gaidīt gaidīja beidzot parādāmies kādu norādi uz horkrustiem.

Dienas pārtapa nedēļās, un Harijam radās aizdomas, ka Rons un Hermione apspriežas divi vien — un viņu aprunā. Vairākkārt abi aprāvās pusvārdā, Harijam ienākot teltī, un divas reizes viņš nejauši uzgāja abus, pagājušus gabaliņu nostāk no telts un galvas sabāzušus kopā, ātri sarunājamies. Abas reizes, pamanījuši Hariju tuvojamies, viņi uzreiz apklusa un steigšus izlikās lasām malku vai smeļam ūdeni.

Harijs sāka prātot, vai tikai draugi nav piekrituši doties šajā ceļojumā, kas šobrīd atgādināja bezjēdzīgu maldīšanos, domājot, ka ir kāds slepens plāns, par kuru viņi abi uzzinās laika gaitā. Rons nemaz nemēģināja slēpt savu nelāgo garastāvokli, un Harijs sāka bities, ka arī Hermione ir vīlusies viņā kā barvedī. Izmisis viņš pūlējās domāt par pārējo horkrustu atrašanās vietu, taču prātā atkal un atkal nāca tikai Cūkkārpa, bet, tā kā abi pārējie to neuzskatīja par ticamu slēptuvi, Harijs skolu vairs nepieminēja.

Kamēr viņi klīda pa laukiem, pienāca rudens — tagad viņi slēja telti uz bieziem kritušo lapu paklājiem. Atprātotāju miglai piepulcējās pašas dabas radītā; vējš un lietus sagādāja papildu raizes. Sēnes gan Hermione bija iepazinusi jau gluži labi, tomēr tas īsti nekompensēja ilgstošo atšķirtību, vienmuļību un pilnīgo neziņu par to, kā risinās karš pret Voldemortu.

—    Mana mamma, — kādu vakaru, kad viņi sēdēja upes krastā kaut kur Velsā, ieminējās Rons, — prot uzburt visu ko garšīgu no zila gaisa.

Viņš pikti stumdīja pa šķīvi apsvilušus, pelēcīgus zivs gabaliņus. Harijs automātiski paskatījās uz Rona kaklu un — skaidra lieta! — ieraudzīja tur vizam horkrusta zelta ķēdīti. Viņš norija gandrīz pasprukušo, Ronam domāto lamuvārdu, zinādams, ka draugam oma mazliet uzlabosies, kad pienāks laiks noņemt medaljonu.

—   Tava mamma nevar uzburt ēdienu no zila gaisa, — Hermione atgādināja. — To nespēj neviens. Ēdiens ir pirmais no pieciem pamatizņēmumiem Širmja elementu pārvērtības lik…

—   Klau, esi tik laba, runā angliski, jā? — Rons noņurdēja, izķeksēdams asaku no zobu starpas.

—    Nav iespējams uzburt labu ēdienu no nekā! Var pieburt, ja zini, kur tas atrodas, var pārvērst, var pavairot to, kas jau ir…

—   …šito gan nevairo, garšo pretīgi, — Rons novilka.

—   Harijs noķēra zivis, un es darīju visu, ko spēju, lai tās sagatavotu! Esmu pamanījusi, ka, galu galā, par ēdienu vienmēr ir jādomā man. Laikam tāpēc, ka es esmu meitene!

—  Nekā — tāpēc, ka tu esot tā prasmīgākā būrēja! — Rons atcirta.

Hermione pielēca kājās, un ceptās līdakas gabaliņi no alvas

šķīvja noslīdēja uz grīdas.

—   Tad rīt tu, Ron, pats vari būt par ķēkšu, tu vari pats meklēt, ko likt uz pannas, un tad mēģināt to visu pārvērst kaut cik jēdzīgā maltītē, bet es tikmēr sēdēšu maliņā, šķobīšos un vaidēšu, — tad redzēsim, kā tu…

—    Klusu! — iesaucās Harijs, pielēkdams kājās un pacirzdams gaisā rokas. — Tūlīt apklusti!

Hermione pārskaitās.

—   Kā gan tu vari nostāties viņa pusē, viņš nekad neko…

—   Hermione, vai tu vari apklust? Ļauj paklausīties!

Viņš cieši ieklausījās, vēl aizvien pacēlis rokas, lūgdams draugus ciest klusu. Tad, cauri tumšās upes šalkoņai, atkal atskanēja balsis. Viņš atskatījās uz sūdzoskopu. Tas nekustējās.

—   Klusināmus tu mums pāri uzbūri, jā? — Harijs čukstus pavaicāja Hermionei.

—    Visas ierastās, — viņa čukstus atbildēja, — klusināmus, viendešu atbaidīšanas un nošķituma burvestības, visas. Lai kas tie tādi, viņiem nevajadzētu mūs ne dzirdēt, ne redzēt.

Smagi soļi, slīdēja kājas, bira akmeņi, lūza zari — viss liecināja, ka vairāki cilvēki kāpj lejup pa stāvo, kokiem apaugušo nogāzi, kas veda līdz šaurajai krastmalai, kur bija uzslieta trijotnes telts. Viņi izvilka zižļus un gaidīja, kas būs. Aizsargburvestibām vajadzēja būt gana drošām, lai gandrīz piķa melnā tumsā pasargātu no vientiešu un parastu raganu un burvju acīm. Ja nācēji bija nāvēži, iespējams, aizsargburvestibām pirmoreiz bija lemts stāties pretim tumšajām zintim.

Nācējiem tuvojoties, klaigas kļuva skaļākas, bet vārdus izšķirt tik un tā nebija iespējams. Harijs lēsa, ka runātāji atrodas nepilnu divdesmit pēdu attālumā, taču krāčainā upe neko neļāva saklausīt. Hermione paķēra savu pērlīšu somiņu un sāka tur rakāties. Pēc mirkļa viņa izvilka trīs garausis un pasvieda pa vienai Harijam un Konam. Tie abi steigšus iebāza miesas krāsas stīgas galu ausī, bet otru izritināja ārā pa telts durvīm.

Necik ilgi, Harijs sadzirdēja gurdu vīrieša balsi.

—    Te vajadzētu būt kādam lasim — vai varbūt vēl ir par agru? Šurpum lasi!

Atskanēja vairāki skaidri saklausāmi plunkšķi, un tūdaļ zivs sitās rokās. Kāds atzinīgi nokrekšķējās. Harijs iespieda garausi dziļāk pie bungādiņas — cauri upes šalkām viņš sadzirdēja vēl vairākas balsis, tikai tā nebija nedz angļu, nedz jelkad dzirdēta cilvēku mēle. Valoda bija raupja, nemelodiska, guldzošu rīkles skaņu virknējums, un sarunājās divi — viens mazliet dobjāk un gausāk.

Cauri audeklam teltī iespiedās ugunskura liesmu atblāzma, ik pa brīdim pazibēja ēnas. Nāsīs iesitās cepta laša kārdinošā smarža. Tad pret šķīvjiem nošķindēja galdarīki, un atkal ierunājās tas pirmais.

—   Lūdzu, Grābuk, Gornuk.

"Goblini!" Hermione mēmi nokustināja lūpas, un Harijs pamāja ar galvu.

—   Paldies, — goblini vienā balsī pateicās — turklāt angliski.

—   Tad ari jūs trīs bēguļojat? Cik ilgi? — ievaicājās nedzirdēta, samtaina un patīkama balss. Tā Harijam likās pazīstama — gara acu priekšā uznira smaidīgs apaļvēderis.

—  Sešas nedēļas… septiņas… esmu piemirsis, — atsaucās gurdais. — Grābuku satiku drīz vien, un, necik ilgi, mums piebiedrojās arī Gornuks. Pulciņā tomēr labāk. — Saruna uz bridi pārtrūka, varēja dzirdēt vien nažus sitamies pret šķivjiem un to, kā ēdēji cilā alvas krūzes. — Kāpēc tad tu devies bēgļu gaitās, Ted? — turpināja piekusušais.

—   Zināju, ka viņi man uz pēdām, — atbildēja Teds ar samtaino balsi, un tad Harijs pēkšņi atcerējās — tas bija Tonksas tēvs. — Pagājušajā nedēļā dzirdēju runas, ka tepat uzradušies nāvēži, un nolēmu laisties lapās. Principa pēc atteicos reģistrēties kā vientiešu pēctecis, tāpēc zināju, ka man agri vai vēlu nāksies doties projām. Sievai nekas — viņa man tīru asiņu. Un tad es satiku Dinu, laikam pāris dienu atpakaļ, ko, dēls?

—   Jā, — atsaucās vēl viens. Harijs, Rons un Hermione saskatījās — klusiņām, bet iepriecināti, — viņi pazina šo balsi, tas bija Dīns Tomass, grifidors no viņu klases.

—   Vientiešu pēctecis? — ievaicājās pirmais vīrs.

—   īsti nezinu, — atbildēja Dīns. — Tētis aiztinās, kad vēl biju pavisam mazs. Bet ej nu pierādi, ka viņš ir burvis.

Uz brīdi atkal iestājās klusums; varēja saklausīt tikai šmakstinašanu. Tad atkal ierunājās Teds.

—  Jāsaka, Dērk, esmu pārsteigts, ka saskrējāmies. Patīkami pārsteigts, tomēr pārsteigts. Klīda runas, ka tu esot nokampts.

—   Biju ari, — apliecināja Dērks. — Bet ceļā uz Azkabanu man izdevās izbēgt, apstulboju Dolišu un nočiepu šim slotu. Nemaz nebija tik grūti. Diez vai viņš šobrīd ir īsti pie sajēgas. Rādās, nomulsināts. Ja tā, es labprāt paspiestu roku raganai vai burvim, kas par to parūpējušies, — iespējams, tāpēc esmu dzīvajos.

Atkal iestājās pauze. Bija dzirdams, kā sprēgā ugunskurs un līdzās čalo upe. Tad Teds teica: — Un kā tad jūs abi te gadījāties? Man, nu, bija prātā, ka goblini vairāk atbalsta Paši-Zināt-Ko?

—   Maldi, maldi, — atsaucās goblins ar smalkāko balsi. — Mēs turamies nomaļus. Tas ir burvju karš.

—   Tad kāpēc jūs bēguļojat?

—   Lēsu, ka tā būs prātīgāk, — atbildēja goblins ar rešņāko balsi.

—   Kad atteicos pildīt rīkojumu, kas man likās nepieņemams, sapratu, ka manas personas drošība ir apdraudēta.

—   Ko tad jums vajadzēja darīt? — vaicāja Teds.

—   To, kas nav savienojams ar manas rases pašcieņu, — atteica goblins, tad skarbi un pavisam zvērīgi piebilda: — Es neesmu nekāds mājas elfs.

—   Un kas notika ar jums, Grābuk?

—     Kaut kas līdzīgs, — atsaucās goblins ar smalkāko balsi.

—    Gringoti izslīdējuši mums no rokām. Es neatzīstu burvju virsvaldonību.

Tad viņš kaut ko klusi nomurmināja goblomēlē, un Gornuks iesmējās.

—   Joks? — jautāja Dīns.

—    Viņš teica, — atbildēja Dērks, — ka arī burvji šo to neatzīst.

Iestājās klusums.

—   Nesapratu, — atzinās Dīns.

—   Pirms devos projām, es viņiem drusku ieriebu, — Grābuks noteica angliski.

—   Lāga vīrs… vai jāsaka, goblins, — Teds steidzīgi izlaboja. — Vai tikai neieslēdzi kādu nāvēdi vienā no senlaiku bruņukambariem?

—    Ja tā, zobens viņam laukā tikt vis nelīdzētu, — atbildēja Grābuks. Gornuks atkal iesmējās, un pat Dērks čērkstoši noirdzās.

—   Mēs ar Dīnu kaut ko laikam tomēr nesaprotam, — Teds novilka.

—   Tāpat kā Severuss Strups, kaut pašam par to ne jausmas, — iesaucās Grābuks, un abi goblini sāka neganti zviegt.

Teltī Harijs no satraukuma tik tikko vilka elpu — viņi ar Hermioni saskatījās, ausis saspicējuši.

—   Vai tad neesi dzirdējis, Ted? — vaicāja Dērks. — Par Cūkkārpas bērneļiem, kas raudzījuši izzagt Grifidora zobenu no Strupa kabineta?

Harijam cauri izšāvās it kā elektriskā strāva, sadrebinot ik nervu, kaut arī pats viņš pat nepakustējās.

—   Nav nācis ausīs, — Teds atzina. — "Pareģī" bija, vai?

—   Sagribēji, — nosmējās Dērks. — Man to izstāstīja Grābuks, pats bija dzirdējis no Bila Vīzlija, kas bankā. Starp tiem zobena čiepējiem bijusi Bila jaunākā māsa.

Harijs pameta skatienu uz Hermioni un Ronu — abi turējās pie garausim kā pie glābšanas virvēm.

—   Iekļuvuši Strupa kabinetā, sasituši stikla skapi, kur viņš acīmredzot glabājis zobenu. Strups pieķēris, kad viņi slepus mēģinājuši nonest zobenu lejup pa kāpnēm.

—   Lai Dievs viņiem stāv klāt, — sacija Teds. — Ko gan šie iedomājušies — ka spēs ar zobenu stāties pretim Paši-Zināt-Kam? Vai varbūt gāzt Strupu?

—   Lai nu kas bērniem bijis padomā, Strups izlēmis, ka kabinetā zobenu glabāt nevar, — turpināja Dērks. — Pāris dienu vēlāk — laikam saņēmis ziņu no Paši-Zināt-Kā, viņš nosūtīja zobenu uz Londonu, lai noglabātu to pie Gringotiem.

Goblini atkal ļāva vaļu smiekliem.

—   Tik un tā nesaprotu, par ko te jāsmejas, — Teds sacija.

—   Viltojums, — Grābuks izdvesa.

—   Grifidora zobens!

—   Jā, jā. Pakaļdarinājums — tiesa, teicams pakaļdarinājums —, bet šo zobenu ir darinājis burvis. īsto pirms daudziem gadsimtiem izkaluši goblini — un ar to var mēroties tikai goblinu bruņas un ieroči. Lai kur būtu Grifidora zobens, Gringotu bankas kambaros tāda nav.

—    Skaidrs, — noteica Teds. — Un, cik noprotu, nāvēži par to dzīvo neziņā?

—    Kamdēļ gan lieki uzbāzties? — Grābuks pašapmierināti novilka, un tagad Gornuka un Dērka smiekliem piebalsoja ari Teds un Dīns.

Harijs teltī aizmiedza acis, karsti vēlēdamies, lai kāds no runātājiem uzdotu jautājumu, uz kuru atbildi viņš alka dzirdēt vairāk par visu pasaulē. Un pēc minūtes, kas likās izstiepusies vismaz desmitreiz garāka, Dīns uzklausīja viņa mēmo lūgšanu; tiesa, Harijs sajuta ari dzēlienu sirdī, kad atcerējās, ka arī Dīns reiz bija draudzējies ar Džinniju.

—    Kas notika ar Džinniju un pārējiem? Nu, tiem, kas mēģināja nozagt zobenu?

—     O, viņi tika sodīti, turklāt nežēlīgi, — vienaldzīgi izmeta Grābuks.

—   Bet visi taču dzīvi un veseli? — Teds strauji noprasīja. — Nu, Vīzliju bērni tomēr jau gana cietuši, vai ne?

—   Cik zinu, nekā nopietna, — atbildēja Grābuks.

—   To laimi! — Teds atviegloti izsaucās. — Ņemot vērā Strupa slikto slavu, laikam jāpriecājas, ka nav nomaitāti.

—    Tad tu, Ted, tici tam stāstam? — jautāja Dērks. — Proti, ka Dumidoru nonāvēja tieši Strups?

—   Protams, ka ticu, — Teds atteica. — Tu taču nemēģināsi man iestāstit, ka tur savu roku pielicis Poters?

—   Grūti saprast, kam tagad ticēt, — nomurmināja Dērks.

—   Es pazīstu Hariju Poteru, — ieminējās Dīns. — Un, manuprāt, viņš ir īstais — Izredzētais, vai kā nu jums tur gribas viņu dēvēt.

—   Jā, dēls, daudzi tam gribētu ticēt, — Dērks sacīja, — mani ieskaitot. Bet kur gan viņš ir? Aizlaidies — tā rādās. Redz, ja viņš zinātu ko tādu, ko mēs nezinām, vai būtu uzņēmies ko īpašu, viņš tagad nevis slapstitos, bet cīnītos, sauktu kopā visus, kas gatavi pretoties. Un, zini, ja palasa "Pareģi"…

—    "Pareģi"? — izsmejoši pārvaicāja Teds. — Tad tu esi pelnījis melus, ja reiz vēl aizvien lasi to lapeli, Dērk. Gribi faktus — ieskaties "Varkšķī".

Pēkšņi sarunu pārtrauca īsts kāsa un krekšķu izvirdums, ko pavadīja ducīgu sitienu troksnis — izklausījās, it kā Dērks būtu aizrijies ar asaku. Visbeidzot viņš izgrūda: — "Varkšķī"? Mīlabu Ksena aptaurētajā savārstījumā?

—    Tagad ir jau daudz sakarīgāks, — Teds iebilda. — Tur der iemest aci. Ksens drukā to, ko "Pareģis" izliekas nezinām, turklāt beidzamajā numurā ņurcragu šņākakši nebija pieminēti ne reizi. Tiesa, nav zināms, cik ilgi kaut kas tāds tiks pieciests. Taču katra numura pirmajā lappusē Ksens atkal un atkal atgādina — ikvienam burvim, kas ir pret Pats-Zini-Ko, jāpalīdz Harijam Poteram, lai tur vai kas.

—   Grūti palīdzēt tādam, kas nozudis no zemes virsas, — Dērks sacīja.

—    Klausies, jau tas vien, ka viņi Poteru vēl aizvien nav spējuši notvert, ir milzīgs sasniegums, — atgādināja Teds. — Es labprāt uzklausītu viņa padomu. Un mēs jau arī nodarbojamies ar to pašu — cenšamies palikt uz brīvām kājām, ne?

—   Jā, šajā ziņā tev taisnība, — Dērks izvēla pār lūpām. — Ņemot vērā, ka viņu medī visa ministrija ar visu to spiegu baru, es domāju, ka Poteru sen jau būs noķēruši. Lai gan — ko var zināt, varbūt viņš sen jau nokampts un slepus nomaitāts?

—   Ak, Dērk, tā gan nerunā, — nomurmināja Teds.

Iestājās pailgs klusums, klinkstēja tikai naži un dakšiņas. Kad vakariņotāji atkal ierunājās, viņi ņēmās apspriest, kur labāk laisties uz guļu, — tepat, upes krastā, vai ari augstāk, kokiem apaugušajā nogāzē. Nolēmuši, ka koku aizsegā būs drošāk, viņi apdzēsa ugunskuru un sāka rāpties augšup, piekalnē. Balsis drīz vien noklusa tālumā.

Harijs, Rons un Hermione satina garausis. Harijs, kam ar katru noklausīto vārdu bija arvien grūtāk novaldīt mēli aiz zobiem, tagad jaudāja izgrūst tikai divus vārdus: — Džinnija… zobens…

—   Zinu! — Hermione atsaucās.

Viņa metās pie savas mazītiņas, pērlēm rotātās somiņas, šoreiz iebāžot tur roku vai līdz padusei.

—   Te… nu… būs… — viņa izgrūda caur sakostiem zobiem, vilkdama ārā kaut ko no somiņas dzīju dzilēm. Laukā pabāzās grezna gleznas rāmja mala. Harijs metās palīgā. Kad Fineasa Nigella tukšā ģīmetne bija izcelta no Hermiones somiņas, viņa pavērsa pret to zizli, jebkurā mirklī gatava raidīt pret gleznu kādu burvestību.

—     Ja kāds Dumidora kabinetā nomainījis īsto zobenu pret pakaļdarinājumu, — viņa aizelsusies bilda, pieslejot gleznu pie telts sienas, — Fineasam Nigellam vajadzēja to redzēt, viņš taču karājas tieši blakus skapim!

—   Ja vien nebija aizmidzis, — ieminējās Harijs, bet tik un tā aizturēja elpu, kad Hermione, pavērsusi zizli pret gleznas centru, notupās līdzās tukšajam audeklam un nokremšļojusies ierunājās: — Ēē… Fineas? Fineas Nigell?

Veltīgi.

—    Fineas Nigell? — Hermione atkārtoja vēlreiz. — Profesor Blek? Vai mēs varētu aprunāties ar jums? Lūdzu?

—   "Lūdzu" vienmēr izrādās palīdzīgs, — atskanēja salta, izsmējīga balss, un portretā ieslīdēja Fineass Nigells. Hermione uzreiz iesaucās: — Aklumāto!

Fineasa Nigella gudrās, tumšās acis tūdaļ aizklāja melns apsējs, un viņš, ar pieri ieskrējis rāmī, sāpēs iekliedzās.

—   Ko… kā nav kauna… ko jūs…?

—    Man ļoti žēl, profesor Blek, — Hermione atvainojās, — bet citādi nevar!

—    Tūlīt novāciet to pretīgo apliekamo! Es teicu, novāciet! Jūs sapostāt izcilu mākslas darbu! Kur es esmu? Kas te notiek?

—   Nav svarīgi, kur mēs atrodamies, — sacīja Harijs, un Fineass Nigells uzreiz sastinga, pārtraukdams centienus noplēst uzgleznoto apsēju.

—   Vai tā būtu nenotveramā Potera jaunkunga balss?

—  Iespējams, — atbildēja Harijs, zinādams, ka tā izdosies uzturēt spēkā Fineasa Nigella interesi. — Gribējām jums uzdot dažus jautājumus — par Grifidora zobenu.

—  Ak tā, — teica Fineass Nigells, grozīdams galvu šā un tā, lai pa kādu spraudziņu saskatītu Hariju, — jā. Tas muļķa skuķis rīkojās pagalam neapdomīgi…

—  Par manu māsu te nav ko izrunāties, — Kons rupji noskaldīja. Fineass Nigells augstprātīgi savilka uzacis.

—    Kas tad vēl mums te? — viņš vaicāja, turpinādams grozīt galvu. — Kas tas par toni? Tas Vīzliju skuķis rīkojās pagalam stulbi. Apzagt direktoru!

—   Viņi nezaga, — sacīja Harijs. — Tas zobens nepieder Strupam.

—   Tas pieder profesora Strupa skolai, — atbildēja Fineass Nigells.

—    Kādas tad Vīzliju meitai uz to tiesības? Sodu viņa saņēma pelnīti, tāpat kā tas idiots Lēniņš un Mīlabu ķēms!

—   Nevils nebūt nav idiots, un Luna nav nekāds ķēms! — sarunā iejaucās Hermione.

—   Kur es esmu? — atkārtoja Fineass Nigells, atkal raudzīdams noraut apsēju. — Kur jūs esat mani atstiepuši? Kāpēc esat aiznesuši mani no manu senču mājas?

—   Nav būtiski! Kā Strups sodīja Džinniju, Neviļu un Lunu? — Harijs uzstājīgi noprasīja.

—    Profesors Strups aizsūtīja viņus uz Aizliegto mežu, lai pastrādā. Pie tā lempja Hagrida.

—   Hagrids nav nekāds lempis! — Hermione iekliedzās.

—    Un, pat ja Strupam likās, ka tas ir sods, — Harijs piebilda,

—    Džinnija, Nevils un Luna, visticamāk, kārtīgi izsmējās kopā ar Hagridu. Aizliegtais mežs… liela muiža, pieredzēts ne tas vien!

Uzbrāzās atvieglojums — Harijs bija iedomājies kaut ko trakāku, vismaz mokum lāstu.

—   Bet — atpakaļ pie lietas, profesor Blek. Mēs drīzāk vēlējāmies uzzināt, vai zobenu aizticis vēl kāds? Varbūt tas bijis atdots, teiksim, tīrīšanā — vai kur citur?

Fineass Nigells atkal uz mirkli pārtrauca cīkstēties ar apsēju un pasmīnēja.

—    Vientiešu šlaka, — viņš novilka. — Goblinu darinātajām bruņām un ieročiem tīrīšana ir lieka, prastulīt. Goblinu sudrabs atgrūž visu, kas pasaulīgs, uzsūkdams tikai to, kas pašu dara arvien stiprāku.

—   Nesauciet Hermioni par prastuli, — Harijs sacīja.

—   Esmu piekusis ķīvēties, — Fineass Nigells paziņoja. — Varbūt laiks atgriezties direktora kabinetā?

Vēl aizvien aizsietām acīm viņš sāka taustīties gar rāmja malu, meklēdams izeju no gleznas, lai atgrieztos Cūkkārpas portretā. Harijam pēkšņi iešāvās prātā kāda doma.

—   Dumidors! Vai varat atvest šurp Dumidoru?

—   Es īsti nesaprotu, — noteica Fineass Nigells.

—   Nu, es runāju par profesora Dumidora portretu — vai jūs varētu viņu atvest šurp, uz šo gleznu?

Fineass Nigells pagrieza galvu uz Harija pusi.

—   Rādās, ka nejēgas ir ne tikai tie, kas no vientiešu šlakas, Poter. Cūkkārpas portreti var apciemot cits citu, taču nespēj doties projām no pils, izņemot tās reizes, kad apciemo paši savas ģīmetnes citviet. Dumidors nevar ierasties šeit kopā ar mani, turklāt, pārcietis šādu apiešanos, arī es te nekādā ziņā vairs neatgriezīšos!

Mazliet vilies, Harijs vēroja, kā Fineass ar jaunu sparu sāk meklēt izeju no rāmja.

—   Profesor Blek, — Hermione ieminējās, — vai jūs, lūdzu, varētu mums pateikt, kad zobens pēdējoreiz tika izņemts no skapja? Proti, pirms to paņēma Džinnija?

Fineass nepacietīgi nosprauslojās.

—   Manuprāt, pēdējoreiz es redzēju Grifidora zobenu, kad profesors Dumidors ar to atlauza vaļā gredzenu.

Hermione apsviedās pret Hariju. Ne viens, ne otrs neuzdrīkstējās teikt ko vairāk, Fineasam dzirdot. Tiesa, portreta viesis nupat bija uztaustījis izeju.

—     Nu ko, arlabunakti, — viņš mazliet dzēlīgi noteica un slīdēja projām. Kad redzama bija vairs tikai profesora cepures apmale, Harijs pēkšņi iekliedzās.

—   Pagaidiet! Vai Strupam jūs par to stāstījāt?

Fineasa Nigella seja ar visu apsēju atkal parādījās portretā.

—    Profesoram Strupam ir daudz svarīgu darīšanu — diez vai viņam atliek laika prātot par Baltusa Dumidora dīvainībām. Uz redzēšanos, Poter!

Un, to teicis, viņš pagaisa pavisam, ietvarā atstājot vien brūnpelēko fonu.

—   Harij! — Hermione iesaucās.

—   Zinu! — Harijs atkliedza. Nespēdams savaldīties, viņš trieca dūri gaisā — nupat bija atklājies vairāk, nekā viņš bija uzdrīkstējies cerēt. Viņš ņēmās soļot šurpu turpu pa telti, juzdamies tā, ka spētu vienā elpas vilcienā noskriet veselu jūdzi; pat izsalkums bija atkāpies. Hermione stūma Fineasa Nigella portretu atpakaļ izšūtajā somiņā. Aizklikšķinājusi slēdzi, viņa nosvieda somiņu pa roku galam un starodama pacēla galvu.

—   Zobens spēj iznīcināt horkrustus! Goblinu kalti asmeņi uzsūc tikai to, kas padara tos stiprākus, — un, Harij, tas zobens ir uzsūcis baziliska indi!

—   Un Dumidors to man neatdeva, jo gribēja tikt galā ar medaljonu…

—   …un viņš nojauta, ka ministrija tev zobenu neatdos, ja viņš to norādīs savā testamentā…

—   …tāpēc viņš izkala zobena pakaļdarinājumu…

—   …tad viltojumu ielika stikla skapī…

—   …un īsto zobenu atstāja… kur?

Viņi blenza viens uz otru; Harijs juta, ka atbilde ir kaut kur tepat, atliek tikai pastiept roku. Kāpēc Dumidors viņam to neizstāstīja? Vai varbūt bija stāstījis, tikai viņš nav sapratis?

—   Domājam! — Hermione čukstus mudināja. — Domājam! Kur viņš būtu to atstājis?

—   Cūkkārpā nez vai, — sprieda Harijs, atsākdams soļot.

—   Kaut kur Cūkmiestiņā? — Hermione ieminējās.

—   Bubuļu būdā? — Harijs izspēra. — Tur neviens nekad nebāž degunu.

—   Bet Strups zina, kā tur iekļūt. Vai tas nebūtu pārāk riskanti?

—   Dumidors uzticējās Strupam, — Harijs atgādināja.

—   Acīmredzot, ne līdz galam, ja reiz nepateica viņam, ka samainījis zobenus, — Hermione iebilda.

—   Jā, tur tev taisnība! — Harijs atzina. Viņu iepriecināja doma, ka sirds dziļumos Dumidoru tomēr bija gremzušas šaubas — lai cik niecīgas — par to, cik lielā mērā uz Strupu var paļauties. — Tad viņš varēja noslēpt zobenu tālu projām no Cūkmiestiņa? Ko tu domā, Ron? Ron?

Harijs atskatījās. Pirmajā brīdī viņš apjuka — varbūt Rons nemanot izgājis no telts, taču tad viņš ieraudzīja draugu guļam apakšlāvas pustumsā. Rons likās pārakmeņojies.

—   Ak, atcerējāties gan mani, ko? — viņš jautāja.

—   Par ko tu runā?

Rons nosprauslojies paskatījās augšup — uz lāvas griestiem.

—   Gan jūs abi tiksiet galā. Ka neizmaitāju visus priekus.

Harijs apjucis paskatījās uz Hermioni, cerēdams uz atbalstu, taču

meitene tikai papurināja galvu, jo acīmredzot arī neko nesaprata.

—   Kas ir? — Harijs jautāja.

—    Kas ir? Nekas, — atbildēja Rons, joprojām spītīgi blenzdams uz otru pusi. — Vismaz tu tā iedomājies.

Pret telts jumtu atsitās ūdens lāses. Bija uznācis lietus.

—    Nu, tev laikam šķiet, ka kaut kas ir gan, — Harijs nelikās mierā. — Sper laukā!

Izkāris garās kājas no guļvietas, Rons pieslējās sēdus. Viņš izskatījās negants — galīgi ne savā ādā.

—   Labi, speršu laukā. Neceri, ka es metīšos sajūsmā auļot pa telti tikai tāpēc vien, ka mums jāmeklē rokā vēl kaut kāds mēsls. Vienkārši ieraksti to savā sarakstiņā, kur sapačkāts viss, par ko tev nav ne jausmas.

—   Nav ne jausmas? — atkārtoja Harijs. — Man nav ne jausmas?

Plakš, plakš, plakš — lietus pieņēmās spēkā; lāses krita lapu

klājienā visapkārt un upē, kas čaloja kaut kur tumsā. Jūsmu noslāpēja bailes — Rons vārdu pa vārdam teica tieši to, ko izteiktu dzirdēt neparko negribējās.

—      Nevarētu teikt, ka pašlaik es izbaudītu jaukākās dienas mūžā, — Rons turpināja, — nu, roka pagalam, ko ēst nav, katru miju ritu mostos ar pārsalušu pakaļu. Kaut kā cerēju, ka, pāris nedēļas tā vazājoties apkārt, būsim paveikuši vismaz kaut ko jēdzīgu.

—   Ron, — ierunājās Hermione, tiesa, tik klusi, ka, lietum nu jau vareni ribinoties pret telts jumtu, Rons varētu izlikties nedzirdam.

—   Man likās, tu saproti, uz ko paraksties, — Harijs sacīja.

—   Jā, man ari sākumā tā likās.

—    Tad kas īsti nav labi? — Harijs jautāja. Dusmas likās labākā aizsardzība. — Tu ko — iedomājies, ka mēs nakšņosim pieczvaigžņu viesnīcās? Katru otro dienu atradīsim pa horkrustam? Cerēji uz Ziemassvētkiem tikt mājās — pie mammītes?

—   Mēs domājām, ka tu zini, ko dari! — Rons iekliedzās, pielēkdams kājās. Vārdi cirtās miesā kā nokaitēti naži. — Mēs domājām, Dumidors tev pateicis, kas jādara, mēs domājām, ka tev ir plāns!

—    Ron! — Hermione sacīja, šoreiz gana skaidri, lai viņu varētu sadzirdēt arī caur lietum, kas plīkšķēja pret telts jumtu, taču Rons atkal nelikās ne zinis.

—   Nu ko, atvainojiet, ka esmu jūs pievīlis, — Harijs sacīja gluži rāmi, kaut jutās kā galīgais tukšprātiņš un nejēga. — Es jau uzreiz teicu, kā ir, izstāstīju visu, ko Dumidors bija izstāstījis man. Un, ja gadījumā tev tas paslīdējis garām, vienu horkrustu esam atraduši…

—    Jā, un kā no tā tikt vaļā, zinām tikpat labi kā to, kā atrast pārējos, — proti, nezinām ne velna!

—   Noņem medaljonu, Ron, — neierasti spalgi iesaucās Hermione. — Lūdzu, ņem nost. Tu tā nerunātu, ja nebūtu visu dienu nostaigājis ar to kaklā.

—   Runātu gan, — iebilda Harijs, negribēdams meklēt Rona vārdiem kādu attaisnojumu. — Tu ko — domā, neesmu manījis, kā jūs abi sačukstaties man aiz muguras? Tu domā, es nenojaušu, ka tev prātā tas pats?

—   Harij, mēs neko…

—   Nemelo! — Rons viņai uzbļāva. — Ari tu teici to pašu, tu teici, ka esi vīlusies, tu teicies domājusi, ka viņam būs kaut kas jēdzīgāks padomā…

—   Es tā neteicu, Harij, es neteicu! — Hermione ieraudājās.

Lietus sitās pret telti, Hermionei seja bija noplūdusi asarām, un

jūsma, kas bija valdījusi pirms pāris minūtēm, likās pagaisusi kā nebijusi; gluži kā spēja uguņošana, kas nozibējusi un rimusies, atstājot visu tumsā, slapjumā un aukstumā. Nebija ne jausmas, kur meklējams Grifidora zobens, un viņi bija tikai trīs bēguļojoši pusaudži, kas satupuši teltī un varēja lepoties tikai ar to, ka pagaidām bija dzīvajos.

—   Tad ko tu te paliec? — Harijs vaicāja Ronam.

—   Velns viņu zina, — atbildēja Rons.

—   Nu, tad vācies mājās, — Harijs ieteica.

—   Varbūt vākšos ar'! — nokliedzās Rons un paspēra pāris soļu uz Harija pusi, bet tas stāvēja kā stāvējis. — Tu dzirdēji, ko runā par manu māsu? Bet tev tas rūp mazāk par žurkas pirdienu, tas taču ir tikai Aizliegtais mežs, šefīgajam Harijam Poteram vienalga, kas ar Džinniju tur notiks, bet man nav vienalga, ja, es atceros milzu zirnekļus un visas tās pārējās cūcības…

—    Es tikai teicu… viņa bija kopā ar pārējiem, un līdzi bija ari Hagrids…

—   …jā, jā, skaidrs, tev nospļauties! Un kā ar manu pārējo ģimeni, "Vizliju bērni tomēr jau gana cietuši", to taču tu dzirdēji?

—  Jā, es…

—   Bet tevi neuztrauc, ko tas nozīmē, vai ne?

—   Ron! — iejaucās Hermione, iespraukdamās starp abiem strīdniekiem. — Manuprāt, tas nenozīmē, ka noticis vēl kaut kas — kas tāds, par ko mums nav zināms. Padomā pats, Bils sakosts jau kur tas laiks, šobrīd jau visi zina, ka Džordžs palicis bez auss, bet par tevi pašu runā, ka esi uz nāves gultas ar šķaidkāksli. Domāju, tas ari ir viss, ko viņš domāja…

—    Ak tā? Droši zini? Tad jau viss kārtībā, es par viņiem vairs neuztraukšos. Jums jau nekas, vai ne, jūsu vecāki droši nomukuši…

—   Mani vecāki ir miruši! — tagad bija Harija kārta kliegt.

—   Un ar manējiem kuru katru brīdi var notikt tas pats! — bļāva Rons.

—   Tad VĀCIES! — auroja Harijs. — Vācies atpakaļ uz mājām, izliecies, ka esi atlabis no šķaidkākšļa, un mammīte tevi atkal uzbaros, un…

Rons strauji sakustējās, Harijs ari, taču, pirms abi strīdnieki bija izrāvuši zižļus, Hermione paslēja savējo.

—   Sargum! — viņa iekliedzās, un neredzama siena izplājās starp viņu un Hariju vienā pusē un Ronu otrā. Burvestība lika visiem trim atsprāgt pāris soļu atpakaļ. Tagad Harijs un Rons blenza viens uz otru katrs no savas caurspīdīgā vairoga puses, it kā pirmoreiz mūžā viens otru ieraudzījuši pa īstam. Naids Harijā ēdās kā rūsa — kaut kas starp abiem bija pārtrūcis pušu.

—   Atstāj horkrustu, — Harijs sacīja.

Ar sparu norāvis ķēdīti pāri galvai, Rons iesvieda medaljonu blakus krēslā. Viņš pacirtās pret Hermioni.

—   Un ko tu?

—   Kā tu to domā?

—   Tu paliec, vai kā?

—  Es… — Bija redzams, ka viņai nav viegli. — Jā… jā, es palieku. Ron, mēs solījāmies iet Harijam līdzi, solījāmies palīdzēt…

—   Skaidrs. Tu paliec ar viņu.

—   Ron, nedari tā… lūdzu… atgriezies, atgriezies!

Viņu aizkavēja pašas uzburtais vairogs. Kad meitene bija to atsaukusi, Rons jau bija izklupis laukā, tumsā. Harijs stāvēja stings un mēms, klausīdamies, kā ārā, mežā, Hermione šņukstēdama sauc Ronu.

Pēc pāris minūtēm viņa atgriezās lietū piemirkušiem matiem, kas lipa pie sejas.

—   Viņš ir p-p-prom! Aizteleportējās!

Viņa iekrita krēslā, savilkās čokurā un ļāvās asarām.

Harijs jutās kā apstulbis. Pieliecies viņš pacēla horkrustu un pakāra to kaklā, norāva segas no Rona lāviņas un apsedza Hermioni. Tad viņš ierāpās savā lāvā un ar skatienu ieurbās satumsušajos audekla griestos, klausoties lietus rīboņā.

SEŠPADSMITĀ NODAĻA GODRIKA GRAVA

KAD Harijs nākamajā ritā pamodās, aizritēja labs bridis, pirms i atmina atausa vakarvakara notikumi. Tad uzbrazas bērnišķīga cerība, ka viss bijis tikai sapnis, ka Rons vēl aizvien ir teltī un nekur nav nozudis. Taču, pagriezis galvu, viņš ieraudzīja Rona tukšo gultu. Bija grūti novērsties — kā no līķa. Harijs nolēca uz grīdas, cenzdamies neskatīties uz Rona guļvietu. Hermione, kas jau saimniekoja virtuvē, nepadeva Harijam labrītu, bet strauji novērsās, kad viņš gāja garām.

"Viņš ir projām," Harijs atgādināja pats sev. "Viņš ir projām." To viņš prātā daudzināja, kamēr mazgājās un ģērbās, it kā, piesaukta atkal un atkal, doma kļūtu mazāk sāpīga. "Viņš ir projām un vairs neatgriezīsies." Un tā tiešām bija — pavisam vienkārši, jo, telts, pārcelta uz citu vietu, aizsargburvestību dēļ vairs nebūs atrodama.

Brokastis viņi abi ar Hermioni ieturēja pilnīgā klusumā. Hermionei acis bija pietūkušas un sarkanas. Izskatījās, ka viņa naktī nav ne acu aizvērusi. Kaut arī Hermione pūlējās visādi novilcināt laiku, abi drīz vien bija saposušies tālākam ceļam. Bija skaidrs, kāpēc viņa nevēlas doties projām. Vairākas reizes viņš manīja draudzeni cerīgi

paceļam skatienu — likās, it kā viņa iegalvotu sev, ka stiprajā lietū saklausījusi soļu troksni, taču mežā tā ari neparādījās gaidītais rudmatainais stāvs. Ikreiz, kad Harijs pavērās uz to pašu pusi (jo arī pats vēl nebija zaudējis cerību) un neredzēja neko citu kā vien lietus pātagotos kokus, pakrūtē eksplodēja vēl viens dusmu lādiņš. Ausīs atkal un atkal skanēja Rona vārdi: "Mēs domājām, ka tu zini, ko dari!" — un sakostiem zobiem turpināja kravāties.

Ūdens līmenis duļķainajā upē strauji cēlās — tā teju teju draudēja izkāpt no krastiem. Citkārt viņi nekad nebija tik ilgi uzkavējušies vienā vietā. Beidzot, pērļoto somiņu izkravājusi un atkal piekravājusi trīsreiz no vietas, Hermione, šķiet, vairs nespēja atrast ieganstu, lai aizkavētos vēl kaut uz mirkli. Abi sadevās rokās un aizteleportējās — uz vēju plosītu, viršiem apaugušu nogāzi.

Kolīdz kājas pieskārās zemei, Hermione atlaida Harija roku un pagāja nostāk, kur apsēdās uz liela laukakmens un sakņupa. Bridi pa brīdim viņa notrīsēja — Harijs saprata, ka meitene raud. Viņš vēroja draudzeni, prātodams, ka vajadzētu pieiet klāt un mierināt, taču kājas bija kā zemē iemietas. Sirds bija salta un savilkusies ciešā mezglā — acu priekšā joprojām bija Rona nicīgais smīns. Harijs sāka klimst pa tīreli, mezdams lielus lokus ap saskumušo Hermioni, kas noņēmās, uzburdama ierasto aizsardzību.

Pāris nākamajās dienās viņi Ronu pat nepieminēja. Harijs bija cieši apņēmies pat neizrunāt viņa vārdu, savukārt Hermione, šķiet, saprata, ka nav vērts uzbāzties, kaut gan reizēm naktīs, iedomājusies Hariju aizmigušu, ļāva vaļu asarām. Pats Harijs sāka reizi pa reizei atlocīt Laupītāja karti un pētīt to zižļa gaismā. Viņš gaidīja mirkli, kad punktiņš ar uzrakstu "Rons" atkal parādīsies Cūkkārpas gaiteņos, apliecinot, ka bijušais draugs atgriezies tik ērtajā pili, izmantodams tīrasiņa statusu. Taču Rons uz kartes neparādījās, un pēc kāda laika Harijs ievēroja, ka atkal un atkal blenž uz Džinnijas vārdu meiteņu guļamistabā, prātodams, vai viņa ciešais skatiens spēj ielauzties meitenes miegā, vai viņa jūt, ka Harijs domā par viņu, cerēdams uz visu labu.

Dienas viņi aizvadīja, mēģinot saprast, kur būtu meklējams

Grifidora zobens, taču, jo vairāk sprieda, kur Dumidors varētu to paslēpt, jo izmisīgāki un absurdāki kļuva minējumi. Lai kā Harijs rakņājās atmiņas apcirkņos, viņš nespēja atcerēties, ka Dumidors būtu pieminējis vietu, kur būtu varējis ko nebūt nobēdzināt. Reizēm Harijs pat nesaprata, uz ko dusmojas vairāk — uz Ronu vai Dumidoru. "Mēs domājām, ka tu zini, ko dari! … Mēs domājām, Dumidors tev pateicis, kas jādara… mēs domājām, ka tev ir plāns!"

Gribi negribi, nācās atzīt — Ronam bija taisnība. Dumidors bija atstājis viņu ar teju tukšām rokām. Viens horkrusts gan bija atrasts, taču ej nu sazini, kā to iznīcināt. Savukārt pārējie bija un palika neaizsniedzami. Uzmācās bezcerība. Tagad sametās bail — kamdēļ viņš vispār ļāvis draugiem nākt līdzi tik garā, bezmērķīgā ceļā? Nekas nebija zināms, galva tukša, un ik mirkli, līdz sāpēm saspringti viņš gaidīja, ka arī Hermione tūdaļ pavēstīs — pietiek, aizeju.

Aizritēja daudzi vakari, kad abi nepārmija gandrīz ne vārda. Hermione arvien biežāk vilka laukā no somiņas Fineasa Nigella portretu un tupināja to krēslā, it kā ģīmetne spētu aizpildīt sāpīgo tukšumu, ko aiziedams bija atstājis Rons. Par spīti solījumam vairs nerādīties, Fineass Nigells, šķiet, nespēja pretoties kārdinājumam izdibināt, kas Harijam padomā, tāpēc ik pēc pāris dienām piekrita parādīties teltī kaut aizsietām acīm. Harijam šie apciemojumi pat sagādāja prieku, jo, kaut arī izsmējīgs un izaicinošs, viņš tomēr bija sarunbiedrs. Abi draugi kāri tvēra ik vārdu par to, kas un kā Cūkkārpā, kaut gan šajā ziņā Fineass Nigells nebūt nebija ideāls ziņotājs. Viņš teju dievināja Strupu, kas kopš viņa paša laikiem bija pirmais Slīdeņa direktors, un nācās īpaši uzmanīties, lai nekritizētu Strupu vai nepavaicātu kaut ko, kas jauno direktoru noniecinātu, jo tādās reizēs Fineass Nigells uz līdzenas vietas aiztinās, atpakaļ neskatīdamies.

Tomēr šo to profesors Bleks izpauda gan. Cik noprotams, Strupam nācās nenogurstoši cīnīties ar pagrīdes dumpinieku saujiņu. Džinnijai bija aizliegts doties uz Cūkmiestiņu. Strups bija atjaunojis Ambrāžas veco dekrētu, kas aizliedza pulcēties trijiem vai vairāk skolniekiem un veidot neformālas audzēkņu apvienības.

Visi šie mājieni liecināja, ka Džinnija un, iespējams, ari Nevils ar Lunu darīja visu iespējamo, lai turpinātu Dumidora armijas misiju. Skopās ziņas ilgas pēc Džinnijas vērta tik neizturamas kā vēdersāpes, taču lika domāt ari par Ronu un Dumidoru, un pašu Cūkkārpu, pēc kā Harijs ilgojās gandriz tikpat stipri kā pēc Džinnijas. Nudien, kad Fineass Nigells stāstija par Strupa izgudrotajiem sodiem, uz mirkli uzmācās neprātīga vēlme vienkārši atgriezties skolā, lai gāztu Strupa režīmu. Sātīgs ēdiens, mīksta gulta un apziņa, ka atbildība gulstas uz svešiem pleciem, — vai kas jaukāks maz iedomājams! Bet tad viņš atcerējās, ka ir Nevēlamais Numur Viens, ka par viņa galvu izsludināta desmit tūkstoš galeonu liela atlīdzība un ka parādīties Cūkkārpā tagad būtu tikpat bīstami, kā ielauzties Burvestību ministrijā. Nūjā, arī Fineass Nigells vienā laidā it kā starp citu uzdeva uzvedinošus jautājumus, lūkodams izdibināt, kur īsti abi bēgļi atrodas. Ikreiz, kad viņš mēģināja izspēlēt šo stiķi, Hermione uzreiz iegrūda portretu atpakaļ somiņā, un pēc tik strupām atvadām Fineass Nigells parasti atteicās parādīties gleznā vairākas dienas.

Kļuva arvien aukstāks un aukstāks. Neiedrošinādamies nekur aizkavēties, viņi tā vietā, lai uzturētos Anglijas dienvidos, kur krietna salna bija ļaunākais, kas abus varēja piemeklēt, turpināja mest zigzagus pa visu valsti, te riskēdami apmesties kalna nogāzē, kur telti mērcēja slapjš sniegs, te plašā purvainē, kur mājokli pieplūdināja ledains ūdens, te uz mazas saliņas kāda Skotijas ezera vidū, kur telts pa nakti izrādījās līdz pusei ieputināta kupenās.

Šur tur logos jau varēja manīt iemirdzamies Ziemassvētku gaismiņas. Beidzot Harijs nolēma jau kuro reizi likt priekšā, pašaprāt, vienīgo un vēl neizmēģināto plānu. Abi tikko bija iebaudījuši neparasti sātīgu maltīti, ko Hermione, nobēd zinājusies zem Paslēpņa, bija pagādājusi tuvējā lielveikalā (promejot rūpīgi iemetot atbilstošās naudaszīmes pavērtā kasē). Bija cerība, ka ar spageti Boloņas mērcē un bumbieru kompotu pilnais vēders darīs draudzeni vieglāk pierunājamu. Turklāt viņš bija tālredzīgi ieteicis, ka abi varētu atpūsties no horkrusta nēsāšanas — jau pāris stundu tas karājās uz gultas gala turpat līdzās.

—   Hermione?

—  Mm? — Viņa sēdēja, saritinājusies vienā no izsēdētajiem atpūtas krēsliem ar "Dziesminieka Ķestera pasakām" klēpī. Bija grūti iedomāties, ko tur vēl lasīt — galu galā, sējumiņš nebija nekāds biezais. Taču acīmredzot viņa vēl aizvien tur kaut ko centās atšifrēt, jo uz krēsla paroceņa atvērta stāvēja "Burvestībnieka burtnīca".

Harijs nokremšļojās. Viņš jutās tieši tāpat, kā bija juties pirms vairākiem gadiem, kad vaicāja profesorei Maksūrai, vai drīkst doties uz Cūkmiestiņu ar visu to, ka nebija izdevies iegūt Dērsliju parakstu uz atļaujas iesnieguma.

—   Hermione, es te tā domāju un…

—   Harij, vari man drusku palīdzēt?

Acīmredzot meitene nemaz neklausījās. Paliekusies uz priekšu, viņa pastiepa uz Harija pusi "Dziesminieka Ķestera pasakas".

—   Paskaties uz šo simbolu, — viņa bilda, norādīdama uz lapas augšmalu. Virs rindiņas, kas izskatījās pēc pasakas virsraksta (droši zināt nevarēja, jo viņš neprata lasīt rūnu rakstu), atradās attēls, kas atgādināja trīsstūrainu aci ar stateniski pārsvītrotu zīlīti.

—   Hermione, es neesmu mācījies senās rūnas.

—  Zinu, taču šī nav rūna, un arī "Burvestībnieka burtnīcā" tādas nav. Visu laiku domāju, ka tas ir attēls, bet tagad man tā vairs neliekas! Paskaties — tinte! Kāds to te iezīmējis ar savu roku. Padomā, varbūt esi to redzējis jau iepriekš?

—   Neesmu gan… nē, pagaidi, — Harijs ieskatījās ciešāk. — Vai tas nav tas pats simbols, kas karājās kaklā Lunas tēvam?

—  Jā, man ari tā likās!

—   Tad tā ir Grindelvalda zīme.

Viņa skatijās uz Hariju, piemirsusi aizvērt muti.

—   Kas?

—   Krūms tā teica…

Viņš atstāstīja, ko kāzās bija pavēstījis Viktors Krūms. Hermione izskatījās satriekta.

—   Grindelvalda zīme?

Viņa skatījās te uz Hariju, te uz savādo simbolu, tad atkal pievēr

sās draugam. — Pirmoreiz dzirdu, ka Grindelvaldam bijusi pašam sava zīme. Nekur, kur esmu par viņu lasījusi, nekas tāds nav minēts.

—   Nu, kā jau es teicu, Krūms stāstīja, ka tas simbols bijis iekalts Durmštrangas sienā un to tur atstājis Grindelvaids.

Saraukusi pieri, viņa atgāzās vecajā krēslā.

—   Ļoti savādi. Ja tā ir tumšo zinšu zīme, kāpēc tā parādās bērnu pasaku grāmatā?

—   Jā, dīvaini, — piekrita Harijs. — Un, šķiet, Skrimžūram vajadzēja to pazīt. Galu galā, viņš bija ministrs, viņam vajadzēja labi pārzināt visu, kam sakars ar tumšajām zintīm.

—   Zinu… varbūt viņš nodomāja, ka tā ir acs, tāpat kā es. Arī virs pārējām pasakām ir mazas bildītes.

Viņa apklusa, turpinādama pētīt savādo zīmi. Harijs mēģināja uzrunāt viņu vēlreiz.

—   Hermione?

—   Mm?

—   Es te prātoju, ka… es gribu doties uz Godrika gravu.

Draudzene paskatījās šurp, tomēr itin kā vērās kaut kur tālumā —

bez šaubām, joprojām domāja par savādo zīmi grāmatā.

—  Jā, — viņa noteica. — Jā, arī es par to visu laiku domāju. Mums tiešām būtu jādodas turp.

—   Vai tu maz dzirdēji, ko es teicu? — Harijs pārvaicāja.

—   Protams, protams. Tu gribi doties uz Godrika gravu. Es piekrītu. Manuprāt — jā. Proti, arī es nespēju iedomāties citu vietu, kur to meklēt. Bīstami gan, bet, jo vairāk es par to domāju, jo ticamāk man liekas, ka tur kaut ko atradīsim.

—   Ēē… kas tur būs? — Harijs nesaprata.

Pēc šiem vārdiem Hermione izskatījās tikpat apmulsusi kā Harijs.

—    Kā — kas? Zobens, Harij! Dumidors, visticamāk, nojauta, ka tu gribēsi tur atgriezties, un, galu galā, Godrika grava ir Godrika Grifidora dzimtā vieta…

—   Vai tiešām? Grifidors ir dzimis Godrika gravā?

—   Harij, vai tu vispār jebkad esi atvēris "Burvestību vēsturi"?

—   Mmm, — viņš noteica, pasmaidīdams, kā pašam likās, pirmo

reizi vairāku mēnešu laikā — sejas muskuļi likās dīvaini stivi. — Atvēris droši vien esmu, nu, kad nopirku… vienreiz…

—   Nu, ja reiz ciems nosaukts viņa vārdā, iedomājos, ka sapratīsi tāpat, — sacīja Hermione, atkal it kā savā ādā, katrā ziņā krietni vairāk nekā pēdējā laikā. Šķita, ka viņa tūlīt paziņos — visu labu, eju uz bibliotēku. — Pagaidi, "Burvestību vēsturē" bija kaut kas par pašu ciema tu-

Viņa atvēra pērļoto somiņu un bridi tur kaut ko meklēja, līdz beidzot izvilka veco mācību grāmatu, Bazildas Prātvēderes "Burvestību vēsturi", tad mirkli šķirstīja, līdz atrada meklēto lappusi.

—     "Pēc Starptautisko slepenības statūtu parakstīšanas 1689. gadā burvji uz visiem laikiem nogāja pagrīdē. Iespējams, gluži dabiski izveidojās nelielas kopienas. Daudzi mazi miestiņi un ciemi kļuva par mājvietu vairākām burvju dzimtām, kas dzīvoja līdzās, lai atbalstītu un aizsargātu cita citu. Alviķi Kornvolā, Augšplīve ļorkšīrā un Svētūdraine Anglijas dienvidu piekrastē kļuva par tuvu un tālu daudzinātām burvju apmešanās vietām. Burvji mājoja starp iecietīgiem un reizumis nomulsinātiem vientiešiem. Iespējams, slavenākais no šiem burvju daļēji apdzīvotajiem miestiņiem ir Godrika grava, Rietumpuses ciems, kur dzimis izcilais burvis Godriks Grifidors un kur burvju kalējs Bultiņš Kalvs izkala pirmo zelta zibsni. Miesta kapsētā ir papilnam senu burvju dzimtas kapu, un te, bez šaubām, sakņojas neskaitāmie, simtiem gadu vecie spoku stāsti, kas saistās ar mazo baznīciņu."

—    Ne tu, ne tavi vecāki šeit nav minēti, — Hermione sacīja, aizvērdama grāmatu, — jo profesore Prātvēdere savā sacerējumā iekļāvusi laika posmu tikai līdz deviņpadsmitā gadsimta beigām. Bet saikne ir skaidri saskatāma — Godrika grava, Godriks Grifidors, Grifidora zobens. Un vai tad Dumidors nevarēja cerēt, ka tu to nopratīsi?

—   Tiesa gan…

Harijs nevēlējās atklāt, ka, ierosinādams doties uz Godrika gravu, par zobenu netika pat iedomājies. Viņam miestiņa vilinājums slēpās vecāku kapavietā, mājā, kur viņš tik tikko bija paglābies no nāves, turklāt Godrika gravā dzīvoja arī Bazilda Prātvēdere.

—   Atceries, ko teica Mjuriela? — viņš pec mirkļa vaicaja.

—   Kas?

—    Tu zini, — viņš mazliet saminstinājās, jo nevēlējās piesaukt Rona vārdu. — Tā Džinnijas radiniece. Kāzās. Nu — tā, kura sacīja, ka tev esot kārnas potītes.

—   Ak, viņa, — Hermione pamāja ar galvu.

Iestājās neveikla pauze. Bija skaidrs, ka viņa nopratusi, kurā bridī palicis nepiesaukts Rona vārds. Tāpēc viņš steigšus turpināja: — Viņa teica, ka Bazilda Prātvēdere vēl aizvien dzīvojot Godrika gravā.

—   Bazilda Prātvēdere, — nomurmināja Hermione, rādītājpirkstu vilkdama pāri profesores vārdam, iespiestam uz "Burvestību vēstures" vāka. — Nu, manuprāt…

Taču jau nākamajā mirklī viņa tik pēkšņi un dramatiski ierāva elpu, ka Harijam visas iekšas sagriezās. Viņš izrāva zizli un pacirtās pret ieeju, it kā domādams spraugā bāžamies svešu roku, taču tur nekā nebija.

—   Kas ir? — viņš jautāja, pa pusei saskaities, pa pusei atvieglots. — Kāpēc tu tā? Es jau nospriedu, ka teltī sprūk iekšā vismaz nāvēdis, ja ne…

—    Harij, bet ja nu zobens ir pie Bazildas? Ja nu Dumidors to uzticējis viņai?

Harijs apsvēra šādu iespēju. Tagad Bazildai vajadzēja būt ļoti vecai, turklāt, ja varēja ticēt Mjurielai, profesore bija nojūgusies. Vai tiešām Dumidors būtu paslēpis Grifidora zobenu pie viņas? Ja tā, Dumidors ļoti daudz ko bija atstājis nejaušības ziņā — profesors ne reizi netika minējis, ka nomainījis īsto zobenu ar pakaļdarinājumu, nedz ari to, ka būtu draugos ar Bazildu. Tiesa, tagad nebija īstais brīdis apšaubīt Hermiones teoriju, ja reiz viņa tik brīnum labprāt bija gatava piepildīt Harija karstāko vēlēšanos.

—   Jā, kāpēc gan ne? Tad — uz Godrika gravu?

—   Jā, tikai pirms tam vajadzētu visu rūpīgi pārdomāt. — Hermione saslējās, un bija skaidrs, ka izredzes kaut ko plānot un darboties arī pašai uzlabojušas omu. — Vispirms mums jāpatrenējas kopīgi teleportēties zem Paslēpņa, tad, iespējams, būtu prātīgi izmantot arī nošķituma burvestību, bet varbūt der drošības dēļ izmantot daudzsulu mikstūru? Taču tad būs vajadzīgi kaut kādi mati. Taisnību sakot, man liekas, ka tā būtu labāk, Harij. Jo rūpīgāk būsim nomaskējušies, jo drošāk…

Harijs ļāva draudzenei runāt, piekrītoši mādams ar galvu vai ik pauzē, taču domās jau klīda pavisam kur citur. Viņš jutās patīkami satraukts pirmo reizi kopš brīža, kad atklājās, ka zobens Gringotos ir pakaļdarinājums.

Pavisam drīz viņš dosies mājās, pavisam drīz viņš atgriezīsies vietā, kur viņam reiz bija ģimene. Nebūtu Voldemorta, tieši Godrika gravā viņš būtu uzaudzis un pavadījis visus skolas brīvlaikus. Būtu varējis ielūgt ciemos draugus… Iespējams, būtu pat brāļi un māsas… septiņpadsmitās dzimšanas dienas torti viņam būtu cepusi paša mamma. Zaudētā dzīve vēl nekad nebija likusies tik ticama kā tagad, kad bija skaidrs — drīz viņš redzēs vietu, kas tikusi liegta. Kad Hermione tovakar bija devusies pie miera, Harijs no pērļotās somiņas klusiņām izņēma savu mugursomu un sameklēja tajā fotogrāfiju albumu, ko sen, pirms tik daudziem gadiem, bija uzdāvinājis Hagrids. Pirmo reizi vairāku mēnešu laikā viņš pārlūkoja vecās fotogrāfijas, no kurām pretim smaidīja un māja tētis un mamma — nekā cita no vecākiem vairs nebija atlicis.

Harijs ar prieku būtu devies uz Godrika gravu jau nākamajā dienā, taču Hermione bija citās domās. Viņa bija cieši pārliecināta, ka Voldemorts varētu gaidīt Hariju parādāmies vecāku nāves vietā, tāpēc uzskatīja, ka ceļā viņi var doties tikai tad, kad sagādājuši sev iespējami labāko aizsegu. Tāpēc pagāja vesela nedēļa, kamēr viņi slepus sadabūja matus no nevainīgiem vientiešiem, kas iegādājās Ziemassvētku dāvanas, un iepratās kopīgi aizteleportēties un atteleportēties zem Paslēpņa, līdz Hermione piekrita doties ceļojumā.

Aizteleportēties uz miestiņu viņi nolēma tumsas aizsegā, tāpēc daudzsulu mikstūru iedzēra vēlā pēcpusdienā. Harijs pārvērtās par pusmūža vientiešu vīreli ar pliku galvvidu, bet Hermione — par viņa sīko sieviņu, kas mazliet līdzinājās pelei. Pērļotā somiņa ar visu mantību (izņemot horkrustu, kas karājās Harijam kaklā) tika paslēpta

Hermiones aizpogātā mēteļa iekškabatā. Harijs uzmeta Paslēpni abiem pāri, un tad viņi vēlreiz aizvirpuļoja smacējošajā tumsā.

Sirdij sitoties kaklā, Harijs atvēra acis. Sadevušies rokās, viņi stāvēja piesnigušā ielā. Virs galvas pletās tumši zilas debesis, kur blāvi mirgoja pirmās vakara zvaigznes. Abpus šaurajai ieliņai slējās namiņi ar Ziemassvētku rotājumiem logos. Gabaliņu tālāk zeltainu laternu gaisma iezīmēja miestiņa centru.

—     Cik daudz sniega! — Hermione nočukstēja zem Paslēpņa. — Kāpēc mēs neiedomājāmies par sniegu? Tagad viss vējā — mēs taču atstāsim pēdas! Kaut kas jādara — tu ej pa priekšu, es tikšu galā…

Harijam nepavisam negribējās ierasties dzimtajā ciematā kā pantomīmas zirgam, vienlaikus slēpjoties zem sudrabotā apmetņa un buroties, lai noslēptu iemītās pēdas.

—    Varbūt varam novilkt Paslēpni, — viņš ierosināja un, ieraudzījis izbailes draudzenes acīs, iebilda, — liecies mierā, mēs taču neizskatāmies paši pēc sevis, turklāt tuvumā neviena nav.

Viņš iebāza Paslēpni azotē, un abi vienkārši devās uz priekšu. Sals dzēla vaigos. Viņi pagāja garām vēl vairākiem namiņiem. Ikvienā no tiem, iespējams, reiz bija dzīvojis Džeimss ar Liliju — vai varbūt vēl aizvien dzīvoja Bazilda. Harijs pētīja namiņu ārdurvis, sniega kupenās slīgstošos jumtus un lieveņus, cerēdams, ka kaut kas atausis atmiņā. Dziļi sirdi viņš gan apzinājās, ka tas nav iespējams, jo šo miestiņu uz visiem laikiem bija pametis kā gadu vecs mazulis. Viņš pat nebija pārliecināts, ka māju maz varēs saredzēt, — ej nu sazini, kas notiek, kad acurauga burvestības uzlicēji iet bojā. Tad ieliņa, pa kuru viņi gāja, pagriezās pa kreisi, un skatam atklājās ciematiņa centrs — neliels laukums.

Laukuma vidū, vēja pluinltas egles daļēji aizsegts, slējās kas līdzīgs piemineklim kara upuriem, izrotātam ar krāsainu lampiņu virtenēm. Apkārt rindojās veikaliņi, pasts, krodziņš un iepretim — maza baznīciņa, kuras logu vitrāžas zaigoja kā dārgakmeņi.

Te sniegs bija citāds nekā ieliņā — cilvēki dienas gaitā to bija nomīdījuši cietu un slidenu. Ciematnieki steidzās savās gaitās, un viņu stāvus ik pa mirklim izgaismoja laternas. Kad pavērās krodziņa durvis, draugi dzirdēja sarunu čalu un popmūziku, kas noklusa, durvīm aizkrītot. Tad no mazās baznīciņas atskanēja Ziemassvētku korālis.

—   I Iarij, manuprāt, ir Ziemassvētku vakars! — ieminējās Hermione.

—   Domā?

Dienas jau labu laiku bija noļukušas. Avīzes nebija redzētas jau vairākas nedēļas.

—   Noteikti, — raudzīdamās uz baznīcu, apstiprināja Hermione. — Viņi… viņi atdusas tur, vai ne? Tava mamma un tētis? Aiz baznīcas ir kapsēta — redzi?

Harijam pār muguru pārskrēja tirpas — vairāk nekā satraukums, drīzāk bailes. Tagad, nonācis tik tuvu, viņš pēkšņi sāka šaubīties, vai maz grib redzēt vecāku kapavietu. Hermione, saprotoši saņēmusi viņu aiz rokas, pirmo reizi šā ceļojuma laikā uzņēmās iniciatīvu, vilkdama viņu uz priekšu. Taču laukuma vidū viņa apstājās kā zemē iemieta.

—   Harij, paskaties!

Viņa rādīja uz pieminekli. Tagad tas izskatījās citāds. Vārdiem klāta obeliska vietā tagad acu priekšā bija trīs cilvēku stāvi — vīrietis izspūrušiem matiem un brillēm uz acīm, sieviete gariem matiem un labsirdīgu, skaistu seju un mazs zēns, kas sēdēja mammai uz rokas. Visiem trim uz galvas gūlās sniegs kā pūkainas, baltas cepures.

Harijs pagājās tuvāk, vērdamies vecākiem sejā. Nebija ne prātā nācis, ka te būs šāds piemineklis… Cik gan savādi bija redzēt pašam savu akmens līdzinieku — laimīgu zīdaini bez rētas pierē…

—    Ejam, — Harijs pēc mirkļa noteica, un viņi devās tālāk, uz baznīcu. Iedams pāri ielai, Harijs vēl atskatījās. Statuja atkal bija pārvērtusies par pieminekli karā kritušajiem.

Jo tuvāk baznīcai, jo skaļāka skanēja dziesma. Harijam aizžņaudzās rīkle — tik ļoti tas atgādināja Cūkkārpu, kur Plvzs auroja bezkaunīgus korāļus, paslēpies bruņutērpā, kur Lielajā zālē slējās divpadsmit varenās egles, kur Dumidoram galvā bija cepurite, ko viņš bija atradis petardē, kur Rons mammas adītajā džemperī…

Pie ieejas kapsētā bija mazi vārtiņi. Hermione tos pēc iespējas klusi pavēra, un viņi ieslidēja kapos. Abpus glumajai taciņai, kas veda uz baznīcu, slējās dziļas neskarta sniega kupenas. Viņi devās uz priekšu, brizdami pa sniegu un iemīdāmi dziļas pēdas. Iedami ap baznicu, viņi centās nenonākt spožo logu gaismā.

Aiz baznicas no zilganā klaja slējās vairākas apsnigušu kapakmeņu rindas. Vietumis sniega segā rotājās vitrāžu mestie sarkanie, zeltaini un zaļie gaismas dārgakmeņi. Cieši sažņaudzis rokā jakas kabatā paslēpto zizli, Harijs devās uz tuvāko kapa kopiņu.

—   Paskaties, tas ir Ebots, varētu būt kāds attāls Hannas radinieks!

—   Runāk klusāk, — Hermione lūdza.

Viņi līkumoja arvien tālāk un tālāk, iebrizdami sniegā tumšas vagas, laiku pa laikam pieliecās, lai izpētītu vārdus uz veciem kapakmeņiem, un ikreiz nepiemirsa aplaist skatu visapkārt, lai pārliecinātos, ka tumsā tiešām ir vieni paši.

—   Harij, nāc!

Hermione atradās divas kapakmeņu rindas tālāk. Nācās brist, sirds vai lēca pa muti laukā.

—   Vai tas ir… ?

—   Nē, bet paskaties!

Viņa norādīja uz tumšo kapakmeni. Harijs pieliecās un uz saltā, ķērpju izraibinātā granīta ieraudzīja vārdus "Kendra Dumidora", un turpat, zem dzimšanas un nāves dienas — "un viņas meita Ariana". Akmeni bija iekalts ari veltījums:

"Kur viss, kas tev dārgs, tur būs tava sirds."

Tātad Ritai Knislei un Mjurielai vismaz vienā ziņā bija taisnība. Dumidori patiešām te bija dzīvojuši — un daži te bija miruši.

Redzēt kapu bija vēl nepatīkamāk, nekā klausīties nostāstos. Harijs nespēja atvairīt domu, ka gan viņam, gan Dumidoram šajā kapsētā bija dziļas saknes un ka Dumidors taču būtu varējis to izstāstīt. Taču profesors par šo saikni netika bildis ne vārda. Viņi būtu varējuši apmeklēt kapsētu — kopā. Kādu mirkli Harijs prātoja, kā būtu, ja viņi ar Dumidoru būtu te atceļojuši, cik spēcīgu saikni tas radītu starp abiem, cik daudz tas būtu nozīmējis viņam, Harijam. Taču tagad likās — Dumidoram fakts, ka abu ģimenes gulēja līdzās vienā un tajā pašā kapsētā, bija likusies tikai mazsvarīga sagadīšanās, kam nav nekāda sakara ar darbu, kas Harijam veicams.

Hermione vēroja Hariju, un labi vien bija, ka seja slēpās ēnā. Viņš vēlreiz izlasīja uz pieminekļa iecirstos vārdus. "Kur viss, kas tev dārgs, tur būs tava sirds." Nebija saprotams, ko tas nozīmē. Vārdus, visticamāk, bija izvēlējies Dumidors — pēc mātes nāves vecākais ģimenes loceklis.

—   Vai esi pārliecināts, ka viņš nekad netika minējis… ?

—   Esmu, — Harijs aprauti atbildēja, tad piebilda, — turpinām meklēt. — Tad viņš aizgriezās ar domu, kaut labāk nebūtu redzējis šo kapakmeni, — negribējās, lai satraukuma trīsas tagad noslāpē nelāgs aizvainojums.

—   Skaties! — dažus mirkļus vēlāk tumsā vēlreiz iesaucās Hermione. — Ak nē, piedod! Man šķita, ka te ir rakstīts "Poters".

Viņa skrāpēja apdrupušu, sūnām noaugušu akmeni, blenzdama uz to sarauktu pieri.

—   Harij, panāc šurp uz mirklīti.

Viņš negribēja, lai vēl kaut kas novērstu uzmanību, tāpēc līdz draudzenei aizbrida nelabprāt.

—   Kas vēl?

—   Paskaties!

Kapakmens izskatījās ļoti vecs, lietus, sniegs un vēji to bija nodeldējuši tik ļoti, ka uzraksts bija tik tikko saskatāms. Taču Hermione norādīja uz zīmi, kas bija iegravēta zem vārda.

—   Harij, tā ir tā pati zīme, no grāmatas!

Viņš ieskatījās ciešāk — akmens bija tā sadilis, ka nevarēja īsti saprast, kas tur iegravēts, lai gan likās, ka zem tikko saburtojamā vārda patiešām vīd trīsstūra zīme.

—   Jā… tā varētu būt…

Hermione lika iedegties savam zizlim un pavērsa gaismas staru pret kapakmenī iecirsto vārdu.

—   Te ir rakstīts Ig… Ignots, manuprāt…

—     Es tikmēr pameklēšu savus vecākus, labi? — Harijs mazliet nepacietīgi noteica un devās tālāk, atstājot meiteni sakņupušu pie vecā kapa.

Laiku pa laikam trāpījās kāds pazīstams uzvārds, ar kuru, tāpat kā ar Ebotu, viņš jau bija saskāries Cūkkārpā. Reizēm uz viena un tā paša kapa pieminekļa bija uzskaitītas vienas burvju ģimenes vairākas paaudzes. Pēc gadskaitļiem varēja spriest, ka dažas no ģimenēm izmirušas vai pārcēlušās uz dzīvi kur citur. Viņš klīda arvien dziļāk un dziļāk kapsētā, un, tuvojoties ik nākamajam kapakmenim, sirdī manīja uzvilnījam cerības un bažas.

Tad no tumsas trešoreiz, pavisam netālu, skaidra un labi saklausāma atskanēja Hermiones balss.

—   Harij, viņi ir šeit… tepat līdzās.

Un pēc draudzenes balss viņš saprata, ka šoreiz Hermione atradusi viņa māti un tēvu. Viņš devās uz balss pusi, juzdams, kā krūtīs iegulst neizturams smagums, — šo sajūtu viņš jau reiz bija piedzīvojis tūliņ pēc Dumidora nāves, un tagad skumjas kā žņaugos saspieda sirdi un plaušas.

Kapakmens atradās tikai divas rindas no Kendras un Arianas atdusas vietas. Tas bija tēsts no tāda paša balta marmora kā Dumidora piemineklis, tāpēc uzraksts bija viegli salasāms — akmens tumsā it kā izstaroja gaismu. Nevajadzēja ne tupties, ne liekties, lai izlasītu iegravētos vārdus:

"Džeimss I'oters, dzimis 1960. gada 27. martā, miris

1981. gada 31. oktobrī Lilija I'otere, dzimusi 1960. gada 30. janvārī, mirusi 1981. gada 31. oktobrī

Kā vispēdējais naidnieks tiks satriekta nāve."

Harijs akmenī iecirstos vārdus lasīja lēnām, it kā būtu dota tikai viena iespēja izprast, ko tie nozīmē. Pēdējos vārdus viņš izlasīja skaļi.

—      "Kā vispēdējais naidnieks tiks satriekta nāve." — Prātā iešāvās baisa doma, un tūdaļ uzbrāzās panikas vilnis. — Vai tad tā nav nāvēžu doma? Kāpēc te tāda?

— Tas, Harij, nenozīmē uzvaru pār nāvi nāvēžu izpratnē, — Hermione klusiņām sacīja. — Tas nozīmē… nu, saproti… to, pār ko nāvei nav varas. Dzīvi pēc nāves.

Bet viņi taču vairs nedzīvo, nodomāja Harijs. Viņi bija miruši. Šie tukšie vārdi nespēja vērst par nebijušu to, ka vecāku trūdošie pīšļi vienaldzībā un neziņā atdusējās šeit, zem sniega un akmens. Un tad sāka plūst asaras, pirms bija apvaldāmas, — vispirms verdoši karstas, tās jau tūliņ sasala uz vaigiem. Un kāda gan jēga bija tās slaucīt — vai izlikties? Viņš ļāva tām plūst un, cieši sakniebis lūpas, vērās lejup, kupenā, kas slēpa no viņa acim vietu, kur atdusējās Lilija un Džeimss, tagad, protams, ne vairāk kā kauli vai pat pīšļi. Viņi tur, zem zemes, gulēja neziņā un vienaldzīgi pret dzīvo dēlu, kas stāvēja tepat līdzās, pret to, ka sirds viņam vēl aizvien sitas, jo viņš dzīvo — tikai tāpēc, ka māte un tēvs ziedojuši savu dzīvību. Un gandrīz vai sagribējās pašam gulēt tur, zem sniega, vecākiem līdzās.

Hermione atkal satvēra viņa roku un cieši saspieda. Viņš nespēja paskatīties uz meiteni, tikai atbildēja ar rokas spiedienu, lieliem malkiem kampdams nakts gaisu, cenzdamies nomierināties, cenzdamies atgūt pašsavaldīšanos. Ienāca prātā, ka būtu vajadzējis vecākiem kaut ko atnest kā velti, bet nu jau bija par vēlu, un kapsētā vīdēja tikai kaili, apsaluši stublāji. Taču tad Hermione pacēla savu zizli, apvilka ar to gaisā loku, un acu priekšā uzziedēja Ziemassvētku rožu vainags. Harijs to satvēra un noguldija uz vecāku kapa.

Izslējies viņš gribēja doties projām uz karstām pēdām — viņam likās, ka neizturēs te vairs ne mirkli. Viņš aplika roku Hermionei ap pleciem, draudzene apskāva viņu ap vidu, abi klusēdami pagriezās un brida projām, garām Dumidora mātei un māsai, atpakaļ uz melnējošo baznīcu un nesaskatāmajiem vārtiņiem.

SEPTIŅPADSMITA NODAĻA BAZILDAS NOSLĒPUMS

Harij, apstajies! — Kas ir?

Viņi nupat bija tikuši līdz nezināmā Ebota kapam.

—    Šeit ir vēl kāds. Kāds, kas mūs vēro. Es jūtu. Tur, pie tiem krūmiem.

Abi stāvēja pavisam nekustīgi, acīm urbdamies cieši saaugušajā dzīvžoga blīvā, kas kalpoja par kapsētas žogu. Harijs neko nespēja saskatīt.

—   Droši zini?

—   Varu apzvērēt, ka redzēju kaut ko nokustamies….

Viņa pakāpās solīti sāņus, lai varētu satvert zizli.

—   Mēs izskatāmies pēc vientiešiem, — Harijs ieminējās.

—   Pēc vientiešiem, kuri tikko nolika ziedus uz tavu vecāku kapa! Harij, es esmu pārliecināta, ka tur kāds ir!

Harijs atminējās, ko viņi bija lasījuši "Burvestību vēsturē" — kapsētā mēdzot spokoties. Ja nu tas…? Taču tad kaut kas nočabēja, un krūmā, uz kuru rādīja Hermione, nokustējās sniega kārta. Lai nu ko, bet sniegu sakustināt spoki nespēja.

—    Būs kaķis, — mazliet nogaidījis, bilda Harijs, — vai putns. Ja tas būtu nāvēdis, mēs jau būtu pagalam. Bet labāk taisāmies ka tiekam, tad varēsim atkal nozust zem Paslēpņa.

Brienot uz vārtiem, abi vēl vairākas reizes atskatījās. Harijs nebūt nejutās tik mierīgs, kāds bija izlicies, kad mierināja Hermioni, tāpēc klusībā nopriecājās, kad klāt bija vārtiņi un slidenā taka. Viņi atkal uzmeta sev virsū Paslēpni. Krodziņš likās krietni pilnāks nekā iepriekš — daudzbalsīgs koris iekšā dziedāja korāli, kas pirmīt skanēja baznīcā. Vienu mirkli Harijs gribēja ieteikt, ka abi varētu patverties cilvēku pilnajā telpā, taču, pirms paguva ko bilst, Hermione nomurmināja: — Ejam tur, — un aizvilka viņu projām pa mazu, tumšu ieliņu, kas veda ārā no ciemata pavisam uz otru pusi. Jau varēja redzēt, kur miests beidzas un ceļš atkal aizvijas pāri laukiem. Viņi soļoja, cik ātri vien spēja, nepievēršot lieku uzmanību, — garām logiem, kuros mirdzēja daudzkrāsainas gaismiņas un aiz aizkariem vīdēja Ziemassvētku eglīšu tumšie stāvi.

—    Kā mēs atradīsim Bazildas māju? — vaicāja Hermione, kas viegli drebinājās un vienā laidā atskatījās. — Harij? Kā tu domā? Harij?

Viņa parāva draugu aiz piedurknes, taču viņš nelikās zinis, jo vērās uz priekšu, kur pašā ielas galā milža tumšs blāķis. Tūliņ viņš pielika soli, Hermioni raudams līdzi. Meitenei paslīdēja kāja.

—   Harij…

—   Paskaties… Hermione, paskaties…

—   Es neko… ak!

Te nu tā bija. Acurauga burvestība acīmredzot bija zaudējusi spēku līdz ar Džeimsa un Lilijas nāvi. Sešpadsmit gados, kopš Hagrids aizveda mazo Hariju no mājas krāsmatām, dzīvžogs bija pārvērties mežonīgos brikšņos, bet drupas — ieaugušas zālē, kas sniedzās līdz viduklim. Daļa mājas, tiesa, tumšu efeju un sniega klāta, vēl stāvēja, taču augšstāva labā puse bija pilnībā nograuta. Acīmredzot tieši tur, sprieda Harijs, trāpījis viņa atvairītais lāsts. Viņi abi ar Hermioni stāvēja pie vārtiņiem, vērdamies uz vraku, kas reiz bija līdzinājies tādiem pašiem mierpilniem namiņiem, kas slējās turpat blakus.

—   Savādi, ka neviens to nav atjaunojis, — Hermione nočukstēja.

—   Varbūt tas nemaz nav iespējams? — Harijs atsaucās. — Varbūt, gluži kā tumšo lāstu atstātās brūces, posts vairs nav labojams?

Viņš pabāza roku ārā no Paslēpņa un pieskārās sniega un rūsas klātajiem vārtiņiem — ne jau tāpēc, ka grasitos tos vērt vaļā, vienkārši gribējās pieskarties pašam savai mājai.

—  Tu taču neiesi tur iekšā? Tā neizskatās droša, tur var būt… ai, Harij, skaties!

Laikam pieskāriena dēļ priekšā no zemes starp nātru un citu nezāļu ceriem kā dīvaina, ātri augoša puķe izslējās kokā griezta zīme, uz kuras zelta burtiem bija rakstits:

"Šajā vietā 1981. gada 31. oktobra naktī dzīvību zaudēja Lilija un Džeimss Poteri.

Viņu dēls Harijs ir un paliek vienīgais burvis, kam jebkad izdevies izdzīvot pēc Nāvējošā lasta.

Šī vientiešiem neredzamā māja ir atstāta krāsmatās kā piemineklis Poteriem un atgādinājums par ļaunumu, kas izārdījis viņu ģimeni."

Un visapkārt šiem kaligrāfiski izzīmētajiem vārdiem varēja izlasīt citus, steidzīgi uzšņāptus, ko bija atstājuši citas raganas un burvji, apciemojot vietu, kur no nāves bija izglābies Puisēns, Kas Izdzīvojis. Daži vienkārši bija parakstījuši savu vārdu ar nezūdlgo tinti, citi iniciāļus bija iegriezuši kokā, vēl daudzi bija atstājuši veltījumus. Svaigākie, kas spilgti izcēlās uz sešpadsmit gadu biezā burvju grafiti kultūrslāņa, pauda vienu un to pašu.

"Lai tev, Harij, veicas, lai kur tu būtu!" "Ja lasisi šo, Harij, tad zini, ka esam kopā ar tevi!" "Lai dzīvo Harijs Poters!"

—  Nav labi apskrīpāt piemiņas plāksni! — dusmīgi nopurpināja Hermione.

Bet Harijs viņu uzlūkoja starodams.

—   Manuprāt, lieliski. Man prieks, ka tā. Es…

Viņš aprāvās pusvārdā. Šurp klunkurēja pamatīgi satuntuļojies stāvs, gluži melns uz tālinā, spožām gaismām pielietā laukuma fona. Izskatījās pēc sievietes. Viņa steberēja joti lēnām, jo, iespējams, baidījās paslīdēt uz sniega klātās ietves. Uzkumpusi, apvēlusies un tik tikko vilkdama kājas, viņa šķita gaužām veca. Abi draugi klusēdami vēroja, kā večiņa šjūc arvien tuvāk un tuvāk. Harijs iedomājās, ka viņa varbūt iegriezīsies kādā no namiņiem ielas malā, tomēr sazin kāpēc zināja, ka tā nenotiks. Beidzot viņa apstājās dažu soju attālumā no Harija un Hermiones un palika stāvam sniega klātās ielas vidū abiem iepretim.

Hermiones kniebiens rokā bija lieks. Bija gandrīz neiespējami, ka šī sieviete varētu būt vientiese — viņa stāvēja, vērdamās uz māju, kam vientiešu acīm vajadzēja būt pilnīgi neredzamai. Tiesa, pat pieņemot, ka viņa bija ragana, likās savādi, ka cilvēks devies laukā no mājas tik aukstā nakti tikai tāpēc, lai palūkotos uz vecām drupām. Turklāt pēc parastajiem maģijas likumiem nemanāmiem bija jābūt arī Hermionei un Harijam, tomēr uzvēdīja savādas aizdomas, ka večiņa zina gan to, ka viņi te stāv, gan arī — kas viņi tādi. Mirklī, kad viņš nonāca pie šī neomulīgā secinājuma, svešiniece pacēla cimdā tērpto roku un pamāja.

Hermione zem Paslēpņa piekļāvās Harijam ciešāk, stingri satvērusi viņa roku.

—   Kā vina zina?

' t

Harijs papurināja galvu. Večiņa aicinoši pamāja vēlreiz, nu jau nepārprotamāk. Prātā nāca neskaitāmi iemesli, kas vedināja neatsaukties, tomēr atskārta par to, kas tā par sieviņu, te, tukšajā ielā, ar katru mirkli pieņēmās spēkā.

Vai bija iespējams, ka visus šos garos mēnešus viņa bija gaidījusi? Ka Dumidors lūdzis viņu gaidīt, jo Harijs reiz noteikti uzradīsies? Vai bija ticams, ka tieši viņa sakustināja zaru krūmos pie kapsētas un pēc tam abiem sekojusi? Pat spēja samanīt viņu klātbūtni liecināja par neredzētām, Dumidora cienīgām spējām.

Beidzot Harijs ierunājās, un Hermione noelsusies satrūkās.

—   Vai jūs esat Bazilda?

Satuntuļotais stāvs apstiprinoši pamāja un atkal aicinoši pameta ar roku.

Harijs un Hermione zem Paslēpņa saskatījās. Harijs sarāva uzacis uz augšu — nu? Hermione tik tikko jaušami, nervozi pielieca galvu — labi.

Viņi paspēra pāris soļu uz večiņas pusi, tā tūlīt pagriezās un sāka klunkurot atpakaļ uz to pusi, no kuras bija atnākusi. Pagājusi garām vairākām mājām, viņa iegriezās kādos vārtiņos. Abi sekoja sievietei pa pēdām cauri dārzam, kas likās gandrīz tikpat aizaudzis kā tas, ko viņi tikko bija pametuši. Mirkli šķindinājusi atslēgas, viņa atvēra ārdurvis un pakāpās sāņus, ielaižot abus pāri slieksnim.

Večiņa nelāgi oda — vai varbūt oda pati māja. Sāniski spraukdamies viņai garām, Harijs sarauca degunu. Tad viņi novilka Paslēpni. Tikai tagad Harijs aptvēra, cik večiņa īstenībā sīka — gadu saliektais stāvs tik tikko sniedzās viņam līdz krūtīm. Viņa aizvēra durvis. Vecie pirksti uz atlupušās krāsas fona izskatījās sazilējuši un plankumaini. Tad viņa pagriezās un ieskatījās Harijam sejā. Acis bija sabeigusi katarakta, un tās grima dziļās caurspīdīgas ādas krunkās. Seju no vienas vietas klāja plisuši asinsvadiņi un vecuma plankumi. Harijs prātoja, vai večiņa vispār kaut ko redz. Kaut gan, pat ja viņa to spētu, acu priekšā stāvētu vientiesis ar kailu galvvidu, kura izskatu Harijs bija aizņēmies.

Vecuma, putekļu, savalkātu drānu un sastāvējušās pārtikas smaka uzvilnīja ar jaunu spēku, kad večiņa noraisija kožu saēsto melno lakatu, atsegdama galvu ar plāniem, sirmiem matiem, kam cauri skaidri vīdēja āda.

—   Bazilda? — Harijs atkārtoja.

Viņa atkal apstiprinoši pamāja ar galvu. Harijs sajuta medaljonu uz ādas — tas, kas metāla bruņās reizēm mēdza tikšķēt vai pukstēt, likās pamodies. Viņš juta, kā tas pulsē cauri saltajam zeltam. Vai tas nojauta, vai tas spēja just, ka priekšmets, kas to iznīcinās, atrodas tepat līdzās?

Bazilda pašļūca garām, pagrūzdama Hermioni, it kā to nemaz nebūtu manījusi, un tad nozuda blakus telpā, kas likās esam viesistaba.

—   Harij, es nezinu, — Hermione izdvesa.

—   Paskaties, cik viņa vārga. Vai nu netiksim galā, ja kas? — Harijs sacija. — Klausies, man vajadzēja to tev pateikt jau agrāk, es zināju, ka viņa nav pie pilna prāta. Jau Mjuriela teica, ka Bazilda esot nojūgusies.

—   Šurp! — pasauca Bazilda no blakus istabas.

Hermione salēcās un satvēra Harija roku.

—    Būs labi, — uzmundrinoši noteica Harijs un pirmais iegāja viesistabā.

Bazilda klunkurēja pa telpu, iedegdama sveces, taču te joprojām valdija tumsa — un neiedomājama netīrība. Kājas burtiski grima putekļu kārtā, un cauri miklajai pelējuma smakai nāsīs cirtās vēl nelāgāks smārds — it kā pūstoša gaļa. Harijs ieprātojās, diez kad Bazildas mājokli kāds ieskatījies, lai pārliecinātos, kā večiņa tiek ar visu galā. Izskatījās, ka arī burvestības viņa ir piemirsusi, jo sveces viņa neveikli aizdedza ar sērkociņiem kā vientiese, turklāt mežģiņotā aproce atkal un atkal nošūpojās bīstami tuvu liesmām.

—    Ļaujiet man, — Harijs piedāvājās palīdzēt, paņemdams no večiņas sērkociņu kārbiņu. Viņa stāvēja, vērodama, kā jauneklis aizdedz sveču nodeguļus, kas stāvēja uz šķīvīšiem visās istabas malās, bīstami uzslieti uz augstām grāmatu kaudzēm un galdiņiem, kas bija apkrauti ar ieplaisājušām un pelējuma pilnām tasītēm.

Pēdējā svece vidēja uz bufetes ar liektu priekšpusi, uz kuras stāvēja vesels klājiens fotogrāfiju. Kad liesmiņa iedejojās, tās atspīdums pārslīdēja pāri apputējušajam sudrabam un stiklam. Harijs attēlos ievēroja sīkas kustības. Kamēr Bazilda pie kamīna ņēmās ar malkas šķilām, Harijs nomurmināja: — Slauķus! — Putekļi no fotogrāfijām nozuda, un viņš uzreiz pamanīja, ka lielākajos un greznākajos rāmjos trūkst kāds pusducis attēlu. Viņš nodomāja, kas gan būtu izņēmis fotogrāfijas — Bazilda vai kāds cits? Tad Harija uzmanību pievērsa attēls vienā no beidzamajām fotogrāfiju rindām, un viņš paņēma rāmīti rokā.

Tas bija jautrais zaglis ar zeltainajām cirtām, jaunais vīrietis, kas bija sēdējis uz Gregoroviča palodzes. Tagad viņš laiski uzsmaidīja Harijam no sudraba rāmīša. Tūliņ Harijs attapās, kur jauneklis redzēts — "Baltusa Dumidora dzīvē un melos", roku rokā ar Dumidoru pusaudža gados. Turpat droši vien atradās ari pārējās trūkstošās fotogrāfijas — Ritas Knisles grāmatā.

—   Prātvēdera kundze… vai… jaunkundze? — balsij viegli notrīcot, vaicāja Harijs. — Kas ir šis cilvēks?

Bazilda stāvēja istabas vidū, vērodama, kā Hermione viņas vietā iekur kamīnu.

—   Prātvēdera jaunkundze? — Harijs atkārtoja un ar fotogrāfiju rokā paspēra pāris soļu uz večiņas pusi. Tobrīd kurtuvē uzšāvās liesmas. Bazilda pacēla acis Harija balss virzienā, un horkrusts viņam uz krūtīm sāka sisties straujāk.

—   Kas viņš ir? — Harijs vaicāja vēlreiz, pastiepdams attēlu uz priekšu.

Viņa nopietni palūkojās uz fotogrāfiju, tad pavērās augšup uz Hariju.

—    Vai jūs zināt, kas viņš ir? — Harijs atkārtoja vēlreiz, tagad krietni lēnāk un skaļāk nekā iepriekš. — Šis cilvēks? Vai jūs viņu pazīstat? Kā viņu sauc?

Bazilda likās izklaidīgi kaut ko pārdomājam. Uzbrāzās rūgta vilšanās. Kā gan Ritai Knislei bija izdevies piekļūt Bazildas atmiņām!

—   Kas ir šis cilvēks? — viņš skaļi atkārtoja.

—   Harij, ko tu dari? — vaicāja Hermione.

—   Šajā fotogrāfijā, Hermione, ir tas zaglis — tas zaglis, kas apzaga Gregoroviču! Lūdzu! — viņš vērsās pie Bazildas. — Kas viņš ir?

Taču večiņa tikai tukši blenza.

—   Kāpēc jūs, Prātvēdera kundze… ē, jaunkundze, aicinājāt mūs sev līdzi? — paceldama balsi, tagad jautāja Hermione. — Vai gribējāt mums kaut ko pastāstīt?

Nekādi neizrādīdama, ka būtu dzirdējusi Hermiones jautājumu, Bazilda paspēra pāris soļu uz Harija pusi. Ar tikko manāmu galvas kustību viņa norādīja uz gaiteni, no kura viņi bija ienākuši viesistabā.

Viņa atkārtoja to pašu kustību, šoreiz vispirms norādīdama uz I lariju, tad pati uz sevi un, visbeidzot, uz griestiem.

—   Tā, skaidrs… Hermione, liekas, ka viņa grib, lai eju uz augšstāvu kopā ar viņu.

—   Labi, — Hermione sacīja, — tad iesim.

Taču, kolīdz Hermione sakustējās, Bazilda ar pārsteidzošu sparu nopurināja galvu, vēlreiz norādīdama uz Hariju, tad pati uz sevi.

—   Viņa grib, lai eju viens pats.

—    Kāpēc? — jautāja Hermione, un sveču izgaismotajā istabā viņas balss noskanēja skaļi un skaidri. Vecā kundze noskurinājās, it kā viņai nepatiktu tāds troksnis.

—   Varbūt Dumidors teicis, lai viņa nodod zobenu man un tikai man?

—   Vai tev tiešām liekas, ka viņa saprot, kas tu esi?

—   Jā, — atbildēja Harijs, ieskatīdamies pienbaltajās acīs, kas bija piekaltas viņa sejai, — liekas, ka saprot.

—   Labi, ej, tikai pasteidzies, Harij.

—   Rādiet ceļu, — Harijs uzrunāja Bazildu.

Šķita, viņa saprata, jo, apsteberējusi viņam apkārt, devās uz durvīm. Harijs pameta skatienu atpakaļ un mierinoši uzsmaidīja Hermionei, kaut gan nebija pārliecināts, ka viņa to manīja. Meitene stāvēja sveču izgaismotās postažas vidū, sarāvusies čokurā, un skatījās uz grāmatplauktu. Iedams ārā no istabas, mirkli, kad to nemanīja ne Hermione, ne Bazilda, Harijs nezināmā zagļa fotogrāfiju ar visu sudraba rāmi ieslidināja jakas kabatā.

Kāpnes bija stāvas un šauras — Harijam galvā pazibēja doma, ka derētu pabalstīt no aizmugures Bazildas pamatīgo pēcpusi, lai večiņa neuzkrīt viņam virsū, jo šāda iespēja likās visai ticama. Sēcoši vilkdama elpu, Bazilda ar grūtībām uzrāpās līdz otrā stāva kāpņu laukumiņam, tūdaļ pagriezās pa labi un ieveda Hariju guļamistabā ar zemiem griestiem.

Istabā valdīja piķa melna tumsa un drausmīgi oda. Skatam pavīdēja naktspods, kas rēgojās pagultē, tad Bazilda aizvēra durvis, un visu aprija tumsa.

—   Spižo! — noteica Harijs, un viņa zizlis iegaismojās. Viņš satrūkās — pāris sekundēs, kad istabā valdīja pilnīga tumsa, Bazilda bija pienākusi viņam cieši klāt — pavisam nedzirdami.

—   Tu esi Poters? — viņa čukstus vaicāja.

—   Jā, esmu.

Viņa lēni un nopietni pamāja. Harijs juta, kā strauji dauzās horkrusts, straujāk par paša sirdi — nepatīkami, satraucoši.

—   Vai jūs gribat man ko iedot? — Harijs jautāja, taču vecās sievietes uzmanibu, liekas, bija novērsusi gaismiņa zižļa galā.

—   Vai jūs gribat man ko iedot? — viņš atkārtoja.

Tad viņa aizvēra acis, un viss notika vienā acumirklī: Harija rētu caururba svilinošas sāpes, horkrusts noraustījās tā, ka sakustējās pat svītera priekšpuse un tumšā, smirdošā istaba uz mirkli pagaisa. Harijs sajuta pēkšņa prieka vilni un spalgi, salti sacīja: — Ņemiet viņu ciet!

Harijs nozvārojās — tumšā, nelāgas smakas pilnā istaba uzradās atkal, viņš nesaprata, kas nupat bija lēcies.

—   Vai jūs gribat man ko iedot? — viņš, tagad jau daudz skaļāk, atkārtoja trešo reizi.

—  Tur, — večiņa nočukstēja, norādīdama uz istabas kaktu. Harijs pacēla augstāk zizli un zem aizkara aizsegtā loga ievēroja dažādām mantām nokrautu tualetes galdiņu.

Šoreiz večiņa palika, kur stāvējusi. Harijs, pacēlis zizli, sāniski izspraucās starp viņu un neklāto gultu, cenzdamies paturēt Bazildu acīs.

—   Kas tas ir? — viņš vaicāja, ticis līdz tualetes galdiņam, uz kura slējās pamatīga kaudze, kas izskatījās un oda pēc sastāvējušās, netīras veļas.

—   Tur, — viņa sacīja, norādīdama uz bezveidīgo kalnu.

Un tad, mirklī, kad viņš novērsa acis, netīrajā juceklī pūlēdamies saskatīt zobena spalu vai kādu no rubīniem, večiņa savādi sakustējās — Harijs to manīja ar acs kaktiņu. Panikā apcirties un šausmās sastindzis, viņš ieraudzīja večiņu sabrūkam, un no vietas, kur nupat vēl bija sievietes kakls, izlocījās milzīga čūska.

Kolīdz viņš pacirta gaisā zizli, čūska šāvās uz priekšu — kodiens rokā bija tik spējš, ka zizlis uzšāvās gaisā, pret griestiem, un tā gaisma, novirpuļojusi gar acīm, apdzisa. Pret vēderu ar sparu triecās čūskas aste, un Harijam aizsitās elpa, — viņš atmuguriski nogāzās uz tualetes galdiņa, piezemēdamies smirdošo drānu kaudzē…

Pavēlies sāņus, viņš tik tikko paguva izvairīties no čūskas astes, kas triecās pret galdiņu tur, kur viņš pirms mirkļa bija gulējis, — viņš nokrita uz grīdas, bet pāri nolija tualetes galdiņa stikla virsmas šķembu lietus. No apakšstāva viņš saklausīja Hermioni saucam: — Harij?

Plaušās trūka gaisa, lai atsauktos, — tad gludens smagums piespieda viņu pie grīdas, slīdēdams pāri spēcīgs, muskuļots…

—   Nē! — viņš izdvesa, piespiests pie grīdas.

—   jā, — čukstēja balss. — Jā… turēt ciet… turēt ciet…

—   Šurpum… Šurpum zizli…

Taču nekas nenotika, un nācās likt lietā spēku, lai mēģinātu pagrūst nostāk čūsku, kuras gredzeni vijās apkārt, izspiezdami no plaušām gaisu, iespiezdami horkrustu ādā. Dzīvi pulsējošā ledus lodīte sitās līdzās paša izmisušajai sirdij, smadzenes pārņēma aukstums un balta gaisma, tad visas domas pagaisa, elpa aizsitās, kaut kur noskanēja tāli soļi, līdz beidzot viss pagaisa…

Metāla sirds sitās ārpus krūtīm, un tagad viņš lidoja — laidās, jau izgaršodams triumfu, un nebija vajadzīgs ne slotaskāts, ne testrāls…

Pēkšņi viņš pamodās skābi dvakojošā tumsā. Nagīni bija viņu palaidusi vaļā. Pierausies četrrāpus, viņš kāpņu laukumiņa gaismā ieraudzīja čūskas siluetu — rāpulis šāvās uz priekšu, un Hermione ar kliedzienu pašāvās sāņus — viņas raidītais lāsts atlēcis trāpīja aizkaru klātajā logā, un rūtis sašķīda. Istabā iestrāvoja ledus aukstums, un Harijs metās sāņus, lai izvairītos no vēl vienas stikla šķembu šalts. Kāja paslīdēja, trāpījusies uz tāda kā zīmuļa… tas izrādījās zizlis…

Pieliecies viņš paķēra ieroci, taču tagad istabā vairs nebija nevienas vietas, kur nebūtu čūskas, aste kā pātaga sitās pa visu telpu. Hermioni nekur nemanīja, un pirmajā mirklī prātā nozibsnīja doma, ka noticis ļaunākais, taču tad atskanēja skaļš blīkšķis, nozibēja sarkana gaisma un čūska uzšāvās gaisā, pa ceļam pamatīgi iebliezdamās Harijam pa seju. Smagie gredzeni cits pēc cita pacēlās pret griestiem. Harijs pacēla zizli, taču tajā pašā acumirklī rēta pierē iesāpējās tik spēcīgi, tik neizturami, kā gadiem nebija sāpējusi.

—   Viņš nāk! Hermione, viņš nāk\

Atskanot Harija kliedzienam, čūska, zvērīgi šņākdama, nokrita uz grīdas. Visapkārt valdīja haoss — čūska notrieca sienas plauktus, pa gaisu šķīda sasistā porcelāna lauskas. Harijs pārlēca pāri gultai un satvēra tumšo stāvu, zinādams, ka tā ir Hermione…

Vilkta pāri gultai, meitene iekliedzās sāpēs. Čūska atkal saslējās uzbrukumam, taču Harijs zināja, ka tuvojas kas ļaunāks par čūsku, iespējams, jau nāca iekšā pa vārtiņiem, jo galva vai plīsa pušu, tik briesmīgi sāpēja rēta pierē…

Brīdī, kad čūska šāvās uzbrukumā, Harijs ieskrējies lēca uz priekšu, raudams Hermioni līdzi; pirms čūska paguva iekampt, Hermione iesaucās: — Šķīstum! — un viņas burvestība aizšāvās pa istabu, vispirms sašķaidot drēbju skapja spoguli, tad atsitusies traucās atpakaļ, lēkādama no griestiem līdz grīdai un atpakaļ. Harijs juta, kā burvestības karstums apsvilina plaukstas virspusi. Vaigā ietrāpīja stikla lauska, bet viņš, nelikdamies zinis un cieši turēdams Hermioni, pārlēca no gultas uz salauzto tualetes galdiņu, bet no tā — pa izsisto logu laukā, tukšumā. Tumsu pāršķēla Hermiones kliedziens, bet tad viņi, neaizsnieguši zemi, sāka griezties gaisā…

Un tad rēta it kā pavērās, un Harijs pārtapa Voldemortā. Viņš jau steidzās cauri smirdošajai guļamistabai, garie, bālie pirksti jau pieķērās pie palodzes, bet atlika tikai noskatīties, kā plikpaurains vīriņš un neliela auguma sieviete virpuļodami izgaist, un viņš kliedza neprātīgā niknumā, un rēciens saplūda ar meitenes kliedzienu, atbalsodamies pāri tumšajiem dārziem un uz brīdi nomākdams baznīcas zvanu skaņas, kas ieskandēja Pirmos Ziemassvētkus…

Un viņa kliedziens bija Harija kliedziens, un viņa sāpes bija Harija sāpes… un tas atkal notika tepat, kur reiz jau tā bija noticis… te, no kurienes varēja saskatīt māju, kurā viņš jau reiz bija nonācis tik tuvu apjēgsmei, ko nozīmē mirt… mirt… sāpes bija tik briesmīgas… izrauts no paša miesas…. bet, ja reiz viņam nebija miesas, kāpēc gan tik nepanesami sāpēja galva, un kā gan, miris būdams, viņš varēja justies tik neizturami slikti, vai tad sāpes nerimās līdz ar nāvi, vai tad nepagaisa…?

Nakts bija drēgna un vējaina. Divi par ķirbjiem pārģērbušies bērneļi kūņojās pāri laukumam, bet veikalu skatlogi bija aplīmēti papīra zirnekļiem. Visi šie vientiešu lētie māņi — izmēdīta pasaule, kurai viņi paši neticēja… viņš slīdēja uz priekšu, un, kā vienmēr šādās reizēs, jutās mērķtiecīgs, neuzvarams — izredzētais… nē, nekādu dusmu… tās lai paliek vārguļiem… triumfs, tas gan… viņš bija gaidījis šo mirkli, viņš bija cerējis to piedzīvot…

—   Glīts tērps, mister!

Viņš redzēja, kā puikam smaids nodziest uz lūpām, kolīdz zeņķis dabūja ielūkoties zem apmetņa kapuces, bērna izkrāsoto seju saverkšķīja bailes — tad sīkaļa apcirties ņēma kājas pār pleciem… zem apmetņa viņš pagrozīja pirkstos savu zizli… viena nevainīga kustība, un zeņķis nekad neatgriezīsies pie mātes… bet tas nu reiz bija lieki, gluži lieki…

Un tagad viņš steidzās uz priekšu pa citu, jau tumšāku ielu, un visbeidzot priekšā parādījās mērķis, kura acurauga burvestība bija lauzta, kaut gan mājas iemītnieki to vēl nezināja… un, vēl klusāk nekā kritušās lapas, ko vējš dzenāja pa ietvi, viņš piegāja pie tumšā dzīvžoga un paskatījās tam pāri…

Aizkari bija vaļā, viņš skaidri redzēja ģimenīti nelielajā viesistabā — slaids, tumšmatains vīrietis brillēs, kas lika no zižļa gala šauties krāsainu dūmu apļiem, tā izklaidēdams mazu tumšmatainu puisēnu zilā pidžamā. Bērns smējās un kampa dūmus ar sīkajām roķelēm…

Pavērās durvis, un ienāca māte. Sieviete pateica pāris vārdu, ko viņš nespēja saklausīt. Pār seju viņai krita tumši rudu matu cirtas. Tēvs paņēma dēlēnu rokās un padeva viņu mātei. Tad viņš nosvieda zizli uz dīvāna un žāvādamies izstaipījās…

Kad viņš pavēra vārtiņus, tie mazliet iečīkstējās, taču Džeimss Poters to nedzirdēja. Viņa bālā roka no apmetņa apakšas izvilka zizli un pavērsa pret durvīm. Tās atsprāga vaļā.

Viņš jau bija pāri slieksnim, kad priekšnamā ieskrēja Džeimss. Viegli, pārāk viegli — bez zižļa…!

—  Lilij, ņem Hariju un bēdziet! Tas ir viņš! Bēdziet! Skrieniet! Es viņu aizkavēšu…

Aizkavēšot viņu, aizkavēšot — bez zižļa…! Pirms raidīt lāstu, viņš iesmējās…

Avada kedavra!

Šaurajā priekšnamiņā nošķīda zaļš zibsnis, tas izgaismoja pie sienas piestumtos ratiņus, tas lika kāpņu margām iegaismoties kā zibens šautrām, un Džeimss Poters saļima kā raustāmais ķipars, kam pārgrieztas auklas…

Augšstāvā iekliedzās sieviete, viņa bija lamatās, bet, ja uzvedisies prātīgi, vismaz viņai ne no kā nebija jābaidās… viņš devās augšup pa pakāpieniem, ar vieglu izbrīnu klausīdamies, kā viņa mēģina aizsprostot durvis… arī tai sievietei nebija zižļa… kas tie par muļķiem, kas paļaujas uz citiem, iedomādamies, ka drošs ir tas, kam draugi, ka ieročus drīkst kaut uz mirkli izlaist no rokas…

Ar vienu nevērīgu zižļa kustību viņš atgrūda vaļā durvis, sagāzdams krēslu un kastu kaudzi, kas bija steidzīgi sakrauta aiz tām… un te nu viņa stāvēja, ar bērnu uz rokām. Ieraudzījusi viņu, sieviete iestūma dēlu gultiņā aiz muguras un izplēta rokas, it kā tas varētu ko līdzēt, it kā, aizsedzot mazo no skatiena, varētu cerēt, ka viņš puišeļa vietā izvēlēsies māti…

—   Tikai ne Hariju, tikai ne Hariju, lūdzu, tikai ne Hariju!

—   Paej malā, muļķe tāda… Tūlīt paej malā!…

—   Tikai ne Hariju, lūdzu, nē, ņemiet mani, nogaliniet mani viņa vietā…

—   Pēdējais brīdinājums…

—   Ne Hariju! Lūdzu… apžēlojieties… apžēlojieties… Tikai ne Hariju! Ne Hariju! Lūdzu… Es darīšu visu…

—   Paej malā… paej malā, skuķi…

Varēja jau pagrūst sievieti malā, taču prātīgāk likās nogalināt visus kā vienu…

Istabā nošķītās zaļais zibsnis, un viņa sabruka — tāpat kā vīrs. Visu šo laiku mazais nebija pat ieraudājies — puisēns bija piecēlies kājās, turoties pie gultiņas režģiem, un skatījās svešajam tieši sejā ar vieglu ziņkāri, iespējams, domādams, ka zem apmetņa paslēpies tēvs, kas turpina izklaidēt dēlu ar krāsainām uguntiņām, ka māte tūlīt smiedamās pielēks kājās…

Viņš ļoti rūpīgi notēmēja zizli pret mazuļa seju — gribējās redzēt, kā tas notiks, kā sabruks neizskaidrojamie draudi. Bērns sāka raudāt — bija sapratis, ka tas nav nekāds Džeimss. Raudas viņam nepatika, viņš nekad nebija spējis paciest sīkaļu ņerkstēšanu, jau kopš patversmes laikiem…

—   Avada kedavra!

Un tad viņš sašķīda — vairs nebija nekā, itin nekā, tikai sāpes un šausmas, un vajadzēja steigšus slēpties, nē, ne šeit, ne sagrautās mājas krāsmatās, kur ieslodzītais puisēns skaļi kliedza, bet kaut kur tālu projām… tālu projām…

—   Nē, — viņš ievaidējās.

Uz netīrās, drazu pilnās grīdas sakustējās čūska, un viņš bija nogalinājis zēnu, un vienlaikus viņš bija šis zēns…

—   Nē, — viņš ievaidējās.

Un tagad viņš stāvēja pie Bazildas mājas izsistā loga, iegrimis atmiņās par neaptveramo zaudējumu, un pie kājām milzīgā čūska ar klusu troksni slīdēja pāri porcelāna un stikla lauskām… tad viņš paskatījās lejup un ieraudzīja kaut ko… kaut ko neticamu…

—   Nē, — viņš ievaidējās.

—   Harij, ir labi, tev nekas nekaiš!

Pieliecies viņš pacēla sašķaidīto fotogrāfiju. Te nu tas bija, nepazīstamais zaglis, meklētais zaglis…

—   Nē… man tā izkrita… izkrita…

—   Harij, viss ir labi, mosties, mosties!

Viņš bija Harijs… Harijs, nevis Voldemorts… un šalkoņu necēla čūska, lodādama turpat līdzās…

Viņš pavēra acis.

—   Harij, — čukstus vaicāja Hermione. — Vai tu jūties puslīdz… puslīdz normāli?

—   Jā, — viņš sameloja.

Viņš bija teltī un gulēja uz vienas no apakšējām lāviņām, apsegts ar veselu segu kalnu. Klusums visapkārt un saltā, blāvā gaisma, kas spiedās cauri telts griestiem, liecināja par tuvīnu saullēktu. Viņš bija nosvīdis slapjš — palagi un segas mirka sviedros.

—   Izsprukām.

—   Jā, — Hermione noteica. — Man nācās likt lietā lidināšanās burvestību, lai uzdabūtu tevi uz lāviņas. Es nespēju tevi pacelt. Tu biji… nu, tu nebiji īsti pie…

Zem meitenes brūnajām acīm vīdēja violeti loki, un viņš pamanīja draudzenei rokā nelielu sūklīti — acīmredzot bija slaucījusi viņam seju.

—   Ar tevi nebija labi, — viņa pabeidza teikumu. — Galīgi nelabi.

—   Cik ilgi mēs te esam?

—   Pirms vairākām stundām. Tūlīt būs rīts.

—   Kas ar mani bija? Es biju… bez samaņas?

—   Ne gluži, — Hermione saminstinājās. — Tu kliedzi un vaidēji, un kaut kā tā… — viņa piebilda balsi, kas Harijam lika sajusties neomulīgi. Ko tādu? Izkliedzis lāstus kā Voldemorts? Vai raudājis kā mazulis gultiņā?

—   Gribēju tev noņemt horkrustu, — Hermione sacīja, un bija noprotams, ka draudzene vēlas mainīt sarunas tēmu. — Bet nekā — tas bija kā piekalts, piekalts pie krūtīm. Tur palikusi zīme. Piedod, man nācās izmantot apciršanas burvestību, lai dabūtu medaljonu nost. Turklāt tev iekoda čūska, bet es iztīrīju brūci un apslacīju to ar diktamni…

Norāvis piesvīdušo krekliņu, viņš paskatījās lejup. Virs sirds varēja saskatīt spilgti sarkanu ovālu vietā, kur bija pieplacis medaljons. Uz rokas savukārt varēja saskatīt apdzijušas čūskas koduma pēdas.

—   Kur tu liki horkrustu?

—   Somiņā. Manuprāt, kādu laiciņu derētu to likt mierā.

Viņš atlaidās spilvenos un ielūkojās draudzenes saspringtajā, pelēkajā sejā.

—   Mums nevajadzēja doties uz Godrika gravu. Tā ir mana vaina, tikai un vienīgi mana vaina, Hermione, piedod.

—   Tā nav tava vaina. Arī es gribēju doties uz turieni. Es tiešām domāju, ka Dumidors varēja zobenu atstāt tieši tur.

—   Jā, ko nu tur… Kļūda, vai ne?

—   Kas, Harij, īsti notika? Kas notika, kad viņa uzveda tevi augšstāvā? Vai čūska jums uzglūnēja? Vai tā nogalināja Bazildu un tad uzbruka tev?

—    Nē, — Harijs atbildēja. — Bazilda bija čūska… vai čūska bija viņa… no sākta gala.

—   K-ko?

Viņš aizvēra acis. Nāsis vēl aizvien cirtās Bazildas mājas smirdoņa — un tas atmiņā atsaukto ainu darīja jo drausmīgi spilgtu.

—   Liekas, Bazilda jau labu laiku ir mirusi. Čūska bija… bija viņā iekšā. Pati-Zini-Kas bija atstājis to Godrika gravā gadījumam, ja mēs tur parādītos. Tev bija taisnība. Viņš zināja, ka es atgriezīšos.

—   Čūska bija viņā iekšā?

Harijs atkal atvēra acis — likās, Hermione kuru katru bridi apvemsies.

—   Vilksons taču teica, ka mums nāksies saskarties ar burvestībām, kādas pat iedomāties nespējam, — Harijs atgādināja. — Tā liedzās runāt tavā klātbūtnē, jo runāja šņācmēlē, no sākta gala tā bija šņācmēle, bet es to neaptvēru, jo, protams, spēju to saprast. Kad mēs nonācām augšā, guļamistabā, čūska nosūtīja ziņu Pati-Zini-Kam, es galvā dzirdēju, kā tas notiek, viņš lika mani aizkavēt tur… un tad…

Harijs atcerējās, kā čūska bija izslīdējusi no Bazildas kakla, — nez vai Hermione priecātos, ja dabūtu dzirdēt visus sīkumus.

—   …večiņa pārvērtās, pārvērtās par čūsku un uzbruka.

Viņš paskatījās lejup uz koduma brūcēm.

—   Tā negribēja mani nogalināt, vajadzēja mani tikai aizkavēt, līdz ierodas Pati-Zini-Kas.

Būtu izdevies čūsku nonāvēt, riskantais ceļojums nebūtu bijis veltīgs… Harijam sametās šķērmi ap dūšu, tāpēc viņš pieslējās sēdus un atgrūda segas sāņus.

—   Harij, nē, tici man — tev vēl vajag atpūsties!

—  Miegs vairāk vajadzīgs tev. Piedod, bet tu izskaties briesmīgi. Ar mani viss ir kārtībā. Es varētu kādu stundiņu pastāvēt uz vakts. Kur ir mans zizlis?

Meitene neatbildēja un mēmi skatījās pretim.

—   Hermione, kur ir mans zizlis?

Viņa kodīja lūpu, acīs sariesās asaras.

—   Harij…

—   Kur ir mans zizlis?

Pasniegusies pagultē, viņa pastiepa roku uz Harija pusi.

Akmeņozola un fēniksa zizlis izskatījās pāršķēlies uz pusēm. Kopā to turēja viena vienīga fēniksa spalviņa. Koks bija sašķīdis skaidās. Harijs to paņēma rokās gluži kā dzīvu, nāvīgi savainotu radību. Domas jaucās — viss griezās baiļu un panikas viesulī. Tad viņš pastiepa zizli uz Hermiones pusi.

—   Salabo to. Es tevi lūdzu.

—   Harij, diez vai var salabot tik ļoti bojātu…

—   Lūdzu, Hermione, pamēģini!

—   Lā… lāpītum.

Zižļa daļa, kas nokarājās uz leju, atkal savienojās ar augšējo. Harijs pacēla zizli.

—   Spīžo!

Zizlis vārgi uzdzirksteļoja, tad nodzisa. Harijs pavērsa to pret Hermioni.

—   Tukšrokdžimpiņ!

Hermiones zizlis mazliet noraustījās, taču pat neizrāvās no rokas. Pat šī kuslā buršanās Harija zizlim izrādījās par grūtu, un tas atkal pārlūza uz pusēm. Viņš apstulbis vērās uz zizli, nespēdams noticēt savām acīm… zizlis, kas bija pārcietis tik daudz…

—   Harij, — Hermione iečukstējās tik tikko sadzirdami. — Man ļoti, ļoti žēl. Manuprāt, tavu zizli salauzu es. Atceries, kad metāmies bēgt, mums uzbruka čūska, tāpēc es raidīju pret to šķīšanas lāstu, bet tas sāka lēkāt pa istabu un acīmredzot… acīmredzot trāpīja…

—   Negadījums, — Harijs mehāniski noteica. Viņš jutās iztukšots un apstulbis. — Mēs… gan kaut kā salabosim.

—    Harij, man liekas, ka te nekas neiznāks, — sacīja Hermione, ļaudama vaļu asarām. — Atceries… atceries Rona zizli? To, ko viņš salauza, kad sasita mašīnu? Pēc tam tas vairs nedarbojās kā nākas, atlika meklēt jaunu zizli.

Harijs iedomājās Olivandu, ko Voldemorts bija nolaupījis un turēja gūstā, viņš iedomājās Gregoroviču, kas bija pagalam. Kā lai sadabū jaunu zizli?

—    Nu ko, — viņš ierunājās, cenzdamies izlikties, it kā nekas nebūtu noticis, — nu ko, tad es uz kādu laiciņu aizņemšos tavējo. Kamēr stāvēšu sardzē.

Asaras liedama, Hermione pasniedza draugam savu zizli, un viņš atstāja meiteni sēžam līdzās viņa gultai, par visu vairāk vēlēdamies tikai vienu — tikt kaut kur projām.

ASTOŅPADSMITA NODAĻA BALTUSS DUMIDORS: DZĪVE UN MELI

Lēca saule. Pret Hariju un viņa ciešanām vienaldzīgs, virs galvas pletās dzidrais, blāvais debesu plašums. Harijs apsēdās pie telts ieejas un dziļi ievilka plaušās tīro gaisu. Viņš bija dzīvs un redzēja, kā aiz sniegā vizuļojošas nokalnes aust saule, — tā droši vien bija lielākā laime zemes virsū, taču viņš nespēja to novērtēt: sirdi smagi nospieda traģēdija — zižļa zaudējums. Viņš skatījās uz sniega segā tīto ieleju; dzirkstīgajā klusumā no tālienes atlidoja baznīcas zvanu skaņas.

Pats nemanīdams, viņš bija iecirtis pirkstus delmos, it kā pūlēdamies pārvarēt fiziskas sāpes. Viņš bija lējis savas asinis tik bieži, ka visi rēķini sajukuši, reiz bija zaudējis visus labās rokas kaulus, jau šajā klejojumā rētām uz plaukstas un pieres klāt bija nākušas brūces uz krūtīm un augšdelma, taču vēl nekad viņš nebija juties tik neizmērojami novājināts, ievainojams un neaizsargāts — likās, raušus atrauta vismaz puse viņa burvju spēka. Harijs lieliski zināja, ko teiktu Hermione, ja viņš atklātu, kā jūtas: zižļa spēks nāk no burvja spēka. Taču viņai nebūtu taisnība, viņa gadijums bija citāds. Hermione nezināja, kā ir, kad zizlis trīc kā kompasa adata, un triec pret ienaidnieku zel

tītas liesmas. Viņu vairs nesargāja radniecīgo seržu burvestība, un tikai tagad, to zaudējis, viņš apjauta, cik ļoti uz to paļāvies.

Harijs izvilka no kabatas zižļa šķēpeles un neskatīdamies iebāza tās kaklā pakārtajā Hagrida maisiņā. Tagad maisiņš bija tā piestūķēts ar salauztiem un nederīgiem priekšmetiem, ka plīsa vai pušu. Neviļus viņš cauri kūrmuļādai sataustīja veco zibsni un brīdi cīnījās ar kārdinājumu to izvilkt un aizmest pa roku galam. Neizprotams, nevajadzīgs, nekam nederīgs — gluži kā viss, ko bija atstājis Dumidors.

Briesmīgas dusmas uz Dumidoru piepeši izlauzās kā lava, tās dedzināja viņu no iekšpuses, izsvēpēja jebkuras citas jūtas. Vienvienīgi aiz izmisuma viņi bija paši sev iedvesuši ticību, ka Godrika gravā atradīs meklēto, iegalvojuši sev, ka tur jāatgriežas, ka tas ir posms kādā slepenā takā, ko ieminis Dumidors, taču viņiem nebija ne kartes, ne padoma. Dumidors bija atstājis viņus taustāmies tumsā, cīnāmies ar nezināmām un neiedomājamām šausmām — vienus pašus, bez palīga; nekas nebija paskaidrots, visu vajadzēja izkarot, zobena nebija, un tagad Harijam vairs nebija ari zižļa. Piedevām viņš tai mājā bija atstājis zagļa fotogrāfiju, un tagad Voldemorts pavisam viegli varēs izdibināt, kas bija šis zeltmatis… Tagad Voldemorts zinās visu…

—   Harij?

Likās, Hermionei bail, ka Harijs var triekt virsū lāstu ar viņas pašas zizli. Asarām līstot, viņa notupās Harijam blakus, trīcošās rokās turēdama divas tējas krūzes un vēl iemiegusi padusē kaut ko prāvu.

—   Paldies, — Harijs pateicās, paņemdams tēju.

—   Vai es drīkstu ar tevi parunāt?

—   Jā, — viņš atteica, negribēdams nodarīt viņai pāri.

—   Harij, tu gribēji zināt, kas bija redzams tajā fotogrāfijā. Nu… man ir grāmata.

Viņa bikli ielika Harijam klēpī — gluži neskartu Baltuss Dumidors: dzīve un meli eksemplāru.

—   Kur… kā…?

—   Tā bija Bazildas viesistabā, stāvēja redzamā vietā… Laukā rēgojās zīmīte.

Hermione skaļi izlasīja pāris smailiem, indīgi zaļiem burtiem uzrakstītās rindiņas:

—    "Dārgā Bazīt, paldies par palīdzību. Te būs grāmatas eksemplārs, ceru, ka Tev patiks. Tu pastāstīji visu, kaut pati varbūt neko neatceries. Rita." Tā droši vien piegādāta, kamēr īstā Bazilda vēl bija dzīva, bet, iespējams, vairs neko nespēja izlasīt.

—   Jā, droši vien.

Raudzīdamies uz Dumidora seju, Harijs pēkšņi izjuta negantu prieku: beidzot viņš uzzinās visu, ko Dumidors nebija uzskatījis par vajadzīgu stāstīt, un viņam vienalga, vai Dumidoram tas būtu pa prātam.

—  Tu vēl esi briesmīgi dusmīgs uz mani, jā? — vaicāja Hermione. Pacēlis galvu, Harijs ieraudzīja, ka viņa atkal raud, un noprata, ka dusmas lasāmas viņam sejā.

—   Nē, — viņš klusi atteica. — Nē, Hermione, es zinu, ka tā bija nelaimīga sagadīšanās. Tu centies mūs no turienes dabūt laukā dzīvus, un tai brīdī biji nepārspējama. Bez tavas palīdzības es būtu dabūjis galu.

Cik nu spēdams, atbildējis Hermiones asarainajam smaidam, viņš pievērsās grāmatai. Muguriņa bija stīva: nebija šaubu, ka grāmata vēl ne reizi nebija atvērta. Viņš šķirstīja lappuses, raudzīdamies pēc fotogrāfijām. Meklētā atradās gandrīz tūlīt: gados jaunais Dumidors un viņa glītais draugs gardi smejas par kādu sen aizmirstu joku. Paraksts vēstīja:

Baltuss Dumidors neilgi pēc mātes nāves kopā ar savu draugu Gelertu Grindelvaldu.

Ieraugot šo uzvārdu, Harijam mute iepletās un labu brīdi palika vaļā. Grindelvalds. Dumidors ar savu draugu Grindelvaldu. Viņš pašķielēja uz Hermioni, kas ari blenza grāmatā, it kā neticēdama savām acīm. Tad viņa lēni pacēla galvu un paskatījās uz Hariju.

—   Grindelvalds?

Nelikdamies ne zinis par citām fotogrāfijām, Harijs pārskatīja lappuses, meklēdams, vai vēl kaut kur neparādīsies liktenīgais vārds. Drīz atradās, viņš alkatīgi lasīja, taču neko nesaprata: lai tiktu pie kaut kādas skaidrības, nācās šķirt atpakaļ, un galu galā viņš nonāca pie nodaļas, kuras virsraksts bija "Augstākais labums". Abi ņēmās lasīt:

"Astoņpadsmitā dzimšanas diena vairs nebija aiz kalniem, un Dumidors atstāja Cūkkārpu slavas spožumā — zēnu vecākais, prefekts, Barnabas Finklija izcilības balvas laureāts, britu jaunatnes pārstāvis Viedo kapitulā, par revolucionāriem atklājumiem izpelnījies zelta medaļu Starptautiskajā alķīmiķu konferencē Kairā… Pēc skolas beigšanas Dumidors, sekodams tradīcijai, grasījās apceļot pasauli kopā ar Elfiasu Dodžu jeb Smakuci — pastulbu, toties uzticamu zeņķi, ar ko bija sabrāļojies Cūkkārpā.

Jaunie cilvēki ieradās Londonā un "Caurajā katlā" posās nākamajā rītā doties uz Grieķiju, kad pēkšņi ieradās pūce ar ziņu, ka mirusi Dumidora māte. Smakucis Dodžs, kas atteicās no sarunas ar šās grāmatas autori, publiski paudis savu jūtelīgo versiju par to, kas notika tālāk. Viņa iztēlojumā Kendras nāve bijis traģisks trieciens un Dumidora lēmums atteikties no ekspedīcijas — cildena uzupurēšanās.

Jā, Dumidors tik tiešām nekavējoties atgriezās Godrika gravā, šķietami tāpēc, lai "rūpētos" par savu jaunāko brāli un māsu. Bet kas gan tās īstenībā bija par rūpēm?

"Viņš jau nu gan bija nojūdzies, tas Aberforts," izsakās Enida Suļķe, kuras ģimene tajā laikā mitinājās Godrika gravas apkaimē. "Māmuļa un tētiņš viņam bija miruši, vai ne, vajadzētu viņu žēlot, bet viņš tak visu laiku mētājās ar kazu mēsliem! Nē, es neteiktu, ka Baltuss ar viņu noņēmās, vismaz es ne reizi neredzēju abus kopā."

Bet ar ko tad nodarbojās Baltuss, ja reiz pat nevaldāmajam brālītim nevarēja atvēlēt ne mirkli? Cik var noprast, atbilde ir šāda: viņš gādāja, lai māsa ari turpmāk paliek iespundēta. Kaut arī Arianas Dumidoras pirmā cietumsardze bija mirusi, viņas nožēlojamais stāvoklis nemainījās. Par to, ka Dumidoram vispār ir māsa, bez piederīgajiem zināja tikai daži Smakucim Dodžam līdzīgi nejēgas, kas bija gatavi noticēt stāstiņam par viņas "vārgo veselību".

Vēl viena tikpat viegli apmuļķojama ģimenes draudzene bija slavenā maģijas vēsturniece Bazilda Prātvēdere, kas jau daudzus gadus dzīvo

» SOI *

Godrika gravā. Kad Bazilda ieradās apsveicināties ar jaunajiem nāburgiem, Kendra, protams, viņu nelaida pār slieksni. Tomēr pēc vairākiem gadiem rakstniece, kam bija licies saistošs "Pārvērtību Jaunumos" publicētais Baltusa raksts par starpsugu transformācijām, nosūtīja uz Cūkkārpu pūci. Pamazām viņai izveidojās attiecības ar visu Dumidoru ģimeni. Pirms Kendras nāves Bazilda bija vienīgā no visiem Godrika gravas iedzīvotājiem, ar kuru Dumidora māte sarunājās.

Diemžēl asais prāts, ar ko Bazilda allaž izcēlusies, tagad ir pagalam aptrulis. "Uguns gan deg, bet katliņš tukšs," kā izteicās Aivors Dilonsbijs, samīties Enida Suļķe nevairījās spēcīgāka vārda: "Viņa ir traka kā vāveres kaka." Tomēr rūdītas žurnālistes pieredze ļāva iegūt pietiekami daudz faktu, lai šie skandalozie notikumi atklātos visā pilnībā.

Gluži tāpat kā visa pārējā burvju pasaule, ari Bazilda Kendras pāragro nāvi izskaidro ar "burvestības rikošetu": tieši tā visus turpmākos gados skandināja Baltuss un Aberforts. Tāpat Bazilda kā papagailis atkārto Dumidoru tekstus par Arianu, sauc viņu par "vārīgu" un "jūtīgu". Tomēr savā ziņā patiesības serums tiešām atmaksājās, jo tikai un vienīgi Bazildai zināms visciešāk glabātais Baltusa Dumidora noslēpums. Nonācis atklātībā, tas liek apšaubīt visas patiesības, ko Dumidora apbrīnotāji uzskatījuši par nesatricināmām: viņa šķietamo netīksmi pret tumšajām zintīm, viņa iestāšanos pret vientiešu apspiešanu, pat viņa mīlestību pret paša ģimenes locekļiem.

Tai pašā vasarā, kad Dumidors, kļuvis par bāreni un ģimenes galvu, devās mājup uz Godrika gravu, Bazilda Prātvēdere uzaicināja viesos māsas mazdēlu Gelertu Grindelvaldu.

Grindelvalda vārds tiek pamatoti daudzināts: visu laiku bīstamāko tumšo burvju sarakstā tas neatrodas pirmajā vietā tikai tāpēc, ka viņam šo titulu nolaupīja nākamajā paaudzē piedzimušais Paši-Zināt-Kas. Tomēr Grindelvalda šausmu darbi Angliju neskāra, tāpēc stāsts par viņa nākšanu pie varas pie mums nav tik labi zināms.

Izglītodamies Durmštrangā — skolā, kas jau tolaik bija bēdīgi slavena ar savu iecietīgo izturēšanos pret tumšajām zintīm, — Grindelvalds parādīja, ka ir tieši tāds pats brīnumbērns kā Dumidors. Tomēr Gelerts Grindelvalds savas spējas neizmantoja, lai izpelnītos balvas un atzinību, — citas aizraušanās viņam bija mīļākas. Kad Grindelvalds sasniedza sešpadsmit itulu vecumu, pat Durmštranga vairs nevarēja izlikties neredzam viņa nei 7Ivēcigos eksperimentus, un viņš tika izslēgts.

Līdz šai baltai dienai par Grindelvalda turpmākajām gaitām bija zināms tikai tas, ka viņš "vairākus mēnešus uzturējās ārzemēs". Tagad var atklāt, ka (,rindelvalds šai laikā ciemojās Godrika gravā pie savas vectantes, un ar ko gan viņš tur sadraudzējās? Lai gan daudziem šī ziņa būs ārkārtīgi nepatīkams pārsteigums, Gelerts Grindelvalds noslēdza visciešāko draudzību ar Baltusu Dumidoru.

"Viņš likās tik burvīgs zēns," vāvuļo Bazilda, "bet — ak, par ko dienās kfiiva! Protams, es viņu iepazīstināju ar nabaga Baltusu, kam ļoti pietrūka viņa vecuma puišu sabiedrības. Zēni uzreiz atrada kopīgu valodu."

Par to nav šaubu. Bazilda rāda man saglabātu vēstuli, ko Baltuss Dumidors nakts melnumā nosūtījis Gelertam Grindelvaldatn.

"jā, kaut arī viņi runājās augām dienām — abi bija tik spējīgi jaunekļi, valodoja un vārījās kā katls uz uguns, — dažkārt es dzirdēju, kā pie Gelerta istabas loga klaudzina pūce, atnesusi vēstuli no Baltusa! Viņam prātā bija ienākusi kāda doma, un to nekavējoties vajadzēja paziņot Gelertam!"

Kas tās par domām? Lai gan Baltusa Dumidora cienītāji droši vien būs dziļi satriekti, lūk, šādas ir domas, ko viņu varonis septiņpadsmit gadu vecumā izklāstījis vēstulē savam jauniegūtajam labākajam draugam (vēstules oriģināls redzams 463. Ipp.):

Gelert,

Tas, ko Tu teici, — ka burvju kundzība nāktu PAŠIEM VIENTIEŠU PAR LABU, — man liekas, tiešām ir pats svarīgākais, ļā, mums dota vara, un jā, šī vara dod mums tiesības valdīt, bet reizē arī mēs esam atbildīgi par tiem, pār ko valdām. To vajag uzsvērt, tas būs visu mūsu nodomu pamatakmens. Kad kāds iebildīs, un tā noteikti būs, uz to balstīsies visi mūsu pierādījumi. Mēs pārņemam varu AUGSTĀKĀ LABUMA VĀRDĀ. Un tāpēc, sastopot pretestību, vajag likt lietā tik daudz spēka, cik nepieciešams, ne vairāk. (Tā bija Tava kļūda Durmštrangā! Bet es neko nesaku: ja Tu nebūtu izslēgts, mēs nebūtu iepazinušies.)

Baltuss

Lai cik pārsteigti un izbijušies būs daudzie apbrīnotāji, šī vēstule nepārprotami liecina, ka Baltuss Dumidors reiz vēlējies likvidēt Slepenības statu tus un nodibināt burvju kundzību pār vientiešiem. Kāds trieciens visiem, kas Dumidoru allaž tēlojuši kā dižāko vientiešu pēcnācēju aizstāvi! Cik tukšas tagad šā jaunā, iznīcinošā pierādījuma gaismā šķiet visas viņa runas par vientiešu tiesībām! Cik zemisks liekas Baltuss Dumidors, kas čakli kaldina varas sagrābšanas plānus dienās, kad vajadzētu apraudāt māti un rūpēties par māsu!

Tie, kas par varēm grib noturēt Dumidoru uz viņa drūpošā postamenta, protams, čiepstēs, ka viņš tomēr neīstenoja savus nodomus, viņa pārliecība acīmredzot ir mainījusies, viņš attapās. Tomēr galu galā patiesība izrādās vēl satriecošāka.

Tikai divus mēnešus pēc šās lieliskās draudzības noslēgšanas Dumidors un Grindelvalds šķīrās un vairs nesatikās, līdz pienāca diena, kad abi sastapās leģendārajā divkaujā (par to sīkāk lasiet 22. nodaļā). Kāpēc viņu attiecības tik piepeši pārtrūka? Varbūt Dumidors bija nācis pie prāta? Varbūt tika pateicis Grindelvaldam, ka vairs neko negrib zināt par viņa nodomiem? Ak vai, tā gan nebija.

"Man liekas, tas bija tāpēc, ka nomira nabaga Arianiņa," saka Bazilda. "Tas bija briesmīgs trieciens. Gelerts bija pie viņiem mājās, kad tas notika, un tad viņš bezmaz trīcēdams pārradās un pateica, ka nākamajā dienā brauks prom. Briesmīgi sabēdājies, nav jau ari brīnums, jā? Es sadabūju ejslēgu, un tā arī bija pēdējā reize, kad es viņu redzēju.

Baltuss pēc Arianas nāves bija kā no laivas izmests. Brāļiem tas bija šausmīgs pārdzīvojums. Vairs nebija neviena tuvinieka, abi bija palikuši divi vien visā pasaulē. Kāds tur brīnums, ka spalvas putēja. Aberforts apgalvoja, ka pie visa vainīgs Baltuss, — jūs pati zināt, tik šausmīgos brīžos ļaudīm tā gadās. Bet Aberforts jau vienmēr runāja kā maķenīt tērēts, nabaga zēns. Jā, bet bērēs pārlauzt Baltusam degunu — tas gan bija par traku. Kendrai sirds būtu vai lūzusi, redzot, kā dēli vicina zižļus līdzās māsas līķim. Žēl, ka Gelerts nevarēja palikt uz bērēm… Tak jau kāds mierinājums Baltusam…"

Šis šausmīgais skandāls pie Arianas Dumidoras zārka, brāļu cīņa, par ko zināja tikai nedaudzie bērinieki, rosina vairākus jautājumus. Kāpēc īsti

Aberforts Dumidors uzskatīja, ka māsas nāvē vainīgs Baltuss? Vai tiešām viņš, kā mēģina iztēlot "Bazīte", aiz bēdām spļāva laukā visu, kas uz meles? Varbūt viņa niknumam tomēr bija kāds skaidrs un nepārprotams iemesls? Dažas stundas pēc meitenes nāves Grindelvalds, kas bija izslēgts no Durmštrangas pēc tam, kad sadursmēs vairāki skolasbiedri gandrīz zaudēja dzīvību, aizbēga pāri robežai, un Baltuss (aiz kauna vai varbūt aiz bailēm?) vairs netikās ar viņu, līdz nebija spiests redzēties, pakļaujoties visas burvju pasaules lūgumam.

Nedz Dumidors, nedz Grindelvalds, liekas, turpmākajos gados šo īso zēnības draudzību nav pieminējuši. Tomēr nevar noliegt, ka Dumidors Gelerta Grindelvalda saukšanu pie kārtības atlika vismaz piecus gadus, pilnus juku, posta un nelaimju. Vai Dumidors vilcinājās tāpēc, ka vēl aizvien bija Grindelvaldam pieķēries, vai varbūt baidījās, ka tiks atmaskots kā viņa kādreizējais labākais draugs? Varbūt Dumidors nemaz negribēja stāties pretim cilvēkam, ar kuru savulaik tik ļoti priecājās pazīt ies?

Un kā īsti nomira noslēpumainā Ariana? Neviļus krita par upuri kādam tumšam rituālam? Varbūt viņa netīšām ieraudzīja ko tādu, ko redzēt bija lieki, — teiksim, divu jaunekļu vingrināšanos sagrābt kundzību un slavu? Vai ir iespējams, ka Ariana Dumidora bija pirmā, kas gāja bojā "augstākā labuma vārdā"?"

Te nodaļa beidzās, un Harijs pacēla acis. Hermione līdz lappuses beigām bija tikusi pirmā. Manāmi sabijusies, ieraugot viņa sejas izteiksmi, meitene izķeksēja grāmatu Harijam no rokām un aizvēra neskatīdamās, it kā paslēpjot ko nepieklājīgu.

—   Harij…

Taču viņš papurināja galvu. Kāds daudzmaz drošs mūris bija sagruvis; tieši tāpat viņš jutās, kad aizgāja Rons. Viņš bija uzticējies Dumidoram, uzskatījis viņu par labestības un gudrības iemiesojumu. Viss bija sairis pīšļos; ko vēl nāksies zaudēt? Rons, Dumidors, fēniksa zizlis…

—   Harij! — Hermione it kā bija sadzirdējusi viņa domas. — Paklausies! Tā nav… nav patīkami lasīt…

—   … jā, tur nu tev taisnība…

—   … bet neaizmirsti, Harij, to sarakstījusi Rita Knisle.

—   Bet tu taču izlasīji vēstuli Grindelvaldam?

—    Jā… izlasīju. — Viņa minstinājās, manāmi noraizējusies, un nosalušajās rokās grozīja tējas krūzi. — Tā vieta laikam ir pati briesmīgākā. Es zinu, Bazildai likās, ka nav jau bijis nekas sevišķs, runas vien, taču "augstākais labums" kļuva par Grindelvalda saukli, tā viņš attaisnoja visas zvēriskās ļaundarības, ko sastrādāja pēc tam. Un… šo izlasot… izskatās, ka to izdomājis Dumidors. Runā, ka uzraksts "Augstākā labuma vārdā" pat esot bijis izcirsts virs Nirngardas vārtiem.

—   Kas ir Nirngarda?

—    Cietums, ko Grindelvalds uzcēla saviem pretiniekiem. Galu galā viņš pats tur nonāca pēc tam, kad Dumidors tika viņu sagūstījis. Tik un tā, tas ir… šausmīgi, ka Dumidora idejas palīdzēja Grindelvaldam sagrābt varu. Bet, no otras puses, pat Rita nevar apgalvot, ka viņi pazina viens otru ilgāk nekā tos pāris vasaras mēnešus, kad abi vēl bija tikai puikas, un…

—    Es jau domāju, ka tu tā teiksi, — sacīja Harijs. Negribējās izgāzt dusmas pār Hermioni, taču runāt mierīgi bija grūti. — Es jau domāju, ka tu teiksi: "Viņi vēl bija bērni." Viņi bija tieši tikpat veci, cik mēs šobrīd. Bet mēs, riskēdami ar dzīvību, cīnāmies ar tumšajām zintīm, turpretim viņš čupojās ar savu jauniegūto labāko draugu un kala plānus, kā sagrābt varu pār vientiešiem.

Niknums kūsāja pāri malām; viņš piecēlās un sāka staigāt apkārt, mēģinādams to kaut cik aizvadīt citā gultnē.

—   Es necenšos attaisnot to, ko Dumidors rakstījis, — bilda Hermione. — Visas šīs "tiesības uz varu" ir sviests, kārtējā "maģija ir vara", tikai citā kulītē. Bet, Harij, viņam tikko bija mirusi māte, viņš viens pats tupēja mājā…

—   Viens pats? Viņš nebija viens! Viņš varēja biedroties ar brāli un māsu, to savu niekkalbi māsiņu, ko turēja aiz atslēgas…

—   Es tam neticu, — paziņoja Hermione. Arī viņa piecēlās. — Lai kas ar to meiteni nebija labi, es nedomāju, ka viņa bija niekkalbe. Mēs pazinām Dumidoru, viņš nekad, nemūžam nebūtu pieļāvis…

—    Dumidors, ko mēs it kā pazinām, netīkoja ar varu pakļaut vientiešus! — Harijs kliedza, un atbalss aizskanēja tālu pāri izmirušajam kalnam; tikai daži melnie strazdi kliegdami uzspurdza gaisā un sāka mest lokus pērļu pelēkajās debesīs.

—   Viņš mainījās, Harij, viņš mainījās! Vai tiešām tu nesaproti! Varbūt viņš tiešām domāja ko tādu, kad viņam bija septiņpadsmit, bet visu atlikušo mūžu viņš veltīja cīņai pret tumšajām zintīm! Tieši Dumidors savaldīja Grindelvaldu, viņš nepiekāpīgi iestājās par vientiešu aizsardzību un vientiešu pēcnācēju tiesībām un jau no paša sākuma cīnījās pret Pats-Zini-Ko, un zaudēja dzīvību, pūlēdamies viņu pievārēt!

Ritas grāmata bija nokritusi zemē starp abiem, no vāka žēlīgi smaidīja pretim Baltuss Dumidors.

—   Harij, atvaino, bet es domāju, ka tu tik ļoti lec no ādas laukā tāpēc, ka Dumidors pats tev neko no tā visa nav stāstījis.

—   Un kas par to?! — Harijs ieaurojās un savēcināja rokas, pats nezinādams — kāpēc: cenzdamies valdīt dusmas vai mēģinādams mazināt smago vilšanos. — Tu redzi, Hermione, ko viņš lika man darīt! Riskē ar dzīvību, Harij! Un tagad vēl reizīti! Un vēlreiz! Un neceri, ka es tev visu paskaidrošu, tikai akli paļaujies uz mani, tici, ka es zinu, ko daru, uzticies man, kaut arī es tev neuzticos! Tā arī neizstāstīja visu, kā ir! Ne reizi!

Balss piepūlē aizlūza; abi stāvēja šajā baltumā un tukšumā, lūkodamies viens otrā, un Harijs juta, ka viņi zem šo debesu plašuma nav nekas vairāk par kukaiņiem.

—   Viņš tevi mīlēja, Harij, — Hermione čukstēja. — Es zinu, ka viņš tevi mīlēja.

Harijs nolaida rokas.

—   Es nezinu, ko viņš mīlēja, Hermione, bet tas nebiju es. Kas tā par mīlestību — šīs šausmas, kurās viņš mani atstājis. Gelertam Grindelvaldam viņš par savām patiesajām domām pastāstīja pulka vairāk nekā man.

Harijs pacēla Hermiones zizli, ko bija nometis sniegā, un atkal apsēdās pie telts durvīm.

— Paldies par tēju. Es nosēdēšu savu maiņu līdz galam. Ej atpakaļ — siltumā!

Meitene brīdi vilcinājās, taču atraidījums bija nepārprotams. Viņa pacēla grāmatu un devās atpakaļ uz telti, pa ceļam vieglītēm noglāstīdama Harijam pakausi. Sajutis viņas roku, Harijs aizvēra acis un, pats sevi ienīzdams, ilgojās, kaut viņas vārdi būtu patiesi: kaut Dumidors patiešām būtu viņu mīlējis.

DEFIŅPADSMITA NODAĻA SUDRABA STIRNA

Pusnaktī, kad Hermione atnāca viņu nomainīt, sniga. Harija sapņi bija juceklīgi un nemierīgi; tajos atkal un atkal parādījās Nagīni: vispirms čūska lida cauri milzīgam, iesprāgušam gredzenam, pēc tam — adventes vainagam. Viņš vairākas reizes modās aiz bailēm: likās, tālumā kāds sauc un vējā, kas plosījās ap telti, skan soļi un balsis.

Pēdīgi viņš piecēlās un aizgāja pie Hermiones, kas sakņupusi sēdēja tumsā pie telts durvīm, zižļa gaismā lasīdama Burvestību vēsturi. Vēl aizvien biezām pārslām krita sniegs, un viņa ar atvieglojumu piekrita rīta agrumā novākt telti un doties tālāk.

—   Apmetisimies kaut kur aizvējā, — viņa drebinādamās sacīja un virs pidžamas uzvilka sporta kreklu. — Man visu laiku izklausās, ka ārpusē kāds staigā. Pāris reižu pat kaut kas norēgojās.

Harijs, iebāzis rokas svītera piedurknēs, apstājās un uzmeta skatienu galdam, uz kura kluss un nekustīgs stāvēja sūdzoskops.

—    Es pati zinu, ka tikai rēgojas, — Hermione nervozi taisnojās, — tā tumsa un sniegs, tur visu ko var ieraudzīt… bet varbūt tomēr teleportēties zem Pašlepna, katram gadījumam?

Pēc pusstundas, kad telts bija novākta, Harijs uzkāris kaklā horkrustu un Hermione paņēmusi rokā pērjoto somiņu, viņi teleportējās prom. Parastā smacējošā tumsība; Harija pēdas atrāvās no sniega segas un pēc mirkļa smagi atsitās pret lapām piebirušu sasalušu zemi.

—    Kur mēs esam? — viņš vaicāja, skatīdamies apkārt uz zaļoksno koku biežņu, kamēr Hermione, atvērusi izšūto somiņu, sāka vilkt ārā telts mietus.

—   Glosterā, Dina mežos, — viņa atbildēja. — Es vienreiz šeit biju pārgājienā, kopā ar māmiņu un tēti.

Ari šeit visu koku zarus klāja sniegs un bija briesmīgi auksti, tomēr viņi vismaz bija pasargāti no vēja. Lielāko dienas daļu abi pavadīja teltī, sildīdamies pie jaukajām, koši zilajām liesmām, ko, Hermiones tik meistarīgi uzšķiltas, varēja savākt un nēsāt apkārt podiņā. Harijs jutās tā, it kā atkoptos pēc neilgas, bet smagas slimības, un Hermione bija tik gādīga, ka tā likās vēl jo vairāk. Pievakarē pār zemi atkal lidinājās pārslas un pat laucīti, kurā viņi bija patvērušies, no jauna noklāja smalks sniegs.

Pēc divām gandrīz negulētām naktīm Harijs visu uztvēra neparasti saaasināti. No Godrika gravas viņi bija izsprukuši par mata tiesu, un kaut kādā ziņā šķita, ka Voldemorts ir tuvāk nekā agrāk, briesmas ir lielākas. Kad atkal satumsa, Harijs noraidīja Hermiones piedāvājumu palikt sardzē un lika viņai iet gulēt.

Nolicis telts ieejā vecu spilvenu, Harijs apsēdās, savilcis mugurā visus svīterus, cik bija, taču vienalga drebinājās. Stundām ritot, tumsa arvien sabiezēja un tad jau bija burtiski necaurredzama. Ļoti gribējās izvilkt Laupītāja karti, lai drusciņ paskatītos uz Džinnijas punktu, taču pēc tam iešāvās prātā, ka ir taču Ziemassvētku brīvdienas un Džinnija droši vien atgriezusies Midzeņos.

Meža plašumā bija jaušama pat visniecīgākā kustība. Harijs zināja, ka te noteikti mudžēt mudž dzīvas radības, taču cerēja, ka tās visas tupēs klusi un mierīgi, lai meža kustoņu nevainīgo skraidelēšanu un rāpošanu viņš varētu atšķirt no trokšņiem, kas vēsta par briesmām. Atmiņā atausa, kā pirms vairākiem gadiem pār sausām lapām bija švīkstējis apmetnis, un uzreiz likās — kaut kur nočab, taču viņš sapurinājās. Sargburvestibas bija līdzējušas jau nedēļām ilgi, kāpēc lai tās pēkšņi pieviltu? Un tomēr neatkāpās sajuta, ka šonakt kaut kas ir citādi.

Vairākas reizes Harijs uztrūkās ar sāpošu sprandu, jo bija iemidzis, neērti atspiedies pret telts malu. Nakts bija sabiezējusi tik dziļi samtaini melna, ka tikpat labi viņš būtu varējis kūļāties teleportēšanās mijpasaulē. Viņš pacēla plaukstu, lai pārliecinātos, vai spēj izšķirt pirkstus, kad pēkšņi…

Tieši priekšā, slīdēdama starp kokiem, atausa spoža, sudrabota gaisma. Lai kas ari bija gaismas avots, tas kustējās bez skaņas. Likās, gaišums gluži vienkārši virzās šurp.

Balsij aizslāpstot, Harijs pielēca kājās un pacēla Hermiones zizli. Viņš aizmiedza acis, jo gaisma kļuva žilbinoša, koku aprises tās priekšā bija melnas kā darva, tā slīdēja uz viņa pusi, vēl tuvāk, tuvāk…

Un tad gaismas avots iznāca no ozola viņpuses. Sudrabaini balta stirna, spoža un žilbīga kā mēness, pilnīgā klusumā spēra piesardzīgus soļus pa sasalušo zemi, smalkā sniega kārtiņā neatstājot ne pēdas. Tā tecēja klāt, augstu paslējusi skaisto galvu ar lielajām, skropstu ēnotajām acīm.

Harijs neatņemdamies skatījās uz šo radību, izbrīna pārpilns: nevis tāpēc, ka tā bija neparasta, bet — neizskaidrojami pazīstama. Likās, ka stirna ir gaidīta viešņa, tikai viņš līdz pat šim mirklim nav atcerējies, ka abi norunājuši tikties. Pirmītējā vēlēšanās saukt Hermioni bija pagaisusi. Viņš zināja, ka būtu gatavs likt ķīlā savu dzīvibu — stirna nākusi pie viņa, tikai pie viņa.

Labu laiku abi lūkojās viens otrā, tad stirna pagriezusies devās projām.

— Nē! — viņš teica, un balss čērkstēja pēc tik ilgas klusuciešanas. — Nāc atpakaļ!

Stirna rāmi gāja tālāk mežā, un drīz viņas spožās aprises sašvīkoja melnie stumbri. Vienu neizlēmīgu mirkli Harijs vilcinājās. Ja nu tā ir viltība, māns, lamatas, bubināja piesardzība. Taču iekšējā balss bija stiprāka, iekšējā balss teica, ka parādību nav uzbūrušas tumšās zintis. Viņš devās stirnai nopakaļ.

Zem kājām gurkstēja sniegs, turpretim stirna slīdēja pavisam bez skaņas: tā bija tīra gaisma, kas vedināja arvien dziļāk un dziļāk meža, un viņš stilboja naigi, nešaubīdamies, ka apstājusies tā ļaus viņam pieiet klāt. Tad ierunāsies un pateiks to, kas sakāms.

Beidzot stirna apstājās. Tā vēlreiz pagrieza uz viņa pusi skaisto galvu, un viņš metās skriešus, jautājums dega uz mēles, taču, kolīdz viņš atvēra muti, lai to izteiktu, stirna izgaisa.

Kaut arī tumsa bija parādību aprijusi, Harijam acu tīklenēs palika zvīļā tēla nospiedums; bija grūti kaut ko apkārt saskatīt — kad viņš aizvēra plakstus, gaišums kļuva spožāks un viņš vairs nesaprata, kur atrodas. Pamodās bailes: stirnas klātbūtne bija viesusi drošību.

— Spižo! — viņš nočukstēja, un zižļa galā iedegās uguntiņa.

Ar katru acu mirkšķi stirnas spožums izbālēja; viņš stāvēja, ieklausīdamies meža trokšņos — tālumā nokrakšķ zars, klusu čabēdams, krīt sniegs. Vai tūlīt kāds uzbruks? Vai stirna viņu bija ievilinājusi lamatās? Vai tikai rādās, ka tur, kurp nesniedzas zižļa gaisma, kāds stāv vērodams?

Viņš paslēja zizli augstāk. Neviens nemetās virsū, nekur aiz kokiem neizšāvās zaļas gaismas zibsnis. Tad kāpēc viņš bija šurp atvests?

Zižļa gaismā kaut kas ievizējās un Harijs apcirtās, — taču tas bija tikai aizsalis ezeriņš, kura ieplaisājušais, melnais ledus iemirgojās, kad viņš pacēla zizli augstāk.

Likās, sirds izlēks pa muti laukā: piesteidzies pie krasta, viņš nometās ceļos un piešķieba zizli tā, lai ezera dibenā ielītu vairāk gaismas. Kaut kas zalgoja tumši sarkans… zobens, kam spalā laistījās rubīni… mežezera dibenā gulēja Grifidora zobens.

Elpai aizraujoties, Harijs lūkojās lejup uz zobenu. Kā tas bija iespējams? Kā Grifidora zobens varēja nonākt mežezerā, tik tuvu vietai, kur viņi bija uzcēluši savu telti? Vai Hermioni šurp bija atvedusi kāda nezināma maģija, vai varbūt stirna — nepārprotami aizstāvis — sazin kā sargāja šo ezeru? Vai arī zobens bija nogremdēts ezerā jau pēc tam, kad viņi bija šeit ieradušies, tieši tāpēc, ka te uzradušies? Bet kur tādā gadījumā bija tas, kurš vēlējās, lai zobens nonāk pie Harija? Pastiepis zizli, viņš atkal pētīja ezera apkārtnes kokus un krumus, meklēdams cilvēka stāvu, acis iezibamies, — taču nekā. Tomēr sametās mazliet bail, kad viņš atkal pievērsās zobenam, kas dusēja aizsalušajā ezerā.

Pacirtis zizli pret sudraboto spulgumu, Harijs nomurmināja: — Šurpum zobenu!

Tas pat nepakustējās. Neko citu viņš arī nebija gaidījis. Ja viss būtu tik vienkārši, zobens būtu tepat krastā gaidījis, kad viņš to paņems, nevis gulējis aizsaluša ezera dibenā. Viņš sāka iet apkārt ledum, visiem spēkiem pūlēdamies atcerēties, kā zobens iepriekšējā reizē pats bija nonācis viņam rokās. Toreiz draudēja lielas briesmas un viņš bija saucis pēc palīdzības.

— Palīgā! — viņš nobubināja, taču zobens kā bijis, tā palika ezerā: nesatricināms, nekustīgs.

Paga, Harijs sev jautāja (atsākdams soļot), ko īsti Dumidors bija sacījis toreiz, kad viņš izvilka zobenu? Tikai īsts grifidors spētu izvilkt no Šķirmices šo zobenu. Un kādi tad bija īsti grifidori? Sīka balstiņa prātā atsaucās: sirdi drosmīgie un krietnie te mājo, it visi godīgie un tie, kas aizstāv vājos.

Harijs apstājās un smagi nopūtās; dvašas mākuji ātri pagaisa saltajā gaisā. Viņš zināja, kas jādara. Godīgi sakot, jau tobrid, kad cauri ledus kārtai iezalgojās rubīnu sārtums, viņš bija nojautis, ka citādi nevarēs.

Viņš vēlreiz pameta skatienu uz apkārtējiem kokiem, taču vairs nešaubījās, ka neviens viņam šeit neuzklups. Uzbrucēji būtu izmantojuši brīdi, kad viņš viens pats gāja pa mežu; tādi nebūtu palaiduši garām izdevību, kamēr viņš līkņāja gar ezermalu. Vienīgais iemesls vilcināties šobrīd bija tas, ka darbs bija gaužām nepatīkams.

Pirkstiem pinoties, Harijs sāka vilkt nost daudzās apģērba kārtas. Kāds te krietnums, viņš skumīgi domāja, īsti nav skaidrs, ja nu vienīgi par krietnu rīcību uzskatāms tas, ka viņš neaicina Hermioni visu paveikt paša vietā.

Kamēr viņš meta nost drānas, kaut kur ieūjinājās pūce, un viņš ar sirdssāpēm atcerējās Hedvigu. Jau trīcēdams, šaušalīgi klabošiem zobiem, Harijs tomēr turpināja izģērbties, lidz stāvēja sniegā basām kājām, vienā apakšveļā. Uz drēbēm viņš nolika maisiņu ar zizli, matēs vēstuli, Siriusa spoguļa lausku un veco zibsni, tad pavērsa pret ledu Hermiones zizli.

— jukum!

Ezers nobrikšķēja — klusumā izklausījās pēc lodes šāviena; ledus salūza, un savirmotajā melnumā sašūpojās tumši vižņi. Cik nu varēja spriest, ūdens nebija dziļš, tomēr, lai izvilktu zobenu, nāksies nirt.

Kāda jēga lauzīt galvu — tāpēc nedz uzdevums kļūs vieglāks, nedz ūdens siltāks. Viņš piegāja pie ezermalas un nolika zemē Hermiones zizli, kam galā joprojām dega uguntiņa. Pēc tam, cenzdamies nedomāt par to, cik ļoti auksts tūlīt būs un cik briesmīgi nāksies drebēt, Harijs ielēca ūdenī.

Ik miesas pora spīvi protestēja; lidz pleciem iegremdējoties ledainajā ūdenī, pat gaiss plaušās likās sasalstam. Viņš ar pūlēm spēja ievilkt elpu; drebuļi kratīja tik briesmīgi, ka ūdens skalojās pret ezeriņa malām. Harijs ar nejūtīgo pēdu taustījās pēc zobena: lieku reizi nirt negribējās.

Elsdams un trīcēdams, Harijs labu brīdi vilcinājās, līdz pateica sev — pietiek, jālien iekšā — saņēma dūšu un ienira.

Aukstums bija drausmīgs; tas apsvilināja kā uguns. Likās, pat smadzenes sasalst. Harijs lauzās dziļup cauri tumšajam ūdenim un pastiepa roku, lai sačamdītu zobenu. Pirksti sakļāvās ap spalu, viņš vilka to klāt.

Tad kaut kas cieši sažņaudzās ap kaklu. Ūdenszāles, viņš nosprieda, kaut arī ienirstot nekas gar augumu nebija braucījies, un pacēla roku, lai izpiņķētos lauka. Tās nebija ūdenszāles: horkrusta ķēde savērpusies pamazām žņaudza ciet elpu.

Harijs sāka mežonigi spārdīties, pūlēdamies atkal tikt virs ūdens, taču tikai iekūlās ezeriņa akmeņainajā galā. Izmisīgi ķepurodamies, smakdams viņš grābstījās gar žņaudzēju ķēdi, sastingušie pirksti nekādi nespēja to atpiņķēt vaļīgāk, un tad jau gar acīm sāka mirgot siki gaismas punktiņi, viņš noslīks, nekas cits neatliek, nekas nav līdzams, tvēriens ap krūtīm — tās noteikti ir Nāves skavas…

Slāpdams un rīstīdamies, slapjš un tik briesmīgi nosalis kā vēl nekad mūžā, viņš atjēdzās, gulēdams ar seju sniegā. Kaut kur pavisam blakus vēl kāds gārdza, klepoja, klupa un krita. Atkal bija atsteigusies Hermione, tāpat kā toreiz, kad uzbruka čūska… taču nē, neizklausījās pēc viņas — tik dobjš kāss, arī soļi bija daudz smagāki…

Nebija spēka pacelt galvu, lai ieraudzītu, kas īsti ir glābējs. Viņš jaudāja vienīgi pacelt trīcošu roku pie kakla, aptaustīt vietu, kur dziļi miesā bija iegriezusies medaljona ķēde. Horkrusta vairs nebija: kāds bija viņu atsvabinājis. Tad kāds, gluži bez elpas, kaut kur virs galvas noprasīja:

—   Vai — tu — esi — galīgs — psihopāts?

Harijs nemūžam nebūtu spējis piecelties — ja ne šoks, kāds viņu ķēra, izdzirdot šo balsi. Drebēdams pie visām miesām, viņš uzslējās kājās. Ezera malā stāvēja Rons, pilnīgi apģērbies, taču izmircis līdz pēdējai vīlītei, mati pielipuši pie sejas, Grifidora zobens vienā rokā, otrā pārrautā ķēdē karājās horkrusts.

—    Kāda sumpurņa pēc, — Rons dvesa, paceldams augstāk horkrustu, kas norautajā važā žvangojās šurpu turpu kā tādā parodijā par hipnozes seansu, — kāda sumpurņa pēc niri tur iekšā ar visu to draņķi?

Harijs nespēja atbildēt. Salīdzinājumā ar Rona parādīšanos sudrabotā stirna bija sīkums, tukša vieta: viņš nespēja noticēt savām acīm. Kratīdamies nevaldāmos drebuļos, viņš piemeimuroja pie drēbju kaudzes, kas joprojām bija turpat ezermalā, un sāka ģērbties. Vilkdams pāri galvai vienu svīteri pēc otra, Harijs blenza uz Ronu: visu laiku likās, ka viņš pagaisis, kamēr acīm priekšā bija apģērba gabals, — bet laikam taču Rons te bija pa īstam: viņš nupat bija ieniris ezerā, viņš bija izglābis Harijam dzīvību.

—   Tas b-biji… tu? — Harijs beidzot izgrūda, zobiem klabot; tikko gandrīz nožņaugtam, balss viņam bija gluži vārga.

—   Nūjā, — Rons atbildēja, izskatīdamies maķenīt apjucis.

—   T-to stirnu uzbūri tu?

—   Ko? Nē, skaidrs, ka ne! Man likās, ka tu!

—   Mans aizstāvis ir briedis.

—   A, nūja. Man jau likās, ka izskatās kaut kā citādi. Bez ragiem.

Harijs atkal uzkāra kaklā Hagrida maisiņu, uzvilka vēl pēdējo svīteri, noliecās, lai paceltu Hermiones zizli, un atsāka blenzt uz Ronu,

—   Kā tu te gadījies?

Rādās, Rons bija cerējis, ka šis jautājums atskanēs vēlāk vai varbūt vispār izpaliks.

—    Nu, es… saproti… es atgriezos. Ja… — viņš nokrekšķinājās. — Nu, zini. Ja jūs mani vēl ņemat atpakaļ.

Iestājās klusums, un starp abiem kā mūris izauga viss, kas lēcās todien, kad Rons pacēla cepuri. Taču viņš tepat vien bija. Atgriezies. Un nupat izglābis Harijam dzīvību.

Rons paskatījās uz savām rokām. Likās, ka ieraudzītais viņam ir liels pārsteigums.

—   Ā, pareizi, es šito izvilku laukā, — viņš gluži lieki piebilda, paceldams zobenu, lai Harijs to labāk redzētu. — Tādēļ tu lēci iekšā, jā?

—   Jā, — Harijs atsaucās. — Bet es nesaprotu. Kā tu te nokļuvi? Kā tu mūs atradi?

—  Garš stāsts, — Rons atteica. — Meklēju stundām ilgi, šis tak ir liels mežs, pareizi? Un vispār man jau šķita, ka nāksies likties zem kāda koka un gaidit rītu, bet tad es ieraudzīju, ka šurp nāk tā stirna, un viņai pakaļ — tu.

—   Nevienu citu tu neredzēji?

—   Nē, — Rons atbildēja. — Es…

Taču viņš saminstinājās un paskatījās uz diviem cieši kopā saaugušiem kokiem pāris jardu atstatus.

—   … vispār man likās, ka tur kaut kas sakustas, bet es tai bridi skrēju pie ezera, jo tu biji ielīdis ūdeni un nenāci augšā, tādēļ man nebija laika iet un skatīties, un… ei!

Harijs jau dieba turp, kur Rons bija rādījis. Divi ozoli auga cieši viens otram līdzās; starp stumbriem acu augstumā bija pāris collu plata sprauga: ideāla vieta novērotājam, kas pats grib palikt neredzams. Taču zeme ap saknēm nebija apsnigusi, un nekādas pēdas nebija manāmas. Viņš devās atpakaļ pie Rona, kas gaidīja, joprojām turēdams rokās zobenu un horkrustu.

—   Kaut ko atradi? — viņš jautāja.

—Nē, — Harijs atsaucās.

—   Bet kā zobens nokļuva ezerā?

—   Acīmredzot nogremdēja tas, kurš uzbūra aizstāvi.

Abi skatijās uz krāšņo sudraba zobenu; rubīniem rotātais spals I lermiones zižļa gaismā viegli vizēja.

—   Domā, šis ir īstais? — vaicāja Rons.

—   Ir tikai viens veids, kā to noskaidrot, vai ne? — Harijs attrauca.

Horkrusts joprojām šūpojās Ronam rokā. Medaljons mazliet raustījās. Harijs noprata, ka tas, kas tur iekšā, atkal ir satraucies. Tas bija samanijis zobenu un mēģinājis nogalināt Hariju, lai neļautu viņam to iegūt. Nebija īstais brīdis garām runām: laiks reizi par visām reizēm iznīcināt medaljonu. Augstu paslējis Hermiones zizli, Harijs palūkojās apkārt un ieraudzīja īsto vietu: lielu, gludu akmeni platānas pavēnī.

—   Nāc šurp, — viņš teica un gāja pa priekšu; nomēzis no akmens sniegu, viņš pastiepa roku pēc horkrusta. Taču, kad Rons sniedza ari zobenu, Harijs papurināja galvu.

—   Nē, tas jādara tev.

—   Man? — Rons izskatījās satriekts. — Kāpēc man?

—   Tāpēc, ka tu izcēli zobenu no ezera. Manuprāt, ari durt vajag tev.

Viņš nebūt netēloja augstsirdīgo. Tikpat skaidri kā pirmīt bija zinājis, ka stirna viņam vēl labu, viņš tagad zināja, ka zobenam jābūt Rona rokā. Vismaz kaut ko Dumidors Harijam bija iemācījis — par maģiju, par dažu darbību neaprēķināmo spēku.

—   Es atvēršu, — Harijs sacīja, — un tu cērt. Uzreiz, jā? Lai kas arī tur slēpjas, bez cīņas nepadosies. Melsudora kripata tai dienasgrāmatā toreiz mēģināja mani nogalināt.

—  Kā tu taisies to atvērt? — Rons jautāja. Viņš izskatījās pārbijies.

—   Ar čūskmēli, — Harijs sacīja. Šī atbilde izspruka pati no sevis, it kā būtu bijusi zināma no sākta gala; likās — viņš vienmēr to zinājis; iespējams, lai tiktāl aizdomātos, bija vajadzīga nesenā sastapšanās ar

Nagīni. Viņš skatījās uz līčloču "S", kas bija darināts no vizoši zaļiem akmeņiem: nebija grūti šai apveidā ieraudzīt uz aukstā akmens sari tinājušos čūskuli.

—    Nē! — iesaucās Rons. — Nē, never vaļā! Pavisam nopietni!

—   Kāpēc? — Harijs jautāja. — Jātiek vaļā no tā nolādētā draņķa, jau cik mēnešus…

—   Es nevaru, Harij, nopietni… dur tu…

—   Bet kāpēc?

—    Tāpēc, ka tas mani dzen stūri! — Rons sacīja, atmuguriski virzīdamies prom no medaljona, kas gulēja uz akmens. — Es netieku ar to galā! Tā nav aizbildināšanās, Harij, par to, kāds es biju, bet mani tas ietekmē stiprāk nekā tevi un Hermioni, tas liek man domāt visu ko, kaut es jau tāpat domāju to pašu, bet tas visu darīja vēl briesmīgāku, es nemāku izskaidrot, un tad es to noņēmu un man atkal ir skaidra galva, bet tagad man atkal jāķeras tai riebeklībai klāt… es nevaru, Harij, nevaru!

Viņš kāpās atpakaļ, vilkdams zobenu pa zemi un purinādams galvu.

-7 Vari gan, — paziņoja Harijs, — vari! Tu dabūji zobenu, un es zinu, ka tieši tev tas jāliek lietā. Tiekam vienreiz no tā draņķa vaļā, lūdzu, Ron!

Padzirdis savu vārdu, Rons it kā sasparojās. Norīstljies viņš, joprojām smagi vilkdams elpu caur garo degunu, sāka atkal tuvoties akmenim.

—   Tu pasaki, kad, — viņš aizsmacis izdvesa.

—   Skaitu līdz trīs, — Harijs sacīja, atkal palūkodamies lejup uz medaljonu. Viņš piemiedza acis, koncentrēdamies uz burtu "S" un iztēlodamies čūsku, bet noglabātais tikām spirinājās medaljonā kā sagūstīts tarakāns. Bezmaz varētu uznākt žēlums, —vienīgi svaigā brūce Harijam ap kaklu joprojām dega kā ugunīs.

—   Viens… divi… trīs… atveries!

Pēdējais vārds izskanēja kā šņāciens, un medaljona zeltītais vāciņš ar klikšķi atsprāga vaļā.

Aiz diviem stikla lodziņiem mirkšķinājās dzīvas acis — tumšas

un skaistas kā reiz Tomam Melsudoram, kad viņš savus redzokļus vel nebija padarījis sarkanus un čūskas acīm līdzīgus.

—    Dur! — Harijs skubināja, stingri piespiedis medaljonu pie akmens.

Rons trīcošām rokām pacēla zobenu, acis drudžaini šaudījās, un zobena gals raustījās; Harijs cieši sagrāba medaljonu, saņemdamies, |,iu iztēlodamies, kā pa tukšajiem lodziņiem līst asinis…

Tad no horkrusta atskanēja šņāciens:

—   Es esmu redzējis tavu sirdi, un tā ir mana.

—   Neklausies! — Harijs asi uzsauca. — Dur!

—   Es esmu redzējis tavus sapņus, Ronald Vizlij, esmu redzējis tavas bailes. Viss, ko tu alksti, ir iespējams, bet iespējams ir ari tas, no kā tu bīsties…

—   Dur! — kliedza Harijs; kliedziens, atsities pret tuvīnajiem kokiem, atvilnīja kā atbalss, zobena gals trīsēja, un Rons vērās Melsudoram acīs.

—   Allaž apdalīts, māte vairāk ilgojās pēc meitiņas… Tagad mīlestības par maz, tai meitenei labāk patīk tavs draugs… mūžam otrais, mūžam kāds izrādās labāks…

—    Dur vienreiz, Ron! — Harijs auroja; viņš juta, kā medaljons rokās raustās, un baidījās no tā, kas tūlīt notiks. Rons pacēla zobenu vēl augstāk, un Melsudora acis sarkanīgi iezalgojās.

No abiem medaljona lodziņiem, no acīm, kā divi groteski burbuļi izšķīlās ķēmīgas Harija un Hermiones galvas.

Rons pārbijies iekliedzās un kāpās atpakaļ, bet no medaljona izcēlās divi veidoli — vispirms krūtis, tad vidukļi, pēc tam kājas, līdz abi plecu pie pleca stāvēja līdzīgi kokiem, kas aug no vienas saknes, līgodamies pāri Ronam un īstajam Harijam, kas atrāva pirkstus no medaljona — tas pēkšņi bija nokaitis karsts.

—    Ron! — viņš kliedza, taču Melsudors—Harijs tagad runāja Voldemorta balsī, un Rons kā hipnotizēts blenza viņam sejā.

—   Kāpēc tu atgriezies? Bez tevis mums bija labāk, bez tevis bija jautrāk, mēs priecājāmies, ka tevis nav… smējāmies, cik tu stulbs, kāds gļēvulis — tik iedomīgs…

—   Iedomīgs! — kā atbalss atkārtoja Melsudors—Hermione, ka bija skaistāka un reizē briesmīgāka nekā īstā Hermione; zvārodamn Rona priekšā, viņa kladzināja bez apstājas, kamēr viņš skatījās pārbi jies, taču nekustējās ne no vietas, zobens bezjēdzīgi šūpojās nolaist.) rokā. — Kurš uz tevi skatās, vai tad kāds tev kaut aci uzmetis, kamēr līdzas ir Harijs Poters? Paskaties uz Izredzēto — nu, un ko tādu tu jelkad esi paveicis? Salīdzinājumā ar Puisēnu, Kas Izdzīvojis, kas tu tāds vispār esi?

—   Dur, Kon, DUR TAK! — Harijs bļāva, taču Rons nekustējās; acis viņam bija plati ieplestas, tajās vīdēja Melsudora—Harija un Melsudora—Hermiones atspulgi, mati tiem abiem plandījās kā liesmas, acis zaigoja sarkanas, balsis pacēlās nešpetnā duetā:

—   Tava māte atzinās, — Melsudors—Harijs ņirgājās, kamēr Melsudors—Hermione smīnēja, — ka viņai par dēlu labāk gribētos mani, ka viņa mūs labprāt samainītu…

—   Kura tad vispār izvēlētos tevi, vai kāda maz gribētu? Viņam līdzās tu neesi nekas, nekas, nekas, — Hermione dudināja; tad viņa izlocījās kā čūska un apvijās ap Melsudoru—Hariju, apskaudama to jo cieši; abu lūpas sakļāvās.

Rons stāvēja pie akmens ar mokpilnu ģīmi; viņš drebošām rokām augstu pacēla zobenu.

—   Dur jel, Ron! — Harijs bļāva.

Rons palūkojās uz viņa pusi, un Harijam šķita, ka draugam acīs paviz sarkanīga blāzma.

—   Ron…?

Zobens nozibējis krita; Harijs metās malā; nošķindēja metāls, un atskanēja gari stiepts kliedziens. Kājām slīdot sniegā, Harijs apcirtās, izslējis zizli, gatavs aizstāvēties, taču nebija neviena, ar ko cīnīties.

Šaušalīgais Harijs un Hermione bija pazuduši; ezermalā bija tikai Rons, kas, ļengani turēdams rokā zobenu, stāvēja un skatījās uz medaljona skambām.

Harijs lēni piegāja viņam klāt, nezinādams, ko tagad teikt vai iesākt. Rons smagi elpoja. Acis viņam vairs it nemaz nebija sarkanas, bet atkal zilas, toties valgas.

Izlikdamies, ka neko nav redzējis, Harijs noliecās un salasīja liorkrusta lauskas. Rons bija pāršķēlis abu lodziņu stiklu: Melsudora acis bija pazudušas, un notraipītā zīda odere mazliet kūpēja. Tas, kas bija dzīvojis šajā horkrustā, bija pazudis; Rona spīdzināšana bija tā pēdējā ļaundarība.

Rona nosviests, nošķindēja zobens. Viņš bija noslīdzis ceļos un ar rokām satvēris galvu, drebēdams no galvas līdz kājām, taču Harijs nojauta, ka ne jau no aukstuma. Harijs ietūcīja salauzto medaljonu kabatā, nometās zemē Ronam blakus un uzmanīgi uzlika roku viņam uz pleca. Rons to nenopurināja — laba zīme.

—  Kad tu aizgāji, — viņš dobji sacīja, pateicīgs par to, ka Rona seja nav redzama, — viņa raudāja nedēļu no vietas. Varbūt arī ilgāk — negribēja, lai es redzu. Bija nezin cik vakaru, kad mēs vispār nepārmijām ne vārdu. Kamēr tevis nebija…

Viņš nespēja pabeigt sakāmo; tikai tagad, kad Rons bija atgriezies, Harijs pilnā mērā aptvēra, cik dārgi viņa prombūtne abiem ar Hermioni bija maksājusi.

—   Man viņa ir kā māsa, — viņš atsāka. — Es viņu mīlu kā māsu un, man liekas, arī viņa mani mīl kā brāli. Tā bijis vienmēr. Es domāju, ka tu to zini.

Rons neatbildēja, tikai aizgrieza galvu un skaļi nošņaucās piedurknē. Harijs atkal piecēlās un devās turp, kur labu gabalu tālāk gulēja Rona milzīgā mugursoma, nomesta, kad tas skriešus metās uz ezeru, lai glābtu Hariju. Viņš uzcēla to plecos un atgriezās pie Rona, kas, Harijam tuvojoties, pierausās kājās; acis bija aizpampušas, bet citādi viņš bija saņēmies.

—   Piedod, — viņš aizsmacis sacīja. — Piedod, ka es aizgāju. Es zinu, tas bija… tas bija…

Rons skatījās apkārt it kā cerībā, ka no tumsas izpeldēs pietiekami biezs vārds.

—    Šonakt tu tā kā visu nolīdzināji, — teica Harijs. — Dabūji zobenu. Piežmiedzi horkrustu. Izglābi man dzīvību.

—   Kad tu tā saki, izklausās, ka es esmu baigais malacis, — Rons nomurmināja.

—   Kas tāds vienmēr izklausās superigāk nekā īstenībā, — Harijs atsaucās. — Cik gadus jau es mēģinu tev to ieskaidrot?

Viņi reizē spēra soli un apkampās. Harijs sažņaudza saujā vel aizvien slapjo jaku, kas bija Ronam mugurā.

—   Un tagad, — viņš noteica, kad abi bija atrāvušies viens no otra, — atliek tikai atrast ceļu uz telti.

Tomēr tas nebija grūti. Kaut arī gājiens pa tumšo mežu stirnai pa pēdām bija licies ilgs, kopā ar Ronu atceļš izrādījās necerēti īss. Harijs nespēja vien sagaidīt, kad varēs uzmodināt Hermioni, un iesteidzās teltī, sirdij strauji pukstot, turpretim Rons vilkās mazliet iepakaļ.

Pēc ezera un meža telti bija pasakaini silti; vienīgā gaisma nāca no zilajām liesmiņām, kas vēl mirgoja bļodā uz grīdas. Saritinājusies zem segas, Hermione gulēja ciešā miegā un pamodās tikai tad, kad Harijs vairākas reizes pasauca viņu vārdā:

—   Hermione!

Viņa sakustējās, tad ātri apsēdās, atglauzdama no sejas matus.

—   Kas noticis, Harij? Vai tev kas lēcies?

—   Nekas nav lēcies, viss ir labi. Vairāk nekā labi. Lieliski. Te ir vēl kāds.

—   Ko tu runā? Kas…?

Viņa ieraudzīja Ronu, kas stāvēja uz izdilušā paklāja, zobenu rokā turēdams un izmircis kā nabags. Harijs atmuguriski ieslīdēja tumšākā stūrī, nometa no pleciem Rona mugursomu un mēģināja pazust no acīm.

Hermione nošļūca no savas lāviņas un kā mēnessērdzīga devās uz Rona pusi, neatraudama skatienu no viņa bālās sejas. Viņa apstājās Ronam tieši priekšā, mazliet pavērtu muti un ieplestām acīm. Rons vārgi, cerīgi pasmaidija un piepacēla rokas.

Hermione metās uz priekšu un sāka zvetēt, kur vien tika klāt.

—   Au… au… izbeidz! Ko tu… Hermione… AU!

—   Tu! Esi! Visīstākais! Sūdvabole! Ronald! Vīzlij!

Katru vārdu viņa nostiprināja ar dunku — kā izsaukuma zīmi; Rons kāpās atpakaļ, sargādams galvu, bet Hermione tikai gāja viņam virsū kā tanks.

—   Tu! Atvelcies! Atpakaļ! Kad! Pagājušas! Nez cik! Nedēļas! A —

kur mans zizlis?

Izskatījās, ka viņa ir gatava raušus izraut to Harijam no rokām, un viņš reaģēja nedomādams:

—   Sargus!

Starp Ronu un Hermioni pēkšņi uzradās neredzams vairogs, un tas notika tik spēji, ka meitene apvēlās augšpēdus. Spļaudama no mutes ārā matus, viņa pielēca kājās.

—   Hermione! — iesaucās Harijs. — Nomierinies…

—    Pat netaisos! — viņa atkliedza. Harijs nekad nebija redzējis viņu tik satrakojušos: viņa izskatījās galīgi jukusi.

—   Atdod zizli! Atdod manu zizli!

—   Hermione, lūdzu, vai tu nevarētu…

—   Nemāci mani, Harij Poter! — viņa iebrēcās. — Nemaz nemēģini! Tūlīt pat atdod! Un TU!

Viņa pastiepa pirkstu pret Ronu nepārsūdzamā spriedumā; tas stipri līdzinājās lāstam, un diez vai Ronam varēja pārmest to, ka viņš nekavējoties atkāpās.

—   Es skrēju tev pakaļ! Es tevi saucu! Es lūdzos, lai tu nāc atpakaļ!

—   Es zinu, — Rons sacīja. — Hermione, atvaino, es tiešām…

—   Aā — atvaino?

Viņa laida vaļā spalgus, mežonīgus smieklus; meklēdams pēc palīga, Rons paskatījās uz Hariju, taču Harijs spēja vien bezpalīdzīgi novaikstities.

—     Tu atvelcies atpakaļ, kad ir pagājušas nez cik nedēļas — nedēļas, — un domā, ka vajag tikai pateikt atvaino, un viss atkal būs kārtībā?

—    Bet ko tad lai es saku? — Rons iekliedzās, un Harijs nopriecājās, ka Rons turas preti.

—   Ak, nezinu! — Hermione briesmīgi sarkastiski atkliedza. — Pakustini smadzeņu krokas, Ron, tev jau nebūs grūti — pusotra vien ir, un tā pati taisna…

—   Hermione, — iejaucās Harijs, kam tas likās sitiens zem jostasvietas, — viņš tikko izglāba man…

—   Bet man vienalga! — viņa kliedza. — Man vienalga, ko viņš te glābis! Nedēļa pēc nedēļas, kas zina, mēs jau varējām būt pagalam…

—   Es zināju, ka jūs neesat pagalam! — iebļāvās Rons, pirmo reizi pārkliegdams Hermioni; viņš piegāja meitenei tik tuvu, cik vien vairogburvestiba ļāva. — Ar Hariju ir pilns Pareģis, pa radio runā vienā runāšanā, viņi jūs visur meklē, čupām baumu un vājprātīgu stāstiņu, es zināju, ja ar jums kaut kas notiks, es uzreiz dabūšu zināt, tu nesaproti, kā bija…

—   Un kā tad tev bija?

Hermiones balss jau bija sasniegusi tādu frekvenci, ka vēl mirklis, un to spētu sadzirdēt vienīgi sikspārņi, taču sašutumā viņa uz brīdi vispār nespēja parunāt, un Rons izmantoja izdevību.

—    Es gribēju atgriezties jau tajā pašā brīdī, kad aizteleportējos, bet ieskrēju tieši nagos vienai ķerstakļu bandai, Hermione, un vairs nekur netiku!

—    Kādai bandai? — Harijs ievaicājās, bet Hermione atkrita krēslā, tik cieši sakrustojusi rokas un kājas, ka izskatījās — tuvākajos gados diez vai būs atmežģījamas.

—r Ķerstakļiem, — Rons atbildēja. — Viņi klīst visapkārt, tādas bandas, kas pelna savu zeltu, medījot vientiešu pēcnācējus un asinsnodevējus, — nu, Ministrija par katru noķerto piesolījusi atlīdzību. Es biju viens pats, piedevām izskatījos pēc tāda, kas varētu būt skolas vecumā, un viņi baigi sapriecājās, nodomāja, ka es slapstos, jo esmu vientiešu pēcnācējs. Man vajadzēja ātri kaut ko sarunāt, citādi viņi būtu mani aizstiepuši uz Ministriju.

—   Ko tu viņiem teici?

—    Ka mani sauc Stens Šanpaiks. Pirmais, kas man ienāca prātā.

—   Un viņi noticēja?

—    Bija ar prātiņu apdalīti. Viens pavisam noteikti bija pa pusei trollis, oda tā, ka elpu ņēma ciet…

Rons pašķielēja uz Hermioni, acīm redzami cerēdams, ka šī humora dzirkstīte viņu atmaidzinās, taču meitenes seja kā bija, tā palika akmenscieta, bet ekstremitātes — cieši sakrustotas.

—    Nu — tātad viņi sāka plēsties savā starpā, vai es esmu tas

Stens vai neesmu. Godīgi sakot, tas bija drusku nožēlojami, bet viņi vienalga bija pieci pret vienu, turklāt atņēma man zizli. Tad divi sakāvās un pārējie blenza, bet es pa to laiku iekrāvu pa vēderu tam, kas mani turēja, un pagrābu viņa zizli. Pēc tam atbruņoju to tipu, pie kura bija manējais, un teleportējos. īsti labi neizdevās, atkal pārrāvos… — Rons pacēla labo roku, lai parādītu, ka diviem pirkstiem nav nagu. Hermione aukstasinīgi savilka uzacis uz augšu. —… un nonācu divu jūdžu attālumā no tās vietas, kur jūs bijāt. Kamēr tiku atpakaļ līdz tai upmalai, kur stāvēja mūsu telts… jūsu vairs nebija.

—   Debestiņ, cik aizgrābjoši, — Hermione teica tai augstprātīgajā balsī, kādā runāja, kad bija nelāgā omā. — Tu droši vien briesmigi pārbijies. Kamēr mēs pa to laiku ieklīdām Godrika gravā un — paga, paga, Harij, kas īsti tur notika? Ā, pareizi, tur uzradās Pats-Zini-Kā čūska, gandrīz nožņaudza mūs abus, un tad aptuveni sekundi pirms tam, kad notināmies, parādījās arī Pats-Zini-Kas.

—   Ko? — Rons pārprasīja un, muti iepletis, skatījās te uz Hermioni, te uz Hariju, taču meitene nelikās ne zinis.

—   Tu tikai padomā, Harij, palikt bez nadziņiem! Beidzot mēs ieraugām, cik mūsu pārdzīvojumi patiesībā ir sīki, vai ne?

—   Hermione, — Harijs klusi sacīja, — Rons tikko izglāba man dzīvību.

Meitene necēla ne ausu.

—   Bet vienu gan es gribētu zināt, — viņa teica, pievērsusi skatienu kādam punktam virs Rona galvas. — Kā, lūdzu, tu mūs šonakt atradi? Tas ir svarīgs jautājums. Kad mēs to zināsim, varēsim parūpēties, lai tie, kurus mēs negribam redzēt, mūs vairs neapciemo.

Rons nikni noblisinājās, tad izvilka no džinsu kabatas sudrabotu mantiņu.

—   Ar šo.

Hermione bija spiesta palūkoties uz Ronu, lai redzētu, ko viņš rāda.

—   Deluminators? — viņa jautāja tik izbrīnījusies, ka aizmirsa izskatīties salta un nežēlīga.

—   Ar to var ne tikai ieslēgt un izslēgt gaismu, — Rons skaidroja.

— Nezinu, kā tas darbojas un kāpēc tas notika tieši tad un nevis citreiz, jo es gribēju atgriezties jau kopš tā brīža, kad aizgāju. Bet bija tā, ka es klausījos radio Ziemassvētku rītā baigi agri un izdzirdēju… es izdzirdēju tevi.

Viņš skatījās uz Hermioni.

—   Tu dzirdēji mani pa radio? — viņa neticīgi jautāja.

—   Nē, es izdzirdēju tevi kabatā. Tava balss, — viņš pacēla augstāk deluminatoru, — nāca te laukā.

—   Un ko tieši es teicu? — Hermione gribēja zināt, un balsī ieskanējās reizē skepse un ziņkāre. 9

—   Manu vārdu. "Ron". Un vēl tu teici… kaut ko par zizli…

Hermiones seja pietvīka ugunssarkana. Harijs atcerējās — tā bija

pirmā reize kopš Rona aiziešanas, kad abi bija piesaukuši Ronu: Hermione bija to pieminējusi, skaidrodama, ka Harija zizli nevarēs salabot.

—    Un tātad es izņēmu to no kabatas, — Rons, skatīdamies uz deluminatoru, turpināja, — un tas nemaz neizskatījās kaut kā citādi, bet es skaidri zināju, ka tā biji tu. Tad es noklikšķināju. Man istabā nodzisa gaisma, bet ārā aiz loga parādījās cita.

Rons, pacēlis roku, rādīja kaut kur sev priekšā, viņa acis cieši vērās uz ko tādu, kas nedz Harijam, nedz Hermionei nebija saskatāms.

—   Tur bija gaismas lode, tāda kā pulsējoša un zilgana, līdzīga tai blāzmai, kas ir apkārt ejslēgai, zināt taču?

—   Jā, — Harijs un Hermione tūdaļ atsaucās vienā balsī.

—   Es sapratu, ka tā ir zīme, — Rons stāstīja. — Savācu mantas un sametu somā, tad liku somu plecos un izgāju dārzā.

Gaismas lodite tur joprojām lidinājās, gaidīja mani, un, kad es izgāju no mājas, tā aizspriņģoja un aizveda mani aiz šķūņa, un tad… nu, tā iegāja man iekšā.

—    Kā, lūdzu? — Harijs pārjautāja, nešaubīdamies, ka pārklausījies.

—   Nu, kaut kā atpeldēja pie manis, — Rons skaidroja, attēlodams šo kustību ar brīvo rādītājpirkstu, — apstājās man pie krūtīm un tad… tad vienkārši iegāja kaut kur te. Re, kur, — viņš pieskārās kaut kur sirds apvidū, — es zināju, tā bija karsta. Un, tikko tā iegāja man iekšā, es uzreiz sapratu, kas jādara, zināju, ka tā aizvedis mani tur, kur man jānokļūst. Tā nu es teleportējos un nonācu pie kaut kāda kalna. Tur viss bija piesnidzis…

—   Mēs tur bijām, — Harijs teica. — Pavadījām divas naktis, un otrajā man visu laiku likās, ka tumsā kāds staigā un klaigā!

—   Nūjā, varbūt es, — sacīja Rons. — Bet jūsu aizsargburvestības bija līmeni, es jūs neredzēju un arī neko nedzirdēju. Bet zināju, ka jūs esat kaut kur turpat, tāpēc galu galā ielīdu guļammaisā un gaidīju, kad viens vai otrs no jums parādīsies. Man likās — jūs noteikti parādīsieties, kad jauksiet nost telti.

—    Bet tā nebija, — ierunājās Hermione. — Mēs, drošs paliek drošs, teleportējāmies projām zem Paslēpņa. Un jau mazā gaismiņā, jo — Harijs taču teica — dzirdējām, ka apkārt kāds vazājas.

—   Nūjā, pēc tam es visu dienu tupēju pie tā kalna, — Rons turpināja. — Visu laiku cerēju, ka jūs parādīsieties. Bet, kad sāka mesties tumšs, es sapratu, ka laikam esmu jūs palaidis garām un atkal noklikšķināju deluminatoru, un zilā gaismiņa atkal parādījās un iegāja man iekšā, un es teleportējos un nokļuvu šeit, šajā mežā. Jūs joprojām nebijāt redzami, tad nu atlika tikai cerēt, ka galu galā kāds no jums tomēr parādīsies — un Harijs tiešām parādījās. Nē, vispirms es laikam ieraudzīju to stirnu.

—   Ko? — skarbi noprasīja Hermione.

Viņi pastāstīja par visu, kas nupat lēcies, un, klausīdamās par sudraboto stirnu un mežezerā nogremdēto zobenu, Hermione sarauktu pieri skatījās te vienā, te otrā, tik ļoti koncentrējusies, ka aizmirsa žmiegt kopā ekstremitātes.

—    Bet tas noteikti bija aizstāvis! — viņa izsaucās. — Vai tiešām jūs neredzējāt, kas to uzbūra? Nevienu pašu neredzējāt? Un stirna aizveda tevi pie zobena! Nevar būt! Kas notika tālāk?

Rons pārķēra stāsta pavedienu — kā redzējis Hariju ielecam ezerā un gaidījis, kad tas iznirs; tad sapratis, ka nav labi, ielēcis pats un izglābis Hariju, bet pēc tam ieniris vēlreiz un izvilcis zobenu. Viņš tika līdz medaljona atvēršanai, tad saminstinājās, un Harijs turpināja:

—   …un tad Rons tajā cirta ar zobenu.

—   Un… un tas pazuda? Tā, pavisam vienkārši? — Hermione čukstēja.

—   Nu… bjaustijās, — Harijs atbildēja, iesāņus pašķielēdams uz Ronu. — Skaties!

Viņš iemeta meitenei klēpi medaljonu; viņa piesardzīgi to paņēma rokās un aplūkoja izsistos lodziņus.

Nolēmis, ka beidzot tas vairs nav bīstami, Harijs ar Hermiones zižļa mājienu novāca vairogburvestību un pagriezās pret Ronu.

—   Vai tu gadījumā neteici, ka aizlaidies no ķerstakļiem ar vienu lieku zizli?

—    Ko? — neattapa Rons, noņēmies skatīdamies, kā Hermione pēta medaljonu. — A… jā, pareizi.

Viņš atsprādzēja kādu mugursomas kabatu un izvilka īsu, tumšu zizli. — Nem. Man likās, ka rezervīte nekad nenāk par ļaunu.

—   Taisniba, — Harijs atbildēja, pastiepdams roku. — Manējais ir pagalam.

—   Ko tu runā? — Rons iesaucās, bet tad Hermione piecēlās kājās, un viņa seja atkal kļuva bažiga.

Hermione iemeta pievārēto horkrustu izšūtajā somiņā, bet pēc tam piegāja pie gultas un, ne vārda neteikusi, palīda zem segas.

Rons atdeva Harijam zizli.

—   Uz kaut ko labāku tu diez vai varēji cerēt, — Harijs nomurmināja.

—   Jā, — Rons atsaucās. — Varēja būt trakāk. Atceries, kā viņa man uzlaida tos putnus?

—   Es vēl neesmu atteikusies no tādas domas, — no segas apakšas atskanēja Hermiones balss, taču Harijs redzēja, ka Rons pasmaida, vilkdams laukā no mugursomas savu sarkanbrūno pidžamu.

DIVDESMITĀ NODAĻA KSENOFILS MĪLABS

Harijs nemaz necerēja, ka līdz rītam Hermionei dusmas noplaks, un tādēļ nebija pārsteigts, kad no rīta viņa sazinājās lielākoties ar nejaukiem skatieniem un zīmīgu klusēšanu. Rons no savas puses viņas klātbūtnē uzvedās neraksturīgi pūcigi, tā izrādīdams neremdējamas sirdssāpes. Faktiski, kad visi trīs bija kopā, Harijam šķita, ka viņš ir vienīgais, kas nesēro kādās trūcīgi apmeklētās bērēs. Taču nedaudzajos brīžos, kad zēni palika divatā (ejot pēc ūdens un meklējot pamežā sēnes), Rons kļuva nepieklājīgi līksms.

— Kāds mums palīdzēja, — viņš visu laiku atkārtoja. — Kāds atsūtīja to stirnu. Mums ir palīgi. Par vienu horkrustu mazāk, vecīt!

Medaljona sekmīgās likvidēšanas iedrošināti, viņi sāka prātot, diez kur meklējami atlikušie horkrusti, un, kaut arī par to galva nepavisam netika lauzīta pirmo reizi, Harijs bija cerību pilns un pārliecināts, ka pirmajai veiksmei sekos nākamās. Hermiones īdzīgums pacilāto omu nespēja sagandēt: negaidītā laime, noslēpumainās stirnas parādīšanās, Grifidora zobens un, pats galvenais, Rona atgriešanās — tas viss Harijam lika justies tik laimīgam, ka bija visai grūti novaldīties, lai nesmaidītu līdz ausīm.

Pievakarē viņi abi ar Ronu vēlreiz aizlaidās no ezīgās Hermiones un, aizbildinādamies ar kazeņu meklēšanu kailajos krūmu zaros, atsāka viens otram klāstit visu, kas no jauna. Harijam,beidzot izdevās pastāstīt Ronam, kā viņi ar Hermioni bija klīduši apkārt, un ari izvērsti izklāstīt notikumus Codrika gravā; Rons patlaban informēj.i Hariju par visu, ko savas prombūtnes nedēļās bija uzzinājis par norisēm burvju pasaulē.

—   …un kā jūs dabūjāt zināt par tabu? — viņš jautāja Harijam, beidzis stāstu par neskaitāmiem izmisīgiem vientiešu pēcnācēju mēģinājumiem nenonākt Ministrijas nagos.

—   Par ko?

—   Jūs abi ar Hermioni esat pārstājuši saukt Pats-Zini-Ko vārdā!

—  A, pareizi. Nu, mums vienkārši pielipis tāds nelāgs paradums,

—    Harijs attrauca. — Bet man nebūt nav grūti saukt viņu par V…

—   NĒ! — Rons ieaurojās tik skaļi, ka Harijs ielēca brikšņos, bet Hermione (pie telts ieejas, deguns grāmatā) nicīgi savilka seju.

—    Atvaino! — Rons lūdza, ķeksēdams Hariju laukā no kazenājiem,

—    bet tas vārds ir noburts, Harij, tagad viņi ar tā palīdzību sadzen pēdas! Izrunājot šo vārdu, krīt visas aizsargburvestibas, rodas kaut kādi maģiski traucējumi — tā viņi atrada mūs toreiz, Totnemkortrodā!

—   Tāpēc, ka mēs nosaucām viņu vārdā?

—     Nūja! Nav ko teikt, attapīgi izdomāts. Izrunāt viņa vārdu vienmēr uzdrošinājušies tikai tie, kas visā nopietnībā gatavi ar viņu cīnīties, tādi kā Dumidors. Tagad, kad ir uzlikts tas tabu, var atrast visus, kas to izrunā — tā var ērti un viegli sadzīt pēdas Ordeņa biedriem! Daudz netrūka, un Kingslijs būtu viņiem rokā…

—   Ko tu runā!

—    Jā, Bils stāstīja, viens nāvēžu bars iedzinis viņu stūri, bet viņam izdevies izlauzties. Tagad viņš bēguļo, gluži tāpat kā mēs. — Rons ar zižļa galu domigi pakasīja zodu. — Kā tev šķiet, varbūt to stirnu atsūtīja Kingslijs?

—   Viņa aizstāvis ir lūsis, mēs taču kāzās redzējām, atceries?

—   Ā, tiešām…

Viņi pagājās uz priekšu gar krūmiem, tālāk no telts un 1 lermiones.

—   Harij… kā tu domā, varbūt tas bija Dumidors?

—   Ko — Dumidors?

Rons izskatījās maķenit samulsis, tomēr klusītēm pateica līdz galam. — Dumidors… to stirnu? Nu, — Rons ar acs kaktiņu vēroja I lariju, — īstais zobens pēdējo reizi bija pie viņa, pareizi?

Harijs nesāka zoboties — viņš pārāk labi saprata ilgas, ko slēpa šāds jautājums. Doma, ka Dumidors sazin kā atgriezies un viņus pieskata, būtu neizsakāmi uzmundrinoša. Viņš papurināja galvu.

—   Dumidors ir miris, — viņš teica. — Es redzēju, kā tas notika, redzēju, ka viņš ir pagalam. Viņa tiešām vairs nav. Un jebkurā gadījumā viņa aizstāvis bija fēnikss, nevis stirna.

—   Bet aizstāvji taču var mainīties, ne? — Rons jautāja. — Tonksai taču mainījās, pareizi?

—  Jā, bet ja Dumidors tiešām būtu dzīvs, kāpēc viņš neparādījās? Kāpēc neielika zobenu mums rokās?

—    Nav ne jausmas, — Rons atsaucās. — Dažreiz, kad uznāca dusmas, man likās, ka viņš vienkārši par mums smejas, vai arī… vai varbūt viņam gribējās, lai viss nebūtu par daudz viegli. Bet nē, tagad es vairs tā nedomāju. Uzdāvinādams man deluminatoru, viņš zināja, ko dara, pareizi? Viņš… nūjā, — Rona ausis kļuva koši sarkanas un viņš pēkšņi ļoti ieinteresējās par zāles kumšķi, ko ņēmās bakstīt ar kāju, — viņš droši vien zināja, ka es paņemšu vagu.

—   Nē, — Harijs izlaboja. — Viņš droši vien zināja, ka tu vienmēr gribēsi atgriezties.

Rons pateicīgs pacēla acis, taču joprojām izskatījās nokaunējies. Daļēji tādēļ, lai mainitu sarunas tēmu, Harijs sacīja: — Par Dumidoru runājot — vai esi dzirdējis, ko Knisle par viņu sarakstījusi?

—     O, jā, — Rons uzreiz atbildēja, — par to diezgan daudz spriedelē. Protams, ja viss būtu citādi, tā būtu milzīga sensācija — padomā tikai, Dumidors brāļojies ar Grindelvaldu, bet tagad tas vienkārši ir iemesls pasmieties tiem, kam Dumidors nepatika, un tāda kā pļauka ģīmī visiem, kas viņu uzskatīja par foršu tipinu. Bet es nedomāju, ka to vajadzētu ņemt tik ļoti nopietni. Viņš bija vēl baigi jauns, kad viņi…

—   Tikpat vecs, cik mēs, — Harijs atcirta glu^i tāpat kā iepriekš Hermionei, un sejā viņam acīmredzot bija lasāms kaut kas tāds, k.i Rons nolēma neapspriest šo jautājumu.

Kazenāju brikšņos sasaluša tīkla vidū sēdēja liels zirneklis. Harijs notēmēja uz to zizli, ko Rons vakarnakt bija iedevis; Hermione bija atmaigusi tiktāl, ka to apskatīja un paziņoja, ka zizlis darināts no dzeloņplūmes.

—   Blīstum!

Zirneklis mazliet notrīcēja un palēkāja pa tīklu. Harijs mēģināja vēlreiz. Tagad zirneklis izauga mazliet lielāks.

—   Beidz! — asi uzsauca Rons. — Labi, atvaino, ka es nosaucu Dumidoru par baigi jauno, jā?

Harijs bija aizmirsis, cik ļoti Ronam riebjas zirnekļi.

—   Piedod… rukum!

Zirneklis nesarāvās. Harijs palūkojās uz dzeloņplūmes zizli. Buršanās, pat visniecīgākā, pagaidām padevās daudz sliktāk nekā ar fēniksa zizli. Jaunais likās traucējoši svešs, it kā rokai būtu piešūta sveša delna.

—    Vienkārši vajag vingrināties, — teica Hermione, kas nemanāmi bija pienākusi no aizmugures un tagad stāvēja, bažīgi skatīdamās, kā Harijs mēģina palielināt un samazināt zirnekli. — Viss atkarīgs no pārliecības, Harij.

Viņš zināja, kāpēc Hermionei gribas, lai viņam sekmētos: viņa joprojām jutās vainīga, ka salauzusi Harija zizli. Viņš norija skarbo atbildi, kas jau bija mēles galā: ja reiz visi zižļi ir vienādi, viņa var savākt šo dzeloņplūmes zizli un atdot viņam savējo. Taču ļoti gribējās, lai visi trīs atkal ir draugos, un viņš noklusēja, bet, kolīdz Rons nedroši uzsmaidīja Hermionei, viņa aizdrasēja prom un atkal nolīda aiz savas grāmatas.

Kad satumsa, visi atgriezās teltī un Harijs pirmais stājās sardzes postenī. Sēdēdams telts durvīs, viņš mēģināja piespiest dzeloņplūmes zizli palidināt akmentiņus pie kājām, taču iznākums tik un tā bija neveiklāks un vārgulīgāks nekā senāk. Hermione gulēja sava lāviņā un lasīja, bet Rons, ilgi metis uz viņu tramīgus skatienus, pēdigi izvilka no kabatas mazu koka radioaparātiņu un sāka meklēt staciju.

—  Ir viena tāda raidstacija, — viņš klusām sacīja Harijam, — kur ziņās stāsta par to, kas notiek īstenībā. Visas pārējās ir Pats-Zini-Kā pusē un runā, ko liek Ministrija, šie ir vienīgie… pats dzirdēsi, viņi ir superīgi. Vienīgais, nevar raidīt katru nakti, visu laiku jāmaina atrašanās vieta, lai izvairītos no pēkšņa uzbrukuma, un, lai to atrastu, jāzina parole… neraža, iepriekšējo reizi es palaidu garām…

Viņš viegli bungoja pa aparātu, pusbalsī murminādams visdažādākos vārdus. Ik pa brīdim viņš zaglīgi lūrēja uz Hermioni, nepārprotami baidīdamies no niknuma lēkmes, taču, spriežot pēc tās uzmanības, ko Hermione viņam veltīja, viņš tikpat labi varēja atrasties vienalga kur. Vismaz desmit minūtes Rons bungoja un purpināja, Hermione pāršķīra grāmatas lappuses, bet Harijs vingrinājās lietot dzeloņplūmes zizli.

Pēdīgi Hermione izkāpa no gultas. Rons acumirklī stājās klaudzināt.

—  Ja tev traucē, es likšos mierā! — viņš nervozi uzrunāja Hermioni.

Nepagodinājusi Ronu ar atbildi, viņa piegāja pie Harija.

—   Vajag parunāties, — viņa sacīja.

Harijs paskatījās uz grāmatu, ko viņa joprojām turēja rokā. Izrādījās — "Baltuss Dumidors: dzīve un meli".

—   Kas ir? — viņš raizigi jautāja. Ko var zināt, varbūt tur ir arī viņam veltīta nodaļa; Harijs nebija pārliecināts, vai ir gatavs uzklausīt, kā Rita apraksta viņa attiecības ar Dumidoru. Taču Hermiones atbilde viņu pagalam pārsteidza.

—   Es gribu apciemot Ksenofilu Mīlabu.

Harijs blenza, acis iepletis.

—   Kā, lūdzu?

—   Ksenofilu Mīlabu. Lunas tēvu. Es gribu ar viņu aprunāties!

—   Ē… kāpēc?

Hermione dziļi ievilka elpu kā sagatavodamās lēcienam un sacīja: — Par to zīmi, nu, zīmi "Dziesminiekā Ķesterī". Paskaties!

Viņa pabāza Harijam zem deguna "Baltusa Dumidora dzīvi un melus", un viņš ieraudzīja fotogrāfiju — tas bija Grindelvaldam rak stitās Dumidora vēstules oriģināls, tik labi pazīstamie smalkie, slīpie burti. Bija tik nepatīkami ieraudzīt neapgāžamu pierādījumu, ka Dumidors patiešām rakstījis šos vārdus, ka Rita tos nav grābusi no zila gaisa.

—   Paraksts! — teica Hermione. — Paskaties uz parakstu, Harij!

Viņš paklausīja. Pirmajā mirkli viņš galīgi nesaprata, par ko Hermione runā, taču, ar zižja gaismiņas palīdzību ieskatījies vērīgāk, viņš pamanīja, ka burta "B" vietā vārdā Baltuss bija tā pati trijs'tūrveida zīme, kas "Dziesminieka Ķestera pasakās".

—   Ē… par ko jūs tur…? — Rons nedroši ievaicājās, taču Hermione apklusināja viņu iznīcinošu skatienu un atkal pagriezās pret Hariju.

—   Tā parādās atkal un atkal, vai ne? — viņa sacīja. — Es zinu, Viktors apgalvoja, ka tā ir Grindelvalda zime, bet tāda pavisam noteikti bija arī uz tā vecā kapakmens Godrika gravā, un tie dzīves gadi bija ilgi pirms Grindelvalda piedzimšanas! Un tagad šeit ari! Ko tas nozīmē, mēs nevaram pajautāt ne Dumidoram, ne Grindelvaldam — es pat nezinu, vai Grindelvalds vispār vēl ir dzīvs, — bet Mīlaba kungam varam! Uz viņa goda mantijas bija šis simbols. Esmu pārliecināta, ka tas ir svarīgi, Harij!

Harijs nesteidzās ar atbildi. Viņš ieskatījās Hermiones saspringtajā, dedzīgajā sejā, tad sāka lūkoties tumsā un domāja. Ilgi klusējis, viņš sacīja: — Hermione, mums nav vajadzīga vēl viena Godrika grava. Mēs paši sev iegalvojām, ka vajag uz turieni doties, un…

—   Bet šī zime visu laiku parādās, Harij! "Dziesminieka Ķestera pasakas" man atstāja Dumidors, kā tu vari zināt, ka mums nevajag tikt skaidrībā par šo zīmi?

—   Jau atkal tas pats! — Harijs sāka skaisties. — Mēs visu laiku sev iegalvojam, ka Dumidors atstājis mums slepenas zīmes un norādījumus…

—   Bet deluminators galu galā izrādījās gluži noderīgs, — iepikstējās Rons. — Man liekas, Hermionei taisnība, man liekas, vajag ar to Mīlabu aprunāties.

Harijs splvi pablenza uz draugu. Nebija ne mazāko šaubu, ka Kons Hermionei piebalso ne jau tāpēc, ka kvēli alkst uzzināt, ko nozīmē trijstūrveida runa.

—    Šoreiz nebūs kā Godrika gravā, Harij, — Rons turpinaja. — Mīlabs ir tavā pusē, Harij, "Varkšķis" visu šo laiku ir tevi atbalstījis, tur nemitigi raksta, ka visiem vajag tev palīdzēt!

—  Es skaidri zinu, ka tas ir svarīgi! — kaismīgi uzstāja Hermione.

—   Bet vai tev nešķiet, ka, ja tā būtu, Dumidors pirms nāves būtu man par to pastāstījis?

—    Varbūt… varbūt tev par to jātiek skaidrībā pašam, — Hermione minēja, taču maķenīt izskatījās pēc slīcējas, kas tveras pie salmiņa.

—   Jā, — iztapīgi uzķēra Rons, — izklausās pārliecinoši.

—   Neizklausās vis, — Hermione atcirta, — bet es tik un tā domāju, ka ar Mīlaba kungu vajag aprunāties. Ir simbols, kas vieno Dumidoru, Grindelvaldu un Godrika gravu! Harij, pilnīgi skaidrs, ka mums jātiek skaidrībā, kas te par lietu!

—    Varbūt liekam uz balsošanu? — ierosināja Rons. — Tie, kas uzskata, ka vajag doties pie Milaba…

Viņa roka uzšāvās gaisā, apsteidzot Hermioni. Lūpām aizdomīgi notrīcot, viņa pacēla savējo.

—   Balsu vairākums, Harij, atvaino, — Rons noteica, uzplādams viņam pa plecu.

—   Lai būtu, — Harijs pa pusei uzjautrināts, pa pusei aizkaitināts atsaucās. — Vienīgais, varbūt pēc viesošanās pie Milaba tomēr pamēģināsim atrast vēl kādu horkrustu, ko? Kur vispār tie Milabi dzīvo? Vai kāds no jums zina?

—   Es zinu — netālu no manējiem, — Rons atbildēja. — Kur tieši, es nezinu, bet mamma un tētis, par viņiem runājot, vienmēr rāda kalnup. Tad jau nebūs grūti atrast.

Kad Hermione atkal bija palīdusi zem segas, Harijs pieklusināja balsi:

—   Tu to darīji tikai tāpēc, ka gribi, lai viņa atkal ar tevi runā!

—   Mērķis attaisno līdzekļus, — Rons jautri attrauca, — jo sevišķi,

kad runa ir par mīlestības un kara lietām. Neķer kreņķi, ir Ziemassvētku brīvdienas, mājās būs Luna!

No vējainā pakalna, kura nogāzē viņus nākamajā rītā nogādāja teleportēšanās, Svētūdraine bija pārredzama lieliski. No augšas, spožā, ieslīpā saules staru kūlī, kas nāca no plaisas mākoņos, ciems izskatījās pēc leļļu namiņu pudura. Pāris minūtes viņi stāvēja un, plaukstu virs acīm pielikuši, raudzījās uz Midzeņu pusi, taču saskalil varēja vienīgi augstos dzīvžogus un augļu kokus, kas greizo mājeli sargāja no vientiešu acīm.

—   Jocīgi — būt tik tuvu un neiegriezties, — ieminējās Rons.

—   Hm, diezin vai būsi tik ļoti noilgojies pēc vecākiem. Tu taču šeit pavadīji Ziemassvētkus, — dzedri attrauca Hermione.

—    Ne jau Midzeņos! — Rons māksloti iesmējās. — Tu tiešām domā, ka es devos šurp, lai visiem stāstītu, ka esmu no jums aizgājis? Jā, Fredam un Džordžam tur būtu šis tas bilstams. Un Džinnija, viņa izturētos sevišķi saprotoši.

—   Bet kur tad tu biji? — Hermione pārsteigta jautāja.

—   Bila un Flēras jaunajā mājā Gliemežvāciņos. Bils vienmēr bijis lāga dvēsele. Kad es pateicu, ko esmu izdarījis, viņš… nebija sajūsmā, bet lieki neizteicās. Zināja, ka es drausmīgi nožēloju. Neviens cits pat nenojauta, ka esmu tur. Bils pateica mammai, ka viņi ar Flēru Ziemassvētkos ciemos nebraukšot, jo gribot pasvinēt divatā. Nu, pirmie svētki, kopš viņi ir precējušies. Nedomāju, ka Flērai bija iebildumi. Paši zināt, cik ļoti viņai riebjas Selestīna Vītere.

Rons pagrieza Midzeņiem muguru.

—  Paskatīsimies, kas tur augšā būs, — viņš bilda un pirmais sāka rāpties kalnup.

Viņi gāja vismaz pāris stundas; Harijs, klausīdams Hermionei, bija nolīdis zem Paslēpņa. Izskatījās, ka pakalni ir neapdzīvoti, pie apvāršņa vidēja viena vienīga mājiņa, kas likās pamesta.

—   Varbūt īstā, bet viņi pa Ziemassvētkiem ir kaut kur aizbraukuši, — bilda Hermione, pa logu ielūrēdama kārtīgā virtuvītē ar ģerāniju podiem uz palodzes. Rons nospurcās.

—    Paklau, man liekas, ja mēs ieskatītos pa Mīlabu mājas logu,

uzreiz būtu skaidrs, kas tur dzīvo. Palūkosim, kas ir aiz nākamajiem kalniem.

Tā nu viņi teleportējās un nolaidās pāris jūdžu uz ziemejiem.

—   Ahā! — Rons iesaucās, pārkliegdams vēju, kas pluinīja matus un drēbes. Viņš rādīja augšup, vēl augstāk kalnā, uz kura viņi bija nolaidušies — tur taisni debesīs slējās ārkārtīgi jancīga māja: liels, melns cilindrs, aiz kura novakares debesīs spīdēja rēgains mēness. — Tā noteikti ir Lunas māja, kurš vēl tādā varētu dzīvot? Izskatās kā aplenkts tornis.

—   Nemaz neizskatās — kur tad tilts un grāvis?

—   Es biju domājis — pēc šaha torņa, — Rons attrauca. — Ja tev tas vairāk atgādina pils torni — lūdzu, lai būtu.

Ronam kājas bija visgarākās, un viņš kalna galā nonāca pirmais. Kad Harijs un Hermione, aizelsušies un saķēruši pakrūti, viņu panāca, Rons plati smaidīja.

—   Ir īstā, — viņš paziņoja. — Skatieties!

Pie salauztajiem vārtiņiem bija pienaglotas trīs plāksnītes. Uz pirmās bija rakstīts: "Varkšķis". Redaktors: Ks. Mīlabs", uz otrās — "Katrs pats sava āmuļa plūcējs", uz trešās — "Uzmanību, dirižabļplūmes!"

Kad viņi pagrūda vārtiņus, tie iečīkstējās. Gar līčloču taciņu, kas veda uz durvīm, juku jukām auga dažnedažādi dīvaini augi, tur bija arī krūms ar tiem oranžajiem, redīsiem līdzīgajiem augļiem, kurus Luna reizēm nēsāja, iekārtus ausīs. Harijam šķita, ka viņš sazīmē ķempjsūkli, un krunkainajam struņķim viņš apgāja apkārt ar lielu līkumu. Pie durvīm kā sargkareivji stāvēja divas vecas, vēja saliektas mežābeles, kam visas lapas bija nobirušas, taču zari joprojām bija pilni ābolīšiem, ne lielākiem par ogām, un sirmām, spurainām āmuļu bārdām. No viena zara uz viņiem skatījās maza pūcīte ar nedaudz saplacinātu galvu kā vanagam.

—   Varbūt novelc Paslēpni, Harij, — bilda Hermione. — Mīlaba kungs vēlas palīdzēt tev, nevis mums.

Harijs darīja, kā likts, un atdeva Paslēpni Hermionei, kas to

iebāza pērļotajā somiņā. Pēc tam viņa trīs reizes pieklauvēja pie

smagajām, melnajām durvīm, kas bija apkaltas ar dzelzs naglām un apgādātas ar klauvēkli ērgļa formā.

Nepagāja ne desmit sekundes, kad durvis tika atrautas vaļā un tajās stāvēja Ksenofils Mīlabs, baskājains un tērpies tādā kā notraipīta naktskreklā. Viņa garā, baltā, cukurvatei līdzīgā bārda bija netīra un sapinkojusies. Tad jau Bila un Flēras kāzās Ksenofils bija izskatījies nezin cik smalks.

—   Kas? Kas ir? Kas jūs esat? Ko jums vajag? — viņš iekliedzās spalgi un žēli, skatīdamies vispirms uz Hermioni, tad uz Ronu un visbeidzot ieraudzīdams Hariju; tad viņam mute palika vaļā — kā nevainojams, smieklīgs "O".

—   Labdien, Milaba kungs, — Harijs teica un sniedza roku sveicienam. — Es esmu Harijs, Harijs Poters.

Harijam roku Mīlabs nepaspieda, toties tā acs, kas nešķielēja un nepētīja pašas kaktiņu, tūdaļ pievērsās rētai Harijam pierē.

—    Varbūt mēs drīkstētu ieiet iekšā? — Harijs jautāja. — Mēs gribētu jums kaut ko pavaicāt.

—   Es… es… diez vai, — Ksenofils čukstēja. Viņš norīstījās un žigli pārlaida skatienu dārzam. — Ļoti negaidīti… goda vārds… es… baidos, ka īstenībā… man neliekas, ka vajadzētu…

—  Nebūs ilgi, — Harijs uzstāja — nepavisam ne siltā sagaidīšana mazliet ķērās pie sirds.

—   Es… ak, lai nu būtu. Nāciet iekšā, žigli. Žigli!

Viņi tik tikko bija paspējuši pārkāpt pār slieksni, kad Ksenofils jau aizcirta durvis aiz muguras. Tik ērmīgu virtuvi vēl nekad nebija gadījies redzēt. Tā bija nevainojami cilindriska, tādēļ radās iespaids, ka stāvi milzīgā piparnīcā. Pieskaņojoties sienām, viss bija izliekts: plits, izlietne un trauku skapji, piedevām viscaur apgleznoti ar puķēm, kukaiņiem un putniem košās pamatkrāsās. Varēja pazīt Lunas rokrakstu; tik nelielā telpā tas radija mazliet nomācošu iespaidu.

Virtuves vidū bija dzelzs vītņu kāpnes, kas veda uz augšstāviem. Tur skanēja varena žvadzināšanās un blīkšķināšanās; interesanti, ar ko Luna tur nodarbojas, prātoja Harijs.

—   Varbūt nāciet augšā, — Ksenofils sacīja, vēl aizvien izskatīdamies kā no plaukta nokritis, un pirmais piegāja pie kāpnēm.

Otrā stāva telpa laikam bija reizē dzīvojamā istaba un darba kabinets, tāpēc arī ar krāmiem bija piestūķēta vēl vairāk nekā virtuve. Kaut arī daudz mazāka, turklāt gluži apaļa, šī telpa kaut kādā ziņā atgādināja Vajadzību istabu tajā neaizmirstamajā reizē, kad tā bija pārvērtusies par milzīgu noliktavu, pilnu ar gadu simteņos noglabātiem dārgumiem. Visās malās kaudžu kaudzēm sakrautas grāmatas un papīri. No griestiem nokarājās smalki darināti Harijam nezināmu kustoņu modeļi, visi plivināja spārnus vai klabināja zobus.

Lunas te nebija; briesmīgo troksni radīja koka ierīce, kas viscaur sastāvēja no maģiski kustīgiem zobratiem un ripām, no skata kā dīvaina darbgalda un veca grāmatplaukta krustojums, taču pēc brīža Harijs izsprieda, ka tā ir vecmodīga iespiedmašīna — no tās lēca laukā "Varkšķa" lapas.

—    Atvainošanu, — uzsauca Ksenofils un, piejozis pie mašīnas, izvilka no grāmatu un avīžu jūkļa nosmurgātu galdautu — visas grāmatas nogāzās uz grīdas, — un uzmeta to uz iespiedmašīnas, tā mazliet pieklusinot skaļo žvadzēšanu un blikšķus. Pēc tam viņš pagriezās pret Hariju.

—   Kas par lietu?

Taču, pirms Harijs paguva atbildēt, Hermione pārsteigumā iekliedzās.

—   Milaba kungs… kas tas tāds?

Viņa rādīja uz vairākas pēdas garu, pelēku vītnē sagriezušos ragu — diezgan līdzīgu vienradža ragam, — kas rēgojās pie sienas.

—   Tas ir ņurcragu šņākakša rags, — Ksenofils atbildēja.

—   Nē, nav vis! — Hermione iebilda.

—   Hermione, — apjucis uzņurdēja Harijs, — nav īstais brīdis…

—     Bet, Harij, tas ir izsprāgoņa rags! Tirdzniecībai aizliegts B klases materiāls, turklāt tādu turēt mājās ir neiedomājami bīstami!

—    Kā tu vari zināt, ka tas ir izsprāgoņa rags? — Rons jautāja, manīdamies prom no raga, cik ātri vien jaudāja šajā līdz ūkai piekrautajā telpā.

—      "Fantastiskajās būtnēs un kur tās meklēt" bija apraksts! Milaba kungs, to nekavējoties vajag aizvākt jo tālāk, jo labāk, vai tad jūs nezināt, ka tas no visniecīgākā pieskāriena sprāgst?

—     Ņurcragu šņākaksis, — skaidri izrunājot zilbes, atbildēj.) Ksenofils, un viņa sejā bija mūļa ietiepība, — ir tramīga un augsti maģiska būtne, un tā rags…

—   Mīlaba kungs, es pazīstu šīs rieviņas ap pamatni, tas ir izsprāgoņa rags, neiedomājami bistams… nezinu, kur jūs esat to ņēmis…

—   Nopirku, — kategoriskā tonī paziņoja Mīlabs, — pirms divām nedēļām no kāda patīkama jauna burvja, kam bija zināma mana interese par izmeklēti labu šņākaksi. Ziemassvētku dāvana Luniņai. Bet tagad, — viņš teica, pagriezdamies pret Hariju, — kas īsti par lietu, Potera jaunkungs?

—     Mums ir vajadzīga palīdzība, — Harijs pasteidzās, kamēr Hermione nebija atsākusi vilkt savu meldiņu.

—    Ā, — Mīlabs novilka. — Palīdzība. Hm. — Nešķielējošā acs atkal pievērsās Harija rētai. Viņš izskatījās pārbijies un savaldzināts vienlaikus. —ļā. Vienīgi… palīdzēt Harijam Poteram… ir ļoti bīstami.

. — Vai tad jūs neesat tas, kurš visiem stāsta, ka pirmais pienākums ir palīdzēt Harijam? — jautāja Rons. — Tajā savā žurnālā?

Ksenofils paglūnēja uz apsegto iespiedmašīnu, kas aiz muguras zem galdauta joprojām blīkšķēja un žvadzēja.

—   Ē… jā, es paudu šādus uzskatus. Taču…

—    …tā lai dara visi pārējie, ne jau jūs pats? — Rons noprasīja.

Ksenofils neatbildēja. Viņš visu laiku rīstījās, acis šaudījās starp

trijiem atnācējiem. Radās iespaids, ka viņš izcīna kādu mokpilnu iekšēju cīņu.

—    Kur ir Luna? — ievaicājās Hermione. — Pavaicāsim, ko viņa saka!

Ksenofils norīstījās. Likās, viņš saņem dūšu. Pēdigi viņš ierunājās drebošā balsī, ko iespiedmašīnas klaberjaktī bija grūti saklausīt. — Luna ir pie upes, makšķerē saldūdens plimpakus. Viņa… viņa droši vien gribēs jūs satikt. Iešu viņu pasaukt un tad… jā, labi, ļoti labi. Raudzīšu jums palīdzēt.

Viņš nozuda vītņu kāpnēs, un trijotne dzirdēja, kā atveras un aizveras ārdurvis. Viņi saskatījās.

—   Gļēvulīgs budzis, vairāk nekas, — Rons izgrūda. — Luna ir desmitreiz drosmīgāka.

—   Viņš droši vien uztraucas, kas būs, ja nāvēži uzzinās, ka es te esmu bijis, — bilda Harijs.

—   Nūjā, es piekrītu Ronam, — sacīja Hermione. — Drausmīgs, vecs liekulis, visiem stāsta, ka tev jāpalīdz, bet pats mēģina izlocities. Un, pie visa, kas tev svēts, turies tālāk no tā raga!

Harijs aizgāja uz istabas viņu galu un apstājās pie loga. Varēja redzēt upi — šauru, vizošu lenti tālu kalna pakājē. Viņi bija ļoti augstu: gar logu aizlidoja putns, taču Rona mājas aiz kalniem nebija saskatāmas. Kaut kur tajā pusē bija Džinnija. Šodien viņi atradās tik tuvu viens otram kā vēl ne reizi kopš Bila un Flēras kāzām, tomēr viņa nevarēja pat nojaust, ka Harijs šobrīd raugās uz viņas pusi, domā par viņu. Droši vien vajadzētu priecāties: ikvienam, kas saskārās ar viņu, draudēja briesmas — to pierādīja Ksenofila izturēšanās.

Viņš pagrieza logam muguru, un skatiens aizķērās aiz vēl viena dīvaina priekšmeta, kas stāvēja uz izliektās, piekrautās bufetes: akmens krūšutēls, kas attēloja daiļu, taču bargu burvi ar neiedomājami ērmotu galvasrotu. Pie deniņiem bija kaut kādi izliekti objekti, kas atgādināja zeltītus klausāmos radziņus. Pie ādas siksniņas pāri galvvidum bija piestiprināti divi mirdzoši zili spārniņi, bet otrā siksniņā pār pieri bija iekārts viens no oranžajiem redīsiem.

—   Paskat! — pasauca Harijs.

—   Apburoši! — atsaucās Rons. — Tīri brīnums, ka viņš to nebija uzlicis kāzās.

Varēja dzirdēt, kā aizveras ārdurvis, un pēc mirkļa Ksenofils jau parādījās vītņu kāpnēs; kārnās kājas bija ieautas gumijas zābakos, rokās viņš nesa paplāti ar nesaskanīgām tasēm un kūpošu tējkannu.

—    A, jau ievērojāt manu mazo izgudrojumu, — viņš sacīja, iegrūzdams paplāti Hermionei rokās un apstādamies Harijam blakus pie skulptūras. — Veidota visai tuvu oriģinālam, pēc daiļās

Kraukļanagu Klementīnes galvas parauga. Gudra, apķērīga galva lai ir augstākā tev balva!

Viņš norādīja uz objektiem, kas izskatījās pēc klausāmajiem radziņiem.

—  Tie ir jukušļuku nosūcēji — likvidē visu, kas novērš uzmanību domātāja tuvākajā apkārtnē, šis te, — viņš rādīja uz zilajiem spārniņiem, — ir biznišļa propellers pacilāta noskaņojuma radīšanai. Un pēdīgi, — tika parādīts oranžais redīss, — dirižabļplūme, tā veicina spēju uztvert visu neparasto.

Ksenofils aizslāja atpakaļ pie tējas paplātes, ko Hermionei bija izdevies cik necik droši notupināt uz viena no apkrautajiem galdiņiem.

—    Vai drīkstu jums visiem piedāvāt gārdijgumu uzlievi? — Ksenofils jautāja. — Mēs paši to gatavojam. — Un, sākdams liet tasēs dzērienu, kas bija tumši violets kā biešu sula, viņš piemetināja: — Luna ir aiz lejtilta, viņa ārkārtīgi nopriecājās, ka jūs esat ieradušies. Driz būs klāt, ar tiem plimpakiem, ko viņa samakšķerējusi, jau gandrīz pietiek, lai iznāktu zupa mums visiem. Lūdzu, sēdieties, cukuru pielieciet paši!

—    Un tātad, — viņš izvāca no atzveltnes krēsla grīļīgu papīru grēdu un apsēdās, sakrustodams zābakotās kājas, — kā varu jums palīdzēt, Potera jaunkungs?

—   Jā, — Harijs atbildēja, pašķielēdams uz Hermioni, kas iedrošinot pamāja ar galvu, — Milaba kungs, mūs interesē tas simbols, kas jums karājās kaklā Bila un Flēras kāzās. Mēs gribētu zināt, ko tas nozīmē.

Ksenofils pacēla uzacis.

—   Vai-jūs runājat par Nāves dāvestu zīmi?

DIVDESMIT PIRMĀ NODAĻA PASAKA PAR TRIM BRĀĻIEM

Harijs pagriezās, lai saskatītos ar Ronu un Hermioni. Šķita, ka ari nevienam no viņiem nebija ne jausmas, ko tādu Ksenofils runā.

—   Nāves dāvesti?

—     Tieši tā, — Ksenofils atbildēja. — Nav iznācis par tiem dzirdēt? Tas mani nepārsteidz. Ļoti, ļoti maz ir tādu burvju, kas tic. Kaut vai tas aprobežotais zaļknābis jūsu brāļa kāzās, — viņš pamāja ar galvu Ronam, — kas man uzklupa, apgalvodams, ka es nēsāju plaši pazīstama tumšā burvja simbolu! Tāda gara nabadzība! Dāvesti nekādā ziņā nav saistīti ar tumsu — vismaz ne tik primitīvā nozīmē. Iesvaidītie vienkārši izmanto šo simbolu, lai atklātos citiem ticīgajiem cerībā, ka viņi palīdzēs Meklējumos.

Ksenofils iemaisīja savā gārdijgumu uzlievē vairākus cukurgraudus un iedzēra pāris malku.

—   Es atvainojos, — teica Harijs. — Taisnību sakot, es joprojām neko nesaprotu.

Lai neliktos nepieklājīgs, viņš ari nomēģināja dzerekli un gandrīz

$4*5 *

aizrijās: tas bija drausmīgi pretīgs, kā sašķidrināti visgaršu zirnīši ar bubuļu garšu.

—  Jā, redziet, iesvaidītie meklē šos Nāves dāvestus, — Ksenofils sacīja un nošmakstināja lūpas, tvīksmigi izgaršodams gārdijgumu uzlievi.

—   Bet kas īsti ir Nāves dāvesti? — vaicāja Hermione.

Ksenofils pastūma malā iztukšoto tasi.

—   Jūs visi taču, jādomā, zināt "Pasaku par trim brāļiem"?

—   Nē, — atsaucās Harijs, bet Rons un Hermione kori atbildēja: -Jā.

Ksenofils lēni paklanīja galvu.

—    Areče, Potera jaunkungs, visa sākums ir "Pasaka par trim brāļiem"… Man te kaut kur vajadzētu būt…

Viņš neizlēmīgi palūkojās apkārt uz pergamentu un grāmatu kaudzēm, taču iejaucās Hermione: — Man ir līdzi, Mllaba kungs, lūdzu.

Un viņa no pērlītēm izšūtās rokassomiņas izvilka "Dziesminieka Ķestera pasakas".

—    Oriģinālais variants? — Ksenofils bargi noprasija un, kad Hermione piekrītoši pamāja, ierosināja: — Tad varbūt jūs mums to nolasītu? Tad, jādomā, mēs visi sapratīsim.

—   E… nu, labi, — Hermione nervozi piekrita. Viņa atvēra grāmatu — lappuses augšā Harijs ieraudzīja simbolu, ko viņi bija apņēmušies izdibināt, — nokremšļojās un sāka lasīt.

—   "Reiz, krēslas stundā, pa vientuļu, līkumainu ceļu gāja trīs brāļi…"

—   Pusnaktī, vismaz mamma mums stāstīja tā, — iejaucās Rons, kas bija ierīkojies uz klausīšanos — izstiepies un aizlicis rokas aiz galvas. Hermione pikti pablenza uz viņa pusi.

—  Atvaino, man tikai likās, ka pusnaktī ir spocīgāk! — Rons taisnojās.

—   Jā, un maķenīt vairāk baiļu ir tieši tas, kas mums dzīvē vajadzīgs, — Harijs nespēja novaldīt mēli. Ksenofils šķietami nelikās zinis, viņa skatiens bija pievērsts debesim aiz loga. — Lasi, Hermione!

—    "Pēc kāda laika brāļi nonāca pie upes, kas bija pārāk dziļa, lai būtu pārbrienama brišus, un pārāk strauja, lai būtu šķērsojama peldus. Taču trīs brā(i prata burvju mākslas, tādēļ viņi tikai novēcināja zižļus, un virs draudīgajiem ūdeņiem parādījās tilts. Viņi jau bija tikuši līdz tilta vidum, kad pēkšņi ceļu aizšķērsoja kāds apmetnī un kapucē tērpts stāvs. Un viņus uzrunāja Nāve…"

—    Pagaidi, — Harijs pārtrauca, — tiešām viņus uzrunāja Nāve?

—   Tā taču ir pasaka, Harij!

—   Pareizi, atvaino. Lasi tālāk!

—    "Un viņus uzrunāja Nāve. Ceļagājēji parasti šajā upē noslīka, un Nāve bija pikta, jo tai ar viltu bija atņemti trīs upuri. Taču Nāve bija attapīga. Tā izlikās slavējam trīs brāļus par burvju mākām un paziņoja, ka ikkatrs pelnījis balvu par to, ka tik veikli no viņas izvairījies.

Tā nu vecākais brālis, kurš bija kareivīgs vīrs, lūdza zizli, kas būtu varenāks par visiem citiem zižļiem: zizli, kas vienmēr palīdzēs tā īpašniekam uzvarēt divkaujās, zizli, kas cienīgs piederēt burvim, kurš uzveicis Nāvi! Un Nāve piegāja pie plūškoka upes krasta, iztaisīja no pārkarena zara zizli un iedeva to vecākajam brālim.

Pēc tam otrais brālis, kurš bija augstprātīgs vīrs, sadomāja vēl vairāk pazemot Nāvi un lūdza varu mirušos uzmodināt no Nāves miega. Un Nāve pacēla upes krasta akmeni, iedeva otrajam brālim, teikdama, ka šim akmenim būs vara atdzīvināt mirušos.

Un tad Nāve jautāja, ko gribētu trešais, jaunākais brālis, ļaunākais brālis bija pazemīgākais un ari gudrākais no trijiem, viņš Nāvei neticēja. Tāpēc viņš lūdza, lai Nāve dod viņam tadu velti, kas ļautu viņam aiziet no šās vietas tā, ka Nāve neietu viņa pēdās. Un Nāve gauži nelabprāt iedeva viņam Paslēpni."

—   Nāvei bija Paslēpnis? — Harijs atkal iejaucās.

—   Lai varētu pielavīties cilvēkiem, — Rons paskaidroja. — Dažreiz viņai apnīk lekt virsū, vicinot rokas un brēcot nelabā balsi… Atvaino, Hermione!

—   "Tad Nāve pagāja malā un ļāva trim brāļiem iet tālāk, un viņi tā ari darīja, brīnīdamies par šo piedzīvojumu un slavējot Nāves veltes.

Tad brāļiem pienāca laiks šķirties, un katrs aizgāja savu ceļu.

Pirmais brālis kājoja nedēļu vai vēl ilgāk, līdz nonāca tālā ciemā un uzmeklēja burvi, ar kuru reiz bija saķildojies. Abi saķērās divkaujā, un, pro tams, ar plūškoka zizli rokā viņš nevarēja palikt zaudētājos. Atstājis ienaid nieku bez dzīvības guļam uz grīdas, vecākais brālis devās uz krogu, kur skali lielījās ar vareno zizli, ko bija izvīlis pašai Nāvei: tagad viņš esot neuzvarams!

Tai pašā naktī, kad vecākais brālis aizmiga, pie viņa gultas pielavījās cits burvis. Zaglis paņēma zizli un, lai rēķini būtu noslēgti, pārgrieza vecākajam brālim rīkli.

Un tā Nāve dabūja pirmo brāli.

Otrais brālis gāja mājup, kur mitinājās viens pats. Tur viņš paņēma akmeni, kam piemita spēks atdzīvināt mirušos, un trīs reizes pagrozīja roka. Viņam par lielu brīnumu un prieku, uzreiz parādījās meitene, kuru viņš reiz bija cerējis apņemt par sievu, taču kas bija nomirusi, jauna būdama.

Taču meitene bija skumja un nerunīga, itin ka abus šķirtu kāds plīvurs. Kaut ari atgriezusies dzīvajo jiasaulē, viņa nebija šeit piederīga un dzīvoja ciešanās. Pēdīgi otrais brālis, no bezcerīgām ilgām zaudējis prātu, pats padarīja sev galu, lai būtu kopā ar līgavu.

Un tā Nāve dabūja otro brāli.

Bet trešo brāli Nāve meklēja daudzus gadus, taču tā arī neatrada. Tikai sasniedzis sirmu vecumu, jaunākais brālis beidzot novilka Pašlepni un atdeva to savam dēlam. Tad viņš sveicināja Nāvi kā senu draudzeni un labprāt deva tai roku, un abi aizgāja no šās dzīves kā līdzīgi."

Hermione aizvēra grāmatu. Pagāja krietns bridis, lidz Ksenofils beidzot atskārta, ka viņa ir beigusi lasit; tad viņš novērsa acis no loga un sacīja: — Lūk, tas ari viss.

—   Kā, lūdzu? — Hermione visai apjukusi pārjautāja.

—   Tie ari ir Nāves dāvesti, — Ksenofils atbildēja.

No apkrautā galda, kas stāvēja pa kreisi, viņš paņēma spalvu un no grāmatu kaudzes izvilka ieplēstu pergamenta gabalu.

—  Plūškoka zizlis, — viņš teica un uzvilka uz pergamenta taisnu, statenisku līniju. — Augšāmcelšanās akmens, — viņš teica, un līnijas galā uzzimēja apli. — Paslēpnis, — viņš paziņoja, ap līniju un apli apvilkdams trijstūri, — izveidojās simbols, par kuru tik ļoti lauzīja galvu Hermione. — Viss kopā, — viņš pavēstīja, — Nāves dāvesti.

—    Bet stāstā vārdu "Nāves dāvesti" nav, — Hermione iebilda.

—    Protams, nav, — Ksenofils neciešami pašapmierināts atbildēja. — Tā ir pasaka bērniem, drīzāk laika kavēklis, nevis vadoši norādījumi. Taču tie, kam šīs lietas nav miglā tītas, saprot, ka senā leģenda vēsta par trim priekšmetiem, kas, vienkopus savākti, to īpašnieku padara par Nāves kungu.

Uz bridi iestājās klusums, un Ksenofils atsāka skatīties laukā pa logu. Saule jau laidās uz rietu.

—    Luna droši vien būs samakšķerējusi diezgan plimpaku, — viņš klusi teica.

—   Kad teicāt: "Nāves kungs", jūs… — nepabeidza Rons.

—    Kungs, — Mīlabs nevērīgi pavicināja roku. — Uzvarētājs. Uzveicējs. Sauciet, kā pašiem labāk tīk.

—    Bet tātad… vai jūs apgalvojat… — Hermione lēni iesāka, un Harijs noprata, ka viņa cenšas valdīties, lai balsī neieskanētos ne kripatiņa neticības, — jūs ticat, ka šie priekšmeti… šie trīs dāvesti… tik tiešām pastāv?

Ksenofils vēlreiz savilka uzacis.

—   Jā, protams.

—   Bet, — Hermione iebilda, un bija manāms, ka pacietības mērs viņai tūdaj būs pilns, — Mīlaba kungs, kā ir iespējams ticēt…?

—   Par jums, jaunkundz, Luna man ir stāstījusi, — Ksenofils paziņoja, — jūs, cik noprotams, neesat dumja, taču diemžēl aprobežota. Sīkumaina. Aizspriedumaina.

—   Varbūt tev, Hermione, derētu pastaigāt ar to cepuri galvā, — Rons ierosināja, pamādams uz nejēdzīgās galvasrotas pusi. Balss viņam trīcēja aizturētos smieklos.

—    Milaba kungs, — Hermione atsāka. — Mēs visi zinām, ka Paslēpņi tiešām ir. Jā, tie ir reti sastopami, tomēr pastāv. Turpretim…

—     Ā, bet trešā balva jau arī ir patiesais Paslēpnis, Grendžera jaunkundz! Es gribu teikt, ka tas nav nekāds ceļojumu apmetnis, kas apdvests ar nošķituma vai nožilbināšanas burvestību, vai varbūt austs no pusmaskaka vilnas un slēpj tikai sākumā, bet gadu gaitā izbalē un vairs nav caurspīdīgs. Runa ir par apmetni, kas visnotaļ un patiesi padara tā valkātāju pilnīgi neredzamu, un tāds paliek mūžīgi, nodrošinot pastāvīgu un necaurredzamu paslēptuvi, ko nespēj atklat nekādas burvestības. Cik tādu apmetņu jums savā dzīvē ir gadījies redzēt, Grendžera jaunkundz? fl

Hermione jau pavēra muti, lai atbildētu, bet tad atkal aizcirta un izskatījās tik apjukusi kā vēl nekad. Visi tris saskatījās, un Harijs zināja, ka arī Rons un Hermione domā to pašu. Sagadīšanās pec apmetnis, kas visā pilnībā līdzinājās Ksenofila aprakstītajam, patlaban atradās šajā pašā istabā.

—   Nu, redzat, — Ksenofils paziņoja, it kā būtu satriecis visus ar izšķirīgu pierādijumu. — Neviens no jums tādu apmetni nav redzējis. Tā īpašnieks būtu neiedomājami bagāts, vai ne?

Viņš atkal paskatījās laukā pa logu. Debesis bija kļuvušas tikko jaušami sārtākas.

—   Labi, — mulsi sacija Hermione. — Pieņemsim, ka tāds apmetnis pastāv… bet tas akmens, Mīlaba kungs? Tas, ko jūs nodēvējāt par Augšāmcelšanās akmeni?

—   Kas jūs interesē?

—   Nu, tāds taču nevar būt!

—   Pierādiet! — atcirta Ksenofils

Hermione zaudēja pacietību.

—   Bet tas… atvainojiet, bet tas ir caurcaurēm smieklīgi! Kā lai es pierādu, ka tāds nepastāv? Vai jūs gribat, lai es savācu… visus pasaules oļus un tos pārbaudu? Klausieties, tad jau var apgalvot, ka jebkāds priekšmets tiešām pastāv, ja vienīgais iemesls tādam pieņēmumam ir tas, ka neviens nav pierādījis, ka tāda nav?!

—  Jā, to var apgalvot gan, — Ksenofils atcirta. — Priecājos, ka jūs sākat domāt kaut nedaudz plašāk.

—    Un Plūškoka zizlis? — Harijs steigšus noprasija, lai neļautu Hermionei brēkt pretī, — jūsuprāt, arī kaut kur ir atrodams?

—   O, nu, šajā gadījumā mūsu rīcībā ir neskaitāmi pierādījumi, — Ksenofils atsaucās. — Plūškoka zizlis ir tā balva, kuru sazīmēt visvieglāk var pēc tā, kā tas tiek nodots no rokas rokā.

—   Tas ir — kā? — Harijs nesaprata.

—  Tas ir tā, ka zižļa lietotājam, ja viņš grib patiešām būt tā kungs, /i/lis jāatņem tā iepriekšējam īpašniekam, — klāstīja Ksenofils. —Jūs taču noteikti esat dzirdējuši stāstu par to, kā šis zizlis nonāca Egberta I ces rokās pēc asiņainās cīņas ar Emeriku Ellišķo? Vai kā Godelo dabūja galu pats savā pagrabā un par zižļa saimnieku kļuva viņa dēls karvedis? Par briesmīgo Loksiju, kas zizli ieguva, nogalinājis Barabu Deverilu? Plūškoka zižļa asiņainajām pēdām iespējams izsekot visā burvju sabiedrības vēsturē.

Harijs pašķielēja uz Hermioni. Meitene klausījās Ksenofilā, pieri saraukusi, taču iebildumus necēla.

—   Un kā jums liekas, kur Plūškoka zizlis ir tagad? — jautāja Rons.

—   Ak vai, kas to lai zina? — Ksenofils, laukā pa logu skatīdamies, atsaucās. — Kas zina, kur Plūškoka zizlis nobēdzināts! Pēc Arka un Līvija pēdas apraujas. Kas pateiks, kurš no viņiem īstenībā sakāva Loksiju un ieguva zizli? Un kas pateiks, kurš pēc tam sakāva viņus? Vēsture par to, ak vai, cieš klusu.

Iestājās klusums. Beigu beigās Hermione stīvi iejautājās: — Mīlaba kungs, vai ar Nāves dāvestiem kaut kā ir saistita Peverelu ģimene?

Ksenofils izskatījās ārkārtīgi pārsteigts. Harijam prātā saknosījās neskaidras atmiņas, taču acumirklī nebija iespējams… Peverels… kur jau dzirdēts tāds uzvārds…?

—   Bet jūs esat mani maldinājusi, jaunā dāma! — izsaucās Mīlabs, izslējies krēslā un bolīdamies uz Hermioni. — Man bija radies iespaids, ka jums dāvestu meklējumi ir sveša joma! Daudzi meklētāji uzskata, ka Pevereliem ar to ir visciešākā — visciešākā — saistība!

—   Kas tie par Pevereliem? — jautāja Rons.

—    Tāds uzvārds bija uz kapakmens, kur bija šī zīme, Godrika gravā, — Hermione atbildēja, skatīdamās tikai uz Ksenofilu. — Ignots Peverels.

—     Tieši tā! — atsaucās Mīlabs, kā skolmeistars pasliedams pirkstu. — Nāves dāvestu zīme uz Ignota kapa ir izšķirīgais pierādījums!

—   Pierādījums — kam? — nesaprata Rons.

—    Kā — kam, tam, ka trīs brāļi šajā pasakā patiesībā bija br,i|i Pevereli — Antiohs, Kadms un Ignots! Tieši viņiem tika piešķirti dāvcsli!

Vēlreiz paraudzījies uz logu, viņš cēlās kājās, paņēma paplāti un devās uz vitņu kāpnēm.

—    Jūs paliksiet uz vakariņām? — viņš pakliedza, kārtējo rei/i nozuzdams apakšstāvā. — Visi allaž prasa mums saldūdens plim paku zupas recepti.

—   Droši vien tāpēc, lai būtu ko uzrādīt Svētā Mango saindēšanas nodaļā, — pusbalsī noteica Rons.

Harijs nogaidīja, līdz varēja dzirdēt, kā Ksenofils rosās pa vir tuvi, un tikai tad sāka runāt.

—   Ko tu par to domā? — viņš jautāja Hermionei.

—   Ak, Harij, — tā gurdi novilka, — pilnīgākais sviests un tikai. Tā nevar būt šā simbola īstenā nozīme. Noteikti tikai viņa paša sli mīgie prātojumi. Zemē nomests laiks!

—   Manuprāt, šis ir tas cilvēks, kurš izzīdis no pirksta ņurcragu šņākakšus, — iesaistījās Rons.

—   Tu arī viņam nenoticēji? — Harijs vaicāja.

Nemaz, tā tak ir tikai tāda pasaciņa, ko stāsta bērniem, lai viņi nesastrādā muļķības. "Nevazājies apkārt, ka nenoiet greizi, nemeklē kašķi, negrābsties gar mantiņām, kurām labāk pirkstiņus klāt nelikt! Nodur galviņu un nebāz degunu svešās darīšanās, tad viss būs labi." Starp citu, ja tā padomā, — Rons piemetināja, — varbūt pasaka īstenībā ir par to, kāpēc plūškoka zižļus uzskata par nelaimes nesējiem.

—   Kas uzskata?

—   Nu, tā ir tak tāda māņticība, vai ne? "Vasarā dzimusi — vientiesim sieva." "Puskrēslā noburts, pusnaktī atburts." "Kam zizlis no plūškoka — roka no koka." Noteikti esi dzirdējis. Mana mamma tādus penterus ber vienā bēršanā.

—   Mēs ar Hariju esam auguši vientiešu ģimenēs, — Hermione viņam atgādināja, — mums galvā sadzīti gluži citi māņi. — No virtuves atvēdīja stipri kodīga dvaka, un Hermione dziļi nopūtās. Vienīgais labums no viņas ērcīguma uz Ksenofilu bija tas, ka tādēļ viņa, liekas, bija aizmirsusi dusmoties uz Ronu. — Manuprāt, tev taisnība, — viņa sacīja. — Tā ir tikai pasaciņa ar morāli, ir taču pilnīgi skaidrs, kura dāvana ir vislabākā, — jāizvēlas…

Visi trīs ierunājās vienlaikus. Hermione sacīja: — Paslēpnis, — Kons: — Zizlis, — un Harijs: — Tas akmens.

Visi saskatījās, reizē izbrīnīti un uzjautrināti.

—  Jā, pareizā atbilde tiešām ir Paslēpnis, — Rons teica Hermionei, — bet, ja cilvēkam ir zizlis, viņam nav nekādas vajadzības būt neredzamam. Neuzvarams zizlis, Hermione, padomā pati!

—   Paslēpnis mums jau ir, — piebilda Harijs.

—   Un tas mums ir stipri labi kalpojis — ja gadījumā neesi pamanījis! — atcirta Hermione. — Bet no tā zižļa nevar nākt nekas cits kā vien nepatikšanas…

—   …tikai tad, ja tu ar to plāties, — Rons strīdējās pretī. — Tikai ja tu esi tāds idiņš, ka vicinies ar to pa gaisu un bļausties: "Man ir neuzvarams zizlis, nu, pamēģiniet atņemt, redzēsim, vai pietiks dukas!" Ja tu muti turi ciet…

—   Jā, bet vai tu esi spējīgs turēt muti? — Neizskatījās, ka Hermionei tas liktos ticami. — Zināt, vienīgā prātīgā lieta, ko viņš mums pateica, bija par to, ka jau simtiem gadu klīst nostāsti par izcili spēcīgiem zižļiem.

—   Tiešām? — Harijs jautāja.

Hermione noskaitās un savilka tik aizkustinoši pazīstamu ģīmi, ka Harijs un Rons smaidīdami saskatījās.

—    Nāves runga, Likteņzizlis — gadsimtiem ritot, tie atkal un atkal parādās ar dažādiem nosaukumiem un parasti pieder kādam tumšajam burvim, kas ar to dižojas. Profesors Bijs dažus no viņiem pieminēja, bet… ak tu mūžs, tās ir pilnīgas muļķības. Zizlim ir tieši tik daudz spēka, cik burvim, kas ar to rīkojas. Dažiem burvjiem vienkārši patīk plātīties, ka viņējais ir lielāks un labāks nekā pārējiem.

—    Bet kā tu zini, — iebilda Harijs, — ka šie zižļi — tās Nāves rungas un Likteņzižļi — īstenībā nav viens zizlis, kas gadu gaitā parādās ar dažādiem nosaukumiem?

—     Kā tad, un patiesībā tie visi ir Nāves pataisītais plūškoka zizlis! — uzķēra Rons.

Harijs iesmējās; doma, kas viņam bija iešāvusies prātā, bija vienkārši smieklīga. Tavs zizlis, viņš sev atgādināja, bija no akmeņozola, nevis no plūškoka, un Olivanda meistarots, lai kādus brīnumus bija rādījis tonakt, kad Voldemorts dzinās viņam pakaļ pa debesīm. Un, ja reiz tam jābūt neuzvaramam, kā tas varēja salūzt?

—   Bet kāpēc tu gribētu ņemt to akmeni? — Rons viņam vaicāja.

—   Nu, ja cilvēkus varētu uzmodināt no miroņiem, mums atkal būtu Siriuss… Trakacis… Dumidors… mani vecāki…

Nedz Rons, nedz Hermione nesmaidīja.

—    Bet, ja var ticēt dziesminiekam Ķesterim, viņi nemaz negribētu atgriezties, vai ne? — Harijs teica, domādams par tikko dzirdēto pasaku. — Laikam jau nav daudz citu stāstu par akmeni, kas var augšāmcelt mirušos, pareizi? — viņš jautāja Hermionei.

—   Nav gan, — viņa skumīgi atbildēja. — Nedomāju, ka vēl kāds, izņemot Mīlaba kungu, būtu spējīgs pats sev iestāstīt, ka tas ir iespējams. šo ideju Ķesteris droši vien aizguvis no Filozofu akmens — nu, saprotiet, nevis akmens, kas padara tevi nemirstīgu, bet akmens, kas padara nebijušu nāvi.

Smirdoņa no virtuves nāca arvien stiprāka: likās, tur kāds svilina apakšbikses. — Diez, vai būs iespējams Ksenofila strebekli iebaudīt tik pieklājīgi, lai viņu neaizvainotu? — prātoja Harijs.

—    Bet tomēr, kā tad paliek ar Pašlepni? — lēni ierunājās Rons. — Vai tad jūs neredzat, ka viņam ir taisnība? Es esmu tā pieradis pie Harija Paslēpņa ar visu, kas pie tā piederas, ka pat neaizdomājos. Nekad neesmu dzirdējis, ka vēl kādam būtu tāds apmetnis kā Harijam. Tas ir nevainojams. Mēs zem tā nekad neesam pieķerti…

—   Skaidrs, ka neesam, — Ron, mēs zem tā esam neredzami!

—   Bet tas viss, ko viņš teica par citiem apmetņiem — un nemaz ari nav tā, ka tādus varētu dabūt desmit gabalus par vienu knutu — saprotiet, tā arī ir! Man agrāk nekad neienāca prātā, bet es simtiem reižu esmu dzirdējis par to, ka ar laiku apmetņu burvestības novalkājas vai buramvārdi tos saplēš caurumos. Harija apmetni valkāja jau viņa tētis, tas galīgi nav jauns, bet ir vienkārši… ideāls!

—   Jā, Ron, viss ir pareizi, bet tas akmens…

Kamēr viņi čukstus stridējās, Harijs staigāja šurpu turpu, klausīdamies tikai ar vienu ausi. Nonācis līdz vītņu kāpnēm, viņš izklaidīgi palūkojās augšup un uzreiz aizmirsa par draugu domstarpībām. No trešā stāva istabas griestiem uz viņu skatījās paša seja.

Pēc brīža viņš apjēdza, ka tas nav spogulis, bet gan glezna. Ziņkārības dzīts, viņš sāka kāpt augšup.

—  Harij, ko tu dari? Man liekas, nevajag staigāt apkārt, kad viņa nav tuvumā!

Taču Harijs jau bija trešajā stāvā.

Istabas griestus Luna bija izrotājusi ar piecām skaisti uzgleznotām sejām: Harijs, Rons, Hermione, Džinnija un Nevils. Šie portreti nekustējās kā Cūkkārpas ģīmetnes, taču kaut kāda burvestība tiem tomēr piemita: Harijam likās, ka tie elpo. Seju attēlus apvija un kopā sasaistīja kaut kas līdzīgs smalkām zelta ķēdēm, taču, kādu minūti pētījis gleznojumus, Harijs aptvēra, ka šīs ķēdes patiesībā ir viens ar zelta tušu tūkstošreiz rakstīts vārds: draugi… draugi… draugi…

Uzbrāzās silts sirsnības vilnis. Viņš paskatījās apkārt. Pie gultas bija liela fotogrāfija — Luna bērnībā kopā ar sievieti, kas bija viņai ļoti līdzīga. Abas bija apkampušās. Šajā fotogrāfijā Luna izskatījās saposta tik rūpīgi kā nekad. Uz fotogrāfijas bija putekļi. Tas likās mazliet dīvaini. Viņš uzmanīgi lūkojās apkārt.

Kaut kas bija aplam. Arī gaišzilo paklāju sedza pabieza putekļu kārta. Skapī, kam durvis bija vaļā, nebija drēbju. Gulta izskatījās auksta un nemīlīga, it kā tajā nedēļām ilgi neviens nebūtu gulējis. Tuvākajā logā uz asinssarkanu debesu fona pletās liels zirnekļa tīkls.

—   Kaut kas nav labi? — Hermione jautāja, kad Harijs atkal nokāpa otrajā stāvā, taču viņš nepaspēja atbildēt — kāpņu augšgalā, turēdams ar bļodām nokrautu paplāti, jau bija parādījies Ksenofils.

—   Mīlaba kungs, — Harijs viņu uzrunāja, — kur ir Luna?

—   Lūdzu piedošanu?

—   Kur ir Luna?

Ksenofils apstājās uz beidzamā pakāpiena.

—   Es… es jau jums teicu. Pie lejtilta makšķerē plimpakus.

—   Tad kāpēc jums uz paplātes ir tikai četras bļodas?

Ksenofils raudzīja kaut ko sacīt, taču nespēja neko izteikt. Klusumā tikai nemitigi pukšķināja iespiedmašīna un Ksenofila trīcošajās rokās šķindēja trauki.

—   Man liekas, Lunas te nav bijis jau mēnešiem, — sacīja Harijs. — Viņas drēbju nav, gultā neviens nav gulējis. Kur viņa ir? Un kāpēc jūs visu laiku skatāties pa logu?

Paplāte izšļuka Ksenofilam no rokām; bļodas palēkdamās nokrita un saplīsa. Harijs, Rons un Hermione izrāva zižļus; Ksenofils sastinga, nepaguvis iebāzt roku kabatā. Tobrid iespiedmašina skaļi noblākšķēja un no galdauta apakšas uz grīdas nogruva vesela kaudze "Varkšķu"; ierīce beidzot apklusa.

Hermione noliecās un, nenovērsusi zizli no Mīlaba kunga, pacēla vienu no žurnāliem.

—   Harij, paskaties!

Harijs steidzās viņai klāt tik ātri, cik nu šajā miskastē vispār bija iespējams. Uz "Varkšķa" vāka bija viņa paša vaigs, ko rotāja vārdi Nevēlamais nr. 1, lieli burti solīja atlīdzību par notveršanu.

—  Ak tā, "Varkšķim" ir jauna politika? — Harijs salti noprasija, zibenigi sakopodams domas. — Vai tālab vajadzēja iziet laukā, dārzā, Mīlaba kungs? Nosūtījāt pūci Ministrijai?

Ksenofils aplaizīja lūpas.

—    Viņi aizveda Luniņu, — viņš čukstēja. — Manu rakstu dēļ. Viņi aizveda Luniņu, un es nezinu, kur viņa ir, kas ar viņu. Bet varbūt man viņu atdos, ja es… ja es…

—   Nodosiet Hariju? — Hermione pabeidza viņa vietā.

—  Neies krastā, — Rons stingri paziņoja. — Pavācieties nost, mēs aizejam.

Ksenofils izskatījās drausmigi, viņš pēkšņi likās gadsimtiem vecs, atņirdzis zobus drausmīgā grimasē.

—    Viņiem kuru katru bridi jābūt klāt. Man jāglābj Luna. Es nedrīkstu Lunu pazudināt. Nekur jūs neiesiet.

Viņš izpleta rokas kāpņu priekšā, un Harijs pēkšņi it kā ieraudzīja savu māti, kas tieši tāpat stāvēja līdzās viņa gultiņai.

—   Nevajag tā, mums nāksies jums nodarīt pāri, — Harijs sacija. — Paejiet nost, Mīlaba kungs!

—   HARIJ! — iekliedzās Hermione.

Gar logu aizšāvās tumši stāvi uz slotaskātiem. Kamēr trīs negaidītie viesi lūkojās uz otru pusi, Ksenofils izrāva zizli. Harijs pēdējā brīdī attapās un metās sānis, pagrūzdams Ronu un Hermioni nost no burvestības šautras ceļa, tā ka Ksenofila dullum aiztraucās pāri visai istabai un trāpīja pa izsprāgoņa ragu.

Sprādziens bija neiedomājams. Visa istaba dārdos it kā sašķīda; koka šķēpeles, papīri un akmeņu šķembas šķīda uz visām pusēm necaurredzamā biezu, baltu putekļu mākonī. Harijs aizlidoja pa gaisu, tad nogāzās uz grīdas ar rokām virs galvas, neko neredzēdams, jo pāri gruva visa šī lūžņa. Viņš dzirdēja Hermioni kliedzam, Ronu aurojam, kaut kas derdzīgi nobūkšķēja, it kā pret dzelzi — bija noprotams, ka Ksenofils notriekts no kājām un atmuguriski novēlies pa vītņu kāpnēm.

Pa daļai aprakts gruvešos, Harijs pūlējās tikt uz kājām; putekļu dēļ nebija iespējams nedz ievilkt elpu, nedz arī kaut ko saskatīt. Puse griestu bija iebrukuši, caurumā karājās Lunas gultas gals. Blakus gulēja Kraukļanagu Klementīnes krūšutēls — puse sejas bija pagalam, apkārt lidoja pergamenta ļerpatas, un lielākā daļa iespiedmašīnas gulēja vēkšpēdus kāpņu augšgalā, aizšķērsojot ceļu uz virtuvi. Tad klāt piesteidzās balts tēls, un Hermione, visa putekļiem klāta kā vēl viena statuja, piespieda pie lūpām pirkstu.

Lejasstāvā tika atrautas vaļā durvis.

—     Vai tad es neteicu, Travers, ka steigties nav nekādas vajadzības? — noprasīja rupja balss. — Vai es neteicu, ka tas jampampiņš, kā parasti, tikai murgo?

Atskanēja būkšķis un Ksenofila sāpju kliedziens.

—   Nē… nē… augšā… Poters!

—  Es jau pirms nedēļas tev paskaidroju, Mīlab, mēs nāksim tikai tad, ja tev būs kāda nopietna informācija! Atceries pagājušo nedēļu? Kad tu gribēji atdabūt meitu, iesmērēdams mums to stulbo galvasrotu? Un pirms divām nedēļām… — vēl viens būkšķis, vēl viens īdiens,

—   … kad tu iedomājies, ka mēs tev viņu atdosim, ja pierādisi, ka ņurcragu — dankš — šņākakši — dankš — tik tiešām — dankš — eksistē?

—   Nē — nē — lūdzu! — Ksenofils šņukstēja. — Tur tiešām ir Poters! No visas tiesas!

—   Un tagad atklājas, ka tu mūs izsauci tikai tāpēc, lai uzspertu gaisā! — nāvēdis iebļāvās, un sekoja vesela zvēlienu krusa pamīšus ar mokpilniem Ksenofila Idieniem.

—   Selvin, izskatās, ka tā būda tūlīt sabruks, — auksti ierunājās cita balss, kas atbalsojās samīcītajās kāpnēs. — Trepes pilnīgi aizgruvušas. Varbūt patīrit? Viss var sagāzties.

—    Tu, melīgais draņķagabals, — auroja burvis, vārdā Selvins.

—   Tu tak nekad savā mūžā neesi Poteru redzējis! Iedomājies, ka vari mūs te ievilināt un nomušīt, ko? Un tu domā, ka tā dabūsi atpakaļ savu meitiņu?

—   Es zvēru… zvēru… augšā ir Poters!

—   Cilvēkrādum! — pavēlēja balss kāpņu apakšgalā.

Harijs dzirdēja, kā Hermionei aizraujas elpa, un viņu pārņēma dīvaina sajūta — it kā pāri kaut kas noplanētu, iegremdējot ķermeni mijkrēslī.

—    Tur augšā tiešām kāds ir, Selvin, — aprauti ierunājās otrais

vīrs.

—   Poters, es jums saku, tur ir Poters! — elsoja Ksenofils. — Lūdzu… lūdzu… atdodiet Lunu, tikai atdodiet man Lunu…

—   Tu varēsi dabūt savu meitiņu, Milab, — Selvins pasludināja,

—   ja uzkāpsi pa šīm kāpnēm un atvedīsi pie manis Hariju Poteru. Bet, ja tā ir kaut kāda sazvērestība, ja tu krāpies un tur, augšā, slēpjas tavs līdzzinātājs, es nezinu, vai no tavas meitas maz paliks pāri tik daudz, lai būtu, ko apglabāt.

Ksenofils izgrūda baiļu un izmisuma kaucienu. Sacēlās kņada un šņirkstoņa: Ksenofils pūlējās izlauzties cauri gruvešiem kāpnēs.

—   Nāciet, — Harijs čukstēja, — jātiek prom no šejienes. Ksenofila saceltā trokšņa aizsegā viņš sāka rakties laukā. Vispa-

matīgāk bija apbērts Rons; Harijs un Hermione, cik klusi vien spēdami, cauri visai šai postažai aizrāpoja turp, kur viņš gulēja, pūlēdamies novelt no kājām smagu kumodi. Ksenofils dauzījās un šņirkstinājās arvien tuvāk, taču Hermionei ar lidināšanas burvestības palīdzību izdevās Ronu atbrīvot.

—   Tā, — izdvesa Hermione, kad nodrebēja iespiedmašīna, kas aizšķērsoja kāpņu augšgalu — Ksenofils jau bija pavisam tuvu. — Tu pajaujies uz mani, Harij?

Harijs pamāja.

—    Labi, — Hermione čukstēja, — iedod man Paslēpni. Ron, uzvelc!

—   Es? Bet Harijs…

—   Ron, lūdzu! Harij, turies cieši man pie rokas, Ron, pieķeries man pie pleca!

Harijs pastiepa kreiso roku. Rons nozuda zem Paslēpņa. Iespiedmašīna kāpņu augšgalā līgojās: Ksenofils lūkoja to aizvākt, izmantodams lidināšanas burvestību. Harijs nesaprata, ko Hermione gaida.

—   Turieties cieši, — viņa čukstēja. — Cieši… kuru katru brīdi…

Balta kā palags, virs bufetes parādījās Ksenofila seja.

—    Aizsamirsti! — iekliedzās Hermione, vispirms notēmēdama zizli viņam sejā, bet pēc tam — grīdā viņiem zem kājām: — Brikubraks!

Viņa bija izsitusi caurumu dzīvojamās istabas grīdā. Visi trīs krita kā laukakmeņi, Harijs izmisīgi turējās viņai pie rokas, apakšā atskanēja kliedziens, un ar acs kaktiņu viņš pamanīja, kā divi vīri lūko pamukt malā no gruvešu un mēbeļu atlūzu kravas, kas gāzās pār galvu. Hermione gaisā sagriezās uz riņķi un jau atkal ievilka Hariju tumsā, bet ausīs viņam vēl ilgi dunēja brūkošās mājas dārdi.

DIVDESMIT OTRA NODAĻA. NĀVES DĀVESTI

Harijs aizelsies nogāzās zālē un acumirklī pietrūkās kājās. Viņi laikam bija piezemējušies krēslainā pļavmalā, un Hermione jau bizoja pa apli, vēcinādama zizli:

—*Sargum mūžum… Lāstus ardievum…

—   Neģēlīgais nodevējs! — Rons izdvesa, izlīzdams no Paslēpņa apakšas un pasviezdams apmetni Harijam. — Hermione, tu esi ģēnijs, pilnīgs ģēnijs, es joprojām nespēju noticēt, ka esam izkūlušies!

—   Nostu skaudis… Vai tad es neteicu, ka tas ir izsprāgoņa rags? Vai es viņam neteicu? Un tagad viņa māja ir uzsprāgusi gaisā!

—   Tā viņam ari vajag, — Rons paziņoja, apskatīdams savus saplēstos džinsus un nobrāztās kājas. — Kā tu domā, kas ar viņu tagad būs?

—    Ak, es ceru, ka viņu neviens nenogalinās! — Hermione novaidējās. — Tādēļ jau es gribēju, lai nāvēži dabū Hariju redzēt, — tagad viņi zina, ka Ksenofils nemeloja!

—   Bet mani tu tomēr paslēpi? — Rons nesaprata.

—    Tu taču it kā guli mājās ar šķaidkāksli, Ron! Viņi nolaupīja Lunu tāpēc, ka viņas tēvs atbalstīja Hariju! Kas notiktu ar tavu ģimeni, ja viņi uzzinātu, ka esi kopā ar viņu?

—   Bet kā tad tavi vecāki?

—    Viņi ir Austrālijā, — Hermione atbildēja. — Viņiem nekas. Viņi neko nezina.

—   Hermione, tu esi ģēnijs, — Rons atkārtoja ar manāmu godbijību.

—   Jā, tiešām ģēnijs, Hermione, — dedzīgi piekrita Harijs, — nezinu, ko mēs bez tevis iesāktu.

Hermione atplauka, taču acumirklī atkal kļuva nopietna.

—   Bet Luna?

—    Nu, ja tie tipi nemelo un viņa vēl ir dzīva… — Rons iesāka.

—   Nerunā tā, nerunā! — iekliedzās Hermione. — Viņa noteikti ir dzīva, citādi nevar būt!

—   Tad viņa droši vien ir Azkabanā, — Rons sacīja. — Vai viņa tur nedabūs galu, nezinu… tik daudzi neiztur…

—     Viņa izturēs, — Harijs paziņoja. Neko citu pat negribējās iedomāties. — Mūsu Luna ir sīksta, daudz sīkstāka, nekā jūs domājat. Viņa droši vien tur sludina cietumniekiem par jukušļukiem un ņergļiem.

—   Kaut nu tev būtu taisnība, — noteica Hermione. Viņa pārvilka delnu pār acīm. — Man būtu tik ļoti žēl Ksenofila, ja…

—    …ja viņš nupat nebūtu mēģinājis mūs pārdot nāvēžiem, tā gan, — Rons nobeidza.

Viņi uzcēla telti un iegāja iekšā; Rons uzvārīja tēju. Par mata tiesu izsprukušiem no nāvēžu nagiem, vēsā, pēc pelējuma iesmirdusī telts viņiem šķita īstas mājas — drošas, pazīstamas un draudzīgas.

—   Apžēliņ, un kāpēc mums vajadzēja uz turieni vilkties? — kad visi dažas minūtes bija klusējuši, novaidējās Hermione. — Tev bija taisnība, Harij, tā bija vēl viena Godrika grava, veltīgi zemē nomests laiks! Nāves dāvesti… kādas blēņas… kaut gan, paga, — viņai kaut kas pēkšņi ienāca prātā, — varbūt viņš to visu sadzejoja, ko? Pats droši vien nekādiem Nāves dāvestiem nemaz netic, tikai gribēja uzturēt sarunu tik ilgi, līdz ieradīsies nāvēži!

—   Diezin vai, — Rons šaubījās. — Samuldēt grūtā brīdī ir daudz sarežģītāk, nekā tu vari iedomāties. Es to atklāju, kad mani nogrāba ķerstakļi. Vieglāk bija izlikties par Stenu, jo es viņu tomēr drusku pazīstu, nevis izgudrot kādu cilvēku galīgi no zila gaisa. Vecajam Mīlabam bija baigi grūtais brīdis, viņam vajadzēja panākt, lai mēs sēžam un nekur neejam. Man liekas, viņš nemeloja, vai vismaz stāstīja to, ko pats uzskata par patiesību, lai tikai runāšana nebeigtos.

—    Nu, varbūt, nav svarīgi, — Hermione nopūtās. — Pat ja viņš nepūta pīlītes, es savu mūžu neesmu dzirdējusi tik drausmīgi daudz blēņu.

—   Pagaidi, pagaidi, — iebilda Rons. — Arī Noslēpumu kambaris tika uzskatīts par leģendu, pareizi?

—   Bet, Ron, nekādi Nāves dāvesti nevar eksistēt!

—   Tu visu laiku to atkārto, bet viens no tiem tomēr pastāv, — Rons turējās pretī. — Harija Paslēpnis…

—   "Pasaka par trim brāļiem" ir tikai pasaka, — Hermione stingri paziņoja. — Pasaka par to, ka cilvēki baidās mirt. Ja izsprukt no nāves varētu, vienkārši sēžot zem Paslēpņa, mums jau sen būtu viss, kas vajadzīgs!

—   Nezinu. Neuzvarams zizlis mums noderētu tīri labi, — Harijs sacīja, grozīdams pirkstos tik netīkamo dzeloņplūmes zizli.

—   Tāda nav, Harij!

—   Tu taču teici, ka zižļu bijis kaudžu kaudzēm — tā Nāves runga un citi, kā viņus tur sauca…

—   Nu labi, ja gribi, vari sev iestāstīt, ka Plūškoka zizlis ir īsts, bet ko tu teiksi par Augšāmcelšanās akmeni? — Viņa vārdus ar pirkstiem ieķeksēja pēdiņās, un balsī jautās sarkasms. — Nekādas burvestības nespēj augšāmcelt mirušos, punkts!

—     Kad mans zizlis savienojās ar Pati-Zini-Kā zizli, parādījās mamma un tētis… un Sedriks…

—    Bet viņi taču neatgriezās pa īstam, vai ne? — noprasīja Hermione. — Šādi… blāvi atdarinājumi taču nav tas pats, kas īsta augšāmcelšanās.

—    Bet viņa, tā meitene pasakā, viņa jau arī neatgriezās pa īstam! Tur tika apgalvots, ka pēc nāves cilvēks ir piederīgs mirušo pasaulei. Tomēr otrais brālis varēja viņu redzēt un runāt ar viņu, jā? Viņi pat kādu brīdi dzīvoja kopā…

Hermiones sejā bija lasāmas raizes un vēl kaut kas, kam vārdu piemeklēt bija grūtāk. Pēc mirkļa, kad viņa aši saskatījās ar Ronu, I larijs apjauta, ka tās ir bailes: ar savām runām par dzīvošanu kopā ar mirušajiem viņš bija draudzeni sabiedējis.

—    Nu, un tas Peverels, kas apglabāts Godrika gravā, — viņš steigšus sacīja, cenzdamies izklausīties veselīgi normāls, — vai par viņu tu kaut ko zini?

—     Nē, — Hermione atbildēja, manāmi atvieglota, ka saruna ievirzījusies citā gultnē. — Es mēģināju par viņu kaut ko atrast — kad biju redzējusi to zīmi uz viņa kapa; ja viņš būtu cik necik slavens vai paveicis kaut ko nozīmīgu, viņš noteikti būtu pieminēts kādā no grāmatām. Vienīgā, kurā man izdevās ieraudzīt uzvārdu "Peverels", ir "Dabas dižcilši: burvju ģenealoģija". Aizņēmos no Mokšķa, — viņa paskaidroja, ieraudzījusi izbrīnu Rona sejā. — Tur ir saraksts — tīrasiņu ģimenes, kam aptrūcies vīriešu kārtas pēcnācēju. Kā rādās, Pevereli no zemes virsas pagaisuši vieni no pirmajiem.

—   "Aptrūcies vīriešu kārtas pēcnācēju"? — Rons atkārtoja.

—    Tas nozīmē, ka uzvārds ir izzudis, — Hermione atbildēja,

—    Peverelu gadījumā — jau pirms vairākiem gadsimtiem. Viņiem gan joprojām var būt pēcteči, tos vienkārši sauc kaut kā citādi.

Un šajā brīdī Harijs visu ieraudzīja kā uz delnas; atausa atmiņas, ko bija uzurdījis Peverelu uzvārds — netīrs večuks vicina Ministrijas ierēdnim gar degunu neglītu gredzenu, un viņš pilnā balsī iekliedzās:

—   Svereldo Stigris!

—   Kā, lūdzu? — korī pārprasīja Rons un Hermione.

—     Svereldo Stigris! Paši-Zināt-Kā vectēvs! Domnīcā! Ar Dumidoru! Svereldo Stīgris apgalvoja, ka esot Peverelu pēctecis!

Rons un Hermione tikai blisināja acis.

—   Tas gredzens, gredzens, kas kļuva par horkrustu, — Svereldo Stīgris teica, ka uz tā esot Peverelu ģerbonis! Es redzēju, kā viņš to vicina gar degunu tam tipam no Ministrijas, bezmaz iegrūda degunā!

—   Peverelu ģerbonis? — Hermione asi jautāja. — Vai tu redzēji, kāds tas izskatās?

—     īsti ne, — Harijs pūlējās atcerēties. — Cik es saskatīju, tur nebija nekā interesanta; pāris šviku. Tuvumā es to ieraudzīju tikai jau pārcirstu.

Pār Hermioni nāca atskārsme — Harijs redzēja, kā viņas acis piepeši ieplešas. Rons, neko nesaprazdams, skatījās te vienā, te otrā.

—   Pipari uz mēles… domā, tur atkal bija šī zīme? Nāves dāvestu zīme?

—   Kāpēc ne? — Harijs uztraukti atsaucās. — Svereldo Stīgris bija vecs nejēga, kas dzīvoja kā cūka, vienīgais, kas viņam kaut ko nozīmēja, — paša senči. Ja gredzens tika nodots no paaudzes paaudzē, viņš pēc visiem šiem gadsimtiem varēja arī nezināt, kas tas īstenībā ir. Tai mājā nebija nevienas grāmatas, un, tici man, viņš neizskatījās pēc tāda, kas saviem bērniem lasītu priekšā pasakas. Viņš labprāt ticēja, ka tās švīkas akmenī ir ģerbonis, jo pēc viņa domām, ja tev ir tīras asinis, tu esi bezmaz karaliska persona.

—   Jā… un tas viss ir ļoti interesanti, — Hermione piesardzīgi sacīja, — bet, Harij, ja tu iedomājies to, ko tu, man liekas, iedomājies…

—   Jā, bet kāpēc ne? Kāpēc ne? — Harijs sauca, nospļaudamies par visu apdomību. — Tur tak bija akmens, bija! — Atbalstu gaidīdams, viņš paskatījās uz Ronu. — Un ja nu tas bija Augšāmcelšanās akmens?

Ronam mute palika vaļā. —Johambā… bet vai tas vēl darbosies, ja Dumidors salauza…

—     Darbosies? Darbosies? Ron, tas nekad nav darbojies! Tāda Augšāmcelšanās akmens nav un nevar būt! — Hermione uzbudināta un noskaitusies pielēca kājās. — Harij, tu mēģini visu sagrozīt tā, lai tas iederētos tai pasaciņā par dāvestiem…

—    Sagrozīt tā, lai iederētos? — viņš atkārtoja. — Hermione, viss pats nostājas savās vietās! Es zinu, ka uz tā akmens bija Nāves dāvestu zīme! Stīgris teica, ka ir no Peverelu dzimtas!

—   Pirms mirkļa tu mums apgalvoji, ka nedabūji kārtīgi apskatīt to gravējumu uz akmens!

—    Kā tev liekas, kur tas gredzens ir tagad? — Rons Harijam jautāja. — Ko Dumidors ar to izdarija, kad bija salauzis?

Taču Harija fantāzija traucās uz priekšu daudz ātrāk nekā Ronam un Hermionei…

Trīs priekšmeti jeb dāvesti, kas, vienkopus savākti, to īpašnieku padara par Nāves kungu… kungu… uzvarētāju… uzveicēju… Kā vispēdējais naidnieks tiks satriekta nāve…

Un viņš ieraudzīja pats sevi, ar dāvestiem rokā stājamies pretī Voldemortam, kura horkrusti nebija nekas… neviens nespēs dzīvot, kamēr dzīvs ir otrs… varbūt šī ir īstā atbilde? Dāvesti pret horkrustiem? Varbūt kaut kā bija iespējams panākt, ka uzvarētājs tomēr būs viņš? Būtu viņš Nāves dāvestu kungs, varbūt izrādītos neievainojams?

—   Harij?

Taču viņš Hermioni tikpat kā nedzirdēja; izvilcis Paslēpni, viņš slidināja to starp pirkstiem — audums bija mīksts kā ūdens, viegls kā gaiss. Šajos septiņos gados burvju pasaulē ne reizi nebija redzēts nekas līdzīgs. Paslēpnis bija tieši tāds, kā teica Ksenofils: apmetnis, kas visnotaļ un patiesi padara tā valkātāju pilnīgi neredzamu, un tāds paliek mūžīgi, nodrošinot pastāvīgu un necaurredzamu paslēptuvi, ko nespēj atklāt nekādas burvestības…

Un tad, elpai aizraujoties, viņš atcerējās…

—   Tonakt, kad gāja bojā mani vecāki, Paslēpnis bija pie Dumidora!

Balss trīsēja, viņš manija, ka vaigi kaist, taču tas nebija svarīgi. — Mamma rakstīja Siriusam, ka Paslēpni paņēmis Dumidors! Skaidrs — kāpēc! Viņš gribēja to izpētīt, jo domāja, ka šis apmetnis ir trešais dāvests! Ignots Peverels apglabāts Godrika gravā… — Neko apkārt neredzēdams, Harijs staigāja pa telti un viņam likās, ka gara acīm atklājas arvien jaunas patiesības. — Viņš ir mans sencis! Es esmu trešā brāļa pēctecis! Tagad viss ir saprotams!

Viņš jutās neuzvarams savā pārliecībā, savā ticībā dāvestiem; likās, jau pati doma par tiem ir sargājoša, un Harijs laimīgs pagriezās pret draugiem.

—    Harij! — viņu atkal uzrunāja Hermione, taču viņš ar stipri drebošiem pirkstiem knibināja vaļā kaklā pakārto maisiņu.

—    Izlasi! — viņš skubināja, iegrūzdams viņai rokā savas mātes vēstuli. — Izlasi! Paslēpnis bija pie Dumidora, Hermione! Kam viņam tas? Viņam nekāds Paslēpnis nebija vajadzīgs, viņš varēja uzburt tik varenu nošķitumu, ka kļuva pilnīgi neredzams tāpat!

Kaut kas nokrita uz grīdas un vizēdams paripoja zem krēsla: vilkdams no maisiņa vēstuli, viņš netīšām bija izpurinājis arī zibsni. Harijs noliecās, lai to paceltu, un tad izsīkušais pasakaino atklājumu avots izverda vēl vienu velti — šoks un pārsteigums bija tik spējš, ka viņš pilnā kaklā iekliedzās:

—   TEPAT IR! Viņš atstāja man to gredzenu — tas ir zibsnī!

—   Tu… tu domā?

Viņš nesaprata, kāpēc Rons izskatās tik apjucis. Harijam viss likās tik acīmredzams, tik skaidrs: katrs sīkums iegūla īstajā vietā, līdz pēdējam… viņa Paslēpnis bija trešais dāvests; kad viņš izdibinās, kā atvērt zibsni, rokā būs otrs, atlika vien atrast pirmo dāvestu — Plūškoka zizli, un tad…

Bet tobrīd šķita, ka uz spoži apgaismotas skatuves aizveras priekškars: visa sajūsma, visas cerības un laime vienā rāvienā pagaisa, un viņš viens stāvēja tumsā; krāšņā pasaka bija sagruvusi.

—   Ak, tad to viņš meklē…

Balss bija tik ļoti pārvērtusies, ka Rons un Hermione izbijās vēl vairāk.

—   Paši-Zināt-Kas meklē Plūškoka zizli.

Viņš aizgriezās, lai nevajadzētu redzēt abu saspringtās, neticīgās sejas. Viņš zināja, ka tā arī ir. Beidzot viss bija skaidrs. Voldemortam nebija vajadzīgs jauns zizlis: viņš meklēja zizli, kas bija vecs, pat ļoti vecs. Aizmirsis Ronu un Hermioni, Harijs piegāja pie telts durvīm un apstājās, raudzīdamies melnajā naktī, domādams…

Voldemorts bija audzis vientiešu bāreņu patversmē. Gluži tāpat kā Harijam, arī viņam bērnībā neviens nelasija priekšā "Dziesminieka Ķestera pasakas". Burvju sabiedrībā Nāves dāvestiem gandrīz neviens neticēja. Vai Voldemorts varēja par tiem zināt?

Harijs raudzījās tumsā… Ja Voldemorts par Nāves dāvestiem zinātu, nav šaubu, ka viņš tās meklētu, darītu visu, lai tās iegūtu: trīs priekšmeti, kas to īpašnieku padara par Nāves kungu! Būtu viņš par Nāves dāvestiem zinājis, horkrusti viņam būtu lieki. Vai tas vienkāršais fakts, ka viņš vienu no dāvestiem tika pārvērtis par horkrustu, neliecināja, ka pēdējais no burvju pasaules lielajiem noslēpumiem viņam nav bijis zināms?

Un tas nozīmē, ka Voldemorts Plūškoka zizli meklē, nenojauzdams, kāda ir tā patiesā vara, nesaprazdams, ka tas ir viens no trim… jo zizlis bija tā balva, ko nebija iespējams noslēpt, par kura pastāvēšanu bija zināms vislabāk… Plūškoka zižļa asiņainajām pēdām iespējams izsekot visā burvju sabiedrības vēsturē …

Harijs skatijās mākoņos, vēroja, kā pāri mēness bālajam vaigam slīd dūmakaini pelēki un sudraboti pavedieni. No pārsteidzošajiem atklājumiem mazliet reiba galva.

Viņš pagriezās, lai dotos atpakaļ teltī. Kaut kas neticams — Rons un Hermione joprojām stāvēja kā stāvējuši, Hermionei rokā vēl aizvien bija Lilijas vēstule, Rons viņai blakus izskatījās nedaudz nemierīgs. Vai viņi nesaprata, cik tālu Harijs bija aizklīdis šajās pāris minūtēs?

—   Viss skaidrs, — Harijs sacīja, vēlēdamies arī draugus apgaismot ar saviem satriecošajiem atklājumiem. — Tagad viss ir saprotams. Nāves dāvesti tiešām pastāv, un viens no tiem pieder man… varbūt divi…

Pacēlis roku, viņš parādīja zibsni.

—   …un Paši-Zināt-Kas meklē trešo, bet nesaprot… viņš domā, ka tas vienkārši ir spēcīgs zizlis…

—   Harij, — Hermione pienāca viņam klāt un atdeva Lilijas vēstuli, — piedod, bet man liekas, ka tu esi pārpratis, visu pārpratis.

—   Tu tiešām neredzi? Viss saiet kopā…

—   Nē, — viņa atbildēja. — Nekas neiet kopā, Harij, tu vienkārši aizraujies. Lūdzu, — viņa aicināja, kad Harijs atvēra muti, — lūdzu, atbildi man tikai uz vienu jautājumu. Ja Nāves dāvesti tiešām eksistē un Dumidors par tiem zināja, ja viņš zināja, ka tas, kurš iegūtu visus trīs, kļūs par Nāves kungu… kāpēc viņš tev neko neteica, Harij? Kāpēc?

Atbilde jau bija gatava.

—   Bet tu pati teici, Hermione! Tas viss ir jāizdibina pašam! Tie ir Meklējumi!

—    Bet es to teicu tikai tāpēc, lai pierunātu tevi doties pie Mīla biem! — Hermione neizturēja un pacēla balsi: — Es tā nemaz nedomāju!

Harijs nelikās dzirdis.

—   Dumidors vienmēr lika man pašam ar visu tikt galā. Viņš Jāva man izmēģināt spēkus, riskēt. Ari šoreiz viss izskatās tāpat.

—   Harij, šī nav nekāda spēle, šis nav treniņš! Te viss ir pa īstam, un Dumidors atstāja tev ļoti skaidrus norādījumus: atrodi un iznīcini horkrustus! Tas simbols neko nenozīmē, izmet tos Nāves dāvestus no galvas, mēs nedrīkstam novirzīties no ceļa…

Harijs tikpat kā neklausījās. Viņš visādi grozīja zibsni, klusībā cerēdams, ka tas atsprāgs vaļā, iekšā dusēs Augšāmcelšanās akmens, un tad Hermione sapratīs, ka viņam ir taisnība, Nāves dāvesti tiešām eksistē.

Viņa pagriezās pret Ronu.

—   Tu taču tam netici, vai ne?

Harijs pacēla acis. Rons minstinājās.

—    Es nez… nu… kaut kas tur tiešām tā kā iet kopā, — Rons stomījās. — Bet, ja paskatās uz visu no putna lidojuma… — Viņš dziļi ievilka elpu. — Man liekas, mūsu uzdevums ir iznīcināt horkrustus, Harij. Tā lika Dumidors. Varbūt… varbūt tos dāvestus vajadzētu izmest no galvas.

—   Paldies, Ron! — pateicās Hermione. — Es sargāšu pirmā.

Un viņa pajoza Harijam garām un, apsēdusies telts durvīs, pielika sarunai lielu, treknu punktu.

Taču Harijs tonakt tikpat kā negulēja. Ar domām par Nāves dāvestiem bija pilna galva, viņš nespēja aizmigt — prātā nemitīgi virmoja domas: zizlis, akmens un Paslēpnis, ja varētu dabūt visus trīs…

Atvēršos tuvu… Bet kam tuvu? Kāpēc akmenim nevar tikt klāt tūlīt? Ja viņam būtu akmens, varētu visus šos jautājumus uzdot pašam Dumidoram… un Harijs tumsā bubināja zibsnim vārdu pēc vārda, izmēģinādams visu, pat šņācmēli, taču zeltītā lodīte neatvērās…

Un zizlis, Plūškoka zizlis, kur bija paslēpts tas? Kur Voldemorts to šobrīd meklē? Harijam gribējās, kaut rēta iesmelgtos un viņš saredzētu, kas Voldemortam prātā, jo pirmoreiz viņš un Voldemorts .ilka pēc viena un tā paša… Jā, Hermionei šī doma, protams, nepatiktu… bet viņa jau netic… kaut kādā ziņā Ksenofilam bija taisnība….

Aprobežota. Sīkumaina. Aizspriedumaina. īstenībā viņu vienkārši biedē doma par Nāves dāvestiem, jo sevišķi par Augšāmcelšanās akmeni… un Harijs atkal spieda zibsni pie lūpām, skūpstīja, bezmaz norija, taču aukstais metāls nekļuva pielaidīgāks…

Jau sāka svīst gaisma, kad viņš atcerējās Lunu — vienu pašu Azkabanas kamerā, atprātotāju ielenktu, — un pēkšņi apkaunējās. Drudžaini sapņodams par šiem dāvestiem, viņš bija meiteni pavisam aizmirsis. Kaut viņu varētu izglābt — taču atprātotāji tādā skaitā bija tikpat kā neuzveicami. Starp citu, ja reiz par to runa, — viņš vēl nebija pamēģinājis ar šo dzeloņplūmes zizli uzburt aizstāvi… no rīta jāpalūko…

Vai tiešām nekur nevarētu sadabūt labāku zizli…

Un viņu atkal sagrāba alkas pēc Plūškoka zižļa, Nāves rungas — nepārspējamas, neuzvaramas…

No rīta viņi nojauca telti un, pelēkam lietum gāžot, devās tālāk. Lietus neatkāpās arī jūras krastā, kur viņi vakarā uzcēla telti, un nepārstāja visu nedēļu; pielijušās ainavas likās nemīlīgas un nomācošas. Harijs spēja domāt vienīgi par Nāves dāvestiem. Likās, sirdī iesvēlusies kāda liesma, ko nespēja nodzēst nekas, nedz Hermiones klajā neticība, nedz Rona pastāvīgās šaubas. Un tomēr — jo stiprākas iekvēlojās ilgas pēc dāvestiem, jo nelaimīgāks Harijs jutās. Viņš uzvēla vainu Ronam un Hermionei — abu ietiepīgā vienaldzība omu maitāja tikpat briesmīgi kā nerimtigās lietavas, taču viņa pārliecību nespēja iedragāt nekas, tā bija un palika nesatricināma. Ticība dāvestiem un ilgas pēc tiem Hariju bija pārņēmušas tik ļoti, ka abi pārējie un viņu apsēstība ar horkrustiem likās gluži nesaprotama.

— Apsēstība? — Hermione atkārtoja dobji un neganti, kad Harijs pārsteidzīgi izteica šo vārdu, atbildēdams uz Hermiones pārmetumu par nolaidību horkrustu meklēšanā. — Ne jau mēs esam tie apsēstie, Harij! Mēs esam tie, kuri cenšas darīt to, ko uzdevis Dumidors!

Tomēr aizplīvurotais nopēlums viņu neskāra. Dumidors bija atstājis Nāves dāvestu zīmi Hermionei, lai viņa to atšifrētu, atstājis viņam — Harijs joprojām bija par to pārliecināts — zelta zibsni paslēptu Augšāmcelšanās akmeni. Neviens nedzīvos, kamēr dzīvs ir otrs… Nāves kungs… kāpēc Kons un Hermione neparko nesaprot?

—    "Kā vispēdējais naidnieks tiks satriekta nāve," — Harijs mierīgi citēja.

—     Man likās, mums jāsatriec Pats-Zini-Kas! — Hermione atspēkoja, un Harijs atmeta ar roku.

Pat sudrabotās stirnas noslēpums, ko katrā ziņā gribēja apspriest abi pārējie, Harijam tagad nelikās īpaši nozīmīgs: mēreni interesanta kustīga bilde. Vienīgais, kas viņu vēl nodarbināja, — rēta atkal bija sākusi kņudēt, taču to viņš no draugiem visiem spēkiem slēpa. Kad tā iesmeldzās, viņš meklēja iespēju kaut kur nobēgt, taču ieraudzītais sagādāja vilšanos. Ainas, kas viņam bija kopīgas ar Voldemortu, bija mainījušās: tagad tās bija izplūdušas, stomīgas, it kā te nonāktu fokusā, te aizmiglotos. Ar grūtībām izdevās saskatīt kaut kādu nenoteiktu priekšmetu — likās, tas bija galvaskauss, — un kaut ko līdzīgu kalnam: tas vairāk līdzinājās ēnai, nevis kam īstenam. Harijs bija pieradis pie ainām, kas bija tikpat skaidras kā īstenībā, un pārmaiņas viņu mulsināja. Viņš baidījās, vai nav satrūkusi saikne starp viņu un Voldemortu — saikne, no kuras viņš baidījās, taču reizē — lai ko apgalvoja Hermionei — tā bija svarīga. Varbūt nekam nederīgi un izplūduši šie attēli bija arī tāpēc, ka zizlis pārlauzts pušu, — varbūt dzeloņplūmes zizlis bija vainīgs, ka viņš Voldemortam prātā vairs nevarēja ieskatīties tikpat labi kā senāk.

Nedēļām lēni velkoties, Harijs — lai cik pārņemts ar savām domām — tomēr manīja, ka Rons pamazām uzņemas vadību. Varbūt viņš bija apņēmies izpirkt savu aiziešanu, varbūt arī Harija ieslīgšana apātijā bija modinājusi viņā snaudošu barvedi, taču tieši Rons tagad mudināja un pierunāja abus pārējos rīkoties.

—   Atlikuši trīs horkrusti, — viņš atkārtoja. — Mums jādomā, ko iesākt, domājiet taču! Kur mēs vēl neesam meklējuši? Vēlreiz visu pēc kārtas. Bāreņu patversme…

Diagonaleja, Cūkkārpa, Melsudoru nams, Bordžins un Bērks, Albānija, visas vietas, par kurām bija zināms, ka Toms Melsudors tur kādreiz dzivojis vai strādājis, viesojies vai slepkavojis, — Rons un Hermione pārcilāja visu; Harijs iesaistījās tikai tāpēc, lai Hermione liktu viņu mierā. Viņš joti labprāt būtu sēdējis kaut kur mierā un klusumā, cenšoties nolasīt Voldemorta domas, uzzināt ko vairāk par Plūškoka zizli, taču Rons uzstāja, ka jādodas uz arvien neticamākām vietām tikai tāpēc — tas nu bija skaidrs, — lai nebūtu jānīkst bezdarbībā.

—  Nekad neko nevar zināt, — Rons mūždien skandināja. — Augšflaglija ir burvju ciems, varbūt viņš gribēja tur dzīvot. Laižam paošņā ties!

Biežie sirojumi burvju teritorijās palaikam noveda netālu no ķerstakļiem.

—    Daļa esot tikpat briesmīgi kā nāvēži, — Rons stāstīja. — Tā banda, kas nogrāba mani, bija diezgan nožēlojama, bet Bils domā, ka daudzi patiešām esot bistami. "Potervakts" teica…

—   Kur? — Harijs iejaucās.

—   "Potervakts", vai tad es neteicu? Tas raidījums, ko es nekādi nevaru noķert, vienīgais stāsta, kas īstenībā notiek! Gandrīz visas radiostacijas runā, ko liek Paši-Zināt-Kas, tikai "Potervakts" ne. Es baigi gribētu, lai jūs ari dzirdat, tikai briesmīgi grūti sameklēt…

Katru miju vakaru Rons tupēja pie radioaparāta, izbungodams uz tā dažādus ritmus un dancinādams skalu. Laiku pa laikam viņi uzķēra kādu padomu, kā ārstēt pūķbakas, reiz izdzirdēja pāris taktis no "Katla ar karstu, stipru mīlu". Bungodams Rons zem deguna murmināja, kas vien gadījās uz mēles, pūlēdamies uztrāpit īsto paroli.

—   Parasti tām ir kaut kāds sakars ar Ordeni, — viņš draugiem skaidroja. — Bilam minēšana padevās baigi labi. Gan jau es ari galu galā trāpīšu…

Taču laime Ronam uzsmaidīja tikai marta beigās. Harijs sēdēja sardzē pie telts durvīm, dīki blenzdams uz muskaru pudurīti, kas bija izlauzies no aukstās zemes, bet te pēkšņi teltī atskanēja priekpilns Rona kliedziens:

—   Ir, ir! Man izdevās! Parole bija "Baltuss"! Harij, nāc iekšā!

Pirmo reizi daudzu dienu laikā aizmirsis par Nāves dāvestiem,

Harijs ieskrēja telti, kur Rons un Hermione bija nometušies uz ceļiem pie radioaparātiņa. Hermione, kas pirmit bija spodrinājusi Grifidora zobenu — tā vismaz rokas bija aizņemtas, — sēdēja ar vaļā muti, blenzdama uz mazītiņo skaļruni, no kura skanēja bezgala pazīstama balss.

—     …atvainoties par mūsu īslaicīgo prombūtni radioviļņos, la atgadījās tāpēc, ka mūsu apvidū vairākās mājas vizītēs bija ieradušies burvīgie nāvēži…

—   Bet tas taču ir Li Džordans! — izgrūda Hermione.

—   Es zinu! — Rons staroja. — Vareni, vai ne?

—   …tagad esam atraduši citu drošu vietu, — Li turpināja, — un es ar prieku varu jums pavēstīt, ka man šovakar piebiedrojušies divi no mūsu pastāvīgajiem korespondentiem. Labsvakars, zēni!

—   Čau!

* — Labsvakars, Upīt!

—   "Upītis" ir Lī, — Rons paskaidroja. — Viņiem visiem ir ētera vārdi, bet parasti var pazīt…

—   Kuš! — Hermione viņu apklusināja.

—    Bet, pirms mēs dzirdēsim, kas sakāms Karalim un Romulam, — Lī runāja tālāk, — brīdis paziņojumam par bojā gājušajiem, kurus "Burvju bezdrāts tīmekļa" ziņas un "Dienas Pareģis" neuzskata par pieminēšanas vērtiem. Ar dziļām skumjām nākas paziņot mūsu klausītājiem, ka nogalināti Teds Tonkss un Dērks Kresvels.

Harijs sajuta it kā pamatīgu belzienu pakrūtē. Visi trīs šausmās saskatījās.

—    Bojā gājis arī goblins vārdā Gornuks. Cik var noprast, vientiešu pēcnācējam Dīnam Tomasam un otram goblinam — abi it kā bijuši kopā ar Tonksu, Kresvelu un Gornuku — laikam izdevies palikt dzīviem. Ja Dīns mūs klausās, vai varbūt kādam ir kas zināms par viņa atrašanās vietu, viņa vecāki un māsas izmisīgi gaida jebkādas ziņas.

Vēl informējam, ka Gadlijā pašu mājā atrasta vientiešu ģimene, visi miruši — pieci cilvēki. Vientiešu varas iestādes apgalvo, ka nāves cēlonis bijusi gāzes noplūde, taču Fēniksa ordeņa locekļi man ziņo, ka tur izmantots nāvējošais lāsts, — kārtējais pierādījums — ja tādi vēl būtu vajadzīgi, — ka vientiešu slaktiņi jaunā režīma apstākļos jau ir atpūtas un sporta veids.

Visbeidzot mēs ar skumjām informējam klausītājus, ka Godrika gravā atrastas Bazildas Prātvēderes mirstīgās atliekas. Cik noprotams, viņa mirusi jau pirms vairākiem mēnešiem. Fēniksa ordenis ziņo, ka līķa pazīmes nepārprotami liecina — te pielietotas tumšās zintis.

Klausītāji, vēlos jūs aicināt ar klusuma bridi godināt nāvēžu upuru Teda Tonksa, Dērka Kresvela, Bazildas Prātvēderes, Gornuka un vārdā nenosaukto, taču ne mazāk apraudāto vientiešu piemiņu.

Iestājās klusums, Ilarijs, Rons un Hermione nebilda ne vārda. Harijam neizturami gribējās klausīties tālāk, taču reizē viņš baidījās no tā, ko varētu izdzirdēt. Pirmo reizi pēc ļoti ilga laika viņš jutās no visas tiesas saistīts ar pārējo pasauli.

—    Paldies, — atskanēja Lī balss. — Un tagad lūgsim mūsu pastāvīgo korespondentu Karali pastāstit, kā jaunā kārtība burvju sabiedrībā ietekmē vientiešu pasauli.

—   Paldies, Upīt! — atsaucās nepārprotami pazīstama balss: dziļa, nosvērta, rimta.

—   Kingslijs! — iebrēcās Rons.

—   Mēs zinām! — Hermione viņu apklusināja.

—   Neskaitāmi vientieši jau zaudējuši dzīvību dažādās katastrofās, taču to sabiedrība joprojām nezina, kas ir šo ciešanu cēlonis, — Kingslijs iesāka. — Tomēr mēs atkal un atkal dzirdam patiešām iedvesmojošus stāstus par burvjiem un raganām, kas, riskējot ar pašu drošību, sargā savus vientiešu draugus un kaimiņus, nereti — vientiešiem neko nenojaušot. Vēlos aicināt visus mūsu klausītājus sekot šai priekšzīmei, teiksim, apveltot ar aizsargburvestībām vientiešu mājokļus ielā, kur dzīvojat. Ar tik vienkāršiem līdzekļiem var izglābt daudz dzīvību.

—     Un ko jūs, Karali, teiktu tiem klausitājiem, kas iebilstu, ka šajos bīstamajos laikos jāievēro princips "burvjiem priekšroka"? — 1.1 vaicāja.

—   Es teiktu, ka no "burvjiem priekšroka" ir viens mazs solis līdz "tīrasiņiem priekšroka" un tad — "nāvēžiem priekšroka", — atbildēja Kingslijs. — Mēs visi taču esam cilvēki! Visu cilvēku dzīvības ir vienlīdz vērtīgas, visas ir glābjamas!

—    Lieliski sacits, Karali, un es balsošu par jūsu iecelšanu Burvestību ministra amatā, ja vien šis haoss reiz beigsies, — atsaucās Lī. — Un tagad laiks Romulam un mūsu populārajai rubrikai "Potera draugi".

—   Paldies, Upīt! — pateicās vēl viena ļoti pazīstama balss; Rons jau vēra vaļā muti, taču Hermione viņu apklusināja, čukstēdama:

—   Vilksons, paši dzirdam!

—    Romul, vai jūs arī šoreiz, tāpat kā citkārt mūsu raidījumā, apgalvosiet, ka Harijs Poters joprojām ir dzīvs?

—   Jā, — stingri atbildēja Vilksons. — Manuprāt, nav ne mazāko šaubu — ja viņš būtu miris, nāvēži par to ziņotu nekavējoties un visiem līdzekļiem, jo tas būtu nāvīgs trieciens jaunā režīma pretinieku apņēmībai. "Puisēns, Kurš Izdzīvoja" simbolizē visu, par ko mēs cīnāmies: labā uzvaru, nevainības spēku, to, ka jāturpina pretoties.

Hariju pārņēma pretrunīgas izjūtas, pateicība un kauns vienlaikus. Vai tas nozīmē, ka Vilksons viņam piedevis visas tās nejēdzības, ko viņš pēdējoreiz sarunāja?

—    Un ko jūs, Romul, sacītu Harijam, ja zinātu, ka viņš mūs klausās?

—    Es viņam teiktu, ka garā mēs esam kopā ar viņu, — Vilksons atbildēja un, mazliet saminstinājies, turpināja: — Un es viņu aicinātu rīkoties tā, kā liek sirdsbalss, tā ir krietna un gandrīz nekad nekļūdās.

Harijs palūkojās uz Hermioni, kam acis bija pilnas asaru.

—   Gandrīz nekad nekļūdās, — viņa atkārtoja.

—   A, vai tad es neizstāstīju? — Rons pārsteigts iesaucās. — Bils stāstīja, ka Vilksons atkal dzīvo kopā ar Tonksu. Un, liekas, viņa jau esot stipri apaļa.

—    …un, kā ierasts, par Harija Potera draugiem, kas dabū ciest savas pārliecības dēļ? — Li jautāja.

—    Jā, kā jau pastāvīgie klausītāji noteikti zina, nule cietuma nonākuši vēl vairāki klaji Harija Potera atbalstītāji, tostarp kādreizējais "Varkšķa" redaktors Ksenofils Mīlabs…

—   Tātad dzīvs! — nomurmināja Rons.

—   Vēl mēs pirms dažām stundām uzzinājām, ka Rubeuss Hagrids… — visi trīs skaļi noelsās un gandrīz palaida garām teikuma beigas, —…visiem zināmais Cūkkārpas skolas mežzinis, tik tikko izvairījās no apcietināšanas Cūkkārpas teritorijā: viņš savā mājā it kā esot rīkojis vakaru Harija Potera atbalstam. Tomēr ieslodzījumā Hagrids nav nonācis un, cik noprotams, devies bēgļu gaitās.

—    Droši vien bēgt no nāvēžiem ir vieglāk, ja cilvēkam ir sešpadsmit pēdas garš pusbrālis? — LI jautāja.

—   Jādomā, tas tiešām varētu būt palīdzīgi, — Vilksons nopietni piekrita. — Es tikai vēlētos piebilst, ka, lai gan mēs šeit, "Potervaktī", apbrīnojam Hagrida drosmi, tomēr arī pašus kvēlākos Harija atbalstītājus aicinām nesekot Hagrida paraugam. Rīkot Harija Potera atbalstītāju viesības pašreizējā gaisotnē nebūtu vēlams.

—    Jums pilnīga taisnība, Romul, — atsaucās Lī, — tādēļ mēs ierosinām izrādīt uzticību jauneklim ar zibensveida rētu, klausoties "Potervakti"! Bet tagad ķersimies pie ziņām par burvi, kas, izrādās, ir tikpat nenotverams kā Harijs Poters. Mēs vēlētos to dēvēt par galveno nāvēdi, un es aicinu nākamo korespondentu izteikt savus uzskatus par dažām trakākajām baumām šai sakarā. Lūdzu, Zebiekste!

—   Zebiekste? — atsaucās vēl viena ļoti pazīstama balss, un Harijs, Rons un Hermione korī iebrēcās: — Freds!

—   Nē… Džordžs?

—    Man liekas, Freds, — Rons sacīja, pieliekdamies tuvāk aparātam, kurā viens no dviņiem — kas zina, kurš, — patlaban protestēja: — Kas vēl nebūs, es neesmu nekāds Zebiekste, es taču teicu, ka gribu būt Zekseris!

—     Labi, labi, Zekseri, vai jūs, lūdzu, nevarētu dalīties domās par dažnedažādajām melšām, ko mēs nemitīgi dzirdam par galveno nāvēdi?

—    Bet lūdzu, Upīt, — Freds atsaucās. — Kā jau mūsu klausītāji noteikti zina — ja netup kaut kur dīķa dibenā vai tamlīdzīgi, — PašiZināt-Kā uzturēšanās aizkulisēs uzbur jauku panikas gaisotnīti. Pēc maniem aprēķiniem, ja viņš tiešām būtu atradies visur, kur it kā ir redzēts, mums te apkārt bizotu vismaz deviņpadsmit Paši-Zināt-Kas.

—   Viņam tas, protams, ir visnotaļ pa prātam, — bilda Kingslijs.

—    Noslēpumainības gaisotnē šausmas ir daudz lielākas, nekā būtu tad, ja viņš uzturētos acu priekšā.

—    Piekrītu, — sacīja Freds. — Tāpēc, ļautiņi, vajag drusku nomierināties. Diez cik labi nav arī tāpat, nemaz nevajag piedzejot klāt. Teiksim, šī jaunā iedoma, ka Paši-Zināt-Kas varot nogalināt ar skatienu vien. Tā dara bazilisks, dārgie klausītāji. Pārbaudīt var pavisam vienkārši: paskatieties, vai tam, kurš uz jums bolās, ir kājas. Ja ir, var droši raudzīties viņam acīs, — lai gan, ja tas tiešām ir Paši-Zināt-Kas, ļoti iespējams, ka tas būs pēdējais skatiens jūsu mūžā.

Pirmo reizi pēc sazin cik ilga laika Harijs sāka smieties un juta, kā smieklos pagaist visas raizes.

—   Un ko jūs varat teikt par tām baumām, ka viņš manīts ārzemēs? — jautāja Lī.

—    Nu, kurš tad negribētu mazas, jaukas brīvdienas pēc tiem lielajiem darbiem, ko viņš šeit paveicis? — atsaucās Freds. — Galvenais, ļautiņi, nevajag ļauties maldīgai drošības ilūzijai, domājot, ka viņš tagad ir kaut kur svešās zemēs. Varbūt ir, varbūt nav, bet fakts ir tāds, ka viņš, ja grib, spēj kustēties ātrāk nekā Severuss Strups, kas pamanījis šampūnu, tādēļ nepaļaujieties uz to, ka viņš ir tālu prom, kad grasāties pasākt kaut ko riskantu. Nemūžam nebiju domājis, ka teikšu ko tādu, bet — uzmanību, galvenais ir drošība!

—   Liels paldies par šiem viedajiem vārdiem, Zekseri, — sacīja Lī.

—    Klausītāji, ar to kārtējā "Potervakts" tuvojas noslēgumam. Mēs nezinām, kad atkal varēsim iziet ēterā, bet nešaubieties, mēs atgriezīsimies. Turpiniet trenkāt bultiņas pa skalām; nākamā parole ir "Trakacis". Sargājiet cits citu, nezaudējiet ticību! Arlabunakti!

Bultiņa sāka virpuļot, un lampiņas aiz skalas izdzisa. Harijs, Kons un Hermione vēl aizvien plati smaidīja. Dzirdēt pazīstamas, draudzīgas balsis — tas bija neiedomājami labi; Harijs bija tik ļoti pieradis, ka viņi ir vieni paši, ka bija gandrīz aizmirsis — arī citi pretojas Voldemortam. Likās — visi mostas pēc smaga miega.

—   Labi, ko? — laimīgi jautāja Rons.

—   Spoži! — atsaucās Harijs.

—   Viņi ir tik drosmīgi, — ar apbrīnu sacīja Hermione. — Ja viņus sadzīs rokā…

—   Nu, viņi tak nepaliek uz vietas, — teica Rons. — Tāpat kā mēs.

—    Bet vai jūs dzirdējāt, ko stāstīja Freds? — jūsmigi iesaucās Harijs; tagad, kad raidījums bija beidzies, domas atkal atgriezās pie visaptverošās apsēstības. — Viņš ir ārzemēs! Es zinu, viņš joprojām meklē zizli!

—   Harij…

—    Beidz, Hermione, kāpēc tu tik spītīgi negribi to atzīt? Vol…

HARIJ, NE!

—   …demorts meklē Plūškoka zizli!

—    Tas vārds ir tabu! — Rons ieaurojās un pietrūkās kājās — ārpusē atskanēja skaļš krakšķis. — Es taču tev teicu, Harij, es tev teicu, tā vairs nedrīkst teikt… vajag atkal uzsliet apkārt aizsardzību… tā viņi atrod…

Taču Rons nepabeidza, un Harijs zināja, kāpēc. Sūdzoskops uz galda bija iegaismojies un sācis griezties; ārpusē arvien tuvāk nāca balsis: griezīgas, uzbudinātas balsis. Rons izrāva no kabatas deluminatoru un noklikšķināja; lampas izdzisa.

—    Paceliet rokas un nāciet ārā! — tumsā atskanēja ķērcoša pavēle. — Mēs zinām, ka jūs tur esat! Šobrīd uz jums notēmēti vismaz pieci zižļi, un mums vienalga, kam triekt virsū lāstu!

DIVDESMIT TREŠĀ NODAĻA MALFOJU MUIŽA

—

Harijs paskatījās uz draugiem, kas tagad vīdēja tikai kā tumši stāvi. Viņš redzēja, ka Hermione notēmē zizli — ! nevis uz ārpusi, bet viņam sejā; kaut kas noblīkšķēja, uzliesmoja balta gaisma, un viņš briesmigās sāpēs sakņupa, vairs neko neredzēdams. Piespiedis rokas pie sejas, viņš manīja, ka tā strauji piepampst; apkārt tikmēr dunēja smagi soļi.

—   Augšā, mūdzi!

Svešas rokas rupji uzrāva Hariju kājās. Viņš nepaguva ne attapties, kad kabatas jau bija izrakņātas un dzeloņplūmes zizlis atņemts. Harijs ķēra pie neizturami sāpīgās sejas, kas aptaustīta šķita pilnīgi sveša — cieta, pietūkuši un uzblidusi, it kā viņš būtu kritis par upuri kaut kādai šausmīgai alerģijai. Acis bija pārvērtušās spraudziņās, kaut kas saskatāms bija tikai ar grūtībām, arī brilles bija pa ceļam nokritušas; viņš spēja izšķirt tikai četrus vai piecus izplūdušus stāvus, kas laukā cīkstējās ar Ronu un Hermioni.

—    Vācieties — nost — no viņas! — Rons auroja. Atskanēja nemaldīgi pazīstamais būkšķis, ar kādu dūre ietriecas miesā; Rons sāpēs nostenējās, un Hermione iekliedzās: — Nē! Neaiztieciet viņu, neaiztieciet!

—   Ja tavs draudziņš ir manā sarakstā, viņu gaida šis tas stipri nepatīkamāks, — ierunājās baismi pazīstama, ķērkstoša balss. — Garda meitenīte… kas par maltīti… Man patīk maiga ādiņa…

Harijam kuņģis sagriezās otrādi. Viņš zināja, kas tur runā: Fenrirs Pelēcis, vilkacis, kam atalgojumā par plosīšanos bija atļauts valkāt nāvēža drānas.

—   Pārmeklējiet telti! — pavēlēja cits.

Harijs tika kņūpus nogrūsts zemē. Būkšķis liecināja, ka blakus nogāzts Rons. Varēja dzirdēt soļus un krakšķoņu: pārmeklētāji teltī gāza apkārt krēslus.

—   Tā, paskatīsimies, kas tad mums ir ticis, — augšā atskanēja Pelēča nelabā balss, un Harijs tika apvelts uz muguras. Viņam sejā krita zižļa gaismas stars, un Pelēcis sāka smieties.

—   Lai šito dabūtu lejā, man vajadzēs sviestalu, ko uzdzert. Kas tev lēcies, ķēmekli?

Harijs uzreiz neatbildēja.

—    Es prasu, — Fenrirs atkārtoja, un Harijs dabūja tādu sitienu pakrūtē, ka no sāpēm sarāvās čokurā, — kas tev lēcies?

—   Iekoda, — Harijs nomurmināja. — Mani sakoda.

—   Jā, tā tiešām izskatās, — kāda cita balss apstiprināja.

—   Kā tevi sauc? — ierūcās Pelēcis.

—   Dūdijs, — Harijs atbildēja.

—   Un vārds?

—   Es… Vernons. Vernons Dūdijs.

—   Pārbaudi sarakstā, Krevel, — un Harijs dzirdēja, kā viņš paiet soli tālāk un nostājas pie Rona. — Un tu, rudais, kas tu tāds esi?

—   Stens Šanpaiks, — Rons atbildēja.

—    Ka tik ne tā, — iejaucās tas, kuru sauca Krevels. — Stenu Šanpaiku mēs zinām, viņš mums atmet vienotru darbiņu.

Atkal zvēliens.

—    Bārdijz, — Rons izgrūda, un Harijs saprata, ka viņam mute pilna ar asinīm. — Bārdijz Vīdlijz.

—   Vīzlijs? — Pelēcis ķērkstoši atkārtoja. — Tad tu, pat ja neesi draņķasinis, noteikti esi asinsnodevēju radinieks. Un visbeidzot —

tava jaukā draudzenīte… — Viņa balsī skanēja tāda tīksme, ka Harijam uzmetās zosāda.

—   Lēnāk pār tiltu, Pelēci, — Krevels brīdināja, kamēr citi ņirdza.

—   Ak, nē, uzreiz jau nekodīšu. Paskatīsimies, varbūt viņa savu vārdiņu atcerēsies ātrāk nekā Bārnijs. Kā tevi sauc, meitenīt?

—   Pēnelope Klērvotera, — Hermione sacīja. Viņa šķita briesmīgi izbijusies, tomēr atbilde izskanēja pārliecinoši.

—   Asinsaina? ']

—   Jauktasine, — Hermione atsaucās.

—   Pārbaudīt — viens mirklis, — Krevels sacīja. — Bet rādās, ka visa kompānija vēl ir Cūkkārpas vecumā…

—   Mēz aizbēdām, — sacīja Rons. , ļ

—    Ak, aizbēgāt, rudais, ko? — Krevels atkārtoja. — Un sadomājāt dzīvot teltī? Un joka pēc sagribējāt piesaukt vārdā Tumsas pavēlnieku?

—   Das nebija jods, — Rons skaidrojās. — Nedīžām.

—   Netīšām? — Atkal atskanēja ņirgas.

—   Tu zini, kam patīk saukt Tumsas pavēlnieku vārdā, Vīzlij? — ierūcās Pelēcis. —Tiem no Fēniksa ordeņa. Vai tas tev kaut ko izsaka?

—   Dē.

—   Nu, viņi neizrāda Tumsas pavēlniekam pienācīgo cieņu, tādēļ viņa vārds tagad ir tabu. Tā mēs esam sadzinuši rokā dažu labu tā Ordeņa biedru. Nu, paskatīsimies. Sasieniet viņus kopā ar abiem pārējiem!

Kāds sagrāba Hariju aiz matiem, pavilka gabaliņu uz priekšu, nogrūda sēdus un tad sāka siet klāt pie citiem. Harijs vēl aizvien bija pusakls, ar aizpampušajām acīm viņš tikpat kā neko neredzēja. Kad pēdējais no tiem, kas viņus sēja, pagāja nost, Harijs čukstus jautāja gūstekņiem:

—   Vai kādam vēl ir zizlis?

—    Nē, — pa labi un pa kreisi no viņa atsaucās Rons un Hermione.

—    Es pie visa esmu vainīgs, es nosaucu viņu vārdā, piedodiet man…

—   Harij?

Balss bija vēl nedzirdēta, taču pazīstama, un runātājs bija tieši I larijam aiz muguras, piesiets pa kreisi no Hermiones.

—   Dīnl

—  Tas esi tu! Ja viņi sapratīs, ko noķēruši…! Tie ir ķerstakļi, viņi līkai meklē bastotājus, lai pretī dabūtu zeltu…

—    Vienai naktij kampiens nemaz nav slikts, — teica Pelēcis; garām aizstampāja naglām apkaltu zābaku pāris, un teltī atkal krakšķēdamas lūza mēbeles. — Draņķasinis, aizbēdzis goblins un tris bastotāji. Krevel, tu pārbaudīji, vai viņu nav sarakstā? — viņš ieaurojās.

—  Jā. Nekāda Vernona Dūdija nava, Pelēci.

—   Interesanti, — novilka Pelēcis, — tas ir interesanti.

Viņš notupās Harijam blakus, un tas pa niecīgo spraudziņu zem piepampušajiem plakstiņiem ieraudzīja pelēkām, pinkainām spalvām klātu seju un vaigubārdu, smailus, brūnus zobus un jēlumus mutes kaktiņos. Pelēcis oda tieši tāpat kā torņa galā, kur dzīvību zaudēja Dumidors: pēc netīrumiem, sviedriem un asinīm.

—   Tātad tu neesi starp meklētajiem, Vernon, ko? Vai varbūt tu tajā sarakstā esi gan, tikai ar citu vārdu? Kādā namā tu biji Cūkkārpā?

—   Slīdenī, — Harijs nedomājot atbildēja.

—    Ta' ta joks, šiem visiem tak liekas, ka mums tas labāk patiks, — kaut kur pustumsā ieņirdzās Krevels. — Tik neviens nezin sacīt, kur šiem ir koptelpa.

—   Pagrabstāvā, — Harijs skaidri un gaiši atbildēja. — Ieeja caur sienu. Tur ir pilns ar galvaskausiem un tamlīdzīgi, un tā ir zem ezera, tādēļ gaisma ir zaļa.

Brīdi valdīja klusums.

—   Hm, hm, rādās, mums tiešām gadījies viens mazs slīdenīts, — teica Krevels. — Tev veicas, Vernon, jo draņķasiņi slīdeņos reti gadās. Kas ir tavs tēvs?

—    Strādā Ministrijā, — Harijs meloja. Viņš apzinājās, ka pat ar paviršu izmeklēšanu pietiktu, lai no viņa leģendas pāri paliktu slapja vieta, bet, no otras puses, kolidz noies pampums, viņa dziesmiņa tik un tā būs nodziedāta. — Maģisko negadījumu un katastrofu nodaļā.

—   Zini ko, Pelēci? — teica Krevels. — Man liekas, tur tiešām ir viens Dūdijs.

Harijam aizrāvās elpa: varbūt tomēr paveiksies, vienkārši paveiksies, un viņi izspruks sveikā?

—    Tā, tā, — novilka Pelēcis, un Harijs viņa necilvēcīgajā balsī saklausīja niecīgu jo niecīgu šaubu ēnu — bija skaidrs, ka Pelēcis apcer, ka nupat ir sitis un sasējis Ministrijas ierēdņa dēliņu. Harija sirds sitās pret virvēm, kas apņēma krūškurvi; viņš nebrīnītos, ja atklātos, ka Pelēcis to mana. — Ja tu nemelo, ķēmekli, no iegriešanās Ministrijā tev nav ko bīties. Gan jau tavs tēvs mums vēl atlīdzinās par to, ka mēs tevi atradām.

—   Bet, — Harijs ierunājās, un mute bija pilnīgi izkaltusi, — varbūt jūs varētu vienkārši…

—   Ei! — telti kāds iekliedzās. — Tu tikai paskaties, Pelēci!

Šurp steidzās tumšs stāvs, un Harijs gūstītāju zižļu gaismā pamanīja novizam sudrabu. Viņi bija atraduši Grifidora zobenu.

—   Ļ-ļ-o-oti skaisti, — Pelēcis atzinīgi novilka, paņēmis to no sava kompanjona rokām. — O, nudien, ļoti skaisti. Izskatās pēc goblinu kaluma, vai zini. Kur tad tu tādu dabūji?

—   Tas ir mana tēva zobens, — Harijs meloja izmisīgā cerībā, ka ir pārāk tumšs un Pelēcis neieraudzīs vārdu, kas bija iegravēts turpat pie spala. — Mēs aizņēmāmies, lai sacirstu malku…

—   Pag, pag, Pelēci! Tu paskaties, kas te "Pareģī" ir!

Dzirdot Krevela saucienu, Harija rēta, kas bija cieši nostiepusies pāri uzblīdušajai pierei, mežonīgi iesāpējās. Daudz skaidrāk nekā jebko tepat blakus viņš ieraudzīja staltu ēku, drūmu cietoksni, nepieejamu un melnu kā darva; Voldemorta domas pēkšņi atkal bija žilbinoši asas; viņš pa gaisu tuvojās milzīgajai ēkai — mierpilns un pacilāts…

Pavisam tuvu… pavisam tuvu…

Ar neiedomājamu gribasspēka piepūli Harijs noslēdza savu prātu Voldemorta domām, ar varu piespiedās atgriezties tur, kur sēdēja: tumsā, sasiets, kopā ar Ronu, Hermioni, Dinu un Grābuku klausīdamies Pelēča un Krevela sarunā.

—      "Hermione Grendžera", — lasīja Krevels, — "draņķasine; ir zināms, ka ceļo kopā ar Hariju Poteru."

Tad bija klusums; Harija rēta degtin dega, taču viņš ar neizsakāmām pūlēm palika turpat, kur bijis, neieslīdēdams Voldemorta prātā. Bija dzirdams, kā nočīkst Pelēča zābaki, kad tas notupās Hermiones priekšā.

—   Zini ko, meitenīt? Tas portrets izskatās varen līdzīgs tev.

—   Tā neesmu es! Neesmu es!

Hermiones pārbiedētais kliedziens gluži labi kalpoja par atzīšanos.

—    "…ir zināms, ka ceļo kopā ar Hariju Poteru," — Pelēcis klusi atkārtoja.

Neviens no klātesošajiem nekustējās. Harijam ārprātīgi sāpēja rēta, taču viņš visiem spēkiem turējās pretī Voldemorta domu vilkmei; pirmo reizi bija tik ļoti svarīgi palikt pašam savā prātā.

—    Mjā, viss uzreiz izskatās citādi, vai ne? — čukstēja Pelēcis.

Neviens neko neteica; Harijs manīja, ka ķerstakļi blenž kā cilvēka neredzējuši, juta, kā blakus trīc Hermiones roka. Pelēcis izslējās taisns un, pagājies tos dažus soļus līdz vietai, kur sēdēja Harijs, atkal notupās un cieši ieskatījās viņa izkropļotajos vaibstos.

—    Kas tev tur uz pieres, Vernon? — viņš klusītēm jautāja, un Harijam nāsīs iecirtās smirdīga dvaka, kad viņš piespieda netīru pirkstu pie spriegās rētas.

—    Neaiztiec! — Harijs ieaurojās; viņš nespēja klusēt, likās, viņš tūlīt apvemsies no sāpēm.

—   Man likās, tev ir brilles, Poter, ko? — dvesa Pelēcis.

—    Es atradu brilles! — iekviecās viens no ķerstakļiem, kas slapstījās maliņā. — Tai teltī bija brilles, Pelēci, pagaidi…

Un pēc īsa brīža Harijam uz deguna tika uzstumtas brilles. Ķerstakļi, saskrējuši apkārt, bolījās uz viņu.

—   Ir! — Pelēcis griezīgi iesaucās. — Mēs esam noķēruši Poteru!

Pārsteigti par negaidīto veiksmi, visi dažus soļus atkāpās. Harijs,

joprojām izmisīgi pūlēdamies savaldīt pats savu pušu plīstošo galvu, nespēja izdomāt neko sakāmu; prātā nemitīgi ielauzās svešatnes ainu drumslas…

…viņš slīd pāri melnā cietokšņa augstajiem mūriem…

Nē, viņš taču ir Harijs, sasiets, bez zižļa, lielās briesmās…

…skatās augšup, uz visaugstāko logu, visstaltāko torni…

Viņš ir Harijs, un tepat klusiņām tiek izlemts viņa liktenis…

…laiks lidot…

—   …uz Ministriju?

—   Ellē ratā Ministriju! — rūca Pelēcis. — Viņi nogrābs visus laurus, mums nekas neatleks. Es saku — uzreiz vajag vest viņu pie PašiZināt-Kā.

—   Vai tu viņu sauksi? Uz šejieni? — ar bijību un šaušalām balsī jautāja Krevels.

—   Nē, — atrūca Pelēcis, — man nav… runā, ka viņš, ja ievajagas, izmanto Malfoju māju. Vedīsim puiku uz turieni.

Skaidrs, kāpēc Pelēcis neizsauc Voldemortu, Harijs nodomāja. Vilkacim, kad viņš bija vajadzīgs, gan bija atļauts staigāt nāvēža drānās, taču vienīgi Voldemorta vistuvākajiem pakalpiņiem uz rokas bija iededzināta Tumsas zīme; Pelēcim šis augstais gods bija liegts.

Atkal mokoši iekvēlojās rēta…

…un viņš tumsā traucās augšup, laidās tieši uz logu pašā torņa galā…

—    …pilnīgi skaidrs, ka tas ir viņš? Redz, ja nav, tad mums gals klāt, Pelēci.

—   Kurš te ir galvenais? — ierēcās Pelēcis, kompensēdams savu nepilnvērtību. — Es saku, tas ir Poters, un viņš ar visu zizli — tie ir divsimt tūkstoši galeonu uz līdzenas vietas! Bet, ja tu — vai kāds no jums — ir tāds diegabiksis, ka baidās nākt līdzi, viss tiks man vienam pašam, un, ja paveiksies, es vēl dabūšu arī skuķi noņurīt!

…logs bija tikai šaura sprauga melnajā mūrī, tik šaura, ka pieaudzis vīrietis pa to neizsprauktos… iekšā varēja saskatīt izģindušu stāvu, kas saravies gulēja zem segas… miris vai aizmidzis?

—   Lai būtu! — sacīja Krevels. — Lai būtu, mēs piedalāmies! Bet tie citi, Pelēci, ko ar tiem pārējiem?

—   Ņemsim līdzi. Mums te ir divi draņķasiņi, tas nozīmē — vel desmit galeonu. Dod arī to zobenu. Ja tie ir rubīni, iznāks viens pamatīgs zutenis.

Gūstekņus uzrāva kājās. Harijs dzirdēja Hermiones elpu, strauju un baiļpilnu.

—    Ņemiet ciet, un turiet kārtigi. Poters — man! — pavēlēja Pelēcis, sagrābdams Hariju aiz matiem; Harijam galvā iecirtās viņa garie, dzeltenie nagi. — Skaitu līdz trīs! Viens — divi — trīs…

Viņi teleportējās, raudami gūstekņus sev līdzi. Harijs kārpījās, pūlēdamies izrauties no Pelēča tvēriena, taču tas bija bezcerīgi: Rons un Hermione bija cieši piespiesti viņam klāt, viņš nespēja izrauties no gūstekņu pulciņa, un, elpai aizraujoties, rēta iekvēlojās vēl stiprāk, līdz…

…viņš iespraucās pa šauro logu kā čūska un viegli ka tvaiks nolaidās cietuma kamerai līdzīgajā telpā…

Sasizdamies kopā, gūstekņi piezemējās uz lauku ceļa. Pagāja kāds bridis, līdz Harijs ar savām joprojām aiztūkušajām acīm kaut ko saskatīja — dzelzī kaltus vārtus tādas kā garas iebrauktuves galā. Uzbrāzās kaut kas ļoti attāli līdzigs atvieglojumam. Ļaunākais nebija noticis: Voldemorta te nebija. Viņš bija — Harijs zināja, jo pūlējās atvairīt redzējumu — kādā savādā, cietoksnim līdzīgā vietā, torņa galā. Cik drīz Voldemorts varētu būt klāt, uzzinājis, ka šeit nogādāts Harijs, tas bija cits jautājums…

Viens no ķerstakļiem piesoļoja pie vārtiem un tos sadrebināja.

—   Kā mēs tiksim iekšā? Vārti ir aizslēgti, Pelēci, es nevaru… ai, piķis un zēvele!

Viņš izbīli atrāva rokas. Metāls šķobījās un locījās, no abstraktiem vijumiem un tinumiem pārvērsdamās drausmīgā viepll, kas ierunājās dzelžainā, dobjā balsī: — Apmeklējuma nolūks!

—   Mums ir Poters! — Pelēcis triumfējoši ierēcās. — Mēs esam sagūstījuši Hariju Poteru!

Vārti uzreiz atvērās.

—  Kustieties! — Pelēcis nokomandēja savus ļaudis, gūstekņi tika iebiditi pa vārtiem un vesti pa celiņu starp augsta dzīvžoga vaļņiem, kas noklusināja viņu soļus. Harijs ieraudzīja virs galvas kaut ko rēgaini baltu un apjēdza, ka tas ir balts pāvs. Viņš paklupa, bet Pelēcis pierāva viņu kājās; viņš meimuroja sāniski, atmuguriski sasiets kopā

ar četriem pārējiem gūstekņiem. Aizvēris pietūkušās acis, viņš uz bridi ļāvās sāpēm rētā, jo vēlējās zināt, ko dara Voldemorts, vai viņš jau zina, ka Harijs sagūstīts…

…izdēdējušais stāvs zem plānās segas sakustējās un pagriezās uz muguras, galvaskausam līdzīgajā sejā atvērās acis… trauslais cilvēks piecēlās sēdus, nenolaizdams acis no viņa, no Voldemorta, un pēkšņi pasmaidīja. Mutē viņam nebija gandrīz neviena zoba…

—   Tātad tu esi ieradies. Es jau domāju, ka nāksi… kādudien. Bet varēji arī nenākt. Man tas nekad nav piederējis.

—   Tu melo!

Voldemorta dusmām pulsējot viņā, Harijam likās — rēta kuru katru brīdi pārplīsis no sāpēm, un viņš ar lielām pūlēm atvilka prātu atpakaļ paša ķermenī, cenzdamies palikt tepat, kur ķerstakļi gūstekņus dzina pa grantēto celiņu.

Pēkšņi iedegās gaisma.

—   Ko jūs te darāt? — jautāja salta sievietes balss.

—    Mēs gribam satikt Vārdā Neminamo! — griezīgi atsaucās Pelēcis.

—   Kas jūs esat?

—    Tu mani pazīsti! — Vilkača atbildē bija jaušama netīksme. — Fenrirs Pelēcis! Mēs sagūstījām Hariju Poteru!

Pelēcis sagrāba Hariju un pagrieza ar seju pret gaismu, līdzi klupšus krišus griezās arī pārējie gūstekņi.

—   Jā, viņš ir uzpampis, kundze, bet tas ir viņš! — iečiepstējās Krevels. — Paskatās uzmanīgāk, tad var redzēt, ka viņam ir rēta. Un šitais, reku, skuķis? Tā ir draņķasine, kas ceļo kopā ar viņu, kundze. Tas pilnīgi droši ir viņš, un viņa zizlis ar' mums ir! Reku, kundze…

Harijs redzēja, ka Narcisa Malfoja uzmanīgi ieskatās viņa uzblīdušajā sejā. Krevels pagrūda uz viņas pusi dzeloņplūmes zizli. Mājas saimniece savilka uzacis.

—   Vediet iekšā! — viņa pavēlēja.

Harijs un pārējie tika rauti un stumti augšup pa platām akmens kāpnēm, tad nonāca vestibilā ar portretu rindu pie sienām.

—    Man pakaļ, — Narcisa izrīkoja, iedama pa priekšu. — Liel-

dienu brīvdienās mājās ir pārradies mans dēls Drako. Ja tas ir Harijs Poters, viņš pazīs.

Pēc tumsas laukā viesistaba šķita žilbinoši gaiša; pat gandrīz ciet acīm Harijs redzēja, cik tā ir plaša. Pie griestiem karājās kristāla kroņlukturis, ari te pie tumši violetajām sienām karājās portreti. Kad ķerstakļi iedzina gūstekņus istabā, no krēsliem, kas stāvēja pie greznā marmora kamīna, paslējās divi stāvi.

—   Kas te notiek?

Harija ausis uztvēra stiepto, līdz riebumam pazīstamo Lūcija Malfoja balsi. Uzbrāzās panika; viņš nesaprata, kā lai izkuļas no šim sprukām, un, bailēm pieņemoties spēkā, bija vieglāk izslēgt Voldemorta domas, kaut ari rēta joprojām svila.

—     Viņi apgalvo, ka esot noķēruši Poteru, — salti atsaucās Narcisa. — Drako, panāc šurp!

Harijs neuzdrošinājās skatīties tieši uz Drako, taču redzēja viņu iesānis: no atzveltņa piecēlās par viņu pašu mazliet garāks stāvs; seja zem baltajiem matiem vidēja kā bālgans, izplūdis plankums.

Pelēcis atkal ar varu pagrieza gūstekņus, lai Harijs stāvētu tieši zem kroņluktura.

—   Nu, puika? — vilkacis norēja.

Virs kamīna tieši pretī bija liels spogulis apzeltitā, spirāļu vijumiem rotātā rāmī. Pa acu spraudziņām viņš pirmo reizi kopš aiziešanas no Drūmkaktes ieraudzīja savu atspulgu.

Seja bija milzīga, spīdīga un sārta, Hermiones burvestība vaibstus bija izkropļojusi līdz nepazīšanai. Līdz pleciem sniedzās melni mati, zods tinās ēnā. Ja viņš nezinātu, ka pats te stāv, tad domātu, ka tas ir kāds, kas nočiepis viņa brilles. Viņš apņēmās nebilst ne vārda, jo balss pavisam noteikti izrādītos nodevēja; tomēr vienalga pielūkoja, lai neieskatītos Drako acis, kad tas tuvojās.

—   Nu, Drako? — jautāja Lūcijs Malfojs, jaušami degdams nepacietībā. — Ir? Vai tas ir Harijs Poters?

—    Nezinu… nevar saprast, — Drako atbildēja. Viņš turējās pa gabalu no Pelēča un, liekas, ari baidījās skatīties uz Hariju.

—   Bet paskaties taču uzmanīgāk, paskaties! Pieej tuvāk!

Harijs pirmo reizi dzirdēja Lūciju Malfoju tā satraucamies.

—    Drako, ja mēs būsim tie, kas nodos Poteru Tumsas pavēlniekam, viss tiks piedo…

—  Tā, mister Malfoj, mēs taču, cerams, negrasāmies aizmirst, kas patiesībā viņu noķēra? — draudīgi noprasīja Pelēcis.

—   Protams, nē, protams! — nepacietīgi attrauca Lūcijs. Viņš pats piesteidzās pie Harija, piegāja tik tuvu, ka Harijs viņa citkārt apātisko, bālo seju un aiztūkušās acis redzēja skaidri un visos sīkumos. Ar tādu kā piepūstu masku ģīmja vietā Harijam bija sajūta, it kā viņš lūrētu laukā pa spraugu starp krātiņa restēm.

—    Ko jūs esat viņam nodarījuši? — Lūcijs noprasīja Pelēcim. — Kāpēc viņš tā izskatās?

—   Tie nebijām mēs.

—    Man tas stipri izskatās pēc dzēluma burvestības, — Lūcijs noteica.

Viņa pelēkās acis pētīgi pievērsās Harija pierei.

—   Tur kaut kas ir, — viņš čukstēja, — varētu būt rēta, cieši nostiepta… Drako, nāc šurp, paskaties uzmanigi! Kā tev liekas?

Līdzās Lūcija sejai Harijs ieraudzīja Drako bālo vaigu. Viņi bija ārkārtīgi līdzīgi, vienīgi tēvs izskatījās kā nesamanīgs aiz uzbudinājuma, turpretim Drako sejā bija lasāma netīksme, pat bailes.

—   Nezinu, — viņš atteica un devās uz kamīna pusi, kur stāvēja māte.

—   Mums jābūt pilnīgi drošiem, Lūcij, — Narcisa uzrunāja vīru savā saltajā, skaidrajā balsī. — Absolūti drošiem, ka tas ir Poters, tikai tad varam saukt Tumsas pavēlnieku… Šie apgalvo, ka tas esot viņa zizlis, — Narcisa uzmanīgi skatījās uz dzeloņplūmes zizli, — bet galīgi neatbilst Olivanda aprakstam… Ja mēs kļūdāmies, ja atsauksim Tumsas pavēlnieku bez jēgas… atceries, ko viņš izdarīja ar Kašķi un Dolohovu?

—    Bet ko jūs varat teikt par to draņķasini? — Pelēcis ierūcās. Harijs gandrīz nogāzās gar zemi — ķerstakļi piespieda gūstekņus atkal pagriezties, lai gaisma tagad kristu sejā Hermionei.

—    Pagaidiet, — asi uzsauca Narcisa. — Jā — jā, viņa bija Malkina kundzes tirgotavā kopā ar Poteru! Es redzēju viņas fotogrāfiju "Pareģī"! Skaties, Drako, vai tad tā nav sīkā Grendžera?

—   Es… varbūt… jā.

—    Bet tad jau šis ir Vīzliju puika! — Lūcijs iekliedzās, iedams apkārt sasietajiem gūstekņiem un nostādamies iepretim Ronam.

—    Tie ir viņi, Potera draugi — paskaties, Drako, tas taču ir Artūra Vīzlija dēls, paga, kā viņu sauca…?

—  Jā, — Drako atkal atsaucās, nepagriezdamies pret gūstekņiem,

—   varbūt.

Viesistabas durvis Harijam aiz muguras atvērās. Atskanēja sievietes balss, un no šās balss Harija bailes vēl vairāk pieņēmās spēkā.

—   Kas tas? Cisij, kas te ir?

Bellatrise Svešovska lēni gāja apkārt gūstekņiem un, apstājusies pa labi no Harija, no savu smago plakstu apakšas skatijās uz Hermioni.

—   Bet, — viņa klusi ierunājās, — tā taču ir tā mazā draņķasine! Grendžera?

—  Jā, jā, tā ir Grendžera! — iekliedzās Lūcijs. — Un viņai blakus, pēc mūsu domām, Poters! Poters un viņa draugi, beidzot sagūstīti!

—    Poters? — spalgi iebrēcās Bellatrise un pakāpās atpakaļ, lai labāk aplūkotu Hariju. — Vai jūs esat pārliecināti? Tādā gadījumā vajag nekavējoties paziņot Tumsas pavēlniekam!

Viņa pavilka uz augšu kreiso piedurkni; Harijs ieraudzīja rokā iededzināto Tumsas zīmi un saprata, ka viņa tūlīt tai pieskarsies, pasauks savu mīļoto kungu un pavēlnieku…

—   Es jau pats grasījos viņu saukt! — paziņoja Lūcijs, satverdams Bellatrisi aiz rokas un neļaudams viņai pieskarties Zīmei. — Es viņu pasaukšu, Bella, Poters ir atvests uz manu māju, un tādēļ man ir tiesības…

—   Tev — un tiesības! — viņa nicīgi pasmīnēja, lūkodama izraut roku no Malfoja tvēriena. — Savas tiesības tu zaudēji reizē ar zizli, Lūcij! Kā tu uzdrīksties! Novāc savas rokas!

—   Tev te nav nekādas daļas, ne jau tu sagūstīji puišeli…

—   Lūdzu piedošanu, Malfoja kutigs, — iejaucās Pelēcis, — bet Poteru sagūstījām mēs, un zelts pienākas mums…

—     Zelts! — Bellatrise iesmējās, joprojām mēģinādama atkratīties no svaiņa, ar brivo roku kabatā taustīdamās pēc zižļa. — Vari pievākt savu zeltu, smirdīgais maitēdāj, man zelts nav vajadzīgs! Man vajadzīgs tikai gods viņa… viņa…

Bellatrise piepeši sastinga, viņas tumšās acis nekustīgi raudzījās uz kaut ko Harijam neredzamu. Līksmodams par viņas padošanos, Lūcijs atrāva roku un pavilka uz augšu mantijas piedurkni…

—   STĀT! — Bellatrise spalgi uzkliedza. — Neskaries tai klāt, ja Tumsas pavēlnieks tagad parādīsies, mēs visi būsim pagalam!

Lūcijs sastinga, pacēlis rādītājpirkstu virs savas Zīmes. Bellatrise lieliem soļiem izjoza no Harija šaurā redzes lauka.

—   Kas tas tāds? — viņš dzirdēja tās jautājumu.

—   Zobins, — nomurkšķēja kāds neredzams ķerstaklis.

—   Atdod!

—   Tas nevaid jūsu, kundz, man liekas, es to atradu.

Atskanēja blīkšķis, nozibsnīja sarkana gaisma; Harijs saprata, ka

ķerstaklis ir apdullināts. Viņa biedri dusmās ierēcās; Krevels izrāva zizli.

—   Ko tu te domā apvest ap stūri, sieviete?

—   Sastingsti, — viņa iekliedzās, — sastingsti!

Lai arī viņi bija četri pret vienu, Bellatrisei līdzvērtīga pretinieka nebija; Harijs zināja, ka viņa ir neiedomājami spējīga ragana, turklāt bez jebkādas sirdsapziņas. Ķerstakļi krita kā nopļauti, visi, izņemot Pelēci, kas, rokas izstiepis, bija nospiests uz ceļiem. Ar acs kaktiņu Harijs redzēja, kā Bellatrise, vaigā vaska bāla, uzklūp vilkacim un cieši sagrābj Grifidora zobenu.

—    Kur tu dabūji šo zobenu? — viņa čukstus noprasīja, izraudama zizli no viņa ļenganās rokas.

—   Kā tu uzdrīksties?! — viņš ierūcās; mute bija vienigā, ko viņš spēja pakustināt, spaidu kārtā raudzīdamies augšup uz Bellatrisi. Atiezās smaili vilkača zobi. — Laid mani vaļā, sieviete!

—    Kur tu dabūji šo zobenu? — viņa atkārtoja, iegrūzdama to viņam sejā. — Strups lika to nogādāt Gringotu bankā, manā velvē!

—    Tas bija viņu telti, — griezīgi izgrūda Pelēcis. — Laid mani vaļā, es saku!

Bellatrise pavicināja zizli, un vilkacis pielēca kājās, taču laikam bija gana prātīgs, lai viņai netuvotos. Viņš aizlīda aiz liela krēsla, ar saviem netīrajiem, līkajiem nagiem iegrābdamies atzveltnē.

—   Drako, aizvāc šos padibenes, — Bellatrise pavēlēja, rādīdama uz samaņu zaudējušajiem ķerstakļiem. — Ja tev pašam nav dūšas viņus piebeigt, atstāj pagalmā, vēlāk aiziešu pati.

—   Kā tev nāk prātā runāt ar Drako tādā toni… — pārskaitusies iesaucās Narcisa, taču Bellatrise viņu pārtrauca, kliegdama: — Apklusti! Cisij, lieta ir daudz nopietnāka, nekā tu spēj iedomāties! Mums ir ļoti liela problēma!

Viņa stāvēja, klusi elsdama, un skatījās uz zobenu, pētīdama tā spalu. Tad pagriezās un palūkojās uz gūstekņiem, kas nebija izdvesuši ne skaņas.

—   Ja tas tiešām ir Poters, viņam nekas nedrīkst notikt, — viņa nomurmināja drīzāk pati sev, nevis pārējiem. — Tumsas pavēlnieks vēlas, lai Poters tiktu atdots viņa paša rīcībā… bet ja viņš uzzinās… man par katru cenu… par katru cenu jānoskaidro…

Viņa atkal pagriezās pret savu māsu.

—    Gūstekņus vajag nogādāt pagrabā, kamēr es izdomāšu, ko darīt!

—   Šī ir mana māja, Bella, ko tu komandē manā…

—    Dari, ko lieku! Tev nav ne jausmas, kādas briesmas mums draud! — Bellatrise kliedza; viņa izskatījās baismīga un jukusi; uguns strūkliņa no viņas zižļa jau bija izdedzinājusi paklājā caurumu.

Narcisa brīdi svārstījās, tad uzrunāja vilkaci:

—   Aizved gūstekņus uz pagrabu, Pelēci!

—   Pagaidi, — asi uzsauca Bellatrise. — Visus, izņemot… izņemot draņķasiņu skuķi.

Pelēcis labpatikā noņurdējās.

—   Nē! — iekliedzās Rons. — Varat ņemt mani, mani!

Bellatrise iesita viņam pa seju; sitiena troksnis atbalsojās visā

istabā.

—   Ja viņa pratināšanā izlaidīs garu, nākamais būsi tu, — viņa sacīja. — Asinsnodevēji manos rēķinos nāk uzreiz aiz draņķasiņiem.

Ved viņus lejā, Pelēci, un pielūko, lai visi ir kārtīgi ieslēgti, bet neko vairāk nedari… pagaidām.

Viņa pasvieda Pelēcim atpakaļ zizli un izvilka no mantijas kabatas sudraba nazīti. Pārgriezusi virves, viņa aiz matiem ievilka Hermioni istabas vidū, bet Pelēcis tikmēr pa vēl vienām durvīm izdzina pārējos tumšā gaiteni; viņš bija izstiepis sev priekšā zizli, kas izstaroja neredzamu un nepārvaramu spēku.

—  Gan jau, kad viņa būs beigusi, no tā skuķēna kaut kas būs palicis arī man, ko? — Pelēcis dudināja, dzīdams viņus pa gaiteni. — Cerams, viņa atstās man kādu kumosiņu, ko tu, rudais, par to saki?

Harijs juta, ka Rons dreb pie visām miesām. Viņi tika dzīti pa kāpnēm lejup, joprojām sasieti ar mugurām kopā, tā ka kuru katru brīdi varēja pakrist un nolauzt kaklu. Apakšā bija smagas durvis. Pelēcis uzsita ar zizli, tās atslēgdams, iegrūda viņus drēgnā, pēc pelējuma dvakojošā telpā un atstāja pilnīgā tumsā. Ausīs vēl nebija noklususi aizcirsto pagraba durvju blikšķiena atbalss, kad tieši virs galvas atskanēja drausmīgs, gari stiepts kliedziens.

—   HERMIONE! — Rons sāka raustīties un rauties laukā no virvēm, tā ka Harijs tik tikko noturējās kājās. — HERMIONE!

—    Klusu! — Harijs lūdzās. — Ron, apklusti, mums jāizdomā,

kā…

—   HERMIONE! HERMIONE!

—  Mums jādomā, ko iesākt, izbeidz bļaustīties — jādabū vaļā šīs virves…

—   Harij? — Tumsā kāds čukstēja. — Ron? Vai tie esat jūs?

Rons apklusa. Kaut kur pavisam blakus kāds sakustējās, tad

Harijs samanīja tuvojamies ēnu.

—   Harij? Ron?

—   Luna?

—   Jā, tā esmu es! Ak, nē, es negribēju, lai jūs noķer!

—   Luna, vai tu vari mums palidzēt tikt vaļā no virvēm? — Harijs jautāja.

—  Jā, droši vien… Te ir viena veca nagla, to mēs izmantojam, kad vajag kaut ko uzlauzt… Tūlīt…

Augša atkal kliedza Hermione, viņi dzirdēja ari Bellatrises aurus, taču vārdus nevarēja saklausīt, jo Rons atkal bļāva: — IIERMIONE! IIERMIONE!

—   Olivanda kungs? — Harijs dzirdēja Lunas balsi. — Olivanda kungs, vai tā nagla ir pie jums? Varbūt jūs varētu mazliet pakustēties… Man liekas, tā bija blakus ūdens krūzei…

Pēc pāris sekundēm viņa bija atpakaļ.

—   Tagad nekustieties, — viņa sacīja.

Harijs juta, kā viņa ieurbj naglu virves stingrajās šķiedrās, lai atšķetinātu vaļā mezglus. No viesistabas atskanēja Bellatrises balss:

—   Es jautāju vēlreiz! Kur jūs dabūjāt šo zobenu? Kur?

—     Atradām… mēs to atradām… LŪDZU! — Hermione atkal iekliedzās, Rons noraustījās spēcīgāk nekā līdz šim, un aprūsējusī nagla noslīdēja Harijam gar roku.

—    Ron, lūdzu, nekusties! — čukstēja Luna. — Es neredzu, ko daru…

—   Man kabatā! — atsaucās Rons. — Man kabatā ir deluminators, pilns ar gaismu!

Pēc pāris sekundēm atskanēja klikšķis, un pagrabā ielidoja mirdzošas gaismas lodes, kuras deluminators bija izsūcis no telts lampām; nespēdamas atrast, kur cēlušās, tās palika gaisā kā mazas saulītes, un pazemes kambaris pielija pilns ar gaismu. Harijs ieraudzīja Lunu — viņas bālajā sejā spulgoja milzīgas acis, — stūrī uz grīdas, sarāvies čokurā, nekustīgi gulēja zižļu meistars Olivands. Pastiepis kaklu, viņš saskatīja abus pārējos gūstekņus: Dīnu un goblinu Grābuku — tas bija gandrīz bezsamaņā, un kājās viņu turēja tikai virves, ar ko viņš bija piesiets pie cilvēkiem.

—   O, tā ir daudz vieglāk, paldies, Ron! — Luna pateicās un atsāka urbināt valgu mezglus. — Sveiks, Dīn!

No augšas atskanēja Bellatrises balss:

—   Tu melo, netīrā draņķasine, es zinu! Jūs esat bijuši pie Gringotiem manā velvē! Saki taisnību, saki vienreiz taisnību!

Vēl viens drausmīgs kliedziens…

—   HERMIONE!

—   Ko vel jūs tur paņēmāt? Ko vel esat sadabujuši? Saki taisnību vai, es zvēru, es tev izduršu cauri šo nazi!

—   Ir!

Harijs juta, ka virves atlaižas, un pagriezās, berzēdams delmus. Rons skraidīja pa pagrabu, skatījās uz zemajiem griestiem, meklēja lūku. Dīns, zili melnu un asiņainu seju, pateicās Lunai un trīcēdams palika stāvam, bet Grābuks sabruka uz grīdas — viņš neturējās kājās un, liekas, īsti nesaprata, kas notiek; tumšajā sejā bija daudzu sitienu pēdas.

Rons tikmēr bez zižļa mēģināja teleportēties.

—  No šejienes nevar tikt ārā, Ron, — skatīdamās uz viņa neauglīgajiem pūliņiem, teica Luna. — Šis pagrabs ir pilnīgi noslēgts. Es arī sākumā mēģināju. Olivanda kungs šeit ir jau ilgi, viņš ir izmēģinājis visu.

Atkal kliedza Hermione; viņas balss griezās ausīs kā fiziskas sāpes. Gandrīz neapzinādamies, ka rēta stipri smeldz, arī Harijs sāka skraidīt apkārt un taustīt sienas, pats īsti nesaprazdams, ko meklē, sirdi zinādams, ka tas ir bezjēdzīgi.

—   Ko vēl jūs paņēmāt, ko vēl? ATBILDI MAN! MOKUMl

Hermiones kliedzieni atbalsojās starp viesistabas sienām, Rons

bezmaz kaukdams ar dūrēm dauzīja sienas, un Harijs pilnīgā izmisumā saķēra Hagrida dāvāto maisiņu un iebāza tajā roku; viņš izvilka Dumidora zibsni un kratīja, pats nezinādams, uz ko cer, — nekas nenotika; vicināja fēniksa zižļa atlūzas, taču tās bija nedzīvas… uz grīdas dzirkstīdama nokrita spoguļa lauska, un uzmirdzēja kaut kas spoži zils…

No spoguļa pretī raudzījās Dumidora acs.

—  Palīdziet! — viņš neprātīgā izmisumā tai kliedza. — Mēs esam Malfoju muižas pagrabā, palīdziet mums!

Acs pamirkšķināja un pazuda.

Harijs pat nebija pārliecināts, ka tā vispār tur bijusi. Viņš grozīja spoguļa lausku tā un šitā, taču tajā atspulgojās vienīgi viņu cietuma sienas un griesti, bet Hermione augšā kliedza tik briesmīgi kā vēl nekad, un Rons viņam blakus gaudoja: — HERMIONE! HERMIONE!

—    Kā jūs tikāt iekšā manā VELVĒ? — auroja Bellatrise. — Vai jums palīdzēja tas draņķa goblins, kas tagad sēž pagrabā?

—   Mēs viņu satikām tikai šonakt! — Hermione elsoja. — Mēs neesam bijuši jūsu VELVĒ… tas nav īstais zobens! Tā ir kopija, tikai kopija!

—    Kopija? — iespiedzās Bellatrise. — Ak, cik ticami izdomāts!

—     Bet to taču nav grūti pārbaudīt! — atskanēja Lūcija balss. — Drako, atved šurp goblinu, viņš zinās pateikt, vai tas zobens ir īsts vai nav!

Harijs vienā stiepienā bija pieskrējis pie goblina, kas sarāvies gulēja uz gridas.

—    Grābuk, — viņš čukstēja goblinam smailajā ausī, — sakiet viņiem, ka zobens ir viltojums, viņi nedrīkst uzzināt, ka tas ir īsts, Grābuk, lūdzu…

Uz pagraba kāpnēm bija dzirdami skrejoši soļi; pēc brīža aiz durvīm atskanēja Drako trīcošā balss:

—    Paejiet atpakaļ. Nostājieties pie tālākās sienas. Nemēģiniet kaut ko pasākt, citādi es jūs nogalināšu!

Viņi darīja, kā pavēlēts; kad pagriezās atslēga, Rons noklikšķināja deluminatoru, gaismas acumirkli nozuda viņam kabatā un pagrabā atkal iestājās tumsa. Durvis atvērās; pastiepis zizli, bāls un apņēmīgs iesoļoja Malfojs. Viņš sagrāba mazo goblinu aiz elkoņa un atkāpās, vilkdams Grābuku līdzi. Durvis aizcirtās, un tajā pašā mirklī pagrabā atbalsojās skaļš krakšķis.

Rons noklikšķināja deluminatoru. No viņa kabatas gaisā atkal uzšāvās trīs gaismas lodes, un viņi ieraudzīja mājas elfu Dobiju, kas nupat bija ieteleportējies viņu vidū.

—   DOB…!

Harijs iesita Ronam pa roku, un Rons izbīlī apklusa, atskārtis savu kļūdu. Virs galvas nodunēja soļi: Drako veda pie Bellatrises Grābuku.

Dobija milzīgās, tenisbumbiņām līdzīgās acis bija plati ieplestas, pats viņš drebēja no kāju pirkstiem līdz pat ausu galiņiem. Elfs atkal atradās savu bijušo saimnieku namā, un bija redzams, ka viņš bailēs pārakmeņojies.

—   Harij Poter, — viņš iečiepstejas smalka jo smalka, trīcoša balstiņā. — Dobijs nācis glābt.

—   Bet kā tu…?

Harija jautājumu apklusināja briesmīgs kliedziens: Hermioni atkal spidzināja. Viņš uzreiz pārgāja pie galvenā.

—    Tu vari aizteleportēties no šā pagraba? — viņš jautāja, un Dobijs, ausīm noplīvojot, pamāja ar galvu.

—   Vari ari paņemt līdzi cilvēkus?

Dobijs vēlreiz pamāja.

—    Labi. Dobij, es gribu, lai tu paņem Lunu, Dinu un Olivanda kungu un nogādā viņus… nogādā…

—    Pie Bila un Flēras, — pabeidza Rons. — Gliemežvāciņu mājā netālu no Tinvērtas!

Elfs pamāja trešo reizi.

—   Un tad atgriezies, — Harijs teica. — Vai tu to varēsi, Dobij?

—    Protams, Harij Poter, — čukstus atbildēja mazais elfs. Viņš piesteidzās pie Olivanda kunga, kas, liekas, bija tuvu bezsamaņai. Viņš satvēra zižļu meistara roku un otru izstiepa pret Lunu un Dinu, taču neviens no abiem pat nepakustējās.

—   Harij, mēs gribam tev palīdzēt! — Luna čukstēja.

—   Mēs nevaram tevi šeit atstāt! — piebalsoja Dins.

—   Laidieties prom, jūs abi! Tiksimies pie Bila un Flēras.

Tūdaļ rēta nežēlīgi iesāpējās, Harijs nolieca galvu un kādu brīdi acu priekšā redzēja nevis zižļu meistaru, bet citu vīru, tikpat vecu un kalsnu, taču nicīgi smejošu.

—    Tad nogalini mani, Voldemort, es nebaidos mirt! Bet mana nāve tev nepalīdzēs atrast to, ko tu meklē… ir tik daudz visa kā, ko tu nesaproti…

Viņš sajuta Voldemorta niknumu, taču, kad atkal iekliedzās Hermione, viņš to izslēdza no apziņas, atgriezās pagrabā un acumirkļa šausmās.

—   Ātrāk! — Harijs lūgšus lūdza Lunu un Dinu. — Ātrāk! Mēs jūs panāksim, kustieties!

Abi pieķērās pie elfa izplestajiem pirkstiem. Atskanēja vēl viens

skaļš krakšķis, un Dobijs līdz ar Lunu, Dinu un Olivanda kungu

i/.gaisa.

—     Kas tas bija? — augšstāvā iebrēcās Lūcijs Malfojs. — Vai dzirdējāt? Kas tas pagrabā bija par troksni?

Harijs un Rons platām acīm saskatījās.

—   Drako… nē, pasauc Tārpasti! Lai viņš aiziet un paskatās!

Nodunēja soļi, pēc tam bija klusums. Harijs noprata, ka viesistabā visi klausās, vai no pagraba neatskanēs vēl kas tamlīdzīgs.

—     Būs jāmēģina dabūt viņu mūsu pusē, — viņš pačukstēja Konam. Citas izejas nebija: tiklīdz kāds ienāks pagrabā un ieraudzīs, ka triju gūstekņu vairs nav, viņi būs pagalam. — Atstāj gaismu, — Harijs piebilda un, izdzirduši soļus uz kāpnēm, viņi pieplaka pie sienas abpus durvīm.

—   Paejiet atpakaļ! — atskanēja Tārpasta balss. — Nost no durvīm! Eju iekšā!

Durvis atvērās. Tārpastis īsu brīdi skatījās uz šķietami tukšo telpu, kuru spoži izgaismoja trīs gaisā pakārtas miniatūras saules. Tad Harijs un Rons metās viņam virsū. Rons sagrāba Tārpasta roku, kurā bija zizlis, un izgrieza to no pleca; Harijs ar delnu aizspieda viņam muti, lai viņš nevarētu pakliegt. Viņi klusēdami cīkstējās; Tārpasta zizlis šķīla dzirksteles, viņa sudrabotā roka aizžņaudza Harijam kaklu.

—   Kas tur ir, Tārpasti? — no augšas uzsauca Lūcijs Malfojs.

—   Nekas! — itin ciešami atdarinādams Tārpasta svelpjošo balsi, atkliedza Rons. — Viss kārtībā!

Harijs tik tikko varēja paelpot.

—   Tu gribi mani nonāvēt? — Harijs izgārdza, pūlēdamies atliekt dzelžainos pirkstus. — Pēc tam, kad es tev izglābu dzīvību? Tu esi mans parādnieks, Tārpasti!

Sudraba pirksti atlaidās. Harijs nebija to gaidījis; juzdamies pārsteigts, izrāvās no tvēriena, taču pats Tārpasti vaļā vis nelaida. Viņš redzēja, kā žurkai līdzīgā vīreļa ūdeņainās ačteles ieplešas bailēs un neticībā: paša roka viņu pārsteidza tikpat ļoti kā Hariju — šis niecīgais, žēlsirdīgais impulss, kas bija viņu pievīlis, un viņš turpināja cinities ar vel lielāku sparu, ka vēledamies atdarīt par vājumā brīdi.

-Šo mes paņemsim, — Rons čukstēja, izraudams Tarpastim no otras rokas zizli.

Bez zižļa, bez palīga — Tārpasta acu zīlītes paplašinājās šausmās. Atrāvies no Harija sejas, viņa skatiens aizslīdēja citur. Paša sudrabotā roka nepielūdzami tuvojās viņa rīklei.

—   Nē…

Ne mirkli nedomādams, Harijs sāka roku vilkt atpakaļ, taču tā nebija apturama. Sudraba daikts, ar kuru Voldemorts bija apveltījis visgļēvāko no saviem kalpiem, bija vērsies pret savu atbruņoto un nekam nederīgo saimnieku; Tārpastis pļāva, ko bija sējis ar saminstināšanos, ar īso iežēlas mirkli: viņš tika nožņaugts Rona un Harija acu priekšā.

—   Nē!

Ari Rons bija palaidis Tārpasti vaļā, un abi kopā mēģināja atvilkt nāvējošos metāla pirkstus no Tārpasta rīkles, taču bez panākumiem. Tārpastis jau zilēja.

—<Atlaidies! — Rons sacīja, norādīdams ar zizli uz sudraba roku, taču nekas nenotika; Tārpastis nokrita ceļos, un tieši tajā brīdī Hermione augšā drausmīgi iekliedzās. Tārpasta acis mēļajā sejā aizvalbījās aiz plakstiņiem, viņš vēl pēdējo reizi noraustījās un vairs nekustējās.

Harijs un Rons saskatījās, tad, atstājuši Tārpasta līķi turpat uz grīdas, metās augšup pa kāpnēm un ieskrēja šaurajā gaitenī, kas veda uz viesistabu. Viņi piesardzīgi lavījās, līdz bija nonākuši pie viesistabas durvīm, kas bija līdz kājai vaļā. Varēja lieliski redzēt Bellatrisi lūkojamies lejup uz Grābuku; tā garie pirksti bija satvēruši Grifidora zobenu. Hermione gulēja Bellatrisei pie kājām. Viņa gandrīz nekustējās.

—    Nu? — Bellatrise noprasīja Grābukam. — Vai tas ir īstais zobens?

Harijs gaidīja, aizturējis elpu, cenzdamies nepievērst uzmanību smelgstošajai rētai.

—   Nē, — Grābuks atbildēja. — Viltojums.

—  Vai tu esi par to pārliecināts? — Bellatrise pārjautāja. — Pilnīgi pārliecināts?

—  Jā, — goblins atbildēja.

Viņas sejā parādījās atvieglojums, viss sasprindzinājums pagaisa ka nebijis.

—   Labi, — viņa noteica un, nevērīgi pavēcinādama zizli, ievilka vel vienu dziļu švīku goblina sejā, un Grābuks iekaukdamies nogāzās viņai pie kājām. Bellatrise paspēra viņu sānis. — Bet tagad, — viņa triumfējoši paziņoja trīsošā balsī, — mēs sauksim Tumsas pavēlnieku!

Un, pavilkuši uz augšu piedurkni, viņa ar rādītājpirkstu pieskārās Tumsas zīmei.

Rēta uzreiz sāka sāpēt tik ļoti, ka likās — tā atkal pavērsies. Apkārt viss nozuda; viņš bija Voldemorts, un izģindušais burvis bezzobaini smējās viņam tieši sejā; viņu tracināja nāvēžu aicinājumi — viņš bija brīdinājis, bija pieteicis saukt tikai Potera dēļ. Ja izrādīsies viltus trauksme…

—   Tad nogalini mani! — vecais uzstājīgi atkārtoja. — Tu neuzvarēsi, tu nevari uzvarēt! Tas zizlis nekad, nemūžam nebūs tavs…

Un Voldemorts ļāva niknumam vaļu; cietuma kamera pielija pilna ar zaļu gaismu, vecās, trauslās miesas no cietās gultas pasviedās augšup un tad krita atpakaļ bez dzīvības, un Voldemorts pagriezās pret logu, ar grūtībām valdīdams dusmas… ja viņš saukts atpakaļ bez dibināta iemesla, par to kādam nāksies dārgi samaksāt…

—   Un es domāju, — sacīja Bellatrises balss, — ka no draņķasines mēs varam atbrīvoties. Pelēci, ja gribi, vari viņu ņemt sev.

NEEEEEEĒĒEĒĒ!

Rons iebrāzās viesistabā; Bellatrise pārsteigta atskatījās un pavērsa zizli pret Rona seju…

—   Tukšrokdžimpiņ! — viņš ieaurojās, ar Tārpasta zizli rādīdams uz Bellatrisi, viņas zizlis uzlidoja gaisā, un to noķēra Harijs, kas bija ieskrējis iekšā Ronam pa pēdām. Lūcijs, Narcisa, Drako un Pelēcis apcirtās; — Sastingsti! — Harijs iebļāvās, un Lūcijs Malfojs nogāzās pie kamīna. No Drako, Narcisas un Pelēča zižļiem izšāvās gaismas strūklas; no tām vairīdamies, Harijs nokrita uz grīdas un aizvēlās aiz dīvāna.

—   BEIDZIET, VAI VIŅA MIRS!

Harijs elsdams palūkojās gar dīvāna malu. Bellatrise turēja Hermioni, kas, šķiet, bija bez samaņas; viņai pie kakla bija pielikts sudraba nazītis.

—    Nometiet zižļus, — viņa čukstēja. — Metiet zemē, vai ari dabūsim redzēt, tieši cik netiras viņai asinis!

Rons stāvēja kā sastindzis, žņaugdams rokā Tārpasta zizli. Harijs izslējās taisni, Bellatrises zizlis joprojām bija viņam rokā.

—   Es teicu, metiet zemē! — viņa iespiedzās, spiezdama asmeni Hermionei pie rīkles; Harijs redzēja izspiežamies asins lāsītes.

—   Labi! — viņš iekliedzās un nometa Bellatrises zizli pie kājām. Rons to pašu izdarīja ar Tārpasta zizli. Abi pacēla rokas plecu augstumā.

—     Malači! — viņa ļauni noblenza. — Drako, savāc! Tumsas pavēlnieks jau ir ceļā, Poter! Tava nāve tuvojas!

Harijs pats to zināja: rēta vai plīsa pušu, vēstījot par Voldemorta tuvošanos, viņš juta, kā tas traucas pa gaisu — lielu gabalu, pāri tumšai un vētrainai jūrai, drīz būs gana tuvu, lai teleportētos šurp, un glābiņa nebija.

—    Tā, — Bellatrise klusītēm teica, kad Drako piesteidzās pie viņas ar zižļiem, — Cisij, man liekas, šos mazos varoņus atkal vajag sasiet, bet par draņķasines jaunkundzi lai gādā Pelēcis. Gan jau Tumsas pavēlnieks neskaudīs tev to skuķi, Pelēci, pēc visa tā, ko tu šonakt esi darījis.

Vārdi vēl bija viņai uz lūpām, kad no augšas atskanēja savāds, žņerkstošs troksnis. Visi pacēla galvu īstajā brīdī, lai redzētu, ka sadreb kristāla kroņlukturis, un tad tas krita — čīkstēdams un draudīgi šķindēdams. Bellatrise stāvēja tieši zem tā; palaidusi vaļā Hermioni, viņa iekliedzās un metās malā. Kroņlukturis ar visiem kristāliem un važām nogāzās uz grīdas, tieši virsū Hermionei un goblinam, kas joprojām nebija izlaidis no rokām Grifidora zobenu. Uz visām pusēm lidoja mirdzošas kristāla skambas; Drako sakņupa, ar rokām aizsedzis asinīm noplūdušo seju.

Rons metās izvilkt no gruvešiem Hermioni, bet Harijs izmantoja i/devību un, pārlēcis pāri atzveltnim, izrāva tris zižļus no Drako rokas, notēmēja visus uz Pelēci un iebļāvās: — Sastingsti! — Trejkāršā burvestība parāva vilkaci gaisā, uzlidināja līdz griestiem un ar spēku trieca pret grīdu.

Narcisa izvilka Drako no cīņas lauka, Bellatrise bija pielēkusi kājās un, matiem plīvojot, vicināja sudraba nazi; Narcisa bija pastiepusi savu zizli uz durvju pusi.

—   Dobij! — viņa iebrēcās, un pat Bellatrise sastinga. — Tu! Tu nogāzi lustru…?

Sīciņais elfs iecilpoja istabā, ar drebošu pirkstu rādīdams uz savu agrāko saimnieci.

—   Nedrīkst darīt pāri Harijam Poteram! — viņš iečiepstējās.

—    Nobeidz viņu, Cisij! — ķērca Bellatrise, taču atkal atskanēja skaļs krakšķis, un arī Narcisas zizlis uzšāvās gaisā, nokrizdams viņā istabas galā.

—    Tu, sīkais, riebīgais mērkaķi! — bļāva Bellatrise. — Kā tu uzdrošinies atņemt raganai zizli, kā tu uzdrošinies neklausīt saviem saimniekiem?

—   Dobijam nav saimnieku! — iespiedzās elfs. — Dobijs ir brīvs elfs, un Dobijs ieradies glābt Hariju Poteru un viņa draugus!

Rēta svila tik mežonīgi, ka Harijs no sāpēm bija gluži akls. Viņš miglaini apzinājās, ka atlicis pavisam neilgs bridis, dažas sekundes, un Voldemorts būs klāt.

—    Ron, ķer — un LAIŽAMIES! — viņš iekliedzās un vienu no zižļiem pasvieda draugam; tad pieliecies izvilka Grābuku no kroņluktura apakšas. Pārmetis pār plecu vaidošo goblinu, kas joprojām cieši tvērās pie zobena, Harijs saķēra Dobiju aiz rokas, un līdz ar viņu sagriezās virpulī un teleportējās.

Viņš ievirpuļoja tumsā, un viesistaba izzuda skatienam: vēl pēdējā brīdi Harijs ieraudzīja bālos, sastingušos Narcisas un Drako stāvus, sarkanu švīku — Rona matus, un sudraba šautru — pāri visai istabai uz to vietu, kur viņš vēl tikko bija stāvējis, šāvās Bellatrises nazis.

Pie Bila un Flēras… Gliemežvāciņi… Pie Bila un Flēras…

Viņš bija nozudis nezināmajā, spēdams vienīgi atkārtot, kur jānokļūst, un cerēt, ka ar to pietiks. Visā ķermenī atbalsojās sāpes pierē, plecus spiestin spieda goblina svars, pret muguru sitās Grifidora zobens, Dobija roka viņa delnā raustījās; varbūt elfs mēģināja uzņemties vadību, vilkt viņus pareizajā virzienā, un Harijs saspieda viņa pirkstus, lai dotu ziņu, ka neiebilst…

Un tad viņi atsitās pret cietu zemi un sajuta gaisā sāļu smaržu. Harijs nokrita uz ceļiem, palaida vaļā Dobija roku un centās saudzīgi noguldīt Grābuku zālē.

—  Kā tev ir? — viņš jautāja, kad goblins sakustējās, taču Grābuks tikai smilkstēja.

Piemiedzis acis, Harijs ielūkojās tumsā. Turpat netālu zem plašām, zvaigžņotām debesīm bija mājiņa, un pie tās it kā bija manāma kaut kāda rosība.

—   Tie ir Gliemežvāciņi, Dobij? — viņš čukstēja, cieši turēdams abus pie Malfojiem iegūtos zižļus, gatavs cīnīties, ja būs tāda vajadzība. — Vai mēs esam īstajā vietā? Dobij?

Viņš atskatījās. Mazais elfs stāvēja turpat aiz muguras.

—   DOBIJ!

Elfs sagrīļojās, platajās, mirdzošajās acīs atspīdēja zvaigznes. Abi reizē, elfs un Harijs, palūkojās uz sudraba naža spalu, kas rēgojās Dobija krūtīs, smagas elpas cilāts.

—   Dobij — nē — PALĪGĀ! — Harijs pilnā kaklā kliedza, pagriezies pret mājiņu, pret cilvēkiem, kas tur kustējās. — PALlGĀ!

Viņš nezināja, kas tur staigā: burvji vai vientieši, draugi vai ienaidnieki, un bija vienalga; svarīgi bija vienīgi tas, ka tumšais plankums Dobijam uz krūtīm kļūst arvien lielāks un ka viņš kā lūgdamies stiepj Harijam pretim savas sīkās roķeles. Harijs viņu satvēra un noguldīja uz sāna vēsajā zālē.

—   Dobij, nē, nemirsti, nemirsti…

Elfa acis atrada viņu, lūpas notrīcēja, ar pūlēm veidojot vārdus:

—   Harij… Poter…

Un tad, viegli nodrebējis, Dobijs palika stings un nekustīgs, un viņa acis tagad bija tikai lielas, stiklainas lodes, pilnas zvaigžņu, ko elfs vairs nespēja saskatīt.

DIVDESMIT CETURTĀ NODAĻA ZIŽĻU MEISTARS

Likās, ir atsācies kāds vecs murgs: pēkšņi viņš atkal kņūpus tupē ja blakus mirušajam Dumidoram Cūkkārpas augstākā torņa pakājē, taču īstenībā neatraudamies skatījās uz čokurā sarāvušos mazo ķermenīti ar Bellatrises sudraba nazi krūtīs. — Dobij… Dobij… — vēl aizvien atkārtoja Harija balss, kaut arī viņš zināja, ka elfs aizgājis turp, no kurienes viņu vairs nevar sasaukt.

Droši vien pagāja kāda minūte, kad viņš saprata, ka vieta tomēr ir īstā, jo, kamēr viņš tupēja uz ceļiem pie elfa, ap viņu bija sanākuši Bils un Flēra, Dīns un Luna.

—   Hermione? — viņš pēkšņi iesaucās. — Kur viņa ir?

—   Rons ienesa viņu iekšā, — atbildēja Bils. — Viss būs labi.

Harijs atkal nolīka pār Dobiju. Viņš izstiepa roku un izvilka no

elfa krūtīm aso nazi, tad noģērba jaku un uzsedza Dobijam kā segu.

Kaut kur netālu pret klintīm sitās jūra; Harijs klausījās viļņos, kamēr pārējie runāja, gudroja par to, kas viņu nevarēja interesēt, kaut ko nosprieda. Dīns aiznesa vārgo Grābuku uz namiņu, Flēra steidzās viņam līdzi; tad Bils ieteicās, ka elfu vajag apbedīt. Harijs piekrita, vispār neapjauzdams, par ko ir runa. Viņš visu laiku skatījās uz sīko liķīti, rēta kņudēja un svila, un kādā prāta aizkaktiņā, it kā pa gara teleskopa plato galu, viņš redzēja Voldemortu sodām tos, kas bija palikuši Malfoju muižā. Viņa dusmas bija drausmigas, taču Harija bēdās par Dobiju tās saruka, pārtopot tālīnā vētrā, kas atlidoja šurp pāri plašam, klusam okeānam.

— Es gribu, lai būtu, kā pieklājas, — šie bija pirmie vārdi, ko pats Harijs pilnīgi apzinājās. — Negribu burties. Vai tev ir lāpsta?

Un drīz viņš jau bija ķēries pie darba, viens pats raka kapa bedri Bila ierādītajā vietā — dārza galā starp krūmiem. Viņš raka ar tādu ka niknumu, tīksminādamies par roku darbu, izbaudīdams tā nemaģiskumu, jo katra sviedru lāse un katra tulzna it kā kļuva par dāvanu elfam, kas bija izglābis viņiem dzīvību.

Rēta svila, taču viņš bija kungs pār savām sāpēm: viņš tās juta, bet neļāvās. Beidzot viņš bija guvis virsroku, iemācījies noslēgt savu prātu Voldemortam — to pašu, ko Dumidors bija licis viņam iemācīties no Strupa. Tāpat kā Voldemorts nevarēja viņam uzkundzēties, kad Harijs bija pārņemts ar savām bēdām par Siriusu, viņa domas netika Harijam klāt tagad, kad viņš sēroja par Dobiju. Likās, sērās Voldemortam neatliek vieta… lai gan Dumidors, protams, būtu teicis, ka tā ir mīlestība…

Harijs raka un raka, aizvien dziļāk un dziļāk ierakās cietajā, aukstajā zemē, bēdas pārvērsdams par sviedriem, noliegdams sāpes pierē. Tumsā, kur bija saklausāma vienīgi paša elpa un kur vienīgā sabiedrība bija brāzmainā jūra, viņš domās atgriezās pie visa, kas bija noticis Malfoju muižā, atmiņā atausa tas, ko viņš bija dzirdējis, un tumsībā kā zieds atplauka sapratne…

Roku vienmērīgais ritms sabalsojās ar domām. Dāvesti… horkrusti… dāvesti…. horkrusti… Tomēr agrākās dīvainās, uzmācīgās alkas vairs nekvēlināja. Tās bija apdzēsusi Dobija nāve un bailes; Harijam šķita, ka viņš kārtējo reizi nesaudzīgi uzpurināts no miega.

Harijs rakās arvien dziļāk un dziļāk kapā un zināja, kur Voldemorts šonakt bijis un ko viņš nogalinājis Nirngardas cietokšņa augstākajā tornī, un kāpēc viņš to darījis…

Un viņš domāja par Tārpasti, kas bija miris viena sīka, neapzināta līdzcietības mirkļa dēļ… Dumidors bija to zinājis… ko vēl viņš bija paredzējis?

Nebija nosakāms, cik ilgs laiks pagājis. Viņš zināja tikai to, ka bridi, kad pie viņa atnāca Rons un Dins, tumsa bija vērtusies mazlietiņ palsāka.

—   Kā Hermionei?

—   Labāk, — atbildēja Rons. — Par viņu rūpējas Flēra.

Harijs bija gatavs skaidroties, kāpēc nav gluži vienkārši izracis ideālu kapu ar zizli, taču tas bija lieki. Abi ielēca bedrē katrs ar savu lāpstu rokās, un viņi trijatā klusēdami strādāja, lidz likās, ka izrakts pietiekami dziļi.

Harijs ciešāk satina elfu savā jakā. Rons apsēdās kapa malā un, noāvis kurpes un zeķes, uzvilka tās elfam basajās kājās. Dīns izvilka vilnas cepuri, ko Harijs uzmanīgi uzlika Dobijam galvā, apsegdams viņa sikspārņa ausis.

—   Vajag aizvērt viņam acis.

Harijs nebija dzirdējis tumsā pienākam pārējos. Bilam mugurā bija ceļojumu apmetnis, Flērai apsiets liels, balts priekšauts, no kabatas rēgojās pudele — cik varēja noprast, skeleaudzīns. Hermione, bāla un nedroša uz kājām, bija ietinusies palienētos rītassvārkos; kad viņa pienāca klāt, Rons aplika viņai roku ap pleciem. Luna, ievīstījusies Flēras mētelī, notupās un maigi uzlika pirkstus uz elfa plakstiem, noslidinādama tos pāri viņa stiklainajām acīm.

—   Tagad ir labi, — viņa klusiņām sacīja. — Nu viņš var gulēt.

Harijs noguldīja elfu kapā, nolikdams tā, it kā viņš būtu ierīkojies

atpūsties, tad izrāpās no bedres un pēdējo reizi paskatījās uz sīko ķermenīti. Viņš turējās, atsaukdams atmiņā Dumidora bēres, daudzās zeltītu krēslu rindas un Burvestību ministru pašā priekšā, priekšlasījumu par Dumidora veikumu, majestātiskās baltā marmora kapenes. Dobijs noteikti bija pelnījis tikpat krāšņas bēres, bet nē, te nu elfs gulēja — starp krūmiem nemākulīgi izraktā bedrē.

—   Man liekas, mums kaut kas jāsaka, — ierunājās Luna. — Es pirmā, labi?

Visi pievērsās viņai, bet viņa uzrunāja mirušo elfu kapa bedrē.

—   Es tev saku lielu paldies, Dobij, par to, ka tu izglābi mani no tā pagraba. Cik netaisni, ka tev jāmirst, jo tu biji tik labs un drosmīgs. Es vienmēr atcerēšos, ka tu atdevi dzīvību par mums. Ceru, ka tagad tu esi laimīgs.

Viņa pagriezās un gaidoši paskatījās uz Ronu, kas nokrekšķinājies aizkritušā balsi sacīja: — Jā… paldies, Dobij.

—   Paldies, — nomurmināja Dīns.

Harijs norija siekalas.

—    Paliec sveiks, Dobij, — viņš sacīja. Neko vairāk viņš nespēja izdvest, taču Luna bija pateikusi visu ari viņu vietā. Bils pacēla zizli, zemes kaudze līdzās kapam pacēlās gaisā un glīti nolaidās virs bedres, saveidojoties par sarkanigu kopiņu.

—   Drīkst, es te vēl uzkavēšos?— Harijs jautāja pārējiem.

Viņi nobubināja kaut ko nesaprotamu, Harijs juta saudzīgus uzsitienus pa plecu, un tad visi sāka virzīties atpakaļ uz mājiņu, atstājot Hariju pie elfa vienu pašu.

Viņš paskatījās apkārt un ieraudzīja daudzus lielus, baltus, jūras nogludinātus akmeņus, kas bija salikti ap puķu dobēm. Izraudzījies lielāko, viņš to kā spilvenu nolika virs tās vietas, kur tagad atradās Dobija galva. Pēc tam viņš iebāza roku kabatā, lai izvilktu zizli.

Tur bija veseli divi. Bija piemirsies, notikumi bija izkūpējuši no galvas: viņš vairs nespēja atcerēties, kas tie par zižļiem, atminējās vienīgi, ka laikam bija izrāvis tos kādam no rokas. Izvēlējies isāko — likās, ka to patīkamāk turēt rokās, — viņš ar to norādīja uz akmeni.

Lēni, klausot viņa murminātajiem norādījumiem, akmens virsmā parādījās dziļi grebumi. Viņš zināja, ka Hermionei būtu padevies glītāk un droši vien arī ātrāk, taču viņš vēlējās iezīmēt šo vietu, kā bija gribējis pats rakt kapu. Kad Harijs atkal piecēlās, uz akmens bija rakstīts:

"Še dus Dobijs, brīvs elfs."

Vēl brīdi noraudzījies savā roku darbā, Harijs devās prom; rēta vēl aizvien kņudēja, prātā jaucās viss, kas bija tapis skaidrs kapa bedrē, domas, kas bija ieguvušas apveidus tumsā, reizē vilinošas un baisas.

Kad viņš ienāca mazajā priekšnamā, visi sēdēja dzīvojamajā istabā, ar nedalītu uzmanību klausīdamies Bilā. Istaba bija jauka, izkrāsota gaišās krāsās, kamīnā spožām liesmām dega jūrmalā izskalotu koka atlūzu grēdiņa. Negribēdams sanest uz paklāja dubļus, Harijs apstājās turpat durvīs un klausījās.

—…labi, ka bija brīvdienas un Džinnija bija pārradusies mājās. Būtu palikusi Cūkkārpā, tie būtu paspējuši ātrāk un viņu sagrābuši. Tagad ir zināms, ka ari viņa ir drošībā.

Bils atskatijās un ieraudzīja Hariju.

—    Es visus aizvācu no Midzeņiem, — viņš paskaidroja. — Nogādāju pie Mjurielas. Tagad nāvēži zina, ka Rons ir kopā ar jums abiem, un katrā ziņā ieradīsies pēc Vīzlijiem — neatvainojies, — viņš bilda, ieraudzījis Harija sejas izteiksmi. — Tas bija tikai laika jautājums, tētis tā sacīja jau mēnešiem. Mēs esam reti branga asinsnodevēju ģimene, otru tādu vēl vajag pameklēt.

—   Kā viņi ir aizsargāti? — jautāja Harijs.

—   Acurauga burvestība — slepensargs ir tētis. Uzlikām to arī šai mājai, te slepensargs esmu es. Neviens neiet uz darbu, bet diez vai tas šobrīd ir galvenais. Kad Olivands un Grābuks cik necik atspirgs, arī viņus pārvedīsim uz Mjurielas māju. Te ir pašauri, toties pie viņas vietas atliku likām. Grābukam kājas jau ir puslīdz kārtībā — Flēra iebaroja viņam skeleaudzīnu; pēc kādas stundas jau viņu droši vien varēs pārvest…

—    Nē, — Harijs iebilda, un Bils pārsteigts apklusa. — Man viņi abi ir vajadzīgi tepat. Man ar viņiem jārunā. Tas ir svarīgi.

Viņš dzirdēja savā balsī valdonību, pārliecību, mērķtiecību, kas bija modusies, rokot Dobijam kapu. Visu acis bija pievērstas viņam, visās sejās lasāms apjukums.

—   Aiziešu nomazgāties, — Harijs sacīja Bilam, paskatīdamies uz savām rokām, kas joprojām bija dubļainas un Dobija asinīm notraipītas. — Pēc tam es gribu tikties ar viņiem — tūliņ.

Viņš iegāja virtuvītē un apstājās pie bļodas, virs kuras bija logs ar skatu uz jūru. Kamēr viņš mazgājās, prātā lieku reizi izšķetinādams domas, kas bija viņu apciemojušas tumšajā dārzā, virs apvāršņa sārta un maigi zeltaina ausa gaisma…

Dobijs tā ari nepaspēja viņam pastāstīt, kas bija viņu atsūtījis uz Malfoju pagrabu, taču Harijs pats zināja, ko bija ieraudzījis. No spoguļa lauskas viņā bija raudzijusies žilbinoši zila acs, un pēc tam ieradās palīgs, ja Cūkkārpā kāds meklēs palīdzību, viņš to vienmēr atradīs.

Harijs noslaucīja rokas, nemanīdams nedz to, cik ārā skaisti, nedz balsu murdoņu dzīvojamajā istabā. Viņš skatījās uz okeānu, juzdamies tuvāk — šai rītausmā vēl vairāk nekā jebkad — tuvāk visu šo notikumu serdei.

Rēta visu laiku kņudēja, un viņš zināja, ka ari Voldemorts ir tuvu mērķim. Harijs saprata — un reizē neko nesaprata. Iekšējā balss čukstēja vienu, prāts sludināja gluži pretējo. Dumidors Harijam prātā smaidīja, lūkodamies uz Hariju pāri itin kā lūgšanā sakļauto pirkstu galiem.

jūs uzdāvinājāt Ronam deluminatoru. ļūs viņu izpratāt… devāt viņam iespēju atgriezties…

Un izpratāt arī Tārpasti… jūs zinājāt, ka viņa sirds dziļumos mīt kripatiņa nožēlas…

Un ja jūs tik labi pazināt viņus… ko jūs zinājāt par mani, Dumidor?

Vai man lemts zināt, nevis meklēt? Vai jūs nojautāt, cik grūti man būs to aptvert? Vai tāpēc jūs visu padarījāt tik sarežģītu? Lai man būtu laiks visu izprast?

Harijs stāvēja stings kā akmens, stiklainām acīm vērdamies turp, kur virs apvāršņa bija parādījusies žilbinoši zeltaina saules diska maliņa. Tad viņš paskatijās uz savām tīrajām rokām un brīdi pārsteigumā blenza uz dvieli, ko joprojām žņaudzīja saujā. To nolicis, viņš devās atpakaļ uz priekšnamu, pa ceļam pamanidams, ka rēta nežēlīgi pukst, un prātā, tik žigli kā spāre pārlaižas pār ūdeņiem, pazibēja ārkārtigi labi pazīstamas ēkas aprises.

Kāpņu pakājē stāvēja Bils un Flēra.

—    Es gribu parunāt ar Grābuku un Olivandu, — Harijs sacīja.

—   Nē, — iebilda Flēra. — Vajag gaidīt, Arrī. Abi irr slimi, nogurrruši…

—   Atvaino, — viņš rāmi atbildēja, — bet es nevaru gaidīt. Man ar viņiem jārunā tūlīt. Vienam pašam — un pa vienam. Tas ir steidzami.

—   Pie joda, Harij, kas notiek? — noprasīja Bils. — Tu ierodies šeit ar mirušu mājas elfu un pusdzīvu goblinu, Hermione izskatās kā pārcietusi spīdzināšanu, un Rons tikko atteicās man kaut ko paskaidrot…

—    Mēs nedrīkstam stāstīt par to, ko darām, — Harijs noteikti atbildēja. — Tu esi Ordenī, Bil, tu zini, ka Dumidors atstāja mums uzdevumu. Mums nav ļauts to apspriest ar citiem.

Flēra nepacietīgi nosprauslojās, taču Bils uz viņu pat nepaskatījās; viņš nenovērsa acis no Harija. Dziļu rētu izvagotajā sejā bija grūti ko nolasīt. Pēdīgi Bils sacīja: — Lai būtu. Ar kuru tu gribi runāt vispirms?

Harijs svārstījās. Viņš zināja, kas būs atkarīgs no šā lēmuma. Laika vairs nebija, vajadzēja izlemt tagad: horkrusti vai dāvesti?

—    Ar Grābuku, — Harijs teica. — Vispirms es gribu runāt ar Grābu ku.

Sirds sitās ātri un smagi, it kā viņš būtu skrējis sacensībās un nupat pārlēcis pāri milzīgai barjerai.

—   Tad nāc augšā, — Bils pagriezās un veda viņu uz otro stāvu.

Paspēris dažus soļus pa kāpnēm, Harijs apstājās un atskatījās.

—   Arī jūs abi! — viņš uzsauca Ronam un Hermionei, kas slapstījās gar viesistabas durvīm.

Draugi iznāca gaismā ar savādu atvieglojumu sejā.

—   Kā jūties? — Harijs jautāja Hermionei. — Tu biji grandioza — sadzejoji tādu leģendu, kamēr viņa tevi mocīja…

Hermione vārgi pasmaidīja, un Rons ar vienu roku ciešāk apņēma viņu ap pleciem.

—   Ko tagad, Harij? — viņš jautāja.

—   Redzēsiet. Ejam!

Sekodami Bilam, Harijs, Rons un Hermione nonāca mazā kāpņu laukumiņā, tur vīdēja trīs durvis.

—   Šeit, — Bils noteica, atvērdams viņa un Flēras istabas durvis. Arī no tās varēja redzēt jūru, ko tagad izmargoja saullēkta zelts. Harijs piegāja pie loga, pagrieza muguru pasakainajam skatam un stāvēja, rokas uz krūtīm sakrustojis. Rēta joprojām svila. Hermione apsēdās uz krēsla pie tualetes galdiņa, Rons apmetās turpat uz paroceņa.

Ienāca Bils, nesdams uz rokām mazo goblinu, uzmanīgi noguldīja viņu gultā. Grābuks noņurdēja pateicības vārdus, un Bils aizgāja, aizvērdams durvis un atstādams viņus četratā.

—   Atvainojiet, ka izcēlu jūs no gultas, — Harijs ierunājās. — Kā ar kājām?

—   Sāp, — goblins atbildēja. — Bet dzīst.

Viņš tā arī nebija izlaidis no rokām Grifidora zobenu un rādīja visai ērmotu seju: pa pusei nešpetnu, pa pusei ieinteresētu. Harijs pievērsa uzmanību goblina dzeltenīgajai ādai, garajiem, tievajiem pirkstiem, melnajām acīm. Flēra bija noāvusi viņam zābakus; garās pēdas bija netīras. Augumā viņš bija prāvāks nekā mājas elfi, tomēr necik daudz. Kupolveidīgā galva bija nesalīdzināmi lielāka nekā cilvēkiem.

—   Jūs droši vien neatceraties… — Harijs iesāka.

—   …ka tieši es biju tas goblins, kas jūs aizveda uz jūsu velvi todien, kad jūs pirmo reizi apmeklējāt Gringotu banku? — Grābuks vaicāja. — Atceros, Harij Poter. Pat goblinu vidū jūs esat ļoti slavens.

Harijs un goblins raudzījās viens otrā, vērtēdami un svērdami. Rēta Harijam pierē joprojām kņudēja. Viņš vēlējās izrunāties ar Grābuku pēc iespējas ātrāk, taču vienlaikus baidījās no misēkļa. Kamēr viņš lauzīja galvu, kā vislabāk izteikt savu lūgumu, goblins sāka runāt pirmais.

—   Jūs apglabājāt elfu, — viņš negaidīti ļaunīgi sacīja. — Es pa blakus istabas logu visu redzēju.

—   Jā, — Harijs apstiprināja.

Grābaks šķībi vērās viņā ar savām ieslīpajām, melnajām acīm.

—   Jūs esat neparasts burvis, Harij Poter.

—   Kādā ziņā? — Harijs jautāja, izklaidīgi berzēdams rētu.

—   Jūs izrakāt kapu.

—   Un tad?

Grābuks neatbildēja. Harijs nosprieda, ka goblins viņu nicina par darbošanos ar vientiešu metodēm, taču bija stipri vienalga, ko īsti Grābuks domā par Dobija kapu. Sadūšojies viņš metās uzbrukumā.

—   Grābuk, es gribu pajautāt…

—   Un jus izglābāt goblinu.

—   Ko?

—   Jūs nogādājāt mani šeit. Izglābāt mani.

—   Nu, droši vien to jūs nenožēlojat? — Harijs maķenit nepacietīgi attrauca.

—    Nē, Harij Poter, — Grābuks atbildēja un ar vienu pirkstu savirpināja biezās, melnās bārdas šķipsnu, — bet jūs esat ļoti dīvains burvis.

—    Ak tā, — Harijs noteica. — Jā, man ir vajadzīga palīdzība, Grābuk, un tā ir jūsu rokās.

Goblins nekādi neizrādīja, ka ir gatavs palīdzēt, tikai, saraucis pieri, skatījās uz Hariju, it kā pirmo reizi kaut ko tādu ieraudzījis.

—   Man jāielaužas kādā Gringotu velvē.

Nebija domāts, ka iznāks tik klaji; šie vārdi viņam izlauzās, kad asi iesmeldzās zigzagu rēta un viņš atkal ieraudzīja Cūkkārpas aprises. Viņš cieši noslēdza savu prātu. Vispirms jāvienojas ar Grābuku. Rons un Hermione blenza uz Hariju tādām acim, it kā viņš pēkšņi būtu kļuvis traks.

—   Harij… — Hermione iesāka, taču Grābuks viņu pārtrauca.

—   Jāielaužas kādā Gringotu velvē? — goblins atkārtoja un saviebās, mazliet sagrozīdamies gultā. — Tas nav iespējams.

—   Ir gan, — Rons iebilda. — Tai pašā dienā, kad mēs pirmo reizi tikāmies, Grābuk. Manā dzimšanas dienā pirms septiņiem gadiem.

—    Minētā velve tobrīd bija tukša, — goblins atcirta, un Harijs saprata, ka Grābuks gan vairs nestrādāja pie Gringotiem, taču pati doma, ka bankā var ielauzties, viņam likās aizskaroša. — Tā gandriz netika apsargāta.

—   Nūjā, velve, kurā mums jāiekļūst, nav tukša un, es pieņemu, apsargāta tiek visnotaļ pamatigi, — Harijs sacija. — Tā pieder Svešovskiem.

Viņš redzēja, kā Hermione un Rons milzīgā pārsteigumā saskatās, taču gan vēl būs diezgan laika visu paskaidrot pēc tam, kad Grābuks būs viņam atbildējis.

—     Nekādu izredžu, — Grābuks noteikti paziņoja. — Jums nav ne mazāko izredžu, ja šeit meklē svešu mantu, nāksies maksāt divtik dārgi…

—   Zagli, bīsties, ej ar labu, — jā, es zinu, atceros, — Harijs attrauca. — Bet es nevēlos nolaupīt kādu no dārgumiem sev, es negribu neko savtīgos nolūkos. Vai jūs spējat tam noticēt?

Goblins iesānis skatījās uz Hariju, rētas zibens Harijam piere svila, taču viņš nelikās zinis, nevēlēdamies atzīt ne sāpes, ne to aicinājumu.

—   Ja vispār būtu kāds, pēc paša vārdiem, nesavtīgs burvis, kam es spētu noticēt, — pēdīgi sacija Grābuks, — tas būtu jūs, Harij Poter. Goblini un elfi nav raduši baudīt ne tādu aizstāvību, ne cieņu, ko jūs izrādījāt šonakt. No zižļaino puses — kur nu!

—    Zižļainie, — Harijs atkārtoja; šis izteiciens dīvaini aizķērās ausīs brīdi, kad rēta kņudēja, kad Voldemorts vērsa savas domas pret ziemeļiem, bet Harijs nespēja vien sagaidīt, kad varēs ieiet blakus istabā un izjautāt Olivandu.

—   Kopš neatminamiem laikiem, — klusi teica goblins, — burvji un goblini ir cīnījušies par tiesībām lietot zizli.

—i Jā, bet goblini taču spēj burties ari bez zižļa, — iejaucās Rons.

—   Tam nav nozīmes! Burvji atsakās atklāt zižļuzints noslēpumus citām maģiskajām būtnēm, viņi liedz mums iespēju paplašināt mūsu spējas!

—    Hm, bet goblini jau arī neatklāj savas burvestības, — Rons iebilda. — Jūs nestāstāt, kā vislabāk kaldināt zobenus un bruņas. Goblini prot apstrādāt metālu tā, kā burvji nekad nav…

—    Nav svarīgi, — Harijs viņu apklusināja, redzēdams Grābuku piesarkstam. — Galvenais nav burvju naidošanās ar gobliniem vai jebkādām citām maģiskām būtnēm…

Grābuks nejauki iesmējās.

—    Ir gan, tieši tas ir galvenais! Jo stiprāka kļūst Tumsas pavēlnieka vara, jo vairāk jūsu suga min kājām manējo! Gringoti nonāk burvju valdīšanā, mājas elfi tiek slepkavoti, un kurš no zižļainajiem pret to paceļ balsi?

—   Mēs! — iesaucās Hermione. Viņa izslējās taisni, acis viņai zibēja.

Mēs paceļam balsi! Un mani, Grābuk, vajā tieši tāpat kā jebkuru goblinu vai elfu! Es esmu draņķasine!

—   Nesaukā sevi… — bubināja Rons.

—   Kāpēc lai es to nedarītu? — Hermione atcirta. — Draņķasine, un ar to lepojos. Jaunajā kārtībā man neklājas ne drusciņas labāk kā U'v, Grābuk! Tieši es biju tā, ko spīdzināja Malfoju mājā!

To sacīdama, viņa pavilka malā rītasvārku apkakli, un viņai uz kakla kļuva redzama šaurā, sarkanā švīka, ko bija ievilcis Bellatrises nazis.

—   Vai jūs zināt, ka Harijs deva Dobijam brīvlaišanu? — viņa jautāja. — Vai zināt, ka mēs jau gadiem ilgi cīnāmies par elfu atbrīvošanu? (Rons uz Hermiones krēsla paroceņa neomulīgi sagrozījās.) Pēc Pats-Zināt-Kā sakāves mēs alkstam vēl vairāk nekā jūs, Grābuk!

Goblins lūkojās uz Hermioni ar tādu pašu ziņkāri, kā pirmīt bija pētījis Hariju.

—     Tad kas jums vajadzīgs Svešovsku velvē? — viņš strupi noprasīja. — Zobens, kas tur stāv, ir viltojums. īstais ir šis. — Viņš pārmaiņus skatījās te uz vienu, te uz otru un trešo. — Manuprāt, jūs to jau zināt. Jūs lūdzāt, lai es jūsu dēļ sameloju.

—     Bet viltotais zobens nav vienīgais, kas tur noglabāts, pareizi? — Harijs jautāja. — Jūs taču droši vien esat redzējis tur arī citas mantas?

Sirds sitās tik stipri kā vēl nekad. Lai nepievērstu uzmanību pukstošajai rētai, bija vajadzīga divkārša piepūle.

Goblins atkal savirpināja bārdu ap pirkstu.

—   Mums ir aizliegts runāt par Gringotu noslēpumiem. Mēs sargājam pasakainus dārgumus. Mums ir savi pienākumi pret glabāšanā nodotajām lietām, ko ļoti bieži darinājušas mūsu pašu rokas.

Goblins noglāstīja zobenu, melno acu skatiens no Harija aizslīdēja pie Rona un Hermiones, tad atgriezās.

—   Tik jauni, — viņš pēdīgi bilda, — pret tādu pārspēku…

—   Vai palīdzēsiet mums? — tincināja Harijs. — Mums nav nekādu cerību tur iekļūt bez goblinu palīdzības. Jūs esat mūsu vienīgā iespēja.

—   Es… es padomāšu, — Grābuks ērcīgi atbildēja.

—    Bet… — Rons pikti iesāka; Hermione iegrūda viņam dunki sānos.

—   Paldies, — Harijs sacīja.

Goblins nolieca savu lielo, velvēto galvu par zīmi, ka pieņem pateicību, tad salieca īsās kājeles.

—   Man liekas, — viņš noteica, demonstratīvi iekārtodamies Bil.i un Flēras gultā, — ka skeleaudzīns beidzot iedarbojies. Varbūt man pēdīgi izdosies aizmigt. Jūs mani atvainosiet…

—    Jā, protams, — Harijs atsaucās, taču, iedams ārā no istabas, viņš pieliecās un paņēma Grifidora zobenu, kas atradās blakus goblinam. Grābuks neko neteica, taču Harijam likās, ka, aizvērdams durvis, viņš goblina acīs manījis netīksmi.

—    Sīkais netārps, — Rons čukstēja. — Viņš izbauda to, ka tur mūs neziņā.

—   Harij, — čukstēja Hermione, vilkdama abus prom no durvīm un apstādamās joprojām tukšā kāpņu laukumiņa vidū, — tu tiešām iedomājies…? Vai tu apgalvo, ka horkrusts glabājas Svešovsku velvē?

-7 Jā, — Harijs atbildēja. — Bellatrise bija līdz nāvei pārbijusies, domādama, ka esam tur bijuši, viņa bezmaz zaudēja sajēgu. Kāpēc? Ko mēs, viņasprāt, tur redzējām, ko vēl mēs varējām paņemt? Ko tādu, ka no domas vien, ka Pati-Zini-Kas par to uzzinās, viņa kļuva stīva aiz bailēm.

—   Bet vai tad mēs nemeklējam tur, kur Paši-Zināt-Kas ir pabijis, tādās vietās, kur viņš darījis kaut ko svarīgu? — Rons neko nesaprata. — Vai tad viņš kādreiz ir bijis Svešovsku velvē?

—     Es nezinu, vai viņš vispār bijis pie Gringotiem, — atteica Harijs. — Bērnībā viņam tur nekāds zelts neglabājās, jo neviens viņam nekādu mantojumu nebija atstājis. Bet viņš varēja redzēt banku no ārpuses tai pirmajā reizē, kad ieradās Diagonalejā.

Rēta pukstēja, taču Harijs nelikās zinis; viņš vēlējās, lai Rons un Hermione tiek skaidrībā par Gringotiem — tad varēs iet runāt ar Olivandu.

—     Man liekas, viņš apskauda visus, kam piederēja kādas (.ringotu velves atslēga. Manuprāt, viņa acīs tas bija ists simbols, kas liecināja par piederību burvju pasaulei. Un neaizmirstiet, ka viņš paļāvās uz Bellatrisi un viņas vīru. Abi viņam bija paši uzticamākie kalpi, kamēr viņš vēl bija dzīvs, un Svešovski meklēja viņu, kad viņš nozuda. Viņš pats tā teica tai naktī, kad atgriezās, es savām ausim dzirdēju.

Harijs paberzēja rētu.

—   Tomēr man liekas, viņš nepaskaidroja Bellatrisei, ka tas ir horkrusts. Par to dienasgrāmatu viņš Lūcijam Malfojam neko neizstāstīja. Droši vien tikai pateica, ka tas ir kaut kas ļoti vērtigs, un lika noglabāt velvē. Kā teica Hagrids, drošākā vieta pasaulē, ja vajag kaut ko paslēpt… izņemot Cūkkārpu.

Kad Harijs bija pabeidzis savu sakāmo, Rons nogrozīja galvu.

—   Tu viņu baigi labi saproti.

—   Pa druskai, — Harijs atbildēja. — Drusku jau saprotu… Kaut es tikpat daudz jēgtu Dumidora sakarā! Bet nekas, redzēsim. Ejam — laiks iegriezties pie Olivanda.

Rons un Hermione, pēc skata — apjukuši, taču bijīgi, gāja līdzi, un viņš pieklauvēja pie durvīm, kas atradās iepretim Bila un Flēras istabai. Vārga balss atsaucās: — Lūdzu!

Istabā bija divas gultas, un zižļu meistars gulēja tajā, kas tālāk no loga. Malfoju pagrabā viņš bija nosēdējis vairāk nekā gadu, un Harijs zināja, ka viņš vismaz reizi ticis spīdzināts. Olivands bija izdēdējis, cauri dzeltenīgajai ādai spiedās galvaskausa kauli. Brīnumainās sudraba acis iegrimušajos dobuļos likās milzīgas. Rokas virs segas tikpat labi varēja noturēt par ģindeņa rokām. Harijs apsēdās uz tukšās gultas malas, turpat attupās arī Rons un Hermione. Šajā istabā uzlecošo sauli nevarēja redzēt. Aiz loga bija akmensdārziņš un svaigā kapa kopiņa.

—    Olivanda kungs, piedodiet, ka es jūs traucēju, — ierunājās Harijs.

—    Mīļais zēn, — Olivanda balss bija gaužām nespēcīga. — Tu mūs izglābi. Es jau domāju, ka turpat arī nomirsim. Nemūžam nespēšu tev pateikties… nemūžam — tev pietiekami… pateikties.

—   Mums pašiem prieks, ka izdevās.

Rēta pukstēja. Harijs zināja, bija pārliecināts, ka gandriz vairs

nevar pagūt atņemt Voldemortam laupijumu vai vismaz mēģiniil viņu aizkavēt. Uzvilnija panika… tomēr viņš pats bija izdarījis izšķi rīgo izvēli, izlemdams vispirms runāt ar Grābuku. Tēlodams mieru, kaut mierīgs ne tuvu nejutās, viņš parakņājās kaklā pakārtajā maisiņa un izņēma abas salauztā zižļa pusītes.

—   Olivanda kungs, es gribētu lūgt jūsu palīdzību.

—   Darīšu visu. Visu, — zižļu meistars vārgi atbildēja.

—   Vai jūs varētu salabot šo te? Vai tas ir iespējams?

Olivands pacēla trīcošu roku, un Harijs ielika viņam saujā abas

pusites, kas tik tikko turējās kopā.

—   Akmeņozols un fēniksa spalva, — drebošā balsī sacīja Olivands. — Vienpadsmit collas. Glīts un paklausīgs.

—   Jā, Harijs atsaucās. — Vai jūs varēsiet…?

—    Nē, — Olivands čukstēja. — Man žēl, man bezgala žēl, bet zizlis, kas tik smagi cietis, nav salabojams ne ar kādiem man zināmiem lidzekļiem.

Harijs bija gatavs to dzirdēt, tomēr šie vārdi vienalga bija liels trieciens. Viņš paņēma zižļa pusītes atpakaļ un atkal ielika maisiņā, ko nēsāja pie krūtim. Olivands stingi skatījās turp, kur bija nozudis salauztais zizlis, un novērsa skatienu tikai tad, kad Harijs bija izņēmis no kabatas abus pie Malfojiem iegūtos zižļus.

—   Vai jūs pazīstat šos? — viņš jautāja.

Zižļu meistars paņēma pirmo un pielika pie savām izbalējušajām acīm, pagrozīja mezglainajos pirkstos, viegli palocīja.

—   Riekstkoks un pūķa sirds dzīsla, — viņš sacīja. — Divpadsmit un trīs ceturtdaļcollas. Nepakļāvīgs. Šis zizlis piederēja Bellatrisei Svešovskai.

—   Un otrs?

Olivands tāpat izpētīja arī otru zizli.

—   Vilkābele un vienradža astrs. Tieši desmit collas. Mēreni atsperīgs. Šis bija Drako Malfoja zizlis.

—   Bija? — Harijs atkārtoja. — Vai tad vairs nav?

—   Iespējams. Ja tu to paņēmi…

—   …paņēmu…

—   …varbūt tas ir tavs. Protams, no svara ir, kā tas tika paņemts. Daudz atkarīgs ari no paša zižļa. Tomēr visbiežāk, kad zizlis atkarots, tas maina savu piederību.

Istabā iestājās pilnīgs klusums, vienīgā skaņa bija jūras šalkas tālumā.

—  Jūs runājat par zižļiem tā, it kā tie būtu dzīvi, — bilda Harijs,

—   it kā tie spētu domāt.

—   Zizlis izvēlas burvi, — sacīja Olivands. — Tik daudz vienmēr sapratuši tie, kas studē zižļuzinti.

—    Bet ir taču iespējams lietot arī tādu zizli, kas tevi nav izvēlējies? — Harijs vaicāja.

—   Ak, jā, ja cilvēks vispār ir burvis, viņš spēs raidīt savu maģiju ar gandrīz jebkāda rīka starpniecību. Tomēr labākie rezultāti vienmēr tiks sasniegti tajā gadījumā, kad starp burvi un zizli ir visstiprākā radniecība. Tās ir sarežģītas attiecības. Sākotnēja pievilcība, bet pēc tam — abpusēji pieredzes meklējumi, zizlis mācās no burvja un burvis — no zižļa.

Jūra bangojās — tās dziesma bija sērīga.

—    Es šo zizli ar varu atņēmu Drako Malfojam, — teica Harijs.

—   Vai varu to droši lietot?

—     Manuprāt, jā. Zižļu piederību regulē smalki likumi, tomēr parasti atkarotais zizlis pakļaujas jaunajam saimniekam.

—   Tātad es varu lietot šo te? — ierunājās Rons, izvilkdams no kabatas Tārpasta zizli un pasniegdams to Olivandam.

—    Kastaņkoks un pūķa sirds dzīsla. Deviņas un ceturtdaļcolla. Viegli lūstošs. Mani piespieda šo izgatavot neilgi pēc nolaupīšanas Pīteram Sīkaudzim. Jā, ja esi to atkarojis, tas, visticamāk, tevi klausīs, un klausīs labāk nekā jebkurš cits zizlis.

—   Un tas pats ir spēkā, lai kāds zizlis? — Harijs jautāja.

—   Cik man zināms, jā, — Olivands atbildēja, ar izvelbtajām acim lūkodamies Harijam sejā. — Tu uzdod lielus jautājumus, Harij Poter. Zižļuzints ir sarežģīta un noslēpumaina burvestību nozare.

—    Tātad nav nepieciešams nogalināt iepriekšējo īpašnieku, lai pilnībā kļūtu par zižļa saimnieku? — Harijs tincināja.

Olivands norija siekalas.

—   Nepieciešams? Nē, es neteiktu, ka ir nepieciešams nogalināt.

—   Bet klīst nostāsti, — Harijs sacīja, un sirds iepukstējās straujak, rēta iesāpējās stiprāk: viņš nešaubījās, ka Voldemorts nolēmis īstenol savu nodomu. — Nostāsti par zizli — vai zižļiem, — kas gājuši no rokas rokā ar slepkavibas starpniecību.

Olivands nobālēja. Viņa seja uz sniegbaltā spilvena bija viegli iepelēka un acis — milzīgas, asinīm pielijušas un izvalbitas — ka likās — aiz bailēm.

—   Tikai viens zizlis, es teiktu, — viņš čukstēja.

—   Un to meklē Pats-Zināt-Kas, pareizi? — Harijs nerimās.

—    Es… kā? — Olivands ķērkstoši jautāja un žēli raudzījās uz Ronu un Hermioni, lūgdamies palīdzību. — Kā jūs to zināt?

—   Viņš gribēja, lai jūs viņam pastāstāt, kā iznīcināt saikni starp mūsu zižļiem, — Harijs sacīja.

Olivands bija gaužām pārbijies.

—    Viņš mani spīdzināja, tev tas jāsaprot! Mokum lāsts, man… man nebija citas izejas, vajadzēja viņam stāstīt, ko es zinu, ko nojaušu!

—    Es saprotu, — atsaucās Harijs. — ļūs pastāstijāt viņam par radniecīgajām serdēm? Jūs pateicāt, ka atliek tikai paņemt kāda cita burvja zizli?

Olivands bija pārbijies līdz nāvei — Harija zināšanas viņu gluži vai stindzināja. Viņš lēni pamāja.

—   Bet tur nekas neiznāca, — Harijs turpināja. — Mans zizlis tik un tā bija stiprāks par svešo. Vai jūs zināt, kāpēc tā ir?

Tikpat lēni, kā nupat pamājis, Olivands galvu nogrozīja.

—   Es nekad… neko tādu neesmu dzirdējis. Tavs zizlis tonakt pastrādāja kaut ko vēl nepieredzētu. Radniecīgu seržu saikne ir neiedomājams retums, bet kāpēc tavs zizlis salauza aizlienēto zizli, es nezinu…

—     Mēs runājām par otru zizli, par to, kas saimniekus maina ar slepkavību palīdzību. Kad Pats-Zināt-Kas aptvēra, ka mans zizlis bija izturējies neparasti, viņš atgriezās un prašņāja par otro zizli, tā bija?

—   Kā tu to zini?

Harijs neatbildēja.

—   Jā, viņš jautāja, — Olivands čukstēja. — Viņš gribēja zināt visu, ko es varu pastāstīt par zizli, ko mēdz dēvēt par Nāves rungu, I ikteņzizli vai Plūškoka zizli.

Harijs pašķielēja uz Hermioni. Meitene sēdēja kā zibens ķerta.

—    Tumsas pavēlnieks, — Olivands pieklusinātā un baiļpilnā balsī stāstīja, — savu mūžu netika sūdzējies par zizli, ko es viņam izgatavoju — īve un fēniksa spalva, trīspadsmit ar pusi collas, — līdz uzzināja par radniecīgo seržu saikni. Tagad viņš meklē varenāku zizli, jo nekā citādi tavs zizlis nav pieveicams.

—   Bet drīz viņš uzzinās — ja nav jau uzzinājis, — ka manējais ir salauzts un nav salabojams, — Harijs klusi noteica.

—    Nē! — Hermione izbijusies iesaucās. — Viņš to nevar zināt, Harij, — kā gan viņš…?

—    Ar izburvestību, — Harijs atbildēja. — Tavējais un dzeloņplūmes zizlis palika pie Malfojiem, Hermione. Ja viņi tos pienācīgi izpētīs, liks atkārtot pēdējā laikā raidītās burvestības, tad redzēs, ka tavs zizlis salauza manējo, redzēs, ka tu nesekmīgi mēģināji to salabot, un sapratīs, ka pēc tam es lietoju dzeloņplūmes zizli.

Tas nieks sārtuma vaigā, ko Hermione bija atguvusi, nonākot pie Bila un Flēras, izbalēja viņai sejā. Rons nosodoši paglūnēja uz Hariju un teica: — Nevajag tagad par to uztraukties…

Taču iejaucās Olivanda kungs.

—    Tumsas pavēlnieks vairs nemeklē Plūškoka zizli tikai tāpēc, lai iznīcinātu tevi, Harij Poter. Viņš par visām varēm vēlas to iegūt tāpēc, ka tic — tad kļūs patiesi neievainojams.

—   Un tā būs?

—     Plūškoka zižļa īpašniekam nemitīgi jābaidās no uzbrukumiem, — Olivanda kungs atbildēja, — taču, ja Tumsas pavēlnieka rīcībā nonākusi Nāves runga, man jāteic… doma ir grandioza.

Harijs pēkšņi atcerējās, kā, pirmo reizi tiekoties ar Olivandu, biļ.i šaubijies, vai zižļu meistars ir labs cilvēks. Pat tagad, kad Voldemorls bija viņu spīdzinājis un turējis pagrabā, doma, ka tumšajam burvim varētu piederēt šāds zizlis, Olivandam šķita tiklab briesmiga, kā valdzinoša.

—    ļus… jūs tiešām domājat, ka tāds zizlis eksistē, Olivanda kungs? — iejautājās Hermione.

—    Ak, jā, — Olivands atbildēja. — Jā, ir visnotaļ iespējams izsekot zižļa gaitām vēsturē. Protams, paliek balti plankumi, turklāt visai lieli — kad tas nozūd, uz laiku nozudis vai noslēpts, taču tas vienmēr parādās no jauna. Tam piemīt raksturīgas pazīmes, ko pazīst tie, kuri studējuši zižļuzinti. Saglabājušies rakstu avoti, daļa no tiem gan ir grūti izprotami; tos pētīt ir mans un citu zižļu meistaru uzdevums. Tie nekādā ziņā neizskatās pēc viltojumiem.

—    Tātad jūs… jūs nedomājat, ka varbūt runa ir par pasaku vai mītu? — Hermione cerīgi vaicāja.

—    Nē, — Olivands atbildēja. — Vai tam ir nepieciešams mainīt saimnieku slepkavības ceļā, es nezinu. Zižļa vēsture ir asiņaina, bet, iespējams, tikai tāpēc, ka tas ir tik ļoti iekārojams priekšmets un burvjos modina tik lielas kaislības. Neizmērojami spēcīgs, nokļuvis ļaunās rokās — bīstams, un neticami valdzinošs priekšmets mums visiem, kas pēta zižļu burvestības.

—   Olivanda kungs, — ierunājās Harijs, — jūs pateicāt Pats-ZinātKam, ka Plūškoka zizlis ir bijis Gregoroviča rokās, vai tiesa?

Olivands kļuva vēl jo bālāks — ja tas vispār bija iespējams. Viņš norīstījās un izskatījās drausmīgi.

—   Bet kā… kā tu…?

—   Vai nav vienalga, kā es to uzzināju, — Harijs atsaucās un, rētai kvēlojot, pievēris acis, uz mirkli ieraudzīja Cūkmiestiņa galveno ielu, vēl aizvien tumšu — tā atradās daudz tālāk ziemeļos. — Jūs pateicāt Pats-Zināt-Kam, ka zizlis bija pie Gregoroviča?

—   Klīda tādas runas, — Olivands čukstēja, — klīda runas pirms daudziem jo daudziem gadiem, kad jūs vēl nebijāt dzimuši! Es domāju, ka šīs baumas izplatīja pats Gregorovičs. Padomājiet, kāda slava viņa veikalam — šis zižļu meistars pēta un pavairo Plūškoka zižļa spējas!

—Jā, skaidrs, — Harijs atbildēja. Viņš piecēlās kājās. — Olivanda kungs, vēl pēdējais jautājums, tad mēs ļausim jums atpūsties. Ko jūs zināt par Nāves dāvestiem?

—   Par… ko? — galīgi apjucis, pārjautāja zižļu meistars.

—   Par Nāves dāvestiem.

—   Baidos, ka nesaprotu, par ko jūs runājat. Vai arī šī lieta ir saistīta ar zižļiem?

Harijs ielūkojās izdēdējušajā sejā un noticēja, ka Olivands neizliekas. Par dāvestiem viņš tiešām neko nezināja.

—    Paldies, — Harijs sacīja. — Liels paldies! Mēs tagad iesim, atpūtieties!

Olivands izskatījās gaužām satriekts.

—   Viņš mani spīdzināja! — viņš izdvesa. — Mokum lāsts… jūs nevarat iedomāties…

—  Varu, — Harijs atsaucās. — Un kā vēl varu. Lūdzu, atpūtieties. Paldies, ka man tik daudz pastāstījāt.

Viņš pirmais sāka kāpt lejup pa kāpnēm, Rons un Hermione sekoja. Garāmejot Harijs pamanīja Bilu, Flēru, Lunu un Dīnu sēžam virtuvē pie tējas galda. Kad Harijs parādījās durvīs, visi pacēla acis, taču viņš tikai pamājis gāja tālāk uz dārzu, Rons un Hermione viņam līdzi. Priekšā vīdēja sarkanīgais zemes uzkalniņš, zem kura gulēja Dobijs, un Harijs devās turp; galvassāpes pieņēmās spēkā. Tagad viņš tikai ar milzu pūlēm atvairīja ainas, kas mācās virsū, taču zināja, ka spēka pretoties atlicis pavisam neilgam brīdim. Ļoti drīz nāksies padoties, jo vajadzēja izdibināt, vai viņa teorija ir pareiza. Vēl tikai mazliet, druscītiņ jāpacīnās, lai varētu visu izskaidrot Ronam un Hermionei.

—    Plūškoka zizlis pirms ļoti ilga laika bija pie Gregoroviča, — viņš sacīja. — Es redzēju, kā Paši-Zināt-Kas viņu meklē. Sadzinis viņam pēdas, viņš atklāja, ka Gregorovičam tā vairs nav: to bija nozadzis Grindelvalds. Kā Grindelvalds uzzināja, ka tas ir pie Gregoroviča, es nezinu, — bet, ja Gregorovičs bija tāds stulbenis, ka pats izplatīja šīs baumas, tas it nemaz nebija grūti.

Voldemorts jau bija pie Cūkkārpas vārtiem; Harijs redzēja, ka viņš pie tiem apstājas un redzēja ari lukturi, kas šūpojās vēl neizklidušajā tumsā, tas līgoja arvien tuvāk.

—   Un Grindelvalds ar Plūškoka zizli vairoja savu varenību. Un, kad viņš bija sasniedzis varas virsotni, Dumidors, zinādams, ka 11 vienīgais, kura spēkos ir viņu savaldīt, cīnījās ar Grindelvaklti divkaujā, viņu pieveica un paņēma Plūškoka zizli sev.

—    Plūškoka zizlis bija pie Dumidora? — Rons nespēja noticēt. — Bet tādā gadījumā… kur tas ir tagad?

—   Cūkkārpā, — Harijs atbildēja, pēdējiem spēkiem cenzdamies palikt kopā ar viņiem mazajā akmensdārzā.

—   Bet tad ir jāsteidzas! — Rons iesaucās. — Harij, jāpasteidzas un tas jāpaņem, kamēr nav ieradies viņš!

—  Jau par vēlu, — Harijs sacīja. Vairs nespēdams ciest, viņš abām rokām saķēra galvu, lai novaldītos vēl mazliet. — Viņš zina, kur tas ir. Viņš jau ir tur.

—   Harij! — Rons pārskaities iesaucās. — Cik sen tu jau to zini — kāpēc mēs velti tērējām laiku? Kāpēc tu vispirms gāji runāt ar Grābuku? Mēs būtu varējuši paspēt — joprojām varam paspēt…

—  Nē, — Harijs atbildēja un noslīga uz ceļiem zālē. — Hermionei bija taisnība. Dumidors negribēja, lai es to iegūstu. Viņš gribēja, lai es iznīcinu horkrustus.

—   Neuzvarams zizlis, Harij! — Rons lūdzās.

—   Tas nav man domāts… Man jāatrod horkrusti…

Un tad viss pēkšņi bija dzestrs un krēslains; saule tikai grasijās aust, un viņš Strupam blakus slidēja pa skolas teritoriju uz ezera pusi.

—   Pēc brīža piebiedrošos tev pilī, — viņš savā augstajā, saltajā balsī sacīja. — Tagad ej!

Strups paklanījās un, melnajam apmetnim plīvojot, devās atpakaļ. Harijs lēni virzījās uz priekšu, gaidīdams, kamēr Strups nozudīs skatienam. Strupam — un, taisnību sakot, arī nevienam citam — nepavisam nevajadzēja redzēt, kurp viņš dodas. Taču visi pils logi bija tumši, un viņš varēja paslēpties… sekundi vēlāk viņš bija apsedzies ar nošķituma burvestību, kas padarīja viņu neredzamu pat paša acīs.

Un viņš gāja tālāk gar ezermalu, lūkodamies uz kvēli mīlētās pils aprisēm — viņa pirmā valstiba, viņa pirmdzimtības tiesības…

Un lūk, arī tas, ezera krastā un tumšo ūdeņu atspulgā. Baltās marmora kapenes, nejēdzīgs traips tik labi pazīstamajā ainavā. Atkal uzbangoja apvaldīta pacilātība, skurbinošā iznīcināšanas griba. Viņš paslēja veco īves zizli: cik lieliska sagadīšanās, ka tā pēdējais dižais veikums būs šis!

Kapenes atsprāga vaļā. Audeklā satītais stāvs bija tikpat garš un kalsns kā dzīves laikā. Viņš vēlreiz pacēla zizli.

Līķauti atritinājās. Mirušā seja bija bāla, caurspīdīga, sakritusies, taču gandrīz ideāli saglabājusies. Uz līkā deguna šie bija atstājuši acenes; cik smieklīgi. Dumidora rokas bija sakrustotas uz krūtīm, ahā, te tas ir, pabāzts zem tām, apbedīts reizē ar viņu.

Vai vecais muļķis bija iedomājies, ka marmors vai nāve spēs pasargāt zizli? Vai viņš domāja, ka Tumsas pavēlnieks baidīsies uzlauzt kapu? Zirneklīgā roka aizšāvās un izrāva zizli no Dumidora tvēriena; tobrīd no tā gala izšāvās dzirksteļu lietus un vizuļodams nolija pār sava iepriekšējā īpašnieka mirstīgajām atliekām, gatavs beidzot sākt kalpot jaunajam saimniekam.

DIVDESMIT PIEKTA NODAĻA GLIEMEŽVĀCIŅI

Bila un Flēras mājiņa vientuļi slējās uz jūrmalas klints, tās sienas bija nobalsinātas un rotātas ar iemūrētiem gliemežvākiem. Vieta bija nomaļa un skaista. Vienmēr, kad Harijs iegāja mājiņā vai iznāca dārzā, kā milzīga, snaudoša dzīvnieka elpa bija dzirdama jūras nerimtīgā viļņošanās. Dažās turpmākajās dienās viņš izmantoja katru ieganstu, lai izietu no pārapdzīvotā namiņa, sēdētu klintsgalā un skatitos uz debess klaju un milzīgo, tukšo jūru, justu sejā auksto, sāļo vēju.

Neprātīgais lēmums necensties apsteigt Voldemortu un iegūt zizli vēl aizvien biedēja. Viņš nespēja atcerēties ne reizi, kad būtu izlēmis nerīkoties. Prātu plosīja šaubas, un Rons neviļus to pašu pauda skaļi ikreiz, kad abi bija divi vien.

— Ja nu Dumidors gribēja, lai mēs atminam šo zīmi un paspējam tikt pie zižļa? Ja nu, zīmi atminējis, tu kļūsti "cienīgs" iegūt dāvestus? Harij, ja tas tiešām bija Plūškoka zizlis, tad kā, pie joda, lai mēs tiekam galā ar Pats-Zini-Ko?

Harijam nebija atbildes; brīžiem likās, ka, nemēģinādams novērst to, ka Voldemorts aplaupa kapu, viņš bijis totāli aptaurēts. Viņš pat

nespēja cik necik jēdzigi izskaidrot, kāpēc tobrīd nospriedis to pie ļaut: katru reizi, kad viņš lūkoja atsaukt atmiņā apsvērumus, kas bija likuši par to izšķirties, tie likās arvien Jodzigāki.

Dīvainākais, ka Hermiones atbalsts vairoja apjukumu ne mazāk par Rona šaubām. Tagad, kad gribot negribot vajadzēja atzīt, ka Plūškoka zizlis nav izdoma, viņa apgalvoja, ka tas ir ļauns un veids, kādā Voldemorts to iemantojis, ir atbaidošs, pat domāt par to nav vērts.

—  Tu nemūžam nebūtu uz to spējīgs, Harij, — viņa atkal un atkal sacīja. — Tu nebūtu spējis aplaupīt Dumidora kapu.

Taču doma par Dumidora līķi Hariju biedēja daudz mazāk nekā varbūtība, ka viņš pārpratis dzīvā Dumidora nodomus. Viņš joprojām it kā taustījās pa tumsu: taka gan bija izraudzīta, taču viņš vienā laidā atskatījās, bīdamies, ka nepareizi iztulkojis zīmes, ka varbūt tomēr vajadzēja iet citu ceļu. Nereti atkal uzmācās briesmigs niknums uz Dumidoru, tikpat spēcīgs kā viļņi, kas sitās pret klinti namiņa pakājē, niknums, ka Dumidors pirms nāves neko netika paskaidrojis.

—   Bet viņš tiešām ir miris? — trīs dienas pēc viņu apmešanās mājiņā jautāja Rons. Kad Rons un Hermione viņu uzgāja, Harijs skatījās pāri žogam, kas nošķīra dārzu no klintsraga; kaut nu viņi nebūtu uzradušies — nebija ne mazākās vēlēšanās iesaistīties abu diskusijās.

—   Jā, Ron, miris, lūdzu, tikai nesāc visu no gala!

—   Tu paskaties uz faktiem, Hermione! — mudināja Rons, runādams pāri Harijam, kas joprojām raudzījās uz apvārsni. — Sudrabotā stirna. Zobens. Acs, ko Harijs redzēja spoguli…

—    Harijs atzīst, ka varbūt tā acs tikai norēgojās! Pareizi, Harij?

—   Varbūt, — Harijs neatskatīdamies atteica.

—   Bet tev neliekas, ka tā bija, vai ne? — tincināja Rons.

—   Nē, neliekas, — Harijs atbildēja.

—   Nu, redzi? — un Rons steidzīgi runāja tālāk, neļaudams Hermionei iebilst. — Ja tas nebija Dumidors, tad paskaidro man, Hermione, kā Dobijs zināja, ka mēs esam tajā pagrabā?

—   Nevaru… bet varbūt tu man paskaidrosi, kā Dumidors atsu tlja viņu pie mums, gulēdams kapā pie Cūkkārpas ezera?

—   Nezinu — varbūt tas bija viņa spoks!

—   Dumidors nebūtu atgriezies, lai spokotos, — ierunājās Harijs. Par Dumidoru gan skaidrs vairs nebija gandrīz nekas, tomēr tik daudz viņš zināja. — Viņš būtu gājis tālāk.

—   Kā tas ir — "gājis tālāk"? — noprasīja Rons, taču neko vairāk Harijs nepaspēja pateikt, jo atskanēja balss: — Arrī?

No mājiņas bija iznākusi Flēra, vējš plivināja viņas garos, sudrabbaltos matus.

—    Arrī, Grrābuks grrib ar tevi rrunāt. Viņš irr mazajā istaba, teica, ka negrribot, lai citi dzirrd.

Uzreiz varēja redzēt, cik ļoti Flērai nepatīk, ka goblins viņu pataisa par ziņnesi; apcirtusies un soļodama atpakaļ ap namiņa stūri, viņa izskatījās aizkaitināta.

Grābuks viņus gaidīja, kā jau Flēra bija teikusi, mazākajā no mājiņas trim guļamistabām: tur nakšņoja Hermione un Luna. Logam ar zilajām, mākoņu pilnajām debesīm viņš bija aizvilcis priekšā sarkanus kokvilnas aizkarus, istaba blāzmoja neganti sārta un bija pavisam citāda nekā pārējās gaišās, līksmās mājiņas telpas.

—    Esmu izlēmis, Harij Poter, — teica goblins, kas sakrustotām kājām sēdēja zemā krēslā, ar izstīdzējušajiem pirkstiem bungodams pa tā paroceņiem. — Kaut gan Gringotu goblini to uzskatīs par zemisku nodevību, esmu nospriedis jums palidzēt…

—   Vareni! — iesaucās Harijs, uzbrāzās atvieglojums. — Paldies, Grābuk, mēs tiešām ļoti…

—     …un par to gribu, — goblins nelokāmi turpināja, — …atlīdzību.

Maķenīt izsists no līdzsvara, Harijs saminstinājās.

—   Cik daudz jūs gribat? Man ir zelts.

—   Ne jau zeltu, — Grābuks atteica. — Zelts man ir pašam.

Viņa melnās acis vizēja, baltumu nebija nemaz.

—   Es vēlos zobenu. Godrika Grifidora zobenu.

Harija labais garastāvoklis bija pagalam.

—   To nevarēs, — viņš teica. — Man ļoti žēl.

—    Tādā gadījumā, — stīvi sacīja goblins, — mums ir radušās grūtības.

—    Mēs varam dot kaut ko citu, — Rons metās solīt. — Varu derēt, ka Svešovskiem tur visa kā ir papilnam, pats varēsit izvēlēties, kad būsim tikuši iekšā.

Viņš bija nošāvis greizi. Grābuks dusmās pietvīka.

—   Puika, es neesmu zaglis! Es negrasos piesavināties dārgumus, uz kuriem man nav tiesību!

—   Bet zobens ir mūsu…

—   Nav vis jūsu, — goblins atcirta.

—    Mēs esam grifidori, un tas bija Godrika Grifidora zobens…

—   Un kam piederēja zobens, pirms to ieguva Grifidors? — goblins noprasīja, izsliedamies taisns.

—   Nevienam, — Rons atbildēja. — To taču izkala tieši viņam, vai tad ne?

—   Nē! — nešpetni iebrēcās goblins, ar garo pirkstu bakstīdams uz Rona pusi. — Jau atkal burvju lepnība! Tas zobens piederēja Ragnukam Pirmajam, un Godriks Grifidors viņam to nolaupīja! Tas ir zudušais dārgums, goblinu meistardarbs! Tas pieder gobliniem! Maksa par maniem pakalpojumiem ir zobens, negribat — nevajag!

Grābuks blenza negantām acīm. Harijs saskatījās ar pārējiem un teica: — Mums vajag apspriesties, Grābuk, ja jums nav iebildumu. Vai varat dažas minūtes pagaidīt?

Goblins, rādīdams sūru vaigu, pamāja.

Tukšajā apakšstāva viesistabā Harijs piegāja pie kamīna un sarauca pieri, gudrodams, ko lai iesāk. Rons aiz muguras paziņoja: — Viņš par mums ņirgājas. Mēs nevaram viņam atdot zobenu.

—   Tā ir? — Harijs jautāja Hermionei. — Vai Grifidors zobenu nozaga?

—   Nezinu, — viņa bezpalīdzīgi atbildēja. — Burvju vēsture bieži noklusē to, ko burvji nodarījuši citām maģiskajām sugām, bet, cik man zināms, nekur nav sacīts, ka Grifidors būtu zobenu nozadzis.

—     Būs kārtējā goblinu pasaciņa, — rūca Rons, — par to, kā burvji mūždien mēģina viņus apčakarēt. Es teiktu, mums vēl ir paveicies, ka viņš nepieprasīja kādu no mūsu zižļiem.

—  Gobliniem ir pietiekams pamats īgņoties uz burvjiem, Ron, —\ teica Hermione. — Viņiem daudz darīts pāri.

—    Bet arī goblini nav nekādi zaķīši pūkainīši, ko? — iebilda Rons. — Viņi ir nogalinājuši pulka mūsējo. Piedevām necinās godīgi.

—  Bet diez vai Grābukam vairāk gribēsies mums palīdzēt, ja mēs ar viņu ecēsimies par to, kura suga ir nekrietnāka un nežēlīgāka, tev tā nešķiet?

Iestājās klusums — visi mēģināja izgudrot, kā varētu tikt gala. Harijs palūkojās pa logu. Pie Dobija kapakmens tupēja Luna, ievārījuma burciņā kārtodama jūras limoniju pušķīti.

—   Labi, — ierunājās Rons, un Harijs pagriezās pret viņu, — kā būtu šitā? Mēs sakām Grābukam, ka pagaidām zobens ir mums vajadzīgs, viņš to varēs dabūt tad, kad būsim iekļuvuši velvē. Tur tak stāv viltotais zobens, pareizi? Mēs samainisim un atdosim viņam viltoto.

—   Ron, viņš tos atšķirs daudz labāk nekā mēs! — iebilda Hermione. — Tieši viņš pamanīja, ka tie ir samainīti!

-i— Jā, bet mēs notīsimies, kamēr viņš vēl nebūs sapratis…

Hermione tā paskatījās uz viņu, ka viņš uzreiz apklusa.

—  Kauns, — viņa klusi sacīja. — Lūgt viņa palīdzību, bet pēc tam viņu piekrāpt? Un tu vēl nesaproti, kāpēc gobliniem nepatīk burvji, Ron?

Ronam ausis pietvīka sarkanas.

—    Labi, labi! Neko citu es nevaru izdomāt! Kāds tad ir tavs priekšlikums, ko?

—   Vajag piedāvāt viņam kaut ko citu, tikpat vērtīgu.

—  Spoži! Tūlīt atnesīšu vienu no mūsu senajiem goblinu kaluma zobeniem, atliek tikai iesaiņot un apsiet ar lentīti.

Atkal iestājās klusums. Harijs tikpat kā nešaubījās, ka goblins zobena vietā nepieņems neko citu, pat ja atrastos kaut kas tik vērtīgs, ko viņam piedāvāt. Taču zobens bija vienīgais, neaizstājamais ierocis pret horkrustiem.

Viņš aizvēra acis un kādu brīdi ieklausījās jūras dunā. Nepatika iedomāties, ka Grifidors zobenu varbūt nozadzis: viņš allaž bija lepojies, ka ir Grifidora namā, Grifidors bija vientiešu pēcteču aizstavis, burvis, kas bija saķēries cikstiņā ar tirasiņu cienītāju Slideni…

—  Varbūt viņš melo, — Harijs sacīja, atvērdams acis. — Grābuks. Varbūt Grifidors to zobenu nav zadzis. Kā mēs varam zināt, ka goblini vēsturi stāsta pareizi?

—   Vai no tā kas mainās? — jautāja Hermione.

—   Mainās tas, kā es šai sakarā jūtos, — Harijs atbildēja.

Viņš dziļi ievilka elpu.

—   Mēs viņam teiksim, ka atdosim zobenu pēc tam, kad viņš būs ievedis mūs velvē — bet nekādā gadījumā neteiksim, kad tieši viņš to varēs dabūt.

Rona sejā lēni atplauka smaids. Turpretim Hermione izskatījās nemierīga:

—   Harij, mēs nedrīkstam…

—   Viņš to dabūs, — Harijs turpināja, — pēc tam, kad mēs būsim iznīcinājuši visus horkrustus. Noteikti dabūs. Es turēšu vārdu.

—   Bet var taču paiet daudzi gadi! — iebilda Hermione.

—   Es zinu, bet viņam nav jāzina. Tie nebūs meli… vispār.

Harijs skatījās viņai pretī ar izaicinājumu un kaunu vienlaikus.

Atmiņā atausa uzraksts, kas bija iecirsts akmenī virs Nirngardas ieejas: Augstāka labuma vārdā. Viņš atvairīja šo domu. Vai maz bija kāda cita iespēja?

—   Man tas nepatīk, — paziņoja Hermione.

—   Man arī ne diži, — Harijs atzinās.

—   Nu, man gan liekas, ka ģeniāli, — Rons piecēlās kājās. — Iesim un pateiksim.

Viņi atkal devās uz vismazāko guļamistabu, un Harijs izteica priekšlikumu, uzmanīdamies, lai nepateiktu precīzu zobena nodošanas laiku. Kamēr viņš runāja, Hermione, pieri saraukusi, blenza grīdā; Harijs piktojās uz viņu, bīdamies, ka tā viņa atklās trijotnes nodomu. Tomēr Grābuka skatiens bija un palika piekalts Harijam.

—   Vai tu dod savu godavārdu, Harij Poter, ka atdosi man Grifidora zobenu, ja es jums palīdzēšu?

—   Jā, — Harijs atbildēja.

—   Tad sniedz roku, — goblins sacīja un pastiepa pretim savējo.

Harijs to satvēra, un viņi apmainījās rokasspiedieniem. Vai melnās acis manīja ko aizdomīgu viņa skatienā? Tad Grābuks palaida vaļā viņa delnu, sasita plaukstas un sacīja: — Tā. Sākam!

Likās, it kā viņi vēlreiz gatavotos ielauzties Ministrijā. Visi četri nosēdās kalt plānus turpat, mazākajā guļamistabā, kur pēc Grābuka lūguma joprojām valdīja puskrēsla.

—   Svešovsku velvē es esmu bijis tikai vienu reizi, — Grābuks viņiem sacīja, — toreiz, kad man tika pavēlēts tur nogādāt viltoto zobenu. Tas ir viens no senākajiem bankas kambariem. Vecākās burvju dzimtas glabā savus dārgumus visdziļākajā pazemē, kur kambari ir vislielākie un vislabāk apsargāti…

Viņi stundām no vietas sēdēja, ieslēgušies bufetei līdzīgajā istabiņā. Dienas ritēja un pārvērtās nedēļās. Sarežģījumiem nebija gala vēl arī tāpēc, ka daudzsulu mikstūras krājumi bija gandrīz izsmelti.

—   Vispār tur iznāk tikai vienam no mums, — teica Hermione, paceldama pret lampu bieziem dubļiem līdzīgo mikstūru.

—   Ar to pietiks, — Harijs atbildēja, pētīdams Grābuka uzzīmēto pazemes gaiteņu shēmu.

Pārējie Gliemežvāciņu iemītnieki nevarēja nepamanīt, ka Harijam, Ronam un Hermionei kaut kas ir padomā, jo trijotne tagad parādījās tikai ēdienreižu laikā. Neviens neko nejautāja, tomēr Harijs pie galda bieži manija pie viņiem kavējamies Bila skatienu — domīgu, bažīgu.

Jo ilgāku laiku viņi pavadīja kopā ar goblinu, jo vairāk Harijs apjauta, ka tas viņam diez ko nepatīk. Grābuks izrādījās negaidīti asinskārīgs, viņš smējās par domu, ka mazākām būtnēm sāp, un, šķiet, līksmoja, ka ceļā uz Svešovsku velvi var nākties nodarīt pāri burvjiem. Harijs noprata, ka ari draugi izjūt tādu pašu netīksmi, taču viņi par to nerunāja: Grābuks viņiem bija vajadzīgs.

Goblins ļoti nelabprāt sēdās pie galda kopā ar visiem pārējiem. Ari kad kājas bija sadziedētas, viņš pieprasīja, lai viņam, tāpat kā joprojām slābanajam Olivandam, ēdiens tiktu nests istabā, līdz beidzot Bils (pēc tam, kad Flēra bija viņam skaidri pateikusi, ko par to domā) uzkāpa otrajā stāvā un paziņoja, ka tā vairs nenotiks. Pēc tam goblins ciešā pulciņā ieturēja maltītes kopā ar pārējiem, taču atteicās est to pašu ēdienu, pieprasīdams jēlu gaļu, saknes un visādas sēnes.

Harijs jutās vainīgs: galu galā, tieši viņš bija uzstājis, ka goblinam japaliek Gliemežvāciņos, lai viņš varētu to iztaujāt; tieši viņa dēļ visa Vīzliju ģimene bija spiesta slapstīties, Bils, Freds, Džordžs un Vīzlija kungs nevarēja iet uz darbu.

—    Piedod, — viņš kādā vētrainā pavasara vakarā teica Flērai, palīdzēdams gatavot vakariņas. — Es negribēju tevi iepiņķēt visā šajā jezgā.

Flēra nupat bija likusi nažiem sacirst gaļas gabalus Grābukam un Bilam, kam pēc Pelēča uzbrukuma garšoja asiņaini bifšteki. Kamēr naži viņai aiz muguras šķēlēja zibēdami, Flēras maķenīt aizkaitinātā seja atmaiga.

—   Arrī, tu izglābi manu māsu, es neaizmirrstu.

Stingri ņemot, tas neatbilda patiesībai, taču Harijs nolēma neatgādināt, ka Gabrielai īstas briesmas nemaz nedraudēja.

—   Un visviens, — Flēra turpināja un pavicināja zizli pret katliņu ar mērci, kas uzreiz sāka burbuļot, — Olivanda kungs šovakarr pārrreļas pie Mjurrielas. Tad jau būs vieglāk. Tas goblēns, — viņa novaibstījās, — varr nākt gulēt lejā, bet jūs ar Rronu un Dīnu iet tajā istabā.

—    Mēs pavisam labprāt nakšņojam dzīvojamajā istabā, — teica Harijs, zinādams, ka Grābukam nebūs pa prātam gulēt uz dīvāna; Grābuka omai viņu iecerēs bija ļoti svarīga loma. — Neuztraucies par mums! — Un, kad Flēra mēģināja iebilst, viņš turpināja: — Mēs tik un tā drīz vairs nebūsim tev uz kakla, Rons, Hermione un es. Vēl dažas dienas, un mēs jau varēsim doties prom.

—     Ko tad tas nozīmē? — Flēra noprasīja, pieri saraukusi, un zizlis, pavērsts pret sautējuma katliņu, sastinga gaisā. —Jums nekurr nav jādodas, te jūs esat drrošībā!

To sacīdama, viņa stipri līdzinājās Vīzlija kundzei, bet laimīgā

kārtā tieši tobrīd atvērās durvis. Ienāca Luna un Dīns, lietū saslapušiem matiem, rokās — jūras izskalotu koka atlūzu klēpji.

—   …un mazas austiņas, — Luna kaut ko klāstīja, — druscītiņ ka zirgērgļiem, saka tētis, tikai mēļas un spalvainas. Un, ja gribi piesaukt klāt, vajag dungot; vislabāk viņiem patīk valši, ne pārāk ātri…

Stipri apmulsušais Dīns garāmejot pamāja Harijam un, sekodams Lunai, iegāja viesistabā, kur Rons un Hermione klāja vakariņu galdu. Izmantodams izdevību izvairīties no Flēras jautājumiem, Harijs pagrāba divas ķiršu sulas krūkas un laidās pie pārējiem.

—    …un, ja tu atlidosi pie mums ciemos, es tev varēšu parādīt ragu, tētis man par to rakstīja, bet es pati vēl neesmu redzējusi, jo nāvēži sagūstīja mani Cūkkārpas ekspresī un es Ziemassvētkos netiku uz mājām, — Luna runāja, kopā ar Dīnu kurdama kamīnu.

—     Luna, mēs taču tev stāstījām, — Hermione viņai uzsauca.

—    Tas rags uzgāja gaisā. Tas bija izsprāgoņa, nevis ņurcragu šņākakša rags…

—   Nē, tas katrā ziņā bija šņākakša rags, — Luna nesatricināmi atsaucās. — Tā teica tētis. Pa šo laiku tas droši vien jau ir atjaunojies, zināt, viņi paši dziedinās.

Hermione galvu vien nogrozīja un turpināja likt uz galda dakšiņas, bet tobrīd parādījās Bils, kas palīdzēja Olivanda kungam tikt lejā pa kāpnēm. Zižļu meistars joprojām izskatījās bezgala vārgs, viņš turējās Bilam pie rokas, bet Bils viņu balstīja un nesa lielu čemodānu.

—   Man jūsu pietrūks, Olivanda kungs, — Luna piegāja pie vecā zižļu meistara.

—   Man tevis ari, mīļā, — Olivands paplikšķināja viņai pa plecu.

—   Tai drausmīgajā pagrabā tu man biji neizsakāms mierinājums.

—   Tad au revoir, Olivanda kungs, — Flēra noskūpstīja viņu uz abiem vaigiem. — Varrbūt jūs varrētu dot no manis sainīti Bila tantei Mjurrielai? Es neesmu atdevusi viņai djadēmu.

—   Jutīšos pagodināts, — Olivands atbildēja, viegli palocīdamies.

—    Pats mazākais, ko es varu darīt pateicībā par jūsu augstsirdīgo viesmīlību.

Flēra izvilka apdilušu samta kastīti, ko atvēra, lai zižļu meistars

» 4|3Q *

redz. Diadēma mirdzēja un laistījās zemu nolaistās griestu lampas gaismā.

—   Mēnessakmeņi un dimanti, — ierunājās Grābuks, kas, Harijam nemanot, bija ielavījies istabā. — Izgatavojuši, jādomā, goblini?

—   Un maksājuši burvji, — klusi atbildēja Bils, un goblins paglūnēja uz viņu reizē izaicinoši un zaglīgi.

Bils un Olivanda kungs izgāja pa durvīm. Spēcīgam vējam sitoties mājiņas logos, pārējie saspiedās ap vakariņu galdu: elkonis pie elkoņa, tādā šaurībā, ka bija grūti pakustēties, viņi sāka ēst. Uguns sprakšķēja un lakstīja ap kamīna režģi. Harijs ievēroja, ka Flēra tikai niekojas ar ēdienu; ik pēc pāris minūtēm viņa atkal skatījās pa logu, tomēr viņi vēl nebija tikuši galā ar pirmo ēdienu, kad Bils jau bija atpakaļ, viņa garie mati bija sapinkājušies vējā.

—     Viss kārtībā, — viņš teica Flērai. — Olivands iemitināts, mamma un tētis liek sveicināt, arī Džinnija visiem sūta mīļus sveicienus. Freds un Džordžs jau noveduši Mjurielu līdz baltajām pelītēm — viņas sētaspuses istabā ierīkojuši Pūču pasūtījumu pieņemšanas punktu. Par diadēmu viņa gan sapriecājās. Teica, ka jau domājusi — mēs esam to nozaguši.

—   O, viņa irr ļoti charmante, tā tava tante, — Flēra pikti atsaucās, pavēcināja zizli un lika netīrajiem šķīvjiem gaisā sakrauties kaudzītē. Tad viņa tos notvēra un izsoļoja no istabas.

—   Tētis arī ir uztaisījis diadēmu, — ierunājās Luna. — Nu, laikam jau drīzāk kroni.

Rons notvēra Harija skatienu un pavīpsnāja; Harijs zināja, ka viņš atcerējies spocīgo galvasrotu, kas bija redzēta pie Ksenofila.

—   Jā, viņš mēģina rekonstruēt pazudušo Kraukļanaga Klementīnes diadēmu. Viņš uzskata, ka gandrīz visas galvenās sastāvdaļas jau atklājis. Kad viņš pielika biznišļa spārnus, tik tiešām varēja sajust…

Pie ārdurvīm atskanēja skaļš klauvējiens. Galvas pagriezās turp. Flēra izbijusies izskrēja no virtuves; Bils pielēca kājās, pastiepis zizli pret durvīm; Harijs, Rons un Hermione darīja tāpat. Grābuks klusītēm ieslīdēja pagaldē, kur nebija redzams.

* 4 1»

—   Kas tur? — uzsauca Bils.

—    Tas esmu es, Remuss Džons Vilksons! — pārkliedzot vēja aurus, skanēja atbilde. Harijam pārskrēja baiļu šermuļi: kas noticis? — Es esmu vilkacis, precējies ar Nimfadoru Tonksu un tu, Gliemež vāciņu slepensargs, pateici man, kur šī māja atrodas un liki ierasties, ja rodas tāda vajadzība!

—    Vilksons! — Bils nomurmināja, pieskrēja pie durvīm un atrāva tās vaļā.

Vilksons velteniski pārvēlās pār slieksni. Viņš bija pilnīgi bāls, ietinies ceļojuma apmetnī, iesirmie mati vēja sajaukti. Tad viņš izslējās, paskatījās apkārt, lai saprastu, kas atrodas istabā, un pilnā kakla iekliedzās: — Puika! Mēs viņu nosaucām par Tedu, kā Doras tēvu!

—    Ko? — Hermione iespiedzās. — Tonksai piedzimis bērns?

—    jā, jā, bērns! — kliedza Vilksons. Visapkārt galdam skanēja sajūsmas saucieni, atvieglojuma nopūtas; Hermione un Flēra kori gavilēja: — Apsveicu! — bet Rons izgrūda: —Johambā, bērns! — it ka pirmo reizi par kaut ko tādu dzirdētu.

—   Jā — jā — puika! — atkārtoja Vilksons, kas, liekas, no laimes bija gluži apdullis. Apskrējis apkārt galdam, viņš apkampa Hariju; scēna Drūmkaktes pagrabā bija aizmirsta kā nebijusi.

—   Tu būsi krusttēvs? — viņš jautāja, palaidis Hariju vaļā.

—   Es-e? — Harijs stostījās.

—   Tu, jā, protams — Dora pilnīgi piekrīt, kurš gan cits…

—   Es — jā — johambā…

Harijs jutās satriekts, izsists no sliedēm, sajūsmināts; Bils metās pēc vīna, un Flēra centās pierunāt Vilksonu iedzert kādu glāzi kopā ar viņiem.

—     Ilgi es nevaru palikt, jāsteidzas atpakaļ, — Vilksons teica, smaidīdams līdz ausīm; viņš izskatījās daudzus gadus jaunāks, tādu viņu Harijs savu mūžu nebija redzējis. — Paldies, paldies Bil.

Itin drīz Bils bija pielējis visus kausus; viņi piecēlās un tos augstu pacēla, uzdzerdami veselības.

—   Par Tediju Remusu Vilksonu, — uzsauca Vilksons, — nākamo dižo burvi!

—   Kurram viņš irr līdzīgais? — gribēja zināt Flēra.

—   Man liekas — Dorai, bet viņa domā, ka man. Matu nav diez ( ik daudz. Kad viņš piedzima, tie bija melni, bet, es zvēru, stundas laikā bija jau rudi. Droši vien, kad es pārradīšos, jau būs pavisam gaiši. Andromeda saka — Tonksas mati sāka mainīt krāsu jau tajā pašā dienā, kad viņa piedzima. — Vilksons iztukšoja savu kausu. — Ak, tad jau vēl, tikai vienu, — viņš starodams sacīja, kad Bils tam likām no jauna piepildīties.

Mazo mājiņu šaustīja vēja brāzmas, kamīnā sprēgādama dega uguns, un drīz jau Bils bija atkorķējis vēl vienu vīna pudeli. Vilksona atnestā ziņa ļāva visiem pilnīgi aizmirsties, uz brīdi izmest no galvas aplenkumu: vēsts par jaunas dzīvības aizsākšanos bija bezgala iepriecinoša. Tikai goblinu piepešā svētku gaisotne atstāja vienaldzīgu, un tas pēc kāda brīža aizzagās atpakaļ uz guļamistabu, kurā nu mitinājās cēlā vientulībā. Harijam šķita, ka to manījis tikai viņš, taču viņš redzēja, ka arī Bils ar skatienu pavada goblinu, kad tas kāpa augšup pa kāpnēm.

—   Nē… nē… tagad man tiešām jādodas atpakaļ, — pēdīgi sacīja Vilksons, atteikdamies no nākamā vina kausa. Viņš piecēlās un atkal aplika ceļojumu apmetni. — Atā, palieciet sveiki — pēc dažām dienām mēģināšu atskriet vēlreiz ar kādām fotogrāfijām — visi tā priecāsies, ka es jūs satiku…

Viņš savilka apmetni un atvadījās, apskaudams dāmas un paspiezdams roku kungiem, un pēc tam, joprojām smaidīdams līdz ausīm, izsteidzās vētrainajā naktī.

—   Krusttēvs, Harij! — Bils sacīja, kad viņi, palīdzēdami nokopt galdu, kopā iegāja virtuvē. — Tāds gods! Apsveicu!

Kamēr Harijs nolika atnestos kausus, Bils aizvēra virtuves durvis; apklusa pārējo mājiņas iemītnieku līksmās balsis — svinības turpinājās ari pēc Vilksona aiziešanas.

—   Vispār es ar tevi gribēju aprunāties divatā. Nav viegli atrast tādu izdevību tik pārapdzīvotā mājā.

Bils vilcinājās.

—   Harij, jūs gribat kaut ko pasākt kopā ar Grābuku.

Tas bija fakta konstatējums, nevis jautājums, un Harijs nesāka liegties. Viņš lūkojās uz Bilu un gaidīja, kas būs tālāk.

—   Es pazīstu goblinus, — Bils sacīja. — Sāku strādāt pie Grin gotiem uzreiz pēc Cūkkārpas beigšanas. Cik nu vispār iespējam,i draudzība starp burvjiem un gobliniem, man ir draugi goblini — v.u vismaz tādi goblini, ko es labi pazīstu un kas man patīk. — Bils atkal apklusa. — Harij, ko jūs gribat no Grābuka un ko jūs viņam par to esat apsolījuši?

—    Es nedrīkstu tev to teikt, — Harijs atbildēja. — Piedod, Bil.

Virtuves durvis aiz muguras atvērās: Flēra gribēja aizvākt no

galda vēl vienu iztukšotu kausu porciju.

—   Pagaidi, — Bils viņu lūdza. — Pavisam neilgi.

Viņa atmuguriski izgāja laukā, un Bils atkal aizvēra durvis.

—   Tad man tev jāpasaka viena lieta, — Bils turpināja. — Ja jus esat noslēguši ar Grābuku kaut kādu darījumu, un, jo sevišķi, ja šajā darījumā ir iesaistīti dārgumi, jums jābūt ārkārtīgi uzmanīgiem. Goblinu priekšstati par īpašumtiesībām, atlīdzību un parāda nolīdzināšanu atšķiras no cilvēku priekšstatiem.

Harijam māgā kaut kas nepatīkami sarosījās — it kā tur būtu sakustējies mazs čūskulēns.

—   Par ko tu runā? — viņš jautāja.

—   Viņi nav tādi kā mēs, viņi ir cita suga, — Bils sacīja. — Burvju un goblinu attiecības ir saspīlētas jau daudzus gadu simteņus no vietas — bet tu esi mācījies burvestību vēsturi, pats zini. Sirdsapziņa nav tīra ne vieniem, ne otriem, es nemūžam neapgalvotu, ka burvji ir šķīsti un nevainīgi. Tomēr daļa goblinu domā — un Gringotu gobliniem, iespējams, tā ir cieša pārliecība, — ka tad, kad runa ir par zeltu un dārgumiem, burvjiem nevar uzticēties, ka burvji neciena goblinu īpašumtiesības.

—     Es cienu… — Harijs iesāka, taču Bils noraidoši pagrozīja galvu.

—    Tu nesaproti, Harij, to nevar saprast neviens, kam nav nācies dzīvot starp gobliniem. Goblini ir pārliecināti, ka lietas pilntiesīgais un patiesais īpašnieks ir tas, kas to izgatavojis, nevis pircējs.

Visi goblinu darinājumi, pēc goblinu domām, pēc tiesas un taisnības pieder viņiem pašiem.

—   Bet ja kaut kas ir nopirkts…

—    …tad viņi uzskata, ka tas ir aizlienēts tam, kurš samaksājis naudu. Tādēļ viņiem ir ļoti grūti pieņemt, ka burvji nodod viens otram goblinu darinātus priekšmetus. Pats redzēji, kādu seju Grābuks rādija, kad viņa acu priekšā Flēra iedeva Olivandam diadēmu. Viņam tas nepatīk. Manuprāt, viņš, tāpat kā viņa nelokāmākie sugas brāļi, uzskata, ka pēc pircēja nāves nopirktais jāatdod atpakaļ gobliniem. Viņu acīs mūsu paradums paturēt sev goblinu darinājumus, nodot tos no rokas rokā necik daudz neatšķiras no zagšanas.

Hariju pārņēma ļaunas nojautas; varbūt Bils bija uzminējis vairāk, nekā izteica skaļi?

—   Es gribu teikt vienu, — Bils sacīja, uzlikdams roku uz dzīvojamās istabas durvim, — kad tu kaut ko soli gobliniem, esi ļoti uzmanīgs, Harij. Aplaupīt Gringotu banku būtu mazāk bīstami, nekā lauzt goblinam dotu solījumu.

—   Skaidrs, — Harijs atsaucās, kad Bils vēra vaļā durvis, — jā. Paldies. Paturēšu prātā.

Kamēr viņš Bilam pa pēdām gāja atpakaļ pie pārējiem, prātā ienāca nejauka doma — bez šaubām, tur vainīgs bija izdzertais vīns. Viņš, liekas, bija visā nopietnibā sataisījies būt Tedijam Vilksonam tikpat bezatbildīgs krusttēvs, kāds Siriuss Bleks savulaik bija viņam.

DlVDESMIT SESTĀ NODAĻA GRIGOTI

Plāns bija izstrādāts, viss sagatavots; vismazākajā guļamistabā uz kamīna dzegas stikla pudelītē atradās garš, resns, melns mats (atrasts uz džempera, kas Hermionei bija mugurā Malfoju muižā).

—    Tev būs arī viņas zizlis, — Harijs sacija, ar galvas mājienu norādīdams uz riekstkoka zizli, — es domāju, tu izskatīsies ļoti pārliecinoši.

Paņemdama to rokā, Hermione izskatijās nobijusies, it kā zizlis varētu viņu sadzelt vai sakost.

—   Man tas riebjas, — viņa dobji teica. — Drausmigi, šausmīgi nepatīk. Sajūta ir pilnīgi nepareiza, tas man neklausa… tas pat izskatās

pēc viņas.

Harijs gribot negribot atcerējās, cik neatsaucīga bija Hermione, kad viņš bija lamājis dzeloņplūmes zizli, kā apgalvoja, ka viņam tikai rēgojas un īstenībā zizlis klausa tikpat labi kā viņējais, skubināja vairāk vingrināties. Tomēr viņš atteicās no domas iebarot Hermionei viņas pašas gudros padomus, vakars pirms iebrukuma Gringotu bankā diez vai būtu īstais brīdis, lai sāktu ķīvēties.

—    Bet tas noteikti tev palīdzēs iejusties lomā, — bilda Kons. — Padomā par visu, ko šis zizlis ir sadarījis!

—   Bet tieši par to jau es runāju! — Hermione atsaucās. — Šis ir tas zizlis, kas spīdzināja Nevila mammu un tēti un, kas zina, cik daudzus citus? Šis ir tas zizlis, kas nogalināja Siriusu!

Harijam tas nebija ienācis prātā; viņš skatījās uz zizli, un pēkšņi uznāca zvēriska vēlme to salauzt, pārcirst pušu ar Grifidora zobenu, kas bija atsliets pret sienu turpat blakus.

—   Man tā pietrūkst mana zižļa, — Hermione žēli novilka. — Kaut nu Olivanda kungs arī man uztaisītu jaunu zizli!

Olivanda kungs šorīt bija atsūtījis jaunu zizli Lunai. Patlaban Luna stāvēja zālītē pie virtuves durvīm un, pievakares saules apspīdēta, izmēģināja, ko tas prot. Dīns, kam zizli bija atņēmuši ķerstakļi, visai skumīgi noskatījās.

Harijs palūkojās uz vilkābeles zizli, kas reiz bija piederējis Drako Malfojam. Patīkami pārsteigts, viņš bija atklājis, ka tas klausa vismaz tikpat labi kā agrāk Hermiones zizlis. Atcerēdamies, ko Olivands bija stāstījis par zižļu noslēpumaino iedabu, Harijs nodomāja, ka nojauš, kāpēc Hermionei ir tik grūti: viņa nebija ieguvusi riekstkoka zižļa cieņu, pati savām rokām to atkarojot Bellatrisei.

Durvis atvērās, un guļamistabā ienāca Grābuks. Harijs nedomādams uzlika roku uz zobena spala un pievilka to sev klāt, taču uzreiz nožēloja, ka tā darījis: bija redzams, ka goblins to pamanījis. Gribēdams, lai šis stulbais gājiens ātrāk aizmirstos, viņš sacīja: — Mēs vēlreiz ejam visam cauri, Grābuk. Jau pateicām Bilam un Flērai, ka no rīta dodamies prom, un lūdzām, lai viņi neceļas mūs pavadīt.

Uz to viņi bija pastāvējuši stingri. Hermionei pirms aizceļošanas vajadzēs pārvērsties par Bellatrisi, un jo mazāk Bils un Flēra zinās vai nojautīs, jo labāk. Viņi bija arī brīdinājuši, ka neatgriezīsies. Pērkinsa vecā telts tonakt, kad viņi krita ķerstakļu nagos, bija zaudēta, un Bils aizdeva citu. Tā jau bija iekravāta pērļotajā somiņā, kuru — to uzzinādams, Harijs izjuta dziļu cieņu, — Hermione bija paglābusi no ķerstakļiem, vienkārši iestūķējot zeķē.

Lai kā pietrūks Bila, Flēras, Lunas un Dīna, nemaz nerunājot par mājas dzīves ērtībām, kas šajās nedēļās bija baudītas, Harijam gribējās tikt prom no ieslodzījuma Gliemežvāciņos. Bija līdz kaklam apnicis uzmanities, lai neviens nenoklausās, apnicis ieslēgties šaurajā, tumšajā guļamistabā. Visvairāk viņš gaidija bridi, kad tiks vaļā no Grābuka. Tiesa, kā un kad viņu un goblina ceļi šķirsies, ja viņi neatdos tam Grifidora zobenu, joprojām bija jautājums, uz kuru Harijs nespēja atbildēt. Līdz šim nebija iespējams izdomāt, kā lai to nostrādā, jo goblins ļoti reti atstāja Hariju, Ronu un Hermioni vienus pašus ilgāk nekā uz piecām minūtēm. "Pat manai mātei būtu, ko pamācīties," rūca Rons, kad durvju stenderē kārtējo reizi iekampās goblina garie pirksti. Paturēdams prātā Bila brīdinājumu, Harijs gribot negribot sprieda, ka Grābuks modri pielūko, lai novērstu varbūtēju šmaukšanos. Hermione nodomāto krāpšanu nosodīja tik sparigi, ka Harijs bija atmetis ar roku mēģinājumiem pielauzt viņu padomāt, kā to labāk paveikt; Rons retajās reizēs, kad viņiem izdevās atkratīties no Grābuka, nespēja izperēt neko labāku par: — Tad jau uz vietas redzēs, vecīt.

Tonakt Harijam galīgi nenāca miegs. Gulēdams nomodā, līdz svīda gaisma, viņš atcerējās nakti pirms ielavišanās Burvestību ministrijā — toreiz gars bija apņēmīgs, pat pacilāts. Tagad neatkāpās šaubas, grauza nemiers: viņš nekādi netika vaļā no bailēm, ka pasākums izgāzīsies. Harijs sev atkal un atkal iegalvoja, ka plānam nav ne vainas, ka Grābuks zina, kas viņus sagaida, ka viņi ir labi sagatavojušies visām grūtībām, ar ko var iznākt sastapties — tomēr tik un tā nejutās labi. Pāris reizes varēja dzirdēt, kā sagrozās Rons, un Harijs nešaubījās, ka ari viņš neguļ, taču viesistabā nakšņoja ari Dins, tāpēc atlika ciest klusu.

Viņš jutās atvieglots, kad pulkstenis beidzot rādīja seši un abi varēja izlīst no guļammaisiem, puskrēslā saģērbties un izzagties dārzā, kur bija jāsatiekas ar Hermioni un Grābuku. Rīts bija dzestrs, taču jau bija maijs, un vēja tikpat kā nebija. Harijs skatījās augšup uz zvaigznēm, kas vēl blāvi mirdzēja tumšajās debesīs, klausījās, kā pret klintsragu sitas viļņi, apjauzdams, ka šās skaņas viņam pietrūks.

Uz Dobija kapa no sarkanīgās zemes augšup sniecās sīki, zaļi .isniņi; pēc gada uzkalniņš būs vienos ziedos. Baltais akmens ar elfa vardu jau izskatījās vētrās ārdēts. Tagad viņš saprata, ka vēl skaistāku vietu elfa atdusai viņi diez vai būtu varējuši atrast, tomēr tik un tā bija sāpīgi un skumji viņu te atstāt. Skatīdamies uz kapu, viņš atkal domaja par to, kā elfs bija uzzinājis, kurp jāsteidzas viņus glābt. Pirksti i/.klaidīgi pieskārās maisiņam, kas joprojām karājās kaklā, un sataustīja spoguļa lausku, kurā viņš tik skaidri bija ieraudzījis Dumidora aci. Tad viņš izdzirdēja, ka atveras durvis, un atskatījās.

Grābuka pavadībā pa mauriņu šurp soļoja Bellatrise Svešovska. Tērpusies Drūmkaktē pievāktā vecā mantijā, viņa iedama iebāza kabatā pērļoto rokassomiņu. Kaut arī Harijs lieliski zināja, ka patiesībā tā ir Hermione, viņš nevilšus nodrebēja naidā. Viņa bija slaikāka augumā, garie, melnie mati krita pār muguru, acis zem smagajiem plakstiem vērās nicinājuma pilnas, taču tad viņa ierunājās, un Bellatrises dobjajā balsī Harijs dzirdēja runājam Hermioni.

—   Viņa garšoja pretīgi, vēl riebīgāk par gārdijgumiem! Labs ir, Ron, nāc šurp, lai es varu tevi pārtaisīt…

—   Lūdzu, bet atceries, ka man nepatīk pārāk gara bārda…

—   Ak, liecies jel mierā, tagad skaistums nav galvenais…

—   Ne jau par to — tā bārda traucē! Bet īsāks deguns gan bija labs, pamēģini uztaisīt tāpat kā pagājušajā reizē.

Hermione nopūtās un ķērās pie darba: murminādama buramvārdus, viņa pārveidoja Rona izskatu. Viņam vajadzēja kļūt par pilnīgi izdomātu cilvēku, un viņi cerēja, ka ar Bellatrises naidpilno auru pietiks, lai viņš būtu drošībā. Harijam un Grābukam nācās pazust zem Paslēpņa.

—   Gatavs, — noteica Hermione. — Harij, kā ir?

Ar grūtībām Ronu jaunajā izskatā varēja sazīmēt, taču, Harijs nosprieda, tikai tāpēc, ka viņš draugu tik labi pazina. Mati Ronam tagad bija gari un viļņaini, viņam bija bieza, brūna bārda un ūsas, ne miņas no vasarraibumiem, īss, plats deguns un kuplas uzacis.

—   Nav gluži mans tips, bet citādi nekas, — Harijs atteica. — Nu, tad — aiziet?

Visi trīs atskatījās uz Gliemežvāciņu māju, kas tumša un klusa dusēja zem dziestošajām zvaigznēm, tad pagriezušies devās turp, kur uzreiz aiz dārza mūra beidzās acurauga burvestības iedarbība un bija iespējams teleportēties. Kad viņi bija izgājuši pa vārtiem, atskanēja Grābuka balss:

—   Man laikam tagad jārāpjas augšā, Harij Poter?

Harijs noliecās, goblins uzrāpās viņam mugurā un apķērās ap kaklu. Viņš nebija smags, taču Harijam nepatika goblina tuvums un pārsteidzošais spēks, ar kādu viņš bija iekampies plecos. Hermione no pērļotās somiņas izvilka Paslēpni un apsedza abus.

—  Ideāli, — viņa sacīja, pieliekusies, lai paskatītos, vai nav redzamas Harija kājas. — Neko neredz. Uz priekšu!

Harijs ar Grābuku uz pleciem sāka griezties uz vietas, visiem spēkiem domādams par "Cauro katlu", iebraucamo vietu Diagonalejas sākumā. Spiedīgajā tumsā goblins pieķērās vēl ciešāk, taču pēc īsa brīža Harijs samanija zem kājām cietu pamatu un, atvēris acis, ieraudzīja Čeringkrosrodu. Šurpu turpu steidzās vientieši, kas — kā jau rīta agrumā — izskatījās stipri sabozušies un it neko nezināja par burvju viesnīcu.

"Caurā katla" krodziņš bija gandrīz tukšs. Sakumpušais un bezzobainais saimnieks Toms aiz letes spodrināja glāzes; tālākajā kaktā sačukstēdamies sēdēja pāris magi, kas, paskatījušies uz Hermioni, ierāvās dziļāk pustumsā.

—  Svešovskas kundze! — Toms nobubināja, kad Hermione gāja viņam garām, un iztapīgi nolieca galvu.

—   Labrīt, — Hermione atbildēja, un Harijs, zem Paslēpņa lavīdamies viņai pa pēdām ar Grābuku pičpaunā, redzēja, ka Toms ir pārsteigts.

—  Pārāk laipni, — Harijs iečukstēja Hermionei ausī, kad viņi bija izgājuši viesnīcas pagalmiņā. —Tev jārunā tā, it kā visi būtu salašņas!

—   Jā jau, jā!

Hermione izvilka Bellatrises zizli un uzsita pa neizteiksmīgo mūri. Ķieģeļi acumirklī sagriezās virpulī, mūrī parādijās caurums, kas kļuva arvien lielāks, līdz beidzot izveidojās arka, aiz kuras sākās šaura, bruģēta ieliņa — Diagonaleja.

Visapkārt valdīja klusums, veikali tikko bija atvērti, un no ar/.e mēm sabraukuši pircēji gandrīz nebija manāmi. Līkajā, bruģētājā ieliņā vairs nebija ne miņas no kņadas un rosības, ko Harijs bij.i ieraudzījis tais senajos laikos, kad posās pirmoreiz doties uz Cūkkārpu. Kopš iepriekšējās reizes, kad viņš te bija rādījies, daudzi veikali bija aiznagloti, tomēr uzradušies arī vairāki jauni ar tumšajam zintīm saistiti ūķi. Daudzos logos bija plakāti, no kuriem Harijam preti lūkojās viņa paša seja apakš liela uzraksta Nevēlamais nr. 1.

Uz māju kāpnītēm daudzviet bija sakņupuši noskranduši cilvēki. Viņš dzirdēja, kā tie asarainās balsīs uzrunā retos garāmgājējus, lūgdami zeltu, apgalvodami, ka ir īsti burvji. Vienam pār aci bija asiņains apsējs.

Kolīdz viņi sāka mērot ceļu pa ieliņu, ubagi pamanīja Hermioni. Tie pašķīda viņas priekšā — pārvilka pār acīm kapuces un bēga, ko kājas nes. Hermione ziņkārīgi noskatījās viņiem pakaļ, bet tad viņai tieši ceļā izģeņģerēja vīrs ar asiņainu lupatu ap aci.

—   Mani bērni! — viņš iegaudojās, rādīdams uz viņu ar pirkstu. Balss bija aizsmakusi, spalga, viņš likās izmisis. — Kur ir mani bērni? Kas viņiem nodarīts? Tu zini, tu zini!

—   Es… es tiešām… — stomījās Hermione.

Vīrs metās viņai virsū, ķerdams pie rīkles; tad atskanēja blīkšķis, uzliesmoja sarkana gaisma un viņš atmuguriski nogāzās zemē bez samaņas. Rons stāvēja, joprojām pastiepis zizli, un pat bārda nespēja noslēpt, cik ļoti viņš pats ir pārsteigts. Abās ielas pusēs logos parādījās sejas, bet neliels pulciņš garāmgājēju, pēc izskata spriežot — turīgu, sakampa mantiju stērbeles un vieglā riksī laidās prom, tālāk no grēka.

Laikam būtu bijis grūti parādīties Diagonalejā tā, lai saceltu vēl lielāku ļembastu; Harijs jau sāka domāt, vai tagad nebūtu prātīgāk lasīties prom un mēģināt izgudrot citu plānu. Taču, iekams viņi paspēja ko pasākt vai pārmīt kādu vārdu, aiz muguras atskanēja sauciens:

—   Padomā tikai — Svešovska kundze!

Harijs strauji apcirtās, un Grābuks ciešāk apķērās viņam ap kaklu: lieliem soļiem tuvojās kalsns gara auguma burvis ar kupliem, sirmiem matiem un garu, smailu degunu.

—   Traverss, — Harijam ausi iešņāca goblins, taču Harijs šobrīd nespēja atcerēties, kas tas par Traversu. Hermione bija izslējusies, cik stalti vien spēdama, un jautāja tik augstprātīgi, cik vien jaudāja: — Un ko jums vajag?

Traverss, klaji apvainojies, apstājās kā zemē iemiets.

—   Viņš arī ir nāvēdis! — izdvesa goblins, un Harijs, sāniski pieslīdējis pie Hermiones, iečukstēja to viņai ausi.

—   Es tikai vēlējos ar jums sasveicināties, — vēsi atteica Traverss, — bet, ja mana klātbūtne ir nepatīkama…

Nu Harijs pazina šo balsi: Traverss bija starp tiem nāvēžiem, kas bija ieradušies pie Ksenofila.

—   Nē, nē, ko jūs runājat, Travers, — Hermione žigli sacīja, pūlēdamās labot misēkli. — Kā klājas?

—   Hm, man jāteic, esmu pārsteigts, jūs šeit ieraugot, Bellatrise.

—   Ak tā? Kāpēc? — Hermione apvaicājās.

—   Hm, — Traverss noklepojās, — es dzirdēju, ka Malfoju muižas iemītniekiem neesot atļauts iziet no mājas pēc… khem… ā… aizbēgšanas.

Harijs no sirds cerēja, ka Hermione nezaudēs galvu. Ja nāvēdis nemeloja un Bellatrise tiešām nedrīkstēja rādīties sabiedriskās vietās…

—    Tumsas pavēlnieks piedod tiem, kas viņam vienmēr bijuši uzticīgi, — Hermione attrauca, spoži atdarinādama Bellatrises visnicīgāko intonāciju. — Iespējams, jūs neesat tik augstā vērtē kā es, Travers.

Kaut gan nāvēdis manāmi apvainojās, izskatījās, ka arī viņa aizdomas mazinās. Viņš palūkojās lejup uz viru, ko Rons nupat bija apdullinājis.

—   Kā šis jūs aizskāra?

—    Nav svarīgi, tas vairs neatkārtosies, — Hermione dzedri atcirta.

—  Šie bezzižļi mēdz būt visai uzmācīgi, — Traverss sacīja. — Kamēr viņi tikai diedelē, es neko nesaku, bet pagājušajā nedēļā viena no viņiem pat ņēmās man mākties virsū, lai es aizliekot par viņu vārdu Ministrijā. "Es esmu ragana, kungs, es esmu ragana, ļaujiet, es pieradīšu!" — viņš pīkstigi mēdījās. — It kā es būtu ar mieru dot viņai savu zizli… Bet kādu zizli, — Traverss ziņkāri vaicāja, — šobrīd lietojat jūs, Bellatris? Runā, ka jūsējo…

—    Lūk, mans zizlis, — Hermione auksti paziņoja, paceldama roku ar Bellatrises zizli. — Nezinu, kādas baumas jūs vācat, Travers, bet diemžēl izskatās, ka jūs alojaties.

Traverss, šķiet, mazliet apjuka un tāpēc pagriezās pret Ronu.

—   Kas ir šis jūsu draugs? Es viņu nepazīstu.

—   Tas ir Dragomirs Dairevs, — Hermione atbildēja: viņi bija izlēmuši, ka Ronam visdrošāk būs izlikties par izdomātu ārzemnieku. — Viņš tikpat kā nerunā angliski, bet solidarizējas ar Tumsas pavēlnieka centieniem. Viņš ieradies no Transilvānijas, lai redzētu mūsu valsts jauno iekārtu.

—   Patiešām? Esiet sveicināts, Dragomir!

—   Labdiēn, — Rons sniedza roku.

Traverss izstiepa divus pirkstus un paspieda Rona roku tā, it kā baidītos nosmērēties.

—    Un kas jūs un jūsu — ā — solidāro draugu tik agrā stundā atvedis uz Diagonaleju? — Traverss jautāja.

—    Es grasos iegriezties pie Gringotiem, — Hermione atbildēja.

—   Ak vai, es ari, — Traverss atsaucās. — Zelts, zemiskais zelts! Bez tā nevar dzīvot, tomēr jāatzīst, ka man šī nepieciešamība biedroties ar mūsu garpirkstainajiem draugiem ir nepatikama.

Harijs juta, kā Grābuka tvēriens uzreiz kļūst ciešāks.

—   Tad iesim? — Traverss vaicāja, ar rokas mājienu aicinādams Hermioni doties tālāk.

Hermionei nebija izvēles — atlika vien viņam blakus soļot pa līko, bruģēto ieliņu turp, kur līdzās mazajām bodītēm slējās sniegbaltā Gringotu bankas ēka. Rons slāja abiem blakus, Harijs ar Grābuku sekoja.

Vēl tikai trūka vērīga nāvēža, un ļaunākais, ka tikām, kamēr Traverss rēgojās blakus, kā pats domāja, Bellatrisei, Harijs it nekādi nevarēja sazināties ne ar Hermioni, ne ar Ronu. Pavisam drīz viņi bija nonākuši pie marmora kāpnēm, kas veda uz masīvām bronzas durvim. Grābuks jau tika brīdinājis, ka livrejās tērpto goblinu, kas agrāk stāvēja pie durvīm, vairs nebija, tagad ieeju sargāja divi burvji, un katram rokā bija gara, šmauga zelta rīkste.

—   Ak, Zondezondes, — pārspīlēti nopūtās Traverss, — tik primitīvas — bet tik ļoti noderīgas!

Un viņš piegāja pie durvīm, pamādams pa labi un pa kreisi burvjiem, kas pacēla zeltītās rikstes un noslidināja gar viņa augumu. Harijs zināja, ka šīs zondes atklāj slēpšanās burvestības un nobēdzinātus maģiskus priekšmetus. Zinādams, ka viņa rīcībā ir tikai dažas sekundes, Harijs pacēla Drako zizli pret vienu un otru sargu, divreiz nomurminādams: — Mulsinātum! — Burvestības ķerti, abi sargi sarāvās, taču Traverss neko nepamanīja — viņš stāvēja pie bronzas durvīm un raudzījās uz vestibilu.

Melnajiem, garajiem matiem noplivojot, Hermione uzkāpa pa kāpnēm.

—   Mirklīti, kundze, — zondi paceldams, ieteicās sargs.

—   Bet jūs taču jau vienreiz pārbaudijāt! — Hermione Bellatrises pavēlošajā, augstprātīgajā balsī atsaucās. Traverss atskatījās, savilcis uzacis. Sargs apjuka. Viņš pablenza uz šmaugo, zeltīto zondi, tad — uz savu kolēģi, kas maķenīt jocīgā balsi sacīja: —Jā, Marius, tu viņus jau pārbaudīji.

Hermione spērās uz priekšu, Rons turējās viņai blakus, Harijs ar Grābuku pičpaunā neredzams rikšoja nopakaļ. Kāpdams pāri slieksnim, Harijs atskatījās: abi burvji kasīja pakausi.

Divi goblini stāvēja sardzē pie sudraba iekšdurvīm, kurās bija iegravēts dzejolis, kas varbūtējiem zagļiem draudēja ar drausmīgu sodu. Harijs uz to paskatījās, un kā zibens no skaidrām debesīm uzšķīlās skaudras atmiņas: šajā pašā vietā viņš stāvēja, kad viņam apritēja vienpadsmit gadu, pašā brīnumainākajā dzimšanas dienā mūžā, un blakus bija Hagrids, kas teica: "Kā jau teic', vajag būt trakam, lai mēģināt' te laupīt." Gringotu banka todien likās īsta brīnumu ala, apburtu dārgumu krātuve, kurā, pašam nezinot, glabājās viņa zelts, un viņam nemūžam nevarēja ienākt prātā, ka iznāks te atgriezties kā laupītājam… Taču pēc mirkļa viņi jau stāvēja bankas plašajā marmora vestibilā.

Aiz garās letes uz augstiem ķebļiem sēdēja goblini, apkalpodami šās dienas pirmos klientus. Hermione, Rons un Traverss devās pie veca goblina, kas caur acenēm pētīja biezu zelta monētu. Hermione ļāva Traversam nostāties viņai priekšā, aizbildinādamās, ka jāpastāsta Ronam par šo zāli.

Goblins nometa izpētīto monētu malā, tad, nevienu īpaši neuzrunādams, noteica: — Rūķu zelts, — un apsveicinājās ar Traversu, kas sniedza viņam mazu zelta atslēdziņu; tā tika aplūkota un atdota atpakaļ.

Uz priekšu panācās Hermione.

—   Svešovskas kundze! — manāmi pārsteigts, sveicināja goblins. — Kāds negaidīts pārsteigums! Kā… kā varu jums pakalpot?

—   Es vēlos apmeklēt savu velvi, — Hermione atbildēja.

Vecais goblins mazliet parāvās atpakaļ. Harijs pameta skatienu

apkārt. Ne tikai Traverss tepat vien mīņājās un blenza, bet ari vairāki citi goblini bija pacēluši galvu un raudzījās uz Hermioni.

—   Vai jums ir kāds… apliecinājums?

—    Apliecinājums? Man — man vēl nekad nav bijis vajadzīgs apliecinājums! — Hermione atcirta.

—   Viņi zina! — Grābuks čukstēja Harijam ausī. — Viņi laikam ir brīdināti, ka var uzrasties kāds viltvārdis.

—    Pietiks ar jūsu zizli, kundze, — bilda goblins. Viņš pastiepa mazliet trīcošu roku, un pār Hariju pēkšņi nāca baiga atskārsme: Gringotu goblini zina, ka Bellatrises zizlis ir nozagts.

—   Daries, daries! — viņam ausī čukstēja Grābuks. — Valdum lāstu!

Harijs zem Paslēpņa pacēla vilkābeles zizli, notēmēja uz veco

goblinu un pirmo reizi mūžā nočukstēja: — Valdum!

Rokā iesitās dīvains, tirpinošs siltums, kas it kā izlija no viņa prāta un pa vēnām un dzīslām saistīja viņu ar zizli un tikko raidīto

lāstu. Goblins paņēma Bellatrises zizli, uzmanīgi to apskatīja un sacīja: — Ā, jums tagad jauns zizlis, Svešovskas kundze!

—   Ko? — nesaprata Hermione. — Nē, nē, tas ir mans…

—  Jauns zizlis? — Traverss atkal pienāca pie letes; visaplīk nenolaida acis goblini. — Bet kā jūs to varējāt, pie kāda zižļu meistara pasūtījāt?

Harijs rīkojās bez apdoma: notēmējis zizli pret Traversu, viņš vēlreiz nomurmināja: — Valdum!

—   Ak, jā, redzu, — Traverss sacīja, skatīdamies uz Bellatrises zizli, — jā, ļoti glīts. Un kā tas darbojas, labi? Vienmēr esmu domājis, ka zižļiem vajadzīga neliela iejādīšana, vai jums tā neliekas?

Hermione bija galīgi apjukusi, taču Harijs milzīgi atvieglots redzēja, ka viņa ļaujas ērmotajam notikumu pavērsienam.

Vecais goblins aiz letes sasita plaukstas, un parādījās otrs, gados jaunāks.

—   Man vajadzēs dzinksteles, — vecais norīkoja; jaunais goblins aizšāvās prom, pēc brīža atgriezās ar ādas maisu, kas bija pilns ar šķindošiem metāla priekšmetiem, un pasniedza maisu priekšniekam. — Labi, labi! Tad esiet tik laipna, sekojiet man, Svešovska kundze, — vecais goblins teica, nolēca no ķebļa un pazuda no skata. — Aizvedīšu jūs uz velvi.

Viņš parādījās letes galā un mundri joza šurp, stiepdams žvadzošo maisu. Traverss jau kādu brīdi stāvēja pilnīgi nekustīgi, mute kā laidara vārti. Rons, apjukumā lūrēdams uz Traversu, šai dīvainajai parādībai pievērsa lieku uzmanību.

—   Pagaidiet — Bogrod!

No letes viņas puses naski izjoza vēl viens goblins.

—   Mums ir priekšraksti, — viņš sacīja, paklanīdamies Hermionei, — atvainojiet, Svešovskas kundze, bet uz Svešovsku velvi attiecas īpaši norādījumi.

Viņš steidzīgi kaut ko iečukstēja Bogrodam ausī, taču valdum varā nonākušais goblins viņu aizgainīja prom:

—   Es pārzinu šos priekšrakstus. Svešovska kundze vēlas apmeklēt savu velvi… ļoti sena dzimta… seni klienti… nāciet, lūdzu…

Un, joprojām žvadzinādamies, viņš piesteidzās pie kādam no daudzajām durvīm zāles sienās. Harijs atskatījās uz Traversu, kas ar neparasti stingu seju joprojām stāvēja kā sālsstabs, un ātri izšķīrās: novēcinādams zizli, viņš lika Traversam nākt līdzi. Tas viņiem nopakaļ paklausīgi izčāpoja pa durvīm un iegāja degošām lāpām apgaismotajā rupji tēstu akmeņu gaiteni.

—   Nebūs labi, viņi kaut ko nojauš, — Harijs sacīja, kolīdz durvis aiz muguras aizcirtās, un norāva Paslēpni. Grābuks nolēca zemē; ne Traverss, ne Bogrods nelikās ne mazākajā mērā izbrīnīti par to, ka viņu vidū pēkšņi uzradies Harijs Poters. — Viņi ir valdum varā, — viņš paskaidroja, izkliedēdams Hermiones un Rona neizpratni par Traversu un Bogrodu; abi pilnīgi truli stāvēja viņiem blakus. — Man liekas, tas nebija pietiekami spēcīgi, es nezinu…

Un piepeši atmiņā atausa vēl kaut kas — kā īstā Bellatrise Svešovska bija aurojusi uz viņu, kad viņš pirmo reizi mēģināja raidīt nepiedodamo lāstu: To vajag gribēt, Poter!

—   Ko iesāksim? — jautāja Rons. — Varbūt vajag tīt makšķeres, kamēr vēl var?

—  Ja vēl var, — noteica Hermione, atskatīdamās uz durvīm, aiz kurām notika Merlins zina kas.

—  Ja esam tikuši tik tālu, manuprāt, vajag turpināt, — sacīja Harijs.

—   Labi! — uzteica Grābuks. — Tā, Bogrods mums ir vajadzīgs, viņam būs jāvada ratiņi: man vairs nav tiesību. Bet tam burvim vietas nebūs.

Harijs pacēla zizli pret Traversu.

—    Valdum!

Kalsnais burvis pagriezās un sīkā riksīti aizdipināja gar tumšajām sliedēm.

—   Ko tu viņam liki darīt?

—   Paslēpties, — I larijs atbildēja un pamāja ar zizli uz Bogrodu, kas iesvilpās, saukdams ratiņus; tie izšāvās no tumsas un pieripoja klāt. Lielajā zālē skanēja kliedzieni, Harijs tos skaidri dzirdēja, kamēr viņi visi sasēdās ratiņos: Bogrods ar Grābuku priekšā, Harijs, Rons un Hermione saspiedās aizmugurē.

Ratiņi salēkušies šāvās uz priekšu, uzņemdami ātrumu; viņi pa brāzās garām Traversam, kas patlaban mēģināja iespraukties kādā mūra plaisā, tad sāka līkumot un šaudīties pa eju ņudzekli, jo tālāk, jo dziļāk. Cauri riteņu klaboņai pa sliedēm nekas cits nebija saklausāms; matiem plivojot, viņi traucās līču loču starp stalaktītiem, traukdamie s arvien dziļāk pazemē, taču Harijs nemitīgi atskatījās. Tikpat labi viņi būtu varējuši atstāt gigantiskas pēdas; jo vairāk viņš par to domāja, jo stulbāka likās doma pārvērst Hermioni par Bellatrisi, ierasties ar Bellatrises zizli, kad visiem nāvēžiem zināms, kas to nozadzis…

Tik dziļi Gringotu pazemē Harijs bija pirmoreiz; nesamazinot ātrumu, ratiņi apcirtās, un viņi priekšā, pāris sekunžu brauciena attalumā, ieraudzīja pāri sliedēm gāžamies ūdenskrituma šaltis. — Nē! — Harijs izdzirda Grābuka kliedzienu, taču nobremzēt nebija iespējams: viņi joņoja tam cauri. Acis un mute piešļācās ar ūdeni, Harijs nevarēja ne paelpot, ne kaut ko saskatīt; tad ratiņi pamatīgi sašķiebās, apgāzās, un viņi visi izvēlās laukā. Harijs dzirdēja, kā ratiņi ietriecas ejas sienā un sašķīst lupatās, dzirdēja Hermioni kaut ko kliedzam un itin kā bezsvara stāvoklī tuvojās zemei, līdz beidzot pilnīgi nesāpīgi nokrita uz tuneļa akmens grīdas.

—   Ķi-ķisena burvestība, — izgrūda Hermione, kad Rons vilkšus pieslēja viņu kājās, taču Harijs ar šausmām redzēja, ka viņa vairs nav Bellatrise: viņa stāvēja, pīdamās nesamērīgi garajā mantijā, caurcaurēm slapja un visnotaļ Hermione; Rons atkal bija ruds un bez bārdas. Viņi to apjauta^skatīdamies viens otrā, taustīdami seju.

—   Zagļu rumba! — pierausies kājās, sacīja Grābuks, atskatīdamies uz aumaļu straumēm; Harijs jau bija sapratis, ka tas nav parasts ūdens. — Noskalo visas burvestības, visas maģiskās paslēpības! Viņi zina, ka bankā ielauzušies viltvārži, viņi salikuši mums ceļā aizsargšķēršļus!

Harijs redzēja, ka Hermione pārbauda, vai nav pazudusi pērļotā somiņa, un pats steigšus pabāza roku zem jakas, pārliecinādamies, vai Paslēpnis vēl vietā. Tad viņš pagriezās un ieraudzīja, ka Bogrods, neko nesaprazdams, krata galvu: Zagļu rumba acīmredzot bija izšķīdinājusi valdum lāstu.

—   Viņš mums ir vajadzīgs, — atgādināja Grābuks, — bez Gringotu goblina mēs velvē nevaram iekļūt. Un dzinksteles arī mums

vajag!

—    Valdum! — Harijs vēlreiz sacīja; balsij aizviļņojot akmens tunelī, viņš atkal sajuta varas tirpuļus, kas nāca no smadzenēm un aizstrāvoja uz zizli. Bogrods atkal pakļāvās viņa gribai — apstulbums viņa sejā pārtapa pieklājīgā vienaldzībā, bet Rons steigšus pacēla ādas maisu ar džinkstošajiem instrumentiem.

—    Harij, izklausās, ka mums kāds tuvojas! — Hermione brīdināja un, ar Bellatrises zizli norādīdama uz ūdenskritumu, iesaucās: — Sargus! — Viņi redzēja, kā vairoga burvestība ietriecas apburtajā ūdenī un tas pārstāj plūst.

—   Laba doma, — Harijs novērtēja, — Grābuk, rādi ceļu!

—   Kā mēs pēc tam tiksim laukā? — Rons jautāja, kad viņi goblinam nopakaļ skrēja pa tumšo tuneli, bet aiz muguras kā vecs suns elsa Bogrods.

—   Kad tiktāl tiksim, tad domāsim, — Harijs attrauca. Viņš ausījās: likās, pavisam netālu kaut kas žvadz un kust. — Grābuk, vēl tālu?

—   Nav tālu, Harij Poter, nav tālu…

Un tad viņi nogriezās gar stūri un ieraudzīja to, ko Harijs jau bija gatavs redzēt, — taču visi tik un tā apstājās kā zemē iemieti.

Priekšā pie zemes bija piekalts milzīgs pūķis, kas aizšķērsoja ieeju četros vai piecos dziļākajos Gringotu kambaros. Ilgajā ieslodzījumā pazemes dzīlēs tā zvīņas bija kļuvušas bālas un blaugznainas, acis blenza bālgani sārtas, ap pakaļkājām bija smagas važas, kuru ķēdes stiepās līdz milzīgām, klinšainajā zemē dziļi iedzītām tapām. Lielos, dzelkšņainos spārnus viņš bija piekļāvis sev klāt — ja tie tiktu izplesti, nekam citam velvē vairs nebūtu vietas; pagriezis pret viņiem neglīto galvu, tas ierēcās tā, ka klints nodrebēja, tad atplēta muti un izspļāva uguns šalti, kamdēļ viņiem nācās skriešus glābties atpakaļ gaitenī.

—   Viņš ir pa pusei akls, — elsdams izdvesa Grābuks, — bet tādēļ vēl jo mežonīgāks. Bet mēs varam to savaldīt. Tas zina, kas gaidāms, kad tuvojas dzinksteles. Dodiet tās man!

Rons pasniedza Grābukam maisu, un goblins izvilka no la vairākus mazus metāla instrumentus, kas pakratīti skaļi džinkstēja ka mazi āmuriņi uz laktas. Grābuks tos izdalīja visiem, arī Bogrods rātni paņēma vienu.

—   Jūs zināt, kas jādara, — Grābuks teica Harijam, Ronam un Hermionei. — Izdzirdot žvadzoņu, viņš nospriedīs, ka tūdaļ sāpēs, atkāpsies, un tad Bogrodam jāuzliek roka uz velves durvīm.

Viņi atkal iegriezās ap stūri, kratīdami dzinksteles; atbalsojoties no akmens sienām, žvadzoņa kļuva daudzkārt skaļāka, un Harijam šķita, ka troksnim līdzi tricinās arī viņa galvaskauss. Pūķis izgrūda vēl vienu aizsmakušu rēcienu un atkāpās. Harijs redzēja, kā tas trīc, viņiem tuvojoties, redzēja rētas, ko tā purnā bija atstājuši nežēlīgi cirtieni, un nojauta, ka tas iedresēts, izdzirdot dzinksteļu žvadzoņu, baidīties no karsti nokaitētiem zobeniem.

—    Liec viņam piespiest pie durvīm plaukstu! — Grābuks mudināja Hariju, un zēns pavērsa pret Bogrodu zizli. Vecais goblins paklausīgi piespieda plaukstu pie koka vērtnes, velves durvis nozuda, un viņi ieraudzīja alai līdzīgu telpu, kas bija līdz griestiem piekrauta ar zelta naudu un kausiem, sudraba bruņām, dīvainu radījumu ādām — dažas bija ar visiem mugurkaula skriemeļiem, citas — ar nokārtiem spārniem, — rindu rindām stāvēja mikstūras dārgakmeņiem rotātās pudelītēs un vēl ari galvaskauss, ko rotāja kronis.

—   Meklējiet, ātri! — sauca Harijs, kad viņi ieskrēja velvē.

Viņš bija izstāstījis Ronam un Hermionei, kā izskatās Elšpūša kauss, taču, ja velvē bija noglabāts cits, nezināms horkrusts, viņam nebija ne jausmas, kas jāmeklē. Taču viņš vēl nebija paspējis kārtīgi paskatīties apkārt, kad aiz muguras kaut kas apslāpēti nožvadzēja: no jauna bija uzradušās durvis, viņi bija ieslēgti velvē un atstāti pilnīgā tumsā. S

—   Tas nekas, Bogrods mūs izlaidīs! — attrauca Grābuks, kad Rons pārsteigumā iekliedzās. — Iededziet taču savus zižļus! Un rīkojieties, mums ir ļoti maz laika!

—   Spižo!

Harijs pagaismoja apkārt; zižļa blāzma krita uz mirdzošiem dārgakmeņiem, un augstā plauktā, ķēžu mudžekļa vidu viņš ieraudzīja viltoto Grifidora zobenu. Ari Rons un Hermione bija iedeguši savus zižļus un pētīja visapkārt kaudžu kaudzēm sakrautos priekšmetus.

—   Harij, varbūt šis ir…? Aāā!

Hermione sāpēs iekliedzās. Harijs pagrieza zizli pret viņu tieši laikā, lai ieraudzītu, kā viņai no rokas izkrīt dārgakmeņiem rotāts kauss, taču krizdams tas sašķīda un pārtapa veselā kausu gāzmā; pēc mirkļa sākās briesmīga žvadzoņa, un visa grīda bija pilna ar vienādiem kausiem, kas ripoja uz visām pusēm, tā ka īstais starp tiem vairs nebija atrodams.

—   Tas mani apsvilināja! — Hermione novaidējās, sūkādama čulgainos pirkstus.

—    Viņi vēl klāt pielikuši viddivvārdus un ugunsvārdus! — aptvēra Grābuks. — Viss, kam jūs pieskarsieties, svilinās un vairosies, bet pakaļdarinājumiem nav nekādas vērtības, — un, ja jūs dārgumiem skarsieties klāt, drīz zelta būs tik daudz, ka tas jūs nospiedīs!

—   Skaidrs, neko neaiztikti — bezcerīgi izsaucās Harijs, taču jau tajā pašā brīdī Rons ar kāju netīšām pieskārās vienam no zemē nokritušajiem kausiem un acumirklī uzradās vēl divdesmit tādi, bet Rons lēkāja uz vienas kājas — saskaroties ar karsto metālu, viņam kurpes purngals bija sadedzis.

—   Stāvi, nekusties! — Hermione nogrāba Ronu.

—   Tikai skatieties! — sauca Harijs. — Atcerieties, kauss ir mazs un no zelta, uz tā ir iegravēts āpsis, divi rokturi… vai arī meklējiet Kraukļanaga zīmi, ērgli…

Piesardzīgi grozīdamies uz vietas, viņi iespīdināja zižļus katrā kaktiņā un spraugā. Nekam nepieskarties bija neiespējami: Harijs izraisīja pamatīgu viltotu galeonu krusu, kas sabira uz grīdas līdzās kausiem un tur bija grūti atrast, kur nolikt kāju; nokaitētais zelts karstumā kvēloja, un likās, velve pārvērtusies par cepli. Harija zizlis slīdēja pāri vairogiem un goblinu kaltām bruņu cepurēm, kas rindu rindām grēdojās plauktos līdz pašiem griestiem. Viņš cēla staru kūli

arvien augstāk, līdz pēkšņi uztaustīja priekšmetu, kuru ieraugot sirils salēcās un roka sāka trīcēt.

—   Atradu — tur, augšā!

Arī Rons un Hermione pastiepa zižļus uz to pašu pusi, un trīs pusējā starmešu gaismā iedzirkstījās mazs zelta kausiņš: tas bija piederējis Elgai Elšpūtei, no viņas to bija saņēmusi Hepciba Smita, kam to nozaga Toms Melsudors.

—   Un kā, bitīt matos, lai mēs tiekam tur augšā, nekam nepieskardamies? — jautāja Rons.

—     Šurpum kausu! — iekliedzās Hermione, lielajā satraukuma acīmredzot aizmirsusi, ko Grābuks viņiem stāstīja, kaļot ielaušanās plānus.

—   Nav jēgas, nav jēgas! — goblins ņurdēja.

—    Ko tad lai mēs iesākam? — Harijs nikni pablenza uz goblinu. — Ja tu gribi dabūt zobenu, Grābuk, tad palīdzi vairāk nekā — paga! Varbūt es drīkstu tam pieskarties ar zobenu? Hermione, dod šurp!

Hermione pačamdījās mantijas krokās, izzvejoja savu pērļoto somiņu, un, mirkli rakņājusies, izvilka mirdzošo zobenu. Harijs satvēra tā rubīniem rotāto spalu un ar smaili pieskārās tuvākajai sudraba karafei — tā nepavairojās.

—   Ja tikai varētu uzāķēt to aiz rokturīša uz smailes — bet kā lai es tieku tam klāt?

Plaukts, kurā atradās kauss, bija tik augsts, ka neviens no viņiem, pat Rons, kas augumā bija visgarākais, nevarēja to aizsniegt. Viļņiem uzvēdīja karstums no apburtajiem dārgumiem, Harijam pār seju un muguru pludoja sviedri. Viņš pūlējās izdomāt, kā lai aizsniedz kausu, tad izdzirdēja aiz velves durvīm ierēcamies pūķi un dzinkstoņu, kas nāca arvien tuvāk un tuvāk.

Viņi bija totālās sprukās: no velves varēja izkļūt tikai pa durvīm, bet tām, cik varēja noprast, tuvojās vesels bars goblinu. Harijs saskatījās ar Ronu un Hermioni un viņu sejās ieraudzīja šausmas.

—   Hermione, — Harijs ierunājās, dzinkstoņai kļūstot arvien skaļākai, — man jātiek tur augšā, tas ir jāiznīcina… y

Viņa pacēla zizli, norādīja uz Hariju un čukstus sacīja: — Celmiesus!

Aiz potītes parauts gaisā, Harijs atsitās pret bruņutērpu, no tā pašķīda atdarinājumi, kas kā līdz baltkvēlei nokaitēti augumi piepildīja jau tā pieblīvēto kambari. Rons, Hermione un abi goblini, sāpēs kliegdami, tika pagrūsti un triekti pret citiem priekšmetiem, un arī tie sāka pavairoties. Pa daļai aprakti kvēloši sarkano dārgumu paisumā, viņi ķepurojās un kauca; Harijs iebāza zobenu Elšpūšu kausa osiņā un uzāķēja to uz smailes.

—   Nopervētus! — spalgi kliedza Hermione, pūlēdamās pasargāt sevi, Ronu un goblinus no ugunīgā metāla.

Tad atskanēja tik drausmīgs kliedziens, ka Harijs paskatījās lejup: Rons un Hermione stāvēja līdz viduklim dārgumos un kopīgiem spēkiem pūlējās noturēt Bogrodu, lai karstā metāla vilnis viņu neapraktu, turpretim Grābuks jau bija nozudis, redzami vairs bija tikai dažu garo pirkstu galiņi.

Harijs saķēra Grābuka pirkstus un vilka. Kaucošais, čulgām klātais goblins collu pa collai iznira virspusē.

—    Laidmiesus! — Harijs iebļāvās, viņi ar Grābuku ar troksni nokrita uz blīstošā dārgumu slāņa, un zobens izslīdēja Harijam no rokas.

—   Ķer! — Harijs kliedza, pūlēdamies nelikties ne zinis par nokaitētā metāla ķeršanos pie miesas, bet Grābuks atkal uzrāpās viņam uz pleciem, lai tur vai kas apņēmies izvairīties no briestošās metāla masas kvēles. — Kur ir zobens? Uz tā bija kauss!

Dzinkstoņa viņpus durvīm kļuva apdullinoša — jau bija par vēlu…

—   Redzu!

Grābuks bija tas, kurš to redzēja, tieši viņš metās tam pakaļ, un šai brīdī Harijs saprata — goblins ne mirkli nebija ticējis, ka viņi turēs doto vārdu. Ar vienu roku cieši ieķēries Harijam matos, lai neiekristu rūgstošajā degošā zelta jūrā, Grābuks sagrāba zobenu aiz spala un savēzēja augstu gaisā, kur Harijs to nevarēja aizsniegt.

Uz zobena gala uzkabinātais zelta biķerītis aizlidoja pa gaisu. Joprojām ar goblinu kukuragās, Harijs lēca un to noķēra, un nepalaida vaļā, lai kā tas svilināja roku, arī tad, kad viņam no dūres izsprāga neskaitāmi Elšpūša kausi, kas gāzās pāri kā lietus, bet velves durvis atkal atvērās un viņš bezpalīdzīgi slīdēja līdzi arvien spēcīgākajai kvēloša zelta un sudraba lavīnai, kas iznesa viņu, Ronu un Hermioni priekškambari.

Gandrīz nejuzdams, cik briesmīgas sāpes rada čulgas, kas jau klāja visu miesu un nemitīgi izsprāga no jauna vairojošos dārgumu jūrā, Harijs iebāza kausu kabatā un izstiepa roku pēc zobena, taču Grābuks bija pazudis. Pirmajā izdevīgajā brīdi noslīdējis no Harija kamiešiem, viņš bija meties pie gobliniem, kuru vidū patvēries, vicināja zobenu un kliedza: —Zagļi! Zagļi! Palīgā! Zagļi! — Dunčiem bruņoto goblinu pulks arvien pieauga, un tie viņu pieņēma bez liekiem jautājumiem.

Slīdēdams uz karstā metāla, Harijs pierausās kājās un saprata, ka ārā no šejienes viņi tiks, vienīgi izlaužoties cauri bankas aizstāvju pūlim.

—   Sastingsti! — viņš pilnā kaklā iebļāvās, ari Rons ar Hermioni uzķēra buramvārdus; goblinu pūlī lidoja sarkanas gaismas strāvas, un daži nogāzās gar zemi, taču citi arvien nāca klāt, un Harijs ieraudzīja gar stūri skrienam arī vairākus sargus burvjus.

Savažotais pūķis ierēcās, un gobliniem pāri šāvās liesmu straume; burvji salīkuši muka, no kurienes nākuši, un pār Hariju nāca iedvesma — vai varbūt trakums. Norādīdams uz resnajām ķēdēm, ar kurām briesmonis bija piekalts pie grīdas, viņš ieaurojās: — Atlaidies!

Važas ar troksni atsprāga vaļā.

—  Nāciet! — Harijs uzbļāva un, nemitīgi apšaudīdams tuvojošos goblinus ar sastindzināšanas burvestībām, kā plēsts skrēja uz aklā pūķa pusi.

—   Harij, Harij, ko tu dari? — iekliedzās Hermione.

—   Nāciet, kāpiet augšā, ātrāk…

Pūķis vēl nebija sapratis, ka tagad ir brivs; ar kāju sataustījis tā pakaļķepas cinksli, Harijs ar rokām pievilkās un uzkārpljās tam mugurā. Zvīņas bija cietas kā tērauds, pūķis laikam viņu pat nemanīja. Pastiepis roku, I larijs uzrāva augšā arī Hermioni, Rons uzrāpās viņiem aiz muguras, un nākamajā brīdī pūķis aptvēra, ka vairs nav piesiets.

Tas ierēkdamies saslējās pakaļkājās, Harijs no visa spēka saspieda ceļgalus, cieši ieķerdamies robainajās zvīņās, bet pūķis izpleta spārnus, aizslaucīdams brēcošos goblinus kā ķegļus, un pacēlās gaisā. I larijs, Rons un Hermione pieplaka pie pūķa muguras, taču tik un tā nobrāzās gar griestiem, kad pūķis traucās uz tuneļa galu; goblini metās tam pakaļ, mezdami dunčus, kas neiedurdamies noslīdēja gar nezvēra cietajiem sāniem.

— Mēs netiksim laukā, viņš ir pārāk liels! — Hermione kliedza, taču pūķis atpleta muti un atkal izvirda uguni; liesmas ietriecās tunelī — sienas un griesti iesprāga un sāka grūt. Nagiem ecēdams, pūķis ar neiedomājamu spēku lauzās cauri gruvekļiem. Harijs cieši aizmiedza acis, sargādamies no karstuma un putekļiem; apdullis no akmeņu dārdoņas un pūķa rēcieniem, viņš jaudāja tikai izmisīgi turēties tam mugurā, gaidīdams, ka kuru katru brīdi tiks nopurināts, un tad atskanēja Hermiones bļāviens: — Rakāro!

Viņa palīdzēja pūķim, kas paplašināja tuneli, izlauzdams griestus, raudamies uz augšu, svaigā gaisā, prom no ķērcošajiem un dzinkstinošajiem gobliniem; Harijs un Rons sekoja viņas paraugam, spridzinot griestus ar jaunām ciršanās burvestībām. Viņi pārlidoja pāri pazemes ezeram. Lielais, rēcošais rāpulis bija sajutis priekšā brivību un plašumu, tunelī aiz muguras svaidījās un kulstījās pūķa dzelkšņotā aste, blīvējās klintsbluķi, milzīgu stalaktitu atlūzas, un goblinu dzinkstoņa kļuva arvien tālāka un klusāka, bet priekšā ceļu lauza pūķa uguns…

Un tad beidzot ar viņu trejkāršo burvestību un pūķa nevaldāmā spēka palīdzību viņi bija izrakušies cauri tunelim un nonākuši marmora vestibilā. Goblini un burvji brēkdami ļekoja, kur kurais, bet pūķim beidzot bija diezgan telpas, kur izplest spārnus; pastiepis ragaino galvu pretī dzestrajam gaisam, ko sajuta vēdījam no durvju puses, tas metās uz priekšu un, Harijam, Ronam un Hermionei joprojām visiem spēkiem turoties tam mugurā, pūķis izspraucās pa metāla durvīm, samīcīdams un izraudams no eņģēm vērtnes, un tad, izrāpies Diagonalejā, pacēlās gaisā.

DIVDESMIT SEPTĪTĀ NODAĻA PĒDĒJĀ PASLĒPTUVE

Nekāda stūrēšana nebija iespejama: pūķis neredzeja, kurp laižas, un bija skaidrs — ja tas gaisā strauji pagriezīsies vai

nozvalstīsies, viņi uz platās muguras nespēs noturēties. Un tomēr, kamēr viņi cēlās arvien augstāk un augstāk, bet apakšā kā pelēki zaļa karte izklājās Londona, Harijs jutās no sirds pateicīgs par izglābšanos, kas vēl pirms maza brīža likās neiespējama. Sakņupis neradījumam uz skausta, viņš cieši turējās pie metāliskajām zvīņām. Apdegušo, čulgaino ādu glāstīja dzestra vēsmiņa, bet pūķis ar spārniem šķēla gaisu kā vējdzirnavu rats. Aizmugurē aiz sajūsmas vai bailēm — kas to lai zina — pilnā kaklā lādējās Rons, bet Hermione, liekas, šņukstēja.

Pēc minūtēm piecām sākotnējās bailes, ka pūķis viņus nokratīs, sāka iet mazumā, jo tas, šķiet, nevēlējās neko citu, kā vien nokļūt pēc iespējas tālāk no sava pazemes cietuma, tomēr jautājums, kā un kur viņi tiks zemē, joprojām bija un palika diezgan biedējošs. Harijam nebija ne jausmas, cik lielu gabalu pūķi spēj nolidot vienā paņēmienā, nebija saprotams arī, kā šis pūķis, būdams gandrīz akls, atradīs piemērotu nosēšanās vietu. Harijs nemitīgi skatījās apkārt, visu laiku rādījās, ka rēta sāk kņudēt…

Cik ilgs laiks paies, līdz Voldemorts uzzinās, ka viņi ielauzusies

Svešovsku velvē? Cik drīz Gringotu goblini paziņos Bellatrisei? Pec cik ilga laika viņi atskārtis, kas nolaupīts? Un kas būs, kad atklāsies, ka pazudis zelta kauss? Beidzot Voldemortam būs skaidrs, ka viņi nodomājuši iznicināt horkrustus…

Pūķis nepārprotami alka pēc vēsāka un svaigāka gaisa: tas cēlās arvien augstāk, līdz viņi jau lidoja starp ledainu mākoņu skupsnām un Harijs vairs nespēja saskatīt krāsainos punktiņus — mašīnas, kas rindu rindām brauca galvaspilsētā iekšā un ārā. Viņi lidoja arvien tālāk un tālāk, pāri laukiem, sastiķētiem no zaļiem un brūniem ielāpiņiem, pāri ceļiem un upēm, kas līču loču vijās lejā kā blāvas un spožas lentes.

—   Kā tev šķiet, ko viņš meklē? — auroja Rons, kad pūķis bija uzņēmis kursu uz ziemeļiem.

—   Ne jausmas, — Harijs atbļāva. Rokas no aukstuma bija kļuvušas nejūtīgas, tomēr viņš neuzdrošinājās tās izkustināt. Viņš jau labu bridi lauzīja galvu par to, ko iesākt, ja apakšā parādīsies piekraste — ja izrādīsies, ka pūķis dodas uz jūru; viņš bija sasalis ragā, nemaz nerunājot par to, ka briesmīgi mocīja izsalkums un slāpes. Interesanti, viņš prātoja, kad pēdējo reizi ēdis pats pūķis? Viņam taču droši vien drīz vajadzēs iestiprināties! Un ko tad, ja tobrīd viņš attapsies, ka mugurā sēž trīs visnotaļ baudāmi cilvēki?

Saule slīdēja uz rietu, debesu zilgme krāsojās violeta, bet pūķis joprojām lidoja, apakšā parādījās un nozuda pilsētas un ciemi, pūķa milzīgā ēna slīdēja pa zemes virsu kā liels, tumšs mākonis. Pūloties noturēties pūķim mugurā, Harijam sāpēja visas maliņas.

—   Vai man tikai liekas, — pēc krietni ilgas klusēšanas kliedza Rons, — vai ari mēs tiešām laižamies zemāk?

Harijs palūkojās lejup un ieraudzīja tumšzaļus kalnus un ezerus, kas saulrietā laistījās vara sarkani. Kamēr viņš šķielēja gar pūķa sānu, apakšā viss it kā auga lielāks un tapa labāk saskatāms, un Harijs prātoja, diez kā nezvērs saules atspulgu mirgā nopratis, ka šeit var atrast saldūdeni.

Pūķis laidās arvien zemāk un zemāk, loku lokiem šaudamies lejup uz mazu ezeriņu.

—   Kad būs pietiekami zemu, es teikšu, un leksim! — Harijs pakliedza pārējiem. — Taisni ūdenī, kamēr tas vēl neapjēdz, ka mēs te esam!

Draugi piekrita, tiesa, Hermiones atbilde izskanēja maķenīt slābani; ūdens spoguļa ņirbā jau varēja redzēt pūķa lielās, dzeltenās pavēderes atspulgu.

—   LECAM!

Viņš nošļūca gar pūķa sānu un ar kājām pa priekšu krita ezerā; augstums izrādījās lielāks, nekā bija licies, un viņš, smagi atsizdamies pret ūdeni, kā akmens iegrima ledainā, ūdenszālēm pilnā zaļumā. Atsperdamies ar kājām, viņš elsdams iznira un ieraudzīja lielus apļus novirmojam tur, kur bija iekrituši Rons un Hermione. Pūķis laikam neko nebija manījis; tas jau bija piecdesmit pēdas tālāk un, strauji mezdamies lejup, iesūca ūdeni rētainajā snuķi. Kad no ezera dzīlēm, aizelsušies un spļaudīdamies, iznira Rons un Hermione, pūķis, spēcīgi plivinot spārnus, laidās uz priekšu, līdz beidzot piezemējās tālākajā krastā.

Harijs, Rons un Hermione sāka irties uz pretējo pusi. Ezers nelikās dziļš, nācās drīzāk brist, nevis peldēt — pa ūdenszālēm un dubļiem, taču galu galā viņi līdz ādai slapji, aizelsušies un pārguruši izrāpās slidenajā krasta zālē. Hermione sabruka, kāsēdama un trīcēdama pie visām miesām. Lai gan Harijs vislabprātāk būtu nolicies zemē un aizmidzis, viņš uzslējās kājās, izvilka zizli un sāka sliet visapkārt parastos aizsargburvestību mūrus.

Kad tas bija paveikts, viņš piebiedrojās draugiem. Pirmo reizi kopš izbēgšanas no velves viņš tos kārtīgi apskatīja. Abiem seju un rokas no vienas vietas klāja sarkani apdegumi, drānas vietām bija sadegušas. Aiz sāpēm viebdamies, viņi apstrādāja neskaitāmās brūces ar diktamnes esenci. Hermione sniedza pudelīti arī Harijam, tad sadabūja trīs pudeles ar ķirbju sulu, ko bija paķērusi līdzi no Gliemežvāciņiem, un tīras, sausas drānas visiem trijiem. Viņi pārģērbās un sēdēja, malkodami sulu.

—   Nūjā, labā ziņa ir tāda, — pēdēgi ierunājās Rons, noskatījies, kā ataug āda uz rokām, — ka mēs dabūjām to horkrustu. Sliktā ziija…

—   …vairs nav zobena, — caur sakostiem zobiem izgrūda Harijs, pa džinsos izsvilušo caurumu pilinādams diktamni uz pamatīga apdeguma.

—   Zobena vairs nav, — Rons atkārtoja. — Tas sīkais, divkosīgais seskadvēsele…

Harijs pacēla nupat novilkto slapjo jaku, izņēma no kabatas horkrustu un nolika to zālītē viņiem priekšā. Tas saulē laistījās, un viņi, sūkdami no pudelēm sulu, nespēja no tā ne acu atraut.

—  šoreiz vismaz nevajadzēs to nēsāt ap kaklu — izskatitos jau nu makten dīvaini, ja šitāds karātos uz krūtīm, — Rons noteica, ar plaukstas virspusi noslaucīdams muti.

Hermione palūkojās uz ezera viņu krastu, kur pūķis joprojām dzēra ūdeni.

—   Kā jums šķiet, kas būs ar viņu? — meitene jautāja. — Vai viņš paliks dzīvs?

—   Tu jau sāc runāt kā Hagrids, — atsaucās Rons. — Tas ir pūķis, Hermione, viņš pats spēs par sevi gādāt. Uztraukties derētu par mums.

—   Kāpēc?

—   Hm, nezinu, kā lai tev to pasaka, — Rons sacīja, — bet man liekas, Gringotos varbūt ir manijuši, ka ielauzāmies.

Visi trīs sāka ķiķināt un, reiz iesmējušies, vairs nespēja rimties. Harijam sāpēja ribas, no bada reiba galva, bet viņš augšpēdus gulēja zem iesarkanajām debesīm un smējās līdz jēlai rīklei.

—    Labi, bet ko tagad? — Hermione beidzot jautāja, kad bija izžagojusies un atguvusi nopietnibu. — Viņš uzzinās, vai ne? PašiZināt-Kas tagad zinās, ka mēs zinām par viņa horkrustiem!

—    Varbūt goblini būs tik nobijušies, ka viņam neko neteiks? — cerīgi minēja Rons. — Varbūt viņi kaut ko izdomās…

Debesis, ezera ūdens smarža, Rona balss skaņa izgaisa: Harijam galvā kā zobena cirtiens ietriecās sāpes. Viņš stāvēja nespodri apgaismotā telpā iepretim burvju puslokam, bet uz gridas viņam pie kājām tupēja sīks, drebelīgs radījums.

—     Ko tu teici? — Viņa balss bija spalga un salta, lai gan īstenībā viņš kvēloja niknumā un bailēs. Vienīgais, no kā viņš baidījās — bet nevar būt, tas vienkārši nav iespējams…

Goblins trīcēja, neiedrošinādamies paskatīties sarkanajos redzokļos augstu virs galvas.

—   Pasaki vēlreiz! — murmināja Voldemorts. — Pasaki to vēlreiz!

—   Pa—pavēlniek, — melnās acis šausmās iepletis, stomījās goblins, — pa—pavēlniek… mēs me—mēģinājām viņus ap—apturēt… vi—viltvārži, pavēlniek… ielauzās — ielauzās — Svešovsku — ve— velvē…

—   Viltvārži? Kādi viltvārži? Es biju domājis, ka Gringoti zina, ka atklāt viltvāržus? Kas tie tādi bija?

—    Tie bija… tie bija… tas Po—poters un abi līdz-līdzzinātāji…

—   Un kas paņemts? — viņš jautāja, paceldams balsi: viņu sagrāba drausmīgas bailes. — Runā! Ko viņi paņēma?

—   Ma—mazu zelta k—kausiņu, pavēlniek…

Kliedziens — tajā bija dusmas, nevēlēšanās zināt — izlauzās viņam no krūtīm kā pilnīgi sveša balss: viņš bija kā bez prāta, neiedomājami saniknots, tas nevar būt, nav iespējams, neviens to nezināja; kā šis puišelis atklājis viņa noslēpumu?

Gaisu pāršķēla Plūškoka zizlis, telpa piešķida ar zaļu gaismu, sakņupušais goblins nokrita zemē miris, pārbiedētie burvji pajuka viņa priekšā; Bellatrise un Lūcijs Malfojs pirmie, atstājot citus aiz muguras, metās uz durvīm, bet viņa zizlis krita atkal un atkal, un tie, kas bija palikuši, tika nokauti, visi kā viens, par to, ka atnesa šo ziņu, par to, ka dzirdējuši par zelta kausu…

Palicis viens starp mirušajiem, viņš šaudījās šurpu turpu, un acu priekšā cita pēc citas uzplaiksnīja ainas: viņa dārgumi, viņa drošības sargi, viņa cerības uz nemirstību… dienasgrāmata bija iznīcināta, un kauss nozagts; ja nu, ja nu puišelim tiešām zināmi arī pārējie? Vai viņš var zināt, varbūt jau ir sācis rīkotis, varbūt sadzinis pēdas vēl kādam? Vai pie visa vainīgs Dumidors? Dumidors, kam bija aizdomas no sākta gala, Dumidors, nogalināts pēc viņa pavēles, Dumidors, kura zizlis tagad ir viņa rokās — Dumidora roka no kaunpilnās nāves aizsniegusi viņu caur puišeli, šo puišeli…

Bet, ja puišelis iznicinājis kādu no viņa horkrustiem, tad viņam, lordam Voldemortam, taču vajadzēja to zināt, vajadzēja sajust? Viņš, dižākais no visiem burvjiem, viņš, pats varenākais, viņš, kas nogalinājis Dumidoru un vēl daudzus, kam nav bijis ne vērtēs, ne vārda: I <i lords Voldemorts varēja nezināt to, ka viņš pats, vissvarīgākais un ilargākais, ir pārcietis uzbrukumu, sakropļots?

Tiesa, viņš nebija sajutis dienasgrāmatu iznīkstam, taču toreiz viņam nebija ķermeņa, kas justu, viņš nebija pat gars… nē, pārējie katrā ziņā ir drošībā… pārējie horkrusti noteikti ir neskarti…

Bet viņam jāzina, jāpārliecinās… Viņš staigāja lieliem soļiem, pa ceļam pasperdams malā goblina līķi, un ainas cita pēc citas izplūda un izčūkstēja nokaitētajās smadzenēs: ezers, būdele, Cūkkārpa…

Dusmas atvēsināja mazs mierinājums: kā puišelis varētu uzzināt, ka viņš paslēpis gredzenu Stīgra būcenī? Nevienam nav ne jausmas, ka Stīgris ir viņam radinieks, viņš šo saikni bija droši apslēpis, nekad nebija vainots slepkavībās: gredzens pavisam noteikti bija drošībā.

Un kā puišelis — vai jebkurš cits — būtu varējis uzzināt par alu vai tikt cauri tās aizsargburvestībām? Jau doma vien, ka medaljons var būt nozagts, ir muļķīga…

Par skolu: tikai viņš vienīgais zina, kur Cūkkārpā glabājas horkrusts, jo tikai viņš izdibinājis skolas dziļākos noslēpumus…

Un tad Nagīni — čūskai tagad jāpaliek līdzās, to vairs nedrikst sūtīt projām darbos, tai jāpaliek viņa aizsardzībā…

Tomēr, drošs paliek drošs — pilnīgi drošs —, vajag vēlreiz apmeklēt visas paslēptuves, vajag divkāršot aizsardzību ap katru no horkrustiem… un šis darbiņš, tāpat kā Plūškoka zižļa meklējumi, viņam jāpaveic vienam…

Kurp doties vispirms, kuram no dārgumiem draud vislielākās briesmas? Iekņudējās vecais nemiers. Dumidors bija zinājis viņa otro vārdu… varbūt bija nopratis, kas viņu saista ar Stīgriem… to pamestais mājoklis, iespējams, ir vismazāk drošā no paslēptuvēm, un tieši turp viņš dosies vispirms…

Ezers… nemūžam, neiespējami… tomēr bija neliela iespēja, ka

Dumidors bāreņu patversmē kaut ko izdibinājis par viņa senajam ļaundaribām.

Un Cūkkārpa… taču viņš zināja, ka Cūkkārpas horkrusts ir drošībā, Poteram nav nekādu izredžu nemanītam nokļūt Cūkmiestiņa, kur nu vēl skolā. Tomēr būs saprātīgi brīdināt Strupu, ka šis puišelis var mēģināt ielavīties pilī… atklāt Strupam, kādēļ puišelis varētu at griezties, protams, būtu muļķīgi: uzticēties Bellatrisei un Malfojam bija smaga kļūda — vai tad viņu stulbums un nolaidība nav pierādījums, cik neapdomīgi vispār ir kādam uzticēties?

Tātad vispirms viņš dosies uz Stigru būceni un Nagīni ņems līdzi; no čūskas viņš vairs nešķirsies… Un viņš izgāja pa durvīm, šķērsoja vestibilu un nonāca tumšajā dārzā, kur burbuļoja strūklaka; viņš šņācmēlē pasauca čūsku, un tā atritinājusies sekoja viņam ka gara ēna…

Harijs strauji atvēra acis, ar pūlēm atgriezdamies tagadnē: riet saule, viņš guļ ezera krastā un uz viņu no augšas skatās Rons un Hermione. Spriežot pēc tā, cik abi ir noraizējušies un cik spēcīgi pulsē rēta, viņa negaidītā aizceļošana Voldemorta prātā draugiem nav paslīdējusi garām nemanīta. Harijs trīcēdams uzslējās sēdus, mazliet pārsteigts par to, ka joprojām ir slapjš līdz ādai, un ieraudzīja zālīte nevainīgi guļam zelta kausu, bet tumšzilais ezers rietošajā saulē mirdzēja spožā zeltā.

—   Viņš zina. — Pēc Voldemorta spalgajiem kliedzieniem paša balss likās savādi zema. — Viņš zina un taisās pārbaudīt, kur ir pārējie, bet pēdējais, — viņš jau bija pielēcis kājās, — ir Cūkkārpā. Es to zināju. Es zināju.

—   Kas?

Ronam mute bija vaļā; raižpilnā Hermione, tupēdama uz ceļiem, izslējās taisni.

—   Bet ko tu redzēji? Ko tu tagad zini?

—   Es redzēju, kā viņam pavēsta par šo kausu, es — es biju viņa prātā, viņš, — Rons atcerējās slaktiņu, — ir pārskaities un nobijies arī, viņš nesaprot, kā mēs esam uzzinājuši, un tagad grib pārliecināties, vai pārējie ir vietā, — sākot ar gredzenu. Viņš domā, ka tam, kasļnoglabāts Cūkkārpā, gandrīz nekas nedraud, jo tur ir Strups, jo tur ir tik grūti iekjūt nemanītam, man liekas, to viņš pārbaudīs pēdējo, bet vienalga, varbūt jau pēc dažām stundām…

—  Vai tu redzēji, kur tieši Cūkkārpā tas atrodas? — Rons ari bija pierausies kājās.

—   Nē, viņš tikai gribēja brīdināt Strupu, viņš nedomāja par to, kur tas ir…

—    Paga, paga! — iekliedzās Hermione, kad Rons paķēra horkrustu un Harijs atkal izvilka Paslēpni. — Mēs nevaram tā vienkārši ņemt un skriet, nekas nav izdomāts, vajag…

—   Ir jāsteidzas, — Harijs stingri sacīja. Viņš bija cerējis izgulēties, ilgojies ierīkoties jaunajā teltī, bet par to šobrīd nevarēja būt ne runas. — Vai tu spēj iedomāties, ko viņš darīs, kad atklās, ka gredzens un medaljons ir pazuduši? Ja nu viņš, nolēmis, ka Cūkkārpā nav gana droša, noslēpj horkrustu citur?

—   Bet kā mēs tiksim iekšā?

—   Ieradīsimies Cūkmiestiņā, — teica Harijs, — paskatīsimies, ar kādām burvestībām viņi noslēguši skolu, un mēģināsim kaut ko izgudrot. Nāc zem Paslēpņa, Hermione. Es gribu, lai šoreiz mēs turamies kopā.

—   Bet mums ir par mazu…

—   Būs tumšs, neviens kājas neredzēs.

Pāri melnajam ūdenim atbalsojās milzīgu spārnu vēdas: pūķis beidzot bija padzēries un pacēlies gaisā. Viņi pārstāja vākt kopā mantas un brīdi vēroja, kā tas traucas arvien augstāk un augstāk, melns apveids uz strauji tumstošo debesu fona, līdz tas nozuda aiz tuvīnā kalna kores. Pēc tam Hermione pagājās uz priekšu un nostājās starp abiem zēniem. Harijs savilka Paslēpni tik zemu, cik nu bija iespējams, viņi visi kopā iegriezās virpulī un nozuda spiedīgajā tumsā.

DIVDFESMIT ASTOTA NODAĻA TRŪKSTOŠAIS SPOGULIS

Harija kājas pieskārās zemei. Viņš ieraudzīja līdz sāpēm pazīstamo Cūkmiestiņa Lielo ielu: tumšos veikalu skatlogus, melno kalnu miglā tītās virsotnes aiz ciemata, Cūkkārpas ceļa līkumu tieši priekšā un gaismu "Triju slotaskātu" logos; sirdij sažņaudzoties, viņš sveloši skaidri atcerējās, kā bija ieradies šajā vietā gandrīz pirms apaļa gada, balstot pagalam vārgo Dumidoru. Viss atausa prātā vienā mirklī piezemējoties, — un jau nākamajā sekundē, kad viņš tikko bija paguvis palaist vaļā Rona un Hermiones rokas, notika kas negaidīts.

Gaisu satricināja kliedziens, kas līdzinājās Voldemorta balsij mirklī, kad tas atskārta, ka nozagts Elšpūša biķeris. Kliedziens griezās ik nervu šķiedrā; bija noprotams, ka tā iemesls ir viņi paši. Kamēr viņš saskatījās ar abiem Paslēpņa segtajiem draugiem, "Triju slotaskātu" durvis atsprāga vaļā, un uz ielas izbrāzās ducis nāvēžu apmetņos un kapucēs, ar augstu paceltiem zižļiem.

Harijs sagrāba aiz rokas Ronu, kas arī grasījās tvert pēc zižļa; nāvēžu bija pārāk daudz, lai izdotos aizbēgt. Jebkurš bēgšernas

mēģinājums atklātu viņu atrašanās vietu. Viens no nāvēžiem novēcināja zizli, un kliedziens aprāvās, atstājot vienigi atbalsis tālīnajos kalnos.

—   Šurpum Pašlepni'. — noaurojās kāds nāvēdis.

Harijs ciešāk satvēra apmetņa krokas, taču Paslēpnis pat nemēģināja izrauties. Pieburšanas burvestība tam nekaitēja.

—    Ak, tad neesi vis zem sava pārklāja, Poter? — nokliedzās piebūrējs nāvēdis un piebilda saviem biedriem: — Izklistiet. Viņš ir šeit.

Seši nāvēži skriešus metās uz viņu pusi. Harijs, Kons un Hermione, cik ātri vien spēdami, pamuka tuvākajā sānieliņā, un nāvēži pabrāzās garām sprīža attālumā. Visi trīs gaidīja tumsā, klausoties, kā šurpu un turpu dipina soji, un vērojot gaismas starus, ko ielā uzšķīla nāvēžu meklējošie zižļi.

—   Labāk vienkārši bēgsim, — nočukstēja Hermione. — Aizteleportēsimies projām!

—    Lieliska doma, — piekrita Rons, taču, pirms Harijs paguva atbildēt, kāds nāvēdis nobrēcās:

—   Mēs zinām, ka tu esi šeit, Poter, un prom tu netiksi! Mēs tevi atradīsim!

—    Viņi mūs gaidījuši, — čukstēja Harijs. — Viņi izmantoja to burvestību, lai uzzinātu, vai esam uzradušies. Viņi noteikti ir izdarījuši kaut ko tādu, kas mums neļaus aizbēgt, izlikuši lamatas…

—   Varbūt sauksim atprātotājus? — atsaucās cits nāvēdis. — Dosim viņiem vaļu, viņi atradīs Poteru viens un divi!

—    Tumsas pavēlnieks negrib, lai Poters mirtu no citas rokas…

—   Un atprātotāji jau šo nenogalinās! Tumsas pavēlnieks kāro pēc Potera dzivlbas, nevis viņa dvēseles. Pēc atprātotāja skūpsta viņu būs vieglāk nobeigt!

Pēdējais apgalvojums sacēla piekritošu murdoņu. Hariju pārņēma šausmas. Lai atvairītu atprātotājus, nāktos izsaukt aizstāvjus, bet tikpat labi viņi varētu pieteikties, nosaucot savu vārdu.

—    Harij, teleportēsimies projām — ko citu? — nočukstēja Hermione.

Viņa vēl nebija izrunājusi šos vārdus, kad Harijs sajuta ieliņ.i ieplūstam nedabisko aukstumu. Visas gaismas pazuda kā nebijus.is pat debesis apdzisa zvaigznes. Piķa melnajā tumsā Harijs juta, ka Hermione viņu saņem aiz rokas; visi kopā viņi uz vietas sagrieziis virpuli.

Tumsa pēkšņi likās sablīvējusies necaurejama. Teleportēties neizdevās — nāvēži savas burvestības bija izlikuši prasmīgi. Auk stums arvien dziļāk ieēdās Harijam kaulos. Viņš kopā ar Ronu un Hermioni atkāpās pa sānieliņu, taustoties gar sienu un cenšoties nesacelt troksni. Tad aiz stūra parādījās mēmi slīdošie atprātotāji. To bija desmit vai pat vairāk. Atprātotāju stāvi bija saskatāmi tikai tāpēc, ka viņu tumsa bija blīvāka par tumsu, kas ieskāva melnos apmetņus un kraupainās, trūdošās rokas. Vai viņi sajuta tuvumā bailes? Harijs par to bija pārliecināts: šķita, ka viņi tuvojas arvien ātrāk, vilkdami savu sēcošo, garo elpu, kas viņam tā derdzās, sagaršodami gaisa izmisumu, tuvāk un tuvāk…

Harijs pacēla zizli. Viņš negrasijās — nespēja — gaidīt atpratotāju skūpstu un visu, kas nāktu pēc tam. Harijs pievērsa domas Ronam un Hermionei un nočukstēja:

—   Sauces aizstāvu ml

Sudraba briedis izlēca no viņa zižļa smailes un metās uzbrukuma skrējienā. Atprātotāji pašķīda uz visām pusēm, un kāds Harijam neredzams nāvēdis uzvaroši iesaucās:

—   Tas ir viņš, tur, tur, es redzēju viņa aizstāvi, tas bija briedis!

Atprātotāji bija atkāpušies, debesis atkal iemirdzējās zvaigznes,

un nāvēžu soļi arvien tuvojās. Taču, iekams Harijs panikā spēja izlemt, kā rīkoties, turpat līdzās nožņerkstēja durvju aizbīdņi. Šaurās ieliņas kreisajā pusē pavērās durvis, un skarba balss teica:

—   Poter, ātri — iekšā!

Harijs, ne mirkli nešauboties, paklausīja; visi trīs iespruka pa atvērtajām durvim.

—   Kāpiet augšā, palieciet zem Paslēpņa un cietiet klusu! — kāds garš stāvs noburkšķēja, izgāja uz ielas un aizcirta aiz sevis durvis.

Harijam līdz šim nebija ne jausmas, kur viņi nonākuši, taču tagad vientulīgas sveces trīsuļojošajā gaismā viņa acis pazina kroga "Vepra galva" netīro, pieputējušo istabu. Viņi teciņiem metās garām kroga letei un caur vēl vienām durvīm. Tās veda uz ļodzīgām koka kāpnēm, pa kurām viņi, cik ātri spēdami, uzsteidzās uz otro stāvu. Kāpņu gala atradās dzīvojamā istaba ar izdilušu paklāju un nelielu kamīnu, virs kura karājās liela eļļas glezna. No tās šurp raudzījās gaišmataina meitene — atsvešināti laipna.

Uz ielas skanēja klaigas. Vēl aizvien zem Paslēpņa, viņi piesteidzās pie netīrā loga un pavērās lejup. Glābējs, kurā Harijs beidzot sazimēja "Vepra galvas" krodzinieku, bija vienīgais, kam galvu nesedza kapuce.

—   Nu, un tad? — viņš auroja tieši virsū vienam, kam galvu sedza kapuce. — Nu, un tad? Ja jūs sūtīsiet atprātotājus sirojumā pa manu ielu, es viņiem uzlaidīšu savu aizstāvi! Es viņus klāt nelaidīšu, cikreiz jāsaka. Kas vēl nebūs!

—    Tas nebija tavs aizstāvis, — teica kāds nāvēdis. — Tas bija briedis. Potera aizstāvis!

—   Briedis! — krodzinieks nokliedzās un izvilka zizli. — Briedis! Muļķis tāds — sauces aizstāvum\

No zižļa smailes izlēca kaut kas liels un ragains. Noliecis galvu, radījums metās uz Lielās ielas pusi un nozuda tumsā.

—   Tas nebija tas, ko es redzēju, — nu jau mazliet nedrošāk teica nāvēdis.

—   Komandantstunda ir pārkāpta, tu taču pats dzirdēji troksni,— viens no viņa biedriem uzrunāja krodzinieku. — Kāds bija izgājis uz ielas, neraugoties uz aizliegumu…

—  Ja es gribēšu izlikt ārā savu kaķi, tā ari darīšu, un iesāliet savu komandantstundu!

—   Tu biji tas, kura dēļ iedarbojās gauduļu burvestība?

—   Un ja tā būtu? Stiepsiet mani prom uz Azkabanu? Nomušisiet par to, ka izbāzu degunu pa savas mājas durvīm? Lūgtum — ja gribat, lai iet! Tikai jūsu pašu labad es ceru, ka neesat piebakstījuši savām Tumsas smukzīmēm un viņu izsaukuši. Viņš nebūs sajūsmā, ja tiks iztraucēts manis un mana vecā runča dēļ, vai ne tā?

—    Par mums neraizējies, — atteica kāds nāvēdis, — labāk doma par sevi un savu pārkāpumu!

—    Un kur jūs tirgosiet kontrabandas mikstūras un indes, kail manu krodziņu aizklapēs ciet? Kas notiks ar jūsu smukajiem blakus ienākumiem?

—   Vai tu draudi…

—     Es protu turēt muti, tādēļ taču jūs nākat uz manu krogu, vai ne?

—     Es tomēr saku, ka aizstāvis, ko es redzēju, bija briedis, —' kliedza pirmais nāvēdis.

—   Briedis? — noaurojās krodzinieks. — Muļķi, tā ir kaza\

—    Labi, mēs kļūdījāmies, — teica otrs nāvēdis. — ļa tu vēlreiz pārkāpsi aizliegumu, mēs vairs nebūsim tik saprotoši!

Nāvēži aizsoļoja uz Lielās ielas pusi. Hermione atvieglojuma novaidējās, izlīda no Paslēpņa apakšas un apsēdās uz ļodzīga krēsla. Harijs aizvilka aizkarus un norāva sev un Ronam Paslēpni no pleciem. Viņi dzirdēja, kā krodzinieks lejā no jauna aizbultē durvis un kāpj augšā pa kāpnēm.

Harija uzmanību piesaistīja neliels taisnstūrains spogulis, kas bija novietots uz kamīna dzegas tieši zem meitenes portreta.

Krodzinieks ienāca istabā.

—   Sasodītie muļķadesas, — viņš igni noteica, skatoties no viena uz otru. — Kas gan jums bija prātā, kad sadomājāt te rādīties?

—    Paldies, — teica Harijs, — mēs nezinām, kā lai jums pateicamies. Jūs izglābāt mums dzīvību.

Krodzinieks kaut ko atburkšķēja. Harijs spēra soli uz viņa pusi, lūkodamies viņam sejā un cenšoties aiz garās, pinkainās, tēraudpelēkās bārdas sazīmēt vaibstus. Vīram uz deguna bija brilles. Aiz netīrajiem stikliem slēpās skadras, dzidri zilas acis.

—   Acs, ko redzēju spogulī, bija jūsējā.

Istabā iestājās klusums. Harijs un krodzinieks vērās viens otrā.

—   ļūs atsūtījāt Dobiju.

Krodzinieks pamāja un pameta skatu apkārt, lūkojoties pēc elfa.

—    Es domāju, ka viņš būs kopā ar jums. Kur jūs viņu atstājāt?

—   Viņš ir miris, — Harijs atbildēja. — Bellatrise Svešovska viņu nogalināja.

Krodzinieka sejā nenoraustfjās ne vaibsts. Pēc brītiņa viņš noteica:

—   Žēl, ka tā. Man tas elfs patika.

Viņš aizgriezās un, neskatoties ne uz vienu no viņiem, sāka iedegt lampas, piebakstot tām ar zizli.

—  Jūs esat Aberforts, — Harijs uzrunāja vīra muguru.

Krodzinieks šo apgalvojumu nedz noraidīja, nedz apstiprināja,

bet noliecās, lai iekurtu kamīnu.

—    Kā jūs tikāt pie šā te? — Harijs vaicāja, dodoties pie Siriusa spoguļa, kura dubultnieku bija saplēsis pirms turpat diviem gadiem.

—   Pirms kāda gada nopirku no Mahorka, — atbildēja Aberforts. — Baltuss man pateica, kas tas ir. Es centos jūs pieskatīt.

Rons noelsās.

—  Sudraba stirna! — viņš sajūsmā izsaucās. — Vai ari tas bijāt jūs?

—   Par ko jūs tur runājat? — Aberforts noprasīja.

—   Kāds mums atsūtīja aizstāvi stirnas izskatā!

—    Ar tādu smadzeņu podu tu varētu kļūt par nāvēdi, dēls. Vai es tikko nepierādīju, ka mans aizstāvis ir kaza?

—   Ak, tā, — teica Rons. — Jā… nu, es esmu badā! — viņš taisnodamies piemetināja, un vēders viņam skaļi nokurkstējās.

—   Man ir ēdamais, — noteica Aberforts un izslāja no istabas, lai pēc brīža atgrieztos ar pamatīgu maizes kukuli, sieru un alvas kannu ar medaļu. To visu viņš nokrāva uz neliela galdiņa pie kamīna. Izsalkuši kā vilki, viņi ņēmās ēst un dzert, un kādu laiku istabā bija dzirdama tikai uguns sprakšķēšana, biķeru tinkšķi un sparīga košļāšana.

—   Nu ko, — Aberforts ieteicās, kad visi bija no sirds paēduši un Harijs un Rons savos krēslos jau bija miegaini sakņupuši. — Mums jāsagudro, kā vislabāk dabūt jūs projām. Nakti nekas neiznāks, jūs jau dzirdējāt, kas notiek, ja kāds tumsā iziet uz ielas. Ja iedarbosies gauduļu burvestība, šie jums uzklups kā koklīžas šausminu olām. Nedomāju, ka man izdosies otrreiz šiem iegalvot, ka briedis ir kaza. Sagaidiet dienasgaismu, kad komandantstunda būs atcelta. Tad jūs varēsiet atkal ietīties Paslēpni un kājām iet projām. Ejiet ārā no Cūkmiestiņa, kāpiet augšā kalnos, tur varēsiet teleportēties. Varbūt satiksiet Hagridu. Kopš viņu mēģināja savažot, viņš tur slēpjas alā — abi ar Grūpu.

—   Mēs nekur neiesim, — teica Harijs. — Mums jāiekļūst Cūkkārpā.

—   Puika, nemels niekus, — atteica Aberforts.

—   Vajag, — Harijs uzstāja.

—  Ja nu jums ko vajag no tiesas, — Aberforts iebilda, paliecies uz priekšu, — posieties projām, cik tālu vien var.

—   Jūs nesaprotat. Mums nav daudz laika. Mums jāiekļūst pilī, Dumidors — tas ir, jūsu brālis — gribēja, lai mēs…

Liesmu atspīdumi Aberforta briļļu noķēpātajos stiklos uz mirkli vērta tos necaurspīdīgus, spilgti, nespodri blāvus, un Harijam prātā atausa milzu zirnekļa Aragoga aklās acis.

—   Mans brālis Baltuss daudz ko gribēja, — teica Aberforts, — un citiem mēdza iet visai smagi, kad viņš ķērās pie savu grandiozo plānu īstenošanas. Taisies, ka tiec no šās skolas, Poter, un, ja iespējams, ari no šās zemes. Aizmirsti manu brāli un viņa smalkās intrigas. Viņš nu ir tur, kur viņu vairs nekas nespēj sāpināt, un tu viņam neko neesi parādā.

—  Jūs nesaprotat, — Harijs atkārtoja.

—   Ak, nesaprotu? — Aberforts klusi noteica. — Tu domā, ka es nesapratu savu miesīgo brāli? Tu iedomājies, ka pazini Baltusu labāk nekā es?

—    Tā es negribēju teikt, — iebilda Harijs. Noguruma un stāvgrūdām pieslānītā vēdera dēļ domas vērpās lēnas un smagnējas. — Vienkārši… viņš man uzticēja šo to paveikt.

—   Ak, tā gan? — teica Aberforts. —Cerams, tas ir kāds jauks darbiņš? Patīkams? Vienkāršs? Kaut kas tāds, ko burvestību skolu nebeidzis jaunulis spēj paveikt, lieki nepiepūlēdamies?

Kons drūmi iesmējās. Hermione izskatijās nervozi saspringusi.

—   Es… nē, tas nav nekas vienkāršs, nē, — atbildēja Harijs. — Bet man jāizdara…

—    "Jāizdara"? Kādēļ tad "jāizdara"? Viņš taču ir miris, vai ne 1,1? — skarbi pārvaicāja Aberforts. — Puika, liecies mierā, kamēr neesi nonācis turpat, kur viņš! Glāb savu ādu!

—   Nevaru.

—   Kādēļ?

—   Es… — Harijs jutās nepārvarami nomākts; viņš nespēja neko paskaidrot, tādēļ izvēlējās doties uzbrukumā. — Bet jūs taču ari i māties, jūs esat Fēniksa ordeņa biedrs…

—   Biju, — atteica Aberforts. — Fēniksa ordeņa vairs nav. Pats/ini-Kas ir uzvarējis, viss ir cauri, un tie, kas domā citādi, paši sevi māna. Šeit tu nekad nebūsi drošībā, Poter, viņš par daudz stipri alkst dabūt tevi rokā. Tāpēc laidies uz ārzemēm, paslēpies, glāb savu ādu. Un ņem līdzi tos abus. — Viņš ar īkšķi pabakstīja uz Rona un Hermiones pusi. — Kamēr vien viņi ir dzīvi, viņiem draudēs briesmas. Visi zina, ka viņi tev palīgos.

—   Es nevaru braukt projām, — teica Harijs. — Man ir jāizdara, kas darāms…

—   Uztici to kādam citam!

—   Es nevaru. Tas jādara man, Dumidors visu paskaidroja…

—   Ak, tā gan? Un viņš tev pastāstīja pilnīgi visu — kā uz delnas?

Harijs no sirds vēlējās teikt "jā", tomēr šis vienkāršais vārds

liedzās nākt pār lūpām. Šķita, ka Aberforts nojauš, kas viņam prātā.

—    Es labi pazinu savu brāli, Poter. Viņš iemācījās glabāt noslēpumus vēl tolaik, kad staigāja, ieķēries mātes brunčos. Noslēpumi un meli, ar tiem mēs uzaugām, un Baltuss… viņam bija dabas dots talants.

Vecā vīra acis pievērsās meitenes portretam virs kamīna. Ciešāk nopētījis istabu, Harijs ievēroja, ka citu bilžu te nav. Šeit nebija ne Baltusa, ne citu fotogrāfiju.

—   Dumidora kungs? — pabailīgi ierunājās Hermione. — Vai tā ir jūsu māsa? Ariana?

—   Jā, — strupi atbildēja Aberforts. — Būsiet lasījusi Ritas Knisles garadarbus, jaunkundzīt?

Pat kamīna liesmu sārtajā gaismā bija redzams, ka Hermione koši pietvikst.

—  Mums par viņu ieminējās Elfiass Dodžs, — teica Harijs, cerot glābt Hermioni.

—    Tas vecais nelga, — Aberforts nomurkšķēja un iemalkoja medaļu. — Tam jau likās, ka manam brālim pat no pēcpuses spīd zelta gaisma. Nu, to pašu gan var sacīt par daudziem — kā izskatās, ari par jūsu trijotni.

Harijs klusēja. Viņš negribēja skaļi paust savu nedrošību un šaubas Dumidora sakarā, kas viņu urdīja jau vairākus mēnešus. Savu izvēli Harijs bija izdarījis, rokot Dobijam kapu; viņš bija nolēmis turpināt līkumoto, bīstamo ceļu, kuru bija norādījis Baltuss Dumidors — samierināties ar to, ka viņam nav pateikts viss, ko būtu gribējies zināt, un vienkārši uzticēties. Nebija ne mazākās vēlēšanās atkal ļauties šaubām. Viņš negribēja dzirdēt neko, kas novirzītu viņu no mērķa. Harijs atbildēja uz Aberforta ciešo skatienu, kas tik ļoti atgādināja brāļa acu izteiksmi: koši zilās acis gluži tāpat caururba visu, kam pievērsās. Likās, ka Aberforts zina, ko viņš domā, un par to viņu nicina.

—   Profesors Dumidors Harijam bija pieķēries, ļoti pieķēries, — Hermione klusi ieteicās.

—   Ak, tā gan? — atsaucās Aberforts. — Dīvaini gan, ka tik daudziem ļautiņiem, kam mans brālis bija pieķēries, klājās daudz plānāk nekā bez viņa iejaukšanās.

—   Kā jūs to domājat? — aizturējusi elpu, jautāja Hermione.

—   Lai nu paliek, — Aberforts atbildēja.

—   Bet tā ir ļoti nopietna apsūdzība! — Hermione iebilda. — Vai jūs… jūs runājat par savu māsu?

Aberforts nikni pablenza. Viņa lūpas kustējās, kā viļādamas vārdus, ko viņš centās apvaldīt. Tad tie izlauzās brīvībā.

—   Kad manai māsai bija seši gadi, viņai uzbruka trīs vientiešu puikas. Viņi bija lūrējuši cauri dzīvžogam un redzējuši viņu būrāmies. Viņa bija bērns, viņa nevarēja novaldīt savas spējas — tādā vecumā to nespēj ne ragana, ne burvis. Laikam jau tas, ko viņi ieraudzija, pašus pamatīgi sabiedēja. Viņi izlauzās cauri dzivžogam, un, kad mazā nevarēja parādīt burvju trika noslēpumu, ņēmās pārmācīt sīko dabas kļūdu, lai viņa tā vairs nemūžam nedarītu, — un maķenīt

aizrāvās.

Hermiones plati ieplestās acis mirdzēja liesmu gaismā; izskatījās, ka Ronam ir sameties drusku šķērmi. Aberforts piecēlās kājās, augumā tikpat garš kā Baltuss, pēkšņi biedējošs savās dusmās un dzeļošajās sirdssāpēs.

—   Tā nu viņi manu māsu sabeidza. Ariana tā arī neatguvās. Viņa atteicās izmantot savas spējas, taču nespēja no tām atbrīvoties. Tās pavērsās iekšup un iedzina viņu vājprātā; tās izlauzās brīvībā, kad māsa nespēja tās savaldīt, un lāgiem viņa kļuva savāda un arī bīstama. Taču lielākoties Ariana bija mīļa un sabijusies, un gluži nekaitīga.

—    Mans tēvs metās pakaļ tiem draņķagabaliem, kas viņai to nodarīja, — Aberforts turpināja, — un viņus pārmācīja. Un par to viņu ieslodzīja Azkabanā. Viņš tā arī nepateica, kādēļ to darījis: ja ministrija uzzinātu, kas noticis ar Arianu, viņa uz visiem laikiem tiktu iespundēta Svētā Mango dziednīcā. Manu māsu, tik nelīdzsvarotu, ar burvju spējām, kas lauzās ārup mirkļos, kad vairs nebija apvaldāmas, uzskatītu par Starptautisko slepenības statūtu nopietnu apdraudējumu.

—     Mums bija jāgādā par viņas drošību un mieru. Mēs pārcēlāmies uz citu māju, palaidām baumas, ka Ariana ir slima. Mana māte par viņu rūpējās un centās darīt visu, lai viņa būtu mierīga un laimīga.

—    Es biju viņas mīlulis, — viņš teica, un brīdī, kad viņš izrunāja šo frāzi, aiz Aberforta grumbām un pinkainās bārdas šķita pavīdam nevīžīgs skolaspuika. — Ne jau Baltuss; kad vien viņš bija mājās, viņš allaž tupēja savā istabā, lasīja grāmatas un skaitīja savas balvas, sarakstījās ar "sava laika izcilākajām burvju aprindu personībām", — Aberforts novīpsnāja, — viņš negribēja ar māsu noņemties. Es viņai patiku vislabāk. Es varēju viņu pierunāt ēst, kad viņa liedzās, mātes lūgta. Es mācēju viņu nomierināt, kad viņai uznāca kārtējā dusmu lēkme. Un, kad viņa bija mierīga, viņa man palīdzēja barot kazas.

—   Bet tad, kad viņai jau bija četrpadsmit gadu… Redziet, manis tur nebija, — teica Aberforts. — Būtu es bijis klāt, es būtu viņu nomierinājis. Viņai uznāca dusmu lēkme, un māte vairs nebija tik jauna, un… tas bija nelaimes gadījums. Ariana nespēja savaldīties. Bet māte zaudēja dzīvību.

Hariju pārņēma baiss žēlums — pa pusei pretīgums; viņš vairs negribēja klausīties, bet Aberforts stāstija tālāk, un Harijs nevilšus sāka prātot, cik sen vecajam vīram nav bijis iespējas par to runāt — vai viņš vispār jebkad ir par to runājis.

—     Ar to nu Baltusa plāniem apceļot pasauli kopā ar Dodža jaunkundziņu bija pielikts punkts. Viņi abi pārradās mājās uz manas mātes bērēm, un tad Dodžs viens pats aizbrauca, bet Baltuss iekārtojās uz palikšanu kā ģimenes galva. Ha!

Aberforts iespļāva uguni.

—   Es būtu rūpējies par māsu, es tā arī viņam pateicu. Skola mani neinteresēja, es būtu palicis mājās un to darījis. Viņš teica, ka man esot jāpabeidz skoloties un ka mātes pienākumus pārņemšot viņš. Smags kritiens Visgudrīša kungam — neviens viņam netaisījās piešķirt medāļus par pusvājprātīgas māsas aprūpēšanu, sak, lai viņa katru otro dienu neuzlaiž gaisā visu māju. Bet dažas nedēļas Baltuss gluži labi tika ar visu galā… līdz ieradās viņš.

Aberforta seja vērtās gluži draudīga.

—    Grindelvalds. Un beidzot manam brālim bija līdzvērtīgs sarunu biedrs, tikpat gudrs un apdāvināts kā viņš pats. Rūpes par Arianu tika nostumtas malā, kamēr viņi perināja savus plānus par jauna Burvju ordeņa dibinašanu un dāvestu meklēšanu, un ko nu vēl viņi uzskatīja par aizraujošu. Grandiozus plānus, kas nāktu par labu visai burvju sugai. Vai gan liela bēda, ja viena meitene tika pamesta novārtā, kamēr Baltuss nopūlējās augstāka labuma vārdā?

—    Tomēr pēc dažām tādā garā pavadītām nedēļām man mērs bija pilns. Tuvojās bridis, kad man vajadzēja atgriezties Cūkkārpā, tādēļ es viņiem abiem skaidri un gaiši pateicu, aci pret aci, kā tagad runāju ar tevi, — Aberforts palūkojās lejup uz Hariju, kam nācās mazliet piepūlēties, lai iztēlotos viņu kā stiegrainu, dusmigu pusaudzi, kas stājas preti savam vecākajam brālim. — Es viņam teicu, tu labāk uzreiz atmet tādas domas. Tu viņu nevari nekur vest, viņa nav tam gatava, tu nevari ņemt viņu līdzi, kur jūs esat sataisījušies vaņģot sekotājus, uzstājoties ar savām gudrajām runām. Tas viņam pie dūšas vis negāja, — teica Aberforts. Viņa acis uz mirkli pazuda aiz kamīna liesmu atspīdumiem, kas uzplaiksnīja briļļu stiklos, atkal padarot tos baltus un aklus. — Nē, tas Grindelvaldam it nemaz nepatika. Viņš noskaitās. Viņš man teica, ka es esot mazs muļķa puika, kas cenšoties stāties ceļā viņam un savam ar izcilu prātu apveltītajam brālim… Vai tad es nesaprotot, ka manai nabaga māsai nebūšot vajadzības slēpties, kad viņi būšot pārtaisījuši šo pasauli, izveduši burvjus dienasgaismā un ierādījuši vientiešiem viņu īsto vietu?

—   Te nu izcēlās strids… un es izvilku savu zizli, un viņš izvilka savējo, un mana brāļa labākais draugs izmantoja pret mani mokum lāstu — Baltuss mēģināja viņu apturēt, un tad mēs visi trīs cīnijāmies, un zibšņi un blīkšķi viņu satracināja, viņa to nespēja izturēt…

Aberforta seja pamazām vērtās bāla kā krits, it kā viņš būtu nāvīgi ievainots.

—   …un man šķiet, ka viņa gribēja palīdzēt, bet īsti nesaprata, ko dara. Es nezinu, kurš no mums to izdarīja, tas varēja būt jebkurš — un tad viņa bija pagalam.

Izrunājot pēdējo vārdu, viņa balss aizlūza. Viņš saļima tuvākajā krēslā. Hermiones seja mirka asarās, un Rons bija gandrīz tikpat bāls kā Aberforts. Harijs juta vienīgi riebumu. Viņš vēlējās, kaut nebūtu neko dzirdējis, vēlējās, kaut spētu izdzēst to no sava prāta.

—   Man ir tik ļoti… ļoti žēl, — nočukstēja Hermione.

—   Mirusi, — gārdzoši izdvesa Aberforts. — Aizgājusi uz visiem laikiem.

Viņš noslaucīja degunu piedurknē un nokremšļojās.

—    Saprotams, Grindelvalds laidās lapās. Dzimtajā pusē viņam jau bija šāda tāda nelāga slava, un viņš negribēja, lai rēķinam tiktu pierakstīta arī Ariana. Un Baltuss nu bija brīvs, vai ne? Brīvs no apgrūtinošajām rūpēm par māsu, tagad viņš vienā mierā varēja kļūt par dižāko burvi, kāds jelkad…

—   Viņš netika brīvs, — teica Harijs.

—   Kā, lūdzu? — Aberforts noprasīja.

—   Tā arī netika, — Harijs atkārtoja, — Vakarā, kad jūsu brālis gāja bojā, viņš iedzēra mikstūru, no kuras sajuka prātā. Viņš sāka kliegt, lūgties, runāja ar kādu, kura tur nebija. "Nedari viņiem pāri, lūdzu… sodi mani."

Rons un Hermione pārsteigti skatījās Harijā. Viņš nebija sīkāk stāstījis par notikumiem uz salas ezera vidū. Tas, kas notika pēc viņa un Dumidora atgriešanās Cūkkārpā, tika pilnībā aizēnojis visu, kas bija pirms tam.

—    Viņš domāja, ka ir tur, ar jums un Grindelvaldu. Es par to esmu pārliecināts, — teica Harijs, atceroties Dumidora čukstus un lūgšanos. — Viņam likās, ka redz, kā Grindelvalds uzbrūk jums un Arianai… Tās viņam bija īstas mocības; būtu jūs to redzējis, jūs neteiktu, ka viņš bija brīvs.

Likās, ka Aberforts piepeši nospriedis izpētīt savas mezglainās, ; dzīslu izrakstītās rokas. Pēc ilgāka klusuma brīža viņš ierunājās:

—    Poter, kā tu zini, ka manam brālim augstākais labums nerūpēja vairāk par to, kas sagaida tevi? Kā tu vari zināt, ka neesi pieciešams zaudējums, tāpat kā mana māsa?

Harijam šķita, ka sirdī ieduras ledus šķemba.

—    Es tam neticu. Dumidors Hariju mīlēja, — teica Hermione.

—    Kādēļ tad viņš nelika Harijam slēpties? — atcirta Aberforts.

—    Kādēļ neteica: "Padomā par sevi, es tev pateikšu, kā izglābties"?

—   Tādēļ, — Harijs atbildēja, pirms Hermione paguva ierunāties,

—   ka reizēm nākas domāt ne tikai par savu drošību vien! Reizēm naktis domāt par augstāku labumu! Ir sācies karš!

—   Puika, tev ir septiņpadsmit gadu!

—   Es esmu pilngadīgs un turpināšu cīnīties — pat, ja jūs esat padevies!

—   Kas teica, ka es esmu padevies?

—    Fēniksa ordeņa vairs nav, — Harijs atkārtoja, — Pats-Zināt-

I «is ir uzvarējis, viss ir cauri, un tie, kas domā citādi, paši sevi mana.

—   Es neteicu, ka man tas patīk, taču tā ir patiesība!

—   Nē, nav, — Harijs atbildēja. — Jūsu brālis zināja, kā nogalēt l'ats-Zināt-Ko, un viņš šīs zināšanas tālāk nodeva man. Es cīnīšos, līdz panākšu savu — vai iešu bojā. Nedomājiet, ka es nezinu, kā tas viss var beigties. Es to apzinos jau kur tas laiks.

Harijs gaidīja, kad Aberforts sāks viņu izsmiet vai apstrīdēt, tomēr tā nenotika. Viņš tikai sakustējās.

—   Mums jāiekļūst Cūkkārpā, — Harijs vēlreiz atkārtoja. — Ja nevarat mums palīdzēt, mēs nogaidīsim līdz rītausmai, liksim jūs mierā un paši mēģināsim atrast ceļu, kā iekļūt skolā. Ja tomēr varat mums palīdzēt — tad šis būtu īstais brīdis, kad par to ierunāties.

Aberforts nekustīgi sēdēja krēslā, vērdamies uz Hariju ar acīm, kas tik brīnumaini līdzinājās brāļa acim. Visbeidzot viņš nokremšļojās, piecēlās kājās, apgāja apkārt mazajam galdiņam un piegāja pie Arianas portreta.

—   Tu zini, kas darāms, — viņš teica.

Ariana pasmaidīja, pagriezās un aizgāja — ne tā, kā to parasti ģīmetnēs darīja ļaudis, kas allaž nozuda aiz gleznas sānmalas, bet gan projām — pa garu gaiteni, kas bija uzgleznots viņai aiz muguras. Viņi noskatījās, kā meitenes trauslais stāvs attālinās un beidzot nozūd tumsā.

—   Ēē… kā…? — iesāka Rons.

—    No visiem ceļiem, pa kuru iespējams nokļūt skolā, palicis vairs tikai viens, — paskaidroja Aberforts. — Jūs jau saprotat, visi vecie slepenceļi tiek sargāti no abiem galiem, gar visiem mūriem izlikti atprātotāji, un, kā dzirdēts, skolā norīkotas regulāras patruļas. Cūkkārpa savu mūžu nav tik stingri apsargāta. Kā jūs, tur nonākuši, domājat kaut ko nostrādāt, ja pie teikšanas ir ticis Strups un par viņa vietniekiem iecelti Kerovi… nu, tā ir jūsu darīšana, vai ne? Tu taču saki, ka esi gatavs nolikt galvu…

—     Bet kas…? — ieteicās Hermione, sarauktu pieri skatoties Arianas gleznā.

Gleznotā gaiteņa galā parādījās sīks balts punktiņš, un Ariana atkal tuvojās, kļūstot arvien lielāka un lielāka. Taču tagad viņai nopakaļ satraukti steberēja vēl kāds, augumā prāvāks. Mati viņam bija garāki, nekā Harijs atcerējās redzējis. Sejā vidēja vairākas brūces, drēbes bija saplēstas un sadriskātas. Abi stāvi arvien tuvojās, līdz beidzot portreta rāmi ietilpa vairs tikai galvas un pleci. Tad glezna atsprāga no sienas kā nelielas durtiņas, un skatam atklājās istā eja. No tās, garajiem matiem plandot, izrāpās pavisam īsts Nevils Lēniņš ar saskrāpētu seju un saplēstu apmetni. Viņš izgrūda sajūsmas kliedzienu, nolēca no kamīna dzegas un iesaucās: — Es zināju, ka tu atgriezīsies! Es zināju, Harij!

DIVDESMIT DEVĪTĀ NODAĻA ZUDUSĪ DIADĒMA

Nevil… kas, pie v… kā?

— Taču Nevils bija ieraudzījis Konu un Hermioni un ar sajūsmas saucieniem metās apskaut ari viņus. Jo ilgāk Harijs raudzījās uz Neviļu, jo drūmāka aina pavērās viņa skatam. Viena acs Neviļam bija aiztūkusi dzelteni violeta, uz sejas bija skrāpējumu pēdas, un kopumā saņurcītais paskats liecināja par dzīvi skarbos apstākļos. Tomēr viņa daudzcietušais ģīmis staroja priekā — viņš izlaida no skavām Hermioni un atkārtoja: — Es zināju, ka tu atgriezīsies! Es taču visu laiku teicu šīmusam, ka tas ir tikai laika jautājums!

—   Nevil, kas ar tevi noticis?

—    Kas tad? Ak, tas? — Nevils atmeta ar roku. — Nieks vien ir. Šīmusam klājās plānāk. Gan redzēsiet. Nu, vai nesāksim kustēt? Ak, jā, — viņš pievērsās Aberfortam, — Ab, vēl pāris cilvēku varētu būt ceļā.

—   Vēl pāris? — Aberforts draudīgi atkārtoja. — Kā — vēl pāris, Lēniņ? Ir izsludināta komandantstunda, un visam ciematam uzlikta gauduļu burvestība!

—     Es zinu, tāpēc jau viņi teleportēsies taisnā ceļā uz krogu, —

atbildēja Nevils. — Kad viņi parādīsies, lūdzu, sūtiet viņus pa gaiteni pie mums, norunāts? Liels paldies.

Nevils pasniedza roku Hermionei, palīdzot uzrāpties uz kamīna dzegas un iekāpt gaitenī. Viņai sekoja Rons un tad ari pats Nevils. Harijs uzrunāja Aberfortu. !

—   Es nezinu, kā jums pateikties. Jūs divas reizes izglābāt mums dzivību.

—  Tad sargiet tās, — Aberforts strupi noteica. — Kas zina, trešās reizes nebūs.

Harijs uzrausās uz kamīna dzegas un iekāpa lūkā aiz Arianas portreta. Aiz tās atradās gludi akmens pakāpieni. Izskatījās, ka eja tur atrodas jau daudzus gadus. Pie sienām karājās misiņa lukturi; ejas klona grīda bija nodeldēta pavisam gluma. Viņiem soļojot pa gaiteni, vēdekļos izpletušās ēnas viļņos skrēja pa sienām.

—   Cik sen tā te ir? — vaicāja Rons, sākot soļot uz priekšu. — Tā taču nav redzama Laupītāja kartē, vai ne, Harij? Man likās, ka ir tikai septiņas ejas, pa kurām skolā iespējams iekļūt un izkļūt laukā.

—    Tās visas tika slēgtas vēl pirms mācību gada sākuma, — Nevils atbildēja. — Tukšs numurs. Visām ieejām uzlikti lāsti, bet pie izejām gaida nāvēži un atprātotāji. — Viņš sāka soļot atmuguriski un starodams vērās draugos. — Bet ko nu par to… Vai tas ir tiesa? Vai jūs tiešām ielauzāties Gringotos? Un aizbēgāt uz pūķa? Par to runā visās malās, Terijs Būts pat dabūja kāvienu no Kerova, jo pusdienu laika klaigāja par to Lielajā zālē!

—   Jā, taisnība gan, — atbildēja Harijs.

Nevils līksmi iesmējās.

—   Un kur pūķis?

—   Palaidām brīvībā, — teica Rons. — Hermione gan gribēja to savākt uz mājām…

—   Nepārspīlē, Ron…

—   Bet ko jūs tur darījāt? Runā, ka tu vienkārši bēguļojot, Harij, bet es gan tam neticu. Es domāju, ka tev kaut kas ir padomā.

—  Tā ir gan, — teica Harijs, — bet pastāsti mums par Cūkkārpu, Nevil, mēs neko nezinām.

—   Nu, tā tagad ir… tā vairs īsti nelīdzinās Cūkkārpai, — Nevils atbildēja, un smaids viņam sejā izdzisa. — Vai tu zini par Keroviem?

—   Tiem diviem nāvēžiem — pasniedzējiem?

—   Viņi nav tikai pasniedzēji, — Nevils skaidroja. — Viņi ir atbildīgi par disciplīnu. Un tiem Keroviem patik visādi sodi.

—   Kā Ambrāžai?

—   Nē-e, Ambrāža salīdzinājumā ar viņiem ir tīrais jēriņš. Ja mēs kaut kā sagrēkojamies, visiem citiem pasniedzējiem ir pienākums par to ziņot Keroviem. Bet viņi to nedara, ja vien var kā nebūt izlocīties. Skaidrs, ka viņi visi Kerovus ienīst tikpat stipri kā mēs.

—  Tas džeks — Amiks — pasniedz to, kas agrāk bija aizsardzība pret tumšajām zintīm, bet tagad ir vienkārši tumšās zintis. Mums liek izmēģināt mokum lāstu uz pēcstundniekiem…

—   Ko?

Harija, Rona un Hermiones izsauciens atbalsojās ejā.

—   Jā, — Nevils teica. — Tā es tiku pie šā te, — viņš norādīja uz sevišķi dziļu skrambu uz vaiga, — es atteicos to darīt. Dažiem gan tas tīri labi iet pie sirds — Krabe un Goils ir sajūsmā. Tā laikam gan ir pirmā reize, kad viņiem kādā priekšmetā izdevies paspīdēt.

—   Alekto, Arnika māsa, pasniedz vientiešu mācību, tas ir obligāts priekšmets visiem audzēkņiem. Mums visiem nākas klausīties, kā viņa klārē, ka vientieši esot kā lopi, stulbi un netīri, un kā viņi, zvēri būdami, iedzinuši burvjus pagrīdē un kā tagad tiekot atjaunota pasaules dabiskā kārtiba. Un šo, — viņš norādīja uz vēl vienu rētu uz vaiga, — es dabūju par to, ka noprasiju, cik daudz vientiešu asiņu ir viņai pašai un viņas brālim.

—  Johambā, Nevil, — sacīja Rons, — ne jau visur un vienmēr var muti brūķēt.

—   Tu jau neesi dzirdējis, — Nevils iebilda. — Tu arī nebūtu nocieties. Redzi, ja kāds viņiem pretojas, tas palīdz — tas ļauj citiem nezaudēt dūšu. Es vienmēr manīju, kad to darīji tu, Harij.

—   Bet viņi tevi izmantojuši par nažu trinamo, — Rons teica un nevilšus saviebās — viņi gāja garām kārtējam lukturim, un Nevila savainojumi bija apskatāmi vēl skaidrāk.

—   Tas nekas. Viņi negrib izliet pārāk daudz tiru asiņu, tādēļ drusku mūs paspīdzina, ja sākam par daudz izrunāties, bet nost jau nevienu nemušī.

Harijs nezināja, kas ir ļaunāk — tas, ko Nevils stāstīja, vai lietiš kais tonis, kādā viņš par to runāja.

—   īstas briesmas draud vienīgi tiem, kuru draugi un radi ārpus skolas sagādā nāvēžiem nepatikšanas. Viņus saņem par ķīlniekiem. Vecais Kseno Mīlabs "Varkšķī" sāka lietot pārāk drosmīgus izteicienus, tādēļ Lunu izstiepa no vilciena, kad pēc Ziemassvētkiem braucām atpakaļ uz skolu.

—   Nevil, viņa ir sveika un vesela, mēs viņu satikām…

—   Jā, es zinu, viņai izdevās man atsūtīt ziņu.

Viņš izvilka no kabatas zelta monētu; Harijs pazina vienu no viltotajiem galeoniem, ko Dumidora armija reiz izmantoja, lai sazinātos.

—   Tās ir vienkārši lieliskas, — Nevils teica un veltīja Hermionei starojošu smaidu. — Kerovi tā arī netika skaidrībā, kā mēs sazināmies, tas viņus darīja vai trakus. Mēs naktīs mēdzām izzagties laukā un aprakstīt sienas: "Dumidora armija aicina pieteikties jaunus biedrus" un tamlīdzīgi. Strups leca vai no biksēm laukā.

—    "Mēdzām"? — pārvaicāja Harijs, ievērojis pagātnes formu.

—   Nu, ar laiku kļuva arvien grūtāk, — paskaidroja Nevils. — Ziemassvētkos zaudējām Lunu, un Džinnija neatgriezās pēc Lieldienām — bet mēs trijatā bijām tādi kā barveži. Kerovi laikam zināja, ka aiz daudziem izgājieniem stāvu es, tāpēc sāka mani stingri uzmanīt. Un tad Maikls Korners pamanījās iekrist, kad pūlējās atbrīvot pirmgadnieku, kuru šie bija iekaluši važās. Viņi Maiklu nopietni spīdzināja. Tas visus pamatīgi iebiedēja.

—   Kāds tur brīnums, — Rons nomurmināja. Eja pamazām kļuva stāvāka.

—   Nūjā, un es nevarēju prasīt, lai citi pārcieš to pašu ko Maikls, tāpēc tādus jokus metām pie malas. Bet mēs vēl turpinājām cīnīties — kā pagridnieki —, līdz beidzot, pirms pāris nedēļām, šie laikam nolēma, ka ir tikai viens veids, kā mani apturēt, un ķērās pie vecmammas.

—   Ko? — vienā balsi izsaucās Harijs, Rons un Hermione.

—   Jā, — Nevils bija mazliet aizelsies, jo eja strauji kļuva arvien stāvāka, — nu, var jau saprast viņu loģiku. Līdz šim paņēmiens bija lieliski darbojies: nolaupot bērnus, viņi piespieda ģimenes labi uzvesties. Kāds tur brīnums, ka galu galā viņi iedomājās rīkoties otrādi. Bet lieta tāda, — viņš pagriezās pret draugiem, un Harijs pārsteigts ieraudzīja Nevila sejā uzvarošu smaidu, — ka ar vecmammu viņi pamatīgi iegrābās. Sīka večiņa, dzīvo viena pati… viņi droši vien domāja, ka nav vērts sūtīt kādu spēcīgu burvi. Lai nu kā, — Nevils nosmēja, — Čāgonens vēl aizvien kvern Svētā Mango dziednīcā, bet vecmamma bēguļo. Viņa man atsūtīja vēstuli, — viņš papliķēja pa apmetņa krūšu kabatu, — kurā raksta, ka lepojoties ar mani. Es esot īsts savu vecāku dēls un lai turpinot vien tādā pašā garā.

—   Vareni, — teica Rons.

—  Jā, — Nevils līksmi atsaucās. — Tikai, aptvēruši, ka neizdosies mani tā iespaidot, viņi nolēma, ka Cūkkārpa tomēr var bez manis iztikt. Nezinu, vai viņi nosprieda mani nogalināt vai iebāzt Azkabanā, bet, lai kā tur būtu, es sapratu, ka pēdējais laiks tīties miglā.

—    Bet, — ierunājās Rons, kas izskatījās pavisam apjucis, — vai tad… vai tad mēs neejam taisnā ceļā uz Cūkkārpu?

—   Nu tak, — Nevils atbildēja. — Gan redzēsiet. Klāt esam.

Viņi pagriezās ap stūri un nonāca ejas galā. Pāris pakāpienu veda

uz durvīm, kas bija uz mata tādas pašas kā aiz Arianas portreta. Nevils tās atvēra un ierāpās iekšā. Viņam sekojot, Harijs izdzirdēja, kā Nevils uzsauc vēl neredzamiem sagaidītājiem:

—   Re, kas nāk! Vai es neteicu?

Harijs iekāpa istabā viņpus durvīm. Atskanēja vairāki kliedzieni un saucieni: — Harijs! — Tas ir I'oters, tas ir POTERS! — Rons! — Hermione!

Acu priekšā juceklīgi ņirbēja krāsainas portjeras, lampas un sejas. Jau nākamajā mirklī viņš, Rons un Hermione tika sagrābti, apskauti, pliķēti pa mugurām; matus bužināja un rokas spieda, likās, vairāk nekā divdesmit cilvēku. Bija tā, it kā viņi tikko būtu uzvarējuši kalambola mačā.

—    Labi, labi, nomierinieties, — izsaucās Nevils. Sagaidītāju bariņam atkāpjoties, Harijs varēja kārtīgāk aplūkot vietu, kur viņi atradās.

Telpa it kā bija nepazīstama. Tā bija milzīga un atgādināja koka zaros ierīkotu, grezni iekārtotu spēļu namiņu, vai varbūt milzīgu kuģa kajīti. Griestos bija iekārti daudzkrāsaini guļamtīkli, tie karājās arī pie balkona, kas stiepās visgarām tumša koka paneļiem apsistajām bezlogu sienām, noklātām košiem gobelēniem: Harijs ieraudzīja zeltaino Grifidora lauvu uz purpursarkana fona, uz dzeltena pamata izšūtu Elšpūša melno āpsi un zilo audeklu ar Kraukļanaga bronzas ērgli. Trūka vienīgi Slīdeņa krāsu — sudrabainās un zaļās. Šeit bija stāvgrūdām piebāzti grāmatplaukti, daži pie sienām atslieti slotaskāti un ari milzīgs koka radioaparāts istabas kaktā.

—   Kur mēs atrodamies?

—   Vajadzību istabā, saprotams! — atbildēja Nevils. — Pārspējusi pati sevi, vai ne? Man dzinās pakaļ Kerovi, un es zināju, ka ir tikai viena iespēja noslēpties. Izdevās iesprukt pa durvīm, un lūk, ko es te atradu! Nu, kad es te ierados, gluži tā šeit gan neizskatījās. Istaba bija stipri mazāka, te bija tikai viens guļamtīkls, un gobelēni tikai Grifidora krāsās. Bet tā plešas arvien lielāka un lielāka līdz ar jaunu DA biedru ierašanos.

—    Un Kerovi iekšā netiek? — noprasīja Harijs, lūkodams pēc durvīm.

—   Nē, — viņam atbildēja Šīmuss Finigans, ko Harijs tikai tagad pazina: Šīmusam seja bija pietūkuši un vienos zilumos. — Tā if ista slēptuve. Kamēr vismaz viens no mums te paliek, viņi klāt netiek, durvis neveras vaļā. Par to visu jāpateicas Neviļam. Viņš šo istabu patiešām saprot. Te jāprot palūgt tieši to, kas tev vajadzīgs, piemēram: "Te nedrīkst ienākt neviens Kerova atbalstītājs", — un istaba par to gādās! Tikai jāuzmanās, lai nepaliktu nekādas neskaidrības. Nevils ir īsts meistars!

—    Viss ir gaužām vienkārši, nudien, — Nevils kautrīgi noteica. — Nosēdējis te kādu pusotru dienu, es biju šausmigi izbadējies. Vēlējos, kaut man būtu kaut kas ēdams, un tad atvērās eja uz "Vepra galvu". Es aizgāju uz krogu un satiku Aberfortu. Viņš mums piegādā edienu, jo tas ir vienīgais, ko istaba nez kādēļ neprot.

—   Nūjā, ēdiens ir viens no pieciem Širmja elementu pārvērtības likuma izņēmumiem, — visiem par izbrīnu paskaidroja Rons.

—   Tā nu mēs te slēpjamies jau gandrīz divas nedēļas, — Šīmuss turpināja, — un istaba pēkšņi pieaudzēja klāt pat gluži labu vannasistabu, jo saradās meitenes…

—   …kas iedomājās, ka labpatiktu nomazgāties, jā, — papildināja Lavendera Brauna, ko Harijs pirms tam nebija pamanījis. Vēlreiz paskatījies apkārt, viņš ieraudzīja daudzas pazīstamas sejas. Te bija arī abas Patilu dvīnes, Terijs Būts, Ernijs Makmilans, Antonijs Goldšteins un Maikls Korners.

—    Labāk pastāstiet, ko jūs paši esat sadarījuši, — teica Ernijs. — Apkārt klīst tik daudz, baumu, mēs centāmies sekot līdzi "Potervaktij", — viņš norādīja uz radioaparātu. — Jūs taču neielauzāties Gringotos?

—   Viņi ielauzās gan! — viņam atbildēja Nevils. — Un stāsts par pūķi arī ir patiess!

Šis paziņojums izpelnījās neilgus aplausus un pāris gaviļu saucienus; Rons paklanījās.

—   Ko jūs tur meklējāt? — ziņkārīgi noprasīja Šīmuss.

Iekams kāds no viņiem paguva izvairīties, pavaicādams kaut ko pretim, Harijs sajuta šausmīgas, dedzinošas sāpes rētas šautrā. Viņš steidzīgi uzgrieza muguru ziņkārīgajām, priekpilnajām sejām. Vajadzību istaba izgaisa, un viņš atradās kādā apdrupušā akmens būdā. Satrunējušie grīdas dēļi pie kājām bija uzlauzti, līdzās caurumam, atvērtam un tukšam, gulēja no tā izceltā zelta lādīte. Galvā atbalsojās Voldemorta mežonīgo dusmu kliedziens.

Ar milzu piepūli Harijam izdevās izrauties no Voldemorta prāta un atgriezties Vajadzību istabā, kur viņš sviedriem noplūdušu seju grīļodamies stāvēja, Rona balstīts.

—    Harij, vai tev nav labi? — viņš dzirdēja Nevila balsi. — Vai gribi apsēsties? Tu droši vien esi pārguris, vai…

—     Nē, — Harijs atbildēja. Viņš pavērās uz Ronu un Hermioni, cenšoties bez vārdiem pateikt — Voldemorts tikko atklājis, ka pazudis vēl viens horkrusts. Viņiem atvēlētais laiks strauji ruka mazuma: ja Voldemorts iedomātos tālāk doties uz Cūkkārpu, izdevība būtu palaista garām.

—   Mums jāiet, — viņš teica, un draugiem sejā bija lasāms, ka viņi sapratuši.

—    Ko tad tagad iesāksim, Harij? — vaicāja Šīmuss. — Kāds ir plāns?

—   Plāns? — Harijs atkārtoja. Viņš saņēma visus spēkus, lai atkal netiktu ierauts Voldemorta dusmās. Rēta vēl aizvien svila. — Mums—■ Ronam, Hermionei un man — vēl kaut kas jāpaveic, un tad mēs no šejienes aiziesim.

Nebija vairs ne smieklu, ne gaviļu. Nevils izskatījās apmulsis.

—   Kā tad tā — aiziesiet?

—   Mēs neesam atgriezušies uz palikšanu, — Harijs paskaidroja, berzēdams rētu cerībā remdēt sāpes. — Mums jāpaveic kāds ļoti svarīgs darbs…

—   Kāds?

—   Es… es nedrīkstu teikt.

Uzvilnīja neapmierināta murdoņa. Nevils sarauca pieri.

—    Kāpēc nedrīksti teikt? Tam ir kāds sakars ar Pats-Zini-Ko, vai ne?

—   Nu, jā…

—   Tad mēs jums palīdzēsim.

Citi Dumidora armijas biedri piekrītoši māja ar galvu, dažs dedzīgi, cits dziļā nopietnībā. Viens otrs pielēca no krēsla, lai izrādītu, ka ir gatavs nekavējoties sākt rīkoties.

—   Jūs nesaprotat, — Harijam likās, ka pēdējo stundu laikā viņš šos vārdus atkārto jau nez kuro reizi. — Mēs… mēs nevaram jums neko stāstīt. Mums tas jāizdara — pašiem.

—   Kāpēc? — vaicāja Nevils.

—     Tāpēc, ka… — Izmisīgā vēlme drīzāk uzmeklēt trūkstošo horkrustu vai vismaz zem sešām acīm apspriesties ar Ronu un I lermioni par to, kur sākt meklējumus, traucēja sakopot domas. Rēta joprojām dega kā ugunīs. — Dumidors mums trim atstāja uzdevumu,

—   viņš uzmanigi teica, — un mēs nedrīkstam nevienam stāstit… tas ir, viņš gribēja, lai to paveicam mēs, tikai mēs trijatā.

—   Mēs esam viņa armija, — Nevils iebilda. — Dumidora armija. Mēs visi esam vienā laivā, mēs kūlāmies uz priekšu, kamēr jūs trijatā bijāt aizklīduši…

—   Neskraidījām jau pa zaļumballēm, brāl, — Rons noteica.

—   Es jau nesaku, ka skraidījāt, bet es neredzu, kāpēc jūs nevarat mums uzticēties. Visi, kas atrodas šajā istabā, ir cīnījušies un ir nonākuši šajā slēptuvē, Kerovu vajāti. Ikviens no tiem, kas šeit, ir pierādījis savu uzticību Dumidoram — uzticību tev.

—   Saproti, — Harijs iesāka, nezinot, ko sacīt tālāk, tomēr tam nebija nozīmes: aiz muguras tikko bija atvērušās ejas durvis.

—   Mēs saņēmām tavu ziņu, Nevil! Sveiki, jūs trīs, es jau domāju, ka būsiet šeit!

Tie bija Luna un Dīns. Šīmuss izgrūda skaļu sajūsmas kliedzienu un metās apskaut savu labāko draugu.

—    Sveiki visapkārt! — līksmi teica Luna. — Cik labi šeit atgriezties!

—   Luna, — Harijs novērsa viņas uzmanību, — kā tu te gadījies? Kā tu…?

—    Es viņu izsaucu, — Nevils teica, rādīdams viltoto galeonu.

—    Es apsolīju viņām ar Džinniju, ka došu ziņu, ja jūs parādīsieties. Mēs visi domājām, ka jūsu atgriešanās nozīmēs revolūciju. Ka mēs mēģināsim gāzt Strupu un Kerovus.

—   Skaidrs, ka tieši to tas nozīmē, — Luna mundri piekrita. — Vai nav tiesa, Harij? Mēs viņus padzīsim no Cūkkārpas?

—   Klausieties, — Harijs teica, cīnīdamies ar paniku, — man ļoti žēl, bet ne jau tādēļ mēs esam atgriezušies. Mums ir paveicams viens darbs, un tad…

—     Jūs mūs atstāsiet tādā ķezā? — stingri noprasīja Maikls Korners.

—   Nē! — atsaucās Rons. — Tas, ko mēs darām, galu galā palīdzēs visiem, mēs taču cenšamies tikt vaļā no Paši-Zināt-Kā…

—   Tad ļaujiet mums palīdzēt! — Nevils dusmīgi uzsauca. — Mēs gribam piedalīties!

Aiz muguras atkal atskanēja troksnis. Harijs pagriezās; viņam šķita, ka sirds uz mirkli pamirst: pa caurumu sienā istabā ierāpās Džinnija, kam uz pēdām sekoja Freds, Džordžs un Lī Džordans. Džinnija starojoši uzsmaidīja Harijam. Viņš bija aizmirsis vai varbūt nebija pienācīgi ievērojis viņas skaistumu — tomēr vēl nekad Džinnijas ierašanās viņu nebija priecējusi mazāk.

—    Aberforts sāk drusku īgņoties, — teica Freds, paceļot roku atbildē uz suminājumiem. — Viņš grib likties uz auss, bet krodziņš pārvērsts par īstu dzelzceļa staciju.

Harijs pārsteigumā pavēra muti. Lī Džordanam sekoja Harija bijusī draudzene Čo Čanga. Viņa puisim uzsmaidīja.

—    Es saņēmu ziņu, — viņa teica, novēcinādama savu viltoto galeonu, un devās apsēsties līdzās Maiklam Korneram.

—   Nu, Harij, kāds ir plāniņš? — Džordžs apvaicājās.

—    Nekāda plāna nav, — atbildēja Harijs, ko visu šo cilvēku pēkšņā ierašanās bija izsitusi no līdzsvara. Viņš nespēja pat domāt, kamēr rēta vēl turpināja tik neganti svilt.

—   Visus plānus kalsim pa ceļam? Mana mīļākā taktika, — noteica Freds.

—    Dari taču kaut ko! — Harijs vērsās pie Nevila. — Kādēļ tu viņus visus šeit sasauci? Kaut kāds neprāts…

—   Mēs taču cīnīsimies, vai ne? — Dīns vaicāja, izņemdams no kabatas savu viltoto galeonu. — Ziņā bija teikts, ka Harijs atgriezies un mēs cīnīsimies! Man gan būs vajadzīgs zizlis…

—   Tev nav zižfa…? — iesāka Šīmuss.

Rons pēkšņi pievērsās Harijam.

—   Kāpēc tad viņi nevar palīdzēt?

—   Ko?

—    Viņi var mums palīdzēt. — Viņš pieklusināja balsi, lai nedzirdētu neviens, izņemot Hermioni, kas stāvēja līdzās. — Mēs nezinām, kur tas ir. Mums tas ar steigu jādabū rokā. Nav nemaz jāizpauž, ka runa ir par horkrustu.

Harijs pavērās vispirms Ronā, tad Hermione, kas nomurmināja: — Manuprāt, Ronam ir taisnība. Mēs pat nezinām, ko meklējam. Viņi mums ir vajadzīgi. — Harijs tomēr rādīja neizlēmīgu ģīmi, tāpēc viņa piebilda: — Tev jau nav viss jāpaveic vienam pašam, Harij.

Rēta vēl aizvien smeldza, un galva plisa vai pušu. Harijs visu žigli pārlika prātā. Dumidors bija piekodinājis nestāstīt par horkrustiem nevienam, izņemot Ronu un Hermioni. Noslēpumi un meli, ar tiem mēs uzaugām, un Baltuss… viņam bija dabas dots talants… Vai viņš sāka līdzināties Dumidoram — turēt noslēpumus, cieši piespiestus pie krūtīm, nevienam neuzticoties? Bet Dumidors bija uzticējies Strupam, un pie kā tas noveda? Pie slepkavības augstākā torņa smailē…

—   Labi, — viņš klusi pateica abiem pārējiem. — Labi, — viņš jau skaļāk uzsauca pārējiem istabā sapulcētajiem biedriem. Telpā iestājās pilnīgs klusums: Freds un Džordžs, kas blakusstāvētājiem par prieku bija plēsuši jokus, apklusa, un visi klātesošie izskatījās satraukti un gatavi uzmanīgi klausīties.

—  Mums jāatrod viena lieta, — Harijs iesāka. — Lieta — lieta, kas mums palīdzēs uzveikt Paši-Zināt-Ko. Tā ir šeit, Cūkkārpā, bet mēs nezinām, kur. Iespējams, tā nāk no Kraukļanagiem. Vai kāds ir par kaut ko tādu dzirdējis? Varbūt kāds ir redzējis, piemēram, kādu mantu, kam virsū ir ērglis?

Viņš cerīgi pievērsās nelielajam kraukļanagu pulciņam, Padmai, Maiklam, Terijam un Čo, taču viņam atbildēja Luna, kas bija piesēdusi uz Džinnijas krēsla paroceņa.

—   Tā jau būs viņas pazudusī diadēma. Es tev par to stāstīju, Harij, vai atceries? Kraukļanagas zudusī diadēma. Tētis mēģina uztaisīt to no jauna.

—    ļā, taču zudusī diadēma, — novalbīdamies teica Maikls Korners, — ir pazudusi, Luna. Tur jau it kā tas āķis.

—   Kad tā pazuda? — noprasīja Harijs.

—  Runā, ka pirms vairākiem gadu simteņiem, — atbildēja Čo, un Harijam noplaka dūša. — Profesors Zibiņš stāsta, ka diadēma esot pazudusi līdz ar pašu Kraukļanagu. Viens otrs to meklējis, taču, — viņa pievērsās saviem biedriem, — neviens nav uzgājis it nekādas pēdas, vai ne?

Kraukļanagi visi kā viens papurināja galvu.

—   Atvainojiet, bet kas tā diadēma īsti ir? — apvaicājās Rons.

—    Tāds kā kronis, — atbildēja Terijs Būts. — Kraukjanagas diadēmai esot piemitušas maģiskas īpašības, tā esot vairojusi valkatāja prāta spējas.

—   Jā, tēta jukušļuku savācēji…

Taču Harijs pārtrauca Lunu.

—    Un neviens no jums nekad nav redzējis neko, kas tai līdzinātos?

Visi vēlreiz noraidoši papurināja galvu. Harijs saskatijās ar Ronu un Hermioni un izlasīja viņu acīs savas vilšanās apstiprinājumu. Likās neticami, ka priekšmets, kas tik sen nozudis, turklāt šķietami bez pēdām, varētu būt pilī noslēptais horkrusts… Taču, pirms viņš paguva uzdot jaunu jautājumu, Čo ierunājās vēlreiz.

—   Harij, ja tu gribētu redzēt, kā tā diadēma izskatījusies, es tevi varu uzvest mūsu koptelpā un tev to parādīt. Tā ir galvā Kraukļanagas statujai.

Harijam rēta atkal iesvilās sāpēs. Uz mirkli Vajadzību istaba acu priekšā izplūda miglā. Tās vietā viņš ieraudzīja tumšo zemi, kas ņirbēja tālu zem kājām, un sajuta, kā uz pleciem gulst milzīgā čūska. Voldemorts atkal lidoja, taču Harijs nezināja, vai viņš dodas uz pazemes ezeru, vai šurp, uz pili. Jebkurā gadījumā laika bija atlicis pavisam maz.

—    Viņš ir ceļā, — Harijs klusi pavēstīja Ronam un Hermionei. Viņš paskatījās uz Čo un atkal pievērsās tiem abiem. — Klau, es zinu, ka pavediens nav nekāds drošais, bet es tomēr iešu paskatīties uz to statuju, vismaz noskaidrošu, kā tā diadēma izskatās. Gaidiet mani šeit un sargājiet to otru — jūs zināt, par ko es runāju.

Čo bija pietrūkusies kājās, bet Džinnija visai apņēmīgi iejaucās:

—   Nē, Luna Hariju aizvedīs, vai ne, Luna?

—   Vai dieniņ, jā, ar lielāko prieku, — Luna aplaimota piekrita, un Čo, no skata vīlusies, atkal apsēdas.

—   Ka mes varam tikt ara? — Harijs vaicāja Neviļam.

—   Šeit.

Nevils ieveda Hariju un Lunu istabas kaktā, kur aiz neliela skapiša durvīm izrādījās noslēptas kāpnes.

—   Tās katru dienu ved uz kādu citu vietu, tādēļ šiem tā ari nav izdevies tās atrast, — viņš paskaidroja. — Vienīgi nelaime, ka, dodoties ārā, mēs nekad īsti nezinām, kur nonāksim. Esi uzmanīgs, Harij, naktis viņi vienmēr uzrauga gaiteņus.

—   Skaidrs, — Harijs teica. — Uz redziti pēc brītiņa.

Viņš kopā ar Lunu steidzās augšup pa lāpu izgaismotajām kāpnēm, kas ik pa gabalam negaidīti nogriezās te šurp, te turp. Visbeidzot viņi nonāca pie šķietami neskartas sienas.

—     Lien apakšā, — Harijs teica Lunai, izvilkdams no azotes Paslēpni un uzmezdams to abiem pāri. Viņš viegli pagrūda sienu.

Harija pieskāriens lika tai izgaist, un viņi izslīdēja no kāpņu telpas. Atskatījies Harijs ieraudzīja, ka siena acumirklī atkal ir kļuvusi necaurejama. Viņi stāvēja tumšā gaitenī. Harijs pavilka Lunu atpakaļ sienmales tumsā un izvilka no kaklā pakārtā maisiņa Laupītāja karti. Cieši piebāzis tai degunu, viņš uzmeklēja savu un Lunas punktiņu.

—    Mēs esam piektajā stāvā, — viņš čukstēja, vērojot, kā Filčs dodas uz otru pusi pa nākamo gaiteni. — Nāc, iesim šeit.

Viņi lavījās tālāk.

Harijs bija neskaitāmas reizes naktis ložņājis pa pili, taču vēl nekad sirds nebija situsies tik strauji, pirmoreiz bija tik ļoti svarīgi tikt lidz mērķim. Pāri mēnessgaismas rakstam uz grīdas, staltām bruņām, kuru ķiveres šķindēja, sabalsojoties ar viņu klusajiem soļiem, ap stūriem, aiz kuriem varēja gaidīt nezināmas briesmas, Harijs un Luna virzijās uz priekšu, pārbaudot Laupītāja karti ikreiz, kad gaisma krita gana spēcīga. Divreiz nācās apstāties, lai palaistu garām spokus, pašiem paliekot nemanītiem. Harijs apzinājās, ka kuru katru bridi viņi var sadurties ar kādu šķērsli; visvairāk viņš baiļojās satikt Pīvzu, tāpēc ik uz soļa sasprindzināja dzirdi, lai saklausītu pirmo troksnīti, kas liecinātu par poltergeista tuvošanos.

—   šeit, Harij, — izdvesa Luna, saķerot viņu aiz piedurknes un velkot uz vītu kāpņu pusi.

Viņi devās augšup pa ciešā, galvu reibinošā vītnē saliktajiem pakāpieniem. Harijs te gāja pirmoreiz. Beidzot viņi nonāca pie durvīm. Tām nebija ne roktura, ne atslēgas cauruma — nebija nekā, izņemot senatnīgus koka dēļus un bronzas klauvēkli ērgļa izskatā.

Luna pastiepa bālu roku, kas, izbāzta no Paslēpņa apakšas, likās spocīgi karājamies tukšā gaisā. Viņa pieklauvēja vienu reizi, un Harijam likās, ka nakts klusumā troksnis līdzinās lielgabala šāvienam. Ērgļa knābis pavērās, taču putna kliedziena vietā klusa, melodiska balss noprasīja:

—   Kas bija pirmais — fēnikss vai liesma?

—   Hmm… Harij, kā tu domā? — domīgi apvaicājās Luna.

—   Ko? Vai tad nevar vienkārši nosaukt paroli?

—   Ai, nē, ir jāatbild uz jautājumu, — Luna atbildēja.

—   Un ja nu tu atbildi nepareizi?

—   Tad jāgaida kāds, kas atbild pareizi, — viņa paskaidroja. — Tā cilvēks kaut ko iemācās, saproti?

—   Jā… Nelaimīgā kārtā mēs nevaram atļauties gaidīt kādu citu, Luna.

—   Nē, skaidrs, — Luna nopietni piekrita. — Nu, tādā gadījumā mana atbilde skan tā: aplim nav sākuma.

—   Prātīgs secinājums, — noteica balss, un durvis atvērās.

Tukšā Kraukļanaga koptelpa bija plaša, apaļa istaba ar augstākiem griestiem, nekā Cūkkārpā maz bija redzēti. Eleganti velvētie logi zilām un bronzas krāsas portjerām klātajās sienās kraukļanagiem atklāja brīnišķīgu skatu uz kalniem, kas ieskāva pili. Griestu kupols bija apgleznots ar zvaigznēm, ar tām bija nosēts ari tumšzilais paklājs. Telpā bija galdi, krēsli un grāmatplaukti, bet nišā tieši iepretim durvīm stalti slējās balta marmora statuja.

Harijs sazīmēja Klementīni Kraukļanagu, kuras krūšutēlu bija redzējis Lunas mājās. Statuja stāvēja pie durvim, kas acīmredzot veda uz augšstāva guļamtelpām. Viņš devās taisnā ceļā pie marmora sievietes. Likās, viņa atbild uz Harija skatienu ar mīklainu, tikai pa pusei nojaušamu smaidu skaistajā, taču godbijību pelnošajā sejā. Galvu viņai greznoja smalka marmorā veidota stīpiņa, kas mazliet atgādināja Flēras kāzu galvas rotu. Stīpā bija iegravēti sīksīkiem burtiņiem rakstīti vārdi. Harijs nometa no pleciem Paslēpni un uzkāpa uz Kraukļanagas statujas pamatnes, lai tos izlasītu.

—   "Gudra, apķērīga galva lai ir augstākā tev balva!"

—    Un tu šajā ziņā esi galīgs tukšinieks, — iekladzinājās kāda balss.

Harijs apsviedās, paslīdēja uz postamenta marmora un novēlās uz grīdas. Viņa priekšā stāvēja Alekto Kerovas druknais, sakumpušais stāvs. Harijs pacēla zizli, taču viņa jau spieda strupo rādītājpirkstu pie delmā iededzinātā čūskas apvītā galvaskausa.

TRĪSDESMITĀ NODAĻA SEVERUSA STRUPA PATRIEKŠANA

Tiklidz viņas pirksts pieskārās zīmei, Harijam rētā iesvilās mežonīga sāpe, zvaigžņotā telpa izgaisa, un viņš stāvēja uz akmens izciļņa klints pakājē; pie kājām skalojās jūras viļņi, un sirdī sanēja triumfs — viņi noķēruši puiku.

Skaļš blīkšķis piespieda Hariju atgriezties īstenībā. Apmulsumā viņš pacēla zizli, taču ragana acu priekšā jau ļima un pēc mirkļa atsitās pret zemi ar tādu sparu, ka grāmatu skapju stikli klusi notinkšķēja.

—    Pirmoreiz apstulboju kādu kur citur, nevis mūsu DA nodarbībās, — Luna izklausījās viegli ieinteresēta. — Blīkšķis iznāca lielāks, nekā biju iedomājusies.

Patiešām, bija iedrebējušies pat griesti. Aiz durvīm, kas veda uz guļamtelpām, tuvojās aši soļi, kas atbalsojās nakts klusumā: Lunas burvestība bija pamodinājusi augšstāvā guļošos kraukļanagus.

—   Luna, kur tu esi? Man jātiek zem Paslēpņa!

No tukša gaisa iznira Lunas kājas; Harijs aši nostājās viņai līdzās, un Luna pārslidināja Pašlepni abiem pār galvu. Šajā mirkli durvis atsprāga vaļā un koptelpā iebira pidžamās un naktskreklos tērptu kraukļanagu bars. Atskanēja pārsteiguma elsieni un izsaucieni: skolēni bija ieraudzījuši bezsamaņā gulošo Alekto. Viņi lēni virzījās tuvāk, ielencot saļimušo nāvēdi kā negantu meža zvēru, kas var negaidīti pamosties un klupt virsū. Tad kāds drosmīgs, augumā sīks pirmgadnieks piešāvās Alekto klāt un pabikstīja viņas pēcpusi ar kājas lielo pirkstu.

—   Man liekas, viņa ir beigta! — viņš sajūsmā nokliedzās.

—   Ai, paskaties, — Luna aplaimota nočukstēja, vērojot kraukļanagus drūzmējamies ap Alekto. — Viņi priecājas!

—  Jā… lieliski…

Harijs aizvēra acis. Rētai sāpīgi pukstot, viņš vēlreiz apņēmīgi iegremdējās Voldemorta prātā… Viņš virzījās pa eju — pirmajā alā… pirms doties uz pili, viņš bija nolēmis noskaidrot, kas ir ar medaljonu… bet tas neies ilgi…

Kāds pieklauvēja pie koptelpas durvīm, un visi kraukļanagi sastinga. Harijs dzirdēja, kā otrpus durvīm ērgļa klauvēklis klusi un melodiski noprasa:

—   Kur paliek izgaisinātie priekšmeti?

—    Kā es to varu zināt? Piever knābi! — kāds rupji nošņācās; Harijs noprata, ka šņācējs ir otrs Kerovs — Amiks. — Alekto? Alekto? Vai tu tur esi? Tu viņu dabūji rokā? Atver durvis!

Pārbiedētie kraukļanagi sāka čukstus apspriesties. Tad pavisam negaidīti atskanēja virkne skaļu blīkšķu, it kā durvis tiktu apšaudītas.

—   ALEKTO! Ja viņš atlaidīsies, bet mums nebūs Potera — vai tu gribi piedzīvot to pašu, ko Malfoji? ATSAUCIES! — Amiks auroja, no visa spēka raustīdams durvis, taču tās joprojām liedzās vērties vaļā. Kraukļanagi piesardzīgi kāpās atpakaļ; daži bailīgākie pat sāka rausties augšup pa kāpnēm, lai atgrieztos gultā. Un tad, kamēr Harijs prātoja, vai nevajadzētu izgāzt durvis un apstulbot Arniku, pirms nāvēdis paspēj kaut ko iesākt, aiz durvīm atskanēja vēl viena ārkārtīgi pazīstama balss.

—   Vai drīkstu vaicāt, ko jūs te darāt, profesor Kerov?

—   Mēģinu… tikt iekšā… pa tām draņķa durvīm! — brēca Amiks.

—   Ejiet un vediet šurp Zibinu! Lai viņš tūlīt pat tās dabū vaļā!

—    Vai tad jūsu māsas tur nav? — vaicāja profesore Maksūra.

—     Vai tad profesors Zibiņš pēc jūsu uzstājīgā lūguma viņu tur šovakar neielaida? Varbūt viņa jums varētu atvērt durvis? Tad jums nebūtu jāceļ kājās vai visa Cūkkārpa.

—   Viņa neatbild, jūs, vecā taša! Taisiet vaļā pati\ Nu?! Veriet vaļa, uz līdzenas vietas!

—     Saprotams, ja jūs tā vēlaties, — ledaini noteica profesora Maksūra. Atskanēja pieklājīgs klauvējiens, un melodiskā balss ierunājās vēlreiz.

—   Kur paliek izgaisinātie priekšmeti?

—     Pārceļas neesamībā, un tas nozīmē — visur, — profesore Maksūra atbildēja.

—    Glīti sacīts, — uzslavēja klauvēkļa ērglis, un durvis atvērās.

Nedaudzie koptelpā aizkavējušies kraukļanagi metās uz kāpnēm, un istabā, zizli izslējis, iebrāzās Amiks. Kerovs bija tikpat uzkumpis kā māsa; viņam bija neveselīgi bāla, uzburbusi seja un sīkas ačteles, kas tūlīt pievērsās uz grīdas nekustīgi saļimušajai Alekto. Amiks izgrūda dusmu un baiļu kliedzienu.

—   Ko šie pastrādājuši, tie sīkie draņķagabali? — viņš brēca. — Es šiem visiem uzlaidīšu mokum lāstu, līdz dabūšu zināt, kurš vainīgs, — un ko teiks Tumsas pavēlnieks? — viņš spalgi vaimanāja, līkņādams pār māsu un sizdams ar dūri sev pa pieri, — puikas te nav, un šie ņēmuši un viņu nobendējuši!

—     Viņa ir tikai apstulbota, — nepacietīgi aizrādīja profesore Maksūra, nule noliekusies, lai apskatītu Alekto. — Viņa atgūsies un būs pilnīgi vesela.

—   Ellē ratā, nebūs vis! — kliedza Amiks. — Ne jau tad, kad viņai tiks klāt Tumsas pavēlnieks! Viņa tak ņēma un viņu pasauca, es jutu, kā svilst zīme, un viņš domās, ka mums ir Poters!

—     Poters? — skarbi pārjautāja profesore Maksūra. — Kā to saprast — "jums ir Poters"?

—   Viņš mums teica, ka Poters var mēģināt ielīst Kraukļanaga torni, un lai mēs tūlīt saucot viņu šurp, ja noķeršot!

—   Kādēļ lai Harijs Poters mēģinātu iekļūt Kraukļanaga tornī? l'otera vieta ir manā tornī!

Cauri neticībai un dusmām Minervas Maksūras balsi ieskanējās lepnuma stīdziņa; Harijam sirdi iesvēlās siltums.

—    Mums teica, ka viņš te varot uzrasties! — Kerovs atkārtoja. — Es tak nevaru zināt, kādēļ!

Profesore Maksūra izslējusies pārlaida telpai skadru skatienu. Divas reizes viņas acis pārskrēja vietai, kur stāvēja Harijs un Luna.

—    Mēs varam novelt visu vainu uz. bērniem, — teica Amiks, un viņa sivēna vaibstos pēkšņi iezagās viltība. — Jā, tā arī darīsim. Mēs teiksim, ka Alekto uzglūnēja bērni, tie sīkie tur, augšā, — viņš pameta skatu uz zvaigžņotajiem griestiem, virs kuriem atradās guļamtelpas, — teiksim, ka šie viņu piespieda pieskarties zīmei, un tāpēc viņš saņēma viltus trauksmes ziņu… Lai viņš soda bērneļus. Pāris smurguļu šurp vai turp, kāda starpība?

—   Tikai tāda pati starpība kā starp patiesību un meliem, drosmi un gļēvulību, — nobālusi teica profesore Maksūra, — īsi sakot, starpība, kuru jūs un jūsu māsa, šķiet, neesat spējīgi novērtēt. Taču es gribētu, lai viens jums ir pavisam skaidrs: par savu nemākulību un muļķību jūs vis neliksiet maksāt Cūkkārpas audzēkņiem. Es to nepieļaušu.

—   Kā, lūdzu?

Amiks šļūca uz priekšu, lidz profesorei Maksūrai bija nonācis nepieklājīgi tuvu; viņa ģīmis atradās tikai sprīža tiesu no viņas sejas. Maksūra neatkāpās un turpināja skatīties uz Kerovu tā, it kā tas būtu kāds derdzīgs kunkulis uz mazmājiņas poda brilles.

—    Tas, ko jūs pieļausiet vai nepieļausiet, nevienu vairs neinteresē, Minerva Maksūra. Jūsu laiks ir pagājis. Tagad noteicēji esam mēs, un jūs mani atbalstīsiet, vai arī dabūsiet dārgi maksāt.

Un Amiks iespļāva viņai sejā.

Harijs nometa Paslēpni, pacēla zizli un teica:

—   Tā nu gan nevajadzēja.

Amiks apcirtās, bet Harijs nokliedzās:

—   Mokum!

Nāvēdis atrāvās no zemes. Viņš spirinājās gaisā kā slīcējs, s.i pēs locīdamies un kaukdams, tad, plīstošam stiklam šķindot un šņirkstot, ietriecās grāmatu skapja vitrīnā un bez samaņas saļima uz grīdas.

—    Nu re, Bellatrisei taisnība, — teica Harijs, asinīm dunot ausis, — tas tiešām ir jāsaka ar pārliecību.

—    Poter! — sirdi saķērusi, nočukstēja profesore Maksūra. — Poter — jūs esat šeit! Kas…? Kā…? — Viņa pūlējās saņemties. — Poter, tas nu nebija prāta darbs!

—   Viņš jums uzspļāva, — Harijs atbildēja.

—   Poter, es… tas bija ļoti — ļoti galanti no jūsu puses, bet… vai jus nesaprotat…?

—    Saprotu, — Harijs viņu drošināja. Profesores panika savāda kārtā sirdi atkal iesvēla mieru. — Profesore Maksūra, Voldemorts ir ceļā uz šejieni.

—    Ak tā, vai tagad drīkst piesaukt viņu vārdā? — ieinteresēti apvaicājās Luna, novilkdama no pleciem Paslēpni. Šķita, ka ar otra izraidītā audzēkņa parādīšanos profesores Maksūras mērs ir pilns; viņa atmuguriski aizstreipuļoja līdz tuvākajam krēslam un tur arī saļima, krampjaini sažņaugusi savu veco, rūtaino rītasvārku atlokus.

—     Nedomāju, ka tam, kā mēs viņu saucam, vairs ir kāda nozīme, — Harijs teica Lunai. — Viņš tāpat zina, kur es esmu.

Ar prāta aizkaktiņu, kas bija cieši sajūgts ar kvēlošo, nikni sūrstošo rētu, Harijs redzēja Voldemortu spokaini zaļajā laivā strauji traucamies pāri tumšā ezera ūdeņiem… Viņš jau bija pavisam tuvu salai, uz kuras atradās akmens trauks…

—    Jums jābēg, — čukstēja profesore Maksūra. — Nekavējoties, Poter, ko kājas nes!

—    Es nevaru, — Harijs viņai atbildēja. — Man vēl šis tas padarāms. Profesore, vai jūs nezināt, kur meklējama Kraukļanagas diadēma?

—      K—Kraukļanagas diadēma? Skaidrs, ka ne — vai tad tā nepazuda pirms vairākiem gadsimtiem? — Viņa krēslā izslējās mazliet staltāka. — Poter, ierasties pili — tas bija neprāts, pilnīgs neprāts…

—  Citas izejas nebija, — Harijs teica. — Profesore, šeit ir noslēpts kaut kas, ko man vēlēts uzmeklēt, un tā varētu būt diadēma — ja jūs parunātu ar profesoru Zibinu…

Kaut kas sakustējās, notinkšķēja stikls: Amiks sāka atģisties. Pirms Harijs vai Luna paguva kaut ko iesākt, profesore Maksūra piecēlās kājās, pavērsa zizli pret apdullušo nāvēdi un teica:

—   Valdutn.

Amiks pietrausās stāvus, piegāja pie savas māsas un pacēla viņas zizli, tad paklausigi aizvilkās pie profesores Maksūras un līdz ar savējo pasniedza to viņai. Tad viņš apgūlās uz grīdas līdzās Alekto. Profesore Maksūra vēlreiz novēcināja zizli, uzburot no gaisa sudrabaini vizošas virves gabalu, kas kā čūska apvijās ap abiem Keroviem, viņus cieši sasienot kopā.

—     Poter, — profesore Maksūra atkal uzrunāja Hariju, par Kerovu kļūmīgo stāvokli nelikdamās ne zinis, — ja Vārdā Neminamais patiešām zina, ka jūs esat šeit…

Kolīdz profesore izrunāja šos vārdus, Harija miesu caurstrāvoja mežonīgas dusmas, gandrīz sāpes. Rēta sāka kaist kā ugunīs, un uz acumirkli acu priekšā parādījās akmens bļoda, kurā mikstūra bija vērtusies caurspīdīga, un viņš ieraudzīja, ka trauka dibenā vairs nedus zelta medaljons, kas tur bija tik droši noglabāts…

—   Poter, vai jums kas kaiš? — Harijs izdzirdēja balsi un atgriezās Kraukļanaga koptelpā. Viņš bija saķēris Lunas plecu, lai nenogāztos no kājām.

—    Mums ir pavisam maz laika, Voldemorts tuvojas. Profesore, es rīkojos Dumidora uzdevumā, man jāatrod tas, ko viņš man lika uzmeklēt! Bet, kamēr es pārmeklēju pili, mums jāizved laukā audzēkņi — Voldemortam gan esmu vajadzīgs es, bet pāris upuru vairāk vai mazāk viņam it neko nenozīmēs, ne jau tagad, kad… — Ne jau tagad, kad viņš zina, ka dzenos pēc horkrustiem, Harijs domās pabeidza teikumu.

—    Jūs rīkojaties Dumidora uzdevumā? — Maksūra augošā i/, brinā atkārtoja. Tad viņa izslējās visā augumā.

—     Mēs nocietināsim skolu pret Vārdā Neminamo, kamēr jūs meklējat šo — šo priekšmetu.

—   Vai tas ir iespējams?

—    Es domāju gan, — sausi noteica profesore Maksūra, — ka zināms, mēs, pasniedzēji, no maģijas šo to saprotam. Es esmu pārliecināta, ka, sasprindzinot visus spēkus, mēs spēsim viņu uz kādu laiku aizkavēt. Protams, profesors Strups… kaut kas būs jādara…

—   Ļaujiet man…

—   …un, ja Cūkkārpai drīzumā lemts nonākt aplenkuma stāvokli ar Tumsas pavēlnieku pie vārtiem, patiešām būtu ieteicams evakuēt pēc iespējas vairāk nepiederošu personu. Tā kā Lidu tīkls tiek novērots un teleportēšanās skolas teritorijā nav iespējama…

—   Ir izeja, — aši ieteicās Harijs un paskaidroja par eju, kas veda uz "Vepra galvu".

—   Poter, mēs runājam par simtiem skolēnu…

—    Es zinu, profesore, taču, ja Voldemorts un nāvēži uzmanīs tikai skolas apkaimi, viņus diez vai interesēs kāds, kas teleportējas projām no "Vepra galvas".

—     Sava taisnība tur ir, — viņa piekrita un pastiepa zizli uz Kerovu pusi. Uz abu sasietajiem ķermeņiem nokrita sudrabains tikls, kas pats apvijās tiem apkārt un pacēla abus nāvēžus gaisā, kur viņi palika karājamies zem zili zeltītajiem griestiem kā divi lieli, neglīti jūras kustoņi. — Nāciet. Mums jāapziņo pārējie torņu pārziņi. Un labāk lieniet atpakaļ zem Paslēpņa.

Viņa stingrā solī devās uz durvju pusi, pa ceļam paceļot zizli. No tā smailes izlēca trīs sudraba kaķi ar brillēm līdzīgiem lāsumiem ap acīm. Aizstāvji slaikiem soļiem skrēja pa priekšu, lejot sudrabainu gaismu vītņu kāpnēs, pa kurām profesore Maksūra kopā ar Hariju un Lunu devās lejup.

Pa ceļam aizstāvji, necik ilgi, cits pēc cita pagaisa. Profesores Maksūras rūtainie rītasvārki švīkstēja pār grīdu; Harijs un Luna zem Paslēpņa rikšoja viņai nopakaļ.

Divus stāvus lejāk kļuva saklausāmi vēl kādi klusi soļi. Harijs, kam rētu joprojām durstija sāpju adatiņas, tos sadzirdēja pirmais. Viņš pagrābstījās kaklā pakārtajā makā, cenšoties uzmeklēt Laupitāja karti, taču, pirms paguva to izvilkt, ari Maksūra likās pamanījusi jaunpienācēju. Viņa apstājās, pacēla zizli cīņas gatavībā un noprasīja:

—   Kas tur ir?

—   Es, — atsaucās klusa balss.

No bruņutērpa aizsega izlīda Severuss Strups.

Harijs juta uzvirmojam nevaldāmu naidu. Strupa nelietību posts atmiņā bija aizēnojis profesora vaibstus. Viņš bija aizmirsis Strupa taukaino, melno matu šķieznas, kas ieskāva kalsno seju, aizmirsis viņa melno acu nedzīvo, salto skatienu. It kā nemaz negrasljies doties pie miera, Strups, kā parasti, bija tērpies melnajā apmetni; ari zizlis bija pie rokas.

—   Kur ir Kerovi? — viņš klusi apvaicājās.

—   Domājams, tur, kurp esat viņus sūtījis, Severus, — atbildēja profesore Maksūra.

Strups pieliecās tuvāk; acis nozibinājās pār profesori Maksūru un tukšumu viņai līdzās, it kā viņš zinātu, ka Harijs tur stāv. Arī Harijs pacēla zizli un sagatavojās uzbrukumam.

—   Man likās, — teica Strups, — ka Alekto aizturējusi iebrucēju.

—   Vai tiešām? — profesore Maksūra pārvaicāja. — Un diez kādēļ jums tā likās?

Strups viegli pakustināja kreiso roku, kur ādā bija iededzināta Tumsas zīme.

—    Ak, jā, saprotams, — teica profesore Maksūra. — Jums, nāvēžiem, ir pašiem savi sazināšanās paņēmieni, tas nu man bija izbiris no prāta.

Strups izlikās nedzirdam. Viņa skats joprojām šaudījās visapkārt, un viņš pamazām un it kā neviļus virzījās profesorei arvien tuvāk.

—    Es nezināju, ka šonakt gaiteņi ir jūsu uzraudzībā, Minerva.

—   Jums ir iebildumi?

—   Es tikai gribētu zināt, kas jums šādā stundā licis aizmirst par naktsmieru.

—   Man likās, ka dzirdu troksni, — teica profesore Maksūra.

—   Patiešām? Tomēr rādās, ka viss ir mierīgi.

Strups ieskatījās viņai acīs.

—    Vai esat redzējusi Hariju Poteru, Minerva? Ja tā būtu, esmu spiests pieprasīt, lai…

Profesore Maksūra rīkojās straujāk, nekā Harijam maz būtu licies iespējams. Viņas zizlis nošvīkstēja gaisā, un uz mirkli Harijs noticēja, ka Strups tūlīt sabruks bez samaņas — tomēr viņa vairogburvestība bija tik zibenīga, ka Maksūra sagrīļojās. Viņa pavērsa zizli pret sienas lāpu, un tā izlidoja no turekļa. Harijs, kas gatavojās raidīt pret Strupu lāstu, bija spiests pavilkt malā Lunu, lai atbrīvotu ceļu krītošajām liesmām; tās pārvērtās uguns cilpā, kas piepildīja gaiteni un kā laso metās virsū Strupam…

Tad pēkšņi tās vairs nebija liesmas, bet gan milzīga melna čūska, ko Maksūra pārvērta dūmos. Pāris acumirkļos tie atkal mainīja veidolu un sabiezēja, kļūstot par lidojošu dunču spietu. Strups no tiem spēja izvairīties, vienīgi aizgrūžot sev priekšā bruņutērpu, un dunči ar metālisku šķindoņu cits pēc cita ieurbās tam krūtīs…

-r Minerva! — atskanēja pīkstulīga balss. Harijs, vēl joprojām sargājot Lunu no burvestību šautrām, atskatījies ieraudzīja, ka pa gaiteni šurp, naktsveļā ģērbti, diebj profesori Zibiņš un Asnīte, bet nopakaļ tusnī dūšīgais profesors Gliemjrags.

—   Nē! — Zibiņš iekviecās, paceļot savu zizli. — Cūkkārpā vairs nebūs nekādas slepkavošanas!

Zibina burvestība ietriecās bruņutērpā, aiz kura bija patvēries Strups; bruņas nograbējušas atdzīvojās. Strups izlauzās no dzelžaino roku tvēriena un aizraidīja to atpakaļ pie uzbrucējiem. Harijam un Lunai nācās palēkt sāņus, lai izvairītos no bruņutērpa, kas atsitās pret sienu un sašķīda sīkos gabaliņos. Kad Harijs no jauna pacēla galvu, Strups jau bija ņēmis kājas pār pleciem, bet Maksūra, Zibiņš un Asnīte dimdināja viņam pa pēdām. Strups iebrāzās kādas klases durvīs, un pēc mirkļa Harijs izdzirda Maksūras kliedzienu: — Gļēvulis! GĻĒVULIS!

—   Kas tur notika, kas bija? — prašņāja Luna.

Harijs uzrāva meiteni kājās. Abi metās skriešus, velkot Pašlepni nopakaļ, un iesteidzās tukšajā klasē, kur ieraudzija profesorus Maksūru, Zibinu un Asnīti stāvam pie izsista loga.

—    Viņš izlēca, — profesore Maksūra noteica, ieraudzījusi piesteigušos Hariju un Lunu.

—  Jūs gribat teikt, ka viņš ir miris? — Harijs pietraucās pie loga, nepievēršot ne mazāko uzmanību Zibiņa un Asnites izbiļa saucieniem, ko bija izraisījusi viņa piepešā parādīšanās.

—   Nē, miris viņš nav, — Maksūra rūgti atbildēja. — Atšķirībā no Dumidora viņam joprojām ir zizlis… un liekas, ka viņš no sava saimnieka samācījies šādus tādus trikus.

Šausmu tirpuļu pārņemts, Harijs tālumā ieraudzija, kā milzīgs, sikspārnim līdzīgs lidojošs stāvs tumsā tuvojas mūrim, kas apjoza skolas teritoriju.

Aiz muguras atskanēja smagi soļi un sēkoņa — viņus beidzot bija panācis Gliemjrags.

—    Harij, — viņš tusnīja, masēdams savas varenās krūtis zem smaragdzaļās pidžamas. — Manu mīļo zēn… kāds pārsteigums… Minerva, lūdzu, paskaidrojiet taču… Severuss… kas tad…

—    Mūsu direktors devies pagaidu atvaļinājumā, — profesore Maksūra viņu pārtrauca, norādot uz caurumu loga rūti, kas pēc apveida bija Strups kas Strups.

—   Profesore! — Harijs iekliedzās, saķēris pieri. Viņš ieraudzīja, kā slīd pāri pazemju pilnā ezera virsmai, un sajuta, kā rēgainā zaļa laiva atduras pret pazemes krastu un no tās izlec Voldemorts, gatavs slepkavot…

—   Profesore, mums jāaizbarikādē skola, viņš jau nāk!

—   Ļoti labi. Mums tuvojas Vārdā Neminamais, — Maksūra paskaidroja pārējiem skolotājiem. Asnīte un Zibiņš novaidējās, Gliemjrags dobji nostenējās. — I'oteram pili kaut kas jāpaveic Dumidora uzdevumā. Mums jānodrošina visa aizsardzība, uz ko esam spējīgi, kamēr Poters paveiks visu, kas viņam te darāms.

—   Jūs, protams, apzināties — lai mēs darītu, ko darīdami, no Pati-Zināt-Kā nekas mūs nepasargās bezgalīgi, — aizrādīja profesore Asnīte.

—    Paldies, Pomona, — atbildēja profesore Maksūra, un abas raganas drūmi saskatījās. — Es ierosinu izvietot visapkārt pašu elementārāko aizsardzību, tad sapulcināt audzēkņus un sanākt Lielaja zālē. Vairumu noteikti vajag evakuēt, tomēr, ja kāds no tiem, kas pilngadīgi, vēlas palikt un cīnīties, manuprāt, viņiem šāda iespēja jādod.

—   Piekrītu, — jau pa ceļam uz durvīm atsaucās Asnīte. — Gaidīšu jūs Lielajā zālē ar sava torņa skolēniem.

Profesore skriešus izmetās pa durvīm, un palicēji dzirdēja, ka viņa pa ceļam zem deguna murmina: — Tausteklene, velna cilpa. Un ķempjsūkļa pāksts… Jā, gribētos gan redzēt, kā nāvēži ar to tiks gala.

—   Es varu ķerties pie lietas tepat, — sacīja Zibiņš, un, lai gan pa izsisto logu tik tikko spēja kaut ko saskatīt, notēmēja uz to ar zizli un sāka bubināt ārkārtīgi sarežģītus buramvārdu virknējumus. Harijs izdzirdēja dīvainu šalkoņu, it kā Zibiņš skolas pagalmā būtu palaidis savā vaļā negantu viesuli.

—    Profesor, — Harijs ierunājās, tuvojoties sīkajam burvestību pasniedzējam, — profesor, atvainojiet, ka traucēju, bet tas ir svarīgi. Vai jums ir kāda nojausma, kur būtu meklējama Kraukļanagas diadēma?

—     Sargus šausmum… Kraukļanagas diadēma? — iespiedzās Zibiņš. — Drusciņa liekas gudrības nekad nenāk par ļaunu, Poter, bet nedomāju gan, ka tā īpaši palīdzēs šajā situācijā!

—   Es tikai domāju… vai jūs zināt, kur tā ir? Vai jūs to vispār esat redzējis?

—   Redzējis? Diadēmu nav redzējis neviens no tiem, kas vēl starp dzīvajiem! Tā pazudusi jau sen, manu zēn.

Vienlaikus uzbrāzās gan bezcerīga vilšanās, gan panika. Kur tādā gadījumā bija horkrusts?

—   Filius, gaidām jūs un jūsu kraukļanagus Lielajā zālē! — profesore Maksūra sacīja, ar žestu aicinot Hariju un Lunu līdzi.

Viņi jau bija nonākuši lidz durvīm, kad ieducinājās Gliemjrags.

—   Jā, nudien, — viņš izdvesa bāls un nosvīdis, savas valzirga ūsas drebinādams. — Tad nu gan jandāliņš! Es tiešām nezinu, vai tas ir prātīgi, Minerva. Šā vai tā, bet kaut kā viņš tomēr iekšā tiks, un ikvienam, kas būs mēģinājis viņu kaut kā aizkavēt, draudēs vislielākās briesmas…

—   Ari jūs ar slideniem es pēc divdesmit minūtēm gaidu Lielajā zālē, — atcirta profesore Maksūra. — Ja vēlaties kopā ar saviem audzēkņiem doties projām, es jūs nekavēšu. Taču, ja kāds no jums mēģinās kavēt mūs pretoties vai pat pacels pret mums ieročus šās pils sienās, mēs, Horācij, ar jums cinisimies divkaujā.

—   Minerva! — Gliemjrags satriekts izdvesa.

—    Ari Slidena tornim pienācis laiks izlemt, kurā pusē nostāties, — Maksūra viņu pārtrauca. — Ejiet, modiniet savus audzēkņus, Horācij.

Harijs neuzkavējās, lai noklausītos Gliemjraga buldurēšanā. Viņi ar Lunu metās pakaļ profesorei Maksūrai, kas nu bija nostājusies gaiteņa vidū ar paslietu zizli.

—   Akmeņvisum… Apžēliņ, Filč, tikai ne tagad!

Tikko bija parādījies vecais skolas sargs, kas steberēja šurp, klaigādams: — Audzēkņi neatrodas gultās! Audzēkņi gaiteņos!

—   Viņiem tur jābūt, jūs, nožēlojamais muļķi, — Maksūra viņam uzkliedza. — Tagad ejiet un paveiciet kaut ko lietderigu. Dabūjiet rokā Pīvzu!

—  P—Pīvzu? — Filčs stostījās, it kā šo vārdu dzirdētu pirmo reizi mūžā.

—  Jā, Pīvzu, stulbais, Pīvzu'. Vai gan jūs jau ceturtdaļgadsimtu par viņu nemitigi nesūdzaties? Tagad ejiet un vediet viņu šurp — uz karstām pēdām!

Filčs, pēc visa spriežot, nolēma, ka profesore Maksūra zaudējusi prātu, taču sakumpis paklausīgi aizklumburoja, kaut ko zem deguna murminādams.

—     Un tagad — akmeņvisum kustuml — profesore Maksūra iesaucās.

Un visā gaitenī statujas un bruņutērpi nolēca no saviem podestiem, un dārdoņa, kas pa gaiteņiem aizvēlās ari stāvu augstāk un zemāk, liecināja, ka tieši tas pats noticis visā pilī.

—    Cūkkārpa briesmās! — Maksūra sauca. — Ņemiet skolas robežas savā ziņā — sargājiet, izpildiet savu pienākumu pret mūsu skolu!

Rībošais un aurojošais kustīgo statuju bars aizbrāzās garām Harijam; dažas bija mazākas, citas — vēl prāvākas par cilvēkiem. Pulka bija arī dzīvnieki un šķindoši bruņutērpi, kas draudīgi vicināja zobenus un ķēdēs iekārtas dzelkšņotas lodes.

—   Un tagad, Poter, — Maksūra sacīja, — jūs abi ar Mīlabas jaunkundzi atgriezieties pie draugiem un vediet viņus uz Lielo zāli. Es piecelšu pārējos grifidorus.

Viņu ceļi šķīrās nākamajā kāpņu laukumā; Harijs un Luna pagriezās, lai dotos atpakaļ pie noslēptajām Vajadzību istabas durvīm. Pa ceļam pretim joza ne viens vien pulciņš audzēkņu. Vairums bija virs pidžamām aplikuši ceļojuma apmetņus. Pasniedzēji un prefekti viņus veda lejā uz Lielo zāli.

—   Tas taču bija Poters!

—   Harijs Poters!

—   Tas bija viņš, goda vārds, es viņu tikko redzēju!

Taču Harijs neatskatījās, un viņi beidzot nonāca pie Vajadzību istabas durvīm. Harijs atspiedās pret apburto sienu, un tā atvērās, lai viņus ielaistu. Tad viņi ar Lunu metās lejā pa stāvajām kāpnēm.

—   Ka…

Ieraudzījis istabu, Harijs pārsteigumā noklupa lejup pa vairākiem pakāpieniem uzreiz. Telpa bija stāvgrūdām pilna — daudz pilnāka, nekā pēdējoreiz redzēta. Pretim vērās Kingslijs un Vilksons, tāpat arī Olivers Žagars, Keitija Bella, Endželīna Džonsone un Alīsija Spineta, Bils un Flēra, Vīzlija kungs un Vīzlija kundze.

—   Harij, kas tur notiek? — jautāja Vilksons, sagaidot viņu kāpņu apakšgalā.

—   Voldemorts ir ceļā, pašlaik top barikādes ap skolu… Strups paņēmis vagu… Bet ko jūs visi te darāt? Kā jūs uzzinājāt?

—    Mēs izsūtījām ziņu visai pārējai Dumidora armijai, — paskaidroja Freds. — Harij, tu taču nevari prasīt, lai citi palaiž garām visus priekus. Tālāk DA pavēstīja Fēniksa ordenim, un tā nu viss izvērsās plašumā.

—    Ar ko sāksim, Harij? — uzsauca Džordžs. — Kas šobrīd notiek?

—    Jaunākos audzēkņus evakuē. Visi satiekas Lielajā zālē, lai organizētos, — Harijs atbildēja. — Mēs clnisimies.

Uzvilnīja skaļas gaviles, un visi barā metās uz kāpņu pusi, tā ka Harijam nācās piespiesties pie sienas. Garām juku jukām paskrēja Feniksa ordeņa biedri, Dumidora armija un Harija vecā kalambola komanda; visi, zižļus izvilkuši, traucās uz pils sirdi.

Pūlis pamazām pašķīda. Vajadzību istabā tagad bija palikuši tikai nedaudzi, un Harijs viņiem piepulcējās. Vīzlija kundze patlaban stīvējās ar Džinniju. Apkārt bija sastājušies Vilksons, Freds, Džordžs, Bils un Flēra.

—    Tu esi nepilngadīga! — Harijam tuvojoties, Vīzlija kundze uzkliedza meitai. — Es to nepieļaušu! Puikas lai cīnās, jā, bet tu — tev jāiet mājās!

—   Neiešu!

Džinnija, matiem noplivojot, izrāvās no mātes tvēriena.

—   Es esmu Dumidora armijā!

—   Tā ir tikai pusaudžu banda!

—    Pusaudžu banda, kas stāsies viņam pretim, paveiks to, ko neviens cits līdz šim nav uzdrošinājies, — iejaucās Freds.

—   Viņai ir tikai sešpadsmit! — Vīzlija kundze brēca. — Viņa ir par mazu! Kas jums abiem vispār bija prātā, kāpēc jūs viņu atvedāt…

Freds ar Džordžu izskatījās mazliet nokaunējušies.

—   Mammai taisnība, Džinnij, — Bils klusi ierunājās. — Tu nevari piedalīties. Visiem, kas nav pilngadīgi, jāiet prom, tas ir tikai pareizi.

—     Es nevaru iet mājās! — Džinnija iekliedzās, un viņai acis ievizējās dusmu asaras. — Te ir visi manējie. Es nevaru tur viena sēdēt un gaidīt neziņā par to, kas te…

Džinnijas un Harija acis pirmo reizi sastapās. Meitene veltīja viņam lūdzošu skatienu, taču Harijs noraidoši papurināja galvu, un viņa sarūgtināta novērsās.

—   Lieliski, — Džinnija sacīja, raugoties uz ieeju tunelī, kas veda atpakaļ uz "Vepra galvu". — Tad nu — palieciet sveiki, un…

Kaut kas nošvlkstēja, sekoja dobjš būkšķis — no tuneļa bija izkāpis vēl kāds, tūdaļ paslīdējis un nokritis. Šis kāds aptupās uz tuvākā krēsla, caur nošķiebtām raga brillēm pārlaida istabai skatu un ierunājās: — Vai es esmu nokavējis? Vai ir jau sācies? Es tikai nupat uzzināju, tāpēc… es…

Persija vervelēšana apsīka, un iestājās klusums. Bija skaidrs, ka viņš nebija domājis šādi uzskriet virsū gandrīz visam savam radu pulkam. Pēc krietna apstulbuma brīža Flēra uzrunāja Vilksonu, izmisīgi un nepārprotami raudzīdama kliedēt saspīlējumu: — Nu, un kā irr mazajam Tedī?

Vilksons iztrūcies samirkšķināja acis un paskatījās uz viņu. Šķita, ka mēmais klusums Vlzliju vidū pamazām sablīvējas, gluži kā ūdens sasalst ledū.

—   Es… ak, jā… Tedijam klājas lieliski! — Vilksons skaļi atsaucās. — Jā, ar viņu ir Tonksa… pie Tonksas mātes…

Persijs un pārējie Vīzliji turpināja blenzt cits citā kā lēmēti.

—   Paskat, man ir bildīte! — Vilksons izsaucās, izvilcis no jakas iekškabatas fotogrāfiju un pabāzis to zem deguna Flērai un Harijam. Bildē mazs bērnelis ar spilgti tirkīzzilu matu ērkuli vēcināja pret objektīvu tuklas dūrītes.

—  Es biju stulbenis! — Persijs ieaurojās tik skaļi, ka Vilksons gandrīz izmeta fotogrāfiju no rokām. — Es biju muļķis, vīzdegunis, galīgais pakaļa, es biju…

—   Ministrijas pielīdējs, ģimenes nodevējs, varaskārs kretīns, — Freds piepalīdzēja.

Persijs norija kamolu, kas spriedās kaklā.

—   Jā, tāds es biju!

—   Nu ko, gods godam, — sacīja Freds un sniedza Persijam roku.

Vīzlija kundze izplūda asarās. Viņa piesteidzās pie dēla, nostūmusi Fredu malā, un sažņaudza Persiju savās krampjainajās skavās, bet tas mierinoši pliķēja mātei muguru, nenolaižot acis no tēva sejas.

—   Piedod, tēt, — Persijs sacīja.

Vīzlija kungs diezgan steidzīgi sablisinājās un ari metās dēla

skavās.

—    Pers, kas tad tev lika nākt pie prāta? — apvaicājās Džordžs.

—   Tādas domas man uzmācās jau labu laiku, — Persijs stāstīja, aiz brillēm susinādams acis ar ceļojumu apmetņa stūrīti. — Bet man vajadzēja izgudrot, kā tikt no turienes projām, un ministrijā tas nav tik vienkārši. Viņi ik pa brīdim ietupina kādu nodevēju. Man izdevās sazināties ar Aberfortu, un viņš pirms desmit minūtēm paziņoja, ka Cūkkārpā iešot vaļā lielā kauja. Un te nu es esmu.

—   Ko tur lai saka, šādos brīžos mēs allaž sagaidām, ka prefekti būs mums par vadzvaigzni, — Džordžs novilka, teicami atdarinot Persija vīzdegunīgāko runas manieri. — Tagad ejam augšā cīnīties, citādi visi labākie nāvēži jau būs izķerti!

—   Tātad tu tagad esi mana svaine? — Kopā ar Bilu, Fredu un Džordžu steidzoties uz kāpņu pusi, Persijs pa ceļam sarokojās ar Flēru.

—   Džinnij! — uzkliedza Vlzlija kundze.

Džinnija ģimenes izlīguma aizsegā bija mēģinājusi nemanīta uzzagties pa kāpnēm.

—   Mollij, ko tu teiktu, — Vilksons ieteicās, — ja Džinnija tomēr paliktu tepat? Tad viņa vismaz būs līdzās un zinās, kas notiek, bet neatradīsies pašā kaujas speltē.

—   Es…

—   Laba doma, — Vīzlija kungs stingri noteica. — Džinnij, nesper kāju laukā no šās istabas, dzirdi?

Nelikās, ka Džinniju šī doma īpaši sajūsmina, taču, sajutusi tēva neparasti stingro skatienu, viņa piekrītoši pamāja. Arī Vīzlija kungs, Vīzlija kundze un Vilksons tagad devās uz kāpņu pusi.

—   Kur tad Rons? — jautāja Harijs. — Kur Hermione?

—   Droši vien jau uzgājuši augšā uz Lielo zāli, — Vīzlija kungs atsaucās, jau ceļā uz durvīm.

—    Es neredzēju, ka viņi būtu pagājuši man garām, — Harijs iebilda.

—   Bija runa par vannasistabu, — sacīja Džinnija. — Neilgi pēc tavas aiziešanas.

—   Par vannasistabu?

Harijs piegāja pie vaļā atstātajām durvim Vajadzību istabas siena un ielūkojās vannasistabā. Tā bija tukša.

— Tu skaidri atceries, ka viņi runāja par vannas…

Taču tobrīd skaudri iesmeldzās rēta, un Vajadzību istaba izgaisa. Viņš skatījās caur augsto, dzelzī kalto vārtu režģi, kam abpus iemietos stabus greznoja spārnoti vepri, un pāri tumšajam pagalmam vērās uz spilgtas gaismas pielieto pili. Uz viņa pleciem, līkumos savijusies, gulēja Nagini. Viņu savā varā bija pārņēmusi tā saltā, nežēlīgā apņēmība, kas kādam citam sola drīzu nāvi.

TRĪSDESMIT PIRMĀ NODAĻA CŪKKĀRPAS KAUJA

Lielās zāles noburtie griesti bija tumši un zvaigznēm piebārstīti;

zem tiem pie visu četru torņu garajiem galdiem sēdēja izspūrušie un saņurcītie skolēni: daži ceļojuma apmetņos, citi — ritasvārkos. šur tur vīdēja pērļbaltie skolas rēgu stāvi. Visi — tiklab dzīvie, kā mirušie — skatu bija piekaluši profesorei Maksūrai, kas patlaban uzrunāja publiku no paaugstinājuma zāles galā. Aiz viņas bija nostājušies visi Cūkkārpā palikušie pasniedzēji, ieskaitot palso kentauru Firencī, un Fēniksa ordeņa biedri, gatavi cīnīties.

—    …evakuāciju pārraudzīs Filča kungs un Pomfreja madāma. Prefekti, kad es došu ziņu, jūs uzņemsieties vadību katrs savā torni un, kā pieklājas, nogādāsiet savus aizbilstamos evakuācijas punktā.

Daudzi no skolēniem izskatījās šausmās vai pārakmeņojušies. Taču, kamēr Harija skatiens klīda pa zāli, pie Grifidora galda meklējot Ronu un Flermioni, piecēlās pie Elšpūša galda sēdošais Ērnijs Makmilans un nokliedzās: — Un ja nu mēs gribam palikt un cīnīties?

Atskanēja pašķidri aplausi.

—     Ja esat pilngadīgi, varat palikt, — profesora Maksūra atbildēja.

—    Kas būs ar mūsu mantām? — noprasīja kāda kraukļanagu meitene. — Ar pūcēm un lādēm?

—   Sakravāties nebūs laika, — sacīja profesore Maksūra. — Pats svarīgākais — dabūt jūs pašus projām sveikus un veselus.

—    Kur ir profesors Strups? — jautāja kāda meitene no slīdeņu galda.

—   Viņš, kā mēdz teikt, ir aizlaidies, — profesore Maksūra atbildēja, un no grifidoru, elšpūšu un kraukļanagu puses atskanēja varenas urravas.

Harijs joza gar Grifidora galdu visā zāles garumā, vēl joprojām meklējot Ronu un Hermioni. Ik reizi, kad Harijs apstājās, viņam pievērsās daudzas sejas, bet nopakaļ skanēja drudžaina sačukstēšanās.

—   Visapkārt pilij mēs jau esam izlikuši aizsargvaļņus, — turpināja profesore Maksūra, — taču maz ticams, ka tie noturēsies ilgi, ja vien neizdosies tos nostiprināt. Tāpēc atliek lūgt, lai pārvietojaties ātri un bez uztraukuma — darīt visu, ko jūsu prefekti…

Taču viņas beidzamos vārdus noslāpēja kāda cita balss, kas piepeši atbalsojās visā zālē. Tā bija spalga, salta un dzedra. Nebija iespējams noteikt, no kurienes skaņa nāk — likās, ka ierunājušās zāles sienas. Šī balss varēja būt snaudusi šeit gadsimtiem ilgi, gluži kā briesmonis, kam tā reiz bijusi pavēlniece.

—    Es zinu, jūs gatavojaties cīņai. — Audzēkņu pulkā atskanēja kliedzieni; viens otrs krampjaini tvērās pie līdzbiedriem, šausmās lūkojoties visapkārt un meklējot runātāju. — Jūsu pūliņi ir velti. Jūs nevarat stāties man pretim. Es nevēlos jūs nogalināt. Cūkkārpas pasniedzējus es tiešām cienu. Nevēlos izliet burvju asinis.

Tagad zālē valdīja klusums — tāds klusums, kas spiež uz bungādiņām un šķiet par daudz apjomīgs, lai ietilptu četrās sienās.

—    Atdodiet man Hariju Poteru, — turpināja Voldemorta balss, — un neviens necietīs. Atdodiet man Hariju Poteru, un skola paliks neskarta. Atdodiet man Hariju Poteru, un jūs tiksiet atalgoti.

—   Es dodu jums laiku līdz pusnaktij.

Un viņus no jauna aprija klusums. Pret Hariju pagriezās ikviena seja; likās, ka ikviens acu pāris viņu sameklējis un sagūstījis tūkstošiem neredzamu, žilbigu staru timeklī. Tad pie Slidena galda piecēlās kāds stāvs. Harijs pazina Pansiju Pārkinsoni. Meitene pacēla drebošu roku un iesaucās: — Bet viņš taču ir šeit! Poters ir šeitl Grābiet viņu ciet!

Pirms Harijs paguva ko bilst, zāle sakustējās. Grifidori turpat priekšā bija pietrūkušies kājās un tagad stāvēja, pavērsušies nevis pret Hariju, bet gan pret slīdeņiem. Tad piecēlās elšpūši un gandrīz tajā pašā mirkli arī kraukļanagi — visi ar muguru pret Hariju, visi pagriezušies pret Pansiju, un viņš, bijības pārņemts un saviļņots, noskatījās, kā visapkārt, izvilkti no apmetņu apakšas un piedurknēm, iznirst zižļi.

—     Pateicos, Pārkinsona jaunkundz, — profesore Maksūra noskaldīja. —ļūs kopā ar Filča kungu no zāles iziesiet pirmā. Es lūgtu pārējos jūsu torņa audzēkņus sekot.

Harijs izdzirdēja solu stumdīšanu un tad otrā zāles galā, pie durvīm, slīdeņu drūzmas dipoņu.

—   Kraukļanagi, sekojiet! — profesore Maksūra iesaucās.

Vietas pie visiem četriem galdiem pamazām tukšojās. Slīdeņa

galds jau bija pilnīgi tukšs un pamests, bet vairāki vecākie kraukļanagi palika sēžam, kamēr viņu biedri cits pēc cita izgāja no zāles. Palikušo elšpūšu bija vēl vairāk, un puse no grifidoriem vispār necēlās kājās, piespiežot profesori Maksūru nokāpt no pasniedzēju galda podesta, lai paskubinātu nepilngadīgos audzēkņus doties uz durvīm.

—   Nekādā gadījumā — Krivij, ejiet! Un jūs tāpat, Pīks!

Harijs piesteidzās pie Vīzlijiem, kas barā bija nosēdušies pie Grifidora galda.

—   Kur Rons un Hermione?

—   Vai tad tu neatradi… — Vīzlija kungs noraizējies iesāka.

Taču viņš aprāvās, jo šajā brīdī uz paaugstinājuma priekšā iznāca Kingslijs un uzrunāja visus, kas bija palikuši zālē.

—     Līdz pusnaktij palikusi tikai stunda, tāpēc mums jārīkojas strauji. Cūkkārpas skolotāji un Fēniksa ordenis jau vienojušies par kaujas plānu. Profesori Zibiņš, Asnīte un Maksūra uzvedis cīnitaju grupas trīs augstākajos torņos — Kraukļanagā, Astronomijas torni un Grifidorā. No turienes lieliski pārredzama apkārtne un labi tēmējams. Tikmēr Remuss, — Kingslijs pavērsās pret Vilksonu, — Artūrs, — viņš norādīja uz Vīzlija kungu, kas vēl aizvien sēdēja pie Grifidorā galda, — un es izvedīsim vairākas grupas pagalmā. Mums vajadzīgs kāds, kurš organizēs aizstāvēšanos pie visām ejām, kas ved uz skolu…

—    Tas izklausās pēc darbiņa, kas mums kā radīts, — izsaucās Freds, norādot uz sevi un Džordžu, un Kingslijs ar galvas mājienu apliecināja savu piekrišanu.

—   Un tātad, vadoņi — šurp, sadalīsim karaspēku!

—   Poter, — klāt piesteidzās profesore Maksūra. Tikmēr podestu pārplūdināja skolēni, kas grūstīdamies uzklausīja norādījumus. — Vai tad jums kaut kas nebija meklējams?

—   Ko? Ak tā, — Harijs atsaucās, — bija gan!

Viņš bija gandrīz aizmirsis par horkrustu — gandrīz aizmirsis, ka šī kauja tiek izcīnīta tādēļ, lai viņš varētu uzmeklēt, kas meklējams. Rona un Hermiones neizskaidrojamā prombūtne bija izgrūdusi no prāta it visu citu.

—   Tad ejiet, Poter, ejiet!

—   Nu ja… labi…

Samanīdams svilinošus skatienus, Harijs atkal no Lielās zāles izskrēja Ieejas zālē, ko vēl aizvien pārpildīja evakuējamie audzēkņi. Ļāvies, lai pūlis uznes viņu pa marmora kāpnēm, viņš, uzkāpis līdz galam, viens aizsteidzās pa tuksnesīgu gaiteni. Bailes un panika aizmigloja domas. Viņš pūlējās nomierināties, prātot tikai par to, ka uzmeklēt horkrustu, taču domas spindzēja tikpat drudžaini un veltīgi kā stikla burkā ieslodzītas lapsenes. Šķita, ka bez Rona un Hermiones prāts nemaz nav valdāms un sakārtojams. Harijs palēnināja gaitu un kāda tukša gaiteņa vidū apstājās pavisam, lai apsēs tos uz aizgājušas statujas podesta un no kaklā pakārtā maisiņa i/ vilktu Laupītāja karti. Rona un Hermiones vārdi tur nebija manāmi. Tiesa gan, tā punktiņu biežņa, kas tagad virzījās uz Vajadzību istabas pusi, bija tik bliva, ka tur abi varētu arī pazust, Harijs nodomāja. Viņš noglabāja karti vietā, paslēpa seju rokās un, pūloties sakopot domas, aizvēra acis…

Voldemorts domāja, ka es iešu uz Kraukļanaga torni.

Lūk, konkrēts fakts — vieta, no kuras jāsāk. Voldemorts bija nolicis Alekto Kerovu dežurēt Kraukļanaga koptelpā, un tam varēja būt tikai viens izskaidrojums: viņš baidījās, ka Harijs jau uzzinājis par viņa horkrusta saistību ar šo torni.

Taču vienigais objekts, kas visu prātā kaut kā saistīts ar Kraukļanagu, bija pazudusi diadēma… un kā gan diadēma var būt horkrusts? Kā gan iespējams, ka Voldemorts, nācis no Slldeņiem, būtu atradis diadēmu, kas paaudžu paaudzēs nav devusies rokās pašiem Kraukļanagiem? Kurš gan varēja viņam pateikt, kur jāmeklē, ja neviens no tiem, kas vēl starp dzīvajiem, diadēmu nav pat redzējis?

No tiem, kas vēl starp dzīvajiem…

Vēl joprojām plaukstu aizklātas, Harijam acis strauji atvērās. Viņš pielēca no podesta un, cik vien kājas nes, metās atpakaļ, no kurienes bija nācis — tagad jau dzenoties pakaļ vienai vienīgai pēdējai ceribai. Tuvojoties marmora kāpnēm, troksnis, ko sacēla uz Vajadzību istabas pusi maršējošā drūzma, kļuva arvien skaļāks un skaļāks. Prefekti izkliedza norādījumus, pūloties paturēt acīs sava torņa skolēnus. Pūlis stumdijās un grūstījās. Harijs redzēja, kā Zahārijs Smits nogāž no kājām vairākus pirmziemniekus, lai tiktu rindas priekšgalā. Pa to vidu jaunākie audzēkņi birdināja asaras, bet vecākie izmisīgi mēģināja sasaukt draugus vai māsas un brāļus…

Lejā pāri Ieejas zālei pārslīdēja pērļbalts tēls, un Harijs iesaucās pilnā kaklā, lai pārkliegtu kņadu.

—   Nik! NIK! Man ar tevi jārunā!

Viņš izlauzās atpakaļ cauri audzēkņu drūzmai un pēdīgi nonāca kāpņu lejasgalā, kur gaidīja Gandrīz—Bezgalvas—Niks, Grifidora torņa spoks.

—   Harij! Manu dārgo zēn!

Niks metās uz priekšu, lai satvertu Harija rokas savējās; Harijs jutās tā, it kā pirkstus būtu iegrūdis ledainā ūdenī.

—   Nik, palīdzi! Kas ir Kraukļanaga torņa spoks?

Gandrīz—Bezgalvas—Nīks izskatījās pārsteigts un mazliet aizvainots.

—    Pelēkā dāma, protams, bet, ja tev vajadzīgi kādi spocīgi pakalpojumi…

—   To var tikai viņa — vai zini, kur viņu meklēt?

—   Paskatīsimies…

Nika galva uz lielās krokotās apkakles mazliet saļodzījās — viņš pagrozījās šurpu turpu, šķielējot pāri spietojošo audzēkņu galvām.

—   Tā tur ir viņa, Harij, tā garmatainā jaunava.

Harijs paraudzījās virzienā, uz kuru norādīja Nika caurspīdīgais pirksts, un ieraudzīja gara auguma sieviešu kārtas spoku. Samanījusi Harija skatienu, viņa sarauca pieri un izslīdēja cauri sienai.

Harijs metās rēgam pakaļ. Ieskrējis pa kādām durvīm gaitenī, kur Pelēkā dāma bija nozudusi, viņš ieraudzīja spokaino tēlu pašā koridora galā, vēl joprojām līgani slīdam projām no viņa.

—   Ei! Paklau! Nāciet atpakaļ!

Viņa augstsirdīgi apstājās un palika lidināmies dažas collas virs grīdas. Mati līdz viduklim, garā apmetnī ietinies stāvs — laikam jau varēja teikt, ka Pelēkā dāma ir skaista, viņš nodomāja, taču tā izskatījās arī augstprātīga un lepna. Pienācis tuvāk, Harijs viņā sazīmēja spoku, kam bija vairākkārt pagājis garām gaitenī, ne reizi nepārmijot ne vārda.

—   Jūs esat Pelēkā dāma?

Viņa pamāja ar galvu, taču neatbildēja.

—   Kraukļanaga torņa spoks?

—   Tieši tā.

Pelēkās dāmas vārdi bija dzedri un noraidoši.

—   Lūdzu, man vajadzīga palīdzība. Man jāzina viss, ko jūs varat pastāstīt par pazudušo diadēmu.

Dāmas lūpas savilkās saltā smīnā.

—    Baidos, ka nevarēšu jums palīdzēt, — viņa atbildēja, pagriezusies uz promiešanu.

—   PAGAIDIET!

Uzkliedziens izlauzās neviļus, taču virsū mācās dusmas un izmisums. Pelēkā dāma palika karājamies gaisā turpat viņa priekšā. Harijs ieskatījās pulksteni — bija bez piecpadsmit minūtēm divpadsmit.

—   Tas ir steidzami, — viņš dedzīgi izsaucās. — Ja diadēma ir Cūkkārpā, man tā jāatrod, turklāt ātri.

—    Jūs nepavisam neesat pirmais, kas iekārojis diadēmu, — Pelēkā dāma nicīgi izspēra. — Skolas audzēkņi man uzbāžas jau paaudžu paaudzēm…

—   Prasu ne jau tādēļ, lai tiktu pie labākām atzīmēm! — Harijs nesavaldīgi izsaucās. — Runa ir par Voldemortu, par Voldemorta sakāvi — vai varbūt tas jūs neinteresē?

Kaut arī sarkt Pelēkā dāma nespēja, viņas caurspīdīgie vaigi vērtās mazliet blāvāki, un balsī ieskanējās kaisme: — Protams, es… Kā jūs uzdrošināties kaut ko tādu…

—   Tādā gadījumā palīdziet man.

Viņa vairs nespēja valdīties.

—    Runa… runa nav par… — Pelēkā dāma stostijās. — Manas mātes diadēma…

—   Jūsu mātes?'.

Likās, ka viņa noskaitusies pati uz sevi.

—    Dzīves laikā es biju Helēna Kraukļanaga, — viņa stīvi atbildēja.

—   Jūs esat viņas meita?! Bet tad jau jums jāzina, kas ar to notika!

—   Tas tiesa, ka diadēma dāvā gudrību, — Pelēkā dāma sacīja, nepārprotami lūkodama saņemties. —Taču es ļoti šaubos, vai tā īpaši vairotu jūsu izredzes sakaut burvi, kas sevi dēvē par Tumsas…

—    Vai tad es jums tikko neteicu, ka meklēju diadēmu ne jau tādēļ, lai mauktu to galvā? — Harijs nikni izsaucās. — Man nav laika skaidroties, bet, ja Cūkkārpa jums ir dārga un jūs gribat pieredzēt Voldemorta sakāvi, izstāstiet man itin visu, kas jums par diadēmu zināms!

Pelēkā dāma brīdi palika nekustīgi lidināmies gaisā un no augšas noraudzījās Harijā, bet tas ieslīga arvien dziļākā bezcerībā. Protams, ja Pelēkā dāma kaut ko zinātu, viņa taču būtu pastāstījusi Zibinām vai

Dumidoram — tie taču noteikti jau uzdevuši šo pašu jautājumu. Nogrozījis galvu, Harijs pagriezās uz promiešanu, kad Pelēkā dāma klusi ierunājās.

—   Es diadēmu mātei nozagu.

—   Jūs… ko jūs izdarījāt?!

—    Es nozagu diadēmu, — Helēna Kraukļanaga čukstus atkārtoja. — Es vēlējos kļūt gudrāka un ietekmīgāka nekā māte. Es to paņēmu un aizbēgu.

Harijs nezināja, kā viņam izdevies iekarot Pelēkās dāmas uzticību; viņš arī nejautāja, tikai saspringti klausījās, kā spoks turpina stāstu.

—   Runā — māte tā arī neesot atzinusies, ka diadēmas vairs nav, bet izlikusies, ka tā vēl joprojām ir pie viņas. Savu zaudējumu un manu šausmīgo nodevību viņa slēpa pat no pārējiem Cūkkārpas dibinātājiem. Un tad māte smagi saslima — uz nāvi. Par spīti manai nodevībai viņa izmisīgi vēlējās mani vēl pēdējo reizi redzēt. Un viņa sūtīja mani meklēt vīrieti, kas jau ilgus gadus bija mani mīlējis, lai gan es viņa jūtas biju atraidījusi. Māte zināja, ka viņš neliksies mierā, kamēr mani neatradīs.

Harijs gaidija. Viņa dziļi ievilka elpu un atmeta galvu.

—    Viņš sadzina man pēdas mežā, kur slēpos. Kad es atteicos doties līdzi, viņš kļuva varmācīgs. Baronam vienmēr bijusi strauja daba. Atteikuma saniknots un, redzot manu brivibu, greizsirdības pārņemts, viņš mani nodūra.

—   Barons? Jūs runājat par…

—    Jā, par Asiņaino baronu, — Pelēkā dāma apstiprināja un, pacēlusi apmetni, atsedza vienu vienīgu tumšu rētu uz savām baltajām krūtīm. — Redzot, ko pats izdarījis, viņu pārņēma sirdsapziņas pārmetumi. Viņš paņēma ieroci, ar ko bija atņēmis man dzīvību, un izmantoja to, lai padarītu galu pats sev. Vēl pēc tik daudziem gadsimtiem viņš valkā savas važas kā nožēlas zīmi — un pelnīti, — viņa rūgti piebilda.

—   Un… kas notika ar diadēmu?

—     Diadēma palika tur, kur es to biju noglabājusi brīdī, kad izdzirdēju baronu laužamies cauri mežam uz manu pusi. Tā bija paslēpta koka dobumā.

—   Koka dobumā? — Harijs pārjautāja. — Kas tas par koku? Kur tas notika?

—   Kādā Albānijas mežā. Nospriedu, ka lidz tik nomaļai vietai mātes roka nesniegsies.

—   Albānijā, — Harijs atkārtoja. Brīnumainā kārtā no sajukuma palēnām dzima jēga, un tagad viņš saprata, kāpēc Pelēkā dāma viņam stāsta to, ko bija atteikusies izpaust Dumidoram un Zibinām. — Jūs to jau esat kādam stāstījusi, vai ne? Kādam citam skolas audzēknim?

Viņa aizvēra acis un pamāja.

—   Man… pat prātā nenāca… Viņš man tā… glaimoja… Likās, ka viņš… saprot… jūt līdzi…

Jā, Harijs nodomāja. Toms Melsudors noteikti pazina Helēnas Kraukļanagas alkas pēc brīnišķiem dārgumiem, uz ko viņa diez vai varēja pieteikt kādas tiesības.

—   Nu ko, jūs nebijāt pirmā, no kā Melsudoram izdevās izvilināt noslēpumus, — Harijs nomurmināja. — Viņš prata būt apburošs, kad vien vēlējās…

Tātad Voldemortam no Pelēkās dāmas bija izdevies izdibināt, kur paslēpta diadēma. Viņš bija devies uz šo tālo mežu un sameklējis slēptuvē diadēmu — iespējams, tas notika tūdaļ pēc aiziešanas no Cūkkārpas, vēl pirms viņš sāka strādāt "Bordžinā un Bērksā".

Un vai gan pēc daudziem gadiem, kad Voldemortam bija vajadzīga vieta, kur nemanītam un neviena netraucētam nogaidīt desmit garus gadus, viņam nebutu licies, ka šie nomaļie Albānijas meži ir teicams patvērums?

Taču diadēmu, kad tā bija kļuvusi par viņa dārgo horkrustu, Voldemorts nebūtu atstājis tajā necilajā kokā… Nē, diadēma bija slepus pārvesta uz īstajām mājām, un Voldemorts to tur noteikti noglabājis…

—    …tovakar, kad viņš lūdza darbu! — Harijs skaļi izteica līdz galam.

—   Kā, lūdzu?

—   Viņš paslēpa diadēmu pilī tovakar, kad lūdza, lai Dumidors atļauj viņam te strādāt par pasniedzēju! — Harijs paskaidroja. Izrunājot šos vārdus skaļi, pašam bija vieglāk visu izprast. — Diadēmu viņš noteikti paslēpa vai nu turpceļā uz Dumidora kabinetu, vai pēc tam, kad gāja laukā. Taču dabūt darbu tik un tā bija vērts mēģināt — varbūt rastos izdevība nospert arī Grifidora zobenu… Paldies jums, paldies!

Harijs pameta Pelēko dāmu lidināmies gauži apmulsušu. Apgājis ap stūri un atgriezies Ieejas zālē, Harijs paskatījās pulkstenī. Līdz pusnaktij bija palikušas tikai piecas minūtes, un, lai gan tagad bija skaidrs, kas ir pēdējais horkrusts, tomēr trūka jelkādas norādes, kur tas meklējams.

Iegrimis izmisīgos prātojumos, Harijs vēlreiz nogriezās ap stūri, taču, kolīdz paspēra labi ja pāris soļu, kad pa kreisi ar apdullinošu šķindoņu atsprāga vaļā kāds logs. Harijs palēca sāņus, un tobrīd gaitenī iegāzās milzu stāvs, atsizdamies pret pretējo sienu. No negaidītā viesa tvēriena smilkstot izrāvās kaut kas liels un pinkains, kas nekavējoties metās Harijam klāt.

—  Hagrid! — Harijs ieaurojās, ar pūlēm atkaudamies no milzīgā medību suņa uzmanības apliecinājumiem, kamēr bārdainais milzis rausās kājās. — Ko tas…

—   Hari, tu šiten! Tu šitenl

Hagrids pieliecās, ar skubu saspieda Harijam ribas un tad piesteidzās atpakaļ pie iztriektā loga.

—    Malac's, Grūpīt, — viņš nokliedzās pa caurumu loga rūtī. — Tūdaļ, pēc vien' maz' brītiņ', i' nu labs puikiņš!

Nakts tumsā aiz loga Harijs ieraudzīja tālus zibšņus un izdzirdēja savādu, gaudām līdzīgu kliedzienu. Viņš paskatījās pulkstenī. Bija pusnakts. Kauja sākusies.

—    Žēlīgs debess, Harij, — Hagrid elsa, — nu tad iet vaļā, ko? Jāiet i' kauties?

—   Hagrid, no kurienes tu nāc?

—    Sadzirdēj' Pats—Zin'—Ko tur augšā, mūsu alā, — Hagrids drūmi atsaucās. — Šitentāda balss jau skan tālu. "Jums i' laiks līdz pusnaktei atdot man Poter'." Un tad es uzreiz ar' zināj', ka tu i' šiten, zināj' kas te iet vaļā. Mierā, Ilkni! Un ta' nu mēs visi atnākuš' tev paligā, mēs ar Grūpīt un Ilkni ar'. Mēs izlauzās caur robežu mežā. Grūplt's mūs abus nesa, mani ar Ilkni. Es šim pateic', lai noliek mani zemē, ku' pils, un ta' viņš man' iestūm' pa logu, ak tu mīļa dvēselīte. Nebij' gluži tas, kas man padomā, bet derēs… Kur ta' Kons ar Hermioni?

—   Lūk, vārds vietā, — atbildēja Harijs. — Ejam.

Abi aizsteidzās tālāk pa gaiteni, bet lidzās lumpačoja Ilknis. Visapkārt valdīja rosība: skrejoši soļi, sakliegšanās. Aiz loga pagalma tumsā uzplaiksnīja jauni zibšņi.

—   Ku' mēs tā ies'? — Hagrids tusnīja, dimdinot Harijam pa pēdām un čīkstinot zem kājām grīdas dēļus.

—   īsti nemaz nezinu, — Harijs atteica, uz labu laimi vēlreiz nogriežoties ap stūri, — bet Ronam un Hermionei tepat kaut kur jābūt…

Priekšā gaiteni gulēja pirmie, kas krituši kaujas laukā, — abas akmens gargujas, kas parasti sargāja ieeju pasniedzēju istabā, bija sašķaidījusi kāda pa izsistu logu ielidojusi burvestība. To atliekas uz grīdas vēl vārgi kustējās. Harijs pārlēca pāri vienas nocirstajai galvai, un tā tik tikko dzirdami iekunkstējās: — Nūja, nūja, neliecieties ne zinis… Es te tāpat vien pavāļāšos, līdz pamazām sairšu putekļos…

Gargujas neglitie vaibsti piepeši atsauca atmiņā Ksenofila mājā redzēto Klementīnes Kraukļanagas marmora krūšutēlu ar tā trako galvasrotu — un tad Kraukļanaga torņa statuju ar akmens diadēmu baltajās cirtās…

Un brīdī, kad Harijs nonāca gaiteņa galā, prātā atausa vēl viens, trešais akmens tēls — neglītais vecais burvis, kam galvā viņš pašrocīgi reiz bija uzbāzis parūku un daudz cietušu vecu diadēmu. Atskārta izšāvās pa dzīslām, svilinoša kā ugunsviskijs, un viņš gandrīz paklupa.

Beidzot bija skaidrs, kur meklējams horkrusts…

Toms Melsudors, kas nevienam neuzticējās un allaž rīkojās viens, varēja būt tieši tik augstprātīgs, lai iedomātos, ka viņam un tikai viņam izdevies izdibināt Cūkkārpas pils noslēpumus. Saprotams, Dumidors un Zibiņš, īsti paraugaudzēkņi, šajā vietā kāju nebija spēruši, taču viņš, Harijs, skolā pavadītajos gados gan šad tad bija izvēlējies vēl neiemītas takas — šis beidzot bija noslēpums, ko zināja tikai viņi ar Voldemortu un ko Dumidors tā arī netika atklājis…

Pārdomās ielauzās profesore Asnīte, aizdipinādama garām Nevila un vēl piecu sešu audzēkņu pavadībā; visi bija aplikuši uzauseņus un nesa kaut ko, kas izskatījās pēc lieliem istabas augiem.

—   Mandragoras! — skrejošais Nevils atskatoties pabrēca Harijam. — Lidināsim šīs pāri mūrim — tas viņām nepatiks!

Tagad Harijs zināja, kurp doties. Viņš metās skriešus, bet Hagrids ar Ilkni auļoja nopakaļ. Tā viņi brāzās garām gaiteņos izkārtajiem portretiem, un uzgleznotās figūras skrēja viņiem līdzi — burvji un raganas kruzuļotās apkaklēs, pusgarās biksēs, bruņās un apmetņos spraucās cits cita pārpildītajos audeklos, izkliedzot jaunākās ziņas no citiem pils nostūriem. Brīdī, kad viņi bija sasnieguši gaiteņa galu, nodrebēja visa pils. Milzu vāze ar varenu blīkšķi nolidoja no sava podesta, un Harijs saprata, ka tai trāpījušas daudz ļaunākas burvestības nekā tās, ko pieprata pasniedzēji un ordeņa locekļi.

—   Viss i' lab', Ilknīt, viss i' kā nākas, — Hagrids nokliedzās, taču milzīgais medību suns, porcelāna lausku šrapneļu iztrūcināts, jau bija aizļepatojis kā divi deviņi. Hagrids metās pakaļ pārbiedētajam sunim, atstājot Hariju vienu.

Viņš lauzās cauri grūdienu tricinātajiem gaiteņiem, turot gatavībā zizli. Vienubrīd līdz pat gaiteņa galam līdzi traucās mazs uzgleznots bruņinieks, sers Kedogens, kas, bruņas grabinādams un izkliegdams uzmundrinošus saucienus, brāzās līdzi no gleznas uz gleznu; bruņinieka mazais, tuklais ponijs klidzināja saimniekam nopakaļ.

—   Balamutes un blēži, suņi un nelieši — sadod šiem pa mizu, Harij Poter, triec ratā!

Harijs apsviedās ap stūri un ieraudzīja Fredu ar nelielu pulciņu — viņu vidū bija arī Lī Džordans un Hanna Ebote — pie kārtējā tukšā podesta; uz tā stāvējusī statuja agrāk sargāja slepenu eju. Visi bija izvilkuši zižļus un ieklausījās skaņās, kas nāca no apslēptā cauruma.

—   Naksniņa pašā reizē! — Freds izsaucās, kad pils kārtējo reizi nodrebēja un salīgojās. Harijs aizbrāzās viņam garām, vienlīdz pacilāts un šausmu pārņemts. Viņš metās skriešus pa vēl vienu gaiteni; tur bija saspiedušās pūces, kam Norisa kundze šņākdama lūkoja iekampt ar ķepu, bez šaubām — tamdēļ, lai putni atgriežas, kur pienākas…

—   Poter!

Gaiteni aizšķērsoja Aberforts Dumidors ar gatavībā paceltu zizli.

—    Manam krogam šovakar cauri izdragājuši simtiem bērneļu, Poter.

—    Zinu, mēs visus evakuējam, — Harijs atbildēja. — Voldemorts…

—    …uzbrūk, jo viņi tevi neizdod. Jā, zinu, — teica Aberforts. — Neesmu jau kurls, dzirdēja viss Cūkmiestiņš. Un nevienam no jums neienāca prātā saņemt kādu slideni par ķīlnieku? Starp tiem, ko jūs tikko nogādājāt drošibā, ir arī nāvēžu bērni. Vai nebūtu bijis prātīgāk viņus paturēt tepat?

—    Voldemortu tas neapturētu, — Harijs atbildēja, — un jūsu brālis tā nemūžam nebūtu rikojies.

Aberforts nogremzies aizskrēja uz otru pusi.

Jūsu brālis tā nemūžam nebūtu rīkojies… Bet tā bija taisnība, Harijs nodomāja, turpinot skrējienu, — Dumidors, kas tik ilgi aizstāvēja Strupu, neparko nebūtu paturējis par ķīlniekiem audzēkņus…

Un tad, apsviedies ap pēdējo līkumu, viņš atvieglots un pārskaities beidzot ieraudzīja viņus — Ronu un Hermioni. Abi stiepa kaut kādu lielu, līku, netīri dzeltenu priekšmetu klēpjus, un Ronam padusē vēl bija pasists slotaskāts.

—   Kur, elle, jūs abi bijāt iekrituši? — Harijs auroja.

—   Noslēpumu kambarī, — atbildēja Rons.

—   Noslēpumu — ko?! — pārvaicāja Harijs un grīļīgi nobremzēja, kā nu mācēdams.

—    To izdomāja Rons, tā bija viņa ideja! — Hermione aizelsusies izdvesa. — Vai nav ģeniāli? Tu tikko biji aizgājis, un mēs tur stāvējām, un es teicu Ronam, ja mēs dabūtu rokā to otru, kā mēs no tā tiktu vaļā? Mēs vēl nebijām iznīcinājuši biķeri! Un tad viņš iedomājās! Par bazilisku!

—   Bet ko…

—    Tā var atbrīvoties no horkrustiem, — vienkārši paskaidroja Rons.

Harijs pievērsa acis priekšmetiem, ko stiepa Rons un Hermione: tie bija milzīgi, izliekti ilkņi — izrauti, kā viņš tagad aptvēra, no beigta baziliska galvaskausa.

—    Bet kā jūs tikāt tur iekšā? — viņš vaicāja, pārmijus noskatīdams te ilkņus, te Ronu. — Tur taču jārunā šņācmēlē!

—    Un viņš runāja! — nočukstēja Hermione. — Parādi viņam,

Ron.

Rons izgrūda baisu, aizžņaugtu šņācienu.

—   Tu tā darīji, lai atvērtu medaljonu, — viņš vainīgi skaidroja. — Bija labu bridi jānopūlas, lai iznāktu pareizi, bet, — viņš pieticīgi paraustīja plecus, — galu galā iekšā tomēr tikām.

—   Viņš bija brīnišķīgs! — teica Hermione, — brīnišķīgs!

—   Tātad… — Harijs ar grūtībām spēja izsekot līdzi. — Tātad…

—   Tātad mums tagad ir vēl par vienu horkrustu mazāk, — Rons paskaidroja un izvilka no jakas apakšas Elšpūtes biķera samurcītās atliekas. — Hermione to nodūra. Es iedomājos — lai nu dur. Viņai vēl nebija ticis tas prieks.

—   Ģēnijs! — Harijs iesaucās.

—   Nebija jau nekas dižs, — Rons noteica, tomēr izskatījās visai pašapmierināts. — Un ko jaunu pastāstīsi tu?

Viņš vēl nebija paguvis izrunāt šos vārdus, kad virs galvas atskanēja sprādziens. Visi trīs pacēla galvas — no griestiem bira putekļi, un kaut kur tālumā bija dzirdams kliedziens.

—   Es zinu, kā izskatās diadēma, un zinu, kur tā stāv, — Harijs nobēra. — Noslēpta tieši tur, kur es paslēpu savu veco mikstūru grāmatu — tur, kur visi slēpj savas mantas jau simtiem gadu. Viņš iedomājās, ka vienīgais uzgājis to vietu. Ejam.

Sienām jau atkal nolīgojoties, viņš izveda abus draugus pa slēpto ieeju un lejup pa kāpnēm uz Vajadzību istabu. Tā bija gandrīz tukša: istabā bija palikušas tikai trīs sievietes — Džinnija, Tonksa un vecīga ragana kožu saēstā cepurē; Harijs večiņā atpazina Nevila vecmāmiņu.

—    A, Poter, — viņa mundri noteica, it kā būtu jau gaidijusi.

—   Jūs mums varat pastāstīt, kas tur notiek.

—   Vai visi dzīvi? — vienā balsī noprasīja Džinnija un Tonksa.

—   Ciktāl man zināms, — atbildēja Harijs. — Vai ejā uz "Vepra galvu" vēl kāds ir?

Viņš zināja, ka telpa nespēs pārvērsties, kamēr ir kāds, kas to patlaban lieto.

—   Es atnācu pēdējā, — teica Lēniņa kundze. — Es to aizmūrēju, man likās, ka nebūtu prātīgi atstāt eju vaļā, ja reiz Aberforta krogā vairs nav. Vai nesatikāt manu mazdēlu?

—   Viņš cīnās, —Harijs atbildēja.

—   Saprotams, — ar lepnumu noteica vecā dāma. — Atvainojiet, man jāiet viņu atbalstīt, — un večiņa brīnum ņipri aizrikšoja uz akmens pakāpienu pusi.

Harijs paskatījās uz Tonksu.

—   Es domāju, ka tu paliksi pie savas mātes kopā ar Tediju?

—   Es nevaru… tupēt neziņā… — Tonksa izskatījās noraizējusies.

—   Mamma mazo pieskatīs — vai neesi redzējis Remusu?

—   Viņš grasījās vest vienu pulku laukā, pagalmā…

Neteikusi vairs ne vārda, Tonksa aizbrāzās.

—   Džinnij, — teica Harijs, — piedod, bet arī tev būs jāiet projām. Tikai uz mirklīti. Pēc tam varēsi nākt atpakaļ.

Džinnija izskatījās sajūsmināta par iespēju pamest savu drošo paslēptuvi.

—    Un pēc tam vari nākt atpakaļ! — viņš nokliedzās meitenei nopakaļ, kad viņa Tonksai uz papēžiem jau brāzās augšā pa pakāpieniem. — Tev jānāk atpakaļ!

—    Pagaidiet vienu acumirkšķi! — Rons spēji iesaucās. — Mēs dažu labu esam aizmirsuši!

—   Ko tad? — vaicāja Hermione.

—   Mājas elfus, viņi visi taču noteikti ir lejā, virtuvē, vai ne?

—   Tu gribi teikt, ka mums viņi jāiesaista kaujā? — jautāja Harijs.

—   Nē, — Rons nopietni atbildēja, — es gribu teikt, ka mums viņi jāsūta projām. Mēs taču negribam, lai vēl kādu piemeklē Dobija liktenis, vai ne? Mēs nevaram likt viņiem mirt mūsu dēļ…

Baziliska ilkņi grabēdami izbira Hermionei no rokām. Viņa metās pie Rona, apvija rokas viņam ap kaklu un dedzīgi noskūpstīja tieši uz lūpām. Rons aizsvieda ilkņus un slotaskātu, ko pats bija turējis, un atbildēja uz skūpstu ar tādu aizrautību, ka Hermionei kājas atrāvās no grīdas.

—   Vai šis tiešām ir īstais brīdis? — Harijs vāri ievaicājās, un, kad nekas nemainījās — Rons un Hermione sagrāba viens otru vēl ciešāk un salīgojās, — viņš pacēla balsi. — EU! Te taču notiek kariņš!

Rons un Hermione satrūkās, viens otru apskāvuši ap vidu.

—    Es zinu, vecīt, — teica Rons, no skata tāds, it kā nupat butu dabūjis pa pakausi ar āmurgalvu, — tāpēc jau tagad vai nekad, vai ne?

—    Liecies mierā — kas būs ar horkrustu? — Harijs nokliedzās. — Vai jūs nevarētu mazliet — mazliet savaldīties, līdz būsim atraduši diadēmu?

—   Jā… labi — piedod… — nomurmināja Rons. Viņi ar Hermioni sāka uzlasīt ilkņus; abi bija koši pietvīkuši.

Kad viņi trijatā atkal izgāja gaitenī kāpņu augšgalā, kļuva skaidrs, ka pa to laiku, ko viņi bija notupējuši Vajadzību istabā, stāvoklis pilī bija kļuvis daudz nopietnāks. Sienas un griesti līgoties līgojās, gaisā virmoja putekļi; aiz tuvējā loga zaļās un sarkanās gaismas šautras plaiksnīja pašā pils pakājē, un bija skaidrs, ka nāvēži jau teju teju ielauzīsies Cūkkārpā. Pavēries lejup, Harijs redzēja garām aizklamzājam milzi Grūpu, kas vēzēja no jumta norautu akmens garguju un baurodams pauda savu neapmierinātību.

—   Atliek cerēt, ka viņš kādu bariņu nobradās! — noteica Rons, pavisam tuvu līdzās atskanot jauniem kliedzieniem.

—   Ar noteikumu, ka tas nebūs bariņš mūsējo! — kāds piebilda. Harijs pagriezies ieraudzīja Džinniju un Tonksu; abas ar gatavībā paceltiem zižļiem stāvēja pie blakus loga, kurā trūka vairāku rūšu. Kamēr viņš skatījās, Džinnija uzbrucēju pūli raidīja trāpīgu lāstu.

—    Malacis, meitēn! — norēcās kāds, kas, putekļus gainīdams, joza šurp, un Harijs ieraudzīja Aberfortu, sirmajiem matiem plandot, veda viņiem garām nelielu bariņu audzēkņu. — Izskatās, ka šie drīz tiks garām ziemeļu nocietinājumiem, viņiem ir pašiem savi milži.

—   Vai neesat redzējis Remusu? — Tonksa sauca viņam nopakaļ.

—    Viņš cīnījās ar Dolohovu, — atkliedza Aberforts, — pēcāk vairs neesmu manījis!

—   Tonksa, — Džinnija ieteicās, — Tonksa, būs jau labi…

Bet Tonksa jau bija pagaisusi putekļu mākonī Aberfortam nopakaļ.

Džinnija bezspēcīgā apjukumā pagriezās pret Hariju, Ronu un Hermioni.

—   Ar viņiem viss būs kārtībā, — Harijs teica, lai gan labi zināja, ka tie ir tukši vārdi. — Džinnij, mēs tūlīt atgriezīsimies, tikai turies malā, esi uzmaniga — ejam! — viņš uzsauca Ronam un Hermionei, un viņi skriešus metās atpakaļ pie sienas, aiz kuras Vajadzību istaba gaidīja nākamā nācēja norādījumus.

Man ir vajadzīga istaba, kurā viss paslēpts, Harijs domās to uzrunāja, un durvis parādījās, kad viņi trešo reizi skrēja garam sienai.

Tiklīdz viņi pārkāpa slieksnim un aizvēra aiz sevis durvis, kaujas kņada izdzisa. Te valdīja kapa klusums. Viņi stāvēja katedrāles izmēra telpā, kas izskatījās pēc pilsētas, kuras augstās sienas būvētas no tūkstošiem Cūkkārpas aizlaiku audzēkņu paslēptajām mantām.

—   Un viņš tā arī neattapa, ka te var iekļūt jebkurš? —vaicāja Rons, kura balss atbalsojās klusumā.

—   Viņš domāja, ka ir vienīgais, — Harijs atbildēja. — Viņam par nelaimi, arī man savulaik ir nācies šo to slēpt… šeit, — viņš piemetināja, — man liekas, tas bija šeit…

Viņš pagāja garām izbāztajam trollim un Pazudināmajam skapim, ko Malfojs iepriekšējā gadā bija salabojis, kaut iznākums izrādījās gaužām bēdīgs, tad saminstinājās, šaudīdams skatu pa krāmu pieblīvētajām ejām; viņš nespēja atcerēties, kurp jāiet tālāk…

—     Šurpum diadēmu! — Hermione izmisumā nokliedzās, taču nekā. Bija noprotams, ka istaba, gluži tāpat kā Gringotu kambaris, paslēptos priekšmetus tik viegli vis neatdos.

—    Iesim katrs uz savu pusi, — Harijs uzrunāja draugus. — Meklējiet veca vira akmens krūšutēlu, kam galvā parūka un diadēma! Tas stāv uz skapja, noteikti kaut kur ne sevišķi tālu…

Viņi teciņiem devās pārmeklēt tuvākās ejas; Harijs dzirdēja Rona un I lermiones soļus atbalsojamies starp augstajām krāmu kaudzēm, kur vienā gūzmā bija sagāztas pudeles, cepures, kastes, krēsli, grāmatas, ieroči, slotaskāti, nūjas…

—    Kaut kur tepat, — Harijs zem deguna murmināja. — Kaut kur… kaut kur…

Viņš gāja arvien dziļāk un dziļāk labirintā, meklējot priekšmetus, kas it kā bija manīti toreiz — iepriekšējā reizē. Elpa skaļi dunēja ausis un tad pēkšņi, it kā notrīsēja pati dvēsele. Tur nu tas bija, tieši priekšā, nolupušais vecais skapis, kurā viņš bija noslēpis savu veco mikstūru grāmatu, un uz skapjaugšas stāvēja arī apdrupušais akmens burvis vecā, putekļainā parūkā ar senatnīgu, apskretušu diadēmu uz galvas.

Viņš pastiepa roku, lai gan līdz skapim vēl bija palikuši vairāki soļi, bet tobrīd aiz muguras kāds ierunājās:

—   Pagaidi, Poter.

Viņš strauji nobremzēja un apsviedās. Krabe un Goils stāvēja plecu pie pleca, pavērsuši zižļus tieši pret Hariju. Pa šauro spraugu starp abu ņirdzīgajām sejām glūnēja Drako Malfojs.

—   Tev rokā ir mans zizlis, Poter, — teica Malfojs, kas tēmēja uz viņu pa spraugu starp Krabi un Goilu.

—    Tas vairs nav tavs, — noelsās Harijs, sažņaudzot vilkābeles zizli vēl ciešāk. — Uzvarētājam ir tiesības uz trofeju, Malfoj. Kas tad tev aizdevis savējo?

—   Mana māte, — Drako atbildēja.

Harijs iesmējās, lai gan īsti jau nebija par ko smieties. Viņš vairs nedzirdēja ne Ronu, ne Hermioni. Acīmredzot tie abi diadēmas meklējumos bija aizskrējuši par tālu, lai viņu soļi vēl būtu saklausāmi.

—    Kā tad nākas, ka jūs neesat pie Voldemorta? — Harijs apvaicājās.

—   Mēs dabūsim atlīdzību, — teica Krabe. Tik raženam puisietim balss bija pārsteidzoši klusa; Harijs reti bija dzirdējis viņu runājam. Krabe smaidīja kā mazs bērns, kam apsolīta liela saldumu turza. — Mēs sadomājām pagaidīt tepatās, Poter. Nolēmām nekur neiet. Nolēmām aizvest viņam tevi.

—    Labs plāns, — Harijs noteica tēlotā apbrīnā. Kas gan būtu domājis, ka brīdi, kad ilgotais mērķis tik tuvu, viņa plānus izjauks Malfojs, Krabe un Goils. Viņš sāka lēni kāpties atpakaļ, uz vietu, kur horkrusts sašķiebies vizēja uz krūšutēla galvas. Ja varētu to paķert, pirms sākas cīņas…

—    Un kā tad jūs te iekļuvāt? — viņš jautāja, cerot novērst viņu uzmanību.

—   Es visu pagājušo gadu tikpat kā dzīvoju Paslēpto lietu istabā, — nervozi teica Malfojs, — es zinu, kā šeit iekļūt.

—    Mēs tupējām, paslēpušies gaiteni, — izgrūda Goils. — Mēs tagadīt zinām nošķituma burvestību! Un tad, — viņa seja izplūda stulbā smaidā, — tu uzradies mums taisni priekšā un teici, ka meklējot kaut kādu dīdumu! Kas tā diduma tāda ir?

—   Harij? — aiz sienas, kas atradās pa labi no Harija, pēkšņi atskanēja Rona balss. — Vai tu tur ar kādu runā?

Strauji atvēzējies, Krabe pavērsa savu zizli pret piecdesmit pēdas augsto veco mēbeļu, salauzto lāžu, vecu grāmatu, apmetņu un nenosakāmas izcelsmes krāmu kalnu un nokliedzās:

—   Kritumi

Siena sāka līgoties, un tās augšējā trešdaļa sabruka un novēlās ejā kaudzes otrā pusē — tur, kur stāvēja Rons.

—    Ron! — izsaucās Harijs; kaut kur tālāk atskanēja Hermiones kliedziens un Harijs dzirdēja, kā neskaitāmi priekšmeti triecas pret grīdu sašķobītās sienas otrā pusē. Viņš pastiepa zizli uz kaudzes pusi, izsaucās: — Rimtum! — un tā beidza līgoties.

—   Nē! — kliedza Malfojs, saķēris aiz rokas Krabi, kas grasījās atkārtot savu burvestību. — Ja tu sagāzīsi istabu, tā diadēma var pazust juceklī!

—     Kas tur pavisam? — teica Krabe, izraudamies no Malfoja tvēriena. — Tumsas pavēlniekam taču vajadzīgs Poters, kāda starpība, kas būs ar to didumu?

—   Poters te ienāca, lai to uzmeklētu, — Malfojs skaidroja, tikko valdīdams dusmas par biedru aprobežotību, — tātad tas noteikti nozīmē, ka…

—     "Noteikti nozīmē"? — Krabe neslēptā niknumā pievērsās Malfojam. — Kāda starpība, ko tu par to domā? Es tavas pavēles vairs nepildu, Drako. Ar tevi un tavu tētiņu jau ir cauri.

—   I Iarij? — aiz krāmu kaudzes atkal nokliedzās Rons. — Kas tur notiek?

—   Harij? — mēdījās Krabe. — Kas tur notiek — Poter, nē] Mokutn!

Harijs bija mēģinājis lēcienā aizsniegt diadēmu; Krabes lāsts aizšāvās garām, atsitās pret akmens krūšutēlu un pasvieda to uz augšu. Diadēma uzlidoja gaisā un pazuda no redzesloka, iekrītot jūklī, uz kā bija stāvējis krūšutēls.

—   IZBEIDZ! — Malfojs kliedza uz Krabi, un viņa balss atbalsojās milzīgajā telpā. —Tumsas pavēlniekam viņš vajadzīgs dzīvs…

—   Nu, un tad? Es tak viņu nobendēju nost! — brēca Krabe, cenzdamies atsvabināties no Malfoja tvēriena. — Bet, ja gadīsies izdevība, es to noteikti izdarīšu, Tumsas pavēlnieks tik un tā grib viņam apgriezt kaklu, kāda starp…?

Tikai sprīža attālumā garām Harijam nospindza sarkanas gaismas šautra: Hermione bija parādījusies aiz stūra viņam aiz muguras un raidīja apstulbošanas burvestību tieši Krabem ģīmī. Tā netrāpīja mērķī tikai tāpēc, ka Malfojs parāva Krabi malā.

—   Tā ir tā draņķasine! Avadct kedavra!

Harijs redzēja, kā Hermione lēcienā metas sāņus, un nevaldāmās dusmas par to, ka Krabe lūkojis Ilermioni nogalināt, izdzēsa no viņa prāta visas citas domas. Viņš mēģināja Krabi apstulbot, taču Krabe parāvās sāņus, izsitot Malfojam no rokas zizli. Tas aizripoja pa grīdu un nozuda zem salauztu mēbeļu un kastu kaudzes.

—    Nenogaliniet viņu! NENOGALINIET VIŅU! — Malfojs kliedza Krabem un Goilam, kas jau bija notēmējuši uz Hariju. Ar viņu acumirklīgo saminstināšanos Harijam pilnīgi pietika.

—   Tukšrokdžimpiņ!

Goilam zizlis izlidoja no rokas un pazuda priekšmetu grēdā viņam aiz muguras. Goils muļķīgi palēcās, cenšoties to notvert. Malfojs parāvās malā, izvairīdamies no vēl vienas Hermiones raidītas apstulbošanas burvestības, un Rons, kas pēkšņi parādījās ejas galā, izšāva uz Krabi pilnigās pārakmeņošanas lāstu, kurš tikai par mata tiesu paskrēja garām mērķim.

Krabe apsviedies vēlreiz iekliedzās:

—   Avada kedavra!

Rons metās sāņus, lai izvairītos no zaļās gaismas šautras. Bez zižļa palikušais Malfojs sakņupa aiz trīskājaina drēbju skapja, bet Hermione skriešus devās uzbrukumā, pa ceļam notriecot Goilu ar apstulbošanas burvestību.

—    Kaut kur tepat! — Harijs viņai uzsauca, norādot uz krāmu kaudzi, kur bija iekritusi diadēma. — Meklē rokā, kamēr es palīdzu R…

—   HARIJ! — viņa iekliedzās.

Rēkoņa un rīboņa aiz muguras ļāva pēdējā brīdī samanīt briesmas. Viņš pagriezās un ieraudzīja gan Ronu, gan Krabi skrienam pa eju šurp, ko kājas nes.

—   Vai karstumiņš tev patīk, draņķi? — skriedams auroja Krabe.

Taču likās, ka viņš nespēj savaldīt savu roku darbu. Nopakaļ

šāvās nedabiski milzīgas liesmas; tās laizīja krāmu kalnu malas, kas pēc liesmu pieskāriena saira melnos kvēpu putekļos.

—   Udeņdodum! — Harijs nobļāvās, bet ūdens šalts, kas izšāvās no zižļa smailes, iztvaikoja turpat gaisā.

—   BĒDZIET!

Malfojs, sagrābis apstulboto Goilu, vilka viņu sev lidzi. Krabe, kas tagad izskatijās pārbijies līdz nāvei, skrēja ātrāk par visiem; Harijs, Rons un Hermione cik jaudas joza viņam nopakaļ, un visiem aiz muguras trakoja uguns. Tā nebija parasta uguns; Krabe bija licis lietā lāstu, par kādu Harijs nebija pat dzirdējis. Ikreiz, kad viņi pagriezās ap stūri, liesmas sekoja, it kā būtu dzīvas, saprātīgas un alktu viņus nogalināt. Tagad uguns sāka mainīties, pārtapa milzīgā ugunīgu zvēru barā: liesmojošas čūskas, himairas un pūķi cēlās, krita un atkal cēlās, un gadsimtiem krājušies krāmi, kas tos baroja, tika svaidīti, rauti zobainajās rīklēs, mesti augstu gaisā ar nagainajām ķetnām, līdz beidzot ellišķīgā uguns tos aprija.

Malfojs, Krabe un Goils vairs nebija samanāmi. Harijs, Rons un Hermione apstājās kā iemieti; ugunīgie briesmoņi riņķoja apkārt, zogoties arvien tuvāk un tuvāk, ķetnas, ragi un astes bliezās pret gridu, un karstums ieskāva viņus kā neredzama siena.

—   Ko lai mēs darām? — Hermione centās pārkliegt uguns apdullinošo rēkšanu. — Ko iesāksim?

-Še!

Harijs paķēra no tuvākās krāmu kaudzes pāris no skata izturīgu slotaskātu un pameta vienu no tiem Ronam — tas uzsēdināja Hermioni sev aiz muguras. Harijs pārmeta kāju pār otru slotaskātu, un, sparīgi atspērušies, viņi uzlidoja gaisā, tikko izvairīdamies no plēsīga liesmu putna ragotā knābja cirtieniem. Necik ilgi, dūmi un karstums kļuva nepanesami. Lejā lāsta uguns turpināja aprīt gadu simtiem krājušos vajāto audzēkņu slepenos īpašumus, tūkstošiem briesmoņu, ar ko bija vainagojušies aizliegti eksperimenti, neskaitāmu šajā telpā glābiņu meklējušu dvēseļu noslēpumus. Harijs nekur nemanīja ne Malfoju, ne Krabi, ne Goilu. Cenšoties viņus uzmeklēt, viņš nolaidās, cik iespējams, zemu virs dzīrojošajiem liesmu nezvēriem, taču visapkārt trakoja tikai uguns. Cik briesmīga nāve… Savu mūžu nebūtu gribējis…

—    Harij, laižamies, laižamies! — bļāva Rons, lai gan melnajos dūmos nebija iespējams saskatīt, kur meklējamas durvis.

Un tad Harijs šaušalīgajā postažā, rijīgo liesmu dārdos sadzirdēja vārgu, žēlabainu cilvēka kliedzienu.

—  Tas ir… pārāk… bīstami! — kliedza Rons, tomēr Harijs apsviedās. Brilles it kā sargāja acis no dūmiem; viņš ar skatienu urbās trakojošajā uguns vētrā, cenšoties saskatīt jelkādas dzīvības pazīmes, roku, kāju vai seju, kas vēl nebūtu nomelnējusi kā pārogļojies koks…

Un tad Harijs viņus ieraudzīja: Malfojs bija apķēris bez samaņas guļošo Goilu, abi bija patvērušies uz trausla apsvilušu solu torņa.

Harijs metās pikējumā. Malfojs pamanija viņa tuvojamies un pastiepa pretī roku, taču, jau to satverot, Harijs saprata, ka nekas neiznāks. Goils bija par smagu, un Malfoja sviedriem klātā roka acumirkli izslīdēja Harijam no plaukstas…

—  JA MĒS VIŅU DĒĻ IESIM BOJĀ, ES TEVI NOSITĪŠU, HARIJ! — noaurojās Rons, un, milzīgai ugunīgai himairai strauji tuvojoties, viņš ar Hermiones palidzību uzvilka Goilu uz sava slotaskāta un, slotai valstoties un raustoties, aiztraucās atpakaļ augstu gaisā, kamēr Malfojs rausās uz slotaskāta Harijam aiz muguras.

—   Durvis, lido uz durvīm, uz durvīm! — Malfojs iekliedza Harijam ausī, un Harijs uzņēma ātrumu, sekojot Ronam, Hermionei un Goilam cauri melno dūmu mutuļiem. Tik tikko bija iespējams ievilkt elpu. Visapkārt lidinājās pēdējie, vēl liesmu neaprītie priekšmeti, ko uzvaras priekā svaidīja lāstuguns nešķīsteņi: biķeri un vairogi, mirdzoša kaklarota un veca, nespodra diadēma…

—   Ko tu dari, ko tu dari, durvis ir uz to pusi! — kliedza Malfojs, taču Harijs apmeta spēju loku un laidās pikējumā. Diadēma likās lidojam palēninājumā, griezdamās un zaigodama tā krita arvien tuvāk uguns čūskas atplestajai rīklei, un tad viņš to jau bija saķēris, uzmetis uz rokas…

Harijs vēlreiz parāva slotaskātu sāņus, izvairoties no čūskas pēkšņā uzbrukuma. Viņš traucās augšup un taisnā ceļā uz vietu, kur no sirds cerēja ieraudzīt durvis; Rons, Hermione un Goils bija pazuduši; Malfojs kliedza un turējās pie Harija tik ciešā tvērienā, ka tīri sāpēja. Un tad cauri dūmiem Harijs sienā saskatīja taisnstūrainu tumšāku laukumu un virzīja slotu tieši turp. Necik ilgi, plaušās ieplūda tīrs gaiss un viņi, izlidojuši pa durvim, ietriecās gaiteņa pretējā sienā.

Malfojs nokrita no slotaskāta un gulēja uz mutes, izmisīgi kampdams gaisu, kāsēdams un rīstīdamies. Harijs apvēlās uz muguras un piecēlās sēdus. Vajadzību istabas durvis bija izgaisušas; Rons un Hermione elsdami sēdēja uz grīdas līdzās Goilam, kas vēl aizvien nebija atguvis samaņu.

—   K-Krabe, — Malfojs nogārdza, tiklīdz spēja parunāt. — KKrabe…

—   Viņš ir pagalam, — skarbi sacīja Rons.

Iestājās klusums, ko kliedēja vienīgi sēcoša dvaša un klepus. Tad pili satricināja vairāki pamatīgi blīkšķi, un garām aizauļoja iespaidīga caurspīdīgu stāvu kavalkāde, azotē iespiestajām galvām asinskāri aurojot. Kad Bezgalvju medības bija aizbrāzušās, Harijs grīļīgi pieslējās kājās. Viņš pameta skatu apkārt: kauja joprojām turpinājās. Viņš dzirdēja kliedzienus, kas nebija pierakstāmi tikai spoku baram, kas strauji attālinājās. Uzvilnīja bailes.

—   Kur ir Džinnija? — viņš asi noprasīja. — Viņa bija šeit. Viņai bija jāiet atpakaļ Vajadzību istabā.

—    Ķitvaimicīt, vai tu domā, ka pēc tāda ugunsgrēka tā vēl darbosies? — vaicāja Rons, tomēr arī viņš piecēlās kājās, berzēdams krūtis un mezdams skatienu uz visām pusēm. — Vai iesim katrs uz savu pusi un meklēsim…

—    Nē, — iejaucās Hermione, kas arī trausās kājās. Malfojs un Goils joprojām palika bezcerīgi guļam uz gaiteņa gridas; nevienam no viņiem nebija zižļa. — Turēsimies kopā. Es domāju, ka mums jāiet… Harij, kas tev uz rokas?

—   Ko? Ā, jā…

Viņš novilka diadēmu no delnas locītavas un pacēla to gaisā. Tā vēl aizvien bija karsta un nomelnējusi kvēpos, taču, ciešāk ieskatoties, izdevās saburtot iegravēto smalko vārdu rakstu: "Gudra, apķērīga galva lai ir augstākā tev balva!"

No diadēmas sūcās asinīm līdzīgs, tumšs un ķēpīgs šķidrums. Pēkšņi Harijs sajuta, kā diadēma, spēji notrīsējusi, izjūk rokas, un bridi, kad tas notika, viņš likās dzirdam tālu, klusu sāpju kliedzienu, kas nenāca no pils vai tās apkaimes, bet gan no priekšmeta, kurš tikko bija sairis drumslās viņa pirkstos.

—   Tā būs bijusi Postuguns! — ievaimanājās Hermione, pievērsusi skatienu salūzušajai rotai.

—   Kā, lūdzu?

—   Postuguns — lāsta uguns — tā ir viena no lietām, kas iznīcina horkrustus, bet es to nekad, nekad neuzdrošinātos izmantot, tā ir briesmīgi bīstama… kā Krabe mācēja tādu…

—   Būs iemācījies no Keroviem, — Harijs drūmi secināja.

—   Nudien, žēl, ka viņš tikpat cītīgi neklausījās, kad viņi mācīja to apturēt, — piebilda Rons, kam, tāpat kā Hermionei, bija apsviluši mati un nokvēpusi seja. — Nebutu viņš mēģinājis mūs visus nobendēt, man pat būtu drusku žēl, ka viņš ir pagalam.

—   Bet vai tu nesaproti? — Hermione nočukstēja. — Tas nozīmē, ka, ja mēs tiktu klāt tai čūskai…

Viņa aprāvās, jo gaiteni ielauzās klaigu, kliedzienu un nepārprotamu cīņas trokšņu vilnis. Harijs pameta skatu apkārt, un sirds it kā pamira: nāvēži bija iekjuvuši Cūkkārpā. Gaiteņa galā parādījās Freda un Persija muguras; abi cīnījās ar maskotiem, kapucēs tērptiem vīriem.

Harijs, Rons un Hermione metās uz priekšu — paligos. Gaismas zibšņi šāvās uz visām pusēm, un vīrs, kas cīnījās ar Persiju, strauji atkāpās. Kapuce noslīdēja viņam no galvas, un viņi ieraudzija augstu pieri un sirmu šķipsnu cauraustus melnus matus…

—   Sumināts, ministra kungs! — auroja Persijs, raidot uz Tupstu labi nomērķētu lāstu, pēc kā ministrs izmeta no rokām zizli un, acīmredzot visai nepatīkamu sajūtu mocīts, sāka plosīt apmetni sev uz krūtīm. — Vai es jau minēju, ka aizeju no darba?

—    Pers, tu joko! — iekliedzās Freds, kura pretinieks sajima zem veselu trīs apstulbošanas burvestību smaguma. Tupsts bija novēlies uz grīdas; visu rumpi klāja sīkas adatiņas, kas spraucās laukā no ādas; izskatijās, ka viņš pārvēršas par kaut ko līdzīgu jūras ezim. Freds sajūsmā pievērsās Persijam.

—    Pers, tu patiešām joko… Man liekas, es neesmu dzirdējis tevi jokojam, kopš tu sāki…

Gaisu satricināja sprādziens. Viņi visi bija cieši līdzās, Harijs, Rons, Hermione, Freds un Persijs, abi nāvēži viņiem pie kājām, viens apstulbots, otrs pārvērsts; un šajā mirkļa daļiņā, kad briesmas uz brīdi likās atkāpušās, pasaule sašķīda gabalos. Harijs juta, ka tiek pasviests gaisā, atlika vienigi izmisigi cieši sažņaugt tievo žagariņu, kas bija viņa vienīgais ierocis, un ar rokām apķert galvu, lai pasargātu to no trieciena. Viņš dzirdēja kliedzienus un izsaucienus, taču nezināja, kas kuram lēcies…

Un tad pasaule no jauna atklājās sāpēs un pustumsā. Viņš gulēja, līdz pusei aprakts baisā uzbrukuma sagrautā gaiteņa drupās: sajutis auksto āra gaisu, Harijs saprata, ka pils siena ir izgāzta, un karsta, lipīga tērcīte uz vaiga ļāva noprast, ka viņš pamatīgi asiņo. Tad atskanēja šaušalīgs kliedziens, kas lika iekšām savērpties čokurā; tajā bija dzirdamas sāpes, kādas nespēj izraisīt ne uguns, ne lāsts, un viņš grīļodamies piecēlās kājās, sajuzdams vēl lielākas bailes nekā todien jau piedzīvotās — varbūt pat lielākas bailes nekā jebkad mūžā…

Arī Hermione pūlējās nostāties uz gruvešiem piegrautās grīdas; vietā, kur sienu bija sagrāvis sprādziens, uz grīdas bija sakņupuši trīs sarkanmataini vīri. Harijs sagrāba Hermioni aiz rokas, viņi kopā streipuļoja un klupa pār akmens un koka atlūzu klājienu.

— Nē — nē — nē! — kāds kliedza. — Nē! Fred! Nē! — Persijs purināja brāli, un Rons bija nometies uz ceļiem abiem līdzās, un Freds vērās tukšumā neko neredzošām acīm, bet sejā viņam vēl vīdēja pirmsnāves smaids.

TRĪSDESMIT OTRA NODAĻA PLŪŠKOKA ZIZLIS

P

asaulei pienācis gals. Bet kāpēc tad kauja nav beigusies, pils — šausmās apklususi, bet visi cīnītāji — nolikuši ieročus? Domas aiztraucās gluži kā brīvā kritienā; galvā viss sagriezās, prāts atsacījās aptvert neiespējamo, jo Freds Vīzlijs taču nevarēja būt miris. Tas, ko apliecināja visi jutekļi, noteikti bija meli…

Un tad garām skolas sienā izspridzinātajam caurumam aizlidoja krītošs ķermenis, un no tumsas šurp sāka spindzēt lāsti, ietriecoties sienā draugiem virs galvas.

—   Pieliecieties! — Harijs iekliedzās, redzot, ka no nakts tumsas turpina šauties atkal jauni lāsti. Viņi ar Ronu sagrāba Hermioni un norāva uz grīdas, bet Persijs uzgūlās uz Freda ķermeņa, cenšoties to pasargāt no jauniem ievainojumiem. Kad Harijs uzkliedza: — Persij, nāc, mums jāskrien! —, viņš tikai papurināja galvu.

—    Persij! — Harijs redzēja, kā asaru sliedes ievelk svītras netīrumu kārtā uz Rona vaigiem. Rons sakampa vecākā brāļa plecus un pūlējās viņu aizvilkt sev līdzi, taču Persijs nekustējās ne no vietas. — Persij, tu viņam vairs neko nevari līdzēt! Mēs tūlīt…

Hermione iekliedzās, un Harijs pagriezies acumirklī saprata, kāpēc. Pa lielo caurumu sienā mēģināja ierāpties milzu zirneklis, kas

augumā varēja mēroties ar paprāvu automašīnu. Cīņā bija iesaistījies kāds no Aragoga pēctečiem.

Rons un Harijs iekliedzās reizē; abu burvestības gaisā saskrējās, un briesmonis, triecienspēka atgrūsts, šaušalīgi tirinādams kājas, atmuguriski pazuda tumsā.

—   Tas ir atvedis līdzi ari draugus! — paraudzījies lejup pa lāstu izrauto caurumu pils sienā, Harijs uzsauca pārējiem. Pa ēkas sienu rāpās vēl vesels bars milzu zirnekļu, izlaistu no Aizliegtā meža, ko nāvēži acīmredzot bija pārņēmuši savā varā. Harijs no augšas raidīja pret viņiem vairākas apdullināšanas burvestības, un briesmoņu barvedis krizdams ietriecās biedru pulkā; zirnekļi kā veltin novēlās pa ēkas sienu un pazuda no redzeslauka. Tad virs galvas aizspindza jauni lāsti — tik tuvu, ka Harijs juta matus nokustamies.

—   Laižamies! ĀTRI!

Stumjot Hermioni ar Ronu sev pa priekšu, Harijs pieliecās, lai sakamptu Fredu aiz padusēm. Persijs, aptvēris, kas Harijam padomā, izlaida Fredu no krampjainajām skavām un nāca talkā. Divatā, zemu pieliekušies, lai izvairītos no lāstiem, kas lidoja no pils pakājes, viņi aizvilka Fredu nostāk no ugunslinijas.

—    Šeit, — Harijs teica, un viņi apguldīja Fredu nišā, kur agrāk stāvēja bruņas. Viņš nespēja skatīties uz Fredu ne mirkli ilgāk, kā bija nepieciešams, un, pārliecinājies, ka līķis ir labi paslēpts, metās pakaļ Ronam un Hermionei. Malfojs un Goils bija nozuduši, bet gaiteņa galā, kur tagad bija pilns ar putekļiem un krītošiem mūra gabaliem, bet stikls no logiem jau sen pazudis, uz visām pusēm tekaleja bars cilvēku — draugi vai ienaidnieki, to nebija iespējams noteikt. Ap stūri parādījās Persijs un, izgrūdis buļļa bauriem līdzīgu rēcienu: — ROKVUD! —, skriešus metās pakaļ garam vīram, kas vajāja divus audzēkņus.

—   Harij, šurp! — Hermione iekliedzās.

Viņa bija ievilkusi Ronu aiz gobelēna. Izskatījās, ka abi cīkstas, bet vienu neprātīgu mirkli Harijam jau likās, ka pārītis atkal sācis apskauties. Tad viņš saprata, ka Hermione pūlas novaldīt Ronu, lai neļautu viņam mesties pakaļ Persijam.

—   Paklausies, ko es tev saku… PAKLAUSIES, RON!

—   Es gribu palīdzēt… es gribu nomaitāt tos nāvēžus…

Viņa seja bija pārvērsta, klata putekļiem un kvēpiem; nikns un izmisis viņš drebēja pie visām miesām.

—   Ron, mēs esam vienīgie, kas var tam visam darīt galu! Lūdzu, Ron, mums jāatrod čūska, mums jānobeidz tā čūska! — Hermione lūdzās.

Taču Harijs saprata, kā Rons jūtas — dzīšanās pēc kārtējā horkrusta nespēja sniegt gandarījumu tam, kas alka atriebties. Viņš arī gribēja cīnīties, sodīt viņus visus — tos, kas nogalinājuši Fredu. Un vēl viņš gribēja atrast arī pārējos Vīzlijus un, galvenais, būt drošs — pilnīgi drošs —, ka Džinnija nav… Taču Harijs nedrīkstēja pieļaut, lai prātā līdz galam izveidojas šāda doma…

—     Mēs cīnīsimies! — Hermione sacīja. — Mēs būsim spiesti cīnīties, lai tiktu klāt čūskai. Bet tagad ne uz brīdi neaizmirsīsim, kas mums jā—jādara. Mēs esam vienīgie, kas tam visam var darīt galu!

Arī viņa raudāja un runādama slaucīja asaraino seju saplēstajā un apsvilušajā piedurknē, taču dziļi vilka elpu, lai nomierinātos. Vēl joprojām cieši iekrampējušies Ronā, viņa pagriezās pret Hariju. — Tev jānoskaidro, kur atrodas Voldemorts. Čūska taču noteikti ir pie viņa, vai ne? Nu taču, Harij — ieskaties viņam prātā!

Kāpēc tas izdevās tik viegli? Tāpēc, ka rēta nu jau stundām ilgi svila, alkdama atklāt viņam Voldemorta domas? Hermiones mudināts, Harijs aizvēra acis, un acumirklī kliedzieni, blīkšķi un citi juceklīgie kaujas trokšņi pieklusa, līdz sāka skanēt jau pavisam slāpēti — it kā viņš atrastos kaut kur ļoti, ļoti tālu…

Viņš stāvēja kādas pamestas, taču savādi pazīstamas istabas vidū; sienas klāja noskretušas tapetes, logi bija aiznagloti ar dēļiem — visi, izņemot vienu. Uzbrukums pilij no šejienes bija saklausāms pavisam neskaidri un iztālēm. Vienīgais neaizklātais logs pavēra skatam tālus gaismas zibšņus tajā pusē, kur atradās pils, taču istabā bija tumšs — vienīgais gaismas avots bija eļļas lampa.

Viņš virpināja pirkstos zizli, vērojot to un domās kavējoties pie istabas pilī, pie tās slepenās istabas, ko bija atradis tikai viņš — istabas, ko, tāpat kā kambari, var atklāt vienīgi tas, kurš ir ļoti gudrs, viltīgs un zinātkārs… Viņš bija pārliecināts, ka puika diadēmu neatradīs… lai gan viņš, tā Dumidora marionete, bija ticis daudz tālāk, nekā varēja domāt… pārāk tālu…

—   Pavēlniek, — atskanēja kāda izmisusi un aizlauzta balss. Viņš pagriezās. Istabas tumšākajā kaktā sēdēja Lūcijs Malfojs — skrandās ģērbts un vēl joprojām ar redzamām zīmēm, kas palikušas pēc soda, ko viņš saņēma pēc puikas pēdējās izglābšanās. Viena acs Malfojam vēl aizvien bija aiztūkusi un nevērās vaļā. — Pavēlniek… es jūs lūdzu… mans dēls…

—   Ja tavs dēls ir miris, Lūcij, tā nav mana vaina. Viņš neatnāca un nenostājās manā pusē kā pārējie slideni. Varbūt sadomājis kļūt par Harija Potera draudziņu?

—   Nē… Nemūžam… — Malfojs nočukstēja.

—   Es tavā vietā cerētu, ka tā nav.

—   Vai… vai jūs nebaidāties, pavēlniek, ka Poters var mirt no kāda cita rokas, ne jūsējās? — Malfojs drebošā balsī vaicāja. — Vai nebūtu… lūdzu, piedodiet… prātīgāk pārtraukt kauju, ieiet pilī un uzmeklet viņu pa—pašam?

—    Neizliecies, Lūcij. Tu gribi pārtraukt kauju tikai tādēļ, lai noskaidrotu, kas noticis ar tavu dēlu. Un man Poters nav jāmeklē. Nakts vēl nebūs galā, kad Poters pie manis ieradīsies pats.

Voldemorts no jauna pievērsa skatienu zizlim, ko turēja rokās. Viens viņam nedeva mieru… un viss, kas nedeva mieru lordam Voldemortam, bija pārkārtojams…

—   Atved pie manis Strupu.

—   Strupu, pa—pavēlniek?

—    Strupu. Un tūlīt. Viņš man vajadzīgs. Ir kāds… pakalpojums, ko viņam nāksies sniegt. Ej.

Izbiedēts, pustumsā pa brīdim klupdams, Lūcijs izgāja no istabas. Voldemorts palika stāvam, turpinot virpināt pirkstos zizli un raudzīties tajā.

—   Tas ir vienīgais ceļš, Nagīni, — viņš nočukstēja un palūkojās apkārt. Tur jau bija ari lielā, resnā čūska, kas tagad lidinājās tukšā gaisā, graciozi viļoties burvestību apsargātajā telpā, ko viņš tai bija izveidojis, — mirdzošā, caurspīdīgā lodē, kas bija kaut kas vidējs starp spožu krātiņu un stikla tvertni.

Harijs noelsies atrāvās atpakaļ un atvēra acis; tieši tobrīd ausīs atkal ielauzās ķērcieni, kliedzieni un kaujas blīkšķi.

—   Viņš ir Bubuļu būdā. Čūska ir pie viņa, un ap to viņš uzmeistarojis kaut kādu aizsargburvestību loku. Viņš tikko aizsūtīja Lūciju Malfoju meklēt Strupu.

—   Voldemorts tup Bubuļu būdā? — Hermione sašutusi izsaucās. — Viņš… viņš pat necīnāsV.

—   Viņš domā, ka cīnīties nav nekādas vajadzības, — Harijs paskaidroja. — Viņš domā, ka es pats pie viņa aiziešu.

—   Bet kāpēc?

—  Viņš taču zina, ka es meklēju horkrustus, un Nagīni viņš visu laiku tur blakus. Skaidrs, ka man jāiet pie viņa, lai tiktu tam mūdzim klāt.

—   Nu tā, skaidrs, — Rons teica, izriezis krūtis. — Tātad tu uz turieni nevari iet. Tas ir tieši tas, ko viņš vēlas — tas, ko viņš sagaida. Paliec un parūpējies par Hermioni. Es iešu un dabūšu to čūsku rokā…

Harijs Ronu pārtrauca.

—  Jūs abi palieciet šeit. Es uzlikšu Paslēpni un iešu. Atgriezīšos, tiklīdz būšu…

—  Nē, — Hermione iebilda. — Būs daudz saprātīgāk, ja Paslēpni ņemšu es, un…

—   Pat nedomā! — Rons viņai uzšņāca.

—   Ron, es to varu tikpat labi kā… — Taču tālāk Hermione netika: gobelēns virs kāpnēm, uz kurām viņi stāvēja, pārplīsa uz pusēm.

—   POTER!

Viņu priekšā stāvēja divi maskās tērpti nāvēži, taču, pirms tie abi paguva pasliet zižļus, Hermione iesaucās: — Slidum!

Pakāpieni zem kājām savāzās un pārvērtās par slidkalniņu; Hermione, Harijs un Rons aiztraucās lejup, nespēdami kontrolēt savu ātrumu, taču tik strauji, ka nāvēžu burvestības aizlidoja augstu virs galvas. Triecienā viņi izlidoja cauri gobelēnam, kas slēpa kāpņu pakāji, un, griežoties kā vilciņi, atsitās pret pretējo sienu.

—    Cietumi — Hermione pavēlēja, ar zizli tēmējot uz gobelēna pusi; atskanēja divi skaļi un derdzīgi krakšķi — gobelēns bija pārvērties par akmeni, un abi nāvēži, pakaļdzīdamies tajā ietriekusies, saļima divās čupiņās.

—    Atpakaļ! — nokliedzās Rons, un viņi ar Hariju un Hermioni atkāpjoties piespiedās pie kādām durvīm — garām aizdimdināja vesels auļojošu skolas solu ganāmpulks; to ganīja ašā riksī nopakaļ joņojošā Maksūra. Likās, ka profesore viņus nemana. Mati viņai bija atrisuši, bet uz vaiga — brūce. Maksūra nogriezās ap stūri, un pēc mirkļa viņi izdzirda profesores izkliegto komandu: — ŅEMIET CIET!

—   Harij, velc vien Paslēpni, — teica Hermione. — Par mums neraizējies…

Taču viņš to uzmeta visiem trim. Lai cik prāvas no tukšuma laukā rēgotos kājas, Harijs šaubījās, vai kāds tās pamanīs šajos putekļos, kas virmoja gaisā, šajā akmeņu un mirguļojošo burvestību krusā.

Viņi noskrēja pa nākamajām kāpnēm un nonāca gaitenī, kas bija pilns ar duelantiem. Pie abām sienām portretos drūzmējās gleznotas figūras, kas izkliedza padomus un uzmundrinājumus, kamēr nāvēži, gan maskās, gan bez tām, cīnījās divkaujās ar audzēkņiem un pasniedzējiem. Dīns bija pamanījies tikt pie zižļa un tagad mērojās spēkiem ar Dolohovu, bet Parvati cīnījās ar Traversu. Harijs, Rons un Hermione nekavējoties pacēla zižļus, gatavi doties triecienā, taču duelanti tā skraidelēja un šaudījās apkārt, ka bija lielas izredzes trāpīt kādam no savējiem. Tā nu viņi stāvēja kaujas gatavībā, gaidot izdevību iesaistīties cīņā, kad atskanēja skaļš "līīīīīī!" un, pacēlis acis, Harijs ieraudzīja virs galvām lidināmies Pīvzu. Viņš apmētāja uzbrucējus ar ķempjsūkļu pākstīm. Nāvēžu galvas piepeši pazuda zem zaļiem bumbuļiem, kas spirinājās kā tādi resni tārpi.

—   Au!

Vesela sauja ķempjsūkļu bumbuļu negaidot trāpīja pa Paslēpni virs Rona galvas; viņš mēģināja tos nokratīt, taču no malas likās, ka miklās zaļās saknes gluži neticamā kārtā karājas kaut kur gaisā.

—   Tur kāds ir neredzams! — izsaucās maskā tērpies nāvēdis, rādot ar pirkstu uz viņu pusi.

Dīns papilnam izmantoja nāvēžu acumirkļa apjukumu, notriecot šo tipu no kājām ar apdullināšanas burvestību. Dolohovs mēģināja atriebties, un Parvati tūdaļ izšāva uz viņu pārakmeņošanas burvestību.

—  JOŽAM! — iebrēcās Harijs. Viņi ar Ronu un Hermioni ietinās ciešāk Paslēpni un, galvas pieliekuši, metās skriet, līkumojot starp cīnītājiem, šad un tad paslīdot kādā ķempjsūkļu sulas paltī, un steidzās ātrāk uzkāpt pa marmora kāpnēm, kas veda uz Ieejas zāli.

—   Es esmu Drako Malfojs, es esmu Drako, es taču esmu jūsu pusē!

Drako stāvēja kāpņu augšgalā, lūdzoties kādu citu maskotu nāvēdi. Harijs garāmskrienot nāvēdi apdullināja, un starojošais Malfojs jau sāka raudzīties visapkārt, meklēdams savu glābēju. Rons no Paslēpņa apakšas pamatīgi iekrāva viņam pa žokli, un pilnīgi apmulsušais Drako ar asiņojošu lūpu atmuguriski piezemējās uz saļimušā nāvēža.

—   Un tā ir jau otrā reize, kad mēs tev šonakt izglābjam dzīvību, tu, divkosīgais maitasgabals! — Rons norēcās.

Visā kāpņu garumā un ari zālē bija vēl daudz citu duelantu. Nāvēži bija visur — skaties, kurp gribi: pie pašām parādes durvīm Jekslijs cīnījās ar Zibinu, bet turpat blakus kāds maskots nāvēdis mēģināja divkaujā pieveikt Kingsliju. Uz visām pusēm skraidīja Cūkkārpas audzēkņi; daži nesa vai vilka savus ievainotos draugus. Harijs raidīja uz maskoto nāvēdi apdullināšanas burvestību, taču nopūdelēja, par mata tiesu netrāpot Neviļam, kas piepeši nez no kurienes uzradās, stiepjot veselu klēpi indīgās tausteklenes. Tā varen apmierināta tūdaļ apmeta cilpu tuvākajam nāvēdim un ņēmās upuri ievilkt savos pinekļos.

Harijs, Rons un Hermione traucās lejup pa marmora kāpnēm; pa kreisi atskanēja plīstoša stikla šķinda — Slidena smilšu pulkstenis, kas bija skaitījis tornim piešķirtos punktus, izbārstīja savus smaragdus uz visām pusēm — garāmskrejošie ik uz soļa klupa un zaudēja līdzsvaru. Brīdī, kad draugi bija tikuši līdz kāpņu apakšgalam, no balkona virs viņu galvām nolidoja divi stāvi, un kāds pelēks izplūdis apveids, ko Harijs noturēja par zvēru, uz četrām kājām zibenīgi pārskrēja pāri visai zālei un iecirta zobus vienā no nokritušajiem.

—   NĒ! — spalgi iekliedzās Hermione, un apdullinošs trieciens no viņas zižļa lika Fenriram Pelēcim atmuguriski atsprāgt no Lavenderas Braunas, kas vārgi pretojās. Pelēcis atsitās pret marmora margām un ar lielu piepūli centās atkal pieslieties kājās. Sekoja spilgts baltas gaismas zibsnis un krakšķis — vilkacim uz galvas piezemējās kristāla bumba. Pelēcis sabruka un vairs nekustējās.

—   Man ir vēl! — pāri margām spalgi nokliedzās profesore Trilonija. — Pietiks visiem, kas grib izmēģināt uz savas ādas! Lūgtum!

Un kā pieredzējusi tenisiste viņa izcēla no somas vēl vienu milzīgu kristāla lodi, novēcināja gaisā zizli un aizraidīja bumbu pāri zālei, triecot to cauri loga rūtij. Tajā pašā mirkli smagās koka ārdurvis atsprāga, un zālē ielauzās jauns milzu zirnekļu bars.

Gaisu satricināja šausmu kliedzieni — cīnītāji, tiklab nāvēži, kā cūkkārpieši, pašķida kur kurais. Sarkanas un zaļas gaismas šaltis ietriecās briesmoņu bariņa viducī; tie drebēdami saslējās pakaļkājās, vēl jo šaušalīgāki.

—   Kā lai mēs tiekam ārā? — Rons pūlējās pārkliegt troksni, taču, pirms Hermione vai Harijs paguva atbildēt, viņi tika pagrūsti malā — pa kāpnēm, vēcinādams savu rožaini puķaino lietussargu, bija nodimdinājis Hagrids.

—   Nedar' šiem pāri, nedar' šiem pāri! — viņš auroja.

—   HAGRID, NĒ!

Harijs, aizmirsis visu citu, izskrēja no Paslēpņa aizsega, un metās pie Hagrida, saliecies deviņos likumos, lai izvairītos no lāstiem, kas šķīda pa visu Ieejas zāli.

—   HAGRID, NĀC ATPAKAĻ! — Taču Harijs nebija pat pusceļā, kad viņa acu priekšā Hagrids pazuda zirnekļu ņudzeklī. Sekoja drudžaina kāju ņirboņa, un briesmoņi spēcīgās burvestību zalves priekšā metās atkāpties kā pretīgs milzu spiets, līdzi aizraujot arī Hagridu.

—   HAGRID!

Harijs dzirdēja kādu izkliedzam viņa paša vārdu; vai tas bija draugs vai ienaidnieks, šobrid bija vienalga. Viņš brāzās lejā pa lieveņa pakāpieniem un izskrēja tumšajā pagalmā; zirnekļi ar visu medījumu varenā spietā metās projām — Hagridu neizdevās pat saskatīt.

—   HAGRID!

Harijam likās, ka viņš redz milzu roku pamājam kaut kur no zirnekļu spieta dzīlēm, taču, meties briesmoņu baram pakaļ, viņš atdūrās pret milzu kāju, kas, iznirusi no tumsas, triecās lejup tā, ka zeme salīgojās. Harijs atgāza galvu. Priekšā stāvēja sešus metrus garš milzis. Tam galva slēpās ēnā — gaisma, kas plūda pa pils durvim, izgaismoja tikai koka stumbriem līdzīgos spalvainos lielus. Ar vienu brutālu, taču līganu kustību milzis iztrieca masīvo dūri cauri pils augšlogam. Nolija stikla lietus, un nācās atkāpties — Harijs iespruka durvju ailā.

—   Debestiņ! — iespiedzās Hermione. Viņi ar Ronu bija panākuši Hariju un tagad, galvas atgāzuši, skatījās, kā milzis pa augšējo logu tvarsta cilvēkus.

—    NEDARI TĀ! — Rons iekliedzās, saķēris Hermiones roku brīdī, kad viņa jau pacēla zizli. — Ja tu viņu apdullināsi, viņš krītot sašķaidīs pusi pils.

—   HAGER?

Aiz pils stūra grīļodamies parādījās Grūps; tikai tagad Harijs aptvēra, ka Grūps patiešām ir maza auguma milzis. Briesmīgais koloss, kas pūlējās samīcīt cilvēkus augšējos stāvos, pagriezās un izgrūda rēcienu. Akmens pakāpieni saplaisāja, kad viņš stampāja uz sava mazākā ciltsbrāļa pusi. Grūps atpleta greizo muti, kurā vīdēja dzelteni pusķieģeļa izmēra zobi, un abi milži ar lauvas cienīgu mežonīgu niknumu klupa viens otram virsū.

—   SKRIENAM! — noaurojās Harijs. Milžu cīņa pildīja nakti ar baisu rēkoņu un blīkšķiem; viņš saķēra Hermiones roku un, ko kājas nes, metās lejup pa kāpnēm uz skolas pagalmu. Uz pēdām sekoja arī Rons. Harijs nebija zaudējis cerību atrast un izglābt Hagridu; viņš skrēja tik ātri, ka bija ticis jau pusceļā uz Mežu, kad atkal nācās apstāties.

Uzvēdīja ledus aukstums: Harijam elpa iestrēga krūtīs un sasala. No tumsas iznira stāvi — virmojošas, sablīvētas tumsības radījumi ar kapucēs paslēptām sejām; sēcoši vilkdami elpu, tie varenā vilnī plūda uz pils pusi…

Rons un Hermione apstājās viņam līdzās. Cīņas troksnis aiz muguras pēkšņi likās apslāpstam, izdziestam — naktī taustāms izplājās tas nāves klusums, kādu sev līdzi spēj nest vienīgi atprātotāji…

—   Saņemies, Harij! — kā pa gabalu viņš sadzirdēja Hermiones balsi. — Aizstāvjus, Harij, saņemies! — Viņš pacēla zizli, taču visā miesā jau bija ielijuši trula bezcerība: Freda vairs nebija, un Hagrids noteikti jau nogalināts vai šobrīd mirst; cik daudzi citi, par kuriem viņš vēl neko nezināja, jau gulēja krituši? Viņš jutās tā, it kā dvēsele jau būtu pa pusei pametusi miesu…

—   HARIJ, SAŅEMIES! — Hermione kliedza.

Šurp slidēja vesels simts atprātotāju. Tie vilkās arvien tuvāk Harija izmisumam, kas tos vilināja kā ielūgums uz greznām dzīrēm…

Viņš redzēja, kā izraujas Rona sudraba terjers, vārgi notrīsu ļo un izdziest; viņš redzēja, kā Hermiones ūdrs gaisā apmet loku un izirst; paša zizlis drebēja viņam rokā, un Harijs gandrīz vai ar atvieglojumu gaidīja tuvīno aizmirstību, kas solīja tukšumu, kurā vairs nebūs itin nekā…

Un tad turpat garām lēkšos aiztraucās sudraba zaķis, mežacūka un lapsa. Šīm radībām tuvojoties, atprātotāji sāka kāpties atpakaļ. No tumsas bija izniruši vēl trīs cilvēki, kas nostājās tepat līdzās, joprojām turot augsti paceltus zižļus un skubinot savus aizstāvjus — tie bija Luna, Ērnijs un Šīmuss.

—   Pareizi, — Luna uzmundrinoši sacīja, it kā viņi vēl aizvien atrastos Vajadzību istaba un patlaban ietu vaļā tikai vingrināšanās DA sanāksmē. — Pareizi, Harij… domā priecīgas domas.

—   Priecīgas domas? — viņš pārvaicāja aizlūzušā balsī.

—   Mēs visi vēl esam šeit, — viņa čukstēja, — mēs vēl aizvien cīnāmies. Saņemies, Harij…

No Harija zižļa smailes izšķīlās sudraba dzirkstele, tad parādījās trīsuļojoša gaismiņa, un pēc mirkļa, ar lielāku piepūli, nekā jebkad bija nācies likt lietā, no tās izlēca briedis. Tas aulekšos metās uz priekšu, un atprātotāji nu jau bez mazākās vilcināšanās izklīda. Nakts gaisā acumirkli izzuda dzestrums, un ausīs atkal ielauzās kaujas trokšņi.

—    Pat nezinu, kā lai pateicos, — Rons vārgi uzrunāja Lunu, Erniju un Sīmusu, — jūs tikko izglābāt…

Ar mežonīgu rēcienu, sadrebinot zemi, no mežmalas tumsas izstreipuļoja vēl viens milzis, vēcinādams vāli, kas bija lielāka par jebkuru no viņiem.

—   SKRIENAM! — jau atkal nokliedzās Harijs, bet draugi nebija skubināmi. Pulciņš pašķīda uz visām pusēm, turklāt pašā pēdējā mirklī — jau nākamajā sekundē milzīgā pēda piezemējās tieši tur, kur viņi tikko bija stāvējuši. Harijs pameta skatu apkārt: Rons un Hermione turējās blakus, bet trīs pārējie jau bija ieniruši atpakaļ kaujas kņadā.

—  Skrienam tur, kur nebūsim pa rokai! — noaurojās Rons. Milzis vēlreiz savēcināja rungu; viņa saniknotie bauri atbalsojās nakti pāri visam kaujas laukam, kur tumsu turpināja šķelt sarkanas un zaļas gaismas strēles.

—   Uz Vālējošo vītolu, — teica Harijs, — aši!

Viņš saņēmās, lai visas drūmās domas iestumtu un iemūrētu tālā prāta aizkaktiņā, kurā šobrīd neuzdrošinājās pat ielūkoties. Domas par Fredu un Hagridu, stindzinošās bailes par visiem tuvajiem un mīļajiem, kas izklīduši cīnījās dažādos pils nostūros, — par to vēlāk, jo bija jāskrien, bija jāatrod čūska un Voldemorts, jo tikai tā, kā teica Hermione, tam visam varēja darīt galu…

Viņš metās skriet, gandrīz vai ticēdams, ka spēs aizbēgt no nāves, nepievērsdams uzmanību ne gaismas šautrām, kas zibšņiem šķēla tumsu visapkārt, ne viļņu šalkām ezerā, kas bangoja kā jūra, nedz arī brākšķiem, kas šajā bezvēja naktī skanēja no Aizliegtā meža. Viņš skrēja cauri pils pagalmam, kas, likās, pats sacēlies dumpim — skrēja ātrāk nekā jebkad mūžā, un tieši viņš pirmais ieraudzīja dižo koku, vītolu, kurš ar saviem pātagām līdzīgajiem, vicojošajiem zariem sargāja zem saknēm nobēdzināto noslēpumu.

* $4i!Z »

Elsdams un aizgūtnēm rīdams gaisu, Harijs palēnināja soli. Viņš apmeta loku ap vītola zemu noliektajiem zariem un, sasprindzinājis redzi, centās tumsā saskatīt resno stumbru un uzmeklēt vecā koka mizā to vienīgo mezglu, kas ļautu vītolu sastindzināt. Koku beidzot sasniedza ari Rons un Hermione — tā aizelsusies, ka nespēja pat parunāt.

—  Kā… kā mēs tiksim iekšā? — dvesa Rons. — Es… es redzu īsto vietu… ja mums vēl būtu… Blēžkājis…

—  Blēžkājis? — nosēca Hermione, saliekusies līkumā un saķērusi kaklu. — Kas tad tu esi — burvis vai velns zina kas?

—   A, jā… nūjā…

Rons paskatījās apkārt, notēmēja zizli uz sīku sprunguli, kas mētājās zemē, un izsaucās:

—   Spārnardium lidiosa!

Žagariņš uzlidoja gaisā, apmeta virpuļojošu līkumu kā vēja brāzmas nests un triecās taisnā ceļā cauri vītola draudīgi švīkstošajiem zariem. Tas iedūrās punā pie pašām koka saknēm, un tajā pašā acumirkli vītols mitējās vēcināt savus lokanos zarus.

—   Ideāli! — Hermione noelsās.

—   Pagaidiet.

Vienu šaubu mirkli, kamēr gaisu tricināja kaujas grandoņa un grāvieni, Harijs svārstījās neziņā. Voldemorts gribēja, lai viņš tā rīkojas, gribēja, lai viņš turp dodas… Vai viņš veda Ronu un Hermioni Tumsas pavēlnieka lamatās?

Taču tad prātā atausa skarbā un vienkāršā patiesība: uz priekšu var tikt, vienīgi nogalinot čūsku; čūska ir tur, kur ir Voldemorts, un Voldemorts ir meklējams šās ejas galā…

—   Harij, mēs iesim tev līdzi, lien iekšā, — teica Rons, stumdams viņu uz priekšu.

Harijs iespraucās starp koka saknēm paslēptajā smilšainajā ejā. Šoreiz tā likās daudz šaurāka nekā iepriekšējā reizē. Ejai bija zemi griesti: jau pirms četriem gadiem viņiem bija nācies saliekties līkumā, lai tiktu uz priekšu, tagad atlika vienīgi rāpot. Iededzis gaismu zižļa galā, Harijs devās iekšā pirmais. Viņš gaidīja, ka kuru katru brīdi nāksies atdurties pret šķēršļiem, tomēr tādu nebija. Viņi klusējot virzījās uz priekšu. Harija skats bija cieši pievērsts dūrē sažņaugtā zižļa uzšķiltajam drebeligajam gaismas staram.

Beidzot eja kļuva stāvāka, un Harijs ieraudzīja priekšā atmirdzam šauru gaismas strēlīti. Hermione paraustīja viņu aiz potītes.

—   Paslēpni! — viņa čukstēja. — Uzvelc Paslēpni!

Viņš pastiepa atpakaļ brīvo roku, un Hermione tajā iespieda slidena auduma vīkšķi. Harijs ar grūtībām pārstīvēja apmetni sev pāri, nomurmināja "tumšo", izdzēšot zižļa gaismu, un turpināja uz ceļiem rāpties uz priekšu, cenšoties pēc iespējas netrokšņot. Viņš sasprindzināja visas maņas, sagaidot, ka kuru katru brīdi tiks pieķerts, sagaidot izdzirdam saltu, skadru balsi, ieraugām nošķīstam zaļu gaismu.

Un tad viņš izdzirdēja balsis, kas skanēja no istabas tieši priekšā. Tās tikai nedaudz slāpēja vecā kaste, kas bija aizbīdīta priekšā tuneļa izejai. Tik tikko uzdrošinoties vilkt elpu, Harijs pierāpoja pie pašas izejas un palūrēja pa sīko spraudziņu starp kasti un sienu.

Telpa aiz ejas bija blāvi izgaismota, taču Harijam izdevās saskatīt Nagīni — tā kā jūras čūska vijās un meta lokus savā necaurlaidīgajā, dzirkstošajā burvju lodē, kas karājās gaisā pati no sevis. Viņš redzēja galda malu un bālu roku, kuras garie pirksti rotaļājās ar zizli. Tad ierunājās Strups, un Harijam salēcās sirds: Strups atradās tikai sprīža tiesu no vietas, kur viņš pietupies slēpās.

—   …pavēlniek, viņu pretošanās sāk apsīkt…

—   …un ne jau pateicoties tavai palīdzībai, — Voldemorts iebilda savā augstajā, dzedrajā balsī. — Lai cik prasmīgs burvis tu būtu, Severus, es nedomāju, ka tu šobrīd vairs daudz ko spēsi līdzēt. Mēs jau esam gandrīz sasnieguši mērķi… gandrīz.

—   Ļaujiet man uzmeklēt zēnu. Ļaujiet man atvest jums Poteru. Es zinu, ka varu viņu atrast, pavēlniek. Lūdzu.

Strups platiem soļiem pagāja garām spraugai; Harijs parāvās nostāk, paturot acīs Nagīni un prātojot, vai ir kāda burvestība, kas spētu sagraut čūsku ieskaujošo aizsargburbuli, taču nespēja neko tādu iedomāties. Pietiktu ar vienu neveiksmigu mēģinājumu, lai viņš tiktu pieķerts…

Voldemorts piecēlās. Tagad Harijs viņu redzēja visā augumā — viņa sarkanos redzokļus, saplacinātos vaibstus, tik lidzīgus čūskas purnam, balto ādu, kas blāvi atspīdēja istabas pustumsā.

—    Es kaut ko nesaprotu, Severus, — Voldemorts klusi ieteicās.

—   Pavēlniek? — pārvaicāja Strups.

Voldemorts pacēla Plūškoka zizli, turot to tik uzmanīgi un precīzi kā diriģents.

—   Kādēļ tas mani neklausa, Severus?

Harijam likās, ka, čūskai viļoties līkumos un atkal ritinoties vaļā, klusumā saklausāmi tikko dzirdami šņācieni — vai varbūt tā bija Voldemorta svelpjošās nopūtas atbalss?

—     P—pavēlniek? — neizpratnē atkārtoja Strups. — Es nesaprotu. Jūs — jūs ar šo zizli esat paveicis brīnumu lietas.

—   Nē, — atbildēja Voldemorts. — Es ar to esmu darījis visu to pašu, ko parasti. Es esmu neparasts, bet šis zizlis… nē. Tas nav atklājis solītos brīnumus. Es nejūtu nekādu atšķirību starp šo zizli un to, kuru pirms tik daudziem gadiem iegādājos pie Olivanda.

Voldemorts runāja apcerīgi, mierīgi, taču rēta Harijam pierē sāka pulsēt un sūrstēt. Sāpes pieņēmās spēkā, un Harijs juta, kā Voldemorts valda augošās dusmas.

—   Nekādu atšķirību, — atkārtoja Voldemorts.

Strups neko neteica. Harijs neredzēja viņa seju. Viņš prātoja, vai Strups jūt briesmas, vai meklē īstos vārdus, kas spētu nomierināt viņa pavēlnieku.

Voldemorts sāka soļot pa istabu. Mērojot istabu soļiem, viņš lāgiem pazuda no Harija redzesloka uz vairākām sekundēm. Viņš turpināja runāt tajā pašā bezkaisligajā balsī, lai gan sāpes un dusmas — Harijs skaidri juta — auga augumā.

—   Es daudz esmu par to lauzījis galvu, Severus…vai zini, kādēļ es tevi atsaucu šurp, liekot pamest kauju?

Uz mirkli Harijs ieraudzīja Strupa profilu. Viņa skats bija piekalts vijīgajai čūskai tās burvju krātiņā.

—   Nē, pavēlniek, bet es lūdzu, ļaujiet man tur atgriezties. Ļaujiet man uzmeklēt Poteru.

—   Tu runā gluži kā Lūcijs. Neviens no jums nesaprot Poteru tā, kā viņu saprotu es. Viņš nav jāmeklē. Poters pats atnāks pie manis. Redzi, es zinu viņa vājo vietu, viņa lielāko trūkumu. Viņš nespēs noskatīties, kā visapkārt iet bojā citi, zinot, ka viss notiek viņa dēļ. Viņš gribēs pielikt tam punktu — lai ko tas prasītu. Viņš atnāks.

—   Bet, pavēlniek, viņu nejauši var nogalināt kāds cits, nevis jūs…

—    Mani norādījumi nāvēžiem bija nepārprotami. Notvert Poteru. Nogalināt viņa draugus — jo vairāk, jo labāk —, bet neaiztikt viņu pašu.

—    Tomēr es gribēju runāt par tevi, Severus, nevis par Hariju Poteru. Tu esi izrādījies ļoti vērtīgs paligs. Ļoti vērtigs.

—   Pavēlnieks zina, ka es vēlos vienigi būt viņam noderīgs. Bet — ļaujiet man uzmeklēt zēnu, pavēlniek. Ļaujiet man viņu atvest pie jums. Es zinu, ka spēšu…

—   Es jau teicu — nē! — Voldemorts viņu pārtrauca. Viņš vēlreiz pagriezās, un Harijs ieraudzīja viņa redzokļu sarkano kvēli. Voldemorta apmetnis nošvikstēja kā lodājoša čūska; Harijs sajuta Voldemorta nepacietību savā svilstošajā rētā. — Šobrīd, Severus, es raizējos par to, kas notiks, kad es beidzot to puišeli sastapšu!

—   Mans kungs, par to taču nevar būt nekādu šaubu…

—   …tomēr var, Severus. Var.

Voldemorts apstājās, un Harijs atkal ieraudzīja viņu pilnā augumā. Viņš vērās Strupā, virpinādams baltajos pirkstos Plūškoka zizli.

—   Kāpēc abi zižļi, ko esmu lietojis, atteicās klausīt, kad vērsu tos pret Hariju Poteru?

—   Es… es nezinu, ko atbildēt, mans pavēlniek.

—   Nezini?

Nevaldāmas dusmas Harijam iecirtās galvā kā šķēps: viņš iegrūda mutē dūri, lai neļautu izlauzties sāpju vaidam. Viņš aizvēra acis un pēkšņi jau raudzījās Strupa bālajā sejā ar Voldemorta acīm.

—   Mans īves zizlis darija visu, ko es no tā prasīju, Severus, izņemot vienu — tas nenogalināja Hariju Poteru. Divas reizes tas cieta sakāvi. Spīdzināšanā Olivands man atzinās par radniecīgajām serdēm, teica, lai es ņemot kādu citu zizli. Es tā ari darīju, tomēr Lūcija zizlis sašķīda gabalos, saduroties ar Potera zizli.

—   Es… es to nevaru izskaidrot, pavēlniek.

Strups neskatījās uz Voldemortu. Viņa tumšās acis joprojām bija kā piekaltas čūskai, kas locījās savā drošajā burvju lodē.

—   Es uzmeklēju trešo zizli, Severus, Plūškoka zizli, Likteņzizli, Nāves rungu. Es to atņēmu iepriekšējam pavēlniekam. Es to paņēmu no Baltusa Dumidora kapa.

Strups beidzot pievērsās Voldemortam; viņa seja līdzinājās pēcnāves maskai: tā bija marmora bālumā un tik stinga, ka, viņam ierunājoties, likās pārsteidzoši, ka aiz tukšajām acīm ir dzīvība.

—   Pavēlniek — ļaujiet man iet pie zēna…

—   Visu šo garo nakti uz paša uzvaras sliekšņa es esmu pavadījis šeit, — Voldemorta balss bija apslāpusi līdz čukstam, — lauzīdams galvu, prātodams, kādēļ Plūškoka zizlis atsakās būt tāds, kādam tam jābūt, atsakās klausīt tā, kā, pēc leģendas nostāstiem, tam būtu jāklausa savam patiesajam saimniekam… un man šķiet, ka esmu atradis atbildi.

Strups neko neteica.

—   Varbūt tu jau to zini? Galu galā, tu esi gudrs vīrs, Severus. Tu esi bijis labs un uzticīgs kalps, un es nožēloju to, kam jānotiek.

—   Pavēlniek…

—    Plūškoka zizlis man nevar pienācīgi kalpot, Severus, jo es neesmu tā īstenais saimnieks. Plūškoka zizlis pieder burvim, kas nogalināja tā iepriekšējo pavēlnieku. Baltusu Dumidoru nogalināji tu. Kamēr tu esi dzīvs, Severus, Plūškoka zizlis nevar man piederēt no visas tiesas.

—   Pavēlniek! — Strups protestēja, pacēlis zizli.

—   Citas izejas nav, — teica Voldemorts. — Man jākļūst par zižļa pavēlnieku, Severus. Kļuvis par tā saimnieku, es beidzot uzveikšu Poteru.

Un Voldemorts novēcināja gaisā Plūškoka zizli. Tas neko nenodarīja Strupam, kas šķita uz mirkli noticam, ka ir apžēlots, taču tad atklājās Voldemorta patiesie nodomi. Čūskas krātiņš sakustējās, un, pirms Strups paspēja ko vairāk kā tikai iekliegties, tas bija ieskāvis viņa galvu un plecus, un Voldemorts ierunājās šņācmēlē.

—   Nonāvē.

Atskanēja šaušalīgs kliedziens. Harijs redzēja, kā Strupam no sejas pagaist pēdējās dzīvības paliekas. Viņš kļuva arvien bālāks, melnās acis iepletās, kad čūskas zobi ieurbās upurim kaklā; Strups neveiksmīgi pūlējās nogrūst no pleciem burvju būri, līdz beidzot kājas atsacījās klausīt un viņš saļima.

—   Man žēl, — salti noteica Voldemorts.

Viņš aizgriezās — no skumjām vai nožēlas nebija ne miņas. Bija pienācis laiks pamest būdu un stāties priekšgalā — ar zizli, kas tagad izpildis katru viņa vēlēšanos. Voldemorts pavērsa to pret mirdzošo krātiņu, kas sargāja čūsku. Būris pacēlās, atbrīvojot Strupu, kas nogāzās uz sāniem; no brūcēm kaklā tērcēm plūda asinis. Voldemorts strauji izslīdēja no istabas, pat neatskatījies, un milzu čūska, droši 'pasargāta savā burbulī, peldēja viņam nopakaļ.

—   Harij! — aiz muguras izdvesa Hermione, taču viņš jau bija pavērsis zizli pret kasti, kas aizsedza skatu uz istabu. Tā pacēlās mazu gabaliņu virs grīdas un bez skaņas paslīdēja malā. Cik klusi vien spēdams, Harijs ierāpās būdā.

Viņš nezināja, kādēļ to dara, kādēļ tuvojas mirstošajam virām: viņš nesaprata, ko jūt, redzot Strupa nāves bālo seju un pirkstus, kas pūlējās apturēt asiņu straumi no brūces kaklā. Harijs nometa Paslēpni un palūkojās lejup uz cilvēku, ko ienīda. Strupa ieplestās acis uzmeklēja Hariju; viņš mēģināja ierunāties. Harijs noliecās, un Strups sagrāba apmetņa krokas viņam uz krūtīm, pievelkot zēnu sev tuvāk.

No Strupa rīkles izlauzās šaušalīga, svelpjoša, guldzoša skaņa.

—   Ņem…. to… Ņem… to…

No Strupa miesas plūda kas vairāk par asinīm. No mutes, ausīm un acīm tecēja sudrabzila viela, ne gluži šķidra, ne gluži gāzveidīga, un Harijs zināja, kas tas ir, taču neattapa, ko iesākt…

Hermione iegrūda viņam trīcošajā rokā no tukša gaisa uzburtu pudelīti. Harijs ar zizli iecēla tajā sudrabaino vielu. Kad pudelīte bija pilna līdz malām un likās, ka Strups zaudējis visas asinis, krampjainais tvēriens, kādā viņš bija sagrābis Harija apmetni, atslāba.

— Skaties… man… acīs, — viņš nočukstēja.

Zaļās un melnās acis satikās, taču jau pēc mirkļa tumšo acu dzīlēs kaut kas izdzisa — tās kļuva stingas, neredzīgas un tukšas. Roka, kas bija sagrābusi Hariju, ar troksni nokrita uz grīdas, un Strups vairs nekustējās.

TRĪSDESMIT TREŠĀ NODAĻA PRINČA STĀSTS

Harijs vēl aizvien tupēja uz ceļiem lidzās Strupam un tikai skatījās uz viņu, kad pēkšņi atskanēja augsta, salta balss — tik tuvu, ka Harijs pielēca kājās, cieši sažņaudzis rokās pudelīti — likās, pa durvīm atkal ienācis Voldemorts.

Voldemorta balss rībēdama sitās pret sienām un grīdu, un Harijs atskārta, ka viņš uzrunā Cūkkārpu un visu tuvāko apkaimi; gan Cūkmiestiņa iemītnieki, gan visi tie, kas joprojām cīnījās pilī, vārdus dzirdēja tik skaidri, it kā Tumsas pavēlnieks stāvētu viņiem blakus, dvašodams pakausī: nāvējoša zibšņa attālumā.

—   Jūs esat cīnījušies, — augstā, saltā balss teica, — cīnījušies varonīgi. Lords Voldemorts prot novērtēt drošsirdību. Taču jūs esat cietuši smagus zaudējumus. Ja turpināsiet man pretoties, jūs mirsiet, visi, cits pēc cita. Es nevēlos, lai tā notiek. Katra zemē izlijusi burvju asiņu lāse ir zaudējums un izšķērdība. Lords Voldemorts ir žēlsirdīgs. Es devu saviem spēkiem pavēli atkāpties. Jūsu rīcībā ir viena stunda. Novāciet savus kritušos ar godu. Apkopiet ievainotos.

—   Harij Poter, — viņš turpināja, — tagad es uzrunāju tieši tevi. Tu pieļāvi, lai draugi mirst tavā vietā, nevis pats stājies man pretī. Es gaidīšu tevi Aizliegtajā mežā vienu stundu. Ja pēc stundas nebūsi klāt un nebūsi padevies, kauja sāksies no gala, un šoreiz pats iesaistīšos cīņā. Es tevi atradīšu, Harij Poter, un sodīšu visus bez izņēmuma, ik viru, sievieti un bērnu, kas būs mēģinājis tevi paslēpt no manis. Viena stunda.

Rons un Hermione skatījās uz Hariju, sparīgi purinādami galvu.

—   Neklausies, ko viņš runā! — aicināja Rons.

—   Gan būs labi, — nesakarīgi bēra Hermione. — Mums tagad… ja viņš tagad ir Mežā, mums jāiet atpakaļ uz pili, vajag sagudrot jaunu plānu…

Viņa atskatījās uz mirušo Strupu, tad skriešus metās uz tuneļa pusi. Rons viņai sekoja. Harijs pacēla Paslēpni un palūkojās uz Strupu. Viņš nesaprata, ko tagad vajadzētu just; bija vienīgi šoks par to, kā Strups zaudēja dzīvību, un vēl ari — kāpēc…

Viņi rāpās pa tuneli, ciezdami klusu, un Harijs prātoja, vai arī Ronam un ITermionei ausis joprojām skan Voldemorta balss:

Tu pieļāvi, lai draugi mirst tavā vietā, nevis pats stājies man pretī. Es gaidīšu tevi Aizliegtajā mežā… Viena stunda…

Zālienā pie pils, likās, bija izmētāti kaut kādi kūļi. Līdz gaismas svīdai droši vien nebija vairāk par stundu, taču pagaidām tumsa biezēja piķa melna. Trijotne steidzās uz akmens kāpņu pusi. Ceļā pamesta gulēja koka tupele — gluži kā pamatīga laivele. Citas Grūpa vai uzbrucēja pazīmes nebija manāmas.

Pilī valdīja nedabisks klusums. Nebija ne zibšņu, ne blīkšķu, ne izsaucienu, ne sāpju kliedzienu. Tukšajā Ieejas zālē uz grīdas vīdēja asins traipi, turpat joprojām spīgoja smaragdi, mētājās marmora lauskas un koka šķēpeles. Kāpņu margas vietumis bija nograutas.

—   Kur visi palikuši? — čukstēja Hermione.

Rons pirmais iegāja Lielajā zālē. Harijs apstājās durvīs.

Namu galdu vairs nebija, un zāle bija pilna cilvēku. Dzīvajos palikušie stāvēja bariņos, apķērušies cits citam ap kaklu. Ievainotos uz paaugstinājuma apkopa Pomfreja madāma ar vairākiem palīgiem. Firencī bija starp cietušajiem; no sāna viņam šļācās asinis, kentaurs trīsēdams gulēja, nespēdams piecelties.

Zāles vidū rindā gulēja kritušie. Fredu Harijs neredzēja, viņu bija apstājuši tuvinieki. Brālim galvgalī uz ceļiem stāvēja Džordžs, misis Vizlija, drebēdama pie visām miesām, bija pieplakusi dēlam pie krūtīm, misters Vīzlijs glāstīja viņas matus, bet pašam pār vaigiem straumēm plūda asaras.

Nebilduši ne vārda, Rons un Hermione aizgāja. Harijs noskatījās, kā Hermione apskauj Džinniju, kam seja bija pietūkuši un plankumaina. Rons apstājās blakus Bilam, Flēram un Persijam — tas apķēra Ronu ap pleciem. Kad Džinnija un Hermione piegāja tuvāk pārējiem ģimenes locekļiem, Harijs ieraudzīja, kas guļ Fredam līdzās: Remuss un Tonksa — bāla un nekustīga, viņa zem tumšajiem burvju griestiem it kā dusēja rāmā miegā.

Lielā zāle it kā aizplūda projām, saruka, sarāvās, bet Harijs durvis grīļodamies kāpās atpakaļ. Viņš nejaudāja ievilkt elpu. Nespēja paskatīties uz pārējiem kritušajiem — noskaidrot, kas vēl viņa labā ziedojis savu dzīvību. Nespēja pieiet pie Vīzlijiem, ieskatīties viņiem acīs — būtu viņš uzreiz būtu padevies, Freds varbūt tagad būtu dzīvs…

Apcirties viņš metās augšup pa marmora kāpnēm. Vilksons, Tonksa… Gribējās neko nejust… gribējās izraut sirdi no krūtīm, izplēst sev visas iekšas, visu, kas tur patlaban kliegtin kliedza…

Pils bija pilnīgi tukša; pat spoki acimredzot līdz ar pārējiem sēroja Lielajā zālē. Harijs skrēja neapstādamies, žņaudzīdams saujā kristāla pudelīti ar Strupa pēdējām domām, un palēnināja soli tikai tad, kad priekšā iznira akmens garguja, kas sargāja direktora kabinetu.

—   Parole?

—  Dumidors! — Harijs nedomādams izgrūda, jo Dumidoru viņš visvairāk ilgojās sastapt, un pārsteigts redzēja, kā garguja paslīd sānis, pavērdama ceļu uz vītņu kāpnēm.

Taču, iebrāzies apaļajā kabinetā, Harijs pamanīja, ka tur izskatās citādi. Visi portreti pie sienām bija tukši. Viņu nesagaidīja neviens no agrāko gadu direktoriem un direktrisēm; visi, liekas, bija aizlaidušies, aizšāvušies caur visas pils gleznām, lai savām acīm redzētu, kas īsti notiek.

Harijs izmisīgi palūkojās uz Dumidora pamesto ietvaru tieši aiz direktora krēsla, tad pagrieza tam muguru. Akmens Domnīca bija skapī, turpat, kur vienmēr; Harijs pārnesa to uz galdu un ielēja Strupa atmiņas lielajā bjoda ar rūnu rakstu gar malu. Paglābties cita prātā — kāds tas būs atvieglojums… lai ko Strups bija atstājis, nekas nebūs briesmīgāks par viņa paša domām. Atmiņas virmoja sudraboti baltas un savādas, un Harijs nevilcinādamies ienira, juzdams tādu kā neprātīgu atdevību, it kā šādā ceļā būtu remdējamas neizturamās bēdas.

Ar galvu pa priekšu viņš iekrita gaišā dienā, kājas samanīja saulē sasilušu zemi. Izslējies taisni, viņš redzēja, ka nonācis gandrīz tukšā rotaļu laukumā. Pie apvāršņa rēgojās prāvs skurstenis, šūpolēs sēdēja divas meitenes, un, paslēpies aiz krūmiem, uz viņām skatījās kalsns zeņķis. Melnie mati prasīties prasījās pēc šķērēm, un drēbes puikam bija tik nesaderīgas, ka likās, viņš tā saģērbies tīšuprāt: pārāk īsi džinsi, milzīgs, novalkāts mētelis, nepārprotami šūdināts lielam vīram, ērmots, uzsvārcim līdzīgs krekls.

Harijs piegāja zēnam tuvāk. Pēc izskata spriežot, Strupam varēja būt kādi deviņi vai desmit gadi, viņš bija dzeltenbāls no vaiga, augumā sīks, dzīslains. Ar neslēptu alkatību viņš skatījās uz jaunāko no meitenēm, to, kas šūpojās augstāk nekā māsa.

—   Nedari tā, Lilij! — iespiedzās vecākā.

Taču meitene atlaida rokas brīdī, kad šūpoles bija visaugstāk, un uzlidoja gaisā, vārda vistiešākajā nozīmē uzlidoja, traucās pretim debesīm, skaļi smiedamās, turklāt nekrita — kā trapeces vingrotāja viņa lidinājās pa gaisu neiedomājami ilgi, līdz beidzot viegli piezemējās uz asfalta.

—   Mamma teica, lai tu tā nedari!

Petūnija apturēja šūpoles, šņirkstīgi nošļūkājusi pret zemi sandaļu pazoles, un nolēkusi iespieda rokas sānos.

—   Mamma teica, ka nedrīkst, Lilij!

—    Bet nekas taču nebija, — Lilija, vēl aizvien smiedamās, attrauca. — Skaties, Tūnij! Skaties, ko es varu!

Petūnija palūkojās apkārt. Rotaļu laukumā vairāk neviena nebija, tikai Strups, taču viņu meitenes neredzēja. Lilija pacēla nokritušu ziediņu pie krūma, aiz kura slapstijās Strups. Petūnija tuvojās, nokaudamās ar ziņkāri un taisnigām dusmām. Lilija gaidīja, lai Petūnija pienāk pietiekami tuvu, tad izstiepa roku. Zieds gulēja viņai plaukstā, atvērdams un aizvērdams lapiņas kā dīvaina daudzvāku austere.

—   Izbeidz! — Petūnija iebrēcās.

—   Nebaidies, nekodis, — Lilija attrauca, tomēr apsedza ziediņu ar roku un tad nometa.

—   Tā nedrīkst, — Petūnija uzstāja, taču nespēja atraut skatienu no zieda, kas lidoja lejup, taču zemē nenokrita. — Kā tu to dari? — viņa jautāja, un varēja noprast, ka pašai ari gaužām kārojas tā izdarit.

—   Tas taču ir elementāri! — Strups, vairs nespēdams valdīties, izlēca no savas paslēptuves. Petūnija iespiegusies atmuguriski muka uz šūpoļu pusi, turpretim Lilija, gan manāmi nobijusies, stāvēja, kur stāvējusi. Strups, liekas, jau nožēloja savu parādīšanos. Viņš skatījās uz Liliju, un dzeltenīgajos vaigos iezagās blāvs tvīkums.

—   Kas ir elementāri? — jautāja Lilija.

Strups satraukti didījās. Pašķielēdams uz Petūniju, kas stāvēja drošā attālumā pie šūpolēm, viņš sacīja, pieklusinājis balsi:

—   Es zinu, kas tu esi!

—   Tas ir — kā?

—   Tu esi… tu esi ragana, — Strups čukstēja.

Lilija apvainojās.

—   Nu gan, nav pieklājīgi par kādu tā teikt!

Izslējusi degunu gaisā, viņa pagriezās un sāka soļot uz māsas pusi.

—    Nē! — iesaucās Strups. Nu jau viņš bija koši piesarcis, un Harijs nesaprata, kāpēc viņš nevelk nost savu smieklīgi lielo mēteli, ja nu vienīgi tādēļ, lai meitenes neieraudzītu apakšā pavilkto muļķīgo kreklu. Viņš pletēja abām pakaļ kā liels sikspārnis, gluži tāpat kā pieaugušais Strups pēc daudziem gadiem.

Meitenes skatījās uz viņu vienprātīgā netīksmē, abas pieķērušās pie viena no šūpoļu balstiem, it kā spēlētu ķeriņus un būtu patvērušās "mājiņā".

—    Bet tu esi, — Strups teica Lilijai. — Tu esi ragana. Es jau sen uz tevi skatos. Bet tas nav nekas slikts. Mana mamma ari ir ragana, un es pats esmu burvis.

Petūnijas smiekli nāca kā auksta ūdens šalts.

—    Burvis! — viņa iebrēcās, atguvusi drosmi un attapusies no pārbīļa pēc žeņķa negaidītās parādīšanās. — Es gan zinu, kas tu esi! Strupēns, re, kas tu esi! Tie Strupi dzīvo pie upes, Vērpēju gātē, — viņa sacīja Lilijai, un uzreiz bija skaidrs, ka tāda mājvieta viņas acīs ne par ko labu neliecina. — Kāpēc tu mūs izspiego?

—    Es neizspiegoju, — Strups taisnojās, pietvīcis, neveikls un netīriem matiem stāvēdams spožajā saulē. — Vismaz tevi jau nu es neizspiegotu ne par kādu naudu, — viņš spītīgi piebilda, — tu esi vientiese!

Kaut arī Petūnija, pēc visa spriežot, tādu vārdu nemaz nezināja, Strupa tonis nebija pārprotams.

—  Nāc, Lilij, mēs ejam prom! — viņa spalgi uzsauca. Lilija uzreiz paklausīja māsai un, iedama prom, uzmeta Strupam niknu skatienu. Viņš nolūkojās, kā abas izsoļo pa rotaļu laukuma vārtiņiem, un Harijs, vienīgais, kas tagad viņu redzēja, saprata, ka Strups ir sarūgtināts un nelaimīgs: viņš jau sen bija gatavojies šim brīdim, bet viss bija nogājis greizi…

Aina izšķīda un, iekams Harijs paspēja attapties, visapkārt saveidojās no jauna. Tagad viņš stāvēja nelielā meža pudurītī. Aiz koku stumbriem saulē vizmoja upe. Puduris meta vēsu un zaļu paēnu. Divi bērni sakrustotām kājām sēdēja viens otram pretī. Strups bija novilcis mēteli, un pakrēslī viņa krekls nelikās tik ļoti spocīgs.

—    …bet, ja tu bursies ārpus skolas, Ministrija var tevi sodīt, atsūtīt vēstuli.

—   Bet es jau esmu būrusies ārpus skolas!

—  Ja mēs to darām, nekas. Mums vēl nav zižļu. Kamēr burvis vēl ir mazs un necik daudz nesaprot, viņu liek mierā. Bet, kolīdz tev paliek vienpadsmit gadu, — viņš svarīgi palocīja galvu, — un tu sāc mācīties, ir jāsāk uzmanīties.

Brītiņu valdīja klusums. Lilija bija paņēmusi žagariņu un vicināja to pa gaisu — bija nojaušams, ka viņa iztēlojas, kā tas met dzirksteles. Tad, kociņu nosviedusi, viņa pieliecās zēnam tuvāk un jautāja:

—    Klau, tā tiešām ir? Nav pa jokam? Petūnija apgalvo, ka tu mānies. Petūnija saka — nekādas Cūkkārpas neesot. Bet īstenībā ir, ja?

—   Mums — ir, — Strups atbildēja. — Viņai — nav. Bet mēs saņemsim uzaicinājuma vēstuli, gan tu, gan es.

—   Tiešām? — Lilija čukstēja.

—   Pavisam noteikti, — Strups sacīja, un, lai cik apaudzis, lai cik jokaini ģērbies, tā zvilnēdams meitenes priekšā, viņš izskatijās savādi iespaidīgs, pilns pārliecības par savu likteni.

—   Un to tik tiešām atnesīs pūce? — Lilija čukstēja.

—    Parasti — jā, — Strups apstiprināja. — Bet tu esi vientiešu pēctece, tādēļ kāds no skolas ieradīsies pie jums mājās un visu izskaidros taviem vecākiem.

—   Vai tas ko maina — ka es esmu vientiešu pēctece?

Strups vilcinājās. Viņa melnās acis, kas spoži vizēja zaļganajā patumšā, pārslīdēja pāri bālajai sejai, tumši rudajiem matiem.

—   Nē, — viņš atbildēja. — Tas nemaina neko.

—    Labi gan, — Lilija atplauka; varēja redzēt, ka viņa bija bažījusies.

—   Tev ir varenas buršanās spējas, — Strups sacīja. — Es redzēju. Kad skatījos, visu to laiku…

Viņa balss izdzisa; Lilija neklausījās — izstiepusies zaļajā zālē, viņa skatījās uz lapu baldahīnu virs galvas. Strups lūkojās uz viņu tikpat alkatīgi kā pirmīt rotaļu laukumā.

—   Kā tev mājās klājas? — Lilija vaicāja.

Viņa piere ievilkās grumbiņa.

—   Labi, — zēns atbildēja.

—   Viņi vairs nestrīdas?

—    Un kā vēl strīdas, — Strups atteica. Savācis saujā lapas, viņš sāka tās plūkāt, un varēja noprast, ka pats to nemaz nemana. — Bet nu jau vairs nav ilgi, drīz es būšu prom.

—   Tavam tētim nepatīk maģija?

—   Viņam gandrīz nekas nepatīk.

—   Severus?

Meitenei izrunājot viņa vārdu, Strupa lūpas savilkās smaidā.

-Jā?

—   Pastāsti vēl par tiem atprātotājiem!

—   Kāpēc tu gribi zināt?

—   Ja es buršos ārpus skolas…

—  Par to taču nerīda virsū atprātotājus! Atprātotājus uzsūta tiem, kas izdarījuši kaut ko baigi sliktu. Tie sargā burvju cietumu, Azkabanu. Tu jau nu nenonāksi Azkabanā, tu esi ļoti…

Viņš atkal nosarka un sapluinīja vēl pāris lapu. Te Harijam aizmugurē kaut kas iečabējās, un viņš pagriezās: tur Petūnija, kas slēpās aiz koka, bija uz brīdi zaudējusi līdzsvaru.

—  Tūnij! — izsaucās Lilija — viņas balsī skanēja pārsteigums un prieks; Strups pielēca kājās.

—   Un kurš tagad spiego? — viņš iekliedzās. — Ko tu gribi?

Petūnija bija aizelsusies — sabijusies, ka pieķerta. Harijs nojauta, ka viņa visiem spēkiem mēģina izdomāt, ko tādu nepatīkamu varētu pateikt.

—    Bet kas tas, tev mugurā? — viņa noprasīja, ar pirkstu rādīdama uz Strupu. — Mammas blūze?

Krakš! Petūnijai virs galvas nolūza zars. Lilija iekliedzās: zars trāpīja Petūnijai pa plecu, viņa sagrīļojās un sāka raudāt.

—   Tūnij!

Taču Petūnija jau skrēja prom.

—   Vai tu to izdarīji? — Lilija uzklupa Strupam.

—   Nē. — Zēna seja pauda reizē izaicinājumu un bailes.

—  Jā, tu! — Viņa kāpās projām. — To izdarīji tu! Viņai tagad sāp, un tu esi vainīgs!

—   Nē — nē, tas nebiju es!

Taču Lilija nenoticēja viņa meliem; uzmetusi Strupam vēl pēdējo svelošo skatienu, viņa metās ārā no biežņas pakaļ māsai, bet Strups palika, nožēlojams un apjucis…

Un aina pārvērtās. Harijs palūkojās apkārt: viņš atradās uz perona numur deviņi un trīs ceturtdaļas un turpat, mazliet uzkumpis, stāvēja Strups — blakus kalsnai sievietei ar dzeltenīgu, saskābušu seju: tā bija ļoti līdzīga viņam. Strups blenza uz četru cilvēku ģimeni turpat netālu. Abas meitenes bija pagājušas mazliet nostāk no vecākiem. Lilija, liekas, par kaut ko taisnojās māsai; Harijs pievirzījās tuvāk, lai labāk dzirdētu.

—    …man ļoti žēl, Tūnij, tiešām žēl! Klausies… — viņa satvēra māsu aiz rokas un nelaida vaļā, kaut ari Petūnija mēģināja izrauties. — Varbūt, kad es būšu tur — nē, tu paklausies, Tūnij! Varbūt, kad es būšu tur, man izdosies tikt pie profesora Dumidora un panākt, ka viņš pārdomā!

—   Es — nekur — negribu — braukt! — Petūnija raustīja roku, cenzdamās atbrīvoties no māsas tvēriena. — Tu tiešām domā, ka es gribu braukt uz kaut kādu stulbu pili, kur mācās, lai kļūtu — par —

Viņas blāvais skatiens aizslīdēja pār peronu — pār kaķiem, kas ņaudēja saimniekiem uz rokām, pūcēm, kas plivināja spārnus un ūjināja būros, pār audzēkņiem — dažs jau bija tērpies garajā, melnajā mantijā, — kas krāva lādes košsarkanajā tvaika vilcienā vai, līksmi klaigādami, sasveicinājās ar augu vasaru neredzētajiem biedriem.

—   …tu domā, ka es gribu būt — nenormālā?

Petūnijai izdevās izraut roku. Lilijai acis sariesās asaras.

—   Es neesmu nekāda nenormālā, — Lilija iebilda. — Nerunā tik briesmīgi!

—   Bet tu brauc uz turieni, — ar baudu paziņoja Petūnija. — Uz specskolu nenormālajiem. Tu un tas Strupulēns… jūs abi esat kukū. Labi, ka jūs atlasa un aizvāc no normālajiem. Tā mums ir drošāka dzīve.

Lilija paskatījās uz vecākiem — abi lūkojās apkārt sirsnīgā aizgrābtībā, priecādamies par visu, ko redzēja. Tad, atkal pagriezusies pret māsu, nikni uzšņāca:

—    Toreiz gan tu nedomāji, ka tā ir nenormālo skola, — kad rakstiji vēstuli direktoram un lūdzies, lai viņš tevi uzņem.

Petūnija tumši nosarka.

—   Lūdzos? Es nelūdzos!

—   Es redzēju viņa atbildi. Ļoti laipna.

—  Tu nedrīkstēji to lasīt.. — Petūnija čukstēja. — Tā bija man — kā tu varēji…?

Lilija nodeva sevi, pašķielēdama uz to pusi, kur stāvēja Strups. Petūnija noelsās vien.

—  Ak tas zeņķis to izdarīja! Jūs abi esat ložņājuši pa manu istabu!

—    Nē — mēs nekur neložņājām… — tagad aizstāvējās Lilija. — Severuss redzēja to aploksni, un viņš neticēja, ka no Cūkkārpas var rakstīt vientiesei, tas arī viss! Viņš teica — pastā noteikti strādā maskējušies burvji, kas gādā, lai…

—   Rādās, ka burvji visur bāž savu degunu! — izgrūda Petūnija, kas tagad bija tikpat bāla, cik pirmīt sarkana. — Nenormālā! — viņa spļautin izspļāva un apcirtusies piejoza pie vecākiem…

Aina atkal izšķīda. Cūkkārpas ekspresis pukšķināja pāri laukiem, un pa vagona gaiteni steidzās Strups. Viņš jau bija ietērpies skolas drānās, pirmajā izdevīgajā brīdī novilcis savas murgainās vientiešu drēbes. Viņš apstājās pie kupejas, kurā sarunājās bariņš trokšņainu zēnu. Stūrītī pie loga sēdēja Lilija, piespiedusi seju pie stikla.

Strups atvēra kupejas durvis un apsēdās viņai preti. Lilija, tik tikko uzmetusi viņam skatu, atkal pagriezās pret logu. Viņa raudāja.

—   Es negribu ar tevi runāt, — viņa sacīja aizžņaugtā balsī.

—   Kāpēc?

—   Tūnija m-mani ienīst. Tāpēc, ka mēs izlasījām to Dumidora vēstuli.

—   Un kas par to?

Viņa uzmeta zeņķim dziļas netīksmes pilnu skatienu.

—   Viņa ir mana māsa!

—   Viņa ir tikai vien… — Strups aprāvās; Lilija, kas tobrīd centās nepamanīta noslaucīt asaras, neko nedzirdēja.

—   Toties mēs braucam! — viņš teica, un balss pauda neslēptu sajūsmu. — Viss! Mēs braucam uz Cūkkārpu!

Lilija pamāja, acis susinādama un, pati negribēdama, pasmaidīja.

—   Būtu vareni, ja tu nonāktu Slideni, — Strups minēja, sapriecājies par to, ka viņa mazliet atplaukusi.

—   Slīdenis?

Izdzirdis šo vārdu, atskatījās viens no zēniem, kas līdz šim brīdim nebija izrādījis ne mazāko interesi par Liliju un Strupu, un Harijs, līdz šim brīdim visu uzmanību veltījis abiem pie loga sēdošajiem, ieraudzīja savu tēvu: augumā sīku, melniem matiem tāpat kā Strupam, taču, atšķirībā no Strupa, uzreiz varēja redzēt, ka viņš ir mīlēts, pat dievināts bērns.

—    Kas te grib būt Slīdenī? Man iet prom, vai kā? — Džeimss jautāja zēnam, kas zvilnēja uz sēdekļa viņam iepretim, un Harijs salēcās, sapratis, ka tas ir Siriuss. Siriuss nesmaidīja.

—   Visi manējie vienmēr ir bijuši Slīdenī, — viņš atbildēja.

—   Sasodīts! — novilka Džeimss. — Un es domāju, ka tu esi tiri neko!

Siriuss pavīpsnāja.

—   Varbūt es lauzīšu tradīciju. Kur tu gribētu būt, ja varētu izvēlēties?

Džeimss pacēla neredzamu zobenu.

—    "Grifidors, kur sirdī drosmīgie un krietnie mājo!" Tāpat kā mans tētis.

Strups nicīgi nospurcās. Džeimss pagriezās pret viņu.

—   Kaut kas nepatīk?

—   Nē, — Strups atbildēja, kaut gan smīns liecināja par pretējo. — Ja jau tu gribi nevis domāt ar galvu, bet vicināt dūres…

—   Un kur tad tu pats taisies, nejēgdams ne vienu, ne otru? — iejaucās Siriuss.

Džeimss smējās locīdamies. Lilija pietvīka, izslējās un ar nepatiku noskatīja vispirms Džeimsu, tad — Siriusu.

—   Nāc, Severus, iesim uz citu kupeju!

—   -O-O-O-O

Džeimss un Siriuss izmēdīja viņas augstprātīgo balsi; Džeimss lūkoja pašaut Strupam kāju priekšā.

—   Uz redzīti, Puņķimus! — kāds sauca pakaļ, un kupejas durvis aizcirtās…

Un aina atkal izšķīda…

Harijs stāvēja Siriusam aiz muguras un raudzījās uz sveču apgaismotajiem namu galdiem un aizrautībā mirdzošajām audzēkņu acīm. Tad profesore Maksūra nosauca nākamo vārdu:

—   Evansa, Lilija!

Viņš skatījās, kā māte trīcošiem ceļgaliem iznāk priekšā un apsēžas uz ļodzigā krēsla. Profesore Maksūra uzlika viņai galvā Šķirmici un gandrīz tai pašā acumirklī, kad vecā cepure bija pieskārusies rudajiem matiem, tā iekliedzās: — Grifidors!

Harijs dzirdēja Strupu klusi nokunkstamies. Lilija noņēma Šķirmici, atdeva to profesorei Maksūrai un steigšus devās pie gavilējošajiem grifidoriem, taču pa ceļam atskatījās uz Strupu, un viņas sejā pavīdēja skumīgs smaids. Harijs redzēja, kā Siriuss pabīdās sānis, atbrīvodams Lilijai vietu uz sola. Meitene paskatījās uz viņu, nepārprotami pazina zēnu no vilciena, sakrustoja rokas uz krūtīm un apņēmīgi pagrieza viņam muguru.

Izsaukšana turpinājās. Harijs redzēja, kā Vilksons, Sīkaudzis un viņa tēvs sasēžas pie Grifidora galda līdzās Lilijai un Siriusam. Pēdīgi, kad iešķirošanu gaidīja vairs tikai savs ducis audzēkņu, profesore Maksūra nosauca Strupa vārdu.

Harijs kopā ar viņu piegāja pie krēsla, redzēja, kā viņš uzliek galvā cepuri. — Slīdenis! — iekliedzās Šķirmice.

Un Severuss Strups devās prom no Lilijas, uz otru zāles galu, kur viņu gavilēdami sagaidīja slīdeņi, kur Lūcijs Malfojs ar spožu prefekta nozīmi pie krūtīm uzplāja Strupam pa muguru, kad tas apsēdās viņam blakus…

Un aina mainījās…

Lilija un Strups gāja pa pils pagalmu, cik noprotams, strīdēdamies. Harijs skriešus metās pakaļ, vēlēdamies dzirdēt, par ko viņi runā. Panācis abus, viņš atskārta, ka gan Lilija, gan Strups ir stipri izauguši: laikam kopš iešķirošanas jau bija pagājuši vairāki gadi.

—    …likās, mēs tomēr esam draugi? — patlaban teica Strups. — Labākie draugi?

—  Esam jau arī, Sev, bet man nepa tik tie tipi, ar ko tu biedrojies! Piedod, bet Kleperu un Mulciberu es nicinu! Mulcibers! Ko tu viņā esi atradis, Sev? Man no viņa uzmetas zosāda! Tu zini, ko viņš pirms pāris dienām mēģināja uzlaist Mērijai Makdonaldai?

Lilija apstājās pie kolonnas un, atbalstījusies pret to, lūkojās augšup uz kalsno, dzeltenīgo seju.

—   Nebija jau nekas tāds, — Strups taisnojās. — Tikai joks, nekas vairāk…

—    Tās bija tumšās zintis, un, ja tev šķiet, ka tas ir smieklīgi…

—    Bet ko tu teiksi par to, ko perina Poters ar saviem drauģeļiem? — savukārt noprasīja Strups. To sakot, viņš jau atkal pietvīka, nespēdams slēpt aizvainojumu.

—   Kāds tam sakars ar Poteru? — Lilija nesaprata.

—   Viņi lavās ārā pa naktīm. Ar to Vilksonu kaut kas nav kārtībā. Uz kurieni viņš zogas?

—   Viņš ir slims, — skaidroja Lilija. — Viņi teica, ka viņš ir slims…

—   Katru reizi, kad ir pilnmēness? — Strups tincināja.

—   Ko tu par to domā, es zinu, — attrauca Lilija, un tas izskanēja dzedri. — Kas ir, kāpēc tu viņiem esi tā uzēdies? Vai tev nav vienalga, ko viņi dara pa naktīm?

—   Es tikai gribu, lai tu saproti, ka viņi nav gluži tik brīnišķīgi, kā visi iedomājušies.

Viņa skatiens bija tik neatlaidīgs, ka Lilija piesarka.

—     Toties viņi neizmanto tumšās zintis. — Lilija pieklusināja balsi. — Un tu gan esi nepateicīgs. Es dzirdēju par to, kas viņnakt notika. Tu ložņāji pa to tuneli pie Vālējošā vitola, un Džeimss Poters tevi izglāba no tā, kas tur apakšā…

Strupa seja pilnīgi pāršķiebās, un viņš spļautin izspļāva: — Izglāba? Viņš mani izglāba? Tev liekas, viņš tēloja varoni? Viņš glāba pats savu ādu un savus drauģeļus! Neiedomājies tikai — es tev neļaušu…

—   Tu man neļausi? Man neļausi?

Lilijas mirdzoši zaļās acis bija samiegušās spraudziņās. Strups uzreiz ieslēdza atpakaļgaitu.

—    Es tā nemaz nedomāju — es vienkārši negribu, ka tu uzvedies muļķīgi — tu viņam patīc, Džeimsam Poteram tu patīc! — Likās, šie vārdi izlaužas viņam no mutes, pašam negribot. — Un viņš nav… Visi domā… Dižais kalambola varonis… — Aizvainojums un nepatika darīja Strupa runu nesakarīgu, un Lilijas uzacis vilkās arvien augstāk.

—   Es zinu, ka Džeimss Poters ir uzpūtīgs šņurdaks, — viņa pārtrauca Strupu. — Vari nepūlēties, man to skaidrodams. Bet Mulciberam un Kleperam ar humora izjūtu ir galīgi garām. Riebjas, Sev. Nesaprotu, kā tu vari ar tādiem draudzēties.

Nebija skaidrs, vai Strups maz dzirdēja, ko Lilija teica par Mulciberu un Kleperu. Brīdī, kad viņa nosauca nelabā vārdā Džeimsu Poteru, Strups manāmi nomierinājās, un, kad abi devās tālāk, viņa solī atkal jautās atsperīgums…

Un aina izšķīda…

Harijs redzēja, kā Strups iziet no Lielās zāles, nokārtojis SLIMu aizsardzībā pret tumšajām zintīm, redzēja, kā viņš uz labu laimi iziet no pils un, pats nemanīdams, virzās arvien tuvāk dižskābardim, zem kura sēdēja Džeimss, Siriuss, Vilksons un Sīkaudzis. Taču Harijs šoreiz nesteidzās viņam līdzi, jo zināja, kas notiks pēc tam, kad Džeimss būs uzlidinājis Severusu gaisā un apsmējis, zināja, kas tiks nodarits, un nebija ne mazākā prieka to redzēt vēlreiz. Viņš skatījās, kā Lilija pienāk pie zēnu bariņa un metas Strupu aizstāvēt. Iztālēm viņš dzirdēja, kā Strups pazemojumā un dusmās kliedz uz viņu nepiedodamo vārdu: — Draņķasine!

Aina mainījās…

—   Piedod!

—   Mani tas neinteresē.

—   Piedod!

—   Nedzesē muti.

Bija nakts. Lilija, rītasvārkos ģērbusies un sakrustojusi rokas, stāvēja pie ieejas Grifidora torni Resnās kundzes portreta priekšā.

—  Es iznācu ārā tikai tāpēc, ka Mērija teica — tu taisoties nakšņot tepat, uz sliekšņa.

—   Tā bija taisnība. Es neietu prom. Es negribēju tevi nosaukt par draņķasini, tas vienkārši…

—   Paspruka? — Lilijas balsī no žēluma nebija ne miņas. — Par vēlu. Es gadiem ilgi tevi aizbildināju. Neviens no maniem draugiem nesaprot, kāpēc es vispār ar tevi sarunājos. Tu un tavi draudziņi, mazie nāvēdīši — redzi, tu pat nemēģini to noliegt! Tu pat nemēģini noliegt, ka jūs visi gribat par tādiem kļūt! Jūs nespējat vien sagaidīt, kad varēsiet kļūt par Pats-Zini-Kā līdzskrējējiem, tā ir?

Viņš paplēta muti, taču aizvēra to ciet, neko nepateicis.

—    Es vairs negribu izlikties. Tu esi izvēlējies savu ceļu, es — savējo.

—   Nē — paklausies, es negribēju…

—  Nolamāt mani par draņķasini? Bet visus man līdzīgos tu saukā par draņķasiņiem, Severus. Kāpēc lai ar mani būtu citādi?

Viņš ļoti gribēja kaut ko pateikt, taču Lilija, viņam uzmetusi vēl pēdējo nicīgo skatienu, pagriezās un ierāpās pa portreta caurumu…

Gaitenis izšķīda, un šoreiz aina veidojās mazliet ilgāk: Harijs it kā lidoja cauri mainīgiem apveidiem un krāsām, līdz beidzot apkārt viss ieguva paliekošu formu un viņš atradās kalna galā, viens pats aukstumā un tumsā; dažu kailo koku zaros gaudoja vējš. Pieaugušais Strups elsdams grozījās šurpu turpu, cieši sagrābis zizli, gaidīdams kaut ko vai kādu… viņa bailes pielipa arī Harijam, kaut arī viņš zināja, ka pašam nekas nedraud, un Harijs atskatījās pār plecu, prātodams, ko īsti Strups gaida…

Tad gaisu pāršķēla žilbinošs balts zibens: Harijs nosprieda, ka sākas negaiss, taču Strups bija noslīdzis ceļos un zizlis bija izkritis viņam no rokas.

—   Nenogaliniet mani!

—   Es nemaz negrasījos.

Teleportēšanās trokšņi vēja auros nebija dzirdami. Dumidors vienkārši nostājās Strupa priekšā, drānām plīvojot, un viņa seju apgaismoja zižļa mestā gaisma.

—   Nu, Severus? Ko lords Voldemorts vēlas man paziņot?

—   Nē — viņš neko nevēlas — esmu šeit pats pēc savas gribas!

Strups lauzīja rokas; melnajiem matiem pluinoties vējā, viņš izskatījās mazliet nojucis.

—    Es — es atnācu, lai brīdinātu — nē — lai lūgtu — lūdzu…

Dumidors novicināja zizli. Kaut arī tumsā visapkārt joprojām

lidoja lapas un zari, tur, kur abi stāvēja viens otram pretī, viss noklusa.

—   Ko man var lūgt nāvēdis?

—   Tas — pravietojums… pareģojums… Trilonija…

—   Ak, jā, — atsaucās Dumidors. — Cik daudz no tā jūs atstāstijāt lordam Voldemortam?

—   Visu — visu, ko es dzirdēju! — izgrūda Strups. — Tādēļ — tieši tāpēc — viņš domā, ka tur runāts par Liliju Evansu!

—   Pareģojumā vispār netika pieminēta sieviete, — atbildēja Dumidors. — Tur runāts par jūlija beigās dzimušu zēnu…

—   Jūs labi saprotat, ko es gribu teikt! Viņš domā, ka tas ir viņas dēls, grasās viņai uzbrukt — nogalināt viņus visus…

—  Ja reiz viņa jums ir tik svarīga, — sacīja Dumidors, — tad taču lords Voldemorts viņu pasaudzēs? Vai tad nevarat lūgt, lai viņš apmaiņā pret zēnu pasaudzē māti?

—   Es jau — es jau lūdzu…

—    Jūs esat derdzīgs, — Dumidors teica, un Harijs pirmoreiz mūžā profesora balsī dzirdēja tik dziļu nicinājumu. Strups it kā sarāvās sīkāks. — Tātad jums ir vienalga, ka bojā ies arī vīrs un bērns? Lai mirst, galvenais, ka jūs dabūjat, ko gribat?

Strups neatbildēja, tikai stāvēja, skatīdamies uz Dumidoru.

—   Tad paslēpiet viņus visus, — viņš ķērkstoši izgrūda. — Nobēdziniet… kaut kur… drošībā! Lūdzu!

—   Un kas man par to bus, Severus?

—   Par to? — Strupam mute palika vaļā, un Harijam šķita, ka viņš protestēs, taču pēc ilgas klusēšanas viņš atbildēja: — Visu.

Kalns izbālēja, Harijs atradās Dumidora kabinetā, un tur skanēja sirdi plosoši, mokoši vaidi, it kā stenētu ievainots dzīvnieks. Strups sagumis sēdēja krēslā, viņam blakus, drūms no vaiga, stāvēja Dumidors. Pēc kāda brīža Strups pacēla galvu, un izskatījās, ka pēc nakts kalna galā viņš nodzīvojis simt drausmīgus gadus.

—   Man likās — jūs… viņu nosargāsiet…

—     Viņa un Džeimss kļūdījās, paļaujoties uz tiem, kam nederēja uzticēties, — Dumidors teica. — Tāpat kā jūs, Severus. Jūs taču ari cerējāt, ka lords Voldemorts saudzēs viņas dzīvību?

Strups elpu vilka seklu un saraustītu.

—   Viņas dēls palika dzīvs, — sacija Dumidors.

Strupam noraustījās galva, kā gaiņājot prom uzmācīgu mušu.

—   Viņas dēls ir dzīvs. Zēnam ir viņas acis, gluži tādas pašas kā viņai. Jūs taču atceraties, kādas Lilijai Evansai bija acis.

—   Izbeidziet! — Strups iekliedzās. — Mirusi… Pavisam…

—   Vai jūs moka sirdsapziņa, Severus?

—   Kaut — kaut es pats būtu miris…

—   Un kāds no tā būtu labums? — Dumidors salti jautāja. — Ja reiz mīlējāt Liliju Evansu — ja mīlējāt viņu no visas sirds, ceļš jums priekšā ir skaidrs.

Strups blenza pretim it kā cauri bēdu jūrai, un pagāja krietns brīdis, līdz viņš aptvēra Dumidora vārdus.

—   Ko — ko jūs runājat?

—   Jūs zināt, kā un kāpēc viņa zaudēja dzīvību. Gādājiet, lai tas nebūtu noticis velti. Palīdziet man pasargāt Lilijas bērnu.

—   Viņam nav vajadzīga nekāda sargāšana. Tumsas pavēlnieka vairs nav…

—   Tumsas pavēlnieks atgriezīsies, un, kad tas notiks, Harijam Poteram draudēs neiedomājamas briesmas.

Ilgi valdīja klusums, un Strups palēnām atģidās, sāka elpot rimtāk. Pēdīgi viņš sacīja:

—   Ļoti labi. Ļoti labi. Bet nekad — nekad nevienam nestāstiet, Dumidor! Tam jāpaliek starp mums! Apzvēriet! Es neizturēšu — turklāt Potera dēls — dodiet savu godavārdu!

—     Lai es dodu godavārdu, Severus, ka nemūžam neatklāšu labāko, kas jūsos slēpjas? — Dumidors nopūtās, lūkodamies Strupa neprātīgajā, sāpju izķēmotajā sejā. — Ja tiešām vajag…

Kabinets izšķīda, taču acumirklī salikās kopā no jauna. Dumidors sēdēja pie rakstāmgalda, Strups soļoja šurpu turpu.

—    …viduvējība, tikpat iedomīgs kā tēvs, spītīgi pārkāpj noteikumus, tīksminās par savu slavu, pieprasa uzmanibu, bezkaunīgs…

—   Jūs viņā saskatāt to, ko pats gribat redzēt, Severus, — Dumidors atbildēja, neatraudams skatienu no "Pārvērtību Jaunumiem". — Citi pasniedzēji uzskata, ka zēns ir kautrīgs, patīkams un itin apdāvināts. Man pašam viņš šķiet jauks bērns.

Dumidors pāršķīra lappusi un, acis nepaceldams, bilda:

—   Paturiet acīs Drebeli, sarunāts?

Krāsu virpulis, viss satumsa, un Strups kopā ar Dumidoru stāvēja Ieejas zālē, garām uz savām gultiņām no Ziemassvētku balles vilkās pēdējie līksmotāji.

—   Un tātad? — Dumidors nomurmināja.

—  Ari Karkarova zīme kļūst tumšāka. Viņš ir pārbijies, baidās no atmaksas — jūs zināt, kā viņš pēc Tumsas pavēlnieka krišanas palīdzēja Ministrijai. — Strups iesānis palūkojās uz Dumidora līko degunu. — Ja zīme sāks kvēlot, Karkarovs domā bēgt.

—   Tiešām? — Dumidors klusi pārjautāja; pa ārdurvīm ķiķinādami ienāca Flēra Delakūra un Rodžers Deiviss. — Un jums gribas bēgt kopā ar viņu?

—  Nē, — Strups atbildēja, ar melnajām acīm noraudzīdamies, kā Flēra un Rodžers aiziet. — Es neesmu tāds gļēvulis.

—  Tiešām, — Dumidors piekrita. — Pagaidām jūs esat bijis drosmīgāks nekā Igors Karkarovs. Zināt, dažreiz man šķiet, ka mēs audzēkņus iešķirojam par daudz drīz…

Viņš devās prom, bet Strups palika stāvam, bez mēra pārsteigts…

Tad Flarijs atkal nonāca direktora kabinetā. Bija nakts, un Dumidors aiz rakstāmgalda bija sāniski sakņupis tronim līdzīgajā krēsla, kā rādās, pa pusei bezsamaņā. Labā roka nokarājās gar sānu, melna un apdegusi. Notēmējis pret plaukstu zizli, Strups murmināja buramvārdus, ar kreiso roku turēdams Dumidoram pie mutes kausu ar biezu, zeltainu mikstūru. Pēc kāda brīža Dumidora plaksti nodrebēja un viņš atvēra acis.

—  Kāpēc, — Strups bez ievada noprasīja, — kāpēc jūs uzvilkāt to gredzenu? Tas bija nolādēts, to taču jūs sapratāt! Kāpēc vispār tam skārāties klāt?

Uz Dumidora galda gulēja Svereldo Stīgra gredzens. Tas bija pārcirsts pušu; blakus atradās Grifidora zobens

Dumidors saviebās.

—   Es… uzvedos kā muļķis. Briesmīgi gribējās…

—   Ko gribējās?

Dumidors neatbildēja.

—    Brīnums, ka jums vispār izdevās atgriezties! — Strups bija pārskaities. — Tai gredzenā bija neiedomājami spēcīgs lāsts, mēs varam cerēt tikai uz vienu — ka izdosies to aizturēt; pagaidām esmu iesprostojis lāstu vienā rokā…

Dumidors pacēla melno, neklausīgo roku un apskatīja to kā neparastu un ērmotu priekšmetu.

—   Jūs esat pastrādājis ļoti labi, Severus. Kā jums šķiet, cik man atlicis?

Dumidors runāja gluži ikdienišķi; varētu domāt, ka viņš interesējas par laika prognozi. Strups pavilcinājies atbildēja:

—   Grūti spriest. Varbūt gads. Tādu burvestību pavisam aizturēt nav iespējams. Galu galā tā izplatīsies — šādi lāsti ar laiku kļūst arvien stiprāki.

Dumidors pasmaidīja. Ziņa, ka atlicis dzīvot nepilnu gadu, viņu, šķiet, necik neuztrauca.

—   Man ir laimējies, ārkārtīgi laimējies, ka man esat jūs, Severus.

—   Būtu jūs mani atsaucis šurp kaut nedaudz ātrāk, varbūt izdotos izdarīt ko vairāk, pavilkt laiku garumā! — Strups dusmīgi atsaucās. Viņš palūkojās uz salauzto gredzenu un zobenu. — Vai tiešām iedomājāties, ka, pārcērtot gredzenu, izdosies iznīcināt lāstu?

—   Kaut ko apmēram tādu… Es, protams, neapjēdzu, ko daru… — Dumidors atbildēja. Viņš ar pūlēm apsēdās taisni. — Nu, patiesība tagad viss kļūst daudz vienkāršāk.

Strups neko nesaprata. Dumidors pasmaidīja.

—   Es gribu teikt, ka lorda Voldemorta nodomi vijas ap mani. Viņš grib, lai nabaga mazais Malfojs mani nogalina.

Strups apsēdās krēslā, kurā tik bieži bija sēdējis Harijs, — iepretim Dumidora rakstāmgaldam. Varēja redzēt, ka viņam gribas vēl ko teikt par lāsta ķerto Dumidora roku, taču sarunas biedrs to pacēla, pieklājīgi lūgdams šo sarunu pārtraukt. Strups saviebies sacīja: — Tumsas pavēlnieks nemaz necer, ka Drako to spēs. Šis uzdevums gluži vienkārši ir sods par muļķībām, ko pēdējā laikā sastrādājis Lūcijs. Lēna spīdzināšana Drako vecākiem, kam būs jānoskatās, kā dēls nejaudā izpildīt uzdevumu un par to samaksā.

—   īsi sakot, kamēr es būšu dzīvs, zēnam būs jādzīvo nāves sprieduma ēnā, — sacīja Dumidors. — Un, jādomā, pēc Drako neveiksmes šis darbiņš, protams, būs jānodara jums?

Neilgs klusuma brīdis.

—   Jā, man liekas, tāds ir Tumsas pavēlnieka nodoms.

—    Lords Voldemorts paredz, ka drīzā nākotnē viņam vairs nebūs vajadzīgs spiegs Cūkkārpā?

—   Viņš uzskata, ka skola drīz nonāks viņa varā, jā.

—   Un, ja Cūkkārpa nonāks viņa varā, — Dumidors teica, un gandrīz likās — viņš to saka pats sev, — jūs dodat godavārdu, ka darīsiet visu, kas jūsu spēkos, lai pasargātu audzēkņus?

Strups stīvi palocīja galvu.

—    Labi. Tagad tā. Pats svarīgākais, kas jums tagad darāms, — jāatklāj, ko grasās darīt Drako. Pārbijies pusaudzis ir bīstams gan sev, gan visiem citiem. Piedāvājieties viņam palīdzēt — ar padomu, viņš to noteikti pieņems, jūs viņam patikat…

—    …neko daudz, kopš viņa tēvs kritis nežēlastībā. Drako vaino mani, viņš domā, ka es esmu negodīgi ieņēmis Lūcija vietu.

—    Tik un tā pamēģiniet. Es bīstos ne tik daudz par sevi kā par tiem, kas nejauši var kļūt par upuriem, kad zēns mēģinās izpildīt to, ko nodomājis, lai kāds arī būs plāns. Galu galā, protams, ja nāksies viņu pasargāt no lorda Voldemorta dusmām, iespēja ir tikai viena.

Strups izbrīnā sarauca uzacis, un viņa balsī ieskanējās sarkasms:

—   Vai jūs grasāties pieļaut, lai viņš jūs nogalina?

—   Nekādā ziņā. Mani nogalināt nāksies jums.

Iestājās klusums, kas vilkās ilgi. Dzirdama bija tikai dīvaini klakšķi. Fēnikss Fokss knābāja tinteszivs skrimsli.

—      Vai gribat, lai es to izdaru tūlīt pat? — Strups apvaicājās ar neizmērojamu ironiju. — Vai varbūt mazliet nogaidīsim, lai varat pagūt sacerēt kapa uzrakstu?

—   Ak, nē, ne jau tūlīt, — Dumidors smaidīdams atbildēja. — Es teiktu — īstais bridis pienāks pats. Ņemot vērā to, kas notika šonakt, — viņš norādīja uz savu apskādēto roku, — mēs varam būt droši, ka nepaies ne gads, un tas būs klāt.

—   Ja mirt esat gatavs labprāt, — Strups tieši noprasīja, — tad kāpēc to nevar nodarīt Drako?

—   Zēna dvēsele vēl nav tik samaitāta, — sacīja Dumidors. — Es negribētu, lai tā tiek saplosita manis dēļ.

—  Tātad mana dvēsele jums nerūp, Dumidor? Kas būs ar manējo?

—    Tikai jūs pats zināt, vai jūsu dvēselei kaitēs tas, ka vecam vīram palīdzēsiet izvairīties no sāpēm un pazemojuma, — Dumidors atbildēja. — Es lūdzu šo — vislielāko — pakalpojumu jums, Severus, jo mana nāve tuvojas tikpat nenovēršami, cik neizbēgams ir tas, ka Čadlijas Lielgabali šogad būs tabulas apakšgalā. Atzīstos, es dotu priekšroku ātrai un nesāpīgai aiziešanai, nevis mirtu ilgi un nepatīkami — kā notiktu, piemēram, ja iznāktu darišana ar Pelēci: es tā dzirdēju, ka Voldemorts ir viņu savervējis? Vai ar mīļo Bellatrisi, kam patīk ar to, kas nokožams, vispirms paspēlēties.

Viņš runāja mundri, taču zilās acis urbās Strupā tikpat cieši, kā tik bieži bija vērušās pretim Harijam — itin kā viņš spētu saskatīt Strupa dvēseli, par kuru šobrīd bija runa. Pēdigi Strups vēlreiz aprauti pamāja.

Dumidors izskatījās apmierināts.

—   Paldies, Severus…

Direktora kabinets izgaisa — bija mijkrēslis, un Strups kopā ar Dumidoru gāja pa tukšo skolas pagalmu.

—   Kādas darīšanas jums ar Poteru — jau kuro vakaru jūs abi pavadāt aiz slēgtām durvīm? — Strups noprasīja.

Dumidors šķita paguris.

—  Kāpēc jūs gribat to zināt? Negrasāties taču viņu atkal atstāt pēc stundām, Severus? Drīz zēns vairāk laika pavadīs jūsu kabinetā nekā jebkur citur.

—   Izspļauts tēvs…

—   Varbūt tā izskatās, bet dziļākajā būtībā viņš vairāk līdzinās mātei. Es aicinu Hariju pie sevis, jo man ir ar viņu jārunā, jāatklāj viņam ziņas — kamēr vēl ir iespējams.

—   Ziņas, — Strups atkārtoja. — Viņam jūs uzticaties… man jūs neuzticaties.

—   Nav runa par uzticēšanos. Man, kā mēs abi zinām, laika nav atlicis daudz. Ir svarīgi sniegt zēnam pietiekami daudz informācijas, lai viņš spētu paveikt to, kas viņam paveicams.

—   Un kāpēc es nedrīkstu zināt to pašu?

—    Es nevēlos noglabāt visus savus noslēpumus vienā makā, jo sevišķi tādā, kas tik bieži nonāk pie lorda Voldemorta.

—   Bet es to daru pēc jūsu rīkojuma!

—    Un jums lieliski izdodas. Nedomājiet, ka es nesaprotu, ka jūs sevi nemitīgi pakļaujat lielām briesmām, Severus. Apgādāt Voldemortu ar šķietami vērtīgu informāciju, reizē noslēpjot pašu galveno, — tādu darbu es neuzticētu nevienam citam, tikai jums.

—   Un tik un tā daudz vairāk atklājat puišelim, kurš netiek nekādā galā ar slēpprātību, kura burvju spējas ir viduvējas un kuram ir tieša saikne ar Tumsas pavēlnieka prātu!

—   Voldemorts no šās saiknes bīstas, — bilda Dumidors. — Ne tik sen viņš maķenīt nobaudīja, ko patiesībā nozīmē iekļūt Harija prātā. Tādas mokas viņš vēl nekad nebija izjutis. Es nešaubos, ka Hariju apmāt viņš vairs nemēģinās. Vismaz ne tādā ceļā.

—   Nesaprotu.

—     Lorda Voldemorta kroplajai dvēselei cieša saskare ar tādu dvēseli kā Harijam sagādā nepanesamas sāpes. Kā piespiežot mēli pie ledaini auksta metāla, kā iegrūžot roku ugunī…

—   Kādas dvēseles? Runa ir par prātiem!

—   Harija un lorda Voldemorta gadījumā runāt par prātiem nozīmē runāt arī par dvēselēm.

Dumidors paskatījās apkārt, pārliecinādamies, vai viņi ir vieni. Abi atradās netālu no Aizliegtā meža, un tuvumā nebija manāma neviena dzīva dvēsele.

—   Kad būsiet mani nogalinājis, Severus…

—    Jūs man vispār neko nestāstāt, toties šo mazo pakalpojumu gan sagaidāt! — Strups ieņurdējās, un viņa kalsnā seja iekvēlojās patiesā niknumā. — Jūs, Dumidor, esat par daudz pašpārliecināts! Varbūt es jau esmu pārdomājis!

—   Severus, jūs man esat devis godavārdu. Un, ja reiz mēs runājam par pakalpojumiem, ko esat man parādā, — jūs it kā solījāties pieskatīt mūsu jauno draugu slideni?

Strups skatījās pretī dusmīgi, izaicinoši. Dumidors nopūtās.

—    Atnāciet uz manu kabinetu, Severus, vienpadsmitos vakarā, un nevajadzēs gausties, ka jums neuzticos…

Viņi atkal bija Dumidora kabinetā, logi bija tumši, un Fokss būrī bija gluži kluss, arī Strups klusēja, bet Dumidors staigāja viņam apkārt un runāja.

—   Harijs nedrīkst zināt, līdz pašam pēdējam brīdim, kad citādi nevarēs, — tikai tad viņam pietiks spēka paveikt to, kas paveicams.

—   Bet kas viņam paveicams?

—    Tas lai paliek starp mani un Hariju. Bet tagad klausieties uzmanīgi, Severus. Pienāks laiks — kad es būšu miris — nestrīdieties pretī, nepārtrauciet! Pienāks laiks, kad lords Voldemorts baidīsies par savu čūsku.

—   Par Nagīni? — Strups neko nesaprata.

—    Tieši tā. Ja pienāk brīdis, kad lords Voldemorts vairs nesūta čūsku uzdevumos, bet tur sev blakus, patur savā maģiskajā aizsardzībā, tad, manuprāt, droši var Harijam pastāstīt.

—   Ko pastāstīt?

Dumidors dziļi ievilka elpu un aizvēra acis.

—     Pastāstīt, ka tonakt, kad lords Voldemorts mēģināja viņu nogalināt, kad Lilija kā vairogu nolika viņam priekšā savu dzīvību, nāvējošais lāsts atlēca atpakaļ un trāpīja pašam lordam Voldemortam, un daļiņa viņa dvēseles izsprāga no veseluma un ieķērās vienīgajā dzīvajā dvēselē, kas vēl bija palikusi tai brūkošajā namā. Harijā dzīva ir daļiņa no lorda Voldemorta, un tieši tāpēc viņam dota gan spēja sarunāties ar čūskām, gan šī neizprotamā saikne ar lorda

Voldemorta prātu. Un, kamēr Voldemorta paša nepamanītā dvēseles lauska dzīvos Harijā, atradīsies viņa aizsardzībā, lords Voldemorts nemirs.

Harijam likās — abi runā gara tuneļa viņā galā, bezgala tālu, vārdu atbalsis dīvaini dunēja viņam ausīs.

—    Tātad zēnam… zēnam jāmirst? — Strups it mierīgi jautāja.

—   Turklāt no paša Voldemorta rokas, Severus. Tas ir ļoti svarīgi.

Atkal ilgi valdīja klusums. Tad Strups sacīja: — Man likās… visus

šos gadus… ka mēs sargājam puišeli viņas dēļ. Lilijas dēļ.

—   Mēs viņu sargājām tāpēc, ka bija ļoti svarīgi viņu mācīt, audzināt, ļaut izmēģināt spēkus, — Dumidors atbildēja, vēl aizvien turēdams acis aizmiegtas. — Abu saikne kļūst arvien stiprāka, tā pieņemas spēkā kā parazīts; man dažkārt ienācis prātā, ka viņš pats to ir pamanījis. Ja es zēnu cik necik pazīstu, viņš visu izkārtos tā, ka tad, kad dosies pretī savai nāvei, tas patiešām būs arī Voldemorta gals.

Dumidors atvēra acis. Strupa sejā bija lasāmas šaušalas.

. — Jūs ļāvāt viņam palikt dzīvam tādēļ, lai viņš mirtu, kad būs pienācis īstais bridis?

—    Nerādiet nu tik satriektu ģīmi, Severus. Cik cilvēku jau esat redzējis mirstam?

—    Pēdējā laikā — tikai tos, ko nespēju izglābt, — Strups atbildēja. Viņš piecēlās kājās. — Jūs mani izmantojāt.

—   Proti?

—    Es spiegoju jūsu labā un meloju jūsu dēļ, pakļāvu sevi nāves briesmām — jūsu labad. To visu es darīju tādēļ, lai Lilijas Poteres dēls varētu dzīvot droši. Un nu jūs man sakāt, ka esat viņu audzējis kā cūku uz kaušanu…

—     Bet tas taču ir aizkustinoši, Severus, — Dumidors nopietni sacīja. — Vai jūs galu galā tomēr esat iemīļojis šo zēnu?

—   To puišeli? — Strups iekliedzās. — Sauces aizstāvum!

No viņa zižļa gala izšāvās sudrabota stirna; tā nolaidās uz grīdas, izdipināja cauri kabinetam un izplīvoja laukā pa logu. Dumidors noskatījās, kā viņa aizlido, un, kad sudrabotā blāzma izgaisa, pagriezās pret Strupu ar asaru pilnām acīm.

—   Visus šos daudzos gadus?

—   Vienmčr, — Strups atbildēja.

Un aina mainījās. Tagad Strups sarunājās ar Dumidora portretu, kas bija pakārts pie sienas aiz rakstāmgalda.

—   Jums jāpasaka Voldemortam, kurā dienā Harijs atstās tantes un tēvoča namu, — sacīja Dumidors. — Ja to nedarīsit, modīsies aizdomas — Voldemorts uzskata, ka jums viss lieliski zināms. Vēl pametiet ideju par mānekļiem — domāju, ka tā būs iespējams nodrošināt Harija drošību. Pamēģiniet nomulsināt Mahorku Flečeru. Un, Severus, — ja gribot negribot nāksies piedalīties vajāšanā, spēlējiet savu lomu pārliecinoši… Es paļaujos uz to, ka lords Voldemorts jūs labi ieredzēs iespējami ilgi, citādi Cūkkārpa nonāks Kerovu žēlastībā…

Pēc tam Strups atradās kādā nepazīstamā krodziņā, abi ar Mahorku sēdēja, galvas kopā sabāzuši; Mahorka seja izskatijās dīvaini neizteiksmīga, Strups koncentrēdamies rauca pieri.

—    Tu ieteiksi Fēniksa ordenim izmantot mānekļus, — Strups bubināja. — Daudzsulu mikstūra. Pilnīgi vienādi Poteri. Tas ir vienīgais, kas varētu izdoties. Tu aizmirsīsi, ka to ierosināju esi. Celsi priekšā kā savu ideju. Saprati?

—   Sapratu, — Mahorks nomurmināja, visiem spēkiem pūlēdamies nešķielēt…

Harijs blakus Strupam uz slotaskāta traucās skaidrajā, tumšajā nakti; kopā ar viņu bija vēl citi kapucēs paslēpušies nāvēži, bet priekšā lidoja Vilksons un viens no Harijiem, kas īstenībā bija Džordžs… kāds nāvēdis apdzina Strupu un pacēla zizli, tēmēdams Vilksonam mugurā…

—   Cirtasum! — iekliedzās Strups.

Taču burvestība netrāpīja rokai, kurā nāvēdis turēja zizli, un tā vietā ķēra Džordžu…

Pēc brīža Strups, ceļos nometies, stāvēja Siriusa istabā Drūmkaktē. Asarām pilot no likā deguna gala, viņš lasīja veco Lilijas vēstuli. Otrajā lapā bija. tikai daži vārdi:

butu varējis draudzēties ar Gelertu Grindelvaldu. Es jau nu gan domāju, ka viņa sāk šķirties no prātiņa.

Miļh

Lilija

Strups paņēma lapu, uz kuras bija Lilijas paraksts un mīļums, un iebāza to drānu kabatā. Tad pārplēsa uz pusēm fotogrāfiju un paturēja to daļu, kurā smējās Lilija, bet to, kurā palika Džeimss un Harijs, nosvieda uz grīdas, pameta zem kumodes…

Un tad Strups jau atkal stāvēja direktora kabinetā, kad savā portretā skriešus ieradās Fineass Nigells.

—   Direktor! Viņi apmetušies Glosteršīrā, Dekāna mežā! Draņķasine…

—   Nelieto šo vārdu!

—   Labi, mazā Grendžera pieminēja šo nosaukumu, atvērdama somu, un es dzirdēju!

—    Labi! Ļoti labi! — aiz direktora krēsla iesaucās Dumidora portrets. — Aiziet, Severus, zobenu! Neaizmirstiet, to drīkst ņemt tikai grūtā ceļā un ar drošu dūšu — un viņš nedrīkst zināt, ka zobenu esat pagādājis jūs! Ja Voldemorts lasīs Harijam prātā un ieraudzīs, ka esat viņam palīdzējis…

—   Zinu, — Strups īsi attrauca. Viņš piegāja pie Dumidora portreta un pavilka to aiz ietvara. Portrets pavirzījās, aiz tā sienā bija slepens iedobums, un Strups no tā izņēma Grifidora zobenu.

—  Un tā arī neizpaudīsiet, kāpēc ir tik svarīgi nogādāt Poteram šo zobenu? — Strups jautāja, aplikdams virs drānām ceļojumu apmetni.

—   Nē, diez vai, — atbildēja Dumidora portrets. — Viņš zinās, ko ar to iesākt. Un, Severus, esiet ļoti uzmanīgs: pēc visa, kas notika ar Džordžu Vīzliju, viņi, iespējams, nepriecāsies, jūs ieraugot…

Strups pagriezās pret durvīm.

—   Neraizējieties, Dumidor, — viņš dzedri atsaucās. — Es visu esmu izdomājis…

Un Strups izgāja no kabineta. Harijs iznira no Domnīcas un pēc mirkļa stāvēja uz paklāja tai pašā telpā: varētu domāt, ka Strups durvis aizvēris tikai nupat.

TRĪSDESMIT CETURTĀ NODAĻA ATKAL MEŽĀ

Beidzot — patiesība. Gulēdams ar seju uz putekļainā paklāja šai kabinetā, kur viņš reiz, kā pats domāja, bija izzinājis uzvaras noslēpumus, Harijs pēdigi saprata, ka viņam nav lemts palikt dzīvam. Viņa uzdevums bija rāmi iesoļot Nāves laipnīgajās skavās. Pa ceļam vajadzēja iznīcināt atlikušos pavedienus, kas Voldemortu turēja pie dzīves, lai tad, kad viņš galu galā nostāsies Voldemorta priekšā un nepacels zizli, lai sevi aizstāvētu, aiziešana būtu nevainojama un Godrika gravā iesāktais darbs pabeigts: neviens nepaliks dzivs, neviens neizdzīvos.

Viņš sajuta, cik smagi krūtīs sitas sirds. Savādi — nāves šausmās tā asinis sūknē vēl spēcīgāk, varonīgi notur viņu pie dzīvības. Tomēr sirdij bija lemts apstāties, un tas notiks drīz. Tās pukstieni ir skaitīti. Cik daudz to vēl būs atlicis, kad viņš piecelsies un pēdējo reizi izies cauri pilij, izsoļos pa durvīm un dosies uz Mežu?

Guļot uz gridas, šiem bēru tamtamiem krūtīs dimdot, viņu pārņēma šaušalas. Vai mirt būs sāpīgi? Ikreiz, kad jau bija licies, ka tas tūlīt notiks, un tomēr viņš bija izsprucis sveikā, patiesībā nebija ne domas par to, kā tas būs: dzīvotgriba bija daudz stiprāka nekā bailes

no nāves. Turpretim tagad pat prātā neienāca, ka jāmēģina izsprukt, aizbēgt no Voldemorta. Viss bija galā — viņš zināja, ka atlicis tikai pats pēdējais: mirt.

Kaut dzīvei gals būtu pienācis tai vasaras naktī, kad viņš beidzamo reizi bija izgājis pa Dzīvžogu ielas ceturtā numura nama durvīm, kad viņu bija izglābis cildenais zizlis ar fēniksa spalvas serdi! Kaut viņš būtu aizgājis nebūtībā tāpat kā Hedviga — tik ātri, ka pats nebūtu manījis! Vai meties ienaidnieka zižļa priekšā, glābdams kādu, ko mīl… tagad viņš apskauda pat savus vecākus. Aukstasinīgam gājienam pretim paša bojāejai vajadzīga citāda drosme. Viņš manīja, ka pirksti mazliet tric, un mēģināja tos savaldīt, lai gan neviens neskatījās: visi portretu ietvari pie sienām bija tukši.

Lēni, ļoti lēni viņš piecēlās sēdus un, to darīdams, jutās dzīvāks nekā jebkad, daudz spilgtāk nekā jebkad apzinājās savu dzīvo miesu. Kāpēc viņš nekad agrāk nebija apjēdzis, kāds brīnums pats ir — smadzenes, nervi, sirds, kas dun krūtīs? Tas viss zudīs… katrā ziņā viņš no tā aizies. Viņš elpoja lēni un dziļi, mute un rīkle bija pilnīgi izkaltušas — un acis tāpat.

Dumidora nodevība gandrīz nelikās svarīga. Skaidrs, ka no sākta gala bija pastāvējis kāds lielāks plāns; Harijs vienkārši bija pārāk dumjš, lai to saprastu, — tik daudz nu tagad bija skaidrs. Viņš nekad nebija apšaubījis savu pieņēmumu, ka Dumidors negrib, lai viņš aizietu bojā. Tagad nāca atskārta, ka viņa mūža ilgums bija vistiešākajā ceļā samērots ar to, cik ilgs laiks būs vajadzīgs, lai iznīcinātu visus horkrustus. Dumidors šo darbiņu bija uzticējis viņam, un Harijs tika paklausīgi turpinājis apcirst pavedienus, kas turēja pie dzīvības ne tikai Voldemortu, bet arī viņu pašu! Cik akurāti, cik eleganti — nezaudēt lieku dzivību, bīstamo darbu uzticot zēnam, kurš jau aizlaikus nolemts nomušīšanai un kura nāve būs nevis katastrofa, bet gan vēl viens trieciens Voldemortam.

Un Dumidors bija zinājis, ka Harijs nemuks krūmos, ka nenogriezīsies no šā ceļa līdz pašam galam, kaut arī tas būs paša gals, — Dumidors tik ļoti bija pūlējies viņu iepazīt! Dumidors, tāpat kā Voldemorts, saprata — uzzinājis, kas darāms, Harijs nepieļaus, lai vēl kāds mirst, cīnīdamies viņa labā. Gara acu priekšā atkal uztura skats, kā Freds, Vilksons un Tonksa miruši guļ Lielajā zālē, un uz brīdi aptrūkās elpas: Nāve nepacietīgi gaidīja…

Taču Dumidors bija pārvērtējis viņa spējas. Harijs nebija ticis galā: čūska joprojām bija dzīva. Arī pēc Harija nāves būs palicis vēl viens horkrusts, kas saistīs Voldemortu pie zemes. Tiesa, kādam citam būs vieglāk. Interesanti, kas paveiks šo uzdevumu… protams, Kons un Hermione zinās, kas darāms… droši vien tāpēc Dumidors bija gribējis, lai viņš visā dalās ar abiem pārējiem… ja sava likteņa lēmumu viņš piepildīs mazliet par agru, draugi turpinās…

Kā lietus lāses pret aukstu logu šīs domas sitās pret salto, neatspēkojamo patiesību: būs jāmirst. Man būs jāmirst. Beigas.

Likās, Rons un Hermione atrodas kaut kur ļoti tālu, pasaules otrā galā; Harijam bija sajūta, ka viņš no draugiem šķiries jau ļoti sen. Nebūs nekādu atvadu un izskaidrošanās, to viņš nolēma stingri. Šai ceļojumā viņi nevarēja doties kopā, turklāt draugi noteikti centīsies viņu nelaist un tā velti izšķiedīs dārgo laiku. Viņš ieskatījās apskrambātajā zelta pulkstenī, kas bija uzdāvināts septiņpadsmitajā dzimšanas dienā. Bija aizritējusi jau gandrīz puse no stundas, ko Voldemorts bija atvēlējis, lai viņš padotos.

Harijs piecēlās. Sirds sitās pret ribām kā izmisis putns. Iespējams, tā zināja, ka atlicis maz laika, iespējams, tā bija nolēmusi vēl paspēt izpukstēt visai dzīvei atvēlētos pukstus. Viņš izgāja no kabineta un neatskatījās.

Pils bija tukša. Likās rēgaini iet tai cauri vienam pašam — it kā viņš jau butu miris. Portretos attēlotie vēl aizvien nebija atgriezušies savos rāmjos, valdija savāds sastingums, it kā visas ēkas dzīvības asinis šobrīd būtu saplūdušas Lielajā zālē, kur bija mirušie un sērojošie vienuviet.

Harijs aplika Paslēpni un gāja cauri stāviem, līdz beidzot pa platajām marmora kāpnēm nonāca Ieejas zālē. Varbūt kaut kur sirds dziļumos gailēja cerība, ka viņu kāds pamanīs, ieraudzīs, apturēs — taču Paslēpnis, kā aizvien, bija pilnīgi necaurredzams, un driz vien viņš jau atradās pie ārdurvīm.

Tad viņam gandrīz ieskrēja krūtīs Nevils. Viņš kopā ar palīgu nesa uz pili kādu kritušo. Harijs palūkojās lejup, un sirds pamira atkal: Kolins Krīvijs — viņš bija nepilngadīgs, taču acīmredzot bija slepus atgriezies gluži tāpat kā Malfojs, Krabe un Goils. Miris viņš izskatījās pavisam sīks.

—    Zini ko, Nevil? Es varēšu viņu panest arī viens, — sacīja Olivers Žagars un, uzcēlis Kolinu pār plecu, aiznesa viņu uz Lielo zāli.

Nevils atbalstījās pret durvju aplodu un ar plaukstu noslaucīja pieri. Viņš izskatījās pēc veca vīra. Tad viņš atkal izgāja pa durvīm tumsā, lai nestu iekšā citus kritušos.

Harijs atskatījās uz Lielās zāles pusi. Izdzīvojušie staigāja apkārt, mēģinādami cits citu mierināt, dzerdami un mezdamies ceļos pie mirušajiem, taču nebija redzams neviens no tiem, ko viņš mīlēja, — ne Hermione, Rons, Džinnija vai kāds cits no Vīzlijiem, ne Luna. Harijam likās, viņš būtu gatavs šķirties no visa laika, kas atlicis, tikai tādēļ, lai vēl pēdējo reizi paskatītos uz draugiem; bet, no otras puses, kas zina, vai viņš spētu novērst skatienu. Labāk lai ir, kā ir.

Viņš nokāpa pa platajām kāpnēm un izgāja tumsā. Jau bija gandrīz četri naktī, apkārt valdīja nāves klusums — likās, visa pasaule aizturētu elpu gaida, vai Harijs spēs paveikt to, kas viņam jāpaveic.

Harijs piegāja pie Nevila, kas bija noliecies pār vēl vienu kritušo.

—   Nevil.

—   Johambā, Harij, tā jau var sirdstrieku piebaidit!

Harijs bija novilcis Paslēpni; doma bija ieskrējusi prātā pēkšņi, negribējās neko atstāt likteņa varā.

—   Uz kurieni tu tā dodies viens pats? — Nevils ar aizdomām noprasīja.

—  Tas ietilpst plānā, — Harijs atbildēja. — Man kaut kas jāizdara. Klausies — Nevil…

—   Harij! — Nevila sejā pēkšņi atplaiksnījās šausmas. — Harij, tu taču neesi nodomājis padoties?

—   Nē, — Harijs vienā mierā sameloja. — Protams, ka neesmu… viens cits darbs. Bet var gadīties, ka es kādu brīdi nebūšu redzams.

Nevil, tu zini to Voldemorta čūsku? Viņam ir milziga čūska… viņš to sauc par Nagīni…

—   Esmu dzirdējis, jā… kāpēc tu to piemini?

—  To vajag nogalināt. Rons un Hermione to zina, bet, ja nu viņi…

Par to iedomājoties, Harijam aiz šausmām uz bridi pietrūka

gaisa, mēle mutē pamira. Tomēr viņš atkal saņēmās: tas bija ļoti svarīgi, viņam jābūt kā Dumidoram, vajag saglabāt vēsu prātu, parūpēties par rezerves variantiem, par citiem, kas turpinās iesākto. Dumidors bija miris, pārliecināts, ka vēl trijiem ir zināms par horkrustiem; Harija vietā tagad stāsies Nevils, noslēpuma zinātāji vēl aizvien būs trīs.

—   Katram gadījumam — ja nu viņi ir… aizņemti… un tev rodas izdevība…

—   Nogalināt to čūsku?

—   Nogalināt to čūsku, — Harijs atkārtoja.

—   Labi. Harij, kā ar tevi ir?

—   Viss kārtībā. Paldies, Nevil.

Taču, kad Harijs gribēja iet tālāk, Nevils satvēra viņu aiz rokas.

—   Mēs visi turpināsim cīņu, Harij. Tu to zini?

—   Jā, es…

Atkal pietrūka gaisa, un viņš nespēja izteikt līdz galam, nespēja turpināt. Neviļam tas nelikās dīvaini. Viņš uzsita Harijam pa plecu, atlaida roku un devās tālāk — meklēt kritušos.

Harijs aplika Paslēpni un sāka iet. Netālu tumsā vidēja kāds stāvs, noliecies pār zemē gulošu apveidu. Nonācis pavisam tuvu, viņš apjauta, ka stāvētāja ir Džinnija.

Viņš apstājās kā zibens ķerts. Džinnija bija noliekusies pār kādu meiteni, kas čukstus sauca savu māti.

—   Viss būs labi, — Džinnija viņu mierināja. — Turies. Mēs ienesīsim tevi iekšā.

—   Bet es gribu uz mājām, — meitene čukstēja. — Es vairs negribu cīnīties!

—   Es zinu, — Džinnija atbildēja aizlūzušā balsī. — Viss būs labi.

Harijam pārskrēja saltas tirpas. Gribējās tumsā iekliegties, gribējās, lai Džinnija zina, ka viņš tepat ir, gribējās, lai viņa zina, kurp viņš dodas. Gribējās, lai viņu aptur, aizvelk atpakaļ, aizsūta mājās..

Taču viņš jau bija mājās. Cūkkārpa bija viņa pirmās un vismīļākās mājas. Gan viņš, gan Voldemorts, gan Strups — visi pamestie bērni bija atraduši mājas šeit…

Džinnija bija nometusies ceļos pie ievainotās un saņēmusi viņu aiz rokas. Harijs ar milzu pūlēm saņēmās un gāja tālāk. Likās, Džinnija atskatījās, kad viņš gāja garām, — varbūt viņa bija sajutusi, ka tuvumā kāds aiziet garām, taču Harijs neko neteica un nepalūkojās atpakaļ.

Tumsā parādījās Hagrida būdas aprises. Nevienā logā nedega gaisma, Ilknis neecēja ar nagiem slieksni, nerēja, sagaidot atnācēju. Tās ciemu reizes pie Hagrida, vara tējkanna uz pavarda un akmenscietie cepumi, un milzu porcijas, un Hagrida varenais, bārdainais vaigs, un kā Rons vemstījās, un kā Hermione palīdzēja glābt Norbertu…

Viņš gāja tālāk, drīz jau bija Meža mala, un Harijs apstājās.

Starp kokiem slīdēja vesels atprātotāju spiets; Harijs sajuta no viņiem dvešam saltumu un nebija pārliecināts, vai izdosies tikt cauri. Izsaukt aizstāvi vairs nebija spēka. Viņš trīcēja, un tur nekas nebija līdzams. Beigu beigās, mirt nebija tik viegli. Ik sekunde, kad viņš vēl elpoja, zāles smarža, dzestrā vēsma sejā — viss bija tik dārgs; padomā tikai — citiem bija gadi un gadu desmiti, laika tik daudz, ka tas vilkās, bet viņš tveras pie katras sekundes. Es nespēšu iet tālāk, viņš nodomāja, reizē zinādams, ka vajadzēs spēt. Ilgā spēle bija beigusies, zibsnis noķerts, pienācis laiks laisties lejup…

Zibsnis. Izbiedētajiem pirkstiem piņķerējoties ap kaklā pakārto maisiņu, viņš izvilka zeltīto lodīti.

Atvēršos tuvu.

Smagi un strauji elpodams, viņš skatījās uz zibsni. Šobrīd, kad gribējās, lai laiks ritētu, cik lēni vien iespējams, tas it kā skrēja arvien ātrāk, un atskārsme bija tik piepeša, ka to varēja noturēt par garāmslīdošu domu. Šis bija tuvums. īstais brīdis bija klāt.

Viņš piespieda zelta lodīti pie lūpām un čukstēja: — Es tūlīt miršu.

Metāla čaula atsprāga vaļā. Viņš nolaida trīcošo roku, zem Pašlepna pacēla Drako zizli un nomurmināja: — Spīžo!

Zibšņa čaulā atradās melns akmens, kuru vidū šķērsoja robaina plaisa. Augšāmcelšanās akmens bija iesprādzis pa statenisko līniju — Plūškoka zižļa simbolu. Trijstūris un aplis, kas simbolizēja Paslēpni un akmeni, vēl bija saskatāmi.

Un atkal Harijs visu saprata, pat nedomādams. Nebija vajadzības atsaukt viņus atpakaļ — viņš tūlit tiem piebiedrosies. Īstenībā ne jau Harijs viņus aicināja — viņi aicināja Hariju pie sevis.

Viņš aizvēra acis un trīs reizes apgrieza akmeni saujā.

Viss notika — viņš manīja apkārt tikko jaušamas kustības, tātad trausli stāvi pārvietojās pa zariem piebirušo zemi Aizliegta meža malā. Viņš atvēra acis un palūkojās visapkārt.

Tie nebija nedz rēgi, nedz cilvēki no miesas un asinīm, tas uzreiz bija redzams. Visvairāk viņi atgādināja Melsudoru — to, kas bija izlauzies no dienasgrāmatas, tik bezgala sen: atmiņas, kas gandrīz tapušas par miesu. Ne tik blīvi kā dzīvie, vairāk līdzinādamies spokiem, tie nāca pretim, un visiem sejā staroja viens un tas pats mīļais smaids.

Džeimss bija tieši Harija augumā. Viņam mugurā bija tās pašas drānas, kas nāves bridi, mati netiri un izspūruši, bet brilles uz deguna sēdēja mazliet greizi, kā misteram Vīzlijam.

Siriuss bija stalts un skaists, jaunāks, nekā Harijs bija viņu redzējis dzīves laikā. Viņš vieglā gaitā cilpoja šurp, rokas sabāzis kabatās un smaidīdams līdz ausīm.

Arī Vilksons bija jaunāks un ne tik noplucis, mati viņam bija biezāki un tumšāki. Likās — viņš jūtas laimigs, atgriezies šai pazīstamajā vietā, kur tik bieži klejojis pusaudža gados.

Visgaišāk smaidīja Lilija. Pienākusi klāt, viņa atglauda garos matus, un zaļās acis — tik līdzīgas viņējām — alkaini pētīja Harija seju, it kā nespētu vien atdzerties.

— Tu esi bijis tik dūšīgs!

Harijs nespēja parunāt. Viņš mieloja acis, vērdamies mātes sejā, un nodomāja, ka mūžam varētu tā stāvēt un skatīties, neko citu nevajadzētu.

—   Tu jau esi gandrīz klāt, — sacīja Džeimss. — Pavisam tuvu. Mēs… ļoti lepojamies ar tevi.

—   Vai tas sāp?

Bērnišķīgais jautājums paspruka pats no sevis.

—   Miršana? It nemaz, — atbildēja Siriuss. — Iet ātrāk un vieglāk nekā aizmiegot.

—   Un viņš gribēs, lai iet ātri. Viņš pats grib, lai viss drīzāk beidzas, — piebilda Vilksons.

—   Es negribēju, ka jūs mirstat, — Harijs sacīja. Šie vārdi izlauzās bez viņa gribas. — Jūs visi. Man tik ļoti žēl…

Visvairāk viņš uzrunāja Vilksonu, kā lūgdamies.

—   …tieši pēc tam, kad jums dēliņš… Remus, man tik žēl…

—   Man arī žēl, — atbildēja Vilksons. — Žēl, ka es viņu nepazīšu… bet viņš zinās, kāpēc man bija jāmirst, un es ceru, ka viņš sapratīs. Es centos veidot pasauli, kurā viņš varētu dzīvot laimīgāku dzīvi.

Salta dvesma, kas, likās, nāca no pašas Meža sirds, lika matiem uz galvas saslieties gaisā. Harijs zināja, ka mīļie nemudinās viņu iet — ka jāizlemj pašam.

—   Jūs paliksiet pie manis?

—   Līdz galam, — apliecināja Džeimss.

—   Viņi jūs neredzēs? — Harijs jautāja.

—   Mēs esam daļa no tevis, — atbildēja Siriuss. — Visiem citiem — neredzami.

Harijs palūkojās savai mātei acīs.

—   Esi man blakus, — viņš klusi lūdza.

Tad viņš sāka iet. Atprātotāju saltums vairs nebija bīstams: viņš gāja tam cauri kopā ar saviem pavadoņiem, un tie bija viņa aizstāvji; visi kopā viņi soļoja zem vecajiem, cieši kopā saaugušajiem kokiem — to zari bija savijušies, mezglainās saknes zem kājām izlocītas kumuru kumuriem. Ieķēries ar rokām Pašlepni, Harijs gāja pa tumsu, ieiedams arvien dziļāk Mežā, nezinādams, kur atrodas Voldemorts, taču nešaubīdamies, ka viņu atradīs. Līdzās, ne zariņam neiebrikšķoties, gāja Džeimss, Siriuss, Vilksons un Lilija, un to klātbūtne bija viņa drosme, tās dēļ bija spēks spert ik nākamo soli.

Bija ērmota sajūta — it kā ķermenis un prāts būtu šķirti: rokas un kājas darbojās bez apziņas pavēles, it kā viņš būtu vien pasažieris šajā miesā, ko pavisam drīz grasījās pamest. Mirušie, kas kopā ar viņu gāja pa Mežu, likās daudz īstāki nekā dzīvie, kas bija palikuši pilī: tieši Rons, Hermione, Džinnija un pārējie šķita līdzīgi spokiem, kamēr viņš klupdams un slīdēdams tuvojās savas dzīves galam, tuvojās Voldemortam…

Būkšķis un čuksts: kaut kur tuvumā bija sakustējusies cita dzīva būtne. Harijs zem Paslēpņa apstājās, sāka skatīties apkārt, ieklausījās; apstājās arī māte un tēvs, Vilksons un Siriuss.

—   Te kāds ir, — pavisam blakus kāds sēcoši čukstēja. — Viņam ir Paslēpnis. Varbūt tas ir…?

Parādījās divi stāvi, kas bija slēpušies tepat blakus aiz koka; iekvēlojās zižļi, un Harijs ieraudzīja Jeksliju un Dolohovu: abi cieši vērās tumsā tieši uz vietu, kur stāvēja Harijs, viņa māte un tēvs, un Siriuss, un Vilksons. Varēja noprast, ka nāvēži neko neredz.

—    Es pilnīgi noteikti kaut ko dzirdēju, — apgalvoja Jekslijs. — Kazi, kāds zvērs? Kā tev liekas?

—   Tas dulnais Hagrids te turēja bariem visādu mošķu, — palūkodamies pār plecu, atbildēja Dolohovs.

Jekslijs ieskatījās pulkstenī.

—   Laiks jau gandrīz cauri. Poteram bija dota stunda. Viņš nenāk.

—  Un viņš bija tik pārliecināts, ka zeņķis ieradīsies! Nebūs priecīgs.

—  Labāk iesim atpakaļ, — Jekslijs aicināja. — Noskaidrosim, kāds tagad ir plāns.

Abi ar Dolohovu pagriezās un devās dziļāk Mežā. Harijs viņiem sekoja, zinādams, ka nāvēži viņu aizvedīs taisnā ceļā pie mērķa. Viņš pašķielēja, un māte viņam uzsmaidīja, un tēvs uzmundrinoši pamāja ar galvu.

Visi bija gājuši tikai dažas minūtes, kad Harijs priekšā ieraudzīja gaismu, un Jekslijs ar Dolohovu izgāja nelielā klajumā: Harijs zināja, ka agrāk šai vietā dzīvoja briesmonis Aragogs. Milzu timekļa atliekas vēl aizvien bija tepat, turpretim viņa pēcnācēju pūļus nāvēži bija izstūmuši no šejienes — cīnīties viņu pusē.

Klajuma vidū sprakšķēja ugunskurs, un raustiga gaisma no tā krita pār pilnīgi klusu, modru nāvēžu baru. Dažs labs joprojām nebija noņēmis kapuci un masku, citi bija atklājuši savas sejas. Mazliet nomaļus sēdēja divi milži, mezdami pār sanākušajiem lielas ēnas; to sejas bija nežēlīgas, rupji cirstas — kā no akmens. Harijs redzēja Fenriru, kas slapstījās aizmugurē, grauzdams garos nagus; prāvais, gaišmatainais Kašķe taustīja asiņojošo lūpu. Viņš redzēja Lūciju Malfoju — tas izskatījās satriekts un pārbiedēts, un Narcišu — viņas acis bija dziļi iekritušas un bažu pilnas.

Visi neatņēmušies raudzījās uz Voldemortu, kas stāvēja, galvu nolaidis, baltās rokas sakrustojis pār Plūškoka zizli. Likās, viņš skaita lūgšanu vai varbūt vienkārši pūlas kaut ko izskaitļot prātā, un Harijs, stāvēdams klajuma malā, gluži nevietā atcerējās, kā bērni skaita pantiņus, spēlēdami paslēpes. Kā murgains oreols Voldemortam aiz muguras, zalgodama un ritinādamās gredzenos, savā spožajā, apburtajā būrī kustējās lielā čūska Nagīni.

Kad baram piebiedrojās Dolohovs un Jekslijs, Voldemorts pacēla galvu.

- Viņš nav manāms, pavēlniek, — ziņoja Dolohovs.

Voldemorta sejas izteiksme palika tāda pati. Ugunskura blāzmā kvēloja sarkanie redzokļi. Viņš lēni izvilka Plūškoka zizli starp garajiem pirkstiem.

—   Pavēlniek…

Ierunājās Bellatrise; viņa sēdēja vistuvāk Voldemortam — izspūrusi, seja mazliet asinīm notriepta, tpmēr citādi sveika un vesela.

Voldemorts pacēla roku, viņu apklusinādams, un Bellatrise vairs neizdvesa ne vārda, vien raudzījās Tumsas pavēlniekā ar dievinošu padevību.

—   Es spriedu, ka viņš atnāks, — Voldemorts sacīja savā augstajā, dzidrajā balsī, neatraudams skatienu no raustīgajām liesmām. — Es gaidīju, ka viņš atnāks.

Neviens neko neteica. Likās, visi bija tikpat nobijušies kā Harijs, kam sirds triecās pret ribām, ka apņēmusies izlauzties no miesas, ko viņš teju teju grasījās pamest. Nosvīdušām rokām viņš novilka Paslēpni un lidz ar zizli iestūķēja zem drānām. Lai nerastos kārdinājums cīnīties.

—   Kā rādās, es… kļūdījos, — bilda Voldemorts.

—   Nē.

Šo vārdu Harijs izteica, cik skaļi vien jaudāja, no visa spēka: viņš negribēja izklausīties nobijies. Augšāmcelšanās akmens izslīdēja no stingajiem pirkstiem un, ienākdams uguns gaismas lokā, viņš ar acs kaktiņu redzēja, ka vecāki, Siriuss un Vilksons izgaist. Šai brīdi viņam šķita, ka galvenais ir Voldemorts, pārējie nav svarigi. Viņi bija divi, viens pret vienu.

Šī ilūzija izgaisa tikpat strauji kā bija radusies. Milži iebaurojās, nāvēži visi reizē piecēlās, atskanēja daudzi kliedzieni, elsieni, pat smiekli. Voldemorts nekustējās, taču sarkanie redzokļi bija Hariju atraduši un neatraudamies vērās pretim, kamēr Harijs gāja uz viņa pusi; starp abiem bija tikai uguns liesmas.

Tad kāds nelabā balsī iekliedzās:

—   HARIJ! NE!

Viņš pagriezās: Hagrids, krustām šķērsām nosaitēts ar virvēm, bija piesiets turpat blakus pie koka. Viņš visiem spēkiem pūlējās tikt brīvībā, no masīvā rumpja raustīšanās kokam drebēja zari.

—   NE! NĒ! HARIJ, KO TU…?

—    KLUSU! — Kašķe uzkliedza, novēcināja zizli, un Hagrids apklusa.

Bellatrise, pietrūkusies kājās, grozīja galvu, nepacietīgi raudzīdamās te uz Voldemortu, te uz Hariju, viņas krūtis cilājās. Citādi mierā nestāvēja vien liesmas un čūska, ritinādamās savā spožajā bun Voldemortam aiz muguras.

Harijs juta, kā pie krūtīm spiežas zizlis, taču necēla roku, lai to izvilktu. Viņš zināja, ka čūska ir vairāk nekā labi aizsargāta, zināja — kamēr izdotos notēmēt uz Nagīni ar zizli, viņu jau būtu ķēruši piecdesmit lāsti. Un joprojām Voldemorts un Harijs raudzījās viens otrā, bet tagad Voldemorts mazliet piešķieba galvu, novērtēdams zēnu, kas stāvēja viņa priekšā, un Tumsas pavēlnieka bezlūpu mute savilkās saltā smaidā.

— Harijs Poters, — viņš sacīja ļoti klusi. Balss gandrīz saplūda ar uguns sprakšķiem. — Puisēns, kurš izdzīvojis.

Nāvēži stāvēja kā sastinguši. Viņi gaidīja; Mežs visapkārt gaidīja. Hagrids pūlējās izrauties, Bellatrise saraustīti elsa, bet Harijs nezin kāpēc iedomājās par Džinniju — par viņas kvēlo skatienu un viņas lūpām uz..

Voldemorts pacēla zizli. Viņa galva joprojām palika piešķiebta — kā ziņkārīgam bērnam, kuru interesē, diez kas tagad būs. Harijs atkal ieskatījās sarkanajos redzokļos un vēlējās, kaut tas notiktu tūlīt pat, ātri, kamēr viņš spēj izturēt, iekams viņš zaudē apvaldu, iekams bailes kļūst nevaldāmas…

Viņš redzēja mutes spraugu nokustamies, tad nošķīda zaļš zibsnis, un viss izgaisa.

TRĪSDESMIT PlEKTĀ NODAĻA KINGSKROSA

Viņš gulēja uz mutes, ieklausīdamies klusumā. Pavisam viens.

Neviens neskatījās. Neviena cita tur nebija. Ej nu sazini, varbūt nemaz nebija ari viņa paša.

Pēc krietni ilga laika vai varbūt uz līdzenas vietas nāca atskārta, ka viņš pats laikam tomēr ir gan, turklāt nav nekāda bezmiesas doma, jo neapšaubāmi — pavisam noteikti — gulēja uz kaut kā cieta un plakana. Līdz ar to — tauste taču bija, un par neesošu nevarēja pasludināt ari to, uz kā viņš gulēja izplājies.

Vēl īsti nepaguvis nonākt pie šāda secinājuma, Harijs attapās, ka ir kails. Droši zinādams, ka ir pilnigi viens, par to viņš nelikās zinis, tomēr pamodās viegla ziņkāre. Interesanti — ja reiz ir tauste, vai būtu iespējams ari ko nebūt saskatīt? Viņš pavēra acis — līdz ar to noskaidrojās, ka acis viņam tiešām ir.

Viņš gulēja tādā kā zaigojošā miglā, kaut tāda savu mūžu nebija redzēta. Nekas no visa, kas apkārt, netinās dūmakā, drizāk — dūmaka patlaban tieši sāka saveidoties par to, kas apkārt. Grīda, uz kā viņš gulēja, bija balta — ne silta, ne auksta, vienkārši bija, kāda nu bija, — kaut kāds plakanums, uz kura iespējams atrasties.

Viņš pietrausās sēdus. It kā sveiks un vesels. Aptaustijis seju, viņš atskārta, ka briļļu vairs nav.

Tad caur bezveida tukšumu ausis saklausija sīkus, klusus plakšķus — kaut kas plivinājās, sitās un stīvējās. Skaņa bija žēla, tomēr mazliet nepiedienīga. Uzmācās neomulīga sajūta, it kā viņš būtu lūriķis — liecinieks kaunam, kas nav domāts svešām acim.

Pirmo reizi prātā iešāvās doma — kaut es nebūtu pliks.

Kolīdz doma savērpās vārdos, mazu gabaliņu tālāk parādījās rūpīgi salocīta mantija. To viņš paņēma un uzvilka mugurā — mīkstu, tīru un siltu. Tīri brīnums, kā tā bija uzradusies — kolīdz iedomāta.

Piecēlies kājās, viņš aplaida skatu visapkārt. Vai te būtu kāda milzīga Vajadzību istaba? Jo ilgāk viņš skatījās, jo vairāk bija ko redzēt. Augstu virs galvas — griestu vietā — saules gaismā mirdzinājās apjomīgs stikla kupols. Varbūt kāda pils? Valdīja klusums un miers, tikai kaut kur miglā turpat netālu kāds sitās činkstēdams — savādi…

Harijs lēnām pagriezās, un viss, šķiet, tūdaļ uzbūrās turpat acu priekšā. Gaismas pieliets, skaidrs un tīrs plašums — zāle, daudz lielāka par Lielo zāli, pārsegta ar to spožo stikla griestu kupolu. Tukša un klusa. Neviena cita te nebija, izņemot…

Viņš atsprāga atpakaļ, beidzot pamanījis trokšņotāju. Sīks, kails zīdainis spārdījās uz grīdas, sarāvies čokurā, kraupains, jēlumiem klāts— kā nodīrāts — un trīcošs, cīnīdamies pēc elpas, tas gulēja zem krēsla, kur bija pagrūsts — negribēts, nobāzts patālāk no acīm.

Bija bail. Kaut arī kvēkšķis bija gaužām sīciņš, vārs un savainots, klāt iet negribējās. Tomēr soli pa solim viņš tuvojās, gatavs kuru katru mirkli sprukt atpakaļ. Necik ilgi, atlika tikai pastiept roku, taču trūka dūšas pieskarties. Viņš sajutās kā gļēvulis. Bērnam vajadzēja palīdzēt, viņu mierināt, taču zīdainis šķita tik derdzīgs…

—   Te nekas nav līdzams.

Harijs apcirtās. Tuvojās Baltuss Dumidors — stalts, atsperīgi soļus sperdams, melnzilā un plandošā mantijā.

—  Harij! — Profesors plaši paplēta rokas — abas bija baltas, sveikas un veselas. — Brīnums, ne puika! To dūšu, to drosmi! Iesim nu!

Harijs apstulbis devās nopakaļ Dumidoram. Tas, pagriezis muguru nodirātajam, ņerkstošajam zidainim, kātoja pie diviem krēsliem, kas it kā tikai tagad bija uzradušies kādu gabaliņu tālāk — zem augstajiem, mirdzošajiem griestiem. Vienā iesēdās viņš pats, un Harijs atkrita otrā, kā apburts blenzdams uz savu bijušo direktoru. Garie, sudrabbaltie mati un bārda, caururbjošās, koši zilās acis aiz aceņu pusmēnešiem, līkais deguns — viss saskanēja, tieši tāds viņš bija palicis prātā. Un tomēr…

—   Bet jūs taču esat miris, — Harijs ierunājās.

—   Nūjā, — Dumidors lietišķi atsaucās.

—   Tātad… arī es esmu miris?

—  A, — Dumidors pasmaidīja vēl jo platāk. — Tāds ir jautājums, vai ne? Vispār, mīļo zēn, es teiktu, ka ne.

Viņi skatījās viens otrā, sirmgalvim sejā joprojām rotājās starojošais smaids.

—   Bet… — Harijs instinktīvi ķēra pie savas zibens rētas. Tās pierē it kā nebija. — Bet man jābūt mirušam — es necīnījos pretim! Es gribēju, lai viņš mani nogalina!

—   Un tieši tas, — Dumidors atteica, — manuprāt, visu iegrozīja citādi.

Prieka apstarots, Dumidors it kā izstrāvoja gaismu — uguni. Savu mūžu nebija redzēts cilvēks, kas būtu tik lieliski, burtiski taustāmi aplaimots.

—   Paskaidrojiet, — Harijs pieprasīja.

—   Bet jums pašam taču viss jau zināms, — Dumidors attrauca, savirpinādams īkšķus.

—  Es ļāvu, lai viņš mani nogalina, — Harijs atkārtoja. — Vai tad ne?

—   Jā, jā, — Dumidors pamāja. — Turpiniet!

—   Tātad tā daļa dvēseles, kas bija mani…

Dumidors skubinādams pamāja vēl aizrautigāk, mundri smaidīdams.

—   …ir projām?

—  Nūja! — Dumidors iesaucās. — Jā, viņš pats to iznīcināja. Jūsu dvēsele nu ir viens vesels un pilnīgi jūsu paša ziņā, Harij.

—   Bet tad jau…

Harijs atskatījās — uz sīciņo, kroplo radību, kas spārdījās zem krēsla.

—   Kas tas ir, profesor?

—   Kas tāds, kam līdzēt nav nedz manos, nedz jūsu spēkos, — Dumidors sacīja.

—    Bet ja Voldemorts lika lietā nāvējošo lāstu, — Harijs nerimās, — un šoreiz neviens netika atdevis dzīvību manā labā, kā nākas, ka es esmu dzīvs?

—   Manuprāt, jūs pats zināt atbildi, — Dumidors atteica. — Padomājiet labi. Atminieties, ko viņš pastrādāja, pats neapjauzdams, savā alkatībā un cietsirdībā.

Harijs pārlika prātā, lieku reizi nopētīdams vietu, kur nonācis. Ja tā patiesi bija pils, tad visnotaļ dīvaina — šur tur sarindoti krēsli, vietumis margas, tomēr bez viņa, Dumidora un zem krēsla pagrūstā kvēkšķa te nebija nevienas dzīvas dvēseles. Un tad pār lūpām nāca atbilde — pavisam viegli, it kā pati no sevis.

—   Viņš paņēma manas asinis, — Harijs izteica.

—   Tieši tā! — Dumidors atsaucās. — Viņš paņēma jūsu asinis, lai tiktu pats pie savas miesas! Viņa dzīslās, Harij, rit jūsu asinis. Lilija sargā jūs abus! Iznāk, ka jums jādzīvo, kamēr viņš pats ir pie dzīvības!

—    Es dzīvoju… kamēr viņš ir dzīvs? Bet man likās… Man likās pavisam otrādi! Man likās, ka mums abiem jāmirst! Vai ari tas ir viens un tas pats?

Ausīs atkal iesitās kvēkšķa mokpilnie ņerksti un spirināšanās, un viņš atskatījās.

—   Skaidri zināt, ka līdzēt nevaram?

—   It nekas nav līdzams.

—   Tad paskaidrojiet… sīkāk, — Harijs lūdza, un Dumidors pasmaidīja.

—    Jūs, Harij, bijāt septītais horkrusts — turklāt tāds, kādu pagatavot viņam nebija ne prātā. Savu dvēseli viņš bija vērtis tik irdenu, ka tā sašķīda brīdī, kad tika pastrādāta prātam neaptveramā ļaundarība — kad viņš nogalēja jūsu vecākus un grasījās nonāvēt ari bērnu. Taču toreiz paglābās ne gluži viss, ko viņš iedomājās esam paglābušos. Tajā istabā palika ne tikai viņa miesa vien. Ari daļa dvēseles izrādijās zudusi: iekaldināta jūsos — iecerētajā upuri, kas tomēr izdzīvoja. Un līdz tam viņš tā ari neaizdomājās — žēluma gals, Harij! Ko Voldemorts netur nekādā vērtē, to viņš izprast pat necenšas. Nedz mājas elfus, nedz bērnu pasakas, nedz mīlestību, nedz uzticību, nedz sirds šķīstību. Par to Voldemorts nezina neko. Neko. Ka tam piemit spēks, kas salīdzinājumā ar viņējo ir pārspēks — tāds, kura priekšā nobāl visas burvestibas, viņam nekādi nav aptverams. Jūsu asinis viņš paņēma, klausīdams iedomai, ka tās dos spēku. Līdz ar to viņš ielaida sevi daļu burvestības, ko jums devusi māte, ziedodama savu dzīvību. Viņa miesa jūsu mātes upuri uztur dzīvu, un, kamēr neizniks burvestība, nevarat iznīkt nedz jūs, nedz tā pēdējā iespēja, kas dota Voldemortam.

Dumidors gaiši pasmaidīja, un Harijs neizpratnē vērās pretim.

—   Un jūs to zinājāt? Zinājāt — no sākta gala?

—   Nojautu. Bet parasti mani minējumi izrādās pareizi, — Dumidors līksmi attrauca, un abi — pēc visa spriežot, krietni ilgi — sēdēja klusēdami, kamēr kvēkšķis aiz muguras drebēdams ņerkstēja kā ņerkstējis.

—   Ir vēl kas, — Harijs ierunājās. — Vēl kas. Kā nācās, ka mans zizlis pārlauza to, ko viņš bija aizņēmies?

—   Par to — īsti nezinu teikt.

—   Tad miniet, — Harijs ieteica, un Dumidors nosmējās.

—   Jums jāsaprot viens, Harij: jūs ar lordu Voldemortu esat aizceļojuši tādos maģijas valstības nostūros, kas līdz šim bijuši nezināmi un neiztaustīti. Bet es domāju, lūk, ko, un nekas tāds vēl nav pieredzēts, un zemes virsū nav zižļu meistara, kas Voldemortu būtu spējis par to brīdināt vai viņam ko tādu izskaidrot. Kā jums pašam tagad labi zināms, lords Voldemorts, pats to neapjauzdams, saikni, kas jūs abus vieno, divkāršoja bridi, kad atgriezās cilvēka izskatā. Daļa viņa dvēseles joprojām palika jūsos, un, ļaudamies iedomai, ka pats sevi spēcina, viņš uzņēma sevī daļu jūsu mātes pašuzupurēšanās. Būtu viņš apjautis, tieši kāds un cik ļoti briesmīgs spēks slēpjas šajā upurī, viņš no jūsu asinīm varbūt butu turējies pa gabalu… taču, no otras puses, būtu viņš spējīgs ko tādu apjaust, viņš nebūtu lords Voldemorts un, kas zina, vispār nebūtu ķēries pie slepkavošanas. Iedibinājis šo divtik spēcīgo saikni, savu likteni ar jūsējo savijis tik cieši, kā divi burvji nav vienoti kopš laika gala, Voldemorts nemitējās jums uzbrukt ar zizli, kam serde bija tā pati, kas jūsējam. Un tad, kā zināms, lēcās kas ļoti dīvains. Serdes izrīkojās tā, kā lords Voldemorts, dzīvodams neziņā par abu zižļu radniecību, nemūžam nebūtu spējis paredzēt.

—  Tonakt, Harij, viņš pārbijās vēl vairāk nekā jūs, — Dumidors turpināja. — Redz, jūs bijāt gatavs iet bojā, samierinājies ar nāvi, ko lords Voldemorts savu mūžu nav pratis. Jūsu drosme izrādījās pārāka — jūsu zizlis guva virsroku. Un līdz ar to pārgrozījās saikne starp abiem zižļiem — notika kas tāds, kas sabalsojās ar attiecībām starp viņu saimniekiem. Manuprāt, jūsu zizlis tonakt iezīda sevī daļu Voldemorta zižļa spēka un rakstura, proti, daļu paša Voldemorta. Līdz ar to jūsu zizlis viņu pazina vajātājā — pazina kā asinsradinieku un reizē nāvīgu ienaidnieku, tāpēc raidīja pret viņu maģiju, kas daudzkārt pārspēja visu, kas bija Lūcija zižļa spēkos. Tagad zizli bija jūsu neizmērojamā drosme un vēl paša Voldemorta slepkavnieciskā izmaņa — kas gan pret to būtu iesākams ar vienu nabaga Lūcija Malfoja zizli?

—   Bet, ja reiz mans zizlis bija tik visvarens, kā Hermionei izdevās to salauzt?

—   Mīļais zēn, zižļa izcilība vērsās tikai pret Voldemortu, kas tik neapdomīgi spēlējās ar maģijas likumu pamatu pamatiem. Tikai pret viņu šis zizlis raidija savu milzu spēku. Visādi citādi — zizlis kā jau zizlis… kaut gan no krietnajiem — par to es varu galvu likt ķīlā, — Dumidors pieklājīgi piebilda.

Harijs labu laiku — vai, ej nu sazini, īsu brītiņu — sēdēja klusēdams un šķetinādams domas. Šajā vietā laiks nebija nosakāms.

—   Viņš mani nogalināja ar jūsu zizli.

—  Viņam neizdevās jūs nogalināt ar manu zizli, — Dumidors pārlaboja. — Manuprāt, varam vienoties, ka miris jūs neesat. Kaut gan, protams, — viņš piebilda, it kā bidamies kļūt bezkaunīgs, — negribu noniecināt jūsu ciešanas, kas, labi zinu, bijušas smagas.

—   Tomēr patlaban es jūtos lieliski, — Harijs norādīja, vērdamies uz paša rokām — nevainojami spodrām, bez vienas skrambiņas. — Kur mēs īsti esam?

—  Nu, tieši par to es ari grasījos apvaicāties, — atteica Dumidors, raudzīdamies apkārt. — Kā jūs pats domājat — kur?

Pirms Dumidors bija izteicis šos vārdus, Harijam nebija ne jausmas, kas tā par vietu. Taču tagad viņš atskārta, ka pēc atbildes nav tālu jāmeklē.

—   Izskatās, — viņš novilka, — pēc Kingskrosas stacijas. Tikai te ir daudz tīrāks un nav nevienas dzīvas dvēseles, un no vilcieniem ne miņas.

—   Kingskrosas stacija! — Dumidors pārgalvīgi iespurdzās. — Debestiņ, tiešām?

—   Un kā tad jums šķiet — kas tā par vietu? — Harijs noprasīja itin ka aizstāvēdamies.

—   Mīļais zēn, man nav ne jausmas. Ballīte, kā saka, ir jūsējā.

Harijs apstulba — diez ko tas nozīmēja? Uznāca dusmas, viņš no-

zibināja uz Dumidora pusi acis, bet tad prātā atausa kaut kas daudz svarīgāks par to, kas tā par vietu.

—   Nāves dāvesti, — viņš ieteicās un ar labpatiku redzēja Dumidora smaidu apdziestam.

—   Ak tā, — viņš atsaucās, no skata pat mazliet sabijies.

—   Nu?

Pirmoreiz mūžā Harijs redzēja Dumidoru nebūt ne kā sirmgalvi — direktors sarāvās kā nedarbos pieķerts knauķis.

—   Vai varat man piedot? — Dumidors ievaicājās. — Vai varat piedot, ka jums neuzticējos? Ka neizstāstīju? Harij, es vienkārši baidījos, ka nenošaujat greizi — kā nošāvu greizi es pats. Es tikai baidījos, ka pieļausit tās pašas kļūdas. Lūgšus lūdzos — piedodiet, Harij. Nu jau labu laiku apzinos, ka esat par mani krietnāks.

—    Ko jūs tādu runājat? — Harijs satrūcies izsaucās, padzirdis viņa pārvērsto balsi un ieraudzījis sirmgalvim acīs asaras.

—     Dāvesti, dāvesti, — Dumidors murmināja. — Tukšinieka sapnis.

—   Bet tie no tiesas pastāv!

—    Pastāv gan un ir pagalam bīstami — ko muļķus ķert, — Dumidors izgrūda. — Es biju viens no tādiem. Bet jūs taču saprotat, vai ne tā? No jums man vairs nav it nekā slēpjama. Jums ir zināms.

—   Kas zināms?

Dumidors pagriezās iesāņus krēslā, lai pavērtos pretim, un žilbīgi zilās acis joprojām mirdzēja asaru pilnas.

—    Nāves kungs, Harij, Nāves kungs! Iznāk — vai es maz biju labāks par Voldemortu?

—   Skaidrs, ka bijāt labāks, — Harijs atteica. — Skaidrs taču — kā jūs tā varat teikt? Jūs savu mūžu neesat nogalinājis bez vajadzības!

—   Tiesa gan, tiesa, — Dumidors pierima kā bērns, kas paņemts klēpī. — Tomēr ari es, Harij, kāroju pakļaut nāvi.

—   Ne jau tā kā viņš! — Harijs izsaucās. Sazin cik ilgi kūsājušam dusmās uz Dumidoru, tagad bija gluži savādi sēdēt te, zem augstās griestu velves, un profesoru mierināt. — Tomēr dāvesti, nevis horkrusti.

—    Dāvesti, — izstomīja Dumidors, — nevis horkrusti. Tieši tā.

Iestājās klusums. Kvēkšķis aiz muguras ieņerkstējās, bet Harijs

vairs neatskatījās.

—   Ari Grindelvalds gribēja tos uzmeklēt? — viņš ievaicājās.

—    Taisnību sakot, tieši tas mūs satuvināja, — Dumidors klusi atzina. — Divi apdāvināti puikas, krituši par upuri iedomībai un vienai un tai pašai apsēstībai. Uz Godrika gravu, būsit jau nopratis, viņš gribēja doties tikai tāpēc, ka tur Ignotam Peverelam kaps. Viņš gribēja izpētīt vietu, kur miris trešais brālis.

—    Tātad taisnība? — Harijs salēcās. — Tīra patiesiba? Brāļi Pevereli…

—   …bija tie paši — no pasakas, — Dumidors pamāja. — Jā, laikam gan. Vai Nāve viņiem gluži trāpījās ceļā, ej nu sazini… Manuprāt, visdrīzāk brāļi Pevereli vienkārši bija apdāvināti, bīstami burvji, kam izdevās pagatavot spēcīgus maģiskus priekšmetus. Stāsts, ka tos iedāvājusi pati Nāve, man šķiet leģenda, kādas mēdz apvīt tamlīdzīgus brīnumus. Paslēpnis — nu jau jūs zināt — ceļojis cauri gadsimtiem, no tēva pie dēla, no mātes pie meitas, līdz Ignota pēdējam pēctecim zemes virsū — tam, kas tāpat kā Ignots dzimis Godrika gravā.

Dumidors uzsmaidīja Harijam.

—   Es?

—   Jūs. Zinu, ka esat uzminējis, kā nācās, ka Paslēpnis bija pie manis tonakt, kad jūsu vecāki gāja bojā. Džeimss to man parādīja burtiski pāris dienu, pirms… Acumirklī kļuva skaidrs, kā viņam skolas gados izdevās nepieķertam sastrādāt visas tās blēņas! Gandrīz vai nespēju noticēt savām acīm. Palūdzu, lai viņš man Paslēpni aizdod, — gribēju pārbaudīt. No cerības savākt dāvestus vienkopus jau biju atvadījies kur tas laiks, tomēr nespēju novaldīties, nevarēju nociesties, nepa pētījis sīkāk… Tādu apmetni es vēl nebiju redzējis — neiedomājami sens, visādā ziņā nevainojams… un tad jūsu tēvs nomira, un beidzot man bija veseli divi dāvesti — man vienam pašam!

Balsī ieskanējās neslēpts rūgtums.

—   Tomēr Paslēpnis viņus tik un tā nebūtu glābis, — Harijs žigli ierunājās. — Voldemorts zināja, kur mammu un tēti meklēt. Paslēpnis nebūtu lāstus atvairījis.

—   Tiesa, — Dumidors nopūtās. — Tiesa gan.

Harijs nogaidīja, bet Dumidors klusēja, tā ka neatlika nekas cits kā viņu paskubināt.

—  Tātad, ieraudzījis Paslēpni, jūs dāvestu meklēšanai atmetāt ar roku?

—  Jā, jā, — Dumidors vāri atsaucās, it kā saņemdamies, lai rastu spēkus paskatities Harijam acis. — Jūs jau zināt, kas notika. Jūs zināt. Diez vai iespējams mani nicināt vairāk, nekā es nicinu pats sevi.

—   Bet es jūs nemaz nenicinu…

—    Tomēr derētu gan, — Dumidors atteica un smagi nopūtās. — Jūs zināt par manas māsas noslēpumaino kaiti — par ko viņa pārvērtās to vientiešu dēļ. Zināt, ka mans nabaga tēvs raudzīja atriebties un par to samaksāja pārpārēm, un nomira Azkabanā. Zināt, ka mana māte atteicās no itin visa un ziedoja mūžu, lai rūpētos par Arianu. Es to nevarēju ciest, Harij.

Pēdējie vārdi izskanēja bravūrīgi un dzedri. Dumidora acis pāri Harija galvai vērās tukšumā.

—    Es biju apdāvināts — spīdeklis. Gribēju tikt projām. Gribēju gozēties slavas saulē.

—    Nepārprotiet, — viņš turpināja, un sāpēs satumsušais vaigs atkal vērtās mūžvecs. — Es viņus mīlēju. Mīlēju gan vecākus, gan brāli un māsu, taču biju savtīgs, Harij, daudz savtīgāks, nekā spēj iedomāties tāds cilvēks kā jūs, pēc dabas savukārt būdams tik neparasti nesavtīgs. Tad nu pēc tam, kad nomira māte un maniem kamiešiem uzgūla atbildība par sirgstošo māsu un vēl brāli, kas nogājis no ceļa, mājās es atgriezos pārskaities un dziļi vīlies. Iedzīts kā slazdā, dzīve pagalam — tā es iedomājos! Un tad, protams, ieradās viņš…

Dumidors no jauna ieskatījās Harijam tieši acīs.

—   Grindelvalds. Jūs, Harij, nespējat ne iedomāties, cik ļoti viņa idejas mani aizrāva, cik stipri iekvēlināja. Vientieši, kas iedzīti kalpībā. Mēs, burvji, triumfējam. Un abi ar Grindelvaldu esam jaunie, diženie revolūcijas vadoņi. Nu, sirdsbalss gan teica drusku ko citu, bet es to apklusināju ar skaļiem, tukšiem vārdiem. Viss — augstākā labuma vārdā, un ja nu ceļā kādam tiktu nodarīts pāri, to simtkārt atsvērtu viss, kas nāktu par labu burvjiem. Vai es sirds dziļumos nopratu, kas ir Gelerts Grindelvalds? Laikam — jā, tomēr negribēju atzīt. Ja mūsu iecere nestu augļus, būtu piepildījušies mani pārdrošākie sapņi.

—   Un visas mūsu ceribas saistījās ar Nāves dāvestiem! — Dumidors tūliņ turpināja. — Kā tie valdzināja viņu — kā tie valdzināja mūs abus! Neuzvaramais zizlis — ierocis, kas atvieglotu mums ceļu uz varas virsotnēm! Augšāmcelšanās akmens — viņš, kaut izlikos, ka man par to nav ne jausmas, ar tā palīdzību iedomājās sasaukt pazemju karaspēku! Man — atzīstos — bija prātā, ka varētu atgriezties vecāki un tādējādi es no pleciem varētu novelt visu atbildības smagumu. Un Paslēpnis… sazin kāpēc, Harij, par Paslēpni mēs necik daudz nesapņojām. Mēs abi mācējām it labi noslēpties tāpat — te lieks bija

Paslēpnis, kura īstā burvība, nav šaubu, domāta tam, lai tiktu aizsargāts un paglābts ne tikvien tā ipašnieks, bet arī citi. Iedomājos — ja vien mēs to patiesi atrastu, varētu paslēpt Arianu, tomēr mums Paslēpnis bija galvenokārt vajadzīgs tikai tādēļ, lai vienkopus tiktu savākti visi trīs dāvesti, jo leģenda vēstīja, ka īstens Nāves pavēlnieks būs tas, kas visus dāvestus apvienos, un tāds cilvēks, mūsuprāt, būtu neuzvarams. Neuzvaramie nāves pavēlnieki — Grindelvalds un Dumidors! Sekoja divi mēneši neprāta un nežēlīgu sapņu, kad nelikos zinis par nieka abiem piederīgajiem, kas man bija atlikuši zemes virsū. Un tad… jūs taču zināt, kas notika. īstenība pieteicās mana rupjā, neizglītotā un nesalīdzināmi dziļāku apbrīnu pelnījušā brāļa veidolā. Viņš izkliedza baltu patiesību, bet es negribēju ne klausīties. Negribēju ne dzirdēt, ka nevaru dzīties pēc sazin kādiem tur dāvestiem, jo man taču pieskatāma vārgā un pusjukusī māsa. Strīds pārauga kautiņā, Grindelvalds zaudēja savaldīšanos. Izlauzās tas, ko biju viņā samanījis no sākta gala un kam liedzos ticēt, — un viņš pārvērtās briesmoni. Un Ariana… pēc gadiem, ko mana māte bija aizvadījusi nesavtīgās rūpēs… gulēja mirusi.

Dumidors izgrūda spēju nopūtu un tad no tiesas izplūda asarās. Pastiepis roku, Harijs iepriecināts atklāja, ka var viņam pieskarties, cieši saspieda Dumidora plaukstu, un profesors pamazām atģidās.

—   Nūja, Grindelvalds ņēma kājas pār pleciem — lai nu kurš, es to būtu varējis paredzēt. Tā viņš pazuda bez miņas — ar visiem plāniem, kā sagrābt varu un mocīt vientiešus, ar visiem sapņiem par Nāves dāvestiem, ar tiem pašiem sapņiem, ko lolot es viņam tiku palīdzējis. Viņš aizbēga, bet es paliku, lai apbērētu māsu un mācītos sadzīvot ar vainas apziņu un neremdējamām bēdām, lai pārpārēm samaksātu par kaunu, kādā biju kritis. Ritēja gadi. Par Grindelvaldu klīda baumas. Ļaudis runāja, ka viņam sazin kā esot izdevies tikt pie brīnum spēcīga zižļa. Tikmēr man ne reizi vien tika piedāvāts burvestību ministra krēsls. Dabiski, es atteicos. Pieredze bija mācījusi, ka vara mani spēj samaitāt.

—    Bet jūs taču būtu daudz, daudz labāks gan par Fadžu, gan Skrimžūru! — Harijs nenovaldijās.

—    Tiešām? — Dumidors drūmi atsaucās. — Nezinu gan. Biju pārliecinājies — kā zaļknābis — ka vara ir mana vājība un kārdinājums. Savādi, Harij, bet varbūt varas krēsliem vislabāk piemēroti ir tieši tie, kas pēc tādiem savu mūžu nav tīkojuši. Tie, kam tāpat kā jums vadību liek uzņemties apstākļi; kam mantiju plecos nākas uzmest tikai tāpēc, ka citādi nevar, un kas tikai pēcāk pārsteigti atklāj, ka izdodas tīri labi. Cūkkārpā es jutos drošāk. Un, manuprāt, biju visai labs pasniedzējs…

—   Pats labākais…

—    Ļoti laipni no jūsu puses, Harij. Bet, kamēr es vadīju dienas, apmācīdams jauno burvju paaudzi, Grindelvalds vāca kopā karaspēku. Klīda runas, ka viņš bīstoties manis, un varbūt tiešām baidījās, tomēr noteikti mazāk nekā es no viņa. Nē, taču, ne jau no nāves, — Dumidors noteica, pamanījis Harija vaicājošo skatienu. — Ne jau no tā, ka viņš mani varētu noburt vai nolādēt. Zināju, ka esam līdzvērtīgi pretinieki, es varbūt pat mazliet izveicīgāks. Mani biedēja patiesība. Saprotiet, es tā arī nebiju ticis skaidrībā, no kura zižļa tai pēdējā, šausmīgajā kaujā nāca lāsts, kas nonāvēja manu māsu. Ja gribat, sauciet mani par gļēvuli, un man nebūs ko iebilst. Es, Harij, par visu vairāk baidījos dabūt zināt, ka nāvē Arianu esmu iedzinis es pats — nedz caur augstprātību un muļķību, bet ka pats ar savu roku esmu raidījis lāstu, kas izdzēsa viņas dzīvību. Manuprāt, viņš to nojauta. Manuprāt, viņš zināja, no kā es bīstos. Arvien atliku tikšanos, līdz beidzot vēl ilgāk vilcināties jau sametās kauns. Cilvēki gāja bojā, viņš šķita neapturams, un neatlika nekas cits kā rīkoties — darīt, kas manos spēkos. Nu, vai tad nezināt, kas notika pēc tam? Es divkaujā guvu virsroku. Izkaroju zizli.

Atkal iestājās klusums. Harijs nevaicāja, vai Dumidors noskaidrojis, kas tika raidījis uz Arianu nāvējošo lāstu. Negribējās zināt un vēl jo mazāk gribējās piespiest Dumidoru to izpaust. Beidzot bija skaidrs, ko Dumidors redzētu, ja ielūkotos Sagli spoguli, un kāpēc Dumidors allaž tik saprotoši izturējās pret Harija neremdināmo vēlmi spogulī ielūkoties atkal un atkal.

Abi ilgi sēdēja klusēdami, un ņerkstētājs aiz muguras tagad varēja spārdīties neapnicis — Harijs to tikpat ka nedzirdēja. Pēdīgi viņš ierunājās:

—   Grindelvalds centās nepieļaut, lai Voldemorts tiek pie zižļa. Starp citu, mānijās — izlikās, ka tāda zižļa viņam vispār nav bijis.

Dumidors pamāja, nokāris galvu; uz līkā deguna joprojām vizēja asaru lāses.

—  Stāsta, vecuma galā, tupēdams Nirngardas viennīcā, viņš it kā esot kritis nožēlā. Ceru, ka tas tiesa. Man gribētos iedomāties, ka viņš sapratis, kādus šausmu un kauna darbus sastrādājis. Varbūt, melodams Voldemortam, viņš centās labot, kas labojams… lai Voldemorts nedabū dāvestu…

—   …vai, kas zina, lai neuzlauž jūsu kapenes? — Harijs ieteicās, un Dumidors izslaucīja acis.

Pēc neilga brīža Harijs ievaicājās: — Jūs mēģinājāt likt lietā Augšāmcelšanās akmeni?

Dumidors pamāja.

—    Kad pēc visiem šiem gadiem Stigru mājeles drupās uzgāju dāvestu, ko atrast biju alcis viskarstāk — kaut jaunības gados to gribēju uzmeklēt pavisam citu iemeslu dēļ —, es, Harij, zaudēju galvu. Pavisam aizmirsu, ka tagad tas ir horkrusts, ka gredzens noteikti apkrauts ar lāstu. Pacēlu, uzvilku to pirkstā un uz brīdi iedomājos, ka tūliņ ieraudzīšu Arianu un māti, un tēvu, un viņiem teikšu, cik man ļoti, ļoti žēl… Es biju galīgs muļķis, Harij. Visos tajos gados nebiju itin neko iemācījies. Es nebiju cienīgs vienot Nāves dāvestus, biju to pierādījis ne reizi vien, un šis nu bija izšķirīgais pierādījums.

—   Kā tad tā? — Harijs iesaucās. — Tas taču dabiski! Jūs gribējāt viņus atkal satikt. Vai tad tas kas ļauns?

—    No miljons cilvēkiem Nāves dāvestus apvienot var labi ja viens, Harij. Es izrādījos cienīgs glabāt tikai pašu mazvērtīgāko, pašu vienkāršāko. Es spēju būt saimnieks vienīgi Plūškoka zizli m — un ar to neplātīties, un nevienam ar to neatņemt dzivību. Man bija ļauts to piejaucēt un lietot, jo es to paņēmu, ne jau pašlabumu meklēdams, bet gan tādēļ, lai citus no tā pasargātu. Savukārt Paslēpni paņēmu, tukšas ziņkāres dzits, tālab man tas nemūžam nav kalpojis tik labi kā jums — tā pilntiesīgajam saimniekam. Arī akmeni es būtu licis lietā, lai iztramdījis atsauktu tos, kas dus mierā, nevis pašuzupurēšanās dēj, kā to darījāt jūs. Jūs esat dāvestu cienīgs saimnieks.

Dumidors paplikšķināja Harijam pa roku, un tas, uzlūkojis sirmgalvi, pasmaidīja — pats pret savu gribu. Nu kā gan bija iespējams uz Dumidoru vēl dusmoties?

—   Kāpēc vajadzēja visu tik ļoti sarežģīt?

Dumidora smaids vērtās bikls.

—   Piedodiet, Harij, bet laikam jau rēķinājos, ka Crendžera jaunkundze jūs piebremzēs. Baidījos, ka, būdams karstgalvis, jūs par maz klausīsities, ko saka jūsu krietnā sirds. Man bija bail, ka, vienā rāvienā uzzinājis visu par šiem vilinošajiem priekšmetiem, jūs grābtu ciet dāvestus gluži kā es pats — neīstā brīdī un nepareizu apsvērumu dēļ. Ja reiz jums bija lemts tos iemantot, es gribēju, lai iemantojat tos kā nākas. Jūs esat īstenais Nāves pavēlnieks, jo īstenais pavēlnieks no Nāves nevairās. Tāds samierinās ar to, ka jāmirst, un saprot arī to, ka dzīvajo pasaulē ir kas daudz, daudz ļaunāks par to, ka zaudējama dzīvība.

—   Un Voldemorts par dāvestiem neko nezināja?

—     Manuprāt, nezināja gan, ja reiz nepazina Augšāmcelšanās akmeni, kad pārvērta to par horkrustu. Tomēr, pat ja būtu zinājis, Harij, es šaubos, vai viņš būtu pēc dāvestiem kārojis — izņemot to pirmo. Paslēpnis viņam, pašaprāt, bija lieks, un, ja runājam par akmeni — ko tad viņš būtu gribējis uzcelt no miroņiem? Viņam no miroņiem bail. Viņš nemil.

—   Tomēr jūs paredzējāt, ka zizli viņš gribēs gan?

—   Man bija tāda pārliecība — jau kopš brīža, kad jūsu zizlis pārspēja Voldemorta zizli Mazkārtaviņu kapsētā. Vispirms viņš sabijās, jo iedomājās, ka esat licis lietā kādu neredzētu izmaņu. Tomēr, nolaupījis Olivandu, viņš noskaidroja, ka abus zižļus vieno tā pati serde. Viņaprāt, tas izskaidroja visu. Taču ari palienētajam zizlim neklājās ne par matu labāk! Tad nu Voldemorts, dabiski, dzinās meklēt leģendās apdziedāto neuzvaramo zizli — tā vietā, lai aizdomātos, diez kas jūsos ir tāds, kas zizli dara tik stipru, ar ko tādu esat apveltīts jūs, kamēr viņš — nekā. Pēc Plūškoka zižļa Voldemorts alkst tikpat nevaldāmi kā izrēķināties ar jums — savu sāncensi. Viņš uzskata, ka Plūškoka zizlis kā ar slotu aizslaucijis visu, kas viņā atlicis no vājuma, un darījis viņu patiesi neievainojamu. Nabaga Severuss…

—   Kad izkārtojāt, lai Strups jūs nogalina, jūs cerējāt, ka Plūškoka zižļa vēsturei līdz ar to tiks pielikts punkts, vai tā?

—    Atzīstos, man tas bija gan padomā, — Dumidors atsaucās, — bet šis tas nogāja greizi, vai ne?

—   Nūja, — Harijs piekrita. — īsti neizdevās.

Kvēkšķis aiz muguras spārdījās un činkstēja, un Harijs ar Dumidoru klusēdami nosēdēja tik ilgi kā vēl nekad. Tikmēr lēnām un liegi kā krītošas sniegpārslas pār Hariju pamazām nāca atskārta par to, kas tagad būs.

—   Man jādodas atpakaļ, ja?

—   Tas ir jūsu ziņā.

—   Varu izvēlēties?

—   Nūja! — Dumidors viņam uzsmaidija. — ļūs sakāt, mēs esam Kingskrosā? Manuprāt, ja nospriedīsit atpakaļ nedoties, varēsit… teiksim… iekāpt kādā vilcienā.

—   Un kurp tas mani aizvedis?

—   Uz priekšu, — Dumidors pavisam vienkārši atteica.

Atkal iestājās klusums.

—   Voldemorts ir dabūjis Plūškoka zizli.

—   Tiesa. Voldemortam ir Plūškoka zizlis.

—   Bet jūs gribat, lai es dodos atpakaļ?

—   Es domāju, — Dumidors sacīja, — ka gadījumā, ja izvēlēsities atgriezties, pastāv zināma iespēja viņam darīt galu uz visiem laikiem. Solīt es to nevaru. Tomēr vienu, Harij, es zinu droši: jums šurp atgriezties jābīstas daudz mazāk nekā viņam.

Harijs vēlreiz atskatījās uz jēlo kunkuli, kas gārgdams raustījās pustumsā zem krēsla labu gabalu tālāk.

—    Nežēlojiet mirušos, Harij. Žēlojiet dzīvos un — par visu vairāk — tos, kas dzīvo bez mīlestības. Ja atgriezīsities, varēsiet pieraudzīt, lai sakropļots tiek mazāk dvēseļu, lai sadragāts tiek mazāk ģimeņu. Ja tas jums šķiet pūļu vērts, pagaidām atvadisimies.

Harijs pamāja un nopūtās. Aiziet no šejienes nebija ne tuvu tik grūti kā ieiet Aizliegtajā mežā, taču vieta bija silta, gaiša un mierpilna, savukārt tur, kurp viņš grasījās atgriezties, gaidīja sāpes un bailes par visu, kas vēl zaudējams. Viņš piecēlās, un Dumidors darīja tāpat, un abi ilgi vērās viens otram acīs.

—  Sakiet man vēl ko — uz atvadām, — Harijs palūdza. — Vai šis te ir pa īstam? Vai arī viss notiek tikai man galvā?

Dumidors starojoši pasmaidīja, un viņa balss Harijam ausīs iesitās skanīga un skaidra, kaut ari visapkārt jau atkal uzvirmoja spožā migla, sirmgalvja stāvu aizklādama skatam.

—  Skaidrs, ka viss notiek tikai jums galvā, Harij, bet vai tad tāpēc būtu jāiedomājas, ka tas nav pa īstam?

TRĪSDESMIT SESTĀ NODAĻA PĀRRĒĶINĀŠANĀS

JAU atkal viņš gulēja uz mutes. Nāsīs cirtas Meža dvakas. Vaigs

spiedās pret cietu zemi, deniņos sāpīgi griezās kritiena nošķiebto briļļu eņģīte. Sāpēja visas maliņas, un vieta, kur bija ķēris nāvējošais lāsts, smeldza kā ietrāpījusies ar dzelzi apkaltā caurumsitī. Nekustēdamies viņš palika guļam, kur kritis, kreiso roku neērti atlauzis sāņus un muti vaļā.

Varēja domāt, ka tūliņ viņa nāves sakarā atskanēs gaviles un urravas, taču nekā — dipēja steidzīgi soļi, ausīs iesitās čuksti un raižpilna murdoņa.

—   Pavēlniek… manu pavēlniek…

Tā bija Bellatrise, kas to izdvesa, balsij aiztrūkstot mīlētājas kaislē. Harijs gan neiedrošinājās pavērt plakstus, toties lika lietā visas pārējās maņas, lai tiktu skaidrībā, kur īsti nonācis. Zizlis joprojām bija turpat azotē — tas spiedās zem krūtīm. Tāds kā spilventiņš vēdera apvidū skaidri liecināja, ka arī Paslēpnis ir turpat, kur pirmīt tika nobāzts — tālāk no acīm.

—   Manu pavēlniek…

—   Būs jau labi, — atskanēja Voldemorta balss.

Atkal dipoņa — vairāki kāju pāri steigšus atkāpās. Par katru cenu gribēdams redzēt, kas un kāpēc lēcies, Harijs pavēra plakstus šaurā spraudziņā.

Voldemorts tā kā slējās kājās. Vairāki nāvēži muka nostāk, iejukdami barā, kas ielenca klajumu. Palika tikai Bellatrise, Voldemortam lidzās nosligusi uz ceļiem.

Acis atkal aizmiedzis, Harijs apsvēra, ko tādu redzējis. Nāvēži tika saskrējuši apkārt Voldemortam, kas laikam taču bija pakritis. Brīdi, kad uz Hariju tika raidīts nāvējošais lāsts, kaut kas bija nogājis greizi. Voldemorts pats būtu saļimis? Tā rādījās. Un abi uz mirkli bija krituši nemaņā, un abi nupat bija atģidušies…

—   Manu pavēlniek, ļaujiet…

—    Palīdzība man nav nepieciešama, — Voldemorts dzedri atcirta, un, kaut arī acīm ciet, Harijs skaidri iztēlojās Bellatrisi atraujam iztapīgi pastiepto roku. — Puika… pagalam?

Klajumā iestājās kapa klusums. Harijam neviens netuvojās, taču viņš manīja sev pievērsto, saspringto skatienu, kas dzina vai zemē iekšā, un ar šausmām iedomājās, ka tūlīt noraustīsies pirksts vai plakstiņš.

—  Tu tur, — Voldemorts norīkoja — atskanēja blīkšķis un apspiests sāpju vaids. — Ej un paskaties. Pasaki, vai viņš ir pagalam.

Kas bija norīkotais, Harijam nebija ne jausmas. Atlika tikai gulēt, klausoties paša nodevīgajos sirdspukstos, un gaidīt, kas būs, tomēr vienlaikus — lai cik tas vārs mierinājums — viņš atskārta, ka pats Voldemorts klāt nākt negrib, tātad noprot, ka sazin kas sagājis grīstē…

Sejai pieskārās rokas — negaidīti maigas; pirksti pavilka vaļā plakstiņu, ietaustījās aiz apkakles un palika dusam uz sirds. Bija samanāma strauja sievietes elpa, garie mati kutināja seju. Skaidrs, ka viņa bija sajutusi sirdi rimti sitamies pret ribām.

—   Vai Drako dzīvs? Vai viņš ir pilī?

Čuksts bija gandrīz nedzirdams, lūpas nokustējās turpat pie auss, galvu viņa bija pieliekusi tik zemu, ka garie mati aizklāja seju svešam skatam.

—   ļā, — viņš izdvesa par atbildi.

Plauksta uz krūtim sažņaudzās, nagi iecirtās ādā. Tad roka bija projām. Narcisa Malfoja paslēja galvu.

—   Miris! — viņa uzsauca pārējiem.

Un tagad gan uzvilnīja gaviles, visi uzvaras priekā kliedza un sita kājas pret zemi, un, pat acis aizmiedzis, Harijs manīja gaisā triecamies sarkansudrabainus svētku uguņošanas zibšņus.

Tā gulēdams un joprojām tēlodams mirušu, viņš apjēdza, kas par lietu. Narcisa saprata, ka iekļūt Cūkkārpā un uzmeklēt dēlu varēs tikai tad, kad tur iebruks uzvarētāju karaspēks. Vai Voldemorts maz gūs virsroku, par to viņai galva vairs nesāpēja.

—   Redzat? — kņadu pārkliedza Voldemorts. — Harijs Poters ir kritis no manas rokas, un tagad man neko vairs nepadarīs neviens, kas zemes virsū. Skatieties! Mokuml

Kas tāds jau bija gaidāms — vai nu viņa līķim Aizliegtajā mežā būs ļauts gulēt neapgānītam? To taču vajadzēja apkaunot, lai apliecinātu Voldemorta uzvaru! Viņš tika uzrauts gaisā, un nācās saņemties, cik spēka, lai līdzinātos nedzīvam pupu kūlim, tomēr sāpes izpalika. Harijs pasviedās gaisā vēl otrreiz, trešoreiz, nošļuka brilles, zizlis azotē noslīdēja zemāk, taču viņš turējās ļengans un slābs un, kad triecās pret zemi pēdējoreiz, klajumu pieskandēja dārdoši smiekli un ņirgas.

—   Un nu, — Voldemorts pavēstīja, — dosimies uz pili, lai tie tur redz, kas piemeklējis viņu varoni. Kurš stieps liki? Nē… Paga…

No jauna uzbrāzās smiekli, un pēc brīža iedrebējās zeme.

—   Nes tu! — Voldemorts pavēlēja. — Tev uz rokām viņš būs pa gabalu labi saredzams, vai ne? Ņem nu ciet savu draudziņu, Hagrid. Un brilles — uzliec viņam brilles, lai var pazīt!

Kāds tīri ar grūšanu uzgrūda Harijam brilles uz deguna, tomēr milzīgās rokas viņu pacēla gaisā liegi un viegli kā spalviņu. Plaukstas Hagridam trīsēja aizturētās elsās, nešļavai virsū pakšķēja prāvas asaras, milzis auklēja zēnu rokās, un Harijs neiedrošinājās nedz pakustēties, nedz bilst kādu vārdu, lai Hagridam dotu mājienu, ka viss vēl nav gluži pagalam.

—   Kusties, — Voldemorts noteica, un Hagrids aizslāja pa Aizliegto mežu, lauzdamies cauri biezoknim. Mati un drānas ķērās zaros, bet Harijs gulēja mēms un kluss, muti vaļā un acīm ciet, un tumsā, kamēr nāvēži spiedās apkārt nevaldāmi šņukstošajam Hagridam, nevienam pat prātā neienāca palūkoties, vai Harijam Poteram uz plikā kakla nav sataustāms pulss…

Abi milži brida nāvēžiem nopakaļ, brakšķēdami lūza koki, procesija sacēla tādu ļembastu, ka putni kliegdami cēlās spārnos, apslāpēdami nāvēžu klaigas. Uzvaras gājiens virzījās uz priekšu, uz mežmalu, un pēc kāda laika Harijs pat ar ciet acīm nomanīja, ka tumsa top blāvāka — biezoknis kļuva retāks.

—   BEIN!

Hagrids ieaurojās tik pēkšņi, ka Harijs tik tikko novaldījās, lai acis noturētu ciet. — Tagad prāts i' priecīgs, ko, ka nekāvās, jūs, kleper' varza — lupatas tādi! Tagad i' prieks, ko, ka Harijs Poters b-beigts…?

Balss milzim aiztrūka, un viņš atkal ļāva vaļu asaru plūdiem. Acīmredzot kentauri bija vērotājos, taču Harijam trūka dūšas par to pārliecināties. Viens otrs nāvēdis atskatījies izkliedza kentauriem adresētas ņirgas. Britiņu vēlāk sejā iesitās svaigāka gaisa pūsma — mežmala bija klāt.

—   Stāt!

Hagrids laikam bija ar varu piespiests Voldemortam klausīt, jo nogrīļojās, pirms apstājās. Tad uzvēdīja aukstums, un Harijs saklausīja sēcam atprātotājus, kas patrulēja gar mežmalas kokiem. Tie tagad kaitēt vairs nespēja. Izdzīvojis viņš bija iemantojis it kā krūtīs gailošu talismanu — tēva briedis tagad bija iemitis sirdī uz palikšanu.

Kāds nogāja cieši garām, un Harijs zināja, ka tas ir Voldemorts, jo vēl pēc mirkļa Tumsas pavēlnieks ierunājās caur burvestību pastiprinātā balsī, kas aizdārdēja uz pils pusi tik apdullinoši skaļa, ka vai ausis plīsa pušu.

—   Harijs Poters ir miris. Viņš tika nogalināts, kad bēga, glābdams savu ādu, kamēr jūs te ejat nāvē viņa dēļ. Atgādājām šurp viņa līķi — lai redzat, ka jūsu varonis ir pagalam. Cīņa ir zaudēta. Jūsu rindās palikusi labi ja puse. Manu nāvēžu pusē ir pārspēks, un Puisēns, Kurš Izdzivojis, ir pagalam. Karam jāpieliek punkts. Katrs, kas turpinās pretoties — vienalga, vīrietis, sieviete vai bērns — tiks nogalināts kopā ar visiem piederīgajiem. Nekavējoties nāciet laukā no pils, metieties ceļos manā priekšā, un tiksiet saudzēti. Jūsu vecāki un bērni, brāļi un māsas paliks dzīvajos, viņiem tiks piedots, un jūs paši kopā ar mani celsiet jauno pasauli.

Laukā iestājās klusums, arī no pils nenāca ne skaņa. Voldemorts bija tik cieši blakus, ka Harijs atkal neiedrošinājās pavērt acis.

—   Ejam, — Voldemorts noteica un laikam devās uz priekšu, jo arī Hagrids sakustējās, būdams spiests slāt viņam nopakaļ. Nu Harijs beidzot mazliet pavēra acis un turpat priekšā ieraudzīja Voldemorta muguru — ap pleciem tam bija apvijusies milzu čūska Nagīni, beidzot izlaista no apburtā krātiņa. Tomēr nemanītam izvilkt no azotes zizli nebija ko cerēt, jo nakts melnumā, kas pamazām izdēdēja, abās pusēs blakus soļoja nāvēži…

—   Harij, — šņukstēja Hagrids. — Vai, vai, Harij… Harij…

Harijs no jauna cieši aizmiedza acis. Bija skaidrs, ka tagad gājiens

virzās uz pili, un viņš sasprindzināja dzirdi, lai cauri nāvēžu gavilēm un viņu soļu dipoņai saklausītu jelko, kas liecinātu, ka pili vēl jaušamas kādas dzīvības pazīmes.

—   Stāt!

Nāvēži apstājās: bija dzirdams, kā viņi izkārtojas ielokā iepretim skolas parādes durvīm. Cauri plakstiem spiedās sarkanīga blāzma — sejā krita Ieejas zāles gaisma. Viņš gaidīja. Kuru katru mirkli tie, kuru dēļ viņš bija devies nāvē, ieraudzīs viņa it kā nedzīvās miesas Hagridam uz rokām.

—   NĒ!

Kliedziens likās neiedomājami baismīgs — savu mūžu nebija ne sapņos rādījies, ka profesore Maksūra spēj izdabūt ko tādu pār lūpām. Līdzās kāda sieviete smējās, un Harijs saprata, ka tur Bellatrise līksmo par Maksūras izmisumu. Uz acumirkli pašķielējis, viņš ieraudzīja durvīs stāvus — tie, kas bija izdzīvojuši, nāca laukā, uz lieveņa kāpnēm, lai ieskatītos acīs iekarotājiem un paši pārliecinātos, ka

Harijs miris. Voldemorts staveja turpat priekša, glāstīdams Nagini galvu ar baltu pirkstu. Harijs atkal aizmiedza acis.

—   Nē!

—   Nē!

—   Harij! HARIJ!

Rons, Hermione un Džinnija kliedza vēl baigāk; par visu vairāk gribējās atsaukties, tomēr viņš piespieda sevi gulēt pavisam rāmi, un kliedzieni pasprūdīja vaļā veselu jūru spīvu klaigu, auru un nāvēžiem adresētu paļu, līdz…

—     KLUSUMU! — iekliedzās Voldemorts, atskanēja blīkšķis, nošķīda spoža gaisma, un visi bija spiesti apklust. — Viss ir galā! Liec viņu zemē, Hagrid, man pie kājām — tur viņam īstā vieta!

Harijs juta, ka tiek noguldīts zālē.

—   Redzat? — Voldemorts noprasīja, pēc visa spriežot, soļodams šurpu turpu viņam garām. — Harijs Poters ir pagalam! Vai tagad beidzot apjēdzat, jūs — maldu ceļos klīdušie? No sākta gala viņš nav bijis itin nekas — tikai puika, kas iedomājies, ka citiem jāziedojas viņa labā!

—   Viņš jums sadeva pa ādu! — iekliedzās Rons, un burvestība izčākstēja, un Cūkkārpas aizstāvji atkal ņēmās klaigāt un brēkāt, kamēr viņus neapklusināja vēl viens apdullinošs blīkšķis.

—   Viņš tika nonāvēts, kad centās aizlavīties no pils, — Voldemorts paziņoja, pats izgaršodams savus melus, — mira, raudzīdams glābt savu ādu…

Bet tad viņš aprāvās. Atskanēja čīkstina troksnis, tad kliedziens, tad vēl viens blīkšķis, nošķida gaisma, kāds iekunkstējās sāpēs. Harijs druscītiņ, uz īsu brīdi pavēra acis. Kāds, izlauzies no pūļa, bija meties Voldemortam virsū un patlaban krita pie zemes, bet Voldemorts, viņu atbruņojis ar tukšrokdžimpiii, uzbrucēja zizli smiedamies aizsvieda sāņus — pa roku galam.

—   Un kas tad tas tāds? — viņš iešņācās klusi kā čūska. — Kurš te mums pieteicies uzskatāmi parādīt, kas gaida tos, kuri neliekas mierā, kad kauja jau zaudēta?

Bellatrise gardi iesmējās. — Tas taču Nevils Lēniņš, manu pavēlniek! Puika, kas Keroviem sagādājis tik daudz galvassāpju! Viņš ir tiem auroriem dēls, vai atminaties?

—   Ā, nūja, atminos gan, — Voldemorts noteica, no augšas vērdamies uz Neviļu, kas trausās kājās neapbruņots un neaizsargāts, gluži viens neitrālajā zonā starp Cūkkārpas aizstāvjiem un nāvēžiem. — Bet tu taču esi tīrasinis, vai ne, brašuli? — Voldemorts uzrunāja Neviļu, kas vērās viņam pretim, tukšās rokas sažņaudzis dūrēs.

—   Un kas par to? — Nevils skaļi atcirta.

—   Tev ir dūša un drosme, un tu nāc no augstas dzimtas. Dienās būsi nenovērtējams nāvēdis. Mums vajadzīgi tādi kā tu, Nevil Lēniņ.

—  Gaidi ar maisu, — Nevils atteica. — Dumidora armija! — viņš nokliedzās, un no Cūkkārpas pulka, kam Voldemorta apklusināšanas burvestības laikam taču nespēja aizbāzt muti, tūliņ atvilnīja atbalss.

—    Ļoti labi, — Voldemorts nožūžoja tik draudīgi, ka šo vārdu priekšā nobālēja pat pirmītējais apdullinošais lāsts. — Ja reiz esi izvēlējies, Lēniņ, atgriezīsimies pie sākotnējā plāna. Vaino, — viņš klusu piebilda, — pats sevi.

Šķielēdams caur nolaistām skropstām, Harijs redzēja Voldemortu novēcinām roku. Pēc brītiņa pa vienu no pils izsistajiem logiem izlaidās tāds kā saņurcīts putns, kas, mijkrēslī nomērojis ceļu, piezemējās Voldemortam plaukstā. Saņēmis appelējušo murskuli aiz viena gala, Voldemorts to sapurināja — tukšu un nolēkšķējušu. Šķirmice.

—    Nekādas šķirošanas Cūkkārpas skolā vairs nebūs, — viņš pavēstīja. — Jo nebūs vairs nekādu namu. Mana augstdzimušā senča Salazara Slīdeņa ģerbonis, vairogs un krāsas būs labas ikvienam, vai ne tā, Nevil Lēniņ?

Viņš pastiepa zizli pret Neviļu, kas tūdaļ sastinga kā sālsstabs, un uzgrūda mici zēnam galvā tā, ka tā nobruka pār acīm. Pūlis pilspriekšā sakustējās, un nāvēži visi kā viens paslēja zižļus, Cūkkārpas cīnītājus turēdami uz grauda.

—    Nevils mums tūliņ parādīs, kas gaida tos, kuri savā muļķa prātā sadomā man joprojām stāties ceļā, — Voldemorts turpināja, nozibināja zizli, un Šķirmice aizsvilās gaišās liesmās.

Rītausmu pāršķēla kliedzieni, Nevils liesmoja, kājas viņam bija kā zemē iemietas, pakustēties nebija ko domāt, un Harijs uz to nespēja noraudzīties — kaut kas bija jādara…

Un tad notikumi sagriezās galvu reibinošā virpulī.

No skolas pagalma viņas malas vējš šurp atnesa troksni un dipoņu, it kā tumsā slīgstošajiem mūriem pāri brāztos simtgalvains karapūlis, ar skaļiem kaujas saucieniem dzīdamies uz pili. Tikmēr, zemei rībot, gar pils stūri izlāčoja Grūps, tūdaļ ieaurodamies: — HAGER! — Par atbildi iebaurojās Voldemorta milži, kas, zemi drebinādami, gāzās Grūpam virsū kā divi ziloņu tēviņi. Tad iedipējās pakavi, iestrinkšķējās loka stiegras, un piepeši nāvēži sāka krist, bultu ķerti, viņu rindas pajuka, atskanēja pārsteigti bļāvieni. Izrāvis no azotes Paslēpni, Harijs pārsvieda to sev pāri un pielēca kājās tieši tobrīd, kad sakustējās ari Nevils.

Ar plūdeņu, izveicīgu kustību Nevils atsvabinājās no miessaistes lāsta, liesmojošā mice nokrita, un no tās dzīlēm viņš izvilka kaut ko sudrabainu — ar mirdzošu, rubīniem rotātu rokturi…

Kaujas troksnī, milžu plūkšanās tracī, kentauru pakavu dipoņā saklausīt nošvīkstam sudraba asmeni nebija ko cerēt, tomēr šķita, ka zibsnis nevienam nepaslīdēja garām nemanīts. Ar vienu vienīgu cirtienu Nevils nošķēla milzu čūskai galvu, kas, vizuļojot Ieejas zāles dāsnajā gaismā, virpuļodama uzšāvās augstu gaisā, un Voldemortam mute atpletās neprātīgā dusmu kliedzienā, kas tomēr nebija saklausāms, un čūskas rumpis ar apslāpētu blīkšķi nogāzās viņam pie kājām…

Paslēpņa aizsegā Harijs uzbūra vairogu starp Neviļu un Voldemortu, iekams pēdējais paguva pacirst gaisā zizli. Tad klaigas, aurus un milžu pērkondimdošo stampāšanos pārskanēja Hagrida balss.

— HARIJ! — viņš iebaurojās. — HARIJ! KU' HARIJS?

Valdīja haoss. Kentauri vajāja nāvēžus, kas spruka uz visām pusēm, visi glābās, pūlēdamies pamukt milžiem nost no ceļa, un arvien tuvāk nāca papildspēki, uzradušies sazin no kurienes. Harijs redzēja Voldemorta milžiem ap galvu riņķojam varenus spārnainus; testrāli un zirgērglis Švītknābis ar nagiem kampa lempjiem acīs, kamēr Grūps

tikai grūda un belza, cik spēka; un tagad pilī atkāpties bija spiesti visi burvji kā viens — gan Cūkkārpas aizstāvji, gan Voldemorta nāvēži. Harijs trieca lāstus virsū ik nāvēdim, kas gadījās ceļā, un tie sabruka, tā arī nesapratuši, kas viņus ķēris, un pakritušos bēgdams sabradāja pūlis.

Tā paša pūļa nests, Harijs ar visu Paslēpni attapās nonācis Ieejas zālē. Viņš meklēja Voldemortu — tas, šķildams lāstus pa labi, pa kreisi un izkliegdams rīkojumus savējiem, zāles viņā galā atkāpās uz Lielo zāli. Harijs uzbūra vēl pāris vairogu, un Voldemorta iecerētie upuri — Šīmuss Finigens un Hanna Ebote — pašāvās viņam garām, iesprukdami Lielajā zālē, kur jau gāja vaļā spīva kauja.

Pa ārdurvīm iekšā spraucās vēl citi, baru bariem, un Harijs pamanīja Čārliju Vīzliju pasteidzamies garām Horācijam Gliemjragam, kam mugurā joprojām bija smaragdzaļā pidžama. Viņi, šķiet, bija atgriezušies kopā ar ik Cūkkārpai uzticama audzēkņa radiem un draugiem, un pa to baru bija arī Cūkmiestiņa veikalnieki un iedzīvotāji. Vareni noklabot pakaviem, zālē ieauļoja kentauri Beins, Ronans un Magorians, un tieši tobrīd aiz muguras no eņģēm izsprāga durvis, kas veda uz virtuves telpām.

Ieejas zālē iebrāzās pulks Cūkkārpas mājas elfu — visi kā viens spiegdami vicināja nažus un gaļas cirvjus, un baram pa priekšu joza Mokšķis, Regulusa Bleķa medaljonam sitoties pret krūtīm, un viņa vēršvardes kurcieni pārskanēja visu lielo traci: — Uz cīņu! Uz cīņu! Uz cīņu par manu saimnieku, mājas elfu aizstāvi! Sakausim Tumsas pavēlnieku — drosmīgā Regulusa vārdā! Uz cīņu!

Nikni saviebtiem ģīmjiem elfi cirta un kapāja Voldemorta piekritējiem potītes un stilbus, un kur vien skaties, nāvēži sūri grūti cīnījās pret pārspēku — krita, lāstu ķerti, rāva bultas laukā no brūcēm, glābās no negantajiem elfiem un vispār centās kur nekur sprukt, taču pretinieku pulks arvien vairojās.

Bet viss vēl ne tuvu nebija galā: lavīdamies starp cīnītājiem un gūstekņiem, kas stenēja, pūta un locījās, Harijs steidzās uz Lielo zāli.

Voldemorts cīnījās nepaguris — trieca lāstus un dragāja visu, kas gadījās pa rokai. Nomērķēt nebija iespējams, un Harijs, joprojām

neredzams, centās piekļūt tuvāk, taču Lielajā zālē vairs ābolam nebija kur nokrist, jo turp dzinās visi, kas turējās kājās.

Džordža un Li Džordana pievārēts, nogāzās Jekslijs, no Zibina rokas iekliegdamies krita Dolohovs, Hagrids pārlidināja Valdenu Maknēru pāri visai zālei, tā ka tas, atsities pret mūri, bezsamaņā nošļuka uz grīdas. Rons un Nevils vienotiem spēkiem notrieca Fenriru Pelēci, Aberforts apdullināja Rokvudu, Artūrs un Persijs nogāza no kājām Tupstu, bet Lūcijs un Narcisa Malfoji, pat necenzdamies iesaistīties kautiņā, skriešus šaudījās pa visu zāli, pūlēdamies sasaukt dēlu.

Voldemorts patlaban viens pats cinījās pret Maksūru, Gliemjragam un Kingsliju, ar svelošu naidu sejā noraudzīdamies, kā tie, zižļus vicinādami, danco apkārt, viņu piebeigt tā arī nespēdami…

Arī Bellatrise vēl bija uz kājām — labu gabalu tālāk viņa, tāpat kā Voldemorts, viena cīnījās pret trim — Hermioni, Džinniju un Lunu, kas centās, cik spēka, tomēr Bellatrise bija sīva pretiniece, un Harijs gandrīz aizmirsa, kas viņam te darāms, kad nāvējošs lāsts aizšāvās Džinnijai garām par mata tiesu…

Viņš pašāvās sāņus, tagad jau skriedams uz Bellatrises pusi, bet nepaspēra ne pāris soļu, kad tika rupji nogrūsts malā.

—   MANU MEITU? ES TEV GAN RADĪŠU, MAITA TADA!

Tur brāzās Vīzlija kundze, pa ceļam noraudama apmetni, lai nepinas rokas. Apcirtusies un ieraudzījusi, kas tur piesakās par pretinieci, Bellatrise sāka smieties locīdamās.

—    NOST NO CEĻA! — Vīzlija kundze pakliedza visām trim meitenēm un savēcināja zizli.

Pārbijies un saviļņots Harijs redzēja Mollijas Vizlijas zizli šķeļam gaisu un virpināmies tik nešpetni, ka, necik ilgi, smaids Bellatrisei Svešovskai uz lūpām sasala. Abi zižļi šķila gaismas šaltis, grīda raganām zem kājām sakarsa kā speltē un saplaisāja, abas bija gatavas cīnīties līdz nāvei.

—    Nē! — Vīzlija kundze nokliedzās, kad pāris audzēkņu izskrēja priekšā, lai nāktu viņai palīgos. — Atpakaļ! Atpakaļ'. Es pati!

Nu jau simtgalvains pūlis spiedās gar zāles sienām, vērdamies abās kaujās: Voldemorts pret tiem trim un Bellatrise pret Molliju, un Harijs stāvēja neredzams, sirdij plīstot vai pušu, alkdams uzbrukt un tomēr arī pasargāt, nekādi nespēdams samierināties ar domu, ka var iznākt trāpīt kādam, kas nevainīgs.

—    Ko iesāks tavi bērniņi, kad es tevi piebeigšu? — Bellatrise, pusjukusi kā pašas pavēlnieks, dzēligi iesaucās, kamēr Mollijas lāsti šķīda visapkārt. — Kad mammīte aizies to pašu ceļu, ko Fredijs?

—   Tu — maniem — bērniem — vairs — ne — pirkstu — nepiedursi! — iekliedzās Vīzlija kundze.

Bellatrise smējās — tikpat pašpārliecināti kā viņas brālēns Siriuss toreiz, pirms atmuguriski ieslīga saplēstajā plīvurā, un piepeši, kaut nekas vēl nebija noticis, Harijs skaidri zināja, kas gaidāms.

Pašāvies zem Bellatrises pastieptās rokas, Mollijas lāsts ietrāpīja viņai krūtīs, tieši virs sirds.

Izsmējīgais smaids Bellatrisei vēlreiz sasala uz lūpām, acis it kā izspiedās no pieres, viņa vēl paguva apjēgt, kas lēcies, un tad sabruka, un pūlis uzgavilēja, un Voldemorts iekliedzās.

Likās, ka ieslēgts kāds palēninātājs; Harijs redzēja Maksūru, Kingsliju un Gliemjragu atsprāgstam atpakaļ kulstīgām rokām un kājām, mokās savilktu seju — Voldemorta neprātīgais niknums par to, ka kritusi pēdējā, pati labākā apakšniece, eksplodēja kā spridzeklis. Paslējis zizli, Voldemorts to pacirta pret Molliju Vīzliju.

—    Sar%urn\ — Harijs ieaurojās, un zālei šķērsām pāri izplājās burvju vairogs. Kamēr Voldemorts pārskaities raudzījās, kur tāds radies, Harijs beidzot norāva Paslēpni.

Pārsteiguma saucieni malu malās, gaviles un kliedzieni "Harijs!", "VIŅŠ IR DZlVS!" gandrīz tūliņ apslāpa. Uzvilnīja bailes, un piepeši iestājās kapa klusums. Viens otru uzlūkojuši, Voldemorts un Harijs acumirklī sāka mest lokus.

—   Es negribu, lai kāds nāk paligā, — Harijs skaļi pavēstīja, un dziļajā klusumā viņa balss aizskanēja kā skaņš taures sauciens. — Lai notiek, kam jānotiek. Tas ir mans darbs.

Voldemorts iešņācās.

—    Poters to nedomā nopietni, — viņš pavēstīja, un sarkanie redzokļi iepletās. — Viņš darbojas citā garā, vai ne? Kuru tad šodien, Poter, izmantosi par vairogu?

—   Nevienu, — Harijs vaļsirdīgi atteica. — Horkrustu vairs nav. Tagad esam tikai mēs divi — tu un es. Neviens nespēs dzīvot, kamēr dzīvs ir otrs, un vienam no mums jāaiziet — uz visiem laikiem.

—   Vienam no mums? — Voldemorts ņirdzīgi pārvaicāja, savilcies ciešā atsperē un stingi urbdamies pretim ar sarkanajiem redzokļiem kā čūska, kas gatava uzbrukumam. —Tu iedomājies, ka izdzīvosi tu, ja? Puika, kas izdzīvojis, jo tā sagadījās, un pateicoties Dumidoram, kas visu izkārtoja?

—   Ak, sagadījās? Kad māte atdeva dzīvību, lai mani glābtu? — Harijs atcirta. Abi joprojām meta lokus, virzīdamies pa apli, viens otram nedz pietuvodamies, nedz atkāpdamies, un Harijs nenovērsa skatu no Voldemorta sejas, it kā viss cits pasaulē būtu pagaisis.

—    Sagadīšanās, kad izšķīros ielaisties cīņā toreiz, kapsētā? Sagadīšanās, kad izlēmu neaizstāvēties šovakar un tomēr izdzīvoju, un esmu atgriezies, lai cīnītos atkal?

—   Sagadīšanās! — Voldemorts spalgi iekliedzās, bet joprojām neuzbruka, un vērotāju pūlis bija sastindzis, it kā pārakmeņojies, un no visiem tiem simtiem, kas atradās zālē, elpu, šķiet, vilka tikai viņi abi.

—   Sagadīšanās un nejaušība, un vēl tas, ka esi mucis un ķēries brunčos tiem, kas dižāki par tevi, un noskatījies, kā es viņus nogalēju — tevis dēļ?

—   Vairs tu nevienu nenogalēsi, — Harijs noteica, joprojām mezdams lokus, un skatieni sastapās — zaļais ieurbās sarkanajā. — Tu nevienam vairs nespēsi atņemt dzīvību — nekad vairs. Nesaproti? Es biju gatavs mirt, lai tu vairs nevienam nenodarītu pāri…

—   Bet nenomiri!

—    …es biju gatavs, un tur tas āķis. Es paveicu to, ko paveica mana māte. Tu nevienam vairs nevari kaitēt. Vai nemanīji, ka tavi lāsti vairs nedarbojas? Mocīt tu vairs nespēj. Nevienam vairs nevari ne pirkstu piedurt. Tu nemācies no savām kļūdām, vai ne, Melsudor?

—   Ko tu iedomājies…

—    Redz, iedomājos gan, — Harijs atcirta. — Man ir zināms šis tas, par ko tev nav ne jausmas. Man zināms daudz kas nozīmīgs, par ko tu dzīvo neziņā. Vai gribi kaut ko tādu uzzināt, iekams pieļausi vēl kādu nelabojamu kļūdu?

Voldemorts klusuciezdams turpināja riņķot, un Harijs apjauta, ka viņš uz kādu laiku ir apmulsināts un izsists no ierindas, ka vilcinās tāpēc, ka pieļauj to ļoti mazticamo iespēju — ja nu Harijs patiesi atklājis īsteno, pašu svarīgāko noslēpumu…

—    Ko tad — atkal par to mīlestību? — Voldemorta čūskas seja savilkās ņirdzīgā vieplī. — Dumidora iemīļotā panaceja, ja? Mīlestība, kas pārvar nāvi, kaut viņš ar visu to milestību nogāzās no torņa kā sačākstējusi lupatu lelle! Mīlestība, kaut viņš nepakustināja ne pirkstu, lai es nesamītu tavu vientiešu māmuļu kā prusaku, Poter! Un nu nav neviena, kas milētu tevi tik dikti, lai mestos tev par aizsegu un manam lāstam ceļā par vairogu! Tad kas tev liegs mirt tagad, kad esam aci pret aci?

—   Tikai viens, — Harijs atsaucās, joprojām mezdams lokus, iezīdies Voldemortā ar skatu. Abus šķīra vairs tikai pats dziļākais noslēpums.

—   Ja šoreiz tevi neglābs mīlestība, — Voldemorts turpināja, — tu laikam iedomājies, ka esi varenāks burvis par mani, vai arī esi apgādājies ar ieroci, kas manējo var pārspēt?

—     Abējādi, — Harijs atteica, un čūskas vieplī iezagās izbrīns, tomēr tikai uz acumirkli. Voldemorts iesmējās, un viņa smiekli bija baisāki nekā pirmītējie kliedzieni — klusuma pielietajā Lielajā zālē tie atbalsojās dzestri un neprātīgi.

—    Tu domā, ka esi varenāks burvis par mani? — viņš irgājās. — Par mani, lordu Voldemortu, kas būries tā, kā pašam Dumidoram nav ne sapņos rādījies?

—    Nu, rādījies ir gan, — Harijs sacīja, — tomēr viņam prāta bija vairāk — lai neburtos tā, kā esi būries tu.

—    Tu gribi teikt, ka viņam trūka dūšas! — Voldemorts iekliedzās. — Viņš bija vārgulis — neiedrošinājās paņemt, kas paņemams un kas būs mans!

—   Nē, taču, viņš bija gudrāks par tevi, — Harijs atcirta. — Labāks burvis, krietnāks cilvēks.

—   Es Baltusu Dumidoru iedzinu nāvē!

—   Tā tu iedomājies, — Harijs sacīja, — tomēr alojies.

Vērotāju pūlis pirmoreiz sakustējās — simtiem ļaužu, kas spiedās gar zāles sienām, reizē ievilka elpu.

—    Dumidors ir miris! — Voldemorts Harijam sejā iekliedza vārdus, it kā cerēdams, ka tie cirtisies kā naži, sagādādami neciešamas sāpes. — Viņa līķis pūst marmora zārkā tepat, pie pils, esmu to redzējis savām acīm, Poter, un viņš neatgriezīsies!

—   Jā, Dumidors ir miris, — Harijs rāmi atsaucās, — bet ne jau tu viņu nogalināji. Viņš pats izvēlējās, kā aiziet. Izplānoja to mēnešiem iepriekš, visu saskaņodams ar cilvēku, ko tu iedomājies esam savu kalpu.

—    Kas tās par bērnišķīgām iedomām! — Voldemorts iesmējās, tomēr joprojām neuzbruka, un sarkanie redzokļi stingi urbās pretim.

—   Severuss Strups nebija tavā pusē, — Harijs turpināja. — Strups bija Dumidora pusē — no tā paša brīža, kad tu sadomāji nogalēt manu māti. Un to tu neaptvēri, jo ko tādu aptvert neesi spējīgs. Tu nemūžam neesi redzējis Strupa aizstāvi, vai ne, Melsudor?

Voldemorts klusēja. Abi turpināja mest lokus kā vilki, kas grasās viens otru saplosīt skrandās.

—   Strupa aizstāvis bija stirna, — Harijs paziņoja, — gluži kā manai mātei, jo viņš manu māti mīlēja visu mūžu — no bērna kājas. To tu gan būtu varējis noprast, — viņš piebilda, redzēdams Voldemorta nāsis paplešamies, — Strups taču lūdza, lai tu viņai neatņem dzīvību, vai ne?

—   Strups alka pēc viņas, tas ari viss, — Voldemorts novipsnāja, — bet, kad viņas vairs nebija, apjēdza, ka netrūkst citu sieviešu — tīrasinīgāku, augstvērtīgāku…

—    Skaidrs, ko citu lai viņš būtu teicis, — Harijs sacīja, — un tomēr kopš brīža, kad tu manu māti sadomāji nogalēt, viņš kļuva par Dumidora spiegu un tāds palika līdz mūža galam! Dumidors jau bija ar vienu kāju kapā, kad Strups viņu piebeidza!

—   Un kas par to? — Voldemorts iekliedzās, līdz šim kāri rijis ik vārdu, bet nu izgrūzdams neprātīgu smieklu šalti. — Man nospļauties, kam par pakalpiņu bija Strups, — nospļauties par tiem nieka šķēršļiem, kas likti man ceļā! Es tādus sabradāju, kā sabradāju tavu māti, Strupa mūža mīlestību, ja? Ā, bet viss nostājas savās vietās, Poter, sakārtojas tādos ceļos, ka tev to nemūžam nesaprast! Dumidors centās nepieļaut, lai es tieku pie Plūškoka zižļa! Viņš pūlējās visu iekārtot tā, lai Strups izrādās zižļa īstenais saimnieks! Bet es tevi apsteidzu, puisīt, — sagrābu zizli, iekams tu paguvi tam kaut pirkstu piedurt, jo visu nopratu, pirms tev atvērās acis. Es nonāvēju Severusu Strupu pirms trim stundām, un Plūškoka zizlis, Nāves runga, Likteņzizlis pēc tiesas un taisnības ir manējais! Dumidora pēdējais plāniņš, Harij Poter, nogājis greizi!

—  Jā, jā, — Harijs atsaucās. — Taisnība. Tomēr, pirms tu sadomā mani nonāvēt, es tev silti ieteiktu apdomāt visu, ko esi sastrādājis… apdomā un pacenties rast sevi kaut drusciņu nožēlas, Melsudor.

—   Ko?

Lai ko Harijs līdz šim bija sarunājis, lai ko izpaudis, lai kā ķircinājies, Voldemorts pirmoreiz šķita no tiesas satrūcies. Redzokļu zīlītes sarāvās šaurās svītriņās, āda ap acīm nobālēja balta kā palags.

—   Tev atlikusi tikai viena iespēja, — Harijs turpināja, — vairāk itin neka… Esmu redzējis, kāds liktenis tevi gaida… esi nu vīrs… saņemies… pacenties rast sevi nožēlu…

—   Ko tu iedomājies…! — Voldemorts atsāka.

—    Iedomājos — jā! — Harijs atcirta. — Jo Dumidors ar savu pirmsnāves plānu ieriebis ne jau man. Tas iegāzis tevi, Melsudor.

Plūškoka zizlis Voldemortam pirkstos trīsēja, un Harijs ciešāk satvēra Drako zizli. Tūlīt — viņš apjauta. Burtiski pēc pāris mirkļiem.

—  Šis zizlis tev joprojām negrib klausīt, jo tu neesi nonāvējis isto. Severuss Strups nemūžam nav bijis Plūškoka zižļa likumīgais saimnieks. Viņš nepieveica Dumidoru.

—   Viņš nogalināja…

—     Klausies taču! Strups nepieveica Dumidoru\ Dumidors nomira tā, kā viņi abi bija vienojušies! Dumidors bija iecerējis nomirt nepieveikts — palikt par zižļa pēdējo īsteno saimnieku! Būtu viss ritējis saskaņā ar plānu, līdz ar Dumidora nāvi zižļa vara būtu izčākstējusi, jo nebija neviena, kas to būtu atņēmis ar varu!

—   Bet tad jau, Poter, Dumidors man zizli tikpat kā ielicis rokā! — Voldemorta balsī ietrīsējās ļaunprātīga līksme. — Es izzagu zizli no tā pēdējā saimnieka kapa! Es to savācu pret pēdējā saimnieka gribu! Tā spēks ir manā rokā!

—  joprojām neapjēdz, Melsudor, ja? Ar to, ka tu zizli turi rokā, ir daudz par maz! Kaut tas tev rokā, kaut tu to liec lietā — tālab vien tu nevari būt tam saimnieks. Vai nedzirdēji, ko Olivands teica? Zizlis pats izraugās saimnieku… Plūškoka zizlis izraudzījās jauno saimnieku, pirms Dumidors vēl bija miris, — kādu, kas pēc tā pat nekāroja. Jaunais saimnieks atņēma Dumidoram zizli pret Dumidora paša gribu, tā arī neapjauzdams, nedz ko padarījis, nedz arī — ka viņam uzticību zvērējis bīstamākais zizlis, kāds atrodams zemes virsū…

Voldemorta krūtis strauji cēlās un krita, un Harijs manīja, ka tūliņ pretim cirtīsies lāsts, — nomanīja to briestam šurp pavērstajā zižļa galā.

—   Plūškoka zižļa īstenais saimnieks bija Drako Malfojs.

Voldemorta seja pārsteigumā pārakmeņojās, tomēr tikai uz brīdi.

—   Un kas par to? — viņš klusu iešņācās. — Pat ja tev, Poter, taisnība, nedz tavā, nedz manā liktenī tas negroza itin neko. Tev fēniksa zižļa vairs nav — mērosimies izveicībā… un, kolīdz būšu tevi nonāvējis, gan dabūšu rokā ari Drako Malfoju…

—   Par vēlu, — Harijs norādīja. — Te nu tu esi nopūdelējis. Es pasteidzos pirmais. Es Drako pieveicu jau pirms vairākām nedēļām. Es viņam atņēmu zizli.

Harijs savirpināja vilkābeles zizli, un visi līdz pēdējam, kas zālē bija vērotājos, tam pievērsa skatu, it kā nonākuši hipnozes varā.

—   Tad nu iznāk tā, — Harijs nočukstēja. — Vai zizlis, kas tev rokā, zina, ka tā pēdējais saimnieks ticis atbruņots ar tukšrokdžimpiņ? Jo, ja zina … es esmu Plūškoka zižļa īstenais saimnieks.

Burvju debesjumā virs galvas piepeši iesvēlās sarkanzeltaina blāzma, jo virs tuvinājām palodzēm iznira žilbīga saules ripas maliņa. Gaisma abiem sejā iesitās vienlaikus — Voldemorts pēkšņi ietinās liesmainā mirgā. Harijs sadzirdēja viņa spiedzienu par spiti tam, ka pats, pacirtis augšup Drako zizli, tieši tobrīd iekliedzās pret debesim, cik stipri vien spēdams.

—   Avada kedavral

—   Tukšrokdžimpiņl

Norībēja it kā lielgabala šāviens, un pašā vidū lokam, pa kuru viņi abi tika virzījušies, abi lāsti sastapušies uzšķīlās zelta liesmu jūklī. Harijs redzēja Voldemorta zaļo zibsni satriecamies ar to, ko bija raidījis viņš pats, redzēja Plūškoka zizli, pret saullēktu piķa melnu, pasviežamies augstu gaisā, un tad tas pret zāles burvju griestiem aizvirpuļoja gluži kā pirmīt Nagīni galva tieši pie saimnieka, kam nebija prātā citus nogalēt, kas beidzot bija nācis kā zižļa pilntiesīgs pavēlnieks. Un Harijs ar ievingrinātu meklētāja roku noķēra zizli, savējo no otras neizlaidis, bet Voldemorts nogāzās atmuguriski, rokas izpletis, ugunssarkanos redzokļus aizvalbījis aiz plakstiņiem. Toms Svereldo Melsudors triecās pret grīdu pavisam ikdienišķā nolemtībā, ļengans un sarāvies čokurā, baltās rokas bija tukšas, čūskas seja — trula un nesaprātīga. Voldemorts bija miris — paša raidītā atlekušā lāsta ķerts, un Harijs stāvēja — ar veseliem diviem zižļiem, nolūkodamies uz pretinieka mirstīgajām atliekām.

Mirkli valdīja pārsteiguma pilns klusums, un tad sacēlās neiedomājams jandāliņš — kliedzieni, gaviles un auri vai ausis plēsa pušu. Logos neganti spoža iemirdzējās rīta saule, un visi pulkā metās Harijam klāt. Pirmie paguva Kons ar Hermioni, un tās bija viņu rokas, kas apsviedās Harijam apkārt, un abi kaut ko taurēja kā negudri, piekliegdami viņam pilnas ausis. Tad bija klāt Džinnija, Nevils un Luna, un arī visi Vīzliji un Hagrids, un Kingslijs, un Maksūra, un Zibiņš, un Asnīte, un saklausāms nebija ne vārds, jo katrs uzskatīja par savu pienākumu kliegt pilnā rīklē, un nebija izšķirams, kas tās pa rokām, kas ķērās apkārt, grāba un rāva, alkdamas apskaut vismaz kaut ko, virsū spiedās simti, un visi lidz pēdējam bija apņēmušies pieskarties Puisēnam, Kurš Izdzīvojis, jo viss beidzot bija galā…

Saule rimti cēlās augstāk debesjumā, un Cūkkārpas Lielo zāli piestrāvoja dzīvība un gaisma. Bez Harija nekādi nevarēja iztikt neviens, kas nespēja novaldīt ne smieklus, ne asaras, līksmība jaucās ar sērām un bēdām. Visi gribēja, lai viņš ir turpat un klāt — vadonis un simbols, glābējs un vaduguns, un nevienam pat prātā neienāca, ka viņš kur tas laiks nav ne acu aizvēris un nevar ne sagaidīt, kad varēs aprunāties ar dažu labu — pavisam konkrētiem diviem cilvēkiem. Rīts jau bija pusē, bet Harijs — ko citu? — joprojām runājās ar visiem, kas zaudējuši tuviniekus, spieda visiem roku, noskatījās gaužās asarās, uzklausīja pateicības vārdus un no malu malām arī stāstus par to, kas piedzīvots un no jauna; ka tuvu un tālu tie, kas bijuši valdum varā, lāstu nokratījuši; ka nāvēži devušies bēgļu gaitās un tiek tvarstīti, ka no Azkabanas izlaisti visi, kas bez vainas, un ka Kingslijs Saklbolts pagaidām iecelts par burvestību ministru.

Voldemorta liķis tika aizgādāts uz nomaļu kambari, tālu projām no Freda, Tonksas, Vilksona, Kolina Krīvija un pieciem desmitiem citu, kas pret viņu bija cīnījušies līdz nāvei. Maksūra sabūra vietā namu galdus, bet neviens vairs nesēdēja pēc piederības: visi jaucās juku jukām — pasniedzēji un audzēkņi, rēgi un vecāki, kentauri un mājas elfi, kaktā pie sajēgas pamazām nāca Firenci, Grūps lūrēja iekšā pa izsistu logu, un tie, kas zālē, šķūrēja ēdmaņu milža smejošajā mutē. Fēc laba laika, galīgi pārguris un nokausēts, Harijs attapās sēžam uz sola līdzās Lunai.

—  Man gan tavā vietā gribētos drusku miera un klusuma, — viņa paziņoja.

—   Un kā vēl gribas! — Harijs atsaucās.

—   Es tevi piesegšu, — viņa pieteicās. — Liec lietā Paslēpni.

Un, iekams viņš paguva bilst kaut vārdu, Luna iespiedzās: — Ūūū, skatieties! Re, kur bluburējošais malucis! — un rādīja uz logu. Visi, to padzirduši, satrūkās un ņēmās skatīties apkārt, un I larijs, pasprucis zem Paslēpņa, ar steigu trūkās kājās.

Tagad zālei tikt cauri varēja vienā mierā. Divus galdus tālāk viņš ieraudzīja sēžam Džinniju — viņas galva dusēja Vīzlija kundzei uz pleca: gan jau vēl būs laiks aprunāties — tais garajās stundās, dienās un varbūt pat gados, ko abi varēs veltīt sarunām. Ar acīm viņš uzmeklēja Neviļu, tas rija kā vilks — šķīvim lidzās Grifidora zobens, apkārt dedzigu pielūdzēju pulciņš. Pa eju starp diviem galdiem Harijs devās tālāk, un turpat netālu pamanīja visus trīs Malfojus — saspiedušies cieši kopā, viņi it kā īsti nesaprata, vai te maz iederas, tomēr neviens par viņiem nelikās ne zinis. Skaties, kurp gribi, visur valdīja atkalredzēšanās prieks, un beidzot ari Harijs atrada tos, ko tik ļoti ilgojās satikt.

—    Tas esmu es, — viņš nomurmināja, ielidis abiem pa vidu. — Nāksiet lidzi?

Rons un Hermione ar skubu trūkās kājās, un trijatā viņi izlavījās laukā no Lielās zāles. Marmora kāpnēm vietumis bija izgrauti pakāpieni, veseliem posmiem sadragātas margas, ik pēc pāris soļiem nācās brist pa gruvešiem un asins paltīm.

Kaut kur tālu pa gaiteņiem šaudījās Pīvzs, aurēdams pašsacerētu uzvaras himnu:

— Juhūūū, šiem pa mici! Ir Poterīt's labs!

Lai mums jampadracis, bet Voldiņam — kaps!

—    Tiešām lieliski tverts gan atainotā notikuma vēriens, gan traģiskais raksturs, vai ne? — Rons piezīmēja, atgrūzdams durvis, lai Hariju un Hermioni palaistu pa priekšu.

Gan jau nāks ari prieks, nekur neliksies — Harijs prātoja, taču šobrīd visu pārmāca nogurums, un ik pēc pāris soļiem sirdī kā duncis iedūrās sāpe par to, ka nekad vairs nebūs ne Freda, ne Vilksona, ne Tonksas. Visvairāk sevi lika manīt milzīgs atvieglojums, un briesmīgi gribējās gulēt. Bet vispirms pienācās visu izstāstīt Ronam un Hermionei, kas tik ilgi bija viņu balstījuši, tāpēc pelnījuši uzzināt, kas un kā. Ar skumjām viņš izstāstīja, ko tika redzējis Domnicā un kas bija noticis Aizliegtajā mežā, un Rons ar Hermioni vēl īsti nebija paguvuši ļaut vaļu nedz pārsteigumam, nedz apbrīnai, kad klāt bija galamērķis, kaut par to viņi nemaz netika vienojušies.

Pēdējoreiz, kad Harijs te tika spēris kāju, garguja, kas sargāja durvis, vēl nebija nogāzta sāņus — tagad akmens statuja kvernēja šķība greiza, it kā iekampusi lieku mēriņu, tāpēc uzmācās zināmas šaubas, vai tā maz vispār jelkad spēs saklausīt pareizās paroles.

—   Vai varam braukt augšā? — viņš uzrunāja garguju.

—   Vienā mierā, — statuja nostenēja.

Pārrāpušies gargujai pāri, visi trīs nostājās uz akmens vītņu kāpnēm, kas lēnām brauca augšup — kā eskalators. Harijs atgrūda vaļā durvis kāpņu augšgalā.

Viņš tik tikko uzmeta skatu akmens Domnīcai, kas stāvēja uz galda turpat, kur pirmīt atstāta, kad piepeši sacēlās tik apdullinošs troksnis, ka pirmajā pārbīlī gandrīz vai likās — atkal lāsti, nāvēži atgriezušies, Voldemorts augšāmcēlies…

Taču tie bija aplausi. Cūkkārpas direktori un direktrises portretos visgarām sienām viņu sveica ar ovācijām, kājās piecēlušies; vēcināja cepures un savureiz arī parūkas, stiepās laukā no ģīmetnēm, lai paspiestu cits citam roku; dīdījās krēslos, kādos bija iegleznoti; Dilisa Derventa šņukstēja, savu asaru nekaunēdamās, Deksters Forteskjū vicināja ausu radziņu, un Fineass Nigells savā spalgajā āža balsī blēja: — Un lai tiek ielāgots, ka arī Slīdenis paveicis savu tiesu! Lai mūsu artava nenogrimst aizmirstībā!

Bet Harijs vērās tikai uz vienu vīru, kas stāvēja pašā lielākajā portretā tieši aiz direktora krēsla. No pusmēness aceņu apakšas garajā, sirmajā bārdā ritēja asaras, un viņš izstaroja tādu lepnumu un pateicību, ka Harijs it kā juta ieplūstam dzīslās fēniksa dziedinošo dziesmu.

Beidzot Harijs paslēja rokas, un portreti godbijīgi noklusa, joprojām smaidīdami, acis slaucīdami un nespēdami vien sagaidīt, kad viņš teiks kādu vārdu. Tomēr viņš uzrunāja tikai Dumidoru, un ik vārds, ko viņš laida pār lūpām, bija trīsreiz prātā pārlikts. Nogurums gāza vai no kājām nost, acis likās kā smiltīm piebirušas, bet katrā ziņā vajadzēja vēl saņemties — izlūgties vēl pēdējo padomu.

—  Tas, kas bija paslēpts zibsnī, — viņš iesāka, — man izkrita kaut kur Aizliegtajā mežā. īsti nezinu — kur, bet meklēt vairs neiešu. Vai tā būs labi darīts?

—    Jā taču, manu mīļo zēn, — Dumidors atsaucās, savukārt pārējie portreti rādija samulsušus un ieintriģētus ģimjus. — Vieds un drosmīgs lēmums, bet neko citu es no jums arī negaidīju. Vai ir kāds, kas zina, kur tas izkritis?

—   Nē, neviens, — Harijs apliecināja, un Dumidors apmierināts pamāja.

—   Tomēr esmu iecerējis paturēt Ignota velti, — Harijs turpināja, un Dumidors atplauka starojošā smaidā.

—   Bet protams, Harij, tā jums pieder uz laiku laikiem, līdz nodosit to atkal tālāk!

—   Un tad vēl — šis te.

Harijs paslēja Plūškoka zizli, ko Rons un Hermione uzlūkoja tik bijīgi, ka pat ar visu pārgurumu un miega badu Harijam sametās nelāgi ap dūšu.

—   Es tādu negribu, — viņš pasludināja.

—   Ko? — Rons skaļi noprasīja. — Nojūdzies esi, vai?

—    Es zinu, ka spēks tam liels, — Harijs gurdi novilka, — bet manējais man patika labāk. Tad nu…

Parakņājies kaklā pakārtajā maisiņā, viņš dienasgaismā izvilka abus akmeņozola strupuļus, ko joprojām kopā turēja viena vienīga fēniksa spalvas pūciņa. Hermione tika apgalvojusi, ka zizlis vairs nav salabojams, ka bojājums ir pārāk smags. Tomēr skaidrs bija viens — ja nu neizdosies tagad, neizdosies nekad.

Noguldījis pārlauzto nabagu uz direktora galda, viņš pieskārās tam ar pašu Plūškoka zižļa galiņu un pavēlēja: — Lāpītuml

Zizlis saauga par vienu veselu, un tam no gala tūdaļ izsprāga sarkanu dzirksteļu šalts. Harijs saprata, ka izdevies gan. Paķēris akmeņozola un fēniksa zizli, viņš sajuta pirkstos ar joni ieplūstam siltumu, it kā zizlis un roka svinētu atkalredzēšanās svētkus.

—    Plūškoka zizli, — viņš sacīja Dumidoram, kas šurp noraudzījās ar neizmērojamu mīlestību un apbrīnu, — es nolikšu vietā, no kuras tas tika paņemts. Lai stāv tur. Ja es miršu dabiskā nāvē — kā Ignots, tā vara būs lauzta, vai ne tā? Iepriekšējais saimnieks tā arī netiks pieveikts. Un ar to viss beigsies.

Dumidors pamāja. Abi sasmaidījās.

—   Droši zini? — Rons noprasīja, blenzdams uz Plūškoka zizli, un viņa balsī ieskanējās tikko jaušamas alkas.

—   Manuprāt, Harijam taisnība, — klusiņām bilda Hermione.

—    No tā zižļa vairāk kreņķu nekā jēgas, — Harijs sacīja. — Un, taisnību sakot, — viņš turpināja, posdamies uz durvju pusi, patlaban sapņodams tikai par gultu ar baldahīnu, kas gaidīja Grifidoru tornī, un prātodams, vai Mokšķis turp, diez, nevarētu atgādāt kādu sviestmaizi, — man kreņķu jau bijis līdz kaklam — pietiks visam mūžam.

PĒC DEVIŅPADSMIT GADIEM

Togad rudens uzkrita pēkšņi. Pirmā septembra rīts bija spirdzīgs un zeltains kā ābols, un, kad ģimenīte pāri grambainajai ielai kūlās uz lielo, nokvēpušo staciju, automašīnu izplūdes gāzes un gājēju dvaša dzestrajā gaisā mirdzinājās gluži kā zirnekļu tīmekļi. Vecāki katrs stūma pa piekrautiem ratiņiem — abos pašā virsū grabēdams šūpojās prāvs krātiņš: iesprostotās pūces sašutušas ūjināja, un brāļiem nopakaļ asaru pilnām acīm vilkās sarkanmataina meitenīte, iekampusies tēvam rokā.

—   Necik ilgi, un tu arī brauksi, — Harijs viņu mierināja.

—   Pēc diviem gadiem, — Lilija šņaukājās. — Es gribu tūlītl

Braucēji ar ziņkāri noskatījās uz pūcēm, kamēr ģimenīte aizlīgoja turp, kur vīdēja barjera, kas devīto peronu šķira no desmitā. Cauri kņadai Harijs saklausīja Baltusa balsi — dēli turpināja automašīnā uzsākto ķīviņu.

—   Ne nu būšu, nekā! Es nebūšu nekādā Slideni!

—   Džeims, liecies mierā! — Džinnija uzsauca.

—    Es tikai teicu, ka viņš varētu būt, — Džeimss taisnojās, ar smīnu nolūkodamies uz jaunāko brāli. — Kas tad tur pavisam? Viņš tak varētu trāpīties Slīd…

Taču, ieraudzījis mātes seju, viņš apklusa. Pieci Poteri tuvojās barjerai. Šķelmīgi atskatījies uz jaunāko brāli, Džeimss izķēra mātei no rokām ratiņus un metās skriešus. Pēc briža no viņa vairs nebija ne miņas.

—   Jūs taču man rakstīsiet, ko? — Baltuss nekavējoties noprasīja vecākiem, lieti izmantodams brāļa acumirkligo prombūtni.

—   Ja gribi — katru mīļu dienu, — Džinnija apsolījās.

—   Ne jau katru, — Baltuss žigli nobrīdināja. — Džeimss saka — visiem vēstules no mājām nāk apmēram reizi mēnesī.

—    Pērn mēs Džeimsam rakstījām trīsreiz nedēļā, — Džinnija noteica.

—    Un nedomā ticēt visam, ko viņš tev mēģinās sastāstīt par Cūkkārpu, — Harijs iestarpināja. — Brālis tev pagadījies jokupēteris.

Plecu pie pleca visi stūma ratiņus uz priekšu, uzņemdami ātrumu. Pie pašas barjeras Baltuss samiedza acis, bet sadursme izpalika. Toties visi izrādījās nonākuši uz perona numur deviņi un trīs ceturtdaļas, kas tinās košsarkanā Cūkkārpas ekspreša izpūstos biezos balta tvaika mutuļos. Miglā, kur Džeimss jau bija ieniris ar visām paunām, skraidelēja neskaidri stāvi.

—  Kur viņi ir? — Baltuss uztraucies jautāja, pa ceļam blenzdams visapkārt, kaut it nekas nebija skaidri saredzams.

—   Gan jau atradīsim, — Džinnija mierinoši bilda.

Bet tvaiks vēlās tik biezs, ka sejas bija grūti saskatāmas. Nošķirtas no pašiem runātājiem, balsis skanēja nedabiski skaļas. Vienubrīd Harijs it kā padzirdēja Persiju pilnā kaklā apspriežam slotaskātu lietošanas instrukciju un tiešām nopriecājās, ka izdosies pasprukt garām, pat neapsveicinoties…

—   Baltus, man liekas, re — tur, — Džinnija pēkšņi iesaucās.

Pie paša pēdējā vagona no miglas iznira četrotne. Sejas kļuva saskatāmas tikai tad, kad Harijs, Džinnija, Lilija un Baltuss bija piesteigušies pavisam klāt.

—   Sveiki! — Baltuss iesaucās — briesmīgi atvieglots.

Roze, jau saposusies pavisam jaunā Cūkkārpas mantijā, viņam uzsmaidīja.

—  Nu, noparkojies? — Harijam noprasīja Rons. — Es — jā. Hermione neparko neticēja, ka es dabūšu tās vientiešu tiesības — vai ne? Iedomājās, ka man nākšoties instruktoru apstulbināt.

—   Ko nu runā, — Hermione noteica. — Es uz tevi paļāvos tik stipri kā neviens.

—    Vispār es viņu tiešām apstulbināju, — Rons iečukstēja Harijam ausī, kad abi kopīgiem spēkiem Baltusa lādi un pūci cēla vagonā.

—    Vienīgais — vienkārši piemirsās ieskatīties sānspogulītī, un skatīsimies patiesībai acīs — šādai vajadzībai allaž var uzburt pārjutekļus.

Izkāpuši laukā, uz perona, viņi atklāja, ka Lilija un I Iugo, Rozes mazais brālis, ieslīguši dzīvā diskusijā par to, kurā namā katrs tiks iešķirots, kad abi beidzot dosies uz Cūkkārpu.

—   Ja netrāpīsieties Grifidorā, liegsim jums mantojumu, — Rons pasludināja, — tomēr skatieties paši.

—   Rom!

Lilija un Hugo iesmējās, bet Baltuss un Roze gan savilka nopietnu seju.

—   Viņš tikai māžojas, — Hermione un Džinnija ar skubu mierināja, bet Rons vairs neklausījās. Piemiedzis Harijam ar aci, viņš paslepšus pameta ar galvu — tur! Tvaika mutuļi uz bridi bija izklīduši, un labu gabalu tālāk uz miglas fona skaidri izcēlās kāda trijotne.

—   Skat, kas ieradies!

Tur kopā ar sievu un dēlu stāvēja Drako Malfojs melnā, līdz pazodei aizpogātā apmetnī. Galvvidus metās pliks, un smailais zods tālab izskatījās vēl jo smailāks. Puika līdzinājās Drako tikpat ļoti kā Baltuss Harijam. Pamanījis Harija, Rona, Hermiones un Džinnijas skatienu, Drako viegli paklanijās un tūdaļ aizgriezās.

—  Tātad re, kur mazais Skorpijs, — Rons nočukstēja. — Skaties tu man, Rozīt. Tā ka lai tu aizspertos viņam pa priekšu visos pārbaudījumos! Lai slavētas debesis — esi atsitusies mātē, tā mums gudrīte.

—    Apžēliņ, Ron, — Hermione izsaucās it kā bargi, tomēr tik tikko valdīdama smieklus. — Ko tu rīdi bērnus, kad viņi vēl nav tikuši ne līdz skolas solam!

—   Jā, jā, tev taisnība, — Rons piekrita, bet nenocieties piebilda:

—    Un, Rozīt, nedomā ar viņu par daudz draudzēties, dzirdi? Vīzliju vecpaps nemūžam nepiedos, ja tu iziesi par sievu pie tirasiņa.

—   Ei!

Atkal bija uzradies Džeimss, ticis vaļā i no lādes, i pūces, i ratiņiem, un nepārprotami no jaunumiem plīsa vai pušu.

—  Tedijs ir atpakaļ, — viņš aizelsies vēstīja, pāri plecam norādīdams uz biezajiem tvaika mutuļiem. — Tikko satiku! Un uzminiet, ko viņš dara? Mīcās ar Viktoriju!

Puika blenza uz lielajiem, acīmredzami vilies, ka reakcijas nekādas.

—   Mūsu Tedijs! Tedijs Vilksons! Mīcās ar mūsu Viktoriju! Mūsējo māsicu! Un es prasu Tedijam, ko viņš tur tādu dara…

—    Tu jaucies pa vidu? — Džinnija noprasīja. — Debestiņ, izspļauts Rons…

—    …un šis saka — esot atnācis pavadīt! Un tad man saka — tinies. Tedijs ar viņu mīcās! — Džeimss lieku reizi pavēstīja — drošības dēļ, ja nu kāds vēl nebūtu sapratis.

—   Ai, cik būtu jauki, ja viņi apprecētos! — aizrautīgi nočukstēja Lilija. — Tad Tedijs tiešām būtu mūsējais!

—    Viņš jau tāpat nāk uz pusdienām reizes četras nedēļā, — Harijs atgādināja. — Varbūt liksim priekšā, lai pārceļas pie mums pavisam, un lieta darīta?

—   Jāāā! — Džeimss jūsmīgi piekrita. — Es varu dzīvot vienā istabā ar Baltusu… Tedijs lai iet manējā!

—    Nekā nebija, — Harijs stingri noteica. — Jūs ar Baltusu dzīvosiet vienā istabā tikai tad, kad es nolemšu māju nograut līdz pamatiem.

Viņš ieskatijās saskrambātajā, vecajā pulkstenī, kas reiz bija piederējis Fabiānam Pruetam.

—   Jau gandrīz vienpadsmit, labāk kāpiet iekšā.

—   Neaizmirsti sirsnīgi pasveicināt Neviļu! — Džinnija piekodināja, apskaudama Džeimsu.

—   Mamm! Kā lai es sirsnīgi pasveicinu profesoru?

—   Bet tu taču Neviļu pazīsti…

Džeimss noplātīja rokas.

—   Vispār jau jā, bet skolā viņš taču ir profesors Lēniņš, ne? Es taču nevaru iet uz herboloģiju un sākt viņu sirsnīgi sveicināt…

Nogrozījis galvu par mātes nejēdzīgajām iedomām, viņš izgāza dusmas, pa jokam grasīdamies iespert Baltusam.

—   Nu, tad pagaidām dzīvo sveiks, Baltus! Piesargies no testra liem.

—   Vai tad viņi nav neredzami? Tu teici, ka viņi ir neredzami!

Bet Džeimss tikai smējās: ļāva, lai māte uzspiež buču uz vaiga, pa roku galam apkampa tēvu un ielēca vagonā, kas nupat strauji pildījās. Atskatījies viņš vēl uz atvadām novēcināja roku un tad aizspriņģoja pa gaiteni, lai uzmeklētu draugus.

—   Par testrāliem neraizējies, — Harijs sacīja Baltusam. — Maigas radlbiņas — no tādiem galīgi nav ko bīties. Un uz skolu jūs tik un tā brauksiet laivās, nevis ratos.

Džinnija noskūpstīja Baltusu.

—   Tiksimies Ziemassvētkos.

—   Paliec sveiks, Baltus, — Harijs izdvesa, kad dēls viņu apskāva. — Neaizmirsti, ka Hagrids nākampiektdien tevi ielūdzis uz tēju. Neielaidies nekādās darīšanās ar Pivzu. Neiesaisties divkaujās, kamēr neesi iepraties, kas un kā darāms. Un neļaujies, kad Džeimss tevi ķircina.

—   Un ja nu es iešķirojos Slideni?

Čukstienu sadzirdēt varēja tikai tēvs, un Harijs atskārta, ka tikai tagad, kad tūliņ jāšķiras, Baltuss beidzot nolēmis izpaust savas lielās, briesmīgās bailes.

Harijs notupās, un tagad, lai ieskatītos dēlam acīs, galvu nācās nedaudz pasliet augšup. No visiem trim bērniem tikai Baltuss bija mantojis Lilijas acis.

—    Baltus Severus, — Harijs ierunājās tik klusu, ka to saklausīt spēja tikai Džinnija, kas bija gana iejūtīga, lai tobrīd izliktos, ka māj atvadas Rozei, jo tā nule bija iekāpusi vilcienā, — tev dots vārds, kas godina divu Cūkkārpas direktoru piemiņu. Viens no viņiem bija slīdenis, un es nezinu, vai jebkad esmu sastapis viru, kam tik liela dūša.

—   Bet ja nu…

—     …tad Slīdeņa nams būs dabūjis izcilu audzēkni, vai ne? Mums, Baltus, tas nav no svara. Toties, ja no svara tas ir tev, tu varēsi izraudzīties Grifidoru, ja neparko negribēsi būt Slideni. Šķirmice ņem vērā ari to, ko tu pats gribi.

—   Tiešām?

—   Man tā bija, — Harijs atteica.

Bērniem viņš to nekad nebija stāstījis, un, izteicis šos vārdus, viņš redzēja izbrīnu Baltusa sejā. Bet nu jau košsarkanā vilciena vagonu durvis cirtās ciet, un vecāku izplūdušie stāvi metās uzbučot pēdējās bučas, piekodināt pēdējos piekodinājumus. Baltuss iespruka vagonā, un Džinnija aizcirta durvis. No tuvākajiem logiem laukā kārās audzēkņi. Sazin cik acu pāru gan vilciena, gan uz perona bija pievērsti Harijam.

—   Ko viņi visi blenž? — noprasīja Baltuss, kad arī abi ar Rozi bija izkārušies pa logu, lai nopētītu pārējos braucējus.

—   Par to tu vari galvu nelauzīt, — izsaucās Rons. — Tas manis dēļ! Esmu šausmīgi slavens.

Baltuss, Roze, Hugo un Lilija smējās. Vilciens sakustējās, un Harijs pagājās līdzi, raudzīdamies uz savu kalsno dēlēnu, kam vaigi jau satraukumā sviltin svila. Uz Baltusu noskatīdamies, viņš smaidīdams māja ardievas, kaut uzmācās sajūta, ka dēls slīd projām, ka zūd…

Pēdējā tvaika vērpete izkūpēja rudenīgajā gaisā. Vilciens pazuda aiz līkuma. Harija roka joprojām it kā vēcināja atvadas.

—   Gan jau būs labi, — nomurmināja Džinnija.

Uzlūkojis viņu, Harijs neviļus nolaida roku un pieskārās rētas zibenim uz pieres.

Zinu, ka būs.

Rēta nebija smelgusi jau deviņpadsmit gadus. Viss bija labi.

SATURS

1.    nodala. Tumsas pavēlnieka celšanās

2.    nodaja. Nekrologs

3.     nodaļa. Dērsliju prombraukšana

4.    nodaļa. Septiņi Poteri

5.     nodaļa. Kritušais karotājs

6.    nodaļa. Rēgs pidžamā

7.    nodaļa. Baltusa Dumidora testaments

8.    nodaļa. Kāzas

9.    nodaļa. Slēptuve

10.     nodaļa. Mokšķa stāsts

11.    nodaļa. Kukulis

12.    nodaļa. Maģija ir vara

73. nodaļa. Vientiešu pēcteču reģistrācijas komisija 14. nodaļa. Zaglis

75.    nodaļa. Goblina atriebība

76.    nodaļa. Godrika grava

77.    nodaļa. Bazildas noslēpums

18. nodaļa. Baltuss Dumidors: dzīve un meli

79. nodala. Sudraba stirna

20. nodaļa. Ksenofils Mīlabs

27. nodaļa. Pasaka par trim brāļiem

22.    nodaļa. Nāves dāvesti

23.    nodaļa. Malfoju muiža

24.    nodafa. Zižļu meistars

25.    nodafa. Gliemežvāciņi

26.    nodala. Gringoti

27.    nodaļa. Pēdējā paslēptuve

28.    nodaļa. Trūkstošais spogulis

29.    nodaļa. Zudusi diadēma

30.   nodaļa. Severusa Strupa patriekšana 32. nodaļa. Cūkkārpas kauja

32.    nodaļa. Plūškoka zizlis

33.    nodaļa. Prinča stāsts

34.    nodaļa. Atkal Mežā

35.    nodaļa. Kingskrosa

36.    nodaļa. Pārrēķināšanās

Pēc deviņpadsmit gadiem

Content

Roulinga Džoanna Ketlīna Harijs Poters un nāves dāvesti

PIRMĀ NODAĻA TUMSAS PAVĒLNIEKA CELŠANĀS

OTRA NODAĻA NEKROLOGS

TREŠA NODAĻA DĒRSLIJU PROMBRAUKŠANA

CETURTA NODAĻA SEPTIŅI POTERI

PIEKTA NODAĻA KRITUŠAIS KAROTĀJS

SESTA NODAĻA RĒGS PIDŽAMĀ

SEPTĪTA NODAĻA BALTUSA DUMIDORA TESTAMENTS

ASTOTĀ NODAĻA KĀZAS

DEVĪTĀ NODAĻA SLĒPTUVE

DESMITĀ NODAĻA MOŠĶA STĀSTS

VIENPADSMITĀ NODAĻA KUKULIS

DIVPADSMITĀ NODAĻA MAĢIJA IR VARA

TRĪSPADSMITĀ NODAĻA VIENTIEŠU PĒCTEČU REĢISTRĀCIJAS KOMISIJA

ČETRPADSMITĀ NODAĻA ZAGLIS

PIECPADSMITA NODAĻA GOBLINA ATRIEBĪBA

SEŠPADSMITĀ NODAĻA GODRIKA GRAVA

SEPTIŅPADSMITA NODAĻA BAZILDAS NOSLĒPUMS

ASTOŅPADSMITA NODAĻA BALTUSS DUMIDORS: DZĪVE UN MELI

DEFIŅPADSMITA NODAĻA SUDRABA STIRNA

DIVDESMITĀ NODAĻA KSENOFILS MĪLABS

DIVDESMIT PIRMĀ NODAĻA PASAKA PAR TRIM BRĀĻIEM

DIVDESMIT OTRA NODAĻA. NĀVES DĀVESTI

DIVDESMIT TREŠĀ NODAĻA MALFOJU MUIŽA

DIVDESMIT CETURTĀ NODAĻA ZIŽĻU MEISTARS

DIVDESMIT PIEKTA NODAĻA GLIEMEŽVĀCIŅI

DlVDESMIT SESTĀ NODAĻA GRIGOTI

DIVDESMIT SEPTĪTĀ NODAĻA PĒDĒJĀ PASLĒPTUVE

DIVDFESMIT ASTOTA NODAĻA TRŪKSTOŠAIS SPOGULIS

DIVDESMIT DEVĪTĀ NODAĻA ZUDUSĪ DIADĒMA

TRĪSDESMITĀ NODAĻA SEVERUSA STRUPA PATRIEKŠANA

TRĪSDESMIT PIRMĀ NODAĻA CŪKKĀRPAS KAUJA

TRĪSDESMIT OTRA NODAĻA PLŪŠKOKA ZIZLIS

TRĪSDESMIT TREŠĀ NODAĻA PRINČA STĀSTS

TRĪSDESMIT CETURTĀ NODAĻA ATKAL MEŽĀ

TRĪSDESMIT PlEKTĀ NODAĻA KINGSKROSA

TRĪSDESMIT SESTĀ NODAĻA PĀRRĒĶINĀŠANĀS

PĒC DEVIŅPADSMIT GADIEM

SATURS