Jansone Tuve

Vēlu novembrī

Tuve Jansone

Vēlu novembrī

.

1

Kādā agrā rītā Muminielejā Susuriņš savā telti pamodās un sajuta, ka ir pienācis rudens un gaisā vēdī prom došanās noskaņa.

Prom došanās nāk kā lēciens! Piepeši viss ir mainījies, un aizceļotājam katra minūte ir dārga; žigli pirms tiek aizkavēts un iztaujāts viņš izvelk telts mietiņus un nodzēš kvēlojošās ogles; mugursomu viņš liek plecos jau skriedams un beidzot ir ceļā pēkšņi kļuvis kā ceļojošs koks, kam katra lapa ir pilnīga miera pārņemta. Izbalējušajā zālē telts vieta tagad ir vien tukšs taisnstūris. Vēlāk no rīta pamodīsies draugi un sacīs: viņš ir devies prom, būs rudens.

Susuriņš gāja mierīgā un vieglā gaitā, viņam apkārt slējās mežs, sāka līt. Lietus lija uz viņa zaļās cepures un uz viņa lietusmēteļa, kas arī bija zaļš, lietus čukstēja un pilēja it visur, un mežs paslēpa viņu maigā un izmeklētā vientulībā.

Piekrastē bija daudz ieleju. Gar jūru visā tās garumā stiepās kalni, veidojot garus, iespaidīgus līkumus, zemesragus un līčus, kas dziļi iegrauzās neapdzīvotajā

apvidū. Kādā ielejā viena pati dzīvoja svilpaste. Susuriņš bija sastapis daudzas svilpastes un zināja, ka viņām jārīkojas saskaņā ar savu raksturu un saviem nepastāvīgajiem lēmumiem. Bet nekad viņš neizturējās tik klusu, kā iedams garām kādas svilpastes mājai.

Zogam bija taisni un smaili stabi, un vārtiņi aizslēgti. Dārzs bija pilnīgi tukšs. Veļas auklas bija noņemtas, malkas grēda nozudusi. Ne šūpuļtīkla, ne dārza mēbeļu. Tur nebija nekā no tās patīkamās nolaidības, kādu nereti var redzēt ap vasaras māju, grābeklis, spainis, aizmirsta cepure, kaķa piena trauks un visas citas nejauši atstātās lietas, kas gaida nākamo rītu un māju vērš atvērtu un apdzīvotu.

Svilpaste zināja, ka ir pienācis rudens, viņa bija noslēgusies sevī. Viņas māja pauda pilnīgu nošķirtību un tukšumu. Bet viņa bija tur iekšā, pašā dziļumā aiz augstām, necaurlaidīgām sienām un egļu mūra, kas noslēpa viņas logus.

Rudens mierīgā gaita uz ziemu nav nekāds sliktais laiks. Tas ir laiks, kad uzglabāt, nodrošināt un uzkrāt pēc iespējas lielākus krājumus. Ir jauki sev piederošo savākt cik vien iespējams tuvu savākt savu siltumu un savas domas un pašā dziļumā izrakt drošu alu: drošības kodolu, kur tu aizsargā to, kas ir svarīgs, dārgs un pieder vienīgi tev. Pēc tam uz nebēdu var nākt aukstums, vētras un tumsa. Tie taustīsies gar sienām un meklēs ieeju, bet to atrast nebūs iespējams, viss būs noslēgts, un tur iekšā savā siltumā un vientulībā sēdēs un smiesies tas, kurš būs bijis tālredzīgs.

Ir tādi, kas paliek mājās, un tādi, kas dodas prom, tā tas aizvien ir bijis. Ikviens pats var izvēlēties, bet

viņam ir jāizvēlas, kamēr vēl ir laiks, un nekad nedrīkst padoties.

Mājas aizmugurē Svilpaste sāka dauzīt paklājus. Viņa metās tiem virsū ar ritmisku niknumu, un ikvienam bija dzirdams, ka viņai patīk dauzīt paklājus. Susuriņš devās tālāk, viņš aizdedzināja savu pīpi un domāja: "Nu viņi Muminielejā ir pamodušies. Tētis uzvelk pulksteni

un pieklaudzina pie barometra. Māmiņa iekur plīti. Trollītis Mumins iznāk verandā un ierauga, ka telts vieta ir tukša. Viņš ieskatās vēstuļu kastītē pie tilta, un arī tā ir tukša. Es aizmirsu uzrakstīt atvadu vēstuli, es nepaguvu. Bet visas manas vēstules taču ir vienādas. "Es atgriezīšos aprīlī, lai tev labi klājas. Es dodos prom, uz pavasara pusi atgriezīšos, rūpējies par sevi." Viņš taču zina.

Un Susuriņš pavisam viegli aizmirsa par trollīti Muminu.

Kad metās krēsla, viņš bija nonācis kādā garā jūras līcī, kas pastāvīgi atradās ēnā starp kalniem. Vistālāk līcī spīdēja dažas agrīnas gaismas, tur pudurī cieši cita pie citas bija saspiedušās mājas.

Ārā lietū neviena nebija.

Te dzīvoja Murmulis, Bumbulīte un Lēnprāte zem katra jumta dzīvoja kāds, kas bija nolēmis te palikt, tie bija ļaudis, kas vēlējās palikt mājās. Susuriņš lavījās pa sētas pusi, turēdamies ēnā, un darīja to ļoti klusi, viņš ne ar vienu nevēlējās runāt. Lielas un mazas mājas, tuvu blakus cita citai, dažas bija sabūvētas kopā un viena ar otru dalīja notekcaurules un atkritumu tvertnes, tās lūkojās viena otras logos un ostīja ēdienu. Skursteņi, augsti zelmiņi, aku vindas un lejā no vienām durvīm uz citām nomīdīti celiņi. Susuriņš gāja žigli un klusi, domādams: "O, visas mājas, cik ļoti jus man nepatīkat!"

Nu jau bija gandrīz satumsis. Uzvilkta krastā, tur zem alkšņiem gulēja Murmuļa laiva tā bija pārsegta ar pelēku brezentu. Mazliet augstāk atradās masts, airi un stūre. Stāvēdami tā daudzas vasaras, tie bija nomelnējuši un ieplaisājuši tie ne reizi nebija lietoti. Susuriņš noskurinājās un devās tālāk.

Bet mazais cirslītis Murmuļa laivā dzirdēja viņa soļus un aizturēja elpu. Soļu troksnis aizvien attālinājās nu atkal viss bija klusu, tikai uz brezenta lija lietus.

Pati pēdējā māja vientulīgi gulēja zem tumšzaļās egļu meža sienas te patiešām sākās neapdzīvots apvidus. Susuriņš gāja žiglāk tieši uz mežu. Te spraugā pavērās pēdējās mājas durvis un kāda ļoti veca balss uzsauca:

-    Uz kurieni tu ej?

-     Es nezinu, Susuriņš atbildēja.

Durvis atkal aizvērās, un Susuriņš iegāja savā mežā, kur viņu gaidīja simtiem jūdžu garš klusums.

.

2

Laiks gāja, un lietus lija. Nekad vēl nevienu rudeni tik daudz nebija lijis. Ielejas gar piekrasti kļuva staignas no lietus, kas plūda lejā no pakalniem un kalniem, un zeme nevis novīta, bet sapuva. Piepeši vasara bija tik tālu projām, it kā nekad nebūtu bijusi, un ceļš starp mājām bija ļoti ilgs, un katrs ievilkās savā mājā.

Vistālāk Murmuļa laivas priekšgalā dzīvoja mazais cirslītis, kas sauca sevi par Toftu[1] (viņa vārdam nav nekāda sakara ar laivas airsoliem tā ir vienīgi sagadīšanās). Neviens nezināja, ka viņš tur dzīvo. Tikai reizi gadā uz pavasara pusi brezents tika nocelts un laivu kāds nodarvoja un aizdrīvēja platākās spraugas. Pēc tam brezents atkal tika uzlikts un laiva zem tā gulēja un turpināja gaidīt. Murmulim nekad nebija laika braukt jūrā, turklāt viņš neprata būrāt.

Cirslītim Toftam patika darvas smarža, viņš vienmēr raudzījās, lai tur, kur viņš dzīvo, smaržotu labi. Viņam patika virves ritulis tas turēja viņu ciešā apskāvienā -

un nerimtīgā lietus skaņa. Garajās rudens naktīs silts un ļoti noderīgs bija viņa lielais mētelis.

Vakarā, kad visi bija aizgājuši mājās un līcī valdīja klusums, cirslītis sev stāstīja pats savu stāstu. Tajā bija runa par laimīgo ģimeni. Viņš stāstīja, līdz aizmiga, un nākamajā vakarā viņam atkal nācās to turpināt vai arī sākt no sākuma.

Cirslītis mēdza sākt ar laimīgās Muminielejas aprakstu. Lēnām viņš gāja pār nogāzēm, kur auga tumši skujkoku meži un ļoti gaišie bērzi. Kļuva siltāks. Viņš centās aprakstīt, kāda ir sajūta, kad ieleja paveras kā zaļš, mežonīgs dārzs, kam cauri spīd saule, vasaras vējiņā visur šūpojas zaļas lapas, zaļa zāle aug visapkārt nu viņam virs galvas un zālē redzami saules plankumi un dzirdama kameņu dūkšana. Viss tik jauki smaržoja, un lēnām viņš gāja tālāk, līdz izdzirda plūstošo upi.

Svarīgi bija nemainīt nevienu pašu sīkumu: reiz pie upes viņš bija novietojis lapeni tas bija aplam. Tur drīkstēja būt tikai tilts un vēstuļu kastīte. Pēc tam nāca ceriņu krūmi un tēta malkas šķūnītis abiem piemita pašiem sava drošības un vasaras smarža.

Bija ļoti kluss un diezgan agrs rīts. Tagad Tofts varēja saredzēt zilo stikla greznuma bumbu, kas atradās uz staba visdziļāk dārzā. Tā bija Mumintēta stikla bumba, un tā bija vissmalkākā, kāda vien bija visā ielejā. Tā bija maģiska.

Zāle bija gara un pilna ziedu tos cirslītis aprakstīja. Viņš stāstīja par nogrābtajiem celiņiem, kuru malās kārtīgi bija salikti gliemežvāki un sīkāki zelta gabali, nedaudz pakavēdamies pie saules plankumiem, kas viņam sevišķi patika. Viņš ļāva vējam šalkt augstu virs ielejas un pa nogāzēm traukties cauri mežam, un tad apklust, lai klusums atkal būtu pilnīgs. Ziedēja ābeles. Dažiem kokiem cirslītis iedeva ābolus, bet atkal tos noņēma; viņš iekarināja šūpuļtīklu un malkas šķūnīša priekšā izkaisīja dzeltenas zāģskaidas. Nu viņš jau bija pavisam tuvu mājai. Tur bija peoniju dobe, un tad bija veranda... Rīta saule apspīdēja verandu, un tā bija tieši tāda, kādu cirslītis to bija izveidojis, no koka izzāģētas margas, sausserdis, šūpuļkrēsls, itin viss.itin viss.

Cirslītis Tofts nekad negāja iekšā mājā, viņš gaidīja ārpusē. Viņš gaidīja, kad uz kāpnēm iznāks māmiņa.

Diemžēl tieši tajā vietā viņš parasti aizmiga. Tikai vienu vienīgu reizi viņš bija redzējis durvīs pavīdam māmiņas degunu apaļu, draudzīgu degunu; un visa māmiņa bija apaļa, kādām jau māmiņām jābūt.

Tagad Tofts atkal gāja cauri ielejai. Simtiem reižu viņš bija gājis pa vienu un to pašu ceļu, un, katru reizi to atkārtojot, spriegums arvien pastiprinājās. Piepeši pār ainavu nolaidās pelēka migla tā izdzisa; aizvēris acis, viņš redzēja vienīgi tumsu un dzirdēja, kā uz brezenta līst ilgais rudens lietus. Cirslītis centās tikt atpakaļ ielejā, bet tas neizdevās.

Pēdējā nedēļā tā bija atgadījies vairākas reizes, un ikreiz migla bija parādījusies mazliet agrāk. Vakar tā atnāca pie malkas šķūnīša, tagad satumsa jau pirms ceriņu krūmiem. Ielīdis dziļāk savā mētelī, cirslītis Tofts nodomāja: "Rīt es varbūt netikšu pat līdz upei. Es vairs nespēju stāstīt tā, lai stāstītais top redzams: viss iet ačgārni."

Cirslītis brīdi pagulēja. Kad viņš tumsā pamodās, t jīd nezināja, ko lai iesāk. Viņš atstās Murmuļa laivu n n aizies uz ieleju, uzkāps verandā, atvērs durvis un pateiks, kas viņš ir.

Kad cirslītis Tofts bija izlēmis, viņš atkal aizmiga un nogulēja visu nakti bez jebkādiem sapņiem.

.

3

Kādā novembra ceturtdienā pārstāja līt un Svilpaste nolēma nomazgāt bēniņu stāva logus. Virtuvē viņa uzsildīja ūdeni, iešļāca tajā mazliet ziepju pavisam nedaudz -, tad uznesa bļodu augšā, nolika to uz krēsla un atvēra logu. Te no loga rāmja kaut kas atplīsa un nokrita viņai pie ķepas. Nokritušais izskatījās kā sīka kokvilnas šķipsna, bet Svilpaste uzreiz zināja, kas tā ir, briesmīga kūniņa, un tās iekšienē bija bāls, balts kāpurs. Viņa nodrebēja un pievilka ķepas sev tuvāk.  Lai kur viņa gāja, lai ko viņa darīja, viņai ceļā trāpījās rāpojošie un ložņājošie tie bija it visur! Viņa paņēma putekļu lupatu, ar ātru kustību izslaucīja kāpuru ārā un noskatījās, kā tas aizveļas pajumtu, aizlec pārjumta malu un nozūd.

Derdzīgi, čukstēja Svilpaste, nopurinādama ļ lupatu. Pacēlusi bļodu, viņa izkāpa uz jumta, lai logu nomazgātu no ārpuses.

Svilpastei kājās bija filca tupeles, un, kolīdz viņa bija izkāpusi uz stāvā, slapjā jumta, viņa sāka slīdēt

atmuguriski. Svilpaste nepaguva pat nobīties. Viņas Kalsnais augums zibensātri pasviedās uz priekšu, vienā reibinošā acumirklī uz vēdera aizslīdēja pajumtu, tupeles atsitās pret jumta malu un tur viņa gulēja. Un nu Svilpastei sametās bail. Bailes līda pa visu augumu, ka tintes garša tās koda kaklā. Viņa pievēra acis, bet tālu lejā tās redzēja zemi; viņas žokļi no šausmām un pārsteiguma bija cieši sakodušies, un viņa nespēja pakliegt.

Starp citu, nebija jau neviena, kas viņu dzirdētu. Svilpaste beidzot bija tikusi vaļā no visiem saviem radiniekiem un apgrūtinošajiem paziņām. Viņai bija tik daudz laika, cik vien viņa vēlējās, lai rūpētos par savu ināju un savu vienatni un lai no sava jumta pilnīgi viena kristu lejā starp dārza vabolēm un neaprakstāmiem kāpuriem.

Svilpaste baiļpilni centās rāpties augšup ķepas taustījās pa slideno skārdu -, bet viņa atkal atslīdēja atpakaļ un viss bija tāpat kā iepriekš. Vējā sitās vaļējais logs, šalca dārzs, gāja laiks. Pret jumtu noplīkšķēja dažas lietus šaltis.

Tad Svilpaste atcerējās zibensnovedēju, kas mājas otrā pusē stiepās līdz pat bēniņu stāvam. Ļoti, ļoti lēnām viņa gar jumta malu sāka virzīties uz priekšu: mazu gabaliņu ar vienu, tad ar otru kāju, acis cieši aizvērusi un vēderu pie jumta piespiedusi, tā Svilpaste rāpoja apkārt savai lielajai mājai, visu laiku atcerēdamās, ka viņai reibst galva un kāda ir sajūta, kad uznāk reibonis. Nu jau zem ķepas viņa sajuta zibensnovedēju; sparīgi to satvērusi, viņa tikpat lēni cieši aizvērtām acīm vilkās uz otro stāvu, un visā pasaulē nebija

nekā tikai tieva stieple un Svilpaste, kas cieši tajā karājās.

Viņa satvēra šauro koka malu, kas stiepās visapkārt bēniņu stāvam, uzlīda augšā un gulēja pilnīgi nekustīgi. Palēnām Svilpaste piecēlās uz visām četrām viņa gaidīja, līdz pārstās trīcēt kājās, un it nemaz nejutās smieklīga. Ar seju pret sienu viņa soli pa solim sāka iet uz priekšu. Viņa nonāca no viena loga pie cita, bet visi bija aizvērti. Svilpastes deguns bija garš, tas traucēja

irt, mati krita acīs un kutināja degunu. "Es nedrīkhI.u šķaudīt, tad es zaudēšu līdzsvaru… Es nedrīkstu nkatīties un nedrīkstu domāt. Vienas tupeles papēdis ii salocījies divkārt, neviens par mani neliekas zinis, korsete ir kaut kur uzāķējusies un kuru katru brīdi no visiem šiem šausmīgajiem brīžiem…"

Tagad atkal uznāca lietus. Atvērusi acis, Svilpaste šķībi pār plecu redzēja nolaideno jumtu un tā malu tur lejā un kritienu cauri it nekam, un kājas atkal sāka I rīcēt, un pasaule griezās riņķī virsū nāca reibonis. Tas atsūca viņu no sienas mala, uz kuras viņa stāvēja, kļuva šaura un plāna kā sirpis, un vienā bezgalīgā acumirklī viņa iztraucās cauri visai savai svilpastes dzīvei. Ļoti lēnām viņa paliecās atpakaļ ārā no drošības un uz to nepielūdzamo leņķi, kādā viņai nāksies krist, tad palika tur kā viņai šķita vēl vienu mūžību un atkal sakņupa uz priekšu.

Nu viņa nebija it nekas, tikai kaut kas tāds, kas cenšas tapt pēc iespējas plakanāks un tikt uz priekšu. Tur bija logs. Vējš to bija aizvēris cieši aizvēris. Loga rāmis bija gluds un kails: tur nebija nekā, ko satvert un pavilkt, ne vismazākās nagliņas. Svilpaste mēģināja ar matadatu tā saliecās. Tur iekšā viņa varēja redzēt bļodu ar ziepjūdeni un putekļu lupatu mierīgas ikdienišķības vienaldzīga aina, neaizsniedzama pasaule.

Lupata! Tā bija iespiedusies starp logu un aplodu… Svilpastes sirds sāka dauzīties viņa redzēja ārā izspraukušos nelielu lupatas stūrīti, viņa to satvēra, un ai, cik piesardzīgi un lēnām vilka… "Ai, kaut tā izturētu, kaut tā būtu jaunā un skaistā lupata, nevis vecā… Es nekad vairs neglabāšu vecas lupatas, es nekad

vairs neko netaupīšu, es būšu izšķērdīga, es vairs neko netīrīšu es pārāk daudz tīru, es esmu pedantiska… Es būšu kaut kas pilnīgi cits nekā svilpaste…" Tā pazemīgi lūdzoši un bezcerīgi domāja Svilpaste lai gan svilpaste, protams, nekad nevar kļūt ne par ko citu kā par svilpasti.

Un lupata izturēja. Logs lēnām atvērās, vējš to satvēra un atsita vaļā, un Svilpaste ar galvu pa priekšu iekrita drošajā istabā. Viņa gulēja uz grīdas, un vēders tik griezās uz riņķi, uz riņķi vien; viņa jutās šausmīgi slikti.

Virs Svilpastes vējā šūpojās griestu lampa, visi pušķi kustējās vienādā atstatumā cits no cita katrs ar mazu pērlīti galā. Viņa tos vērīgi aplūkoja, pārsteigta par šiem mazajiem pušķiem, kurus viņa nekad pirms tam nebija pamanījusi. Un nekad agrāk viņa nebija pamanījusi, ka zīda abažūrs ir sarkans ļoti skaistā, sarkanā krāsā, kas atgādināja saulrietu. Arī griestu āķa forma bija jauna un neparasta.

Tagad sajūta bija mazliet labāka. Svilpaste sāka prātot, cik savādi tas ir, ka viss, kas karājas kādā āķī, patiešām turpina karāties lejup, nevis kādā citā virzienā, un no kā tas varētu būt atkarīgs. Visa istaba bija pārvērtusies, viss bija jauns. Piegājusi pie spoguļa, Svilpaste aplūkoja sevi. Deguns vienā pusē bija vienās skrambās, un mati slapji un taisni kā sveces. Acis bija citādas. "Padomā tik, ka ir acis, ar ko skatīties," sprieda Svilpaste, "un kā gan notiek šī redzēšana…?"

No lietus un no tā, ka vienā mirklī bija izkritusi cauri visam savam mūžam, viņai sāka salt viņa nolēma uzvārīt kafiju. Bet, kad Svilpaste atvēra virtuves skapi, vina

pirmo reizi ieraudzīja, ka viņai ir pārāk daudz trauku. Tik šausmīgi daudz kafijas tasīšu. Pārlieku daudz servējamo bļodu, cepeštrauku, kaudzēm šķīvju, simtiem trauku, no kuriem ēst, uz kuriem ēst, un tikai viena pati svilpaste. Un kam tie visi paliks, kad viņa nomirs?

Es it nemaz nemiršu, nočukstēja Svilpaste un nizcirta skapja durvis. Viņa ieskrēja dzīvojamā istabā; iedama iekšā mazajā istabā un atkal ārā no tās, viņa itsitās pret savām mēbelēm; ieskrēja salonā un atvilka visus aizkarus, uzskrēja augšā bēniņos visur bija vienlīdz kluss. Svilpaste atstāja durvis vaļā, viņa atvēra garderobi tur gulēja ceļasoma; un beidzot Svilpaste zināja, ko darīs. Viņa brauks ciemos. Viņa gribēja redzēt cilvēkus. Cilvēkus, kas runā un ir patīkami un kas staigā iekšā un ārā un piepilda visu dienu tā, ka neatliek laika šausmīgām pārdomām. Ne pie Murmuļa. Ne pie Bumbulītes vismazāk jau nu pie Bumbulītes! Bet pie Muminu ģimenes. Bija pienācis laiks apciemot trollīša Mumina māmiņu. Un ir jāizlemj kaut ko darīt tad, kad ir atbilstošs noskaņojums, un vislabāk to darīt, pirms šis noskaņojums pāriet.

Paņēmusi ceļasomu, Svilpaste ielika tajā sudraba vāzi tā būs Mumina māmiņai. Izlējusi ziepjūdeni uz jumta, Svilpaste aizvēra logu. Viņa izžāvēja matus un uztina tos uz rullīšiem, pēc tam padzēra pēcpusdienas tēju. Māja nomierinājās un atkal kļuva parasta. Kad Svilpaste bija nomazgājusi savu tējas tasi, viņa no ceļasomas izņēma sudraba vāzi un tās vietā ielika porcelāna vāzi. Viņa iededza griestu lampu, jo lietus dēļ agri iestājās krēsla.

"Kas man lēcies?" domāja Svilpaste. "Šis lampas abažūrs taču nav pat sarkans. Tas ir mazliet brūngans. Bet tik un tā es tagad došos ceļā."

.

4

Bija vēls rudens. Susuriņš turpināja ceļu uz dienvidiem, dažreiz viņš uzslēja telti un ļāva laikam ritēt, kā tam pašam tīk; viņš staigāja apkārt un vēroja, neko nedomādams un neatcerēdamies, un diezgan daudz gulēja. Viņš bija vērīgs, bet it nemaz nebija ziņkārīgs un nelikās zinis, uz kurieni iet, viņš tikai gribēja iet tālāk.

Mežs bija smaga lietus pielijis, un koki stāvēja gluži nekustīgi. Viss bija novītis un miris, bet zemē ar mežonīgu spēku no trūdiem auga vēla rudens slepenais dārzs sveši, spoži, piebrieduši augi, kam nebija nekāda sakara ar vasaru. Kailie melleņu ceri bija dzeltenzaļi, un dzērvenes tumšas kā asinis. Sāka augt apslēptie ķērpji un sūnas tie auga kā liels, mīksts paklājs, līdz bija pārņēmuši visu mežu. Visapkārt bija jaunas, spēcīgas krāsas, un visapkārt uz zemes spīdēja sarkanas pīlādžogas. Bet papardes bija melnas.

Susuriņam radās vēlēšanās sacerēt dziesmas. Viņš gaidīja, līdz vēlēšanās būs pilnīgi noteikta, un kādu

vakaru viņš izvilka mutes harmonikas, kas atradās mugursomas pašā apakšā. Augustā kaut kur Muminielejā viņš bija atradis piecas taktis, kas bija spožs un neapstrīdams sākums melodijai. Taktis bija atnākušas gluži pašsaprotami kā jau toņi palaikam atnāk, kad tos liek mierā. Nu bija pienācis laiks tos paņemt un ļaut, lai tie kļūst par lietus dziesmiņu.

Susuriņš klausījās un gaidīja. Bet piecas taktis nenāca. Viņš gaidīja bez bažām jo zināja, kā ir ar melodijām. Bet viņš dzirdēja tikai vieglu lietus šalkoņu un tekoša ūdens skaņu. Pamazām kļuva pavisam tumšs. Susuriņš izņēma savu pīpi, bet ielika to atkal atpakaļ. Viņš saprata, ka piecas taktis ir palikušas ielejā un ka tās viņš atradīs tikai tad, kad būs aizgājis atpakaļ.

Ir miljoniem melodiju, kuras ir viegli notvert, un visu laiku rodas jaunas. Bet Susuriņš ļāva tām lidot prom, kā pašām tīk, tās bija jebkuram domātas vasaras dziesmas. Viņš ielīda teltī savā guļammaisā un uzvilka to pāri galvai. Lietus un tekoša ūdens vieglā šalkoņa nebija mainījusies tai piemita tāds pats vientulības un pilnīguma maigais tonis. Bet kāda viņam daļa par lietu, ja viņš nevar sacerēt dziesmiņu, kas stāsta par lietu.

.

5

Murmulis lēnām pamodās, pazina sevi un vēlējās, kaut viņš būtu kāds, ko viņš nepazīst. Viņš jutās vēl vairāk noguris nekā pirms gulētiešanas, un te nu bija jauna diena, kas turpināsies līdz pašam vakaram, un tad nāks vēl viena diena un vēl viena, kas turpināsies tieši tāpat kā jau dienas turpinās, kad tās piepilda kāds murmulis.

Viņš palīda zem segas un iespieda degunu spilvenā, pēc tam pavirzīja vēderu līdz gultas malai, kur palags bija vēss. Izpletis rokas un kājas, Murmulis aizņēma visu gultu viņš gaidīja patīkamu sapni, kas nenāca. Viņš saritinājās un iztaisījās maziņš, bet tas nelīdzēja. Viņš pūlējās būt murmulis, kas visiem patīk, viņš pūlējās būt nabaga murmulis, kurš nevienam nepatīk. Bet viņš bija un palika tikai murmulis, kas darīja, ko spēja, bet nekas neizdevās īsti labi. Beidzot viņš piecēlās un uzvilka bikses.

Murmulim nepatika apģērbties un noģērbties tas radīja sajūtu, ka dienas iet, nenotiekot nekam nozīmīgam. Bet tik un tā viņš kārtoja un rosījās, un rīkoja no

rīta līdz vakaram! Viņam visapkārt ļaudis dzīvoja savu nevīžīgo un bezmērķīgo dzīvi. Lai kur viņš raudzījās, kaut kas bija izdarāms pareizi, un viņš nomocījās pēc nabaga, dodot tiem padomus, kā jādzīvo.

"Ir tā, it kā tie negribētu dzīvot labi," tīrīdams zobus, skumji domāja Murmulis. Viņš skatījās fotogrāfijā uz sevi un burulaivu viņi tika nofotografēti kopā, kad laivu ielaida ūdenī. Tas bija skaists attēls, bet tas darīja viņu vēl skumīgāku.

"Man vajadzētu iemācīties būrāt," domāja Murmulis. "Bet man jau nekad nav laika…"

Piepeši Murmulim šķita, ka viņš to vien dara, kā pārvieto lietas no vienas vietas uz citu vai arī stāsta, kur tām jāstāv, un vienā apskaidrības mirklī viņš ieprātojās: diez, kas notiktu, ja viņš to nedarītu.

Iespējams, ka nekas nenotiktu, par to visu parūpētos kāds cits, Murmulis pie sevis noteica, ielikdams zobu birsti atpakaļ glāzē. Par tikko pateikto viņš bija

pārsteigts un mazliet izbijies; viņam pār muguru pārnkrēja aukstas tirpas gluži kā brīdī, kad Jaungada naktī pulkstenis nosit divpadsmit; un nākamajā mirklī viņš jau iedomājās: "Bet tad jau man ir jāburā…" Pēc lam viņš jutās patiešām slikti un aizgāja un apsēdās uz gultas.

"Nu es vairs neko nesaprotu," domāja nabaga Murmulis. "Kāpēc es tā teicu? Ir lietas, par kurām nedrīkst domāt, nedrīkst pārāk daudz iedziļināties." Viņš izmisīgi meklēja kaut ko patīkamu, kas varētu aizdzīt rīta melanholiju, viņš meklēja un meklēja, un pamazām pie viņa atnāca draudzīgas un attālas vasaras atmiņas. Murmulis atcerējās Muminieleju. Tas bija šausmīgi Ken, kopš viņš tur bija bijis, bet vienu viņš atcerējās gluži skaidri dienvidu viesistabu un to, cik no rītiem tur bija patīkama pamošanās. Logs stāvēja vaļā, un liegais vasaras vējš pacēla baltos aizkarus, vējā lēnītēm kustējās loga āķis… Un muša, kas sitās pret griestiem. Un ka nebija steigas. Verandā stāvēja un gaidīja kafija viss nokārtojās, viss bija vienkārši un vedās pats no sevis.

Tur bija arī ģimene, bet to viņš tik skaidri neatminējās. Viegliem soļiem tā staigāja te šur, te tur un darīja kaut ko savu, kaut ko draudzīgu un nenoteiktu tā gluži vienkārši bija ģimene. Tēti viņš atcerējās mazliet skaidrāk un varbūt tēta laivu. Un laivas steķus. Bet visvairāk to, kāda bija sajūta no rīta pamosties un būt priecīgam.

Murmulis piecēlās, aizgāja pēc zobu birstes un iebāza to kabatā. Viņš vairs nejutās slikti, viņš jutās kā pilnīgi jauns murmulis.

Neviens neredzēja, kā Murmulis aiziet, bez ceļasomas, bez lietussarga un nepasacījis ardievas nevienam pašam kaimiņam.

Murmulis nebija pieradis staigāt ārā. Vairākas reizes viņš pazaudēja ceļu, bet tas viņu nedz uztrauca, nedz saniknoja.

"Nekad agrāk es neesmu apmaldījies," viņš līksmi domāja. "Un vēl nekad es neesmu izlijis cauri slapjš!" Viņš pasvieda gaisā rokas un jutās kā tas vīrs dziesmā viņš, kas lietū vientuļš gāja tūkstoš jūdžu no mājām un jutās mežonīgs un brīvs. Murmulis bija tik priecīgs! Un drīz viņš verandā dabūs siltu kafiju.

Aptuveni kilometru uz austrumiem no ielejas Murmulis nonāca pie upes domīgs viņš lūkojās tumšajā, plūstošajā ūdenī, un viņam iešāvās prātā, ka dzīve ir kā upe. Daži burā lēni, un citi ātri, un daži apgāžas. "So te es pateikšu Mumintētim," nopietni nodomāja Murmulis. "Es domāju, ka šī ir gluži jauna doma. Padomā

tik, cik šodien viegli nāk domas un cik viss ir kļuvis vienkārši! Cepuri bezrūpīgi uzlicis uz auss, tu tikai izej pa durvīm, ko? Varbūt es ielaidīšu laivu ūdenī. Es došos braucienā pa jūru. Savā ķepā es jūtu stūres stingro satvērienu… Stūres stingrais satvēriens manā ķepā," atkārtoja Murmulis, un nu viņš bija tik laimīgs, ka tas gandrīz vai darīja sāpes. Savilcis jostu ciešāk ap savu lielo vēderu, viņš turpināja ceļu gar upi.

Kad Murmulis bija nonācis galā, ieleja bija pilna ar biezu, pelēku lietus miglu. Viņš devās tieši iekšā dārzā un apstulbis apstājās. Kaut kas nebija kārtībā. Dārzs bija tāds pats un tomēr nebija tāds pats. Kāda novītusi lapa lidinājās lejup un pielipa viņam pie deguna.

"Nē, cik muļķīgi!" izsaucās Murmulis. "Nemaz taču nav vasara, ko? Ir rudens!"

Kaut kādā ziņā viņš bija iedomājies, ka Muminielejā vienmēr ir vasara. Viņš devās tālāk uz māju, apstājās pie verandas kāpnēm un mēģināja jodelēt. Nekas neiznāca. Tad Murmulis iesaucās:

Hī! Ho! Uzlieciet vārīties kafiju!

Nekas nenotika. Iesaucies vēlreiz, Murmulis brīdi gaidīja.

"Tagad es viņus drusku izjokošu," Murmulis nodomāja. Viņš uzslēja apkakli un uzvilka cepuri pār degunu, pie ūdens mucas viņš atrada grābekli un draudīgi pacēla to virs galvas. Pēc tam viņš ieaurojās: Likuma vārdā atveriet!

Kratīdamies no smiekliem, viņš stāvēja mierā un gaidīja. Mājā valdīja klusums. Lietus pieņēmās spēkā tas lija un lija uz gaidošo Murmuli, un visā ielejā bija dzirdama vienīgi līstoša lietus čaboņa.

6

Cirslītis Tofts nekad nebija bijis Muminielejā, bet viņš neapmaldījās. Ceļš bija garš, bet cirslīša kājas īsas. Visapkārt bija dziļi akači un muklāji un no vecuma vai negaisa bija izgāzušies lieli koki. To izrautās saknes izcēla gaisā milzīgus zemes pikas, un zem tiem spīdēja melnas ūdens bedres. Tām cirslītis gāja apkārt viņš gāja apkārt ikvienam staignājam un ikvienai ūdens bedrei un ne vienu pašu reizi nepazaudēja ceļu. Viņš jutās ļoti laimīgs, jo zināja, ko grib. Mežs smaržoja labi vēl patīkamāk nekā Murmuļa laiva.

Murmulis pats smaržoja pēc veciem papīriem un bažīguma. Cirslītis to zināja. Reiz Murmulis bija stāvējis pie savas laivas un nopūties, un promejot mazliet bija pavilcis brezentu.

Pašlaik nelija, bet mežs bija miglas klāts un ļoti skaists; tur, kur pakalni nolaidās uz Muminieleju, migla sabiezēja un ūdens akači maz pamazām pārvērtās par urdziņām arvien vairākām un vairākām -, cirslītis gāja starp simtiem strautiņu un ūdenskritumu, kuriem bija ejams tas pats ceļš, kas viņam.

Nu jau ieleja bija pavisam tuvu un viņš tai tuvojās. Viņš pazina bērzus, jo to stumbri bija baltāki nekā cilās ielejās. Viss gaišais bija gaišāks, un viss tumniiis bija tumšāks. Cirslītis Tofts gāja cik vien iespē|;iins klusu un ļoti lēnām. Viņš klausījās. Ielejā kāds nkaldīja malku. Tas bija tētis, viņš skaldīja ziemai malku. Cirslītis gāja vēl klusāk, viņa ķepas tik tikko pieskārās sūnām. Viņam pretī plūda upe tur bija I ilts un ceļš.

Tētis bija mitējies skaldīt, un nu bija dzirdama šalkoņa no plūstošās upes, kur satecēja visas urdziņas un 8trautiņi un devās tālāk uz jūru.

"Es esmu klāt," nodomāja cirslītis Tofts. Viņš pārgāja pāri tiltam un iegāja dārzā tas bija tāds, par kādu

viņš sev bija stāstījis, un nevarēja būt citāds. Novembr miglā koki stāvēja bez lapām, bet uz vienu mirkli ti ietērpās zaļi, zālē dejoja saules plankumi, un cirslīti sajuta drošo un liego ceriņu smaržu.

Visu ceļu līdz malkas šķūnītim viņš skrēja, bet tu viņam pretī vēdīja cita smaka: vecu papīru un bažī gurna smaka. Uz malkas šķūnīša kāpnēm sēdēja Mur mūlis ar cirvi uz ceļiem; tā asmenī bija redzami vairāk robi, jo cērtot viņš bija trāpījis naglām. Cirslītis Toft apstājās. "Tas ir Murmulis," viņš nodomāja. "Tad tāds viņš izskatās."

Murmulis pacēla skatu. Sveiks! viņš sacīja. Es domāju, ka nāk Mumintētis. Vai tu zini, kur visi aizgā juši, ko?

-     Nē, atbildēja cirslītis.

-    Viņiem malka ir pilna ar naglām, Murmulis skaidroja, pacēlis cirvi. Veci dēļi un krāmi, kas pilni ar naglām! Ir patīkama sajūta, ka ir kāds, ar ko paru nāties. Es atnācu uz šejieni tāpat pa jokam, Murmulis turpināja. Nu tā, kā parasti ieskrien pie veciem pazi ņām! Viņš nosmējās un ielika cirvi malkas šķūnītī

Paklau, cirslīt, viņš teica. Panēm un sanes visu virtuvē, un sakrauj to krusteniski: šādi un šādi, lai malka izžūst, es pa to laiku iešu uzvārīt kafiju. Virtuve ir pa labi, aizmugurē.

-    Es zinu, Tofts atbildēja.

Murmulis gāja uz māju, un cirslītis Tofts sāka vākt

kopā pagales. Viņš redzēja, ka Murmulis nav radis skaldīt malku un ka droši vien viņam ir bijis jautri. Malka smaržoja patīkami.

Murmulis ienesa salonā paplāti ar kafiju un nolika to uz ovālā mahagonijkoka galda. Rita kafiju vienmēr incdz dzert verandā, viņš sacīja. Bet ciemiņiem tādiem, kas nekad te nav bijuši, kafiju pasniedz salonā.

Krēsli bija apvilkti ar tumšsarkanu samtu, un katram uz atzveltnes uzklāta mežģīņu sedziņa. Cirslītis bikli aplaida skatu apkārt skaistajai, nopietnajai istabai. Viņš neuzdrošinājās apsēsties: mēbeles bija pārāk »malkas. Podiņu krāsns sniedzās līdz pašiem griestiem un bija priežu čiekuru rakstā, tai bija no pērlēm izšūta aizšaujamā aukla un spožas misiņa durtiņas. Kumode arī bija spoža katrai atvilktnei apzeltīts rokturis.

Nu, vai tu nesēdīsies? Murmulis jautāja.

Cirslītis apsēdās uz pašas krēsla maliņas, viņš stingi lūkojās uz portretu virs kumodes. Tajā bija attēlots

kāds, kas bija pilnīgi pelēki pūkains un kam bija aste un dusmīgas acis cieši viena pie otras. Deguns bija neparasti liels.

-    Tas ir viņu sencis, Murmulis skaidroja. No tā laika, kad viņi dzīvoja aiz krāsns.

Cirslīša skats slīdēja tālāk uz kāpnēm, kas nozuda tukšā bēniņu stāva tumsā, viņš nodrebinājās un pajautāja: Vai virtuvē nav siltāk?

-    Es domāju, ka tev taisnība, teica Murmulis.

-    Virtuvē varbūt ir omulīgāk. Murmulis atkal paņēma paplāti, un viņi atstāja pamesto salonu.

Visu dienu abi ne vārda nerunāja par aizbraukušo ģimeni. Murmulis staigāja pa dārzu un grāba lapas, un runāja par visu ko, kas viņam iešāvās prātā, bet cirslītis gāja nopakaļ un vāca lapas grozā, un runāja diezgan maz.

Kādu brīdi Murmulis stāvēja un nolūkojās uz tēta zilo stikla bumbu. Dārza greznums, viņš sacīja.

-     Kad es biju mazs, tādas bija apsudrabotas, un viņš turpināja grābt lapas.

Cirslītis Tofts neskatījās uz stikla bumbu. Viņš gribēja to aplūkot, kad būs viens pats. Stikla bumba bija ielejas centrs tā vienmēr bija atspoguļojusi tos, kas tur dzīvoja. Ja kāds no Muminu ģimenes te ir palicis, tad tas būs redzams tumšzilajā stikla bumbā.

Krēslā Murmulis iegāja salonā un uzvilka tēta sienas pulksteni. Tas iesāka sist kā apsēsts steidzīgi un nevienādi, bet pēc tam sāka iet. Tagad pulkstenis atkal tikšķēja stingri un pavisam mierīgi -, salons bija kļuvis par dzīvu telpu. Tālāk Murmulis devās pie barometra liela, tumša, rakstiem klāta mahagonijkoka barometra, viņš pieklaudzināja pie tā un redzēja, ka tas rāda nepastāvīgu laiku. Pēc tam Murmulis iegāja virtuvē un teica:

-    Sāk nokārtoties! Nu mēs no jauna iekursim uguni un uzvārīsim vēl kafiju, ko? Viņš iededzināja virtuves lampu un pieliekamajā atrada kanēļa sausiņus.

-    Šie ir īsti kuģa sausiņi, Murmulis skaidroja.

Tie man atgādina manu laivu. Ēd, cirslīt. Tu esi

pārāk kārns.

-    Liels paldies, cirslītis atbildēja.

Murmulis bija viegli pacilāts un, noliecies pār virtuves galdu, sacīja:

-     Mana laiva ir būvēta pārlaidu tehnikā. Vai uz pasaules kaut ko var salīdzināt ar sajūtu, kāda pārņem, pavasarī ielaižot laivu ūdenī?

Cirslītis ar sausiņu braukāja pa kafiju un neko neatbildēja.

-     Tu tikai gaidi un gaidi, Murmulis sacīja. Un tad beidzot uzvelc buras un dodies prom.

Cirslītis no matu apakšas paskatījās uz Murmuli un beidzot noteica: Jā.

Murmuli pārņēma pēkšņa pamestības izjūta mājā bija pārāk kluss. Viņš sacīja:

-     Ne jau vienmēr var pagūt izdarīt to, ko vēlas. Vai tu viņus pazini?

-Jā, māmiņu, atbildēja cirslītis Tofts. Pārējie man ir prātā diezgan neskaidri.

-      Arī man tāpat, Murmulis izsaucās un nopriecājās, ka beidzot cirslītis ir kaut ko pateicis. Es nekad uz viņiem tā īsti neskatījos, redzi, viņi vienkārši tur bija… Viņš meklēja vārdus un nedroši turpināja: Viņi bija tikai kaut kas tāds, kas vienmēr ir, ja tu saproti, ko es ar to domāju… Tāpat kā koki… vai arī lietas…

Cirslītis atkal ierāvās sevī. Pēc brīža Murmulis piecēlās un sacīja: Varbūt vajadzētu iet gulēt. Rīt arī būs diena. Viņš svārstījās. Skaistā vasaras aina par dienvidu viesistabu bija pagaisusi, tagad viņš redzēja tikai kāpnes, kas veda uz tumšo bēniņu stāvu ar tukšajām istabām. Murmulis nolēma gulēt virtuvē.

Es mazliet iziešu ārā, Tofts nomurmināja.

Aizvēris virtuves durvis, viņš apstājās uz virtuves kāpnēm. Ārā bija piķa melna tumsa. Cirslītis pagaidīja, līdz acis būs apradušas ar tumsu, un lēnām gāja cauri dārzam. No nakts iznira spoži zila krāsa viņš bija pienācis klāt un ielūkojās tieši stikla bumbā; tā bija dziļa kā jūra, un tai cauri plūda gari, reibinoši viļņi. Dziļāk un dziļāk cirslītis Tofts lūkojās bumbas iekšienē, viņš pacietīgi gaidīja. Beidzot vistālāk zilumā iemirdzējās ļoti vājš gaismas punkts. Tas iespīdējās un izdzisa, iespīdējās un izdzisa ik pēc vienādiem starplaikiem: kā bāka.

"Cik viņi ir tālu prom," domāja Tofts. Viņam pa kājām augšup līda aukstums, bet viņš stāvēja un stingi lūkojās uz gaismu, kas parādījās un nozuda tik vāja, ka varēja to saredzēt tikai ar pūlēm. Cirslītis uzskatīja, ka viņi to ir piemānījuši.

Virtuvē ar lampu ķepā stāvēja Murmulis un uzskatīja, ka tas ir nomācošs un nepatīkams pasākums -

mii meklēt matraci, atrast vietu, kur to nolikt, noģērbties un atzīt, ka vēl viena diena ir kļuvusi par nakti. "Kā tas i.i notika?" viņš samulsis domāja. "Visu dienu taču es ln j u tik priecīgs. Kāpēc tad viss bija tik vienkārši?"

Kamēr Murmulis stāvēja un brīnījās, atvērās verandas durvis, kāds ienāca salonā un apgāza krēslu.

-    Ko tu tur iekšā dari? Murmulis jautāja.

Neviens neatbildēja. Pacēlis lampu, Murmulis iesaucās:

-    Kas tur ir?!

Balss, kas bija ļoti veca, noslēpumaini atbildēja: To es tev nedomāju sacīt!

.

7

Viņš bija šausmīgi vecs, un viņam viss viegli aizmirsās. Kādā tumšā rudens rītā viņš pamodās un bija aizmirsis, kā viņu sauc. Citu vārdus aizmirst ir nedaudz melanholiski, bet ir vienīgi jauki spēt aizmirst pašam savējo.

Viņš neapgrūtināja sevi ar augšā celšanos visu dienu viņš ļāva, lai jaunas ainas un prātojumi nāk un iet, kā pašiem tīk; dažbrīd viņš mazliet pagulēja un atkal pamodās, un it nemaz nezināja, kas viņš ir. Tā bija mierīga un ļoti saistoša diena.

Pret vakaru lai sj>ētu celties augšā viņš pūlējās izdomāt sev vārdu. Sņurkulis? Murkulis? Ņurkulis? Ņurdzeklis? Ņerkstulis…?

Ir tik daudz tādu, ar kuriem tevi iepazīstina un kuru vārdus tu uzreiz aizmirsti. Viņi ierodas svētdienās. Pieklājīgus jautājumus viņi nevis izsaka, bet izkliedz, jo nespēj iegaumēt, ka tu neesi kurls. Viņi cenšas izteikties pēc iespējas vienkāršāk, lai tu saprastu, par ko viņi runā. Viņi novēl arlabunakti un iet uz savām mājām,

un spēlē, un danco, un dzied līdz pat nākamajam rītam. Viņi ir radinieki.

Es esmu Ņurdzeklis, viņš svinīgi nočukstēja. Un tagad es celšos augšā un aizmirsīšu visas ģimenes 11/, pasaules.

Lielāko nakts daļu Ņurdzeklis nosēdēja pie loga un raudzījās tumsā viņš bija lielu gaidu pilns. Kāds pagāja garām viņa mājai un devās tieši mežā. Viņpus liča ūdenī atspoguļojās kāds logs. Varbūt viņi līksmojās, bet varbūt ne. Kamēr Ņurdzeklis gaidīja to, ko vēlas, lēnām pagāja nakts.

Un kaut kad rīta tumsā viņš zināja, ka vēlas doties uz ieleju, kur bija bijis ļoti sen. Pastāvēja iespēja, ka par šo ieleju viņš ir dzirdējis vai varbūt lasījis, bet tas taču arī vienalga. Svarīgākais bija strauts, kas tecēja cauri ielejai. Varbūt tā bija upe? Bet noteikti tā nebija maza upīte. Ņurdzeklis nolēma, ka tas ir strauts, strauti viņam patika krietni vien labāk nekā upītes. Dzidri plūstošs strauts viņš sēdēja uz tilta un šūpoja kājas, vērodams sīkās zivtiņas, kas peldēja šurpu turpu. Neviens nejautāja, vai Ņurdzeklim nevajadzētu iet gulēt. Neviens nejautāja, kā viņš jūtas, un tūdaļ runāja par citām lietām, neļaujot viņam izprātot, vai viņš jūtas labi vai slikti. Tur bija vieta, kur cauru nakti tika spēlēts un dziedāts un kur Ņurdzeklis bija pēdējais, kas rītausmā aizgāja mājās.

Ņurdzeklis nedevās vis ceļā tūlīt. Viņš bija paguvis ielāgot, cik liela nozīme ir tam, ka tu vilcinies iegūt ilgoto, un zināja, ka ceļojumam uz nezināmo ir jāsagatavojas ar apdomu.

Vairākas dienas Ņurdzeklis gāja pa pakalniem ap garo, tumšo līci, aizvien dziļāk un dziļāk iegrimdams savā aizmirstībā, un domāja, ka ieleja nāk arvien tuvāk.

No koku zariem nokrita pēdējās sarkanās un dzeltenās lapas, un, viņam ejot, tās sakrājās pie kājām (Ņurdzeklim joprojām bija žiglas kājas), un dažreiz, apstājies un ar spieķi pacēlis kādu skaistu lapu, viņš pie sevis noteica: Tā ir kļava. To es neaizmirsīšu. Ņurdzeklis ļoti labi zināja, ko viņš grib paturēt prātā.

Pa šīm dienām viņam izdevās aizmirst neticami daudz. Katru rītu viņš pamodās vienās un tajās pašās noslēpumainajās gaidās un lai ieleja spētu pienākt tuvāk tūdaļ ķērās pie aizmiršanas. Neviens viņu netraucēja, neviens viņam nestāstīja, kas viņš ir.

Zem gultas Ņurdzeklis atrada grozu un ielika tur visas savas zāles un mazo konjaka pudelīti pret vēdergraizēm. Viņš uzsmērēja sešas sviestmaizes un sameklēja lietussargu. Viņš gatavojās bēgšanai: viņš bēga prom no mājām.

Ņurdzekļa istabā uz grīdas gadu gaitā bija sakrājušās daudzas mantas. Ir tik daudz lietu, kuras tu nemaz vairs nepacel, un ir taču tik daudz iemeslu tās nepacelt. Šie priekšmeti bija izkaisīti kā salas kā nevajadzīgo un pazaudēto lietu arhipelāgs; pa vecam paradumam viņš kāpa tām pāri un gāja apkārt un, ik dienas staigājot pa istabu, tās izraisīja zināmu satraukumu un vienlaikus arī sajūtu par atkārtošanos un nemainīgumu. Tagad Ņurdzeklis nolēma, ka mantas vairs nav vajadzīgas. Paņēmis slotu, viņš ļāva, lai cauri istabai izbrāžas vētra. Visu ēdienu atliekas, pazaudētas čības, putekļu

Kumšķus, aizripojušas tabletes, aizmirstus iepirkumu mm rakstus, karotes un dakšiņas, un pogas, un neatvērta 4 vēstules -, itin visu viņš saslauclja kaudzē. Un no lielās kaudzes Ņurdzeklis izvilka astoņas brilles, ko ielika savā grozā, un nodomāja: "Es skatīšos uz pilnīgi ļaunām lietām."

Tagad ieleja bija pavisam tuvu tepat aiz stūra -, un viņš juta, ka vēl nav pienākusi svētdiena.

Piektdien vai sestdien Ņurdzeklis atstāja savas mājas un, protams, nevarēja neuzrakstīt atvadu vēsI uli. "Tagad es aizeju, un es jūtos lieliski," viņš rakstīja. "Es dzirdēju visu, ko jūs simts gadu laikā sacījāt, jo es it nemaz neesmu kurls, un es zinu, ka jūs visu laiku slepeni līksmojāties." Bez paraksta.

Pēc tam Ņurdzeklis uzvilka rītasvārkus un getras[2], viņš paņēma savu groziņu, atvēra durvis un pēc simt gadiem atkal aiz sevis tās aizvēra un, savas līksmes un sava jaunā vārda spēcināts, devās tieši uz ziemeļiem uz laimīgo ieleju, un neviens līcī nezināja, ka viņš ir aizgājis. Viņam ap galvu virpuļoja sarkanas un dzeltenas lapas, un tālāk starp pakalniem uznāca jauns, liels rudens lietus, lai nomazgātu pēdējo no visa, ko viņš nevēlējās atcerēties.

8

Svilpastes došanās ciemos uz Muminieleju tika nedaudz atlikta, jo viņa nespēja izlemt, vai visur salikt pretkožu līdzekli vai ne. Drēbju apstrādāšana ar pretkožu līdzekli ir liela lieta vajag izvēdināt, noslaucīt un izdarīt daudz ko citu, nemaz jau nerunājot par pašām garderobēm, kas ir jāizberž ar sodu un ziepēm. Bet jau no pieskaršanās vien birstei vai lupatai viņai sagriezās galva un reibinošā šausmu sajūta iemetās vēderā un pēc tam iesprūda kaklā. Viņa nespēja neko tīrīt no tā nekas neiznāca. Vismaz ne pēc pirmītējās logu mazgāšanas.

"Bet tas taču nav iespējams," domāja nabaga Svilpaste. "Kodes sagrauzīs visu manu mantību!"

Viņa taču nezināja, cik ilga būs šī viesošanās. Ja viņa nejutīsies labi, tas viss ilgs kādas pāris dienas. Bet, ja ciemošanās būs patīkama, tad kāpēc gan nepalikt visu mēnesi. Un, ja nu viņa būs prom veselu mēnesi, tad, mājās pārnākot, visas viņas drēbes būs pilnas ar kodēm un zīdainajiem zaglīšiem.

Ar šausmām viņa iztēlojās, kā to sīkie žokļi graužas nu iri kleitām, paklājiem un to ļauno prieku, kad tie atrod lapsādas boa[3]!

Beidzot Svilpaste bija tik nogurusi un nomākta par nespēju izlemt, ka viņa paņēma tikai ceļasomu, apmeta ap kaklu lapsādas boa, aizslēdza māju un devās prom.

Muminieleja nebija tālu no viņas ielejas, bet, kad viņa bija atnākusi, ceļasoma bija smaga kā svins un zābaki spieda kājas. Viņa devās tieši augšā verandā un pieklauvēja, mazliet pagaidīja un gāja iekšā salonā.

Svilpaste tūlīt redzēja, ka te ļoti ilgi nekas nav tīrīts. Novilkusi kokvilnas cimdu, viņa ar pirkstu nobrauca pār krāsns dzegu, un pelēkumā palika balta svītra.

Tas nav iespējams, Svilpaste nočukstēja, un viņas augumu pāršalca uzbudinājuma drebulis. Gluži vienkārši vairs netīrīt, brīvprātīgi… Nolikusi ceļasomu, viņa piegāja pie loga. Arī tas bija netīrs uz rūts lietus bija uzvilcis garas, skumjas svītras. Tikai tad, kad Svilpaste pamanīja, ka ir noņemti aizkari, viņa aptvēra, ka ģimenes nemaz nav mājās. Viņa redzēja, ka kristāla lustra ir ietīta tilla audumā. Un uzreiz no visām pusēm viņai piezagās pamestās mājas vēsā smarža, un viņa jutās neizsakāmi piemānīta. Atvērusi somu, viņa izņēma porcelāna vāzi dāvanu trollīša Mumina māmiņai un nolika to uz galda. Tur nu tā stāvēja kā mēms pārmetums. Visapkārt valdīja drausmīgs klusums.

Piepeši Svilpaste metās uz augšstāvu. Tur bija vēl aukstāks nekustīgs aukstums vasaras mājā, kas ir slēgta uz ziemu. Citu pēc citas viņa atrāva vaļā durvis -

visas istabas ar nolaižamajiem aizkariem bija tukšas un pustumšas; viņa bažījās aizvien vairāk un sāka vērt vaļā garderobes, viņa pūlējās atvērt drēbju skapi, bet tas bija aizslēgts, un tad viņu pārņēma ārkārtīgs izmisums: ar abām ķepām viņa sāka dauzīt skapi; viņa skrēja tālāk uz bēniņu skabūzi un atrāva vaļā tā durvis.

un tur sēdēja un uz viņu blenza mazs cirslītis viņam Klēpī bija liela grāmata, un viņš izskatījās nobijies. Kur viņi ir? Kur viņi ir? Svilpaste sauca. Cirslītis izlaida no ķepām grāmatu un piespiedās l>ic sienas, bet, sajutis svešās, satrauktās Svilpastes smaku, saprata, ka viņa nav bīstama. Viņa oda pēc bailēm. Cirslītis atbildēja: Es nezinu.

Bet es taču ierados pie viņiem ciemos! Svilpaste izsaucās. Es atnesu dāvanu. Ļoti skaistu vāzi. Viņi taču nevar būt gluži vienkārši aizbraukuši, ne vārda nesakot!

Mazais cirslītis tikai papurināja galvu un turpināja stingi viņā lūkoties. Tad Svilpaste aizvēra durvis un gāja prom.

Cirslītis Tofts aizlīda atpakaļ uz raudu ķeramā tīkla, kas saritināts gulēja uz grīdas, viņš izveidoja sev jaunu ērtu bedrīti un turpināja lasīt. Tā bija ļoti liela un bieza grāmata, kurai nebija ne sākuma, ne beigu, un lapas bija nodzeltējušas un malās mazliet žurku apgrauztas. Cirslītis nebija radis lasīt, un katras rindas izburtošana prasīja ilgu laiku. Viņš joprojām cerēja, ka grāmata viņam pavēstīs, kāpēc ģimene ir aizbraukusi prom un kur tā atrodas. Bet grāmata stāstīja par gluži ko citu: par savādiem zvēriem un tumšām ainavām, un nekas nebija nosaukts viņam pazīstamā vārdā. Cirslītis nemaz nebija zinājis, ka jūras dziļumā dzīvo radiolārijas  un paši pēdējie numulīti . Viens numulīts nebija līdzīgs saviem radiniekiem, viņam bija Nocticula iezīmes, un pamazām viņš nelīdzinājās nekam citam vienīgi pats sev. Acīmredzot viņš bija ļoti maziņš un, kad nobijās, kļuva vēl mazāks.

"Mēs nespējām vien nobrīnīties," Tofts lasīja, "par šo dīvaino Protozoju[6] grupas pasugu. Par šīs savdabīgās attīstības iemeslu, protams, nav iespēju sniegt jel kādu pamatotu novērtējumu, bet. mums ir pamats iedomāties, ka tā izšķirošie dzīves nosacījumi bija elektrisko spēku uzlādēšanās. Šajā brīdī elektrisko vētru esamība

bija sevišķi bagātīga; jau iepriekš aprakstītās pēcglacialās kalnu grēdas nepārtraukti tika pakļautas šīm I l akojošajām elektriskajām vētrām, un no to elektrības uzlādējās blakus esošā jūra."

Cirslītis Tofts nolaida grāmatu klēpī. Viņš īsti nesaprata, par ko tie runā, un teikumi bija tik gari. Bet, viņaprāt, dīvainie vārdi bija skaisti, un viņam nekad nebija bijusi pašam sava grāmata. Noslēpis to zem raudu ķeramā tīkla, viņš klusu gulēja un prātoja. Zem ieplīsušā jumta loga ar galvu uz leju karājās neliels sikspārnis.

Tagad Svilpastes spalgā balss skanēja dārzā, viņa l)ija atradusi Murmuli.

Cirslītis Tofts kļuva aizvien miegaināks. Viņš mēģināja sev stāstīt par laimīgo ģimeni, bet nespēja. Tad viņš stāstīja par vientuļo zvēriņu par mazo numulītu, kam bija Nocticula iezīmes un kam patika elektrība.

.

9

Taisni cauri mežam nāca Bumbulīte un pie sevis domāja: "Ir jauki būt bumbulītei. Es jūtos labi no galvas līdz kājām."

Viņai patika savas garās kājas un savi sarkanie zābaki. Galvas vidū viņai bija lepnā bumbulīšu frizūra spoža, stingra un maigi sarkandzeltenā krāsā kā mazs sīpols. Viņa gāja caur purviem un pāri kalniem, un lejā caur dziļām ieplakām, kuras lietainais laiks bija pārvērtis par zaļām zemūdens ainavām; viņa gāja ātri un dažbrīd skrēja, lai sajustu, cik viņa ir viegla un tieva.

Bumbulītei bija uznākusi vēlēšanās apciemot savu mazo māsu Miju, ko diezgan sen bija adoptējusi Muminu ģimene. Viņa iztēlojās, ka Mija ir tikpat lietišķa un nikna kā agrāk un joprojām var novietoties šujampiederumu groziņā.

Kad Bumbulīte pienāca klāt, Ņurdzeklis sēdēja uz tilta un ar zivju ķērāju, kas taisīts no vistu tīkla, zvejoja. Viņš bija ģērbies rītasvārkos, ar getrām kājās, ar cepuri galvā, un pāri visam slējās lietussargs. Bumbulīte viņu nekad nebija redzējusi tuvumā, viņa pamatīgi un ar zināmu interesi nopētīja Ņurdzekli. Viņš bija pārsteidzoši maza auguma.

-    Es gan zinu, kas tu esi, viņš sacīja. Bet es esmu Ņurdzeklis un neviens cits! Un es zinu, ka jūs slepus līksmojaties, jo jūsu logos visu nakti deg gaisma!

-Ja tu tā domā, tad domā sazin ko, Bumbulīte bezrūpīgi atbildēja. Vai neesi redzējis mazo Miju?

Ņurdzeklis uzvilka augšā savu zivju ķērāju. Tas bija tukšs.

-     Kur ir Mija? Bumbulīte jautāja.

-     Nekliedz! auroja Ņurdzeklis. Es dzirdu ļoti labi, un zivis var nobīties un aizpeldēt!

-     Tās jau sen ir aizpeldējušas, noteica Bumbulīte un skrēja tālāk. Ņurdzeklis nošņācās un palīda dziļāk zem sava lietussarga. Viņa strauts allaž bija bijis

pilns ar zivīm. Viņš raudzījās lejā brūnajā ūdenī, kas vēlās zem tilta kā spožs, uzblīdis mutulis: tas nesa sev līdzi tūkstošiem plūstošu un pa pusei noslīkušu lietu, kas slīdēja garām un tika aiznestas prom visu laiku garām un prom… Ņurdzeklim sāka sāpēt acis, viņš tās aizvēra, lai spētu saredzēt savu strautu dzidru strautu ar smilšainu dibenu un žiglām, spožām zivīm…

"Te kaut kas nav tā, kā vajag," raižpilns domāja Ņurdzeklis. "Tilts ir īsts, šis ir pareizais tilts. Bet es pats esmu gluži jauns…" Viņa domas aizslīdēja prom, un viņš aizmiga.

Verandā, ar segām apsegusi kājas, sēdēja Svilpaste un izskatījās pēc tādas, kurai pieder visa ieleja, bet par to viņa nav sevišķi priecīga.

-    Sveiki! teica Bumbulīte. Viņa tūdaļ redzēja, ka māja ir tukša.

-    Labdien! Svilpaste atbildēja ar to vēso laipnību, kādā viņa runāja ar bumbulītēm. Viņi ir devušies prom. Ne vārda nesakot. Tu, cilvēks, vari būt priecīgs, ka durvis nav aizslēgtas!

-    Viņi nekad neslēdz durvis, sacīja Bumbulīte.

-    Slēdz gan, Svilpaste čukstēja un paliecās uz priekšu it kā uzticēdamās. Viņi ir aizslēguši durvis. Drēbju skapis tur augšā ir aizslēgts! Saprotams, ka tieši tur viņi glabā savus dārgumus visu, ko baidās pazaudēt!

Bumbulīte aplūkoja Svilpasti: viņas baiļpilnās acis un cietās cirtas, kas bija saspraustas ar matu spraudēm, un lapsādas boa, kas bija iekodusies pati savā astē. Svilpaste nebija mainījusies. Tagad pa dārza celiņu

nāca Murmulis viņš grāba lapas. Viņam pakaļ skrēja mazs cirslītis, kas lapas lika grozā.

-    Sveiki! teica Murmulis. Ak tā, tu arī esi šeit.

-    Kas ir tas tur? Bumbulīte jautāja.

-    Es biju atnesusi dāvanu, viņai aiz muguras ierunājās Svilpaste.

-    Tas ir cirslītis, Murmulis paskaidroja. Viņš man mazliet piepalīdz dārzā.

-    Ļoti skaistu porcelāna vāzi Mumina māmiņai! asi sacīja Svilpaste.

-    Ak tā, noteica Bumbulīte. Un tu grāb lapas.

-     Es rūpējos, lai ikviens justos patīkami, piebalsoja Murmulis.

Piepeši Svilpaste iesaucās: Vecas lapas nedrīkst aiztikt! Tās ir bīstamas! Tās ir pilnas ar trūdiem! Segām velkoties nopakaļ, Svilpaste pieskrēja pie verandas margām. Baktērijas! viņa kliedza. Tārpi! Kāpuri! Rāpojoši kukaiņi! Neaiztiec tos!

Murmulis turpināja vien grābt. Viņa stūrgalvīgā un nevainīgā seja bija sakrunkojusies, un viņš īgni atkārtoja: Es rūpējos, lai Mumintētim būtu patīkami.

Es zinu, ko runāju, nākdama tuvāk, naidīgi sacīja Svilpaste. Bumbulīte nolūkojās viņos. "Vecas lapas?" viņa domāja. "Cik ļaudis ir savādi…" Iegājusi mājā, viņa devās augšā uz bēniņu stāvu. Tur bija ļoti auksts. Dienvidu viesistaba bija tāda pati kā agrāk: baltā kumode, izbalējusī glezna, kas attēloja sen notikušu vētru, zilā dūnu sega. Ūdens krūze bija tukša, un tās dibenā beigts zirneklis. Istabas vidū stāvēja Svilpastes ceļasoma, un uz gultas gulēja sārts naktskrekls.

Bumbulīte ienesa ceļasomu un naktskreklu ziemeļu viesistabā un aizvēra durvis. Dienvidu viesistaba bija viņas viesistaba tikpat droši kā uz kumodes zem vafeļraksta sedziņas gulēja viņas vecā ķemme. Viņa pacēla sedziņu ķemme tur bija. Bumbulīte apsēdās pie loga atlaidusi vaļā savus garos, skaistos matus, viņa sāka tos sukāt. Tur lejā aiz aizvērtiem logiem neskanīga turpinājās rīta ķilda.

Bumbulīte sukāja un sukāja, līdz mati sprakšķēja no sīkām elektriskām dzirkstelēm un kļuva aizvien spožāki. Viņa izklaidīgi vēroja lielo dārzu, ko rudens bija pārvērtis un padarījis par svešu un pamestu ainavu. Koki līdzinājās pelēkām kulisēm, aizsegiem, kas cits aiz cita gluži kaili stāvēja lietus miglā. Neskanīgā ķilda pie verandas turpinājās. Viņi vēcinājās ar ķepām, viņi skraidīja šurpu turpu, viņi bija tikpat neīsti kā koki. Izņemot cirslīti. Viņš stāvēja mierā un blenza zemē.

Pār ieleju nolaidās plata ēna no jauna tuvojās lietus. Un tur pār tiltu nāca Susuriņš. Tas bija viņš nevienam citam nav tik zaļa apģērba. Viņš apstājās pie ceriņu krūma un skatījās. Tad panācās tuvāk, un nu jau viņš gāja citādi daudz lēnāk. Bumbulīte atvēra logu.

Murmulis bija nometis grābekli.

-    Tu, cilvēks, tikai kārto un kārto, viņš sacīja.

Un Svilpaste lūkojās tieši gaisā.

-    Mumina māmiņas laikā gan bija citādi.

Cirslītis stāvēja un skatījās uz Svilpastes zābakiem -

viņš redzēja, ka tie ir par ciešiem. Nu jau arī lietus bija klāt. No koka notrūka pēdējā skumīgā lapa un nolaidās uz verandas lija aizvien stiprāk.

-    Sveiki, teica Susuriņš.

Viņi lūkojās cits citā.

-     Šķiet, ka līst lietus, nervozi sacīja Svilpaste. Neviena nav mājās.

Un Murmulis teica: Cik jauki, ka tu atnāci.

Kā šaubīdamies Susuriņš parādīja nenoteiktu žestu un paslēpās savas cepures ēnā. Pagriezies viņš devās atpakaļ uz upi. Murmulis un Svilpaste sekoja. Tie stāvēja gabaliņu nostāk, kamēr viņš gluži pie pašas upes uzslēja savu telti, un tie redzēja Susuriņu ielienam teltī.

-    Cik jauki, ka tu atnāci, Murmulis atkārtoja.

Neilgu brīdi viņi vēl stāvēja lietū un gaidīja.

-    Viņš guļ, Murmulis čukstēja. Viņš ir noguris.

Bumbulīte redzēja viņus ienākam atpakaļ mājā. Aizvērusi logu, viņa rūpīgi savija matus mazā, ciešā un skaistā mezglā.

Nekas nav tik jauki un tik vienkārši kā laba jušanās. Bumbulīte neizjūta žēlumu pret tiem, kurus satika un pēc tam aizmirsa, un viņa nekad necentās jaukties viņu darīšanās. Ar uzjautrinošu izbrīnu Bumbulīte nolūkojās viņos un viņu ķibelēs.

Dūnu sega bija zila. Sešus gadus Muminu māmiņa bija vākuši dūnupīļu spalvas, un nu sega gulēja dienvidu viesistabā zem tamborēta mežģīņu pārklāja un gaidīja to, kas vēlējās justies labi. Bumbulīte nolēma kājgalī nolikt elektrisko spilvenu viņa zināja, kur atrodas šīs mājas elektriskais spilvens. Katru piekto dienu viņa mazgās matus ar lietusūdeni. Krēslai iestājoties, viņa nedaudz pagulēs. Un vakaros virtuve būs silta no ēdiena gatavošanas.

Var taču gulēt uz tilta un skatīties, kā prom aizplūst ūdens. Vai arī savos sarkanajos zābakos var skriet vai brist pa purvu. Vai arī var saritināties un klausīties, kā uz jumta līst lietus. Ir ļoti viegli justies patīkami.

Novembra diena lēnām sliecās uz krēslu. Bumbulīte palīda zem dūnu segas, viņa izstiepa kājas tā, ka tās nokrakšķēja vien, un salieca kāju pirkstus ap siltā ūdens pudeli. Ārā lija lietus. Pēc pāris stundām viņa būs pietiekami izsalkusi, lai ēstu Svilpastes vakariņas, un varbūt viņai būs vēlēšanās runāties. Tagad viņai nevajadzēja darīt neko citu, kā vien iegrimt siltumā visa pasaule bija viena vienīga mīksta sega, kas sakļāvās ap Bumbulīti, un viss pārējais atradās tur ārpusē. Bumbulīte nekad nesapņoja, viņa gulēja miegā, kad viņai bija patika gulēt, un pamodās, kad bija vērts pamosties.

.

10

Teltī bija tumšs. Susuriņš izlīda no sava guļammaisa; piecas taktis nebija panākušās tuvāk. Ne miņas no mūzikas. Tur ārpusē valdīja pilnīgs klusums, lietus bija mitējies. Viņš nolēma uzcept cūkgaļu un gāja uz malkas šķūnīti pēc kurināmā.

Kad uguns bija iekurta, Murmulis un Svilpaste atkal atnāca lejā uz telti viņi stāvēja un skatījās, ne vārda neteikdami.

Susuriņš pajautāja: Vai jūs esat ēduši vakariņas?

-Mēs nevaram ēst, atbildēja Murmulis. Mēs nevaram vienoties, kurš mazgās traukus.

-     Cirslītis, sacīja Svilpaste.

-     Nē, cirslītis gan ne, teica Murmulis. Viņš man mazliet palīdz dārzā. Ar saimniecību ir jānodarbojas Svilpastei un Bumbulītei, jo viņas taču ir sievišķi, ko? Vai tad man nav taisnība? Es gatavoju kafiju un rūpējos, lai ikviens justos patīkami. Un Ņurdzeklis ir tik vecs, ka viņam es ļauju darīt, kas viņam pašam tīk.

-    Murmulim tikai vienmēr vajag izrīkot un izrīkot! izsaucās Svilpaste.

Bažīgi un acis nenovērsuši, viņi abi lūkojās uz Susur inu.

"Mazgāt traukus," viņš domāja. "Viņi neko nezina. Mazgāt traukus tas nozīmē ielidināt šķīvi strautā, tas nozīmē noskalot ķepas, tas nozīmē aizmest prom zaļu lapu tas nav nekas. Par ko viņi runā?"

-    Vai tad tā nav, ka Murmulim vienmēr vajag izrīkot un izrīkot? jautāja Svilpaste. Sis te ir svarīgi!

Susuriņš piecēlās viņam bija mazliet bail no tiem. Viņš pūlējās izdomāt kaut ko sakāmu, bet neviens paskaidrojums viņam nešķita taisnīgs. Piepeši Murmulis iesaucās:

-        Es neko neizrīkošu! Es gribu dzīvot teltī un būt brīvs!

Atrāvis vaļā telts durvis, viņš ielīda iekšā. Murmulis aizņēma visu telti.

-    Nu tu redzi, kā tas ir, Svilpaste nočukstēja. Mazliet pagaidījusi, viņa devās prom.

Susuriņš noņēma cepamo pannu no uguns cūkgaļa bija melna. Viņš piebāza savu pīpi. Pēc brīža Susuriņš piesardzīgi ievaicājās: Vai tu esi radis gulēt teltī?

Murmulis drūmi atbildēja: Nav nekā labāka par āra dzīvi.

Nu jau bija pavisam tumšs. Bet augšā Muminu mājā divi logi bija gaiši, un gaisma bija tikpat noturīga un maiga kā agrāk vakaros.

Ziemeļu bēniņu istabā, uzvilkusi segu līdz degunam un galvu pilnu ar matu rullīšiem, kas spieda pakausi, gulēja Svilpaste. Viņa skaitīja zaru caurumus griestos, un viņa bija izsalkusi.

Visu laiku jau no paša sākuma Svilpaste bija domājusi, ka tā būs viņa, kas gatavos ēdienu. Viņai patika ēdamlietu plauktos skaistās rindās izkārtot mazas burciņas un turziņas; viņa izjuta prieku, arvien no jauna izkalkulējot, kā ēdienu pārpalikumus "noslēpt" pudiņos un kroketēs tā, ka neviens tās nemanīja. Viņai patika gatavot ēst cik vien iespējams taupīgi un zināt, ka zudumā neiet ne mazākais mannas putraimiņš.

Verandā karājās ģimenes lielais gongs. Svilpaste aizvien bija ilgojusies būt tā, kas ar skanošo misiņu pavēsta vakariņu laiku ding, dong pa visu ieleju, līdz visi atskrien un sauc: Ēdiens! Ēdiens! Ko tu mums šodien pagatavoji? Ai, cik mēs esam izsalkuši!

Svilpastei asaras sariesās acīs. Murmulis bija atņēmis viņai visu līksmību. Viņa mazgātu arī traukus labprāt, ja vien to būtu izdomājusi viņa pati. Svilpaste saimniekotu, jo viņa ir sievišķis. Hā! Un turklāt kopā ar Bumbulīti.

Svilpaste nodzēsa sveci, lai tā nedegtu nevajadzīgi, un uzvilka segu pāri galvai. Čīkstēja bēniņu kāpnes. Lejā no salona skanēja vāja, ļoti vāja šķindoņa. Kaut kur tukšajā mājā kāds aizvēra durvis. "Kā tukšā mājā var būt tik daudz skaņu?" domāja Svilpaste. Tad viņa atminējās, ka māja ir pilna ļaužu. Bet kaut kādā ziņā viņa joprojām uzskatīja, ka tā ir tukša.

Ņurdzeklis gulēja uz salona dīvāna, iespiedis degunu vissmalkākajā samta spilvenā, un dzirdēja kādu izlavāmies virtuvē. Ļoti vāji nošķindēja stikls. Tumsā viņš piecēlās un, saspicējis ausis, nodomāja: "Viņi dzīro."

Tad atkal iestājās pilnīgs klusums. Pa auksto grīdu Ņurdzeklis piezagās pie virtuves durvīm. Arī virtuve bija tumša, bet zem pieliekamā durvīm spīdēja gaismas strēle.

"Re kā," nodomāja Ņurdzeklis. "Viņi ir noslēpušies pieliekamajā." Viņš atrāva vaļā durvis, un tur sēdēja Bumbulīte un ēda marinētus gurķus viņai līdzās uz plaukta dega divas sveces.

Ak tā, tev iešāvās prātā tāda pati ideja, viņa teica. Tur ir gurķi, un tur kanēļa sausiņi. Tur ir marinēti dārzeņi tos labāk neēd. Tie ir pārāk stipri kuņģim.

Ņurdzeklis tūdaļ paņēma burku ar marinētajiem dārzeņiem un sāka ēst. Viņaprāt, tie nebija garšīgi, bet viņš tik ēda vien.

Pēc brīža Bumbulīte ieteicās: Tavs kuņģis nepanes marinētus dārzeņus. Tu eksplodēsi un uz vietas būsi pagalam.

-        Atvaļinājuma laikā nemirst, Ņurdzeklis priecīgs sacīja. Kas viņiem ir tai zupas bļodā?

-         Egļu skujas, Bumbulīte atbildēja. Pirms došanās ziemas guļā viņi piepilda vēderu ar skujām. Pacēlusi vāku, vina teica:

-         Šķiet, ka lielāko tiesu ir iestūķējis sencis.

-        Kāds sencis? iejautājās Ņurdzeklis un nemanāmi pievērsās gurķu ēšanai.

-        Tas, kurš dzīvo podiņu krāsnī, paskaidroja Bumbulīte. Viņš ir trīssimt gadus vecs un nu guļ ziemas miegā.

Ņurdzeklis nekā neteica. Viņš pūlējās izprast, vai tas, ka vēl kāds ir vecāks par pašu, viņu sajūsmina vai aizvaino. Šī lieta viņu ļoti interesēja, un viņš nolēma senci uzmodināt un iepazīties ar viņu.

-        Paklau, teica Bumbulīte. Nav vērts vinu modināt. Viņš pamostas tikai aprīlī. Nu tu esi izēdis pusi gurķu burkas.

Ņurdzeklis piepūta vaigus un sarauca degunu. Iebāzis kabatās dažus gurķus un kanēļa sausiņus, viņš paņēma vienu sveci un lēnītēm gāja atpakaļ uz salonu. Nolicis sveci uz grīdas pie podiņu krāsns, viņš atvēra durtiņas. Tur iekšā bija vienīgi tumsa. Tad, iecēlis sveci krāsnī, Ņurdzeklis paskatījās vēlreiz. Vienīgi kāds papīriņš un mazliet sodrēju, kas bija nokrituši no skursteņa.

-        Vai tu tur esi? viņš sauca. Mosties! Es gribu redzēt, kāds tu izskaties! Bet sencis neatbildēja, ar skujām vēderā viņš gulēja ziemas miegu.

Ņurdzeklis paņēma papīriņu un redzēja, ka tā ir vēstule. Viņš apsēdās uz grīdas un pūlējās atminēties, kur nolicis savas brilles. Tas nebija iespējams. Tad Ņurdzeklis paslēpa papīriņu drošā vietā, nopūta sveci un atkal palīda zem spilveniem.

"Diez vai sencis drīkst piedalīties viņu svinībās," viņš sabozies domāja. "Visādā ziņā man bija ļoti jautra diena. Tā piederēja pilnīgi man pašam."

Cirslītis Tofts gulēja bēniņu skabūzī un lasīja savu grāmatu. Lielajā, svešajā mājā svece viņam līdzās spīdināja mazu drošības aplīti.

"Kā jau mēs pirmīt darījām zināmu," cirslītis lasīja, "šī savādā suga ieguva spēku no elektriskajiem lādiņiem, kas regulāri uzkrājās garenajās ielejās, un naktī spīdēja ar baltu un violetu gaismu. Mēs varam iztēloties, kā pēdējais no numulītu izmirstošās sugas pamazām paceļas virspusē, kā viņš pūlas tikt līdz lietusmežu bezgalīgajam staignājam, kur zibeņi spoguļojas burbuļos, kas ceļas no dūņām, un kā beidzot viņš atstāj savu sākotnējo pirmvielu."

"Viņš laikam būs juties diezgan vientuļš," domāja Tofts. "Viņš nebija līdzīgs visiem citiem, un viņa ģimene nerūpējās par viņu, tāpēc viņš devās prom. Diez, kur viņš atrodas un vai es viņu jebkad redzēšu? Varbūt viņš parādīsies, ja es stāstīšu pietiekami skaidri."

Cirslītis Tofts noteica: Nodaļas beigas, un nopūta sveci.

11

Garajā, neskaidrajā rītausmā kamēr novembra nakts pārgāja rītā no jūras šurp plūda migla. Tā vēlās augšā pa kalniem un otrā pusē slīdēja lejā ielejās, piepildīdama tās līdz malām. Susuriņš bija apņēmies pamosties agri, lai dažas stundas piederētu viņam pašam. Viņa ugunskurs jau sen kā bija izdzisis, bet viņam nesala. Viņam piemita šī vienkāršā, bet retā māksla saglabāt pašam savu siltumu: viņš savāca to sev apkārt un gulēja ļoti mierīgi, un rūpīgi piesargājās redzēt sapņus.

Migla bija atnesusi sev līdzi pilnīgu klusumu, ieleja bija nekustīga.

Susuriņš pamodās tikpat žigli kā dzīvnieks un bija pilnīgi atmodies. Piecas taktis bija panākušās tuvāk.

"Labi," viņš nodomāja. "Tase melnas kafijas, un tās man būs rokā." (Viņam būtu vajadzējis atteikties no kafijas.)

Rīta ugunskurs iekūrās un sāka degt. Susuriņš piepildīja kafijas kannu ar upes ūdeni un uzlika to uz

uguns, tad spēra soli atpakaļ un visā augumā uzkrita uz Murmuļa grābekļa. Šausmīgi žvadzēdams, viņa kastrolis aizripoja lejup pa upes nokalni; no telts savu lielo degunu izbāza Murmulis un sacīja: Sveiks!

-    Sveiks, sveiks, Susuriņš atteica.

Ar guļammaisu ap galvu Murmulis pielīda pie uguns viņš bija nosalis un samiegojies, bet cieši apņēmies būt patīkams. Ara dzīve! viņš noteica.

Susuriņš uzmanīja kafiju.

-    Padomā tik, Murmulis turpināja. Padomā, atrodoties īstā teltī, var dzirdēt visas noslēpumainās nakts skaņas! Vai tev nav kas tāds, kas palīdz pret sapūstu ausi?

-    Nē, Susuriņš atbildēja. Vai tu dzersi ar cukuru vai bez?

-    Ar cukuru, vislabāk ar četriem gabaliņiem, Murmulis atbildēja. Tagad viņa priekšpuse sasila un krusti vairs tik stipri nesāpēja. Kafija bija ļoti karsta.

-    Ar tevi patīkami ir tas, paļāvīgi sacīja Murmulis, ka tu tik maz runā. Var domāt, ka tu esi šausmīgi gudrs, tāpēc ka neko nesaki. Man rodas vēlēšanās runāt par savu laivu.

Migla bija izgaisusi pavisam lēnītēm -, melnā, slapjā zeme lodāja ap viņiem un Murmuļa lielajiem zābakiem, bet viņa galva joprojām atradās miglā. Viss bija gandrīz kā parasti, izņemot ausis, kafija sildīja Murmuļa vēderu, un piepeši viņš jutās bezrūpīgs un mundrs un ieteicās:

-    Mēs, tu un es, saprotam viens otru. Paklau! Tēta laiva atrodas pie peldmājas steķiem. Tā taču tur atrodas, ko?

Un viņi atcerējās peldmājas steķus, kas šauri un vientulīgi uz nomelnējušiem pāļiem grīļīgi iestiepās jūrā, un vistālāk uz tiem peldmāju ar smailo jumtu un sarkaniem un zaļiem logu stikliem, un stāvās kāpnītes, kas veda ūdenī.

-    Es domāju, ka laivas tur vairs nav, sacīja Susuriņš, nolikdams krūzi. Viņš nodomāja: "Viņi ir aizbraukuši. Man nav patikas runāt par viņiem ar šo murmuli." Bet Murmulis paliecās uz priekšu un nopietni sacīja:

-    Mums jāaiziet apskatīties. Tikai tev un man, tad būs labāka jušanās.

Viņi devās iekšā miglā, kas pacēlās un plūda prom. Mežā migla izskatījās kā bezgalīgi balts jumts, kuru balstīja koku stumbru melnie pīlāri, gara, svinīga ainava, kas bija radīta klusumam. Murmulis domāja par savu laivu, bet neko nesacīja. Viņš sekoja Susuriņam līdz pašai jūrai, un beidzot viss atkal bija kļuvis vienkāršs un nozīmīgs.

Peldmājas steķi bija tādi paši. Burulaiva bija prom. Koka laipa un zivju tvertne atradās virs ūdens, un mazo jollu viņi bija uzvilkuši augšā līdz pat mežam. Pār ūdeni prom lavījās migla, un viss bija vienlīdz liegs un pelēks: gan krastmala, gan gaiss, gan klusums.

-     Vai zini, kā es jūtos? izsaucās Murmulis. Es jūtos pilnīgi pilnīgi neparasti! Man vairs nesāp ausis. Viņu pārņēma piepeša patika uzticēties, pastāstīt par saviem centieniem visu sakārtot, lai arī citiem būtu labi, bet viņš bija kautrīgs un nespēja atrast vajadzīgos vārdus. Susuriņš gāja tālāk. Gar visu krastmalu cik vien tālu sniedzās skats stiepās tumšs valnis, izveidojies no tā, ko sev līdzi bija atnesuši uzplūdi un vētra:

prom aizmestais un aizmirstais, juku jukām sasviests zem aļģēm un niedrēm, nomelnējis un smags no ūdens. Sašķaidītie kokmateriāli bija pilni naglām un saliektām dzelzs cemmēm. Jūra bija iegrauzusies krastmalā līdz pat pirmajiem kokiem, kuru zaros karājās jūraszāles.

-    Ir bijis pamatīgs pūtiens, Susuriņš sacīja.

-    Es tik šausmīgi cenšos, viņam aiz muguras izsaucās Murmulis. Es tik daudz ko gribu.

No Susuriņa atskanēja viņa parastā, nenoteiktā skaņa, kas nozīmēja, ka viņš ir dzirdējis, bet viņam nekas nav piebilstams. Viņš izgāja uz peldmājas steķiem. Smilšaino dibenu zem steķiem klāja brūna masa, kas pavisam lēni šūpojās līdzi jūras kustībām, tās bija vētras sapluinītās jūras aļģes. Te piepeši migla bija nozudusi un nekur pasaulē vairs nebija tukšākas krastmalas.

-    Vai tu saproti? Murmulis jautāja.

Susuriņš kodīja savu pīpi un blenza ūdenī. Jā, jā, viņš novilka. Un pēc brīža: Es domāju, ka mazas laivas vienmēr vajadzētu būvēt pārlaidu tehnikā.

Arī es domāju tāpat, piekrita Murmulis. Mana laiva ir būvēta pārlaidu tehnikā. Tad šīs mazās laivas ir absolūti visjaukākās. Un tās ir jānodarvo, nevis jānolako, vai nav tiesa? Katru pavasari pirms braukšanas es savu laivu nodarvoju. Paklau! Vai tu vari man palīdzēt kādā lietā? Par burām. Es nespēju izlemt, vai tām jābūt baltām vai sarkanām. Baltas jau vienmēr ir labas klasiska krāsa, ko? Un tad es ieprātojos par sarkanām: tā savā ziņā ir drosmīga krāsa. Kā tu domā? Vai tu domā, ka buras būs pārāk izaicinošas?

-    Nē, es tā nedomāju, Susuriņš atbildēja. Ņem vien sarkanas. Viņš bija samiegojies, viņam bija vēlēšanās vienīgi ielīst teltī un noslēgties sevī.

Visu mājupceļu Murmulis stāstīja par savu laivu. Ar mani ir savādi, viņš sacīja. Es jūtu tādu kā radniecību ar visiem, kam patīk laivas. Piemēram, ar tēti. Vienā jaukā dienā viņš uzvelk buras un dodas prom tā pavisam vienkārši. Juzdamies pilnīgi brīvs. Dažreiz, vai zini, dažreiz es domāju, ka mēs ar tēti esam līdzīgi viens otram. Tikai tā mazdrusciņ, bet tomēr.

No Susuriņa atskanēja viņa nenosakāmā skaņa.

-    Jā. Tas ir tiesa, Murmulis rāmi teica. Un vai tas, ka tēta laivu sauc Piedzīvojums, jau kaut ko nenozīmē?

Pie telts vini šķīrās.

-    Sis bija jauks rīts, sacīja Murmulis. Paldies, ka es varēju izrunāties.

Susuriņš noslēdzās sevī. Viņa telts bija tajā zaļajā vasaras krāsā, kas vedina domāt, ka ārā spīd saule.

Kad Murmulis gāja augšā uz māju, rīts bija pagājis. Tagad diena sākas citiem viņi nekā nezina par to, kādu dāvanu viņš ir saņēmis. Svilpaste atvēra savu logu, lai izvēdinātu istabu.

-    Labrīt! sauca Murmulis. Es gulēju teltī! Es dzirdēju visas nakts skaņas!

-     Kādas skaņas? nostiprinādama logu āķus, saīgusi jautāja Svilpaste.

-    Nakts skaņas, Murmulis atkārtoja. Es gribēju teikt: skaņas, kādas dzirdamas naktī…

-    Ak tā, novilka Svilpaste.

Viņai nepatika logi, tie ir nedroši ar logiem nekad neko nevar zināt -, te tie atsprāgst vaļā, te atkal tie ii izcērtas ciet… Ziemeļu bēniņu istabā bija vēsāks nekā ārā. Svilpaste apsēdās spoguļa priekšā, un viņai viegli sala; izņēmusi no matiem rullīšus, viņa nodomāja, ka aizvien dzīvo ziemeļu istabās pat savās mājās tikai tāpēc, ka Svilpastei viss iznāk ačgārni. Mati nebija kārtīgi izžuvuši (kāds tur brīnums tādā mitrumā), cirtas

nokarājās kā iztaisnoti krāsns kruķi; viss ikviena lieta bija aplam, arī rīta frizūra, kas ir tik svarīga. Un kad vēl mājās ir Bumbulīte un tā… Māja bija mitra, piesmakuši un putekļaina; vajadzētu to izvēdināt visās istabās iztaisīt caurvēju un atnest ļoti daudz silta ūdens, un sarīkot milzīgu, pamatīgu, brīnišķīgu lielo tīrīšanu…

Bet, līdzko Svilpaste bija iedomājusies vārdus "lielā tīrīšana", kā vilnis viņu pārņēma reibonis un nelabums, un vienu šausmīgu acumirkli viņa karājās virs bezdibeņa. Viņa zināja: "Es nekad vairs nespēšu neko tīrīt. Kā gan es spēšu dzīvot, ja nevarēšu ne tīrīt, ne gatavot ēst? Neko citu taču nav vērts darīt."

Ļoti lēnām Svilpaste gāja lejup pa kāpnēm. Pārējie sēdēja verandā uz sola un dzēra kafiju. Svilpaste lūkojās uz viņiem. Viņa lūkojās uz Ņurdzekļa ielocīto cepuri un cirslīša izspūrušo galvu, uz Murmuļa stingro skaustu, kas no rīta vēsuma bija nedaudz apsārtis, tur viņi visi sēdēja. Un Bumbulītes mati bija, ai, tik skaisti. Piepeši Svilpasti pārņēma liels nogurums, un viņa nodomāja: "Bet es jau viņiem nemaz nepatīku."

Svilpaste stāvēja salona vidū un lūkojās apkārt. Murmulis bija uzvilcis pulksteni, viņš viegli bija pieklaudzinājis pie barometra. Mēbeles stāvēja savā vietā, un viss, kas jebkad bija noticis šajā salonā, bija nepieejams un apslēpts, un neko negribēja zināt par Svilpasti.

Piepeši pavisam žigli Svilpaste izgāja virtuvē pēc malkas. Viņa vēlējās podiņu krāsnī iekurt lielu uguni un piesildīt pamesto māju un visus, kas mēģināja tajā dzīvot.

Paklau, tu, kā tak nu tevi sauc! pie telts kliedza Ņurdzeklis. Es izglābu senci! Manu draugu senci!

Viņa bija aizmirsusi, ka podiņu krāsnī dzīvo sencis. Kā viņa to varēja! Un tagad viņa guļ gultā un raud.

-    Kura? jautāja Susuriņš.

-    Protams, viņa ar to lapsādas boa! izsaucās Ņurdzeklis. Vai tas nav šausmīgi?

-     Gan jau viņa nomierināsies, teltī murmināja Susurinš.

Ņurdzeklis bija pārsteigts, viņš bija ļoti vīlies. Ar spieķi viņš dauzīja zemi un pie sevis runāja daudz bezkaunību, bet pēc tam devās uz tiltu, kur Bumbulīte sēdēja un ķemmēja matus.

-     Vai tu redzēji, kā es izglābu senci? viņš stingri jautāja. Vēl viens mirklis, un viņš būtu sadedzis.

-     Bet viņš nesadega, Bumbulīte sacīja.

Ņurdzeklis skaidroja Bumbulītei: Solaik jūs vairs

neizprotat lielus notikumus. Jums ir aplamas jūtas. Tu varbūt mani pat neapbrīno. Viņš izvilka savu zivju ķērāju tas bija tukšs.

-    Zivis upē dzīvo tikai pavasarī, Bumbulīte teica.

-     Tā nav nekāda upe, tas ir strauts, sauca Ņurdzeklis. Tas ir mans strauts, un tas ir pilns ar zivīm!

-     Paklau, Ņurdzekli, Bumbulīte mierīgi skaidroja. Tā nav ne upe, ne strauts. Tā ir maza upīte. Bet, ja ģimene to sauc par upi, tad tā arī ir upe. Vienīgi es redzu, ka tā ir upīte. Kāpēc jūs ceļat brēku par lietām, kuru nav un kas nav notikušas?

-     Lai lietas padarītu jautrākas! Ņurdzeklis atbildēja.

Bumbulīte ķemmēja un ķemmēja, ķemme čaukstēja kā ūdens smilšainā krastmalā: kā vilnis pēc viļņa veļas laiski un nesatraucami.

Ņurdzeklis piecēlās un ļoti cienīgi teica:

-    Un, ja nu tu redzi, ka tā ir upīte, vai tad tev vajag to teikt? Šausmīgais bērns, kāpēc tu mani apbēdini?

Bumbulīte mitējās ķemmēties viņa bija ļoti izbrīnīta.

-    Tu man patīc, viņa sacīja. Es negribu tevi apbēdināt.

-    Tas ir labi, Ņurdzeklis teica. Bet tad tev jāpārstāj runāt par to, kā viss ir, un jāļauj man ticēt patīkamām lietām.

-    Es mēģināšu, Bumbulīte solīja.

Ņurdzeklis bija ļoti uztraukts. Kājas pie zemes sizdams, viņš aizgāja līdz teltij un uzsauca:

-    Paklau! Vai tas ir strauts vai tā ir upe, vai tā ir maza upīte? Vai tajā ir zivis vai nav? Kāpēc viss nav tā kā agrāk? Un kad tu nāksi ārā un izrādīsi interesi?

-    Drīz, sapīcis atbildēja Susuriņš. Viņš saspringti klausījās, bet Ņurdzeklis vairs neko nesacīja.

"Man jāiet pie viņiem ārā," Susuriņš nodomāja. "Tas nekur neder. Kāpēc es vispār atgriezos, kāds man sakars ar viņiem, viņi it neko nezina par mūziku." Viņš pagriezās uz muguras, tad pagriezās uz vēdera un iespieda degunu guļammaisā. Bet, lai ko viņš darītu, tie bija viņa teltī visu laiku viņi te bija: Murmuļa nemierīgās acis un Svilpaste, kas gulēja savā gultā un raudāja, un cirslītis, kas vienīgi klusēja un blenza zemē, un samulsušais Ņurdzeklis… viņi bija visur iekšā viņa galvā, turklāt telts smirdēja pēc Murmuļa. "Man ir jāiet ārā," domāja Susuriņš. "Domāt par viņiem ir ļaunāk nekā būt kopā ar viņiem. Un cik viņi ir atšķirīgi no Muminu ģimenes…" Gluži piepeši, negaidīti viņam pietrūka šīs ģimenes. Arī viņi bija apgrūtinoši. Viņi gribēja runāties. Viņi bija visur. Bet ar viņiem varēja justies vientuļš. "Kā gan viņi īstenībā izturējās?" Susuriņš bija izbrīnīts. "Kā tas bija iespējams, ka visas garās vasaras es spēju būt kopā ar viņiem, ne reizi nemanīdams, ka viņi man ļauj būt vienam?"

12

Ļoti lēnām un rūpīgi cirslītis Tofts lasīja: "Ne ar kādiem vārdiem nevar aprakstīt to sajukumu, kas būs sekojis tam, ka vairs neparādījās elektrība. Mums ir pamats pieņemt, ka šis numulīts šī vienreizējā parādība -, ko, par spīti visam, joprojām var pieskaitīt pie Protozoju grupas, ievērojami aizkavējās savā attīstībā un pārcieta aizkavētas augšanas periodu. Izbeidzās fosforizējošā spēja, un šī nožēlojamā būtne dzīvoja slēptu dzīvi plaisās un dziļos dobumos, kas bija viņa pagaidu patvērums no ārpasaules."

Tieši tā, čukstēja Tofts. Tagad jebkurš var tikt viņam klāt, viņš taču vairs nav elektrisks… Viņš tikai saraujas un saraujas un nezina, ko lai iesāk…

Cirslītis Tofts saritinājās raudu ķeramajā tīklā un sāka sev stāstīt. Viņš ļāva zvēriņam atnākt uz ieleju, kur dzīvo cirslītis, kas spēj radīt elektriskās vētras. Ieleju apspīdēja balti un violeti zibeņi vispirms tālu prom, tad tuvāk un tuvāk…

Ņurdzekļa zivju ķērājā nebija iepeldējusi neviena pati zivs. Uzlicis cepuri uz deguna, Ņurdzeklis aizmidzis gulēja uz tilta. Viņam līdzās uz podiņu krāsns paklāja gulēja Bumbulīte un lūkojās brūnajā, plūstošajā ūdenī.

Pie vēstuļu kastītes sēdēja Murmulis un uz finiera plāksnes krāsoja lielus burtus: ar mahagonija beici viņš rakstīja "Muminieleja".

-    Kam tas domāts? jautāja Bumbulīte. Ja kāds ir atnācis uz šejieni, tad taču viņš zina, ka atrodas šeit.

-    Nē, tas nav domāts citiem, Murmulis skaidroja.

-    Tas ir domāts mums.

-    Un kāpēc? Bumbulīte jautāja.

-    Es nezinu, Murmulis pārsteigts atbildēja. Domādams viņš uzkrāsoja pēdējo burtu un tad ierosināja:

-     Varbūt tāpēc, lai justos droši? Vārdiem piemīt kaut kas īpašs, ja tu saproti, ko es ar to domāju.

-    Nesaprotu, Bumbulīte atteica.

Izņēmis no kabatas lielu naglu, Murmulis sāka sist finiera plāksni pie tilta margas. Ņurdzeklis pamodās un nomurmināja: Izglābt senci… Bet Susuriņš, ar cepuri uz deguna, izdrāzās no telts un kliedza: Ko tu dari!? Tūlīt izbeidz! Nekad agrāk viņi nebija redzējuši,

ka Susuriņš zaudē savaldību; tas viņus biedēja un ļoti samulsināja. Neviens uz viņu neskatījās. Murmulis izvilka naglu.

-    Neesi nu bēdīgs! Susuriņš sapīcis uzsauca. Tu taču zini!

Pat Murmulim būtu vajadzējis zināt, ka Susuriņš neieredz paziņojumus, visu, kas atgādina par privātu teritoriju, un ieeja aizliegta, un norobežots, un ieslēgts, un izslēgts. Ja par Susuriņu ir kaut mazākā interese, tad taču būtu jāzina, ka paziņojumi ir vienīgais, kas viņu var sadusmot, aizvainot un apkaunot! Un nu viņš pats bija sevi apkaunojis. Viņš bija kliedzis un slikti izturējies, un tas nebija piedodams, kaut arī izvilktu ārā visas pasaules naglas!

Murmulis ļāva, lai finiera plāksne ieslīd upē. Burti žigli tapa tumši un nesalasāmi, straume satvēra uzrakstu un dzina to tālāk uz jūru.

-    Paskat, Murmulis noteica. Tur tas aizpeld. Varbūt tas nebija tik svarīgs, kā es domāju.

Murmuļa balss pavisam nedaudz bija mainījusies. Tajā jautās maķenīt mazāk cieņas, viņš kādam bija pietuvojies, un uz to viņam bija tiesības. Susuriņš nekā nesacīja viņš stāvēja pilnīgi mierīgs. Piepeši Susuriņš pieskrēja vēstuļu kastītei pie tilta margas, pacēla vāku un ielūkojās tajā; viņš skrēja tālāk pie lielās kļavas un iebāza roku tās dobumainajā stumbrā.

Ņurdzeklis piecēlās un uzsauca:

-    Vai tu gaidi vēstuli?

Nu Susuriņš bija pie malkas šķūnīša. Viņš apgāza otrādi cērtamo bluķi. Iegājis malkas šķūnītī, viņš taustījās aiz mazā loga plauktiņa virs ēvelsola.

-    Vai tu meklē savas brilles? ieinteresēts jautāja Nurdzeklis.

Susuriņš gāja tālāk. Viņš sacīja: Es gribu meklēt vienā mierā.

-    Vai patiešām? Ņurdzeklis izsaucās un, cik vien ātri jaudāja, nāca nopakaļ. Bet tev ir pilnīga taisnība. Senāk es caurām dienām meklēju lietas, vārdus un cilvēku vārdus un par visļaunāko uzskatīju to, ka citi man centās palīdzēt. Ieķēries Susuriņa mētelī, viņš sacīja:

-    Vai zini, kā tas visu dienu skanēja? Šādi: "Kur tu to pēdējoreiz redzēji? Nu pacenties atcerēties! Kad tas notika? Kur tas notika?" Ha, ha! Nu tam visam ir pienācis gals. Es aizmirstu un zaudēju uz mata, ko pats vēlos. Es tev pateikšu…

-    Ņurdzekli, teica Susuriņš. Rudenī zivis peld gar krastu. Upes vidū zivju nav.

-    Strauta vidū, Ņurdzeklis priecīgs izlaboja. Šie ir pirmie saprātīgie vārdi, ko es pa visu dienu esmu dzirdējis. Viņš uzreiz devās prom. Susuriņš turpināja meklēt. Viņš meklēja trollīša Mumina vēstuli atvadu vēstuli, kurai kaut kur vajadzēja būt, tāpēc ka trollītis Mumins nekad neaizmirsa pateikt ardievas. Bet visas viņu slēptuves bija tukšas.

Trollītis Mumins bija vienīgais, kas zināja, kā rakstīt Susuriņam. Lietišķi un īsi. Neko par solījumiem un ilgām, un skumīgām lietām. Un nobeigumā kaut ko smieklīgu.

Susuriņš iegāja mājā un uzkāpa augšstāvā. Viņš noskrūvēja kāpņu margas lielo koka uzgali, un arī tā iekšienē bija tukšums.

-    Tukšs! viņam aiz muguras sacīja Svilpaste. Ja tu meklē viņu dārglietas, tad tur to nav. Tās atrodas drēbju skapī, un tas ir aizslēgts. Viņa sēdēja uz savas istabas sliekšņa ar lapsādas boa ap degunu un ar segām apsegusi kājas.

-    Viņi nekad neko neslēdz ciet, teica Susuriņš.

-    Ir auksts! sauca Svilpaste. Kāpēc es jums nepatīku? Kāpēc tu nevari izdomāt man kaut ko darāmu?

-    Tu varētu iet lejā virtuvē, nomurmināja Susuriņš. Tur ir siltāk.

Svilpaste neatbildēja. Garām tālu projām aizducināja ļoti vāja pērkona duna.

-    Viņi nekad neko neslēdz ciet, Susuriņš atkārtoja. Piegājis pie drēbju skapja, viņš atvēra durvis. Skapis bija tukšs. Neskatīdamies apkārt, viņš devās lejup pa kāpnēm.

Svilpaste lēnām piecēlās. Viņa redzēja, ka skapis ir tukšs. Bet no putekļainā tumšuma plūda sveša, šausmīga smaka tā bija puvuma smacīgā un saldenā smarža. Skapī bija vienīgi kožu saēsts vilnas kafijas kannas tveramais un mīksts pelēku putekļu paklājs. Svilpaste trīcēdama noliecās. Vai tur putekļos nebija sīkas, izspūrušas pēdas gluži sīkas, gandrīz nemanāmas…? Kāds bija dzīvojis skapī un ticis izlaists ārā. Visi, kas izlien ārā, kad akmeni apgriež otrādi, un kas rāpo zem satrūdējošiem augiem. Viņa zināja: nu tie bija iznākuši ārā! Tie bija iznākuši ārā ar čabošām kājām, ar skrapstošām mugurām kā vairodziņiem un taustīgiem taustekļiem vai arī rāpodami uz baltiem, mīkstiem vēderiem… Viņa iekliedzās: Cirslīt! Panāc šurp! Cirslītis Tofts iznāca no sava skabūža viņš

bija saņurcīts, apjucis un blenza uz Svilpasti, itin kā viņu nepazītu. Viņš iepleta nāsis: te oda pēc ļoti stipras elektrības svaigas un skāņas.

-    Tie ir iznākuši ārā! sauca Svilpaste. Tie dzīvoja tur iekšā un nu ir iznākuši ārā!

Drēbju skapja durvis atsprāga vaļā un Svilpaste ieraudzīja kustību, briesmu zibsni viņa iekliedzās! Bet durvju iekšpusē bija tikai spogulis skapis joprojām bija tukšs.

Ķepas pie mutes piespiedis, cirslītis Tofts panācās tuvāk viņa acis bija ogļu melnas un apaļas. Elektrības smaka kļuva aizvien stiprāka.

-    Es to esmu izlaidis ārā, viņš čukstēja. Tas eksistē, un nu es to esmu izlaidis ārā.

-    Ko tu esi izlaidis ārā? Svilpaste bailīgi jautāja.

Cirslītis papurināja galvu. Es nezinu, viņš atbildēja.

-     Bet tev taču vajadzēja to redzēt, teica Svilpaste. Apdomā labi. Kādi tie izskatījās?

Bet cirslītis ieskrēja savā skabūzī un noslēdzās sevī. Viņa sirds stipri dauzījās un pakausis kņudēja. Tā nudien bija tiesa, zvēriņš bija atnācis. Zvēriņš atradās ielejā. Atvēris grāmatu īstajā vietā, cirslītis burtoja, cik vien ātri jaudāja: "Saskaņā ar to, par ko mums ir pamats domāt, ķermeņa uzbūve pakāpeniski ir pielāgojusies jaunajiem apstākļiem. Nepieciešamība tos uzveikt pamazām veidoja priekšnoteikumus, lai izdzīvošana šķistu iespējama. Šī eksistence ko mēs vienīgi uzdrošināmies raksturot kā tīru pieņēmumu, kā hipotēzi nenoteiktu laiku turpināja savu neskaidro attīstību, savā uzvedībā ne mazākā mērā neierindojoties tajā notikumu attīstībā, ko mēs mēdzam uztvert kā normālu…"

Bet es neko nesaprotu, cirslītis čukstēja. Tie tikai runā un runā… Ja tie nepasteigsies, viss galīgi saies grīstē! Iebraucis ar ķepām matos, viņš nogūlās uz grāmatas un stāstīja tālāk pavirši un izmisīgi -, viņš zināja, ka zvēriņš nepārtraukti kļūst mazāks un mazāks un ka viņam ir ļoti grūti parūpēties par sevi.

Pērkona negaiss nāca aizvien tuvāk! Visapkārt uzliesmoja zibens strēles. No elektrības viss sprakšķēja un koki drebēja, un zvēriņš juta: nu, nu! Un tas auga un auga… Tagad nāca vēl vairāk zibeņu bez sava gala! Balti un violeti! Zvēriņš kļuva vēl lielāks. Tas kļuva tik liels, ka tam gandrīz vai nevajadzēja nekādu ģimeni…

Nu sajūta bija labāka. Cirslītis Tofts nogūlās uz muguras un raudzījās jumta logā, kas bija pilns pelēkiem mākoņiem. Viņš dzirdēja ducinām pērkonu attālu prom. Tā bija tāda kā ņurdoņa, kas rodas kaklā tieši pirms īstas sadusmošanās.

Soli pa solim Svilpaste kāpa lejup pa kāpnēm. Viņa uzskatīja, ka briesmonības nav aizrāpojušas uz dažādām pusēm. Bija vairāk ticams, ka tās ir saspiedušās kopā, kā saķepusi masa, kas gaidīja kādā mitrā un tumšā stūrī. Tur tās sēdēja pavisam klusas kādā no rudens paslēptām un satrunējušām bedrēm. Vai arī varbūt otrādi! Varbūt tās bija zem gultām, kumodes atvilktnēs, kāda zābakos jebkur!

"Tas nav taisnīgi," Svilpaste domāja. "Nevienam no manu paziņu loka neatgadās tamlīdzīgas lietas. Tikai man!"

Gariem, nemierīgiem soļiem viņa skrēja lejā uz telti, viņa grābstījās gar aizvērtajām telts durvīm un čukstēja: Atver, atver man… Tā esmu es, es Svilpaste!

Teltī sajūta bija drošāka, viņa noslīga uz guļammaisa un, ar rokām apņēmusi ceļgalus, sacīja:

-    Tagad tie ir iznākuši ārā. Tie ir izlaisti no drēbju skapja un atrodas jebkur… Miljoniem šausmīgu kukaiņu, kas sēž un gaida…

-    Vai kāds cits ir tos redzējis? Susuriņš piesardzīgi iejautājās.

-    Saprotams, ka ne, Svilpaste nepacietīgi atbildēja. Tie taču gaida mani!

Susuriņš izdauzīja savu pīpi un centās izdomāt kādu sakāmo. Tagad atkal bija dzirdams pērkons.

-    Nesaki nu atkal, ka būs pērkons, Svilpaste pikti teica. Nesaki nekā par to, ka mani kukaiņi ir aizgājuši prom vai ka to nav, vai arī ka tie ir sīki un jauki, jo man tas it nemaz nepalīdz.

Susuriņš paskatījās tieši uz viņu un sacīja:

-    Ir kāda vieta, kur tie nekad netiks iekšā. Tā ir virtuve. Virtuvē tie nekad neienāks.

-     Vai tu esi pilnīgi pārliecināts? Svilpaste stingri jautāja.

-    Es zinu, Susuriņš atbildēja.

Nu atskanēja jauns pērkona grāviens, šoreiz pavisam tuvu. Paskatījies uz Svilpasti, viņš pavīpsnāja.

Pērkons būs tik un tā, viņš sacīja.

No jūras patiešām nāca liels negaiss. Zibeņi bija balti un violeti, vēl nekad viņš nebija redzējis tik daudzus un tik skaistus zibeņus vienlaikus. Pār ieleju pēkšņi bija nolaidusies krēsla. Svilpaste sacēla uz augšu svārkus un cauri dārzam lēkšoja atpakaļ, aiz sevis viņa aizvēra virtuves durvis.

Pacēlis purniņu, Susuriņš ošņāja: gaiss bija auksts kā dzelzs. Oda pēc elektrības. Tagad lielā, drebošā kūlī lejup plūda zibeņi paralēli gaismas pīlāri, to žilbinošā gaisma apspīdināja visu ieleju!

Aiz prieka un apbrīnas Susuriņš sāka mīņāties. Viņš gaidīja vēju un lietu, bet tie nenāca. Tikai starp kalnu galotnēm šurpu turpu ducināja pērkons kā svaidīdams milzīgas, smagas lodes -, oda pēc deguma, un nu nāca pēdējais triumfālais, šķeļošais blīkšķis. Pēc tam

iestājās klusums, pilnīgs klusums un bez neviena paša zibens.

"Savāds pērkona negaiss," Susuriņš nodomāja. "Diez kur iespēra?"

Un tieši tobrīd lejā upes līkumā viņš izdzirda drausmīgu kaucienu aukstas tirpas pārskrēja viņam pār muguru. Zibens bija iespēris Ņurdzeklim!

Kad Susuriņš bija pienācis klāt, Ņurdzeklis lēkāja ar abām kājām. Zivs! Zivs! viņš kliedza. Es esmu noķēris zivi! Ar abām ķepām viņš turēja asari un aiz priekiem bija gandrīz kā bez prāta. Kā tu domā: vai to vajag cept vai vārīt? Ņurdzeklis jautāja. Vai te ir kūpinātava? Vai ir kāds, kas šo zivi prot pagatavot, to nesabojājot?

Svilpaste! Susuriņš smiedamies sacīja. Tieši Svilpaste pagatavos tavu zivi!

Svilpaste pabāza ārā trīcošu degunu, uz kura visa« ūsas bija saslējušās stāvus. Ielaidusi Susuriņu virtuvē un aizbultējusi durvis, viņa čukstēja: Es domāju, ka esmu to pārvarējusi.

Susuriņš pamāja ar galvu. Viņš saprata, ka Svilpaste nedomā pērkona negaisu. Ņurdzeklis ir noķēris savu pirmo zivi, Susuriņš sacīja. Un nu Murmulis saka, ka tikai murmuļi mākot pagatavot zivis. Vai tas ir tiesa?

-    Protams, tas nav tiesa! izsaucās Svilpaste. Tikai svilpastes prot gatavot zivis, un Murmulis to zina!

-    Bet tu nevarēsi pagatavot tā, lai pietiktu visiem, Susuriņš skumji iebilda.

-     Ak tu tā domā, noteica Svilpaste un pakampa asari. Es gribu redzēt to zivi, ko es nevarētu pagatavot sešām personām! Atvērusi virtuves durvis, viņa nopietni sacīja: Tagad tu iesi prom, jo, ēdienu gatavojot, man jābūt vienai.

-    Ahā! iesaucās Ņurdzeklis, kas bija stāvējis, degunu piespiedis durvju spraugai. Viņai tomēr patīk gatavot ēst!

Svilpastei zivs izkrita uz grīdas.

-    Bet šī ir tēva diena, murmināja Susuriņš.

-     Vai tu par to esi pārliecināts? Svilpaste aizdomīgi jautāja. Stingri paskatījusies uz Ņurdzekli, viņa jautāja: Vai jums ir bērni?

-    Absolūti nav, atteica Ņurdzeklis. Man nepatīk radi! Ir daži mazmazbērni, bet tos es esmu aizmirsis.

Svilpaste nopūtās. Kāpēc neviens no jums nevar uzvesties normāli, viņa sacīja. Šajā mājā traks var palikt. Ejiet abi prom, jo nu es gatavošu pusdienas.

Svilpaste aizbultēja durvis un pacēla no grīdas asari. Viņa palūkojās visapkārt Mumina māmiņas virtuvē un aizmirsa visu citu, izņemot to, kā pareizi pagatavo zivi.

Pa īsā, mežonīgā pērkona negaisa laiku Bumbulīte visā pilnībā kļuva elektriska. Viņas mati šķīla dzirksteles, un ikviena pūciņa viņai uz rokām un kājām bija sacēlusies stāvus un trīcēja. "Nu es esmu uzlādēta ar mežonīgumu," viņa nodomāja. "Es varētu darīt sazin ko, bet es nedarīšu it neko. Cik jauki ir darīt to, uz ko nesas prāts." Viņa saritinājās uz dūnu segas un sajutās kā maza zibensbumbiņa, kā uguns kamols.

Cirslītis Tofts stāvēja bēniņu skabūzī un pa jumta logu skatījās augšup viņš redzēja, kā pār Muminieleju

skrien zibeņi, un viņš bija lepns un aizgrābts, un varbūt mazliet izbijies. "Tas ir mans pērkona negaiss," Tofts domāja. "To izraisīju es. Tagad beidzot es varu sev stāstīt tā, lai to ir iespējams saredzēt. Es stāstīšu pēdējam numulītam, mazajam radiolārijam, kas ir no Protozoja grupas… es esmu tas, kurš ducina pērkonu un met zibeņus, es esmu cirslītis, par kuru neviens neko nezina."

Viņš uzskatīja, ka ar savu pērkona negaisu ir sodījis Mumina māmiņu, un nolēma būt ļoti kluss un nevienam neko nestāstīt vienīgi sev un numulītam. Ar pārējo iemītnieku elektrību viņam nebija nekāda sakara tā bija sajūtama gaisā, bet tā viņam bija pilnīgi sveša -, savu negaisu viņš paturēja sev. Viņš vēlējās, kaut visa ieleja būtu bijusi tukša ar vietu lielākiem sapņiem; lai spētu pietiekami rūpīgi kaut ko izveidot, bija nepieciešams atstatums un klusums.

Sikspārnis pie griestiem joprojām gulēja, tas nebija licies zinis par pērkonu.

Lejā dārzā auroja Murmulis:

-    Cirslīti! Te nepieciešams piepalīdzēt!

Cirslītis iznāca no bēniņu skabūža. Viņš devās lejā pie Murmuļa, slēpies savā klusumā un savos matos, un neviens nezināja, ka savās ķepās viņš tur lietusmežu elektriskās vētras.

-    Kas par pērkona negaisu, ko? sacīja Murmulis. Vai tu nobijies?

-    Nē, atbildēja cirslītis

.

13

Tieši pulksten divos Svilpastei zivs bija gatava. Tā bija ieslēpta lielā, kūpošā, gaišbrūnā pudiņā. Visa virtuve pārliecinoši un nomierinoši smaržoja pēc ēdiena virtuve bija kļuvusi par virtuvi, par drošības un aizgādības telpu, par mājas noslēpumaino sirdi un tās visdziļāko drošības kodolu. Te nevarēja ienākt nekādi rāpojoši kukaiņi, nekādi pērkona negaisi te valdīja Svilpaste. Šausmas un reibonis bija atkāpušies prom, tālu iekšā vismazākajā Svilpastes smadzeņu stūrītī, kam priekšā aizlikts aizšaujamais.

"Paldies Dievam," viņa domāja. "Es varu vairs nekad neko netīrīt, bet varu gatavot ēdienu. Cerība ir!" Svilpaste atvēra durvis un izgāja verandā, viņa paņēma māmiņas spožo misiņa gongu. Svilpaste turēja to savā ķepā un redzēja, kā tas atspoguļo viņas pašas mierīgo, triumfējošos seju; paņēmusi sitamo ar tā apaļo koka uzgali, kas bija pārvilkts ar zamšādu, viņa sita, ka skanēja pa visu ieleju ding, dong! Ēdiens! Nācicl ēst!

Un visi brāzās šurp, saukdami: Kas ir? Kas atgadījies?

Svilpaste tikpat mierīgi atbildēja: Ēdiens ir gatavs.

Virtuves galds bija uzklāts sešām personām, un Ņurdzekļa vieta bija vidū. Svilpaste zināja, ka viņš visu laiku bija stāvējis ārpusē pie loga un bažījies pār savu zivi. Tagad viņš drīkstēja nākt iekšā.

-    Ēdiens, noteica Bumbulīte. Tas ir labi. Gurķus nevar ēst kopā ar kanēļa sausiņiem.

-    No šī brīža, sacīja Svilpaste, pieliekamais būs slēgts. Virtuve pieder man. Sēdieties un sāciet ēst, iekams ēdiens nav atdzisis.

-    Kur ir mana zivs? jautāja Ņurdzeklis.

-    Tā ir iekšā ēdienā, Svilpaste atbildēja.

-    Bet es gribu to redzēt! Ņurdzeklis gaudās. Zivij vajadzēja būt veselai, un man vajadzēja to apēst vienam pašam!

-    Apžēliņ, noteica Svilpaste. Protams, ir jau gan tēva diena, bet tas nav iemesls būt savtīgam. Viņa domāja, ka dažreiz ir pagrūti cienīt vecumu un ievērot tradīcijas, kuras ieņem noteiktu vietu godājamu ļaužu dzīvē.

-    Es atsakos svinēt tēva dienu, Ņurdzeklis paskaidroja. Tēva diena un mātes diena, un visu mīļo cirslīšu diena; man nepatīk radinieki!Vai mēs nevaram svinēt visu lielo zivju dienu?

-     Bet šis ir īsts ēdiens, Murmulis pārmetoši sacīja. Un vai mēs te nesēžam kā viena liela, laimīga ģimene? Es vienmēr esmu teicis, ka Svilpaste ir vienīgā, kas prot pagatavot zivi.

-    Ha, ha, ha, teica Svilpaste. Viņa noteica "ha, ha, ha" vēlreiz un paskatījās uz Susuriņu.

Kamēr viņi ēda, valdīja pilnīgs klusums. Svilpaste staigāja uz priekšu un atpakaļ starp plīti un galdu, viņa apkalpoja ēdējus un ielēja sulu, un bārās, ja kāds ko izlaistīja, viņa bija liela miera pārņemta.

-    Vai mēs neuzsauksim urrā tēva dienai? piepeši iejautājās Murmulis.

-    To mēs nedarīsim vis, Ņurdzeklis atbildēja.

-    Kā vēlaties, Murmulis piekrita. Es tikai centos izturēties patīkami. Un vai jūs esat aizmirsuši, ka Mumintētis arī ir tētis? Nopietni palūkojies uz ikvienu, viņš piebilda: Man ir ideja. Kā būtu, ja mēs katrs tētim sagādātu pārsteigumu, pirms viņš atkal pārnāks mājās?

Neviens neko nesacīja.

-    Susuriņš varētu salabot peldmājas steķus, Murmulis turpināja. Un Bumbulīte varētu izmazgāt mūsu drēbes. Un Svilpaste varētu veikt lielo tīrīšanu…

Nometusi šķīvi uz grīdas, Svilpaste iesaucās:

-    Nē! Es nekad vairs neko netīrīšu!

-     Par ko tā? Bumbulīte jautāja. Tev taču patīk tīrīšana.

-    Es neatminos, Svilpaste murmināja.

-     Pareizi vien ir, sacīja Ņurdzeklis. Viss nepatīkamais ir jāaizmirst. Tagad es iešu un noķeršu vēl vienu zivi, un to es apēdīšu viens pats. Paņēmis savu spieķi, viņš devās ārā ap kaklu viņam joprojām bija servjete.

-     Paldies par pusdienām, cirslītis sacīja un palocījās. Un Susuriņš teica: Tas bija ļoti garšīgs pudiņš.

-Vai tu tā domā? viegli pasmaidījusi, Svilpaste atbildēja. Viņas domas kavējās kaut kur citur.

Pēc pusdienām, aizkūpinājis savu pīpi, Susuriņš devās lejā uz jūru. Viņš gāja lēnām un pirmo reizi sajutās vientuļš. Aizgājis līdz pat peldmājai, viņš atvēra šaurās, čīkstošās durvis. Tur oda pēc pelējuma, jūras aļģēm un senām vasarām skumīga smaka. "O, visas mājas," domāja Susuriņš. Viņš apsēdās uz stāvajām kāpnītēm, kas veda ūdenī. Jūra bija mierīga, pelēka, un tai nebija salu. "Varbūt nav nemaz tik grūti atrast tos, kas slēpjas, un panākt, lai viņi atkal atgriežas mājās. Salas jau ir attēlotas jūras kartē. Jollu varētu aizdrīvēt. Bet kāpēc gan?" Susuriņš domāja. "Lai viņi tur uzturas. Varbūt viņiem ir nepieciešams, lai viņus liek mierā."

Susuriņš vairs nemeklēja savas piecas taktis, tām ir jānāk tad, kad tām pašām tīk. Bija taču arī citas dziesmas. Viņš nodomāja: "Varbūt šovakar es mazliet paspēlēšu."

Tagad, tik vēlā rudenī, vakari bija ļoti tumši. Svilpastei nekad nebija patikušas naktis. Nebija nekā ļaunāka, kā ielūkoties pilnīgā tumsā, tas ir tāpat, kā doties iekšā bezgalībā, kad neviena nav līdzi. Tāpēc viņa zibensātri nolika atkritumu spaini uz virtuves kāpnēm un atkal cieši aizvēra durvis tā viņa bija darījusi vienmēr.

Bet šovakar Svilpaste uz kāpnēm apstājās un ieklausījās tumsā. Savā teltī spēlēja Susuriņš skaistu, nenoteiktu melodiju. Svilpaste bija muzikāla, lai gan to nezināja ne viņa, ne kāds cits. Elpu aizturējusi, viņa klausījās un aizmirsa savas briesmonības; viņas lielais un kārnais stāvs skaidri iezīmējās uz apgaismotās virtuves fona viegli notverams laupījums visām nakts baisajām būtnēm. Bet nekas nenotika. Kad dziesma beidzās, viņa dziļi nopūtās, nolika atkritumu spaini un iegāja atpakaļ mājā. Tas bija cirslītis, kas izbēra atkritumu spaini.

Bēniņu skabūzī cirslītis Tofts sev stāstīja:

"Zvēriņš saritinājās pie lielā dīķa aiz tēta tabakas lauciņa un tur gaidīja. Tas gaidīja, lai kļūtu tik liels un stiprs, ka tam nekad vairs nevajadzētu vilties un nevajadzētu rūpēties ne par vienu citu vienīgi par sevi. Nodaļas beigas."

14

Tā bija pašsaprotama lieta, ka neviens negulēja māmiņas vai tēta istabā. Māmiņas istaba atradās uz austrumiem, jo viņai patika rīti, un tēta istaba uz rietumiem, jo vakara debesis parasti darīja viņu ilgpilnu.

Kādu dienu krēslā Murmulis uzlavījās augšā tēta istabā un godbijīgi apstājās pie durvīm. Tā bija pavisam maza istabiņa ar slīpiem griestiem vieta, kur varēja pabūt pats ar sevi. Vai arī vieta, kur tu esi mazliet tā kā nomaļus no citiem. Pie zilajām sienām tētis bija piekarinājis dīvaini izveidotus zarus, dažiem bija piestiprinātas pogu acis. Sienas kalendārs ar avarējuša kuģa attēlu un virs gultas dēļa gals ar uzrakstu Haig's whisky. Uz kumodes gulēja daži īpatnēji akmeņi, zelta tīrradnis un milzum daudz sīku nieku, kas paliek pāri pēdējā brīdī pirms aizceļošanas. Zem spoguļa stāvēja bākas modelis ar smailu jumtu, mazām ieliekamām koka durvīm, un zem bākas uguns žogs no misiņa naglām. Tur bija pat pieslienamās kāpnes, ko tētis bija pagatavojis no vara stieplēm. Katrā logā viņš bija ielīmējis sudraba papīriņu.

Murmulis visu aplūkoja un pūlējās atminēties tēti. Viņš pūlējās atminēties, ko viņi bija darījuši un par ko runājuši, bet to nespēja. Tad Murmulis piegāja pie loga un pavērās ārā dārzā. Krēslā ap mirušajām dobēm spīdēja gliemežvāki, un rietumos debesis bija kļuvušas dzeltenas. Pret saulrietu lielā kļava izskatījās ogļmelna Murmulis redzēja uz mata to pašu, ko rudens krēslā bija redzējis tētis.

Un piepeši Murmulis zināja, ko viņš darīs: lielajā kļavā viņš tētim uzbūvēs mājiņu! Murmulis kļuva tik priecīgs, ka iesmējās! Protams, koka mājiņu! Augstu virs zemes starp spēcīgajiem, melnajiem zariem, tālu prom no ģimenes brīvu un dēkainu, un ar vētras lākturi jumtā; mājiņu, kur viņi abi sēdēs un klausīsies, kā sienās krakšk dienvidrietenis, un runāsies viens ar otru beidzot runāsies. Izskrējis uz lieveņa, Murmulis iesaucās: Cirslīt!

Cirslītis iznāca no sava skabūža.

-    Vai tu jau atkal lasīji? jautāja Murmulis. Ir bīstami pārāk daudz lasīt. Paklau! Vai tev patīk vilkt ārā naglas?

-    Nedomāju vis, cirslītis atbildēja.

-    Lai kaut kas varētu īstenoties, Murmulis skaidroja, vienmēr ir tā, ka viens ceļ un kāds cits pienes dēļus. Vai arī viens dzen jaunas naglas, bet otrs velk ārā vecās. Vai saproti?

Cirslītis tikai skatījās. Cirslītis zināja, ka viņš ir tas otrais. Abi devās lejā uz malkas šķūnīti, un cirslītis sāka vilkt ārā naglas. Tie bija veci dēļi un plankas, ko ģimene bija savākusi dažādās krastmalās; pelēkais koks bija ciets, un naglas ierūsējušas. Murmulis gāja tālāk uz lielo kļavu, viņš pagrieza purniņu uz augšu un domāja.

Cirslītis lauza, locīja un vilka. Pirms nodzisa saules riets, debesis dega dzeltenas kā uguns. Viņš stāstīja sev par zvēriņu, stāstīja arvien labāk un labāk vairs ne ar vārdiem, vienīgi redzes gleznās. Vārdi ir bīstami, un zvēriņš bija pietuvojies ļoti svarīgam punktam savā attīstībā tas taisījās pārveidoties. Zvēriņš vairs neslēpās, tas vēroja un klausījās; kā tumsa tas slīdēja gar mežmalu ļoti uzmanīgs un nemaz vairs nebija nobijies…

-    Vai tev patīk vilkt ārā naglas? viņam aiz muguras iejautājās Bumbulīte. Viņa sēdēja uz malkas cērtamā kluča.

-    Ko? jautāja cirslītis.

-    Tev nepatīk vilkt ārā naglas, un tomēr tu to dari, Bumbulīte teica. Es brīnos, kāpēc.

Tofts skatījās viņā un klusēja. Bumbulīte smaržoja pēc piparmētrām.

-    Un arī Murmulis tev nepatīk, viņa turpināja.

-    Es nekad par to neesmu domājis, Tofts izvairīgi nomurmināja un tūdaļ pievērsās domai: vai Murmulis viņam patīk vai ne.

Nolēkusi no malkas cērtamā kluča, Bumbulīte gāja prom. Žigli sabiezēja krēsla, un virs upes pacēlās pelēka migla, bija ļoti auksts.

-    Atver, pie virtuves durvīm sauca Bumbulīte. Es gribu sasildīties tavā virtuvē.

Tā bija pirmā reize, kad kāds sacīja "tava virtuve", un Svilpaste tūdaļ atvēra.

-    Tu vari sēdēt uz manas gultas, viņa sacīja. Bet l ikai uzmanīgi, ka nesaburzi pārklāju.

Bumbulīte saritinājās gultā, kas bija iebīdīta starp plīti un izlietni, un Svilpaste turpināja gatavot maizes pudiņu rītdienai. Viņa bija atradusi maisiņu ar vecām maizes garozām, ko ģimene bija taupījusi putniem. Virtuvē bija silts, plītī sprakšķēja uguns, griestos atveidodama plīvojošas ēnas.

-    Tieši šobrīd ir gandrīz kā agrāk, pie sevis teica Bumbulīte.

-    Tu domā: kā Mumina māmiņas laikā, izklaidīgi precizēja Svilpaste.

-    Nē. It nemaz, Bumbulīte atbildēja. Tikai plīts ir kā agrāk.

Svilpaste turpināja gatavot maizes pudiņu. Klaudzinādama papēžus, viņa staigāja pa virtuvi uz priekšu un atpakaļ, un viņas domas pēkšņi kļuva nemierīgas un nenoteiktas.

-    Kādā ziņā? viņa jautāja.

-    Ēdienu gatavojot, māmiņa mēdza svilpot, Bumbulīte atbildēja. Viss bija mazliet šā un tā… Es nezinu bija citādi. Dažreiz viņi ēdamo paņēma līdzi un kaut kur aizbrauca, un dažreiz viņi neēda vispār…

Bumbulīte uzlika rokas uz galvas, lai pagulētu.

-    Es gan domāju, ka pazīstu Mumina māmiņu krietni vien labāk nekā tu, Svilpaste sacīja. Viņa iesmērēja formu ar eļļu, iešļāca tajā vakardienas zupu un nemanāmi arī dažus vārītus kartupeļu, kas vairs neizskatījās tādi, kādi bija bijuši; viņa kļuva aizvien uztrauktāka un beidzot, pieskrējusi pie gulošās Bumbulītes, iesaucās:

-    Tu nemaz tā negulētu, ja zinātu to, ko zinu es!

Bumbulīte pamodās, viņa mierīgi gulēja un skatījās uz Svilpasti.

-    Tu nezini! Svilpaste spēcīgi čukstēja. Tu nezini, kas šai ielejā ir palaists vaļā! No drēbju skapja ir izlaistas šausmīgas lietas, un nu tās ir itin visur!

Bumbulīte piecēlās un pajautāja: Vai tāpēc tev ap zābakiem ir mušpapīri? Viņa žāvājās un berzēja degunu. Durvīs viņa pagriezās un teica: Esi mierīga, te nav nekā ļaunāka par mums pašiem.

-    Vai viņa ir dusmīga? no salona jautāja Ņurdzeklis.

-    Viņa ir nobijusies, Bumbulīte atbildēja un kāpa augšā pa kāpnēm. Viņai ir bail no kaut kā, kas sēž drēbju skapī.

Tagad ārā valdīja pilnīga tumsa. Viņi bija raduši iet gulēt, tumsai iestājoties, viņi gulēja ilgi dienām kļūstot aizvien īsākām, viņi gulēja aizvien ilgāk.

Kā ēna cirslītis Tofts ieslīdēja iekšā un nomurmināja arlabunakti, Murmulis pagrieza degunu pret sienu. Virs tēta koka mājiņas viņš bija nolēmis uzbūvēt kupolu. To varētu nokrāsot zaļu un varbūt uzlikt zelta zvaigznes.

Māmiņas kumodē mēdza būt zelta krāsa, un malkas šķūnītī viņš bija redzējis bronzas tinktūras pudeli.

Kad visi bija aizmiguši, Ņurdzeklis ar sveci devās augšā pa kāpnēm. Apstājies pie lielā skapja, viņš čukstēja:

-   Vai tu tur esi? Es zinu, ka tu tur esi. Ļoti lēnām viņš atvēra skapi, durvis ar spoguli atsprāga vaļā.

Tumšajā gaitenī sveces gaisma bija ļoti vāja, bet savā priekšā Ņurdzeklis skaidri un gaiši varēja redzēt senci. Tam bija spieķis un cepure, un tas izskatījās vienkārši neticams. Viņa rītasvārki bija par garu, un kājās viņam bija getras. Briļļu nebija. Ņurdzeklis spēra soli uz priekšu, un sencis darīja tāpat.

-   Ak tā, tu vairs nedzīvo podiņu krāsnī, teica Ņurdzeklis. Cik vecs tu esi? Vai tu nekad nenēsā brilles? Viņš bija ļoti uzbudināts un, lai uzsvērtu savus vārdus, sita spieķi pret grīdu. Sencis darīja tāpat, bet neatbildēja.

-   Viņš ir kurls, pie sevis noteica Ņurdzeklis. Pilnīgi kurls, vecs kaulu kambaris. Bet visādā ziņā ir patīkami satikt kādu, kas saprot, kāda ir sajūta būt vecam. Viņš ļoti ilgi palika stāvam un lūkojamies uz senci. Beidzot viņš pacēla cepuri un paklanījās. Sencis darīja tāpat. Viņi šķīrās abpusējā cieņā.

15

Dienas bija kļuvušas īsākas un aukstākas. Lija reti. īsu brīdi dienas vidū ielejā iespīdēja saule, un kailie koki meta ēnas uz zemes, bet no rīta un vakarā viss grima puskrēslā, un pēc tam nāca tumsa. Viņi nekad neredzēja norietam sauli, bet redzēja dzeltenās saulrieta debesis un kalnu asās kontūras visapkārt viņi dzīvoja kā akā.

Murmulis ar cirslīti būvēja tētim koka mājiņu. Ņurdzeklis noķēra apmēram divas zivis dienā, un Svilpaste bija sākusi svilpot.

Tas bija rudens bez vētrām, un lielais pērkona negaiss neatgriezās vāji ducinādams, tas aizdunēja garām tālu projām, kas klusumu ielejā vērta vēl dziļāku. Neviens, izņemot cirslīti, nezināja, ka ikreiz izdzirdis pērkonu Zvēriņš aug un aizvien vairāk mazinās viņa biklums. Tagad Zvēriņš bija diezgan liels un ļoti pārmainījies: tas bija atvēris muti un parādījis zobus. Kādu vakaru dzeltenā saulrieta gaismā Zvēriņš noliecās pār ūdeni un pirmoreiz ieraudzīja pats savus baltos zobus.

Tas atvēra muti un nožāvājās, tas atkal sacirta zobus, tos griezdams tikai mazliet -, un nodomāja: "Man neviens nav vajadzīgs, man ir zobi."

Beigās cirslītis Tofts neuzdrošinājās Zvēriņu veidot lielāku. Viņš lika pazust visām ainām. Bet virs jūras turpināja ducināt pērkons, un cirslītis juta, ka nu Zvēriņš aug pats uz savu roku.

Cirslītim Toftam vakaros bija grūti aizmigt, nestāstot pašam sev, jo viņš tik ilgi to bija darījis. Viņš lasīja un lasīja savu grāmatu un saprata aizvien mazāk. Tagad tie runāja tikai par to, kā Zvēriņš izskatās no iekšpuses, un tas bija ļoti nogurdinoši.

Kādu vakaru pie skabūža durvīm pieklauvēja Svilpaste piesardzīgi tās atvērusi, viņa sacīja: Sveiks, mazo draudziņ!

Pacēlis skatu no grāmatas, cirslītis gaidīja.

Apsēdusies uz grīdas viņam līdzās, lielā Svilpaste piešķieba galvu un jautāja:

Ko tu tādu lasi?

-    Grāmatu, Tofts atbildēja.

Svilpaste dziļi elpoja, tad viņa saņēmās un sacīja:

-    Ne jau vienmēr ir tik viegli būt mazam un bez mammas?

Cirslītis paslēpās aiz saviem matiem, viņam bija kauns no Svilpastes, un viņš neatbildēja.

Svilpaste pastiepa ķepu, bet atvilka to atkal atpakaļ. Viņa vaļsirdīgi sacīja: Vakar vakarā es par tevi piepeši iedomājos. Kā tad nu tevi sauca?

-    Tofts, cirslītis atbildēja.

-    Tofts, Svilpaste atkārtoja. Skaists vārds. Viņa izmisīgi meklēja vārdus un vēlējās, kaut mazliet vairāk zinātu par bērniem un kaut tie viņai patiktu. Beidzot viņa pajautāja:

-    Tev taču ir silti? Vai tev ir labi?

-    Jā, paldies, cirslītis Tofts atteica.

Svilpaste pasvieda gaisā ķepas, viņa centās ielūkoties cirslīša sejā un lūdzoši jautāja: Vai tu esi pilnīgi pārliecināts?

Cirslītis Tofts atvirzījās mazliet nost Svilpaste oda pēc bailēm un žigli atbildēja: Varbūt segu.

Svilpaste tūdaļ piecēlās. To tu dabūsi, viņa izsaucās. Mazliet pagaidi, es tūlīt būšu atpakaļ… Viņš dzirdēja Svilpasti skrienam lejā pa kāpnēm un atkal nākam atpakaļ viņa nesa segu.

-     Liels paldies, cirslītis sacīja un paklanījās. Šī ir ļoti laba sega.

Svilpaste viegli pasmaidīja. Nav par ko! viņa sacīja. Arī Mumina māmiņa būtu tev to iedevusi. Nolaidusi segu uz grīdas, Svilpaste vēl mazliet vilcinājās un tad gāja prom.

Cirslītis pēc iespējas kārtīgāk salocīja viņas segu un nolika to visdziļāk plauktā pie griestiem, tad atkal ielīda raudu ķeramajā tīklā un centās lasīt tālāk. To ļ viņš nespēja. Cirslītis saprata mazāk nekā jebkad ļ vienu un to pašu teikumu viņš lasīja vairākas reizes un nezināja, ko ir izlasījis. Beidzot viņš aizvēra grāmatu, ļ nodzēsa gaismu un izgāja ārā.

Bija grūti atrast stikla bumbu. Cirslītis aizgāja aplam, viņš taustījās uz priekšu starp koku stumbriem, j it kā dārzs būtu sveša vieta. Beidzot stikla bumba nāca J viņam pretī, bet zilā gaisma bija nodzisusi un bumba ; bija miglas pilna ar biezu un tumšu miglu, kas tik tikko bija gaišāka par pašu nakti. Maģiskā stikla iekšienē migla žigli slīdēja garām, aizvilkās prom un tika j sūkta uz iekšu, pastāvīgi uz riņķi aizvien vairāk dziļos, tumstošos miglas virpuļos.

Cirslītis gāja tālāk gar upi un garām tēta tabakas lauciņam. Viņš gāja zem eglēm pie lielā dīķa, visapkārt čaukstēja novītušie meldri, un zābaki grima purvainajā zemē.

-    Vai tu tur esi? viņš klusām sauca. Mazo numulīt, kā tev iet?

Un tad no tumsas Zvēriņš ierūcās uz viņu.

Cirslītis pagriezās un skrēja akli un pārbijies -, j viņš klupa un krita, un uztrausās kājās, un brāzās tālāk; viņš apstājās tikai pie telts. Naktī tā spīdēja kā mierīgs, zaļš lākturis. Tur iekšā sēdēja Susuriņš un savā nodabā klusu spēlēja.

-    Tas esmu es, čukstēja cirslītis. Viņš ienāca teltī cirslītis nekad agrāk nebija tajā bijis. Tur patīkami smaržoja pēc tabakas un pēc zemes. Līdzās guļammaisam uz cukura kastes stāvēja svece, un grīda bija pilna skaidu.

-    Tā būs koka karote, Susuriņš sacīja. Vai tu no kaut kā nobijies?

-     Ģimenes vairs nav, Tofts atbildēja. Viņi mani ir piemānījuši.

-     Es gan tā nedomāju, Susuriņš teica. Varbūt viņi tikai grib, lai tos liek mierā. Paņēmis termosu, viņš piepildīja divas krūzes ar tēju. Te būs cukurs, viņš sacīja. Gan jau viņi kādreiz pārnāks mājās.

-     Kādreiz! izsaucās cirslītis. Viņai tagad ir jānāk mājās, viņa ir vienīgā, par ko es liekos zinis!

Susuriņš paraustīja plecus. Uzsmērējis divas sviestmaizes, viņš sacīja:

-     Diez, par ko māmiņa vispār liekas zinis…

Cirslītis vairs neko nesacīja. Kad viņš gāja prom,

Susuriņš viņam sauca nopakaļ:

-     Tu labāk uzmanies un neļauj lietām kļūt pārāk lielām.

Tagad atkal skanēja mutes harmonikas. Uz virtuves kāpnēm pie atkritumu spaiņa stāvēja Svilpaste un klausījās. Cirslītis apmeta viņai līkumu un nepamanīts ieslīdēja mājā.

.

16

Nākamajā dienā Susuriņš tika uzlūgts uz svētdienas pusdienām. Pulkstenis bija divi, tad ceturksni pāri diviem, bet Svilpastes gonga skaņas vēl nebija aicinājušas uz pusdienām. Kad pulkstenis bija pustrīs, Susuriņš iesprauda cepurē jaunu spalvu un devās uzzināt, kas atgadījies. Virtuves galds bija nolikts pie kāpnēm, un Murmulis ar cirslīti nesa ārā krēslus.

-    Šis ir izbraukums, sadrūvējies teica Ņurdzeklis. Viņa teica, ka šodien mums jādara tas, uz ko mums nesas prāts.

Nu Svilpaste nesa ārā ēdienu. Tā bija auzu pārslu tume. Pār ieleju nošalca viegls, auksts vējš, pārvilkdams tumei plēvi.

-    Lej nu un nekautrējies, sacīja Svilpaste un noglauda cirslīša galvu.

-    Kāpēc mums jāēd ārā? žēlojās Ņurdzeklis. Plēvi viņš nobīdīja uz šķīvja malas.

-    Arī plēve ir jāapēd, norādīja Svilpaste.

-     Kāpēc mēs nevaram ēst virtuvē? Ņurdzeklis atkārtoja.

-    Dažreiz jau var darīt tā, kā ienāk prātā, Svilpaste nepacietīgi atbildēja. Var paņemt ēdienu līdzi vai arī vispār neēst! Tas ir jautri!

Pusdienu galds uz nelīdzenās zemes stāvēja šķībi. Murmulis savu šķīvi turēja ar abām ķepām. Es par kaut ko esmu noraizējies. Kupols neiznāk labs. Pēc maniem norādījumiem cirslītis ir sazāģējis plankas, bet nekas nesakrīt. Un, kad planka ir jāzāģē vēlreiz, tā ir par īsu un krīt zemē. Vai jūs saprotat, ko es ar to domāju?

-    Kā būtu ar parastu jumtu? Susuriņš ierosināja.

-    Arī tas krīt lejā, Murmulis atbildēja.

-    Es nevaru ciest auzu pārslu tumi ar plēvi, paziņoja Ņurdzeklis.

-     Ir jau vēl cita iespēja, Murmulis turpināja. Nelikt vispār nekādu jumtu! Es esmu sēdējis un domājis, ka tētim varbūt vairāk patīk skatīties zvaigznēs, ko? Vai jūs nedomājat, ka viņam vairāk patīk skatīties zvaigznēs?

Piepeši Tofts iesaucās:

-    Tā tu domā! Ko tu zini par to, kas tētim patīk?

Visi mitējās ēst un blenza uz cirslīti.

Satvēris galdautu, cirslītis Tofts kliedza:

-     Tu tik un tā darīsi to, kas patīk tev pašam! Kāpēc tu taisi tik lielas lietas!

-    Nē, paskat tik, Bumbulīte pārsteigta sacīja. Cirslītis rāda zobus.

Cirslītis Tofts cēlās augšā tik strauji, ka apgāzās krēsls. Cirslītis paslēpās zem galda.

-     Un cirslītis, kas ir tik mīļš, stīvi sacīja Svilpaste. Un izbraukums, un tā.

-    Paklau, Svilpaste, nopietni teica Bumbulīte. Es nedomāju, ka, tikai iznesot ārā virtuves galdu, var kļūt par Mumina māmiņu.

Svilpaste piecēlās un iesaucās:

-    Māmiņas! Māmiņas! Kas tad nu viņās ir tik ievērības cienīgs! Nevīžīga ģimene, kas pat māju netīra, lai gan tā viņiem ir jātīra, un neatstāj i ne īsu vēstuli, lai gan zina, ka mēs… lai gan viņi zina. Viņa bezpalīdzīgi apklusa.

-Vēstule! konstatēja Ņurdzeklis. Es kaut kur atradu vēstuli un kaut kur to noglabāju.

-    Kur? Kur tu to noglabāji? Susuriņš jautāja. Nu visi bija piecēlušies no galda.

-     Kaut kur, nomurmināja Ņurdzeklis. Es domāju, ka iešu un mazliet atkal pazvejošu. Šis izbraukums man nepatīk. Tas nav jautrs.

-    Apdomā labi, Murmulis lūdza. Tagad pacenties atcerēties. Mēs tev palīdzēsim. Kur tu to pēdējoreiz redzēji, ko? Kur tu to noglabātu, ja tieši šobrīd būtu utradis?

-    Es esmu atvaļinājumā, īgni teica Ņurdzeklis. Es drīkstu aizmirst, ko vien gribu. Aizmirst ir jauki. Esmu nodomājis aizmirst visu, izņemot dažas sīkas, patīkamas lietas, kas ir svarīgas. Un tagad es iešu un aprunāšos ar savu draugu senci. Viņš zina. Jūs tikai domājat, bet mēs zinām.

Sencis izskatījās tāds pats kā parasti, tikai ap kaklu viņam bija servjete.

-     Sveiks, sacīja Ņurdzeklis. Nu gan es esmu pa īstam nobēdājies. Vai zini, ko viņi man ir nodarījuši? Viņš brīdi gaidīja. Sencis lēnām purināja galvu un mīdījās kājām.

-     Tev taisnība, sacīja Ņurdzeklis. Viņi ir sabojājuši manu atvaļinājumu. Te tu staigā un jūties lepns par visu, ko tev ir izdevies aizmirst, un tad piepeši man ir jāatceras\ Man sāp vēders. Es esmu tik bēdīgs, ka man gandrīz vai sāp vēders.

Pirmo reizi Ņurdzeklis atcerējās savas zāles. Bet viņš neatcerējās, kur tās bija licis.

-     Tās bija grozā, Murmulis atkārtoja. Viņš teica, ka ielicis tās grozā. Un salonā groza nav.

-    Varbūt viņš tās aizmirsis kaut kur dārzā? ieminējās Bumbulīte.

Un Svilpaste sauca:

-    Viņš saka, ka tā ir mūsu vaina! Kā tā var būt mana vaina? Vienīgais, ko es pagatavoju, ir silta upeņu sula.

Tā viņam garšoja! Uzmetusi Bumbulītei greizu skatienu, viņa piebilda: Es zinu, ka māmiņa mēdz vārīt melno jāņogu sulu, kad kāds ir slims, bet tik un tā es to izdarīju.

-     Tagad esiet pilnīgi mierīgi, teica Murmulis. Es jums pastāstīšu, kas jums jādara. Tātad runa ir par zāļu pudelītēm un konjaku, vēstuli un astoņiem pāriem briļļu. Tagad mēs sadalīsim ieleju un māju dažādās daļās un pēc tam katrs…

-Jā, jā, jā, Svilpaste piekrita. Iebāzusi degunu salonā, viņa bailīgi pajautāja: Kāda ir sajūta?

-    Skumīga, atbildēja Ņurdzeklis. Tā notiek, kad tumei ir pārvilkusies plēve, un netraucēts es nedrīkstu neko aizmirst. Viņš gulēja uz salona dīvāna zem daudzām segām un ar cepuri galvā.

-    Cik vecs jūs īsti esat? Svilpaste piesardzīgi jautāja.

-    Es it nemaz netaisos mirt, Ņurdzeklis priecīgs paskaidroja. Cik veca tu pati esi?

Svilpaste nozuda. Visā mājā atvērās un aizvērās durvis, dārzs bija pilns saucienu un skrejošu soļu. Neviens nedomāja neko citu kā vien par Ņurdzekli. "Šis grozs var atrasties jebkur," ar zināmu apmierinājumu viņš nodomāja. Vēders bija nomierinājies.

Ienāca Bumbulīte un apsēdās uz gultas malas.

-    Paklau, Ņurdzekli, viņa sacīja. Tu esi tikpat vesels kā es, un tu to zini.

-     Iespējams, Ņurdzeklis atbildēja. Bet es necelšos augšā, iekams man nesarīkos svinības! Pavisam nelielas svinības vecākām personām, kas ir izveseļojušās!

-               Vai arī lielas svinības bumbulītēm, kas grib dejot, domīgi sacīja Bumbulīte.

-               It nemaz! iesaucās Ņurdzeklis. Milzīgas svinības man un sencim! Simts gadus viņš nav dabūjis svinības un tagad sēž drēbju skapī un sēro.

-               Ja tu tā domā, tad tu domā sazin ko, teica Bumbulīte un pavīpsnāja.

-                Tās ir atradušās! ārpusē kliedza Murmulis. Durvis atsprāga vaļā, salons pildījās ar cilvēkiem un rosību. Grozs bija zem verandas! sauca Murmulis. Un konjaks atradās viņpus upes!

-               Viņpus strauta, Ņurdzeklis izlaboja. Vispirms es ieņemšu konjaku. Svilpaste ielēja mazu malciņu, un visi uzmanīgi skatījās, kamēr viņš to izdzēra.

-               Vai jūs dzersiet no katrām zālēm pa druskai vai tikai vienas? Svilpaste jautāja.

-               Nevienas, Ņurdzeklis atbildēja un nopūzdamies ieslīga spilvenos. Bet nekad vairs nerunājiet par

lietām, ko man nepatīk klausīties. Un pa īstam vesels es nebūšu, iekams es nevarēšu svinēt…

-    Novelciet viņam zābakus, teica Murmulis. Toft, novelc viņam zābakus. Tas ir pirmais, kas jādara, ja sāp vēders.

Tofts atšņorēja Ņurdzekļa zābakus un novilka tos. No viena viņš izvilka saņurcītu, baltu papīriņu.

-     Vēstule! iesaucās Susuriņš. Uzmanīgi izgludinājis papīriņu, viņš lasīja:

Esiet tik labi un nekuriniet podiņu krāsni, jo tur dzīvo sencis.

Muminmāmiņa

>

.

17

Svilpaste vairs nerunāja par to, kas dzīvojis drēbju skapī; viņa centās piepildīt savu galvu ar sīkām, pārlieku darbīgām domām, pie kādām bija pieradusi. Bet naktī viņa dzirdēja vājas, tikko atšķiramas skaņas, kas rodas, kaut kam rāpojot aiz tapetēm, dažreiz ātru slīdēšanu gar grīdas līstēm, un reiz sienā virs viņas gultas galvgaļa "notikšķēja" kapračvabole.

Pats labākais dienas darbs bija sist gongu un pēc tumsas iestāšanās uz kāpnēm nolikt atkritumu spaini. Gandrīz katru vakaru Susuriņš spēlēja, un Svilpaste bija iemācījusies viņa melodijas. Bet viņa svilpoja tikai tad, kad bija pārliecināta, ka neviens viņu nedzird.

Kādu vakaru Svilpaste sēdēja uz gultas malas un pūlējās izdomāt iemeslu, lai neietu gulēt.

-   Vai tu guli? ārpusē pie durvīm jautāja Bumbulīte. Nesagaidījusi atbildi, viņa ienāca un sacīja: Matu mazgāšanai man ir nepieciešams lietusūdens.

-    Tā-a, teica Svilpaste. Manuprāt, upes ūdens der tikpat labi. Tas ir vidējā spainī. Tas tur ir avota ūdens.

Bet, ja nu tā vajag, tu matus vari izskalot arī ar lietusūdeni. Tikai nenošļaksti grīdu.

-    Šķiet, ka tu atkal esi atguvusi sevi, Bumbulīte konstatēja un uzlika sildīties ūdeni. Un patiesībā tu tagad esi jaukāka. Svinībās man būs pār pleciem izlaisti mati.

-    Kādās svinībās? Svilpaste asi jautāja.

-    Par godu Ņurdzeklim, Bumbulīte atbildēja. Vai tad tu nezini, ka rīt virtuvē mums būs svinības?

-    Ak tā! Tas nu gan ir jaunums! Svilpaste izsaucās. Dikti labi, ka to uzzinu! Tieši tas, kas jādara, kad kopā ar citiem esi ieslēgts, izskalots krastā, sapūsts kopā, izmērcēts lietū. Tad tiek rīkotas svinības un svinību vidū nodziest gaisma, un, kad tā atkal iedegas, Mājā par Vienu ir Mazāk…

Bumbulīte ar interesi nolūkojās Svilpastē.

-    Dažreiz tu patiešām proti pārsteigt, viņa teica. Tas nemaz nebija slikti. Un pēc tam cits pēc cita pazūd pārējie, līdz beidzot ir palicis vienīgi kaķis, kas sēž un mazgājas uz viņu kapa!

Svilpastē nodrebēja. Es domāju, ka ūdens jau būs sasilis, viņa sacīja. Te nav nekāda kaķa.

-    To ir viegli dabūt, Bumbulīte noteica un pavīpsnāja. Tu tikai to izfantazē, un tev būs kaķis! Viņa noņēma kastroli no uguns un ar elkoni atvēra durvis. Arlabunakti, viņa sacīja. Un neaizmirsti uztīt matus uz rullīšiem! Un Murmulis teica, ka tev ir jāizdekorē virtuve, jo tu esi visartistiskākā. Pēc tam Bumbulīte aizgāja, ar kāju itin veikli aizvērdama durvis.

Svilpastes sirds spēcīgi sitās. Viņa bija artistiska, Murmulis bija teicis, ka viņa ir artistiska. Cik brīnišķīgs vārds! To viņa čukstēja pie sevis vairākas reizes.

Nakts klusumā, paņēmusi savu virtuves lampu, Svilpastē gāja meklēt rotājumus skapī virs māmiņas garderobes. Kartona kārba ar papīra lukturīšiem un lentēm atradās savā parastajā vietā visaugstāk pa labi, rotājumi bija pagalam samudžinājušies un nopilināti ar stearīnu. Lieldienu greznojumi, veci dzimšanas dienu iesaiņojamie papīri ar rožu rakstu uz tiem vēl bija teksts: "Manam mīļotajam tētim", "Laimīgu dzimšanas dienu, mīļo murmuli", "Bučas un apskāvienus mēs tev sniedzam, jo tu esi mūsu pašu Mazā Mija", "Vissiltākie laimes vēlējumi Lēnprātei". Lēnprāte viņiem nebija patikusi tik ļoti kā pārējie.

Nu nāca redzamas papīra vītnes. Svilpaste visu nonesa virtuvē un izklāja uz izlietnes galda. Samitrinājusi matus, viņa tos uztina uz rullīšiem un nepārtraukti svilpoja klusu, pavisam tīri un daudz prasmīgāk, nekā viņa pati apzinājās.

Cirslītis Tofts bija dzirdējis viņus runājam par svinībām, Murmulis to sauca par "mājas vakaru". Viņš zināja, ka visiem citu izklaidēšanai jāsagatavo programma, un viņam bija aizdomas, ka mājas vakarā ir jābūt runīgam un patīkamam. Viņš nejutās patīkams. Viņš gribēja būt viens pats ar sevi un censties izprātot, kāpēc toreiz svētdienas pusdienās viņš bija tik drausmīgi sadusmojies. Toftu izbiedēja tas, ka viņš atklāja sevī gluži citu cirslīti cirslīti, kādu viņš nepazina un kas varbūt atgriezīsies un visu priekšā viņu apkaunos. Kopš tās svētdienas Murmulis cēla savu koka mājiņu gluži viens. Viņš vairs nekliedza uz cirslīti. Abi divi jutās neērti.

"Kā es varēju uz viņu tā sadusmoties?" cirslītis Tofts lauzīja galvu. "Nebija taču par ko dusmoties, un nekad agrāk es nebiju sadusmojies. Dusmas vienkārši uznāca kā kaut kas tāds, kas kāpj augšā un plūst pāri, tās bija kā ūdenskritums! Un es, kas esmu tik mīļš."

Mīļais cirslītis devās uz upi pēc ūdens. Viņš piesmēla spaini un nolika to pie telts. Tajā sēdēja Susuriņš un greba koka karoti vai varbūt itin neko, un klusēja, un visu zināja labāk nekā citi. Susuriņa teiktais izklausījās labi un pareizi, bet, kad tu atkal paliki viens, tu

nesaprati, ko viņš ar to bija domājis, un tev bija kauns iet atpakaļ un jautāt. Vai arī Susuriņš neatbildēja it nemaz viņš runāja par tēju un laiku, kodīja savu pīpi un izdvesa to nepatīkamo, nenoteikto skaņu, un tu juties, it kā būtu pateicis kaut ko pavisam neciešamu.

"Diez kāpēc tie viņu apbrīno," cirslītis nopietni domāja. "Tas, protams, ir eleganti, ka viņš pīpē pīpi. Varbūt tie viņu apbrīno tāpēc, ka viņš gluži vienkārši aiziet prom un noslēdzas sevī. Bet arī es tā daru, un neviens to neuzskata par jauku. Vaina laikam ir tāda, ka es esmu pārāk mazs."

Cirslītis klīda tālāk pa dārzu līdz pat lielajam dīķim. Viņš domāja: "Es negribu draugus, kas ir mīļi, bet neliekas par mani zinis, un negribu nevienu, kas ir mīļš tāpēc, lai tam nebūtu jājūtas nepatīkami. Un negribu nevienu, kam ir bail. Es gribu kādu, kam nekad nav bail un kas par mani rūpējas, es gribu māmiņu!"

Tagad rudenī lielais dīķis bija drūma vieta vieta, kur noslēpties un gaidīt. Bet cirslītis juta, ka Zvēriņa tur vairs nav. Tas bija aizgājis. Griezdams savus jaunos zobus, Zvēriņš bija aizgājis. Un cirslītis Tofts bija tas, kurš Zvēriņam bija iedevis zobus.

Ņurdzeklis sēdēja uz tilta un snauduļoja. Kad cirslītis gāja garām, viņš pamodās un uzsauca:

-    Būs svinības! Lielas svinības man par godu!

Cirslītis centās aizslīdēt garām, bet Ņurdzeklis ar spieķa rokturi viņu satvēra.

-    Paklausies manī, viņš sacīja. Es pateicu Murmulim, ka sencis ir mans labākais draugs un simts gadus nav varējis svinēt svētkus un ka viņš ir jāuzlūdz! Kā goda viesis! Murmulis atteica: jā, jā. Bet es jums visiem saku, ka bez senča es nesvinēšu! Vai saproti?

-    Jā, nomurmināja cirslītis. Es saprotu. Bet viņš domāja tikai par Zvēriņu.

Verandā sēdēja Bumbulīte un skopajā saules gaismā sukāja matus.

-    Sveiks, mazo cirslīt, viņa sacīja. Vai programmas numurs tev ir gatavs?

-     Es neko neprotu, cirslītis izvairīgi atbildēja.

-    Panāc šurp, Bumbulīte teica. Tev vajag saķemmēt matus.

Cirslītis paklausīgi nostājās viņas priekšā, un Bumbulīte sāka sukāt viņa pinkainos matus. Ja tu katru dienu ķemmētos tikai desmit minūtes, tad tik traki nebūtu, -

viņa sacīja. Taviem matiem ir labs kritums un krāsa ir patīkama. Tātad tu neko nemāki? Tomēr tu sadusmojies. Bet pēc tam palīdi zem galda un visu sabojāji.

Cirslītis stāvēja mierā, viņam patika, ka sukā matus.

-    Bumbulīt, viņš kautrīgi sacīja. Kur tu ietu, ja tu būtu liels, dusmīgs zvērs?

Bumbulīte atbildēja uzreiz: Uz dārzu aiz mājas. Uz neglīto mežu aiz virtuves. Uz turieni viņi gāja, kad bija dusmīgi. Viņa sukāja un sukāja, un cirslītis pajautāja:

-    Tu gribēji teikt: kad jūs esat dusmīgi?

-    Nē. Ģimene, atbildēja Bumbulīte. Kad bija drūmi, dusmīgi un gribēja dabūt mieru, viņi devās uz dārzu aiz mājas.

Cirslītis spēra soli atpakaļ, saukdams:

-    Tas nav tiesa! Viņi nekad nebija dusmīgi!

-    Stāvi mierā, Bumbulīte teica. Kā tu domā, kā lai es tevi saķemmēju, ja tu šitā lēkā? Un es tev teikšu,

ka gan tētis, gan māmiņa, gan trollītis Mumins šad un tad bija ārkārtīgi noguruši cits no cita. Nāc šurp.

Es nenākšu! iesaucās cirslītis. Māmiņa nekad tā nerīkojās! Viņa visu laiku bija tāda pati!

Atrāvis vaļās salona durvis, viņš tās aiz sevis atkal aizcirta. Bumbulīte mānījās. Viņa neko nezināja par māmiņu. Viņa nezināja, ka māmiņa nekad nedrīkst slikti izturēties.

Svilpaste uzkarināja pēdējo vītni zilo. Paspērusi soli atpakaļ, viņa aplūkoja virtuvi. Šī bija visputekļainākā un netīrākā virtuve visā pasaulē, bet cik artistiski tā bija izrotāta. Tātad tagad verandā viņi mazliet agrāk ēdīs pusdienas uzsildītu zivju zupu -, un pēc pulksten septiņiem būs siltas sviestmaizes ar sieru un ābolu vīns. Ābolu vīnu viņa bija atradusi tēta garderobē, bet pieliekamā pašā augšējā plauktā kārbu ar siera mizām. Ar uzrakstu "meža pelēm".

Ar elegantām kustībām viņa uzlika servjetes: ikviena ļ servjete bija izveidota kā gulbis (protams, nejau priekš Susuriņa viņš atteicās lietot servjetes). Svilpaste klusu ļ svilpoja, viņas pieri rotāja milzum daudz sīku, stingru cirtu, un bija redzams, ka viņa ir nokrāsojusi uzacis. I Nekas nerāpoja aiz tapetēm, nekas nešļūca gar grīdas līsti, kapračvabole bija stājusies "tikšķēt". Tieši pašlaik Svilpastei par tiem nebija laika prātot viņai bija jādomā par savu programmas numuru. Par ēnu spēli Ģimenes atgriešanās. "Tā būs dramatiska," mierīgi domāja Svilpaste. "Tā viņiem patiks." Viņa aizbultēja salona un virtuves durvis. Uzlikusi kartona gabalu uz izlietnes galda, viņa sāka zīmēt. Bildei vajadzēs attēlot

četras personas laivā. Divas lielas, vienu mazāku un vienu pavisam maziņu. Mazākā sēdēja priekšā. Zīmējums neizdevās īsti tāds, kādu Svilpaste to bija iztēlojusies, un viņai nebija dzēšamgumijas. Bet svarīga jau ir ideja. Kad bilde bija gatava, viņa to izgrieza un laivu pienagloja pie slotaskāta. Viņa strādāja ātri un apdomīgi, visu laiku svilpodama, tās nebija Susuriņa, tās bija viņas pašas dziesmas. Starp citu, Svilpaste svilpoja labāk nekā zīmēja un sita naglas.

Tagad vina iededza virtuves lampu bija iestājusies krēsla. Šodien tā nebija melanholiska, tā bija gaidu pilna. Lampa uz sienas meta vieglu gaismu, viņa iecēla laivā slotu ar ģimenes siluetu, un uz tapetes iezīmējās ēna. Un tagad bija vajadzīgs palags balta virsma, kur siluets brauks pa jūru…

-    Atver! aiz salona durvīm sauca Ņurdzeklis. Svilpaste pavēra spraugu un pateica: Vēl ir par agru.

-     Te notiek lielas lietas! čukstēja Ņurdzeklis. Viņam tika aizsūtīts ielūgums! Uz drēbju skapi. Un šo tu noliksi goda vietā. Viņš pabāza iekšā slapju pušķi, kas bija apsiets ar lapām un sūnām. Svilpaste lūkojās uz novītušajiem augiem, un viņas deguns saverkšķējās.

-    Manā virtuvē nebūs nekādu baktēriju, viņa sacīja.

-    Bet tās ir kļavas lapas! Nomazgātas strautā, iebilda Ņurdzeklis.

-    Baktērijām patīk ūdens, piebilda Svilpaste. Vai esat iedzēris zāles?

-Vai tu patiešām domā, ka svinībās ir vajadzīgas zāles! nicīgi izsaucās Ņurdzeklis. Es tās aizmirsu. Un vai zini, kas notika? Es atkal esmu pazaudējis visas savas brilles!

Apsveicu, Svilpaste sausi noteica. Es iesaku jums pušķi aizsūtīt taisnā ceļā uz drēbju skapi. Tā būs pieklājīgāk. Ar vieglu blīkšķi viņa atkal aizcirta durvis.

.

18

Tagad bija iededzināti lākturīši: sarkani, dzelteni un zaļi tie melnajās logu rūtīs aplūkoja savu liego spoguļattēlu. Viesi ienāca virtuvē, svinīgi cits ar citu sasveicinājušies, viņi apsēdās. Bet Murmulis palika stāvam aiz sava krēsla. Viņš sacīja: Šis ir mājas vakars ģimenes zīmē. Es lūdzu atļauju ievadīt vakaru ar dzejoli, ko esmu uzrakstījis šim īpašajam gadījumam un veltījis Mumintētim. Paņēmis papīru, Murmulis sāka skaļi lasīt: viņš bija ļoti aizkustināts.

Es jautāju, kas ir laime, vai vakara miers?

Vai ķepas spiediens un vairāk it nekas? -

No dūņām, meldriem un niedrēm ārā doties,

par jūras lielo brīvību tīksminoties.

Ak, kas gan ir dzīve? Dzīve ir sapņojums,

liels un ļoti savāds tecējums.

Savā maldu ceļā es jūtu vien maigumu,

bet, ko iesākt man ar to, es nezinu,

un pasaules plašums viss uz maniem pleciem gulst.

Cieši savā ķepā satvert stūri ilgojos es.

Murmulis, Muminielejā decembrī

Visi aplaudēja.

-    Tīksminoties, atkārtoja Ņurdzeklis. Cik patīkami! Tieši tā ļaudis runāja, kad es biju mazs.

-    Acumirkli, teica Murmulis. Ne jau man jums ir jāaplaudē. Ieturēsim pusminūtes klusumu par godu Muminu ģimenei. Mēs ēdam viņu ēdienu vai drīzāk to, kas palicis pāri no tā, mēs staigājam zem viņu kokiem, un mēs dzīvojam viņu radītās iecietības, draudzības un dzīvesprieka atmosfērā. Minūti klusuma!

-    Tu teici pusminūti, Ņurdzeklis nomurmināja un sāka skaitīt sekundes. Visi piecēlās un pacēla savas glāzes, tas bija nopietns brīdis. Divdesmit četras, divdesmit piecas, divdesmit sešas, Ņurdzeklis skaitīja, šodien viņam bija nedaudz nogurušas kājas. Tām vajadzēja būt viņa sekundēm: tās tomēr bija viņa, nevis ģimenes svinības. Ģimeni nebija piemeklējušas vēdersāpes. Un Ņurdzeklis bija neapmierināts ar senci, kas nebija atnācis laikā.

Kamēr ciemiņi godināja Muminu ģimeni ar klusuma brīdi, atskanēja viegla, savādi krītoša skaņa, kas nāca > no ārienes kaut kur pie virtuves kāpnēm. Izklausījās, j it kā kāds taustīdamies ietu gar mājas sienu. Svilpaste pameta mirkli uz durvīm tās bija aizbultētas. Viņa uztvēra cirslīša skatienu. Abi divi pacēla degunu un paošņāja, bet neko neteica.

-    Priekā! iesaucās Murmulis. Priekā par biedris• kumu! Visi dzēra no savām glāzēm: tās bija vismazākās un vissmalkākās, ar kājiņu un ar vītņu rotājumu gar malu. Pēc tam drīkstēja apsēsties.

-    Un tagad, sacīja Murmulis, tagad turpinām programmu ar pašu nenozīmīgāko no mums. Ir taču

tikai taisnīgi, ka pēdējais no mums būs pirmais, ko? Cirslītis Tofts!

Cirslītis atvēra grāmatu kaut kur pie beigām. Viņš lasīja diezgan klusu, pirms garajiem vārdiem ieturēdams pauzi: "Divsimtdivdesmitseptītā lappuse. Tas ir vienīgi izņēmums, ka tās sugas dzīvības forma, ko mēs esam centušies rekonstruēt, tīri fizioloģiskā ziņā saglabā savu zālēdāja raksturu, kad vienlaikus tās nostāja pret apkārtējo pasauli, tā sakot, kļūst agresīvāka. Nav sastopamas nekādas pārmaiņas attiecībā uz uzmanības, ātruma, stipruma saasināšanos, kā arī pārējiem medību instinktiem, kas parasti ir raksturīgi gaļēdāju attīstībai. Zobi uzrāda neasas košļājamās virsmas, nagi ir pilnīgi rudimentāri, un redzes spēja niecīga. Turpretī apbrīnojamā mērā ir palielinājies viņa apjoms, kas tīri vai būs radījis raizes šim indivīdam, kurš tūkstoš gadu laikā ir aizvadījis savu dzīvi sapņu pasaulē noslēptās spraugās un plaisās. Šajā gadījumā mēs sastopamies ar šo pārsteidzošo attīstības formu, kas visas veģetārieša pazīmes un kūtras dzīvības formas apvieno ar neefektīvu un pilnīgi neizskaidrojamu agresivitāti."

-    Kāds bija tas pēdējais vārds? jautāja Ņurdzeklis, kas visu laiku bija sēdējis, aizlicis ķepu aiz auss. Viņa dzirdei nebija nekādas vainas tik ilgi, kamēr viņš zināja, ko ļaudis sacīs. Un tas jau gandrīz vienmēr bija zināms.

-    Agresivitāte, diezgan skaļi atbildēja Bumbulīte.

-    Nekliedz, es neesmu kurls, automātiski sacīja Ņurdzeklis. Un kas tā ir?

-    Tā ir tad, kad kļūst dusmīgs, paskaidroja Svilpaste.

-    Ahā, novilka Ņurdzeklis. Tad es visu saprotu. Vai vēl kāds ir kaut ko sarakstījis vai arī drīz būs programma? Viņš sāka raizēties par senci. Varbūt sencim arī bija nogurušas kājas, varbūt viņš nevarēja nokāpt pa kāpnēm. Varbūt bija aizvainots vai tikai aizmidzis. "Aizvien kaut kas saiet grīstē," Ņurdzeklis sakaitināts domāja. "Kad tādiem ir vairāk par simtu, viņi kļūst pilnīgi neciešami. Un arī nepieklājīgi…"

-     Bumbulīte! bazūnēja Murmulis. Ļaujiet man jūs iepazīstināt ar Bumbulīti!

Kautrīga un ļoti pašapzinīga Bumbulīte izgāja vidū. Viņas mati stiepās līdz pat ceļgaliem bija redzams, ka matu mazgāšana ir izdevusies. Viņa aši pamāja Susuriņam, un viņš sāka spēlēt. Viņš spēlēja ļoti klusu, Bumbulīte pacēla rokas un sīkiem, taustīgiem soliem griezās ap sevi. Su, šu, tidelidu spēlēja mutes harmonikas, mūzika nemanāmi pārgāja melodijā tā kļuva priecīgāka, un Bumbulīte dejoja ātrāk. Nu visa virtuve bija pilna mūzikas un kustību, un garie, sarkanie mati izskatījās kā lidojoša saule. Cik tas bija skaisti un priecīgi! Neviens nedzirdēja Zvēriņu, kas smags un milzīgs līda ap māju reizi pa reizei apkārt tai -, nezinot, ko pats grib. Ciemiņi sita takti un dziedāja tideli, tidelu; Bumbulīte noāva zābakus un nometa šalli uz grīdas; plīts siltumā plandījās papīra vītnes, visi sita ķepas. Tad ar skaļu saucienu Susuriņš beidza spēlēt, un Bumbulīte smējās no lepnuma.

Visi kliedza: Bravo! Bravo! un Murmulis ar vaļsirdīgu apbrīnu sacīja: Ārkārtīgi liels paldies!

-    Jums nav jāpateicas man, Bumbulīte atbildēja. Es nespēju atturēties. Jums vajadzētu darīt tāpat!

Svilpaste piecēlās un sacīja: Tas, ka kāds nespēj no kaut kā atturēties un ka kaut ko vajadzētu darīt, diez ko neiet kopā. Es nedomāju, ka vajadzība kaut ko darīt ir tas pats kas nespēja no kaut kā atturēties… Visi meklēja savas glāzes, jo domāja, ka Svilpaste vēlas teikt runu. Kad nekas tāds nenotika, viņi kliedza, ka vēlas mūziku. Bet Ņurdzeklim vairs nebija intereses, viņš sēdēja un virpināja servjeti tā kļuva aizvien cietāka

un mazāka. Visticamāk, sencis jutās aizvainots. Goda viesis uz svinībām ir jāeskortē tā tas pasaulē notika agrākos laikos. Viņi bija izturējušies ļoti slikti.

Piepeši Ņurdzeklis piecēlās un uzsita pa galdu.

-    Mēs esam izturējušies ļoti slikti, viņš sacīja. Mēs esam sākuši svinības bez mūsu goda viesa, un mēs neesam eskortējuši viņu lejā pa kāpnēm. Jūs esat dzimuši pārāk vēlu, un jūs neko nezināt par eleganci. Visā savā mūžā jūs neesat redzējuši pat šarādi! Kas ir programma bez šarādes? es jums jautāju. Tagad paklausieties, ko es teikšu! Programma tas nozīmē parādīt vissmalkāko, kas vien ir, un tagad es jums parādīšu savu draugu senci. Viņš nav noguris. Viņam nav vājas kājas. Viņš ir dusmīgs!

Kamēr Ņurdzeklis runāja, Svilpaste pamanījās pasniegt siltas siera maizes diskrēti, bet tik un tā. Ņurdzeklis ar skatienu sekoja katrai siermaizei, redzēja tās noliekam uz šķīvjiem, viņš pacēla balsi un beidzot ieaurojās: Tu traucē manu programmas numuru!

-    Ai, piedod, teica Svilpaste, bet siermaizes ir siltas, tikko kā no krāsns nākušas…

-    Ņemiet tās līdzi, ņemiet tās, ņemiet tās, nepacietīgi sacīja Ņurdzeklis. Bet turiet tās aiz muguras, lai neaizvainotu viņu vēl vairāk. Un ņemiet līdzi glāzes, lai varat iedzert uz viņa veselību.

Svilpaste turēja paceltu papīra lākturīti, un Ņurdzeklis atvēra drēbju skapi. Viņš dziļi paklanījās. Arī sencis paklanījās.

-    Es tevi ar viņiem nemaz neiepazīstināšu, teica Ņurdzeklis. Tu tik un tā aizmirsīsi, kā viņus sauc, un tas nemaz nav tik svarīgi. Viņš pastiepa pret senci savu glāzi, un tā notinkšķēja, viņiem saskandinot.

-    Bet es šito nemaz nesaprotu, Murmulis izsaucās.

Bumbulīte iespēra viņam pa kāju.

-    Saskandiniet arī jūs ar viņu, Ņurdzeklis mudināja un pakāpās sānis. Kur viņš palika?

-    Mēs laikam esam par jaunu, lai saskandinātu ar viņu, aši ieteicās Svilpaste. Viņš vēl sadusmosies…

-    Mēs uzsauksim viņam urravas! ierosināja Murmulis. Viens, divi, trīs urrā! Urrā! Urrā!

Kad viņi gāja atpakaļ lejā uz virtuvi, Ņurdzeklis pagriezās pret Svilpasti un piebilda: Tik šausmīgi jauna tu nemaz neesi…

-    Jā, jā, Svilpaste izklaidīgi noteica; pacēlusi savu garo degunu, viņa paošņāja. Sastāvējies gaiss, nejauka trūdu smaka. Viņa paskatījās uz Toftu. Novērsis skatu, viņš nodomāja: "Elektrība."

Bija jauki atkal ienākt siltajā virtuvē.

-    Tagad es gribu redzēt burvju trikus, paziņoja Ņurdzeklis. Vai nav kāda, kurš var izvilkt trusi no manas cepures?

-    Nē. Tagad ir mans programmas numurs, cienīgi sacīja Svilpaste.

-    Es zinu, kas būs, sauca Bumbulīte. Tas būs viņas šausmīgais stāsts par to, ka viens no mums iziet ārā no istabas un tiek apēsts, un tad iziet nākamais un tiek apēsts…

-    Tā ir ēnu spēle, nesatraucama sacīja Svilpaste. Aizgājusi pie plīts, viņa pagriezās pret pārējiem. Tā ir ēnu spēle, ko sauc "Atgriešanās". Uz maizes uzveramā stieņa pie griestiem viņa uzkarināja palagu. Virtuves lampu viņa nolika uz malkas kastes aiz palaga un gāja apkārt, citu pēc cita nopūzdama lākturīšus.

-     Un, kad gaisma atkal iedegās, bija apēsts pēdējais, Bumbulīte pie sevis noteica.

Murmulis viņu kušināja. Svilpaste nozuda aiz palaga tas spīdēja liels un balts -, visi skatījās un gaidīja, un lēnām gandrīz kā čukstot Susuriņš sāka spēlēt.

Pār baltumu slīdēja ēna melns siluets -, tā bija laiva. Laivas priekšgalā sēdēja kāds, kas bija ļoti maziņš un kam galvvidū bija sīpolam līdzīga frizūra.

"Tā ir Mija," nodomāja Bumbulīte. "Tieši tāda viņa izskatās. Bet tas nudien ir labi izveidots."

Laiva lēnām slīdēja uz priekšu pār palagu jūru, nekad pa jūru tik klusu un dabiski vēl nebija braukusi neviena laiva. Tajā sēdēja visa ģimene: trollītis Mumins un māmiņa ar savu somiņu, atbalstījusies pret reliņiem, un tētis ar savu cepuri galvā viņš sēdēja pakaļgalā un stūrēja; viņi brauca mājās. (Bet stūre neizskatījās labi.)

Cirslītis Tofts lūkojās tikai uz māmiņu. Pietika laika aplūkot katru detaļu melnā ēna kļuva krāsaina, silueti šķita kustamies, un Susuriņš visu laiku spēlēja tik patiesi, ka mūziku visi izdzirda tikai tad, kad tā beidzās. Ģimene bija pārnākusi mājās.

-    Tā bija īsta ēnu spēle, pie sevis noteica Ņurdzeklis. Es esmu redzējis daudzas ēnu spēles, un tās visas atceros. Bet šī ir vislabākā.

Priekškars bija nolaists, spēle bija beigusies. Svilpaste izpūta virtuves lampu, un telpa kļuva tumša. Visi nedaudz pārsteigti tumsā klusi sēdēja un gaidīja.

Piepeši Svilpaste ieteicās: Es nevaru atrast sērkociņus.

Tumsa tūdaļ pārmainījās. Viņi izdzirda vēja šalkas, šķita, it kā virtuve būtu paplašinājusies sienas aizslīdēja uz āru un ieslīdēja ārā naktī, un viņiem sāka salt kājas.

-    Es nevaru atrast sērkociņus! spalgi atkārtoja Svilpaste.

Pret grīdu skrapstēja krēslu kājas, un uz galda kaut kas apgāzās. Visi bija piecēlušies, tumsā viņi uzgrūdās cits citam, kāds sapinās palagā un paklupa uz krēsla. Cirslītis Tofts pacēla galvu; tagad Zvēriņš bija tur ārā liels, smags ķermenis berzās gar sienu pie virtuves durvīm. Atkal ducināja pērkons.

-Viņi ir ārpusē! kliedza Svilpaste. Viņi rāpo iekšā!

Pielicis ausi pie durvīm, cirslītis Tofts klausījās viņš dzirdēja vienīgi vēju. Pacēlis aizšaujamo, viņš izgāja ārā aiz viņa neskanīgi aizvērās durvis.

Nu iedegās lampa Susuriņš bija atradis sērkociņus. Murmulis apmulsis iesmējās.

-    Paskatieties! viņš sacīja. Es iebāzu ķepu sviestmaizē!

Virtuve izskatījās tāda pati kā parasti, bet neviens neapsēdās. Un neviens nepamanīja, ka cirslītis ir nozudis.

-    Mēs atstāsim visu, kā ir, nervozi sacīja Svilpaste. Lai tā paliek. Traukus es nomazgāšu rīt.

-    Bet jūs taču nedomājat iet mājās?! sauca Ņurdzeklis. Nu taču sencis ir devies pie miera, un tikai tagad sāksies jautrība!

Bet nevienam nebija vēlēšanās turpināt svinības. Steidzīgi un ļoti pieklājīgi viņi novēlēja cits citam arlabunakti, paspieda ķepu, un pēc neilga brīža ciemiņi bija nozuduši. Pirms prom došanās Ņurdzeklis sita kājas pret grīdu. Viņš sacīja:

-    Es visādā ziņā biju pēdējais!

Kad cirslītis bija iznācis tumsā, viņš klusu stāvēja uz kāpnēm un gaidīja. Debesis bija mazliet gaišākas nekā kalni, kas iezīmēja savu viļņaino kontūru ap Muminieleju. Zvēriņš bija kluss, bet cirslītis juta, ka tas viņu redz.

Cirslītis Tofts klusām sauca: Numulīt… mazais radiolārij, Protozoja… Bet Zvēriņš taču nevarēja pazīt grāmatas savādos vārdus. Iespējams, tas bija vienīgi apjucis un pat nezināja, kāpēc rūc.

Tofts bija vairāk noraizējies nekā nobijies. Viņš bija nobažījies, ko numulīts viens pats iesāks, tas bija pārāk liels un pārāk dusmīgs, lai gan it nemaz nebija pieradis būt liels un dusmīgs. Cirslītis nedroši spēra soli un tūdaļ juta, ka Zvēriņš sper soli atpakaļ.

-    Tev nevajag iet prom, Tofts skaidroja. Aizej tikai mazliet tālāk. Viņš turpināja iet pa zālienu, un Zvēriņš gāja prom no viņa kā neveikla, bezformīga ēna. Zvēriņam ejot, krakšķēja un brakšķēja krūmi.

"Tas ir kļuvis pārāk liels," domāja cirslītis. "Tas ir tik liels, ka nemāk pienācīgi iet."

Nu lūza jasmīnu krūmi. Cirslītis apstājās un čukstēja: Ej klusu, klusu…

Zvēriņš rūca uz Cirslīti. Viņš dzirdēja vājo lietus šalkoņu, pērkons bija ļoti tālu prom. Viņi gāja uz priekšu.

Visu laiku Tofts runājās ar savu zvēriņu. Tagad viņi bija pienākuši pie stikla bumbas šovakar tā bija dzidri zila, un tumsā skaidri iezīmējās dziļā viļņošanās.

-    Nav vērts, cirslītis sacīja. Mēs nevaram kost. Mēs nekad nespēsim viņiem iekost. Tici man, ko es saku.

Numulīts klausījās, bet varbūt tas tikai ieklausījās cirslīša balsī. Viņam sala, un zābaki bija slapji, viņš kļuva nepacietīgs un teica: Iztaisies maziņš un paslēpies! Tu ar šo netiksi galā!

Un piepeši stikla bumba aptumšojās. Kā dziļš bezdibenis garie, zilie viļņi reibinoši atvērās un atkal sakļāvās zvēriņš no Protozoja grupas bija iztaisījies maziņš un atgriezies savā pirmvielā. Tēta stikla bumba, kas visu savāca un par visu parūpējās, bija atvērusies apjukušajam numulītam.

Cirslītis Tofts aizgāja atpakaļ uz māju un uzlavījās augšā savā bēniņu skabūzī. Saritinājies raudu ķeramajā tīklā, viņš tūdaļ aizmiga.

Kad visi bija aizgājuši, Svilpaste, domās iegrimusi, palika stāvam virtuvē. Viss bija sagriezts ar kājām gaisā: vītnes samīdītas, krēsli apgāzti un papīra lākturīši visu bija nopilinājuši ar stearīnu. Pacēlusi no grīdas sviestmaizi, viņa izklaidīgi nokoda gabaliņu un atlikušo iemeta atkritumu spainī.

-    Izdevušās svinības, pie sevis noteica Svilpaste.

Nu ārā atkal lija. Viņa vērīgi ieklausījās, bet nedzirdēja neko citu kā lietu. Tie bija aizgājuši.

Īstenībā Svilpaste nebija ne priecīga, ne uztraukta un vismazāk jau nogurusi. Bija tā, it kā viss stāvētu

mierā, viņa tikai klausījās. Savas mutes harmonikas Susuriņš bija nolicis uz galda, viņa tās paņēma, turēja ķepā un gaidīja. Tur ārā bija vienīgi lietus. Pielikusi harmonikas pie mutes, Svilpaste iepūta tajās ieklausīdamās skaņās, virzīja tās gar lūpām uz priekšu un atpakaļ. Viņa apsēdās pie virtuves galda. Kā tad nu tas bija tidelu, tidelu… Bija grūti atrast īsto, viņa mēģināja vēlreiz, ļoti piesardzīgi meklēja toņus un atrada pirmo otrais atnāca pats no sevis. Melodija aizšmauca garām, bet atgriezās. Acīmredzot bija svarīgi sajust, nevis meklēt. Tideli, tidelu tagad toņu bija vesela virkne, ikviens savā neapstrīdamā vietā.

Stundu pēc stundas Svilpaste sēdēja pie virtuves galda un spēlēja mutes harmonikas taustīgi un godbijīgi. Toņi sāka līdzināties melodijām, un melodijas kļuva par mūziku. Viņa spēlēja Susuriņa dziesmas, un viņa spēlēja pati savas, viņa bija neaizsniedzama un iegājusi pilnīgā drošībā. Svilpaste nedomāja, vai citi viņu dzird vai ne. Ārā dārzā valdīja klusums, bija nozudis viss, kas rāpoja, bija tikai parasts, tumšs rudens ar aizvien pieaugošu vēju.

Palikusi rokas zem galvas, Svilpaste pie virtuves galda aizmiga. Viņa ļoti labi nogulēja līdz pat pusdeviņiem no rīta, tad pamodās, pavērās apkārt un pie sevis noteica:

Kā te izskatās! Šodien būs lielā tīrīšana.

19

Piecas minūtes pēc pusdeviņiem, kamēr rīts vēl slīga tumsā, atvērās visi logi cits pēc cita -, uz katras palodzes sagūla matrači un plānās un biezās segas un cauri mājai izlidoja burvīgs caurvējš, savērpdams biezus putekļu mākoņus.

Svilpaste tīrīja. Ikviens katliņš stāvēja uz plīts un sildīja ūdeni; no skapjiem tika izdancinātas birstes, lupatas un bļodas, un verandas margas rotāja paklāji. Tā bija milzīga lielā tīrīšana vislielākā, kāda jebkad redzēta. Viņi stāvēja nogāzē un brīnījās, viņi redzēja Svilpasti traucamies iekšā un ārā un uz priekšu un atpakaļ; ap galvu viņa bija aptinusi dvieli un apsējusies Mumina māmiņas priekšautu, kas bija tik liels, ka apjoza viņu trīs reizes.

Susuriņš iegāja virtuvē un lūkojās pēc savām mutes harmonikām.

Tās ir uz plauktiņa virs plīts, garāmejot sacīja Svilpaste. Es pret tām izturējos ļoti saudzīgi.

-    Tu jau varēji tās paturēt vēl ilgāk, Susuriņš neizlēmīgi sacīja.

Bet Svilpaste lietišķi atbildēja: Ņem tās. Es iegādāšos pati savas. Un skaties, kur liec kājas, tu kāp iekšā netīrumos.

Bija brīnišķīgi atkal tīrīt. Viņa zināja, kur bija paslēpušies putekļi, mīksti, pelēki un pašapmierināti tie bija iekārtojušies kaktos. Viņa izdzenāja ikvienu putekļu kumšķi, kas bija savēlies liels, trekns un matu pilns un domāja, ka atrodas drošībā, ha, ha! Svilpastes lielā slota uzgāja kožu kāpurus, zirnekļus un simtkājus, visvisādus rāpojošos un ložņājošos; un tur nāca burvīgas silta ūdens un ziepju putu upes, aizskalodamas visu prom, tas, nudien, nebija maz, kas pilnajos spaiņos citā pēc cita izlīgoja ārā pa durvīm; dzīvot patiešām bija jautri.

-    Man nekad nav paticis, kad sievišķi tīra, sacīja Ņurdzeklis. Vai kāds viņai ir pateicis, lai neaiztiek senča skapi?

Bet skapis arī bija iztīrīts tas bija iztīrīts divtik rūpīgi kā viss cits. Vienīgais, ko Svilpaste atstāja mierā, bija spogulis skapja durvju iekšpusē lai tas arī turpmāk paliek nespodrs.

Tīrīšanas prieks pamazām aplipināja visus, izņemot Ņurdzekli. Viņi nesa ūdeni un purināja paklājus, šur un tur paberza grīdu katram tika iedalīts kāds logs, ko nomazgāt, un, kad viņi sajutās izsalkuši, viņi iegāja pieliekamajā un sameklēja to, kas bija palicis pāri no mājas vakara. Svilpaste neēda, un viņa nerunāja vai gan viņai bija laiks vai patika kaut kam tādam! Dažbrīd viņa mazliet pasvilpoja viņa jutās viegla un elastīga

un kustējās kā vējš te viņa bija šeit, te tur -, tā viņa aizstāja pamestību un izbīli un, it kā starp citu, nodomāja:

"Kas man uznāca? Es taču esmu bijusi kā viens vienīgs liels, pelēks putekļu kumšķis… Un kāpēc?" To nespēja atminēties.

Tā pagāja visa lielā, spožā tīrīšanas diena, paldies Dievam, bez lietus. Krēslai iestājoties, viss bija savā

vietā tīrs, spodrs, izvēdināts, un māja ar savām tikko nomazgātajām logu rūtīm pārsteigta blenza uz visām pusēm. Svilpaste noraisīja savu "tīrāmo" lakatu un uz knaģa pakarināja Mumina māmiņas priekšautu.

Tas nu būtu padarīts, viņa sacīja. Un nu es braukšu mājās un iztīrīšu arī tur. Tas ir nepieciešams.

Viņi visi sēdēja uz verandas kāpnēm tagad vakarā bija ļoti auksts, bet viņi kavējās ārā, sajūtot ceļā došanos un pārmaiņas.

-    Paldies, ka tu iztīrīji māju, ar neliekuļotu apbrīnu sacīja Murmulis.

-    Ne jau man jums jāpateicas, Svilpaste atbildēja.

-     Es nevarēju atturēties! Jums vajadzētu darīt tāpat. Es gribēju teikt kā Bumbulīte.

-    Ir kāda savāda lieta, teica Murmulis. Dažreiz man šķiet, ka viss, ko mēs sakām un darām, un viss, kas notiek, jau reiz agrāk ir noticis, ko? Vai saprotat, ko es ar to domāju? Viss ir līdzīgs.

-    Un kāpēc lai būtu atšķirīgi? jautāja Bumbulīte.

-     Murmulis vienmēr ir murmulis, un ar viņu notiek

tikai tādas pašas lietas. Un ar bumbulītēm dažreiz notiek tā: lai nav jātīra, viņas aizbrauc prom! Viņa skaļi smējās un sita sev pa ceļgaliem.

-     Vai tu vienmēr būsi tāda pati? Svilpaste ziņkārīgi jautāja.

-    Es patiešām tā ceru! Bumbulīte atbildēja. Ņurdzeklis skatījās no vienas uz otru: viņš bija ļoti

noguris no viņu tīrīšanas un runāšanas par lietām, kas neko nepadarīja patiesāku. Te ir auksti, viņš sacīja. Stīvām kājām piecēlies, viņš iegāja mājā.

-    Būs sniegs, teica Susuriņš.

Nākamajā rītā pirmo reizi uzsniga smalkas, cietas pārslas un bija nejauki auksts. Svilpaste un Bumbu-

līte stāvēja uz tilta un teica ardievas Ņurdzeklis vēl nebija pamodies.

-     Šis laiks mums bija ļoti vērtīgs, teica Murmulis. Es ceru, ka reiz mēs redzēsimies, kad būsim kopā ar ģimeni.

-    Jā, jā, izklaidīgi noteica Svilpaste. Visādā ziņā pasaki, ka porcelāna vāze ir no manis. Kāda marka bija tām mutes harmonikām?

-     Harmonions divi, Susuriņš atbildēja.

-    Laimīgu ceļu, nomurmināja cirslītis Tofts. Un Bumbulīte sacīja: Nobučojiet Ņurdzekli uz deguna. Un atcerieties, ka viņam garšo gurķi un ka upe ir strauts!

Svilpaste pacēla savu ceļasomu. Pieskatiet, lai viņš iedzer savas zāles, viņa stingri noteica. Vai viņš to grib vai ne. Simts gadu nav nekāds joks. Un šad un tad jūs jau varat sarīkot kādu mājas vakaru. Neatskatīdamās viņa gāja prom pa tiltu, un Bumbulīte viņai sekoja. Melanholijas un atvieglojuma apdvestas kas parasti nāk līdzi atvadām -, viņas nozuda sniegputenī.

Sniga visu dienu, un kļuva vēl aukstāks. Izbalējusī zeme, došanās ceļā, tīri izmazgātā māja itin viss šo dienu vērta nekustīgu un pārdomu pilnu. Murmulis stāvēja un skatījās augšā uz savu koku, nozāģēja planku un atstāja to guļam zemē. Pēc tam viņš vienīgi stāvēja un skatījās. Dažreiz viņš iegāja iekšā un pieklaudzināja pie barometra.

Ņurdzeklis gulēja uz salona dīvāna un apcerēja lietu pārvērtības. Bumbulītei bija taisnība. Pavisam pēkšņi viņš bija atklājis, ka strauts ir upīte brūna upīte, kas izlocījās apkārt sniegainajiem krastiem un gluži vienkārši bija brūna upīte. Un nu viņš vairs nevarēja zvejot. Uzlicis uz galvas samta spilvenu, viņš atcerējās pats savu priecīgo strautu, viņš atcerējās aizvien vairāk un vairāk kā skrēja strauti un gāja dienas tolaik sen, sen, kad bija daudz zivju un naktis bija siltas un gaišas, un visu laiku kaut kas notika. Tu varēji skriet tā, ka kājas pie zemes nemetas, lai pagūtu piedzīvot visu, kas toreiz notika, un nosnaudies tikai laiku pa laikam, un smējies par visu… Ņurdzeklis aizgāja aprunāties ar senci. Sveiks, viņš sacīja. Snieg. Kāpēc šolaik notiek tikai sīkas lietas, kāpēc tās kļūst tik sīkas? Kur ir mans strauts? Ņurdzeklis apklusa, viņš bija noguris runāt ar draugu, kurš nekad neatbildēja. Tu esi pārāk vecs, viņš sacīja, ar spieķi uzsizdams pa grīdu. Un tagad, kad nāk ziema, tu kļūsi vēl vecāks. Ziemā jau kļūst šausmīgi vecs. Paskatījies uz savu draugu, Ņurdzeklis gaidīja. Visas bēniņu stāva durvis stāvēja atvērtas uz tukšām, tīri izmazgātām istabām; viss smacīgais un patīkami puspaviršais bija prom; nopietni izstiepušies gulēja paklāju taisnstūri, un visu apspīdēja auksta un sniegaina ziemas gaisma. Ņurdzekli pārņēma niknums un pamestība, un viņš izsaucās: Ko? Saki kaut ko?! Bet sencis, ģērbies savos pārlieku garajos rītasvārkos, neatbildēja viņš stāvēja un blenza, neteikdams ne vārda.

Nāc ārā no sava skapja, Ņurdzeklis stingri sacīja. Nāc ārā un paskaties! Viņi visu ir pārtaisījuši, un tagad tikai mēs ar tevi zinām, kā viss bija iesākumā! Un tad Ņurdzeklis ar savu spieķi iebakstīja sencim vēderādiezgan spēcīgi. Atskanēja šķindoņa, vecais spogulis sašķīda gabalos un nokrita, tas nogāzās; senča apstul

bušo seju uztvēra viena vienīga gara, šaura šķemba, tad nokrita arī tā, un Ņurdzeklis aci pret aci stāvēja ar brūnu kartona plāksni, kas viņam it neko neizteica.

-    Ak tā, noteica Ņurdzeklis. Viņš aizgāja. Viņš sadusmojās un devās prom.

Ņurdzeklis apsēdās pie plīts, kurā kūrās uguns, un prātoja. Pie virtuves galda, sev priekšā izklājis milzum daudz zīmējumu, sēdēja Murmulis. Kaut kas nav labi ar sienām, viņš sacīja. Tās iznāk šķības nepareizā virzienā, un tām var izkrist cauri. Tās pilnīgi nav iespējams pielāgot zariem.

"Varbūt viņš devās ziemas guļā," domāja Ņurdzeklis.

-    Īstenībā, turpināja Murmulis, īstenībā sienas tikai ierobežo. Ja sēž kokā, tad varbūt patīkamāk ir, ja tu vari lūkoties naktī un zināt, kas notiek apkārt, ko?

-    Varbūt svarīgās lietas notiek pavasarī, pie sevis noteica Ņurdzeklis.

-    Ko tu teici? Murmulis jautāja. Vai tā būs patīkamāk?

-    Nē, atbildēja Ņurdzeklis, viņš nebija klausījies. Beidzot viņš zināja, ko darīs, tas bija pavisam vienkārši! Viņš izlaidīs visu ziemu un, sperot vienu vienīgu garu soli, ielēks aprīlī. Nebija par ko raizēties, absolūti nekā! Atliek tikai iztaisīt patīkamu guļambedrīti un ļaut, lai pasaule iet savu gaitu. Un, kad viņš pamodīsies, viss būs tā, kā tam jābūt. Ņurdzeklis iegāja pieliekamajā un nocēla zupas bļodu ar egļu skujām, viņš bija ļoti priecīgs un piepeši pavisam drausmīgi miegains. Iedams garām prātojošajam Murmulim, viņš sacīja: Paliec sveiks! Es eju ziemas guļā.

-     Sveiks, sveiks, izklaidīgi atbildēja Murmulis. Kad durvis aizvērās, viņš uz brīdi pacēla degunu un noskatījās pakaļ Ņurdzeklim, tad no jauna iedziļinājās grūtajā mākslā konstruēt kļavā māju.

Tovakar debesis bija pilnīgi skaidras. Ejot cauri dārzam, zem cirslīša ķepām krakšķēja plāns ledus. Ielejā valdīja aukstuma radīts klusums, un pār nogāzēm gaismas atspulgu meta sniegs. Stikla bumba bija tukša. Tā nebija nekas cits kā vien skaista, zila stikla bumba. Bet melnās debesis bija pilnas zvaigžņu miljoniem sparkšķošu un dzirkstošu dimantu -, tās bija ziemas zvaigznes, kas mirgoja no aukstuma.

-    Tagad ir ziema, ienācis virtuvē, sacīja cirslītis.

Murmulis bija nolēmis, ka māja būs patīkamāka bez

sienām, tātad tikai ar grīdu; atvieglots viņš sasaiņoja savus papīrus un noteica: Ņurdzeklis aizgāja ziemas guļā.

-     Vai savas mantas viņš paņēma līdzi? cirslītis jautāja.

-    Ko viņš ar tām iesāks? Murmulis bija pārsteigts.

Saprotams, tas, kas aizmieg ziemas miegā, pamostas daudz jaunāks; viņam ir vajadzīgs, lai viņam liek mieru. Bet cirslītis iztēlojās, ka pamostoties ir svarīgi zināt, ka kāds par tevi ir padomājis, kamēr tu guli. Tālab, sameklējis Ņurdzekļa mantas, viņš tās nolika pie drēbju skapja. Viņš uzklāja Ņurdzeklim dūnu segu un kārtīgi viņu sasedza, jo ziema varētu būt auksta. Skapī bija viegla maigu garšvielu smarža. Pudelē bija palicis tik daudz konjaka, lai pietiktu vienai atspirdzinošai pavasara lāsītei aprīlī.

20

Kad Ņurdzeklis drēbju skapī bija aizgājis ziemas guļā, ieleja kļuva vēl klusāka. Dažreiz no kļavas galotnes atskanēja murmuļa āmuru klaudzieni, dažreiz cirvja cirtieni no malkas pakalna. Citādi bija kluss. Viņi sacīja sueikil un labrīti, bet viņiem nebija vēlēšanās runāties. Viņi gaidīja sava stāsta beigas.

Laiku pa laikam kāds iegāja pieliekamajā, lai paēstu. Un visu dienu uz plīts silta stāvēja kafijas kanna.

Īstenībā ielejas klusums bija ļoti skaists un mierinošs, un, tik daudz nesatiekoties, viņi labāk pierada cits pie cita. Zilā stikla bumba bija gluži tukša un gatava piepildīties vienalga ar ko. Visu laiku kļuva aukstāks.

Un kādu rītu kaut kas atgadījās koka mājiņas grīda ar brīkšķi nokrita zemē, un lielā kļava izskatījās tāda pati kā pirms tam, kad Murmulis sāka celt mājiņu.

Savādi, sacīja Murmulis. Nu man atkal ir tāda sajūta, ka visu laiku notiek vienas un tās pašas lietas.

Visi trīs viņi stāvēja zem kļavas un raudzījās uz notikušo.

-Varbūt, Tofts kautrīgi iesāka, varbūt tētim labāk patīk sēdēt tādā kokā, kāds tas ir?

-    Tu pateici kaut ko būtisku, Murmulis piekrita. Tas būtu vairāk viņa stilā, ko? Es jau varētu iesist naglu, kur uzkārt vētras lākturi. Bet šķiet kaut kā dabiskāk, ka tas karājas uz zara.

Viņi devās iekšā, lai padzertu kafiju, un šoreiz viņi dzēra kafiju vienā laikā un zem krūzītēm bija palikuši apakštasītes.

-    Padomā tik, cik vienoti kļūstam nelaimē, maisīdams savu kafiju, nopietni sacīja Murmulis. Un ko mēs tagad darīsim?

-     Gaidīsim, atbildēja cirslītis Tofts.

-    Jā, protams, bet es? jautāja Murmulis. Tev tikai vajag gaidīt, līdz viņi atbrauks, bet ar mani ir gluži cita lieta.

-     Kāpēc tā? cirslītis vaicāja.

-     Es nezinu, Murmulis atbildēja.

Susuriņš ielēja vēl kafiju un sacīja:

-    Pēc pulksten divpadsmitiem būs vējš.

-     Tā tu vienmēr saki! cirslītis aizsvilās. Ja kāds jautā, ko lai dara un kā tas būs, un tas ir šausmīgi, bet tu tikai saki, ka būs sniegs vai vējš, vai kaut kas cits, vai arī vai negribi vēl cukuru…

-    Nu tu atkal sadusmojies, Murmulis pārsteigts sacīja. Kāpēc tu sadusmojies pēc tik ilgiem starplaikiem?

-    Es nezinu, Tofts nomurmināja. Es neesmu dusmīgs, tā tikai sanāk…

-    Es domāju par jollu, Susuriņš paskaidroja. Ja pēc divpadsmitiem būs vējš, mēs ar Murmuli varētu mēģināt nedaudz būrāt.

-    Laivā sūcas iekšā ūdens, Murmulis teica.

-    Nē, Susuriņš sacīja. Es to aizdrīvēju. Un malkas šķūnītī es atradu buras. Vai tev ir vēlēšanās?

Cirslītis Tofts žigli ieskatījās savā kafijas tasītē viņš juta, ka Murmulis ir nobijies. Bet Murmulis atbildēja:

-     Tas būtu pavisam brīnišķīgi.

Ap pusvieniem sāka pūst vējš ne daudz, bet pāri jūrai visādā ziņā vēlās mazu viļņu baltās muguras. Pie laivu steķiem Susuriņš jau bija sagatavojis jollu, viņš uzvilka šprītburu[7] un lika Murmulim sēdēt priekšgalā. Bija ļoti auksts, un viņi bija savilkuši mugurā visu vilnas apģērbu, kādu vien varēja sadabūt. Debesis bija skaidras, un pie apvāršņa tumšzils ziemas mākoņu valnis. Susuriņš mainīja kursu uz zemesragu, jolla sasvērās uz sāniem un uzņēma labu ātrumu.

-     Jūras majestāte, trīcošu balsi sauca Murmulis, viņa deguns bija bāls, un viņš pārbijies blenza uz reliņiem aizvēja pusē tie bija pārlieku tuvu zaļi mutuļojošajai jūrai. "Tad šāda ir sajūta," viņš domāja. "Tad šāda ir burāšana. Pasaule ir apgriezušies otrādi, un tu karājies pašā bezdibeņa malā, tev salst, tev ir kauns, un nožēlot ir pārāk vēlu. Kaut viņš nepamanītu, kā es esmu nobijies."

Pie zemesraga jollu satvēra viļņu uzplūdi, ko radīja negaiss kaut kur citur jūrā; Susuriņš mainīja kursu un turpināja braukt uz jūru.

Murmulim sametās nelabi. Nelabums nāca lēnām, nodevīgi, viņš tikai žāvājās un žāvājās un rīstījās un

rīstījās, un piepeši viss augums kļuva vājš un nespēcīgs un no viņa kuņģa augšup kāpa pretīguma vilnis, viņš gribēja vienīgi nomirt.

-    Tagad tu ņem stūri, Susuriņš sacīja.

-    Nē, nē, nē, Murmulis čukstēja un atvairījās ar abām ķepām; šī kustība viņa kuņģī radīja jaunas, drausmīgas mokas, un visa neciešamā jūra griezās apkārt uz otru pusi.

-     Tev jāņem stūre, Susuriņš atkārtoja. Viņš piecēlās un pārnāca uz vidējo airsolu. Stūre vientuļi svaidījās savā nodabā, bezpalīdzīgi kādam taču tā bija jāņem, tas bija šausmīgi. Murmulis devās uz pakaļgalu, viņš klupa un krita uz airsoliem un ar zili nosalušām ķepām satvēra stūri; kā histērijā sitās bura nu būs pasaules gals! Bet Susuriņš tikai sēdēja un skatījās uz apvārsni.

Murmulis stūrēja turp, viņš stūrēja šurp, bura plaukšķēja, un jollā smēlās ūdens, bet Susuriņš joprojām skatījās uz apvārsni.

Murmulis jutās tik slikti, ka nespēja domāt, un tāpēc stūrēja instinktīvi; piepeši viņš prata stūrēt, vējš piepūta buru, un stiprajos viļņu uzplūdos jolla stingri slīdēja gar krastu.

"Tagad es nevemšu," Murmulis nodomāja. "Es turēšu stūri cieši, cieši un nevemšu."

Viņa vēders nomierinājās. Acis nenovērsis, viņš vēroja jollas priekšgalu, kas pacēlās un iegrima viļņos, pacēlās un iegrima, lai tas tā turpinās līdz pasaules galam, ka tikai man atkal nepaliek nelabi; labāk noiesim dibenā, ka tikai man nav jāvemj… Murmulis neuzdrošinājās pakustināt ne muskuli, ne vaibstu, ne domu viņš tikai blenza uz priekšgalu, kas pacēlās un iegrima, un jolla ar pilnu vēju lidoja arvien tālāk un tālāk jūrā.

Cirslītis Tofts bija nomazgājis traukus un uzklājis Murmuļa gultu. Grīdas dēļus zem kļavas viņš bija savācis vienkopus un noslēpis tos aiz malkas šķūnīša. Tagad viņš sēdēja pie virtuves galda, klausījās vējā un gaidīja.

Beidzot viņš tos dzirdēja dārzā runājam, viņi bija atgriezušies. Viņš izdzirda soļus uz virtuves kāpnēm, un Murmulis, ienācis iekšā, sacīja: Sveiks!

Sveiks, sveiks, cirslītis atbildēja. Vai stipri pūta?

-    Daudz netrūka, lai būtu vētra, Murmulis atbildēja. Svaigs, skarbs laiks. Viņa seja joprojām bija zaļa, un viņš trīcēja no aukstuma; novilcis zābakus un zeķes, viņš tos pakarināja žāvēties uz plīts. Cirslītis ielēja viņam kafiju. Viņi sēdēja viens otram pretī pie virtuves galda un jutās samulsuši.

Es prātoju, Murmulis teica. Es prātoju, vai nebūtu tā kā laiks palēnām doties mājās. Viņš nošķaudījās un piebilda: Es biju tas, kas stūrēja.

-   Varbūt tu ilgojies pēc savas laivas, cirslītis nomurmināja.

Ļoti ilgu brīdi Murmulis klusēja. Kad viņš beidzot ierunājās, viņa sejā atspoguļojās milzīgs atvieglojums.

-   Vai zini, ko? viņš sacīja. Es tev kaut ko pateikšu. Šī bija pirmā reize manā mūžā, kad es braucu jūrā!

Cirslītis nepacēla skatu, un Murmulis jautāja:

-    Vai tu neesi pārsteigts?

Cirslītis papurināja galvu.

Murmulis piecēlās un sāka staigāt pa virtuvi šurpu turpu viņš bija ļoti satraukts.

-    Burāšana bija šausmīga, viņš sacīja. Vai zini: man bija tik nelabi, ka es gribēju vienīgi nomirt, un man visu laiku bija bail!

Cirslītis Tofts palūkojās uz Murmuli un teica:

-     Tas būs bijis drausmīgi.

-     Bija gan, Murmulis pateicīgi piekrita. Bet Susuriņam es neko neļāvu manīt! Viņš domāja, ka es labi protu būrāt ar pilnu vēju, saproti, tā, kā tas pareizi jādara. Un tagad es zinu, ka man vairs nevajadzēs būrāt. Vai nav savādi, ko? Pavisam nupat es aptvēru, ka man nekad vairs nevajadzēs būrāt! Pacēlis degunu, Murmulis sirsnīgi iesmējās. Spēcīgi nošņaucies virtuves dvielī, viņš sacīja: Tagad es atkal esmu sasildījies. Kolīdz būs izžuvuši zābaki un zeķes, es došos mājās. Tur noteikti ir viens jauks juceklis! Milzum daudz kas jākārto.

-    Vai tu nodarbosies ar tīrīšanu? Tofts jautāja.

-     Saprotams, ne! Murmulis izsaucās. Es kārtošu citu lietas. Nav jau daudz tādu, kas zina, kā viņiem jādzīvo, un kas vieni paši prot tikt galā!

Tilts vienmēr bija bijusi vieta atvadām. Murmuļa zābaki un zeķes bija izžuvušas, un viņš bija gatavs ceļam. Joprojām pūta vējš, un viņa plānie mati plivinājās vējā; viņam bija vieglas iesnas, vai arī viņš varbūt tikai bija aizkustināts.

-    Te būs mans dzejolis, Murmulis sacīja un pasniedza Susuriņam papīra lapu. Es to norakstīju par piemiņu. Jūs jau zināt to "Kas ir laime". Dzīvojiet veseli un pasveiciniet ģimeni! Viņš pacēla ķepu un devās prom.

Kad Murmulis jau bija ticis pāri tiltam, cirslītis Tofts pieskrēja viņam klāt un pajautāja:

-    Ko tu iesāksi ar laivu?

-Ar laivu? Murmulis atkārtoja. Jā, protams, laiva. Mazliet padomājis, viņš sacīja: Es pagaidīšu, līdz satikšu kādu, kas būs tai piemērots.

-    Tu domā kādu, kas sapņo par burāšanu, Tofts teica.

-    Nepavisam! Murmulis atbildēja. Kādu, kam vajag laivu.

Pamājis atkal ar ķepu, viņš devās tālāk un nozuda starp bērziem.

Cirslītis dziļi ievilka elpu. Vēl viens bija devies projām. Drīz ieleja būs tikpat tukša un atvērta kā stikla bumba un piederēs vienīgi ģimenei un cirslītim Toftam. Viņš nogāja garām Susuriņam un pajautāja: Kad tu dosies prom?

-    Grūti pateikt, Susuriņš atbildēja.

21

Pirmo reizi cirslītis Tofts iegāja māmiņas istabā. Tā bija balta. Viņš piepildīja ūdens krūzi ar ūdeni un nogludināja tamborēto gultas pārklāju. Svilpastes vāzi viņš nolika uz naktsgaldiņa. Māmiņai pie sienām nebija gleznu un uz kumodes bija tikai neliels trauciņš ar saspraužamām adatām, gumijas korķis un divi apaļi akmentiņi. Uz palodzes cirslītis atrada saliekamo nazi. "Viņa to aizmirsa," viņš nodomāja. "Ar to viņa mēdz griezt mizas laiviņas. Bet varbūt viņai bija vēl viens." Cirslītis atvāza asmeņus gan lielo, gan mazo -, tie bija pārāk neasi, un īlens bija nolauzts. Nazim līdzās bija arī mazas šķērītes, bet tās viņa nebija lietojusi sevišķi bieži. Cirslītis Tofts aizgāja lejā uz malkas šķūnīti un uzasināja nazi. Pēc tam to nolika atpakaļ uz palodzes.

Laiks pēkšņi bija kļuvis maigāks, un vējš iegriezies no dienvidrietumiem. "Tas ir ģimenes vējš," domāja Tofts. "Es zinu, ka viņiem visvairāk patīk dienvidrietenis."

Pāri jūrai lēnām kāpa mākoņu vāls debesis kļuva smagas no mākoņiem, un bija redzams, ka tie ir sniega

pilni. Pēc dažām dienām visas ielejas būs noklājusi ziema, ilgi tā bija gaidījusi, bet nu tā nāca šurp.

Susuriņš stāvēja pie telts un juta, ka gaisā vēdī prom došanās noskaņa, viņš bija gatavs doties prom. Ieleja tiks slēgta.

Mierīgi un lēnām viņš izvilka telts mietiņus un saritināja telti. Viņš apdzēsa ogles. Šodien viņam nebija steigas.

Tagad visapkārt bija tukšs un tīrs tikai novītušas zāles taisnstūris rādīja, kur viņš bija dzīvojis. Rīt sniegs apklās arī to.

Viņš uzrakstīja vēstuli trollītim Muminam un ielika to vēstuļu kastītē. Uz tilta sakravāta stāvēja mugursoma.

Agrā rītausmā Susuriņš gāja paņemt savas piecas taktis tās atradās jūras krastā. Pārkāpis pāri jūras aļģu valnim un izskalotajai malkai, viņš stāvēja smiltīs un gaidīja. Taktis atnāca tūdaļ pat un bija vēl skaistākas un vienkāršākas, nekā viņš bija cerējis.

Kamēr dziesma par lietu nāca tuvāk un tuvāk, Susuriņš gāja atpakaļ uz tiltu. Uzlicis plecos mugursomu, viņš devās tieši iekšā mežā.

Tajā pašā vakarā stikla bumbā spīdēja ļoti sīks, bet noturīgs gaismas punkts. Masta galā ģimene bija pakarinājusi vētras lākturi un bija ceļā uz mājām, lai dotos ziemas guļā.

Dienvidrietenis turpināja pūst, un mākoņu vāls bija pakāpies augstu debesīs. Smaržoja pēc sniega tīra, svaiga smarža.

Cirslītis nebija pārsteigts, ka telts vieta ir pamesta. Varbūt Susuriņš bija sapratis, ka ģimene kad tā pārbrauks mājās ir jāsagaida nevienam citam kā Toftam. Uz brīdi cirslītis ieprātojās, ka Susuriņš varbūt saprata krietni vairāk, nekā varētu domāt, bet tikai uz brīdi. Tad cirslītis Tofts atkal domāja par sevi. Viņa sapnis par satikšanos ar ģimeni bija kļuvis tik liels, ka darīja viņu nogurušu. Katru reizi, kad viņš domāja par māmiņu, viņam uznāca galvassāpes. Viņa bija izaugusi tik nevainojama, maiga un mierinoša, ka tas nebija izturams, liels, apaļš, gluds balons bez sejas. Visa Muminieleja bija kļuvusi neīsta māja un dārzs, un upe bija vienīgi ēnu un aizsegu spēle, un cirslītis nezināja, kas ir īsts un kas tikai viņa izdomājums. Cirslītim bija nācies gaidīt pārāk ilgi, un nu viņš bija dusmīgs. Viņš sēdēja uz virtuves trepēm, ar rokām apņēmis ceļus un cieši aizvēris acis; viņa galvā cita pēc citas drūzmējās lielas, svešas ainas, un piepeši viņam sametās bail! Uztraucies kājās, viņš sāka skriet viņš skrēja garām sakņu dārzam, atkritumu kaudzei, tieši iekšā mežā. Un piepeši ap viņu bija tumsa, viņš bija dārzā aiz mājas, neglītajā un pamestajā mežā, par ko bija stāstījusi Bumbulīte. Te valdīja pastāvīga krēsla. Cieši un bailīgi stāvēja koki, tie nevarēja izplest zarus un bija pārāk tievi. Zeme izskatījās kā slapja āda. Vienīgās, kas spīdēja, bija ugunīgas krāsas sēnes zeltainās korallenes, no tumsas tās auga augšup kā sīkas rociņas, un uz koku stumbriem bija lieli koka sēņu izaugumi tie izskatījās kā balts un krēmkrāsas samts. Tā bija jauna pasaule. Tai cirslītim Toftam nebija nekādu ainu un nekādu vārdu, nekam nevajadzēja atbilst īstenībai. Šeit neviens nebija mēģinājis iestaigāt ceļu, un zem kokiem neviens nekad nebija atpūties. Viņi bija tikai staigājuši apkārt ar tumšām domām tas bija niknuma mežs. Cirslītis nomierinājās pavisam un kļuva ļoti uzmanīgs. Ar ārkārtīgu atvieglojumu raižpilnais cirslītis juta, kā pazūd visas viņa ainas. Viņa stāsts par ieleju un laimīgo ģimeni nobālēja un aizslīdēja prom, māmiņa aizslīdēja prom un kļuva tāls, bezpersonisks tēls viņš pat nezināja, kāda viņa izskatās.

Cirslītis Tofts gāja tālāk cauri mežam, pieliecās zem zariem, rāpoja un līda viņš neparko nedomāja un bija tikpat tukšs kā stikla bumba. Te māmiņa bija staigājusi, kad bija nogurusi un dusmīga, un vīlusies, un gribēja, lai viņu liek mierā, bezmērķīgi klaiņodama pastāvīgajā ēnā, dziļi iegrimusi savā nomāktībā… Cirslītis Tofts ieraudzīja gluži jaunu māmiņu, un tā viņam šķita dabiska. Piepeši viņš ieprātojās: diez, kāpēc māmiņa bija noskumusi un ko varētu darīt lietas labā.

Tagad mežs kļuva retāks un viņam pretim nāca lieli, pelēki kalni tos klāja dziļas, slapjas ieplakas līdz pašām virsotnēm, kur tās bija lielas un gluži kailas. Te nebija nekā, pūta tikai vējš. Debesis bija milzīgas ar lieliem skrejošiem sniega mākoņiem viss bija liels. Cirslītis Tofts paskatījās atpakaļ uz ieleju, bet ieleja viņam aiz muguras bija tikai nenozīmīga ēna. Tad viņš paraudzījās uz jūru.

Viņa priekšā pletās visa jūra pelēka un baltu, vienmērīgu viļņu sasvītrota līdz pašam apvārsnim.

Pacēlis purniņu pret vēju, Tofts nosēdās, lai gaidītu. Nu beidzot viņš atkal spēja gaidīt.

Ģimeni pavadīja labvēlīgs vējš viņi brauca tieši uz krastu. Vini brauca no kādas salas, kur Tofts nekad nebija bijis un ko viņš nevarēja saredzēt. "Varbūt viņiem bija vēlēšanās tur palikt," Cirslītis domāja. "Varbūt par šo salu viņi izdomās stāstu un pirms aizmigšanas stāstīs to sev."

Daudzas stundas Tofts sēdēja augšā kalnā un raudzījās uz jūru. Iestājās krēsla, un zeme iegrima tumsā, bet jūrā viņš joprojām varēja saskatīt ikviena viļņa putu krēpes. Tieši pirms saulrieta mākoņu vālu pāršķēla gaismas strēle auksta un ziemaini dzeltena, visu pasauli tā vērta ļoti vientulīgu.

Un nu cirslītis Tofts ieraudzīja vētras lākturi, ko tētis bija piekarinājis masta galā. Lākturis meta maigu, siltu gaismu, un tas nepārtraukti dega. Laiva bija ļoti tālu prom. Cirslītim Toftam bija pietiekami daudz laika cauri mežam noiet lejā un gar krastmalu aiziet līdz laivu steķiem lai tieši laikā saņemtu pretī tauvu.

…

[1] toft (zviedru vai.) airsols sols laivā, uz kura sēž airētājs.

[7] Šprītbura šo buru pa diagonāli šķērso šprits: apaļkoks, kurš notur buras augšmalu.

Content

Jansone Tuve Vēlu novembrī

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21