Kļava Mirdza

Inga- detektīvs

MIRDZA KĻAVA

INGA- DETEKTĪVS

Notikums Atrastes salā

zīlītes ir ziņkārīgas

Meža malā kā ierindas priekšā nostādīts karavīrs auga resns melnalksnis. Vējš lēni šūpoja kuplo lapotni. Bet kāpēc viens zars bija nemierīgāks par citiem? Vai tā kāda īpaša nerātnība? Uzmanīgi ieskatoties, varēja pamanīt mazu putneli. Ar kājiņām pieķērusies zaram, kā īsta cirka akrobāte — ar galvu uz leju šūpojās draiskulīga zīlīte. Kas par varenu šūpošanos!

Otra zīlīte bija nopietnāka. Atlidojusi tūliņ ķērās pie darba. Labi apskatījusies, sāka ar knābi kalt koka mizu. Visu laiku vienā vietā, kā to parasti dara dzenis. Atlēca mizas drumstalas, parādījās sprauga, un putnēns veikli izvilka kaitīgu kukaini.

Katrs koks gaidīt gaidīja zīlītes, gaidīja arī citus putnus. Dzenis tomēr bija vislielākā cieņā — viņam vajadzēja tikai pāris reižu kārtīgi iecirst pa mizu, un koka kaitēkļi drebēt drebēja šausmās.

Brītiņu atpūšoties, darbīgā zīlīte pamanīja draiskuli.

—   Vai tu visu dienu tā šūpojies?

—   Bija viens tāds brītiņš, varbūt vēl arī otrs, varbūt pat trešais … Kad priecājas, tad brītiņi skrien ātri.

—    Tev nekas cits nav, ko darīt?

—    Droši vien ir. Pag, pag, noteikti ir!

—    Kas?

—    Kad es tā šūpojos ar galvu uz leju, es visu piemirstu. Ahā! Atcerējos! — Draiskule pārstāja draiskuļoties. — Man jālido uz skolu un jānoklausās.

—    Nekā nesaprotu. Atkal kādas nebēdnības?

—    Nekā tamlīdzīga! Vai Ingu pazīsti?

—    To meiteni, kura mums ziemā uz palodzes izliek speķa ādiņas?

—   Jā, to pašu. Vakar dzirdēju, ka Inga stāstīja māmiņai: šodien 3. b klasē būšot pionieru sanāksme.

—    Kļūstu ziņkārīga.

—    Mēs, zīlītes, visas esam ziņkārīgas. Laižamies uz skolu! Abas zīlītes jau grasījās celties spārnos, kad tepat, tepat

pavisam tuvu atskanēja skaļš:

—   Mi-au-u!

Zīlītes pārbijās un gandrīz vai sastinga. Kur tik pēkšņi un tik tuvu varēja gadīties kaķis?

Tūliņ arī noskanēja nekautrīgi smiekli:

—    Reh! Reh! Reh!

Izrādījās, ka nekāda kaķa nebija. Zīlītēm pļāpājot, tuvējā bērzā paklusam ielaidās prāvs raibs putns. Raibs? Tas par maz teikts. Viņa spalvas lepojās visdažādākās krāsās. Melns, balts, debeszils, tumši zils. Ari kājas spilgtas, it kā viņš būtu uzvilcis koši sarkanus zābakus.

Raibais putns bija sīlis. Šoreiz viņš atkal palaida savu iemīļoto niķi: v;irstot melno knābi, sīlis izmēdīja visādas skaņas. Sevišķi viņam palika baidīt citus putnus, atdarinot kaķa ņaudēšanu.

— Augumā gandrīz kā vārna, bet niekojas. Nemaz nav Kauna! — nopukojās zīlītes, tad pacēlās spārnos un gar koši zaļo i ndzu zelmeni lidoja uz skolu.

Viņas pavadīja nekautrīgie smiekli: reh, reh, reh!

Kādas minūtes pagāja, kamēr sameklēja 3. b klases logu: bija jāierauga Inga.

Uzmetušās uz palodzes un piekļāvušās pie paša stikla, zīlītes, galvas grozot un kaklus staipot, mēģināja saskatīt, kas notiek Masē, un arī saklausīt, ko tur runā.

-      Piespiedies maķenīt tuvāk mūrim, lai mūs nepamana, citādi iztraucēsim vēl skolēnus, — teica prātīgā zīlīte.

-   Izskatās, ka mēs esam nokavējušās, — bažījās draiskule.

SAPULCE

Zīlītes patiešām bija nokavējušās. Sapulce ritēja pilnā sparā, varbūt pat tuvojās beigām.

Klasē pie skolotāja galda sēdēja audzinātāja Ausma Kār- kliņa. Blakus stāvēja sprigana meitene. Viņas apaļā seja un pa strupais degunelis bagātīgi nosēts vasaras raibumiem. Tā jau bija tā Inga, pionieru pulciņa priekšsēdētāja. Viņa dūšīgi runāja: Gadu simteņus cilvēki ir novērojuši dabu un sevišķu uzmanību pievērsuši daudzu augu dziednieciskām īpašībām. Augi ir palīdzējuši cilvēkiem cīnīties pret slimībām. Vai šodien augi ar dziednieciskām īpašībām nozuduši no zemes virsas? Nē. Pļavas, noras, meži un dārzi ir pilni ar tiem, ap mūsu pašu Atrastes ezeru aug visvisādi augi, sevišķi Atrastes salā, tikai mēs to neesam ievērojuši. Arī citur, kur vien skaties, sastopam augus ar dziednieciskām īpašībām. Pat tāda sēne kā mušmire var noderēt ārstniecībai. Tās mēs gan nevāksim, jo ir indīgas. Pāris mušmirēs ir tik daudz indes, ka var nobeigt cilvēku. Bet citus ārstniecības augus ievāksim tūliņ, līdzko sāksies vasaras brīvdienas.

Ingas ierosinājums radīja dzīvu interesi. Tālis ieteica, ka Katram pionierim brīvlaikā jāsagādā desmit kilogramu dziedniecisku ziedu.

- Kā tu domā, Tāli, cik lielu telpu aizņems desmit kilogrami pareizi izkaltētu liepu ziedu? — vaicāja audzinātāja.

—    Tāds maisiņš jau nu iznāks …

—    Visa šī istaba būs pilna.

Prātīgi vienojās, ka katrs pionieris savāks, pareizi izkaltēs un nodos vietējā aptiekā kilogramu ārstnieciskās tējas, protams, var ari vairāk.

—   Tagad, beidzot sapulci, dosim vārdu mūsu klases dzejniecei ( '.mijai Rudzrogai, — teica audzinātāja.

Pie galda nostājās baltmataina, ļoti tieva, sīka meitene. Tālis viņu ķircinot sauca par Salmu. Cīnijai dzimšanas dienā klases puikas uzdāvināja alpu vijolītes un paprāvu akmeni ar pamācību:

—   To vienmēr nēsā somā, lai vējš tevi neaizpūš skolai garām.

Cīnija par puiku jokiem tikai pasmējās. Dažreiz likās, ka

viņai pat patīk, ja pievērš uzmanību kaut vai tādā veidā. Ka ('.mija drusku iedomīga, liecināja tas, ka viņa nēsāja brilles gaiši zilos ietvaros. Viņa apgalvoja, ka ārsts, parakstot brilles, tieši ieteicis gaiši zilus ietvarus. Tie esot ne vien moderni, bet arī veselīgi.

Cīnija bija papūlējusies — sacerējusi dzejoli par dabu.

Ar rādītāja pirkstu pastūmusi brilles augstāk uz deguna (kā to mēdza darīt māmiņa — kolhoza grāmatvede), drusku pacēla spico zodu un, cieši raugoties sienā virs logiem, viņa sāka skaitīt savu dzejoli:

Ozola dīvainības

Grib Ilzīte palīdzēt māsai,

iet ozola zīles vākt.

Bet ir nu gan trakākais joks,

Bez prāta laikam varenais koks:

Visapkārt sev kaisījis kaudzēm

Priežu čiekurus brūnos.

Vai tagad no čiekuriem ozoli augs?

Jeb varbūt priedes par ozoliem sauks?

Tā ilzīte brīnoties jautā.

AAazs vāverēns atbild no augšējā zara:

— Zem koka, kur ziemu vāveres mit,

No krājumiem izēstie čiekuri krīt.

3. b klases pionieru sapulce beidzās ar «vētrainiem» aplausiem.

—    Ir jau smuki ari par vāverēm, bet Cīnijai vajadzētu kaut ko sadzejot par viduslaiku bruņiniekiem un juras laupītājiem, — prātoja Tālis, kuru garā auguma dēļ saukāja par Makaronu.

Viņa domai bija diezgan daudz piekritēju.

ZĪLĪTES PRĀTO

—    Gandrīz vai kaklu izstaipīju, — teica strādīgā zīlīte.

—   Ja es tagad šķielēšu, tad viņi būs vainīgi, — piemetināja draiskulīgā. — Man tā šķībi vien bija jāskatās, tā šķībi vien.

—   Stāsta, ka sapulces esot garlaicīgas, bet man dažbrīd bija pat interesanti, — tā strādīgā.

—   Bet kas tad tas?! — abas zīlītes reizē iesaucās.

Viņām likās, ka pa skolas durvīm birst ziedi veseliem klēpjiem.

Ari tik acīgi putniņi dažreiz parskatas. Tur no skolas durvīm kā krāsaina straume aizplūda pionieri un izklīda uz visām pusēm. Zēni baltos kreklos un sarkaniem kaklautiem, meitenes baltās blūzēs un sarkanās vestēs. Patiešām tas bija spilgts skats.

—   Zēl, ka viņi nav tik skaisti kā mēs un neprot lidot. Varētu mesties bariņā, — prātoja zīlīte akrobāte.

—    Vai tev šķiet, ka mēs esam skaistas? — šaubījās strādīgā. — Bet ar lidošanu var iznākt pavisam citādi. Varbūt kāds no viņiem aizlidos tur, kur mēs, zīlītes, nekad nenonāksim.

—    Kur tad?

—    Nu, piemēram, uz Mēnesi.

—   Mani Mēness neinteresē.

Abas zīlītes steidzās uz apšu puduri, lai tur pastāstītu arī citiem putniem, ko īsti sprieda 3. b klases pionieri.

ATRASTES EZERA SALA

Putni parasti dzied, tupot uz zara, staba galā, pat uz malkas grēdas un žagaru kaudzes. Vārnas un žagatas visvairāk ķērc jeb, kā pašas domā, dzied, pārlidojot no vienas vietas uz otru, īpaši, ja viņas iztramda.

Pavisam dīvains putns ir cīrulis. Perēkli vij uz zemes, visbie- /.;ik ežmalās, dažreiz arī uz pļavas ciņiem. Bet dzied, pacēlies gaisa. Pie tam, spārnus plivinādams, noturas vienā vietā, it kā hiiln diegā pakārts. Dzied un dzied, un dzied … Jo skaistāks un saulaināks pavasara rīts, jo augstāk paceļas cīrulis. Jo augstāk viņš paceļas, jo tālāk plūst dziesma.

Varētu likties, ka viņš skandina: «Visiem laiks ziedēt, visiem laiks dziedāt… Visiem laiks ziedēt, visiem laiks dziedāt…»

No pārējiem cīruļiem neko neatšķiras Atrastes ezera cīrulis. Ezera cīrulis! Tas skan jocīgi, jo cīrulis nav ūdens putns. Pavisam cita lieta lielā pīle, kura tā nobarojusies, ka spārni tikko spēj viņu pārnest pāri ezeram. Bet Atrastes cīrulis ir ezera cīrulis tādēļ, ka izraudzījies perēkļa vietu Atrastes ezera salas grīs- laines sausajā malā. Arī trallina viņš virs salas un vienā laidā slavē tās skaistumu, saprotams, neaizmirst arī ezeru. Ir jau ko slavēt!

Kādēļ Atrastes ezers ir pārāks par citiem ezeriem, grūti pateikt. Vai maz ir tādu šauru un garu ezeru, bet nevienā citā vilnis, kas nāk no viena ezera gala līdz otram, neviz tik glāstoši kā Atrastes ezerā. Vai maz ir tādu ezeru, kur krasti noauguši ar simtgadīgām sirmām eglēm, bet nekur egles neatspoguļojas ūdenī tik majestātiski un svinīgi kā Atrastes ezerā. Ūdensrozes? Ūdensrožu pasaulē ir daudz, bet nekur tām nav tik balti ziedi ar tik dzelteniem vidiem un tik tumši zaļas un spīdīgas, lielas, sirdsveidīgas lapas kā šeit.

Par zivīm nerunāsim. Tās nav saredzamas, jo peld zem ūdens, tikai laiku pa laikam kāda lecot uzmet pa vilnim, īpaši klusos vakaros.

Un sala! Atrastes ezera sala jeb Atrastes sala! To cīrulis vēl vairāk cildināja nekā pašu ezeru. Otras tādas gan visā pasaulē nav.

No augšas sala izskatās kā pārgriezts bumbieris. Viens gals noapaļots un plats, vidus iežņaugts, otrs gals krietni šaurāks. Cīrulis laikam savā mūžā pārgrieztu bumbieri nebija redzējis, jo viņš par to nedziedāja. Toties viņš bija sajūsmā par kokiem, krūmiem un puķēm, kas izraibināja salu. Varētu domāt, ka te kāds centies izveidot kaut ko botāniskam dārzam līdzīgu, bet īstenībā tas viss no laika gala ir ieaudzis pats no sevis. Līdz vēlai vasarai salā kaut kas ziedēja un smaržoja. Uz rudens pusi tomēr visas krāsas pārkliedza pīlādžogu košais sarkanums.

Varbūt kādreiz pirms daudz, daudz gadiem ezera vietā bija plūdusi upe un izveidojusi dažādus augsnes slāņojumus, ko katrs augs varēja izvēlēties pēc savas vajadzības.

Visapkārt salu ielenca meldri, niedres un vilkvālītes, arī kal- ines. Dažas no tām iebridušas ūdenī līdz vidum, citas turpretī stāvēja sausumā.

Gar salas malu auga krūmāji — kārkli, ievas, sarkano alkšņu ceri, ūdenim tuvāk spiedās indīgais bebrukārkliņš. Sie augi pasargāja salu no ezera vējiem.

Tālāk kuploja koku rindas un puduri, šur tur redzējās pļaviņas, uzkalniņi un zemumi. Daži koki bija simtgadīgi, citi — labākajos spēka gados; ar tiem sacentās paši jaunākie. Koki te bija visādi, sākot ar ozoliem un beidzot ar baltajiem bērziem un tumši pelēkām vīksnām. Nebija vienīgi kļavas un kastaņas, diez kāpēc viņām te nepatika.

Saulainākās vietas pārpilnam puķu nosētas. Vispiemīlīgākā

laikam bija trīs bērzu sargātā naktsvijoļu pļaviņa. Ap Jāņiem tā piesātināja ar savu stipro smaržu visu salas nostūri. Bet pēc Jāņiem meža zemeņu uzkalniņš jau pa gabalu sauca:

«Te ir tā skaistākā vieta! Te ir tā gardākā vieta!»

Rudens pusē šo pašu saucienu pārņēma lazdu rinda salas rietumu pusē, bet ne visai sekmīgi. Tā varbūt bija vēl «garšīgāka vieta», taču ne skaistākā.

Par visu to dziedāja cīrulis.

Bet ne jau cīrulis bija vienīgais Atrastes salas putns. Visa sala bija putnu piebērta: tā vien likās, ka uz katra zara tup pa putnam.

Agri pirms saules lēkta sākās putnu simloniskais koncerts. Sala un ezers tad šūpojās vienā vienīgā dziesmā. Vēlie vakari un augas naktis piederēja lakstīgalām. Ja sarīkotu lakstīgalu dziesmu sacensību, bez šaubām, uzvarētu Atrastes salas lakstīgalas.

Cilvēki, kuri iet pa taciņām gar ezeru, nereti apstājas un sapņaini saka:

— Dzied gan tās lakstīgalas varen jauki!

Daudzu putnu dziesmas dara cilvēkus priecīgus, bet lakstīgalas dziesma velk uz skumjām, kaut kādām nenosakāmām ilgām.

Visu laiku, saprotams, putnu koncerti nav tik skaņu dažādības pilni. Kad ligzdās sāk staipīt kaklus un virināt knābjus mazuļi, dziedāšanai atliek maz laika — jāgādā ēdamais. Tad visa sala ir viena liela čivināšana un čiepstēšana. Meldros joprojām skan: «Pēk, pēk, pēk!» — tam atbild sīkās balstiņās: «Pīk, pīk, pīk!»

Visu vasaru ap salu svinīgi un cēli peld gauru pāris. Viņi ceļas spārnos tikai rudenī, kad jāpošas uz siltāku dzīves vietu. Citādi pat vislielākajā briesmu brīdī palien zem ūdens un pazūd. Liekas, nu ir pagalam — un viss. Bet tā jau nu nekad nav. Skaties, pēc brīža gauris atkal peld tikpat lepni, tikai tālu no iepriekšējās vietas.

Atrastes salā ir savi brīnumi un savi noslēpumi. Noslēpumi tādēļ ir noslēpumi, ka tos uzreiz neatklāj. Bet par salas brīnumiem ir jārunā tūliņ. Vispirms jau Vecais bērzs. Tikai trīs lielie ozoli atceras šo bērzu kā mazu kociņu. Citi koki atminas to jau garu, staltu un ievērojamu. Ja cilvēki runāja par bērzu, kas auga «pārgrieztā bumbiera» platajā galā tuvu ūdenim, vienmēr teica

«vecais bērzs». Visvecākie apkārtnes cilvēki to bija redzējuši tieši tādu, kāds tas izskatās šodien.

Kad Atrastes ezera sargam krusttēvam Jānim vaicāja, cik apmēram gadu var būt Vecajam bērzam, viņš atteica:

—    Droši vien pāri par diviem simtiem. Mans tēvatēvs manam tēvam teicis, ka Vecais bērzs jau iegājis tāli otrajā simtā.

Apakšā bērza stumbrs bija melns un grumbuļains kā uzarta velēnaina zeme. Jo augstāk, jo vairāk bija baltās krāsas un miza ari gludāka. Jau no mazotnes šis koks bija sazarojies divās galotnēs. No tāluma izskatījās, ka tur aug blakām divi bērzi, abi vienāda resnuma. Tas atzarojums, kas pagriezies tuvāk ezeram, galotnē bija nokaltis. Laikam no vecuma. Otra galotne zaļoja. Sausajā galotnē vienu no apakšējiem atzariem vētra aizlauzusi. Jau desmit gadus aizlauztais zars vējā čīkstēja. Tad likās, ka koks stāsta par notikumiem, kuri norisinājušies sen, sen, sen.

Veco bērzu pašu varēja uzskatīt par brīnumu. Bet tas vēl nebija viss: katrā galotnē rēgojās pa milzīgai stārķa ligzdai. Gadu no gada stārķi ligzdas pārbūvēja un remontēja, tādēļ tās kļuva arvien biezākas un platākas.

Ja pavasarī, kad stārķi tikko sāka būvēšanas darbus, tos no tālienes noskatījās kāds prātīgs cilvēks, viņš nosprieda:

—   Vecais bērzs vēl turas droši: šaubīgā kokā stārķis ligzdu netaisa.

Bija visai neparasti, ka vienā kokā apdzīvotas divas stārķu ligzdas. Ir zināms, ka šie putni mēdz dzīvot stingri noteiktos apgabalos. (Gadās arī, protams, izņēmumi.)

Bet tas vēl nebūt nebija brī- numainākais. Pilns brīnums bija las, ka vienā ligzdā mitinājās baltais stārķis ar savu ģimeni, otra - melnais stārķis ar savējiem.

Baltais stārķis no cilvēka neko lielu nebaidās. Ja viņam

patiks, viņš uztaisīs ligzdu ne tikai uz rijas vai šķūņa, bet pat uz dzīvojamās mājas jumta. Šajā ziņā viņu pārspēj vienīgi kovārnis, kas nekaunas taisīt ligzdu pat tieši skurstenī. Un gadās, ka pavasara pusē kāda saimniece nevar un nevar saprast — kādēļ skurstenis vairs nevelk un nevelk, dūmi ēd acis ārā.

Tad brūk vīram virsū: «Ja tu pats nevari skursteni iztīrīt, tad atsauc skursteņslauķi. Vienos dūmos taču nevar dzīvot!»

Tikai pamanījuši, ka skurstenī iekšā un ārā skraida putns un nes tur žagarus, saprot, kas par lietu. Tad jāpūlas, kamēr dabū uzmācīgo ciemiņu prom, kamēr vēl nav sadētas olas un sākts perēt. Ja jau ir mazuļi, tad nekas cits neatliek kā pašiem aizvākties uz šķūni.

Melnais stārķis ir pavisam citāda rakstura: viņš mīl vientulību, no cilvēkiem un mašīnu trokšņiem izvairās.

Ap Atrastes ezeru nav daudz māju, tādēļ melnais stārķis Atrastes salā jūtas tīri omulīgi.

Zināšanas izgaisina brīnumus, tādēļ agrāk, kad cilvēkiem bija mazāk zināšanu, brīnumu bija vairāk. Tagad brīnumi bieži vien pašam jāpiedomā. Tā tas ir arī ar baltā un melnā stārķa kaimiņu būšanām. Ja tik tuvu dzīvotu divas balto stārķu ģimenes, droši vien celtos nesaskaņas barības ziņā. Baltais stārķis

staigā pa pļavu, pa purvainām vietām un, varētu teikt, ēd visu,, kas kustas.

Melnais stārķis pārtiek galvenokārt no tā, kas mīt ūdenī. Vislabāk, saprotams, viņam garšo zivis.

Vienīgi ja baltajam stārķim pietrūkst ēdamā, viņš ar mieru pabradāt gar ezera malu un nokampt kādu zivteli. Taču Atrastes salas baltajam stārķim tas nebija vajadzīgs.'Viņš par barības trūkumu nevarēja žēloties.

Ja baltā un melnā stārķa sadzīvošana nebija nekas neizskaidrojams, tad trešais salas brīnums patiešām bija neizprotams.

Tas bija Lielais kadiķis. Ne visai tālu no Vecā bērza auga vairāki kadiķi. Sīki, lielāki, kuplāki. Kadiķi kā kadiķi. Bet turpat blakus — kadiķu kadiķis! Gandrīz desmit metru garš, ar konisku zarotni, saskatāms jau no tālienes. Sevišķi ziemā, kad viņš ar savu zaļumu varēja lielīties kailajiem lapu kokiem.

Neviens nevarēja saprast, kādēļ pēkšņi citu kadiķu vidū viens ir tik liels un varens. Vecs — bez šaubām, ļoti vecs. Bet kādēļ vairāk tādu nav — ne uz salas, ne visā plašā apkārtnē?

Reiz no pilsētas atbrauca pat kāds zinātnieks, līdzi paņēmis mazdēlu. Stundu staigāja ap īpatnējo koku, fotografēja un brīnījās: kādēļ tas tā, un kādēļ tas šitā?

Mazdēlam gan tā lieta bija uzreiz skaidra. Viņš tūliņ pateica:

— Kadiķim te iepaticies — un viss. Man arī labāk patīk kaimiņu sētā nekā mūsu. Kad aizeju pie Guntara padzenāt bumbu, tūliņ jūtos stiprāks, laikam izaugu lielāks.

MELNAIS STĀRĶIS APVAINOJAS

Atrastes ezeram pieder divas upes: viena no tām sāk tecējumu, bet otra ieplūst, sanesdama ezerā savus ūdeņus. Meldros un niedrēs ieaugušo, no ezera grūti pamanāmo upi sauc par Salas upi, jo tā iesākas tuvu salas šaurākajam galam. Ezerā ietekošā Strauta upe burbuļo pa oļiem un nekad neaizsalst. Arī Strauta upe nav neko tālu no salas.

Strauta upes krastmalā blakus ābeļdārzam ir neliela sarkana ķieģeļu māja. Tur dzīvo Atrastes ezera sargs krusttēvs Jānis.

Pa seklo krastmalas ūdeni, iepretī Strauta upes ietekai, pastaigājās melno stārķu tēvs. Viņš piegāja pie kārklu cera, kas lika pāri ūdenim pie pašas upes ietekas.

—   Neslēpies, neslēpies, — viņš sacīja kārklu krūmam, — es tevi tā kā tā redzu.

īstenībā viņš to teica zivju dzenim, kas sastindzis tupēja kārklu cerā uz tā zara, kas pa pusei mirka ūdenī.

—   Es neslēpjos, es tikai tāpat. .. Tas mans amats — sēdēt un nekustēties, — zivju dzenis atbildēja.

—   Jā, jā, sēdēt un nekustēties? … Bet kādēļ tu tā sēdi? Tādēļ, ka uzglūni zivīm …

Melnais stārķis vēl sakāmo nebija beidzis, kad zivju dzenis kā bulta metās ūdenī un nākošajā mirklī iznira ar zivteli knābī.

—   Ēd vien, ēd vien, — stārķis noteica, — man nav žēl. Upe un ezers pabaros mūs abus.

—    Un, ja arī tev būtu žēl, es tā kā tā ēstu. Smukuma dēļ vien jau es te nesēdu, — medījumu notiesājis, atbildēja zivju dzenis.

—    Smukuma dēļ? Ko nu katrs sauc par smukumu . ..

—    Kā, vai tad es neesmu skaists?

Kaut ari melnais stārķis simtiem reižu bija redzējis zivju dzeni, viņš tomēr to vēlreiz noskatīja. Zivju dzenis patiešām ir krāšņs putns, neliels gan, nav pat pilnu sprīdi garš. Uz galvas un muguras viņam metāliski viz zila un zaļa krāsa, pa starpām ar dažādiem tonējumiem, pakakle balta, vēders spīd zīdaini sarkans.

—   Mana māte stāstīja, ka viņas vecvecvectēvs kādreiz esot redzējis no istabas izsprukušu Āfrikas papagaili, nu nemaz neesot bijis smukāks par mums — zivju dzeņiem. Pie tam mēs esam ne visai bieži sastopami putni, tāpat kā tu, — zivju dzenis lielījās.

—    Par Āfrikas papagaiļiem es tev varētu daudz vairāk pastāstīt nekā tu man: neaizmirsti, ka Āfrikā man ir vasarnīca. Spalvas jau tev košas, bet kāds kakls? Smukums ar tādu kaklu apkārt nestaigā.

Uz to zivju dzenis uzreiz nemācēja atbildēt. Kakla viņam tikpat kā nebija. Kad viņš tā nekustīgi stundām tupēja uz zara un gaidīja medījumu, likās, ka viņam vēsi un tādēļ pierāvis galvu pie pleciem.

Tikai pēc brīža viņš stārķim atcirta:

Bet tev pašam? Izskatās, it kā kolhoza brīvprātīgie ugunsdzēsēji kakla vietā tev būtu uzdāvājuši pusmetra garu vecas sļutenes gabalu.

Tu runā ļoti neglīti, loti neglīti. Bet, ja ir tik īss kakls kā tev, tad neko smuku nevar pateikt, — nošņāca melnais stārķis mi paatrinātā solī aizbrida gar krastmalu uz otru pusi.

MAKŠĶERNIEKA PĒTERA SKRASTIŅA DIENASGRĀMATA

1. jūnija.

Urrā! Beidzot ir rokā makšķere ar bezinerces spoli. Tēvs uzdāvināja dzimšanas dienā, kad kļuvu apaļus desmit gadus' vecs. Tagad varēs pārmest pāri ezeram un pludināt pa vējam kaut vai visus simts metrus!

2. jūnijā.

Ne vella! Pagaidām zivju nav. Nesaprotu, kādēļ niedrēs vien metas. 3 āķi pagalam. Pēcpusdienā gadījās raudina, bet tā pali alspruka.

6. jūnijā.

3 dienas trenējos pa pļavu. Tagad varu iemest bez kļūmēm. Visa gudrība — laikā atlaist no ikška auklu. 4 asari (75 g gab.), 2 raudas (60 g gab.), 1 vikis (55 g gab.). Mammuks pagaidām vēl atteicas vārit zivju zupu, tādēļ loms tika Panterai.

7. jūnijā.

Atkal Panterai. Nesaprotu mammuka viedokli. Rit no rita jau pirms saules jābūt pie ezera. Citādi to kaki vēl pārbaros.

8. jūnijā.

Pirmo reizi šogad zivju zupa! 12 asari (no 70 lidz 100 g), 2 milzeņi (viens 120 g, otrs 160), 18 ķīši (46 g gab.), 5 raudas (80 g gab.).

Būtu vel vairak, ja nenotiktu trakas lietas. Trakas lietas bija tādas.

Ķa nolemts, pie ezera biju klāt pirms saules. Ezers kūp kā uz plīts aizmirsts putras katls. Ceļas migla. Tālu nedrīkst mest, citādi nevarēs pludiņu saskatīt.

Viss klusu. Saprotams, putni dzied un dzied. No salas puses <atskan pilnīgs koncerts. Krusttēva mājās rej Kriksis, bet vairāk tā kā aiz gara laika. Te pēkšņi izdzirdu viņpus meldriem ūdens šļakstus: izklausās, it kā nemākulis airētu. Nodomāju — kas tur tik briesmīgi ārdās? Kā desmit līdakas. Kas tad nezina, ka mak-

šķērējot jāizturas klusu! Meldri pašķiras, un parādās velns! Ists velns! Pat ragus var miglā saskatīt. Šausmās nosviežu makšķeri un laižos. Nebiju vēl necik paskrējis, kad atcerējos: mana jaunā makšķere! Neatstāšu jau velnam makšķeri no tira bam- buka un ar bezinerces spoli! Cērtos atpakaļ. Bet kas tas velns par vellu! Nu jau piecēlies uz visām četrām. Velnu tak vispār nav un vēl uz četrām kājām! Briedis! Lidzko pamanīja mani un makšķeri, ko sāku vicināt no visa spēka, tā šis pagriezās un atkal laidās peldus atpakaļ uz viņējo krastu. Laikam nāca uz lielajiem kolhoza laukiem? Bet vai tamdēļ ir jāizbaida zivis? I'ikko bija sācis ķerties.

Te kāds man aiz muguras saka: «Labrit, makšķernieki Tas labi, ka tik agri jau uz stripas.»

Atskatos — salas sargs, krusttēvs Jānis.

«Kas te bija?» viņš prasa. Pār plecu bise. Droši vien domājis, ka malu mednieki trokšņo. «Peldēja briedis, laikam uz labibu,» es atteicu. «Makšķerēšanu gan iztraucēja.»

Krusttēvs Jānis ari domāja, ka uz auzām gan, brigadieris jau baroties: būšot sēta jātaisa te, ezera pusē, citādi par daudz izpostot. Bet kas briedim sēta! Viņš, ja gribēs, mājai pārlēks.

Un tad krusttēvs Jānis man ieteica makšķerēt no viņa laivas.

Tā ari izdarīju. Varen lepna tāda makšķerēšana: stāvi kā kungs, uz tilaudiem tikpat kā uz grīdas. Tagad es vienmēr varu makšķerei no laivas.

Šajā vietā slavenā makšķernieka Pētera ieraksti dienasgrāmatā uz laiku tika pārtraukti, jo sākās citi sarežģīti notikumi.

LAKSTĪGALA RAUD

Abas mums pazīstamās zīlītes visu dienu nodzīvoja pa Atrastes salu, gudroja, vai pārnakšņot tepat vai laisties atpakaļ uz apšu puduri. Ja gribēja doties ceļā, tad bija laiks. Pa tumsu tik sīkiem putniem nav ko metāties. Kaut gan — kas tagad par tumsu, jūnija vidū! Vakara krēsla vēl nav lāgā nodzisusi, kad rīta gaismiņa jau sludina jaunu dienu. Tomēr zīlītes nav nekādas drosmīgās.

Vienā otrā salas stūrī lakstīgalas uzsāka vakara dziesmu. Lakstīgalas vakarā dzied skaistāk nekā naktī un no rīta. Lai kāds pamēģina sākt dziedāšanu vakarā, raut cauri visu nakti un vēl rīta pusē, tad redzēs, kā iznāks.

Pēkšņi zīlītes ieklausījās. Tā tur salas ziemeļu stūrī nebija nekāda lakstīgalas pogošana. Skumja dziesma jau var būt, bet tur taču pa īstam raudāja.

Zīlītes skraidīja šurpu turpu pa salu un izmisīgi sauca:

— Lakstīgala raud! … Lakstīgala raud!

Stārķa ligzdas apakšējos stāvos pāris zvirbuļu ģimeņu bija ietaisījušas ligzdas. Saprotams, iepriekš viņi pieklājīgi palūguši stārķiem atļauju. Stārķi atvēlējuši ar, lai tikai uzvedoties pieklājīgi, neplūcoties un no pieciem vakarā līdz pieciem rītā ligzdas tuvumā netrokšņojot. Citādi traucēšot mazo stārķēnu miegu. Zvirbuļi, saprotams, cieši nozvērējušies visas prasības ievērot, bet ne jau zvirbulis ir tas, kas ilgi tur doto solījumu.

Zvirbuļi, izdzirduši zīlīšu saucienu, pārtrauca tikko iesākto strīdu: kuram ir tiesība pirmajam apciemot krusttēva Jāņa mājas

un pievākt to, ko vēl nav pakampuši vietējie zvirbuļi? Tagad viņi uztraukti plivinājās ap stārķu ligzdām un saukāja: Lakstīgala raud! … Lakstīgala raud!

Balto stārķu tēvs, kurš visu laiku bija snaudis, stāvot uz vie- ii.is kājas, pamodies nostājās uz abām kājām. Vispirms tā kā .11/,smacis iešņācās, tad atgāza galvu atpakaļ un sāka klabināt, citas dziesmas jau stārķiem nav. Šoreiz tā nebija dziedāšana vicu, tas bija ari trauksmes signāls.

Melno stārķu tēvs, pirms sāka klabināt, vispirms vairākkārt i/vicināja spārnus.

Stārķu klabināšana skanēja pa visu salu, pāri ezeram un vēl tālāk. Salā bija sacelta trauksme. Lakstīgala raudāja!

Un salas putni, cits caur citu klaigādami, traucās uz ziemeļu stūri, kur raudāja lakstīgala.

Tas, ko viņi ieraudzīja, patiešām bija briesmīgi! Kas neredzēts un nedzirdēts!

Virs salas ziemeļmalas līdz vēlai naktij laidelējās putni un pārsprieda notikumu.

Kas varēja pastrādāt tādus briesmu darbus?

Vairākas vārnas, iemetušās krastmalas biezajās eglēs, jau bija noskaņojušās vakara mieram, kad sadzirda traci, kas nāca no salas. Kaut gan māca slinkums — visu dienu gana lidots, taču ziņkāre uzvarēja nogurumu un arī viņas cēlās spārnos.

Vārnām pietika tikai paskatīties — un viss bija skaidrs.

—    Kas to izdarījis? — visapkārt dzirdēja citu putnu jautājumus.

—   Cilvēks to izdarījis! Tikai cilvēks! Cilvēks var uzcelt visu un arī izpostīt visu. Cilvēks! Cilvēks! — atķērca vārnas.

Vārnu spriedumam pievienojās pārējie putni, un nu visi sauca:

—   Cilvēks! Cilvēks! Cilvēks!

Stārķa māte, kas tupēja ligzdā, šaubījās:

—   Vai tas var būt, ka cilvēks postītu dabu? Tad viņš posta arī pats sevi! Pret mums tak cilvēks nekad nav bijis ļauns.

—   Tā liekas, — piekrita stārķa tēvs. — Pag, pag, ļauj man padomāt! Jā, jā … Vai atceries, pagājušā rudenī, kad lidojām uz siltām zemem, kāds stārķis zināja stāstīt, ka vienās mājās, tas gan noticis stipri tālu no mums, saimnieks nogāzis no jumta stārķu ligzdu, kas tur stāvējusi daudzus gadus. «Pietiek šiem putniem te ākstīties pa mūsu jumtu! Sanesīs vēl čūskas, vai nav dzirdēts,» — tā viņš teicis. Nogāžot ligzdu, sasitušās olas, viss pavasara perējums pagalam.

—   Tas jau vēl trakāk nekā mūsu salas notikums.

—    Nu, bet tad gan tie saimnieki nobijušies, kad trīs dienas virs viņu mājām lidinājušies septiņdesmit stārķi. «Vai to vajadzēja darīt?» vaimanājusi saimniece. «Ņems un nodedzinās vēl mūsu māju!» Viņa saklausījusies pasakās, ka stārķi atriebjoties,

atnesot no ugunskura degošu zaru un nosviežot uz jumta. Tādu •tarķa atnesto uguni neviens nodzēst nespējot.

Vai tas vien nav sods, ja māju tuvumā nestaigā tik cēls pulus kā stārķis!

Bez šaubām, ka ir … — piebalsoja stārķu tēvs.

Visu nakti salā dzirdēja lakstīgalas raudas. Palaikam ari teicienu:

Kā es tagad dziedāšu? Kas mani iedvesmos jaunām dziesmam?

Lakstīgalas elsas reizēm pārkliedza citu putnu saucieni:

Cilvēks vainīgs! Cilvēks!

JĀSAUC PALĪGĀ INGA

Kad Pēteris no rīta ieradās pie Strautupītes, lai pamakšķe- ictu 110 krusttēva Jāņa laivas, viņš ieraudzīja tikai piesienamo mietu un pamestu ķēdi. Laikam krusttēvs pats agrumā bija iebraucis ezerā vai ari palicis pa nakti uz līņiem. Nekas, iemetīs makšķeri tāpat no krasta.

Pēc brīža Pēteris sadzirdēja irkļu klaudzienus un ūdens šļak- Iešanu. Trokšņi tuvojās krastam. Drīz vien krastmalā pieīrās krusttēvs Jānis.

— Ā, tu jau te esi! Kāp laivā! Aizbrauksim uz salu, man tev Kaut kas jāparāda. Makšķeri vari atstāt tepat. Kriksis sargās.

Pie krasta bija atskrējis Kriksis un, luncinādams asti, sagaidīja saimnieku.

Sadzirdējis gan laivu, — Pēteris uzlielīja Kriksi un noglaudīja suņukam galvu.

Vislielākā pretvējā viņš zina, ka braucu krastā, pat tad, kad vēl esmu ezera viņējā galā. Vien- mer mani sagaida.

Pēteris iekāpa laivā un apsēdās uz pakaļējā sola. Ja sēž priekšgalā, tad grutak airēt — to Pēteris jau sen zinaja.

Krusttēvs Jānis airēja plašiem vēzieniem, un laiva lēnā vilnī tuvojās

salai. Jo tuvāk nāca sala, jo putnu rīta koncerts kļuva skaļāks. Visskaidrāk atbalsojās: ku-kū! ku-kū! ku-kū! Lakstīgala vairs neraudāja. Ja arī vēl raudātu, jāšaubās, vai braucēji to pareizi saprastu. Domātu, ka drusku savādāka dziesma. Ne jau cilvēkam zināms viss tas, ko sajūt un saprot putni.

Vietām salas krasts bija neaizaudzis, no senseniem laikiem laivu iebraukts. Citur jālaužas cauri meldriem un kārkliem.

Krusttēvs Jānis, piebraucis malā, pavilka laivu augstāk, lai viļņi neaizskalo. Visu brauciena laiku viņš drūmi klusēja.

Pēteris noprata, ka noticis kas nelabs.

Salu visapkārt apjoza taciņa. Krusttēvs Jānis lieliem soļiem steidzās uz ziemeļstūri. Pēteris pusteciņus turējās cieši aiz viņa.

Pēc brīža viņi nogriezās nedaudz pa labi un, pašķīruši segliņu cerus, iznāca pļaviņā, kuras malā auga dažas ievas. Vairums ziedu jau nobiruši. Tie, kas vēl aizkavējušies, vērās pretī saulei un reibinot smaržoja.

—    Skaties! — krusttēvs teica.

Nebija nekas jāstāsta. Pēteris pats saprata, uztraukti sakrampēja pirkstus un ievaidējās.

Atpakaļbraucot Jānis pavaicāja:

—   Un kas to butu izdarījis? Kā tu domā?

—   To nu gan grūti zināt. Vārdu jau viņš nav atstājis.

—   Vainīgais jāatrod. Un pionieriem jānāk palīgā.

—   Tad jāpaaicina Inga, mūsu pionieru pulciņa priekšsēdētāja. Viņa ir īsts detektīvs.

—    Kā tā — detektīvs?

—   Viņai uz to ķēriens, mācīšoties par izmeklētāju. Pagājušā ziemā atrada četrus pārus nozaudētu cimdu.

—    Kur viņa tos sadzina?

—   Pamesto mantu plauktā. Bet tas nemaz nebija tik vienkārši, ka izklausās. Visi citi meklēja pagalmā.

—    Labi, lai nāk palīgā jūsu detektīvs Inga.

Krastmala atbraucējus sagaidīja Kriksis. Viņš cītīgi bija sargājis Pētera makšķeri ar bezinerces spoli.

UZZINĀM, KĀPĒC LAKSTĪGALA RAUDĀJA

Šoreiz laivā sēdēja krusttēvs Jānis, Inga un klases dzejniece Cīnija. Pēteris palika makšķerējot.

Inga, iemērkusi plaukstu ūdenī, priecājās, ka caur izplestiem pirkstiem traucas mazas straumītes.

Cīnija turēja klēpī kladi ar sarkaniem vākiem. Virs tās kā tieva zilganzaļa zivtiņa saulē spīguļoja pildspalva.

Inga bija pateikusi draudzenei, lai kladi paņem līdzi: tas bēdīgais notikums būšot jāapdzejo.

Tāds atgādinājums bija lieks. Cīnija tāpat reti šķīrās no savas klades. Nevar jau zināt, kad uznāks iedvesma.

— Šausmas! Vai man izdosies tās šausmas apdzejot? Nekad neesmu dzejojusi par šausmām, — Cīnija pa ceļam šausminājās.

Laivas priekšgals atsitās pret krastu, un abas meitenes reizē iesaucās: «Ai!» — jo no trieciena sašūpojās kā niedres vējā.

Krusttēvs Jānis, izkāpis no laivas, neatskatīdamies gāja pa taciņu uz salas ziemeļmalu.

Ejot gar Lielo kadiķi, Cīnija nobrīnījās:

—   Vai tas var būt kadiķis!

—   Jā, tas ir kadiķis, — krusttēvs Jānis apstiprināja.

—   Tāds var noderet par Jaungada egli.

—   Sis koks un vēl daži salas augi atrodas valsts aizsardzībā.

—   Tad jau kadiķim nedrīkst pat zaru nolauzt. Un kas vēl ir aizsargājamie augi?

—    Patiesi, būtu jāpieliek uzraksti. Kaut gan mūsu salā vispār aizliegts kaut ko cirst vai bojāt, tas visai apkārtnei ir zināms.

Pašķīruši segliņu zarus, gājēji ieraudzīja trīs ievas. Tie bija prāvi koki plaši izplestiem zariem. Vidējai ievai 110 apakšējiem zariem uz leju vairāk kā metru garumā visapkārt stumbram bija noplēsta miza.

Meitenes samulsušas apstājās.

Krusttēvs Jānis domīgi raudzījās ievas galotnē.

—    Vakaros, braucot laivā gar salu, es bieži apstājos iepretim šai ievai: te lakstīgala skandināja jaukāko dziesmu visā salā. Nevar zināt, vai dziedātāja tik drīz samierināsies ar citu koku.

—   Vai koks vienmēr iet bojā, ja sakropļo mizu? — Inga gribēja noskaidrot.

—    Ja miza ir tikai ievainota, koks pats spēj sadziedēt rētu,, ja tā iznīcināta visapkārt, koks nav glābjams. Šī ieva nākošā pavasara sauli neredzēs.

—   Jūs domājat, kāds ir gribējis ievu pilnīgi iznīcināt? — vaicāja Inga.

—    Diez vai. Drīzāk ticams, ka vainīgais nav sapratis, ko viņš izdara. Muļķība un neapdomība nereti kļūst par ļaunumu.

—    Kādēļ jūs tā domājat?

—   Neticu, ka to pastrādājis pieaudzis cilvēks. Koks nevienam sliktu nedara. Kādēļ to nopostīt?

—   Jāsameklē vainīgais, — stingri apņēmās Inga.

—   Meklē nu čigānu krūmos, tā reizēm saka mans vectēvs, — Cīnija arī gribēja līdzrunāt.

—   Tie būs puikas! — iesaucās Inga.

—   Gribu aicināt jūs palīdzēt sadzīt koka nobendētāja pēdas. — Krusttēvs Jānis palūkojās uz meitenēm.

—   Puikas! — velreiz atkārtoja Inga.

—   Padomājiet, pavērojiet labi visu. Man jāiet uz salas plato, galu, jānozāģē ozolam sauss zars, — sacīja krusttēvs Jānis. — Pec pusstundas tiekamies pie laivas.

Meitenes palika vienas.

Cīnija atsēdās uz zibens apsvilinātās, pagājušā gadā nozāģētās gobas celma un, atšķīrusi kladi, gribēja redzēto pierakstīt. Nākošajā mirklī viņa pietrūkās stāvus un palēcās tik augstu, kā vingrošanas stundās viņai reti izdevās. Reizē ar lēcienu noskanēja spiedzošs kliedziens:

—   Čūska!

Un pēc mirkļa:

—    Šausmas!

—    Nav ne čūska, ne šausmas, tikai varde no tevis nobijās, — Inga vienaldzīgi pasacīja un, uzmanīgi skatīdamās, vairākas reizes apgaja apkart ievai.

—   Ko tu pētī? Domā, vainīgais būs atstājis zīmīti — mani sauc tā un tā, es dzīvoju tur un tur!

—   Tāds muļķis viņš nav, bet šādas tādas «zīmītes» ir atstātas. Piemēram, nomīdītā zāle ap koku.

—   Ar to mēs tālu netiksim. Bet kladē es tomēr ierakstīšu: «1) Visapkārt bojatai ievai nomīdīta zāle».

—    Un te? Skaties pēda! — Inga sāka vērot vēl uzmanīgāk.

—    Pēda! Šausmas! — Un Cīnija pieskrēja klāt Ingai.

Vienā vietā zāles nebija: tur varēja saskatīt zemē iemītu

pēdu.

—    Nekā sevišķa! Ļoti parasta. — Cīnija vīlusies atgriezās pie celma.

—   Paskaties prātīgāk!

—    Skaties, cik gribi, pēda paliek pēda.

—   Var secināt, ka vainīgajam kājās bijušas kedas.

—   Tas nu gan ir briesmīgs atklājums! Visi puikas vasarā valkā kedas. Paskaties: es arī. Un kas tev pašai kājās? Varbūt tu vēl mani pataisīsi par vainīgo? Šausmas!

—    Šoreiz tevi ne.

—    Kādēļ tad ne?

—   Tādēļ, ka tas ir 38. vai 39. numura kedas nospiedums. Bet tu valkā 33. numuru, tāpat kā es.

—   Tu esi Šerloks Holmss! — sacīja Cīnija un pierakstīja kladē: «2) Redzams 38. vai 39. numura kedas nospiedums».

—   Esmu ar mieru būt par Šerloku Holmsu.

—    Un es būšu tavs palīgs doktors Vatsons.

—   Labi, norunāts — es būšu Šerloks Holmss un tu doktors Vatsons, — Inga piekrita.

Bet tad tev pārkāpums katrā ziņā jāatklāj, kā jau Šer- lokam Holmsam pieklājas.

—   Mēs to arī izdarīsim! — Inga nemaz nešaubījās.

—   Vai tad tu vēl sameklēji kādu zīmi?

—   Šis tas te skaidrs pats par sevi. Kaut vai tas, ka vainīgais atbraucis šurp laivā.

—    Nu tā nav liela gudrība, atlidot jau viņam nebija iespējams.

—   Viņš varēja uztaisīt plostu vai pārpeldēt.

—    Peldēt neviens neriskēs. Un kā tu zini, ka viņš nav braucis ar plostu?

—   Redzi! — Inga rādīja uz krasta pusi. — Ieskaties labi: pēdas ved uz krastu, bet te noauguši tik biezi meldri, ka ar plostu cauri izdzīties nevar.

Pieņemsim, ka ar laivu. Bet ko tas mums līdz? Laiva te ir gandrīz vai katrās mājās, — neticīgi teica Cīnija. Kladē gan ierakstīja: «3) Vainīgais atbraucis laivā».

Cīnija ar pastāvīgo šaubīšanos tiešām sāka atgādināt doktoru Vatsonu.

—   Velosipēdi mums ir? Ir. Apbrauksim visas piekrastes mājas un meklēsim pierādījumus. — Inga bija uzņēmības pilna.

—   No vienas puses, tas ir interesanti, bet, no otras puses, arī bailīgi. Katrās mājās ir suņi un . ..

—    Un viņi rej.

—   Jā, un reizēm kož. Kādus pierādījumus tu ceri atrast?

—    Kā tu domā, ko mēs meklēsim?

—   Uzskati, ka es nezināšanā klusēju.

—   Palūkojies — kas te zemē ieraugāms?

—   Kedas nospiedums, to jau es pierakstīju.

—   Skaties šurp!

—    Nomīdīta zāle, pie tam visvairāk nobradājusi esi tu pati.

—    Ieskaties labi: palikušas tikai nelielas mizas plēksnes. Redzēji?

—    Redzēju.

—    Tam negantniekam ir bijušas vajadzīgas mizas, un tas mums palīdzēs atklāt vainīgo, kaut arī viņš varbūt kaut ko paspējis izgatavot. — Inga pacēla no zemes pāris mizas gabaliņu un ielika džinsa bikšu kabatā.

Cīnija pierakstīja kladē: «4) Vainīgais mizas pievācis». Pēc tam viņa vēl noteica:

—   Tu, Inga, patiešām esi Šerloks Holmss.

KUMELĪŠU VAGAS GANDRĪZ AIZMIRSTAS

Visvaldis sēdēja uz ķebļa blakus akai un mizoja kartupeļus, īstenībā viņš turēja vienā rokā kartupeli, otrā — nazi un domīgi lūkojās tālumā. Viņš pat neredzēja, ka uz ceļa nopluinīja putekļu mākonis un pagalmā nozibēja velosipēdu metāla spožums. Tāpat viņš nepamanīja, ka no divriteņiem veikli nolēca divas meitenes un, atslējušas braucamos pie zedeņu sētas, nāca uz akas pusi.

—    Sveiks, Visvaldi! — abas uzsauca.

Visvaldis, it kā uzmodies no miega, vienaldzīgi paskatījās nācējās.

—    Sveikas!

—    Kādēļ tu tādā skaistā dienā esi tik drūms? — Inga jautāja un tūliņ pačukstēja Cīnijai: — Viņu moka sirdsapziņa.

—   Man ļoti žēl . ..

—    Labi vismaz, ka ir žēl, — Inga neļāva Visvaldim nobeigt teikumu.

—    Kas tur par labumu, ka man pašam sevis žēl?

—    Pašam sevis? — Inga nesaprašanā saskatījās ar draudzeni.

—   Man gan sevis nekad nav žēl, vismaz neatceros tādu gadījumu, — Cīnija apgalvoja.

—   Tas tādēļ, ka meitenem obligāti nav jābūt gudrām.

—    Ko? Ko? — Inga iesprauda rokas sānos un ieņēma kaujiniecisku pozīciju. — Nu, vai zini, Visvaldi, tev ir robi pasaules uzskatā. (Šo teicienu viņa bija noklausījusies no sava tēva.)

—    Uz pasauli es skatos pavisam skaidrām acīm, bet zināšanās gan man ir lieli, pat stipri lieli robi. Tikko pie mums viesojas mans Rīgas brālēns. Viņš man piestāstīja pilnu galvu par notikumiem Mozambikā. Bet ko es? Es pat nezinu, kur tā Mozambika atrodas.

—    Liela bēda! Atceries, ko skolotāja teica: vairāk lasīt, no grāmatām cilvēks daudz ko dabu zināt, — Cīnija pamācīja.

—    Un pareizāks kļūst arī pasaules uzskats, — pamācību papildināja Inga.

—    Lasīt!? Vakarvakarā uzsāku «Urfins Džīss un viņa koka zaldatiņi», līdz piektai lappusei tiku — un viss, apnika. Tad paņēmu brālēna atstāto šaha mācības grāmatu, nu, to vismaz līdz sēstai lappusei aizmocīju. Lasīšana acīmredzot nav tas īstais veids. Var būt, ka ir tādas zāles: iedzer desmit pilienus, un viss zināms?

—    Tādu zāļu nav un arī nebūs, — Cīnija viszinīgi noteica un vēl piemetināja, — bet, kad es sāku lasīt «Urfins Džīss un viņa koka zaldātiņi», tā aizrāvos, ka aizmirsu zupas katlu un atcerējos tikai tad, kad no virtuves saodu piedegumu.

Visvaldis palūkojās uz Ciniju.

—   Tas, ko tu saki, nav pārliecinoši. Un kā tu zini, ka tādu zāļu nebūs? Un ko es teicu par meitenēm? Vai tad ar jums var prātīgu vārdu parunāt. Vienīgi ar brālēnu …

—   Tavs brālēns ir vienkārši pļāpa. Un, ja viņš te bieži braukās, tad tu no viņa drīz neatpaliksi.

—    Puikas nekad nav pļāpas. Un kā jūs vispār gadījāties manā pagalmā? — Visvaldis īgni noprasīja.

—   Mēs garām braucot.

—   Ja brauc garām, tad arī aizbrauc garām.

—   Gribējām redzet tavu kaķēnu, ar kuru tu skolā lielījies, ka viņš dejot mākot.

—    Kaķēns guļ uz žagaru kaudzes un gaida savu pusdienas piena tasi.

—    Mes paskatīsimies. — Inga daudznozīmīgi samirkšķinājās ar Cīniju.

—   Jā, jā,—Cīnija piebilda.

—    Skatieties, ja patīk, — Visvaldis nomurmināja un beidzot patiešām sāka mizot kartupeļus.

Cīnija pagriezās atpakaļ.

—    Bet suns? Vai jums suns ir un vai kož?

—    Ir, bet skuķiem nekož: varbūt viņam ir robi pasaules uzskatā.

Skaidienā Inga pirmā pamanīja pie skaldāmā bluķa paprāvu mizu kaudzīti. Pacēlusi vairākas mizas plēksnes, rādīja Cīnijai.

—    Šausmas! — Cīnija iesaucās.

—    Svaigas, nesen plēstas, — Inga konstatēja.

Nākošajā mirklī jau abas atkal stāvēja blakus Visvaldim.

—    Saki — kam tās pieder? — Inga satraukti žvicināja Visvaldim gar acīm tikko paņemtās mizas.

—   Vectēvs tur kaut ko meistaro.

—   Vectēvs? Bet kur tagad viņš ir?

—    Ratnīcā taisa grābekļiem zarus, — Visvaldis atbildēja.

Meitenes steidzās uz ratnīcu, bet pusceļā Inga apstājusies

iesaucās:

—    Stop! — un apsēdās mauriņā.

—    Kādēļ «stop!»? — Cīnija nesaprata.

—    Ir neticami, ka Visvalža vectēvs, pensionēts kolhoza dārznieks, varētu postīt kokus. Paskaties, kas te visapkārt puķu!

—   Bet mizas?

Inga piecēlās.

—   Ejam.

Vectēvs ratnīcā pie ēvelsola drāza grābekļa zarus.

—   Labdien, — meitenes, iestājušās durvīs, sveicināja.

—   Ā, labdien, labdien. Vai nācāt pārbaudīt, kā Visvalža kumelītes aug?

Kamēr Cīnija sastostījās un gudroja, ko sacīt, Inga droši atbildēja:

—   Jā, jā, tieši tādēļ jau mēs arī atbraucām.

—   Visvaldis pie akas mizo kartupeļus.

—    Sakiet, vectēv, — no kāda koka ir šīs mizas? Varbūt ievas? — Inga, piegājusi vectēvam klāt, pavēra plaukstu.

—   Ai! Ai! — vectēvs nogrozīja galvu. — Kā tad jūs tā? Koku jāmāk lasīt tāpat kā grāmatu. Jāpazīst lapas, arī mizu, pat sakni der atšķirt.

—   Lapas mēs pazīstam, — Cīnija teica. — Bet mizas, ja atrautas no koka, tā uzreiz grūti noteikt.

—    Nu skatieties šurp! — Vectēvs ar cirvi no klucīša, kas bija nozāģēts grābekļa zara garumā, atskaldīja gabalu. Vajadzēja tikai vienu cirvja pieskārienu.

—    Redziet, gandrīz vai pats plīst. Kāda koka tas ir? — Vectēvs iedeva katrai meitenei pa grābekļa zaram.

Inga un Cīnija brīdi pavēroja, bet, gudrākas netikušas, jautājoši vērās Visvalža vectēvā.

—   Tas ir osis. Kad sauss, viegli plīst, — vectēvs skaidroja.

—    Bet šīs mizas? Arī oša? — Inga vaicāja.

—   Jā, tās arī oša. Klucītis grābekļa zariem man gadiem žu- vis uz klētsaugšas, bet tās mizas ir no svaiga koka. Vakar no mežsarga atvedu vienu baļķēnu cirvja kātiem. Vajadzēja rakt grāvi — un bija koks jānocērt.

Draudzenes atviegloti nopūtās.

—    Paldies, vecotēv, un — uz redzēšanos!

—    Ko es teicu? — kad viņas bija prom no ratnīcas, Inga sacīja. — Kas audzē puķes, tas koku nebendēs.

Aizgājušas pie atstātajiem riteņiem, meitenes jau grasījās doties tālāk. Cīnija vēl ieprasījās:

—    Bet vai kumelītes arī ir puķes?

—   Vai, pavisam piemirsām! Kā tad tā aizbrauksim, neapskatījušās Visvalža kumelīšu vagas?

Visvaldis pat galvu nepacēla, pamanījis Ingu un Cīniju atkal stāvam pie akas, tikai norūca:

—    Vai riepas jāpiepumpē?

—   Mēs … — Inga stostījās. — Mēs gribējām palūgt, lai tu mums parādi, kā aug tavas kumelītes.

—    Ko? — Visvaldis pabrīnījās. — Kumelītes?

—    Nu jā. Mana māmiņa, strādājot aptiekā, katru dienu skatās pa logu, kad nāks Visvaldis ar kumelīšu tēju, — Inga teica.

—    Kad būs laiks, tad nāks. — Tas bija pēdējais Visvalža rūciens. Nākošajā mirklī viņš jau steidzās uz dārzu. Meitenes tikko tam spēja sekot.

—    Lūdzu, te būs! — Visvaldis nostājās divu pagaru, zaļi kuplojošu vagu galā. Nu viņa balss skanēja pavisam citādāk.

Lielākā dala kumelīšu pumpuru jau bija paspējuši atraisīties baltos ziedos. Vagas nesen aplietas. Nevienas nezāles.

—   Tu dienā arī laisti? — Cīnija painteresējās. Liela zināšana viņai šajā jautājumā nebija. Tikai to bija noklausījusies no māmiņās, ka vēlams gurķus apliet pusdienā ar siltu ūdeni.

—   Nē, rītos un vakaros, kad ūdens toverī pietiekami sasilis.

Visvaldis noplūca divas uzziedējušas kumelītes un paklanīdamies pasniedza vienu Ingai, otru Cīnijai.

—    Paodiet — kaut kas brīnišķīgs! Manas kumelītes būs vislabākās, kādas vien nodos mūsu aptiekā.

Ja paberzēja kātiņu, smaržoja itin jauki.

Tiešām kaut kas sevišķs! — meitenes jūsmoja.

Bet tagad gan jūs ieraudzīsiet brīnumu. — Visvaldis pieveda meitenes pie dīķa. — Skatieties!

Nekā sevišķa nebija ko redzēt: dīķa malā auga neliels kociņš.

—    Un tas saucas brīnums? — Cīnija paraustīja plecus.

—   «Brīnums» tas ir tamdēļ, ka es no Strautupes krastmalas pagājušā pavasarī atnesu tievu vītola nūjiņu un iespraudu zemē. Pamatīgi lēju, un, paskatieties, cik smuki sazaļojis. Te man izaugs varens vītols.

Kad meitenes jau atkal ar divriteņiem brauca pa ceļu, Cīnija sacīja:

—    Un tu domāji, ka Visvaldis var postīt ievu?

—   Nemaz ne! Es tikai gribēju uzzināt, kā viņam veicas ar kumelīšu audzēšanu, — Inga atcirta.

—    Šausmas! Kā es to tūliņ nesapratu?

AUTO ATBRAUC NELAIKĀ

Divas velosipēdistes iegriezās pagalmā. Tuvumā nemanīja neviena cilvēka. Dzeltenīgi brūnais Duksis, nolīdis lielā rabarbera ēnā, uzlicis galvu uz priekškājām, laiski gulēja. Drusku pacēla plakstus un tūliņ atkal aizvēra. Laikam viņš nodomāja, ka pāris meiteņu dēļ, kaut arī tās brauc ar divriteņiem, nav vērts uztraukties un riet.

Ejot sunim garām, Cīnija nenocietās un iesaucās:

—   Vau, vau!

Šoreiz Duksis pat acis neatvēra.

—   Liec sunītim mieru! Vai neredzi, ka viņš atpūšas, droši vien visu nakti nostrādājis, sargājot māju, — Inga aprāja draudzeni.

—   Pēc tāda viņš gan neizskatās. Drīzāk viņš atgādina izcilu sliņķi.

Virtuvē neviena nebija. Arī pirmajā istabā tāpat.

—    Hallo! Hallo! Vai te kāds ir? — Inga sauca.

—    Šausmas! Māja kā izslaucīta.

—   Vismaz Tālim vajadzēja būt.

—    Bet vecmāmiņa?

—    Varbūt aizgājusi uz veikalu, un vectēvs droši vien vēl nav pārnācis no mehāniskās darbnīcas. Citu jau viņiem te nav.

—    Bet tēvs un māte?

—    Vai tad nezini?

—   Ak tā . ..

—   Varbūt aiziesim līdz kūtij? Kaut gan Tālis pa kūti nedzīvos.

Izgājušas pagalmā, meitenes neziņā skatījās apkārt. Te pēkšņi kaut kur no augšas atskanēja skaļš:

—    Ku-kū!

Saucēju tomēr nekur nevarēja pamanīt.

—   Cau, motorizētā vienība! Vai benzīns aptrūcies?

līkai tagad draudzenes lielā ozola galotnē ieraudzīja lali.

—    Šausmas! Makaron, tu taču vari nosisties! — Cīnija patiesi baidījās.

—    IIo! Ho! Drīzāk es varu aizlidot uz Mēnesi.

—   Neniekojies, Tāli, kāp zemē! Mums pie tevis darīšanas, — Inga uzstājīgi teica.

Pēc brīža jau Tālis taisns kā svece nostājās meiteņu priekšā.

—    Esmu klāt, ja pulciņa priekšniece pavēl! Gatavs iet caur uguni un ūdeni!

—    Iet caur uguni un ūdeni tev varbūt tiešām ir nieks, bet kā ar reizrēķinu? — noprasīja Inga.

—    Kādu reizrēķinu? — brīnījās Tālis.

To pašu, kuru tev skolotāja uzdeva atkārtot un kas mums ar Ingu regulāri jāpārbauda, tieši re-gu-lāri. — Un Cīnija pastūma augstāk uz deguna savas zilās brilles, jo stāvoklis draudēja kļūt nopietns.

Interesanti gan, vai tas ir re-gu-lāri, ja neesmu jūs abas redzējis kopš pēdējās skolas dienas?

Tas nav galvenais. — Cīnija vēlreiz pastūma augstāk brilles. — Svarīgākais ir tāds jautājums: cik ir septiņreiz septiņi?

—   Septiņreiz septiņi ir uzrakstīts Ingai uz deguna.

—   Nu, vai zini, tas jau ir kaut kas, kaut kas . .. Šausmas!

—    Nav vis šausmas. Ingai uz deguna ir četrdesmit deviņi vasaras raibumi.

—    Lai paliek raibumi, — Inga aizsvilās. — Bet tagad atbildi — vai tu vakar gadījumā nebiji sala?

—    Sala? … Ko es tur darīšu? Es labāk dzīvoju ozola galotnē, tas ir daudz interesantāk. Vai arī istabā ar zaldātiņiem un tankiem.

Visa klase zināja, ka Makaronam ir vājība uz zaldātiņiem, tankiem un daždažādām kara spēlēm.

—   Ar zaldātiņiem spēlējas tikai pirmklasnieki un bērnudārza iemītnieki, —Cīnija pasmīnēja.

—    Nu, vai zini! … Tu vienkārši esi atpalikusi no dzīves! — Tālis jutās smagi apvainots.

—    Neuztraucies, Tāli. Mēs gribam redzēt tavus karavīrus un bruņumašīnas, — mirkli padomājusi, teica Inga.

Tālis uzreiz atplauka un lieliem soļiem gāja uz istabu, Inga un Cīnija sekoja.

Tāļa vectēva māja nesen kā celta, tajā bija trīs istabas. Vectēvam un vecmāmuļai viena, Tālim otra, bet trešā atbraucējiem. Tā gan vairāk stāvēja tukša.

Tāļa istabā bija pavisam dīvaina kārtība, pareizāk gan teikt — nekārtība. Uz grīdas vairākās grupās nostādīti dažādas krāsas zaldātiņi. Skaitā ne mazāk par simtu.

—   Mierā! — Tālis nokomandēja.

Meitenes paslcpus pasmaidīja par gluži nevajadzīgo komandu. Zaldātiņi tāpat bija sastinguši kā parādē. Daja stāvēja — dažs šauteni pie pleca, dažs it kā mērķējot, daļa turpretī gulēja, šautenes uz priekšu izstiepuši.

Starp zaldātu grupējumiem rēgojās tanki un tanketes, vairums zaļgani pelēkā aizsargkrāsā. Vienam otram tankam pat uzzīmēti melni maskēšanās traipi.

Lielgabalu bija vismaz trīsdesmit.

Uzmanīgi laipojot pa zaldātu grupām, meitenes tuvojas dīvānam un grasījās apsēsties.

—    Pagaidiet! — Tālis uztraucās. — Salauzīsiet vēl zobenus.

Uz dīvāna mētājās daži zobeni un šķēpi. Tālis žigli novāca

aukstos ieročus, un tikai tad meitenes varēja mierīgi apsēsties.

—    Šausmas! Kas te karavīru! — Cīnija skatījās visapkārt.

—    Pašu galveno jus vēl neesat redzējušas. — Tālis pacēla dīvāna galā nolikto kartona kasti. Ar lielu bijību to atvēris, izņēma krāsainus jātniekus. Uz brūniem zirgiem sēdēja sudraboti bruņinieki, turēdami daudzkrāsainus karogus. Virs spožajām bruņām — sarkanas, zilas un dzeltenas vestes.

Tālis nostādīja bruņiniekus uz galda un lepni noskatījās savos dārgumos.

—   Vai nav vienreizēji? Tādu nav nevienam, ne Alfrēdam, ne Zigim. Tos man māmiņa atveda no Polijas, — Tālis stāstīja.

—    Patiešām skaisti, — Inga piekrita.

—   Bet tev esot arī paša piezīmēts albums, — Cīnija sacīja, lai kaut cik atslogotu pārlieku militāro atmosfēru. Taču iznāca tā: no vilka bēga, uz lāča uzskrēja.

Tāla albums bija bieza, no zīmēšanas papīra loksnēm iesieta grāmata, ko īpaši izgatavot likusi viņa māmiņa. Lielā grāmatas puse piezīmēta raibiem zīmējumiem. Zīmējumu tematika gan stipri vienpusīga. Arī te redzēja bruņiniekus, gan kājniekus, gan jātniekus, gan ar lielgabaliem, gan bez tiem. Laikmetu sajaukums vietām bija uzreiz saskatāms. Bruņās tērpts bruņinieks drāzās ar tanku un šāva ar automātu. Daudzās lappusēs sīki sazīmēti zaldātu karapulki aplenca pilis, klosterus un modernas celtnes. Uzzīmēto Tālis papildināja ar aizrautīgiem kara stāstiem.

Militārais gaiss šai istabā bija ienācis gan pa durvīm, gan pa logiem, gan pa skursteni.

Kad žilbinošie zīmējumi meitenēm sāka apnikt, Inga paspēra pāris soļu uz durvju pusi.

—   Mums nu jāiet, cik ilgi tad ciemosimies …

—   Vai jūs jau projām? Vēl jums jāapskata mana marku kolekcija.

—   To, Tāli, citreiz.

Tālis palika istabā ar atvērtu marku albumu rokās.

Pagalmā kara noskaņojumu izgaisināja spožā saule. Cīnīja, atcerējusies galveno uzdevumu, ierunājās:

—   Bet mēs nemaz neapskatījāmies, vai kaut kur nemētājās arī mizas.

—   Cita neapskatījās, bet cita apskatījās, — Inga atbildēja. — Nekādu koka mizu istabā nebija.

—   Vajadzētu aiziet līdz klētij un malkas šķūnim.

So nodomu izjauca pilnīgi negaidīts notikums.

Vispirms kājās uzrausās Duksis un sāka tik vētraini luncināt asti, ka varētu domāt — tūliņ tā aizlidos pa gaisu.

No mājas kā rakete izšāvās Tālis, līksmi klaigādams:

—   Klāt ir! Klāt ir!

Tikai tad meitenes ieraudzīja, ka pagalmā ieslīd koši zila volga. No mašīnas izkāpa jauna, slaika sieviete baltās džinsa biksēs, tādas pašas krāsas džemperī kā automobilis. Rokās melni cimdi, kas, turot stūri un rīkojoties ar ātrumu pārslēdzēm, pasargāja manikīru. Iesarkani mati taisni nostiepās pār pleciem.

Tālis metās atbraucējai ap kaklu.

—   Māmiņ! Māmiņ! Šoreiz tu gan paliksi ilgāk! Es tev parādīšu, kādus bruņiniekus sazīmēju no jauna!

—   Labi, bērniņ, labi, pusstundu uzkavēšos.

—   Vectēvam arī drīz jābūt mājās.

—    Es labprāt, tikai tu pats saproti, nav laika, jāsteidzas atpakaļ uz Rīgu sakravāties. Parīt tētis lido uz Sočiem filmēt, bet es braukšu līdzi pagleznot Melno jūru.

—   Es arī gribētu zīmēt Melno jūru . . .

—    Gan, bērniņ, paspēsi, tu jau vēl esi mazs . .. Nu, nesa- velc, nesavelc pieri, tūliņ tu redzēsi pavisam savādus zaldātiņus, tētes draugs Oskars atveda no Rumānijas. — Un jaunā sieviete noglāstīja Tālim galvu.

—    Rīt mēs ar tēti vēl pieskriesim … — Atbraucēja izcēla no mašīnas lielu baltu somu.

Abas meitenes pa to laiku bija paslēpušās aiz ceriņu krūma. Tagad viņas saskatījās.

Bez vārdiem bija saprotams — te pašreiz vairāk nekas nebija darāms.

BĒRNIŅŠ TIEŠĀM IR SMUKS

Pie Zandas mājām ezers pienāca pavisam klāt ceļam. Varēja pat dzirdēt, kā skalojas viļņi. No otras puses, it kā ezeru satikt gribēdams, līdz pašai ceļmalai stiepās sakņu dārzs. Inga un Cīnija būtu braukušas tālāk, ja pa vagu nelīkņātos Zanda. Nekādās īpašas vajadzības apstāties nebija. Zanda jau nu neies postīt kokus. Bet, ja klases biedrene tik tuvu, — pabraukt garām nebūtu smuki.

Meitenes nokāpa no riteņiem un abas reizē uzsauca:

—    Kvēls sveiciens darba cilvēkam!

Zanda pacēla galvu un, aizmetuši nezāļu kušķi, atteica:

—   Lai dzīvo sports un velosipēdi! Bet ko jūs tā mētājaties apkārt pašā dienas vidū?

—    Nāc «metāties» mums līdzi! Tavs velosipēds, cerams, kārtībā?

—    Riepas jāpiepumpē.

—   Mēs tev palīdzēsim.

—   Tomēr šoreiz nekas ar «mētāšanos» neiznāks.

—    Muļķības, izravēsi vēlāk. Burkāni nekur nepaliks, ezerā neieskries. Bet, klau, vai tu vakar gadījumā nebiji pietauvojusies salā? — Cīnija tomēr noprasīja. Drošs paliek drošs. Viss jāpārbauda.

—    Es jau teicu, ka man nav laika. Ne tikai burkāni vien. Man ir bērns. Kā tad varu braukāt pa ezeru — ar bērnu laivā nekāpsi.

—    Bērns?! Šausmas! Es krītu ģībonī! — Cīnija saķēra galvu.

—   Parādi! — Inga domāja, ka Zanda mānās.

—   Tikai ar vienu noteikumu: jāuzvedas pavisam klusi, bērniņš pašreiz guļ.

—   Būsim klusas kā mākonis pirms lietus, — Cīnija gribēja izteikties dzejiski.

Zanda vispirms pagalma malā uz soliņa noliktā baltā bļodā nomazgāja rokas un tad veda viešņas uz istabu. Pie durvīm vēlreiz atgriezās.

—   Tikai klusu.

Durvis iečīkstējās.

—   Čšš! — Inga čukstēja.

Istaba patumša, uzreiz neko nevarēja saskatīt. Logs bija aizklāts, lai gulētāju netraucētu mušas.

Zanda pacēla loga aizsega stūri, un istabā ienāca gaisma. Blakus Zandas šaurajam dīvānam bērnu gultiņā, sāniski sagriezies, gulēja gadus trīs vecs bērns.

—   Ai, cik smuks bērniņš! — Cīnija jūsmoja.

Zanda paskatījās pulkstenī.

—   Jā, Nellija ir skaista un ļoti patīkama meitene, bet tagad iesim ārā, viņai vēl pusstunda jāguļ.

—   Cik smuks bērniņš! — uz lieveņa Cīnija vēlreiz atkārtoja. — Kur tu viņu ņēmi?

—    Nellijas māmiņa ir tēva māsīca, kolhoza slaucēja. Nelaimīgi krītot, viņa salauza kāju, tagad guļ slimnīcā. Bērnudārzu pašreiz remontē. Tēvs atveda Nelliju pie mums. Pa dienu es ar viņu noņēmos, vakaros palīdz māte un pat tēvs.

—    Kā tu to vari? — Cīnija brīnījās. Viņai nebija ne brāļu, ne māsu, un mazi bērni viņai likās tik trausli, ka pat bailes būtu pieskarties.

—    Kas tur ko nevarēt, tikai jāievēro režīms.

—    Ļoti jauki, — sacīja Inga, — mums arī savs režīms. Uz redzēšanos!

—    Laimīgu bērna auklēšanu, — piebilda Cīnija, jau stumjot riteni.

—   Uz redzēšanos! Neaizmirstiet vēl kādreiz pieskriet!

Uz ceļa vējš tramdīja velosipēdiem pakaļ skrienošu putekļu mākoni.

CĪNIJAI SĀK APNIKT

Ceļmalas zālē, rokturus kā ragus gaisā saslējuši, guļot atpūtās divi pagalam nodzinušies velosipēdi. Blakus sēdēja divas meitenes. Virs pļavas, kas piekļāvās visgarām pretējai ceļa malai, jau ložņāja vakara migla, ietinot pļavmalā augošos kokus baltā dūmakā. Vairs tikai lapotnes bija saskatāmas.

— Cik jocīga izskatās lielā kļava. Liekas, ka tā peldas pienā, — sacīja Cīnija un jau sāka sacerēt dzejoli par miglu:

Migla pār p|avu veļas, Mēness pie mākoņiem ce|as . ..

Inga bija prozaiskāk noskaņota.

—   Divas dienas pagajušas, desmit mājas apbraukātas… Šerlokam Holmsam ari laikam nebija viegli? — viņa prātoja.

TasCīniju atmodināja no dzejiskā noskaņojuma.

—    Un ne par matu neesam tikušas tuvāk vainīgā notveršanai. Nezinu, ka tev, bet man sāk apnikt katrās mājās taujāt vienu un to pašu. Mes vēl kļūsim par papagaiļiem.

—    Kas vainas? Papagailis skaists putns, gudrs, ilgi dzīvo.

—   Vai mēs ilgi dzīvosim, to pagaidām nevar zināt, skaistums ir strīdīgs jautājums, toties puslīdz droši var teikt, ka gudrības mums ir tieši tik daudz, lai nepietiktu pārkāpuma atklāšanai.

—   Nerunā muļķības, neviens noziegums nedrīkst palikt nenoskaidrots. Un dažreiz nāk palīgā gadījums, — Inga nepakļāvās Cīnijas apnikumam.

—    Varbūt pasēdēsim te grāvmalā un pagaidīsim šo «gadījumu»? Bet tikai līdz rītdienai. Rīt sestdiena un jākopj māja.

—    Es laikam arī nevarēšu rīt braukāt apkārt. Pamatīgi jāiztīra bēniņi. Citādi — kur tad pelašķus žāvēsim? Izmeklēšanu pamest tomēr nedrīkstam. Apkopsim mājas un tad atkal dosim velosipēdiem darbu. Ezera šo krastu esam jau apbraukājušas. Viņējā, tev par prieku, māju mazāk, tikai sešas.

—    Desmit māju, un neviena vainīgā, — nopūtās Cīnija.

—   Viena māja šajā krastā tomēr vēl nav pārbaudīta.

—    Ko tu stāsti! Mēs bijām visās.

—    Bet viena palika pusratā …

Cīnija pat kājās pielēca.

—   Jā, pareizi, Tāļa māja! Izmeklētāji aizrāvās ar zaldātiņiem. Parastais paņēmiens — novirzīt izmeklēšanu pa nepareizām pēdām!

OTRREIZ PIE TĀĻA

Tālis krāva grēdā pa dienu sastrādāto malku. Turpat blakus uz skaldāmā bluķa sēdēja mazs apaļīgs puika — Mārcis no 2. a klases. Viņš bija tuvākais kaimiņš un pie katras izdevības ganī

jās Tāļa mājās. Arī viņam bija pielipis Tāļa militārais gars. Pašreiz viņi sprieda, vai simts bruņinieki varētu pieveikt tanku.

Pirmais velosipēdistes ieraudzīja Mārcis un pielēca kājās.

—   Makaron, skuķi!

Tālis sagaidīja atbraucējas ar ironisku smīnu.

—    īsā laikā mani apciemo otrreiz, pārāk liels gods.

—   Lēnāk, Makaron, — sacīja Cīnija, — saruna šoreiz būs nopietna.

—   Ak, Salms arī! Tev tomēr vajadzētu kļūt apjomīgākai, es tevi uzreiz nemaz nepamanīju. — Tālis zemu paklanījās Cīnijas priekšā.

—   Bez jokiem, Tāli, mēs gribam noskaidrot… —■ iesāka Inga, bet Tālis viņu pārtrauca:

—   Arī es gribu kaut ko noskaidrot.

—    Ko! Tu arī gribi noskaidrot? … — Inga pabrīnījās.

—    Vai tu redzi stārķi uz šķūņa jumta? — vaicāja Tālis.

Inga paskatījās. Tur uz šķūņa jumta tiešām stāvēja stārķis.

—    Redzu.

—   Tad, lūdzu, pasaki — kādēļ stārķis stāv uz vienas kājas?

—   Tādēļ … tādēļ, ka stārķi bieži vien tā stāv.

—    Bet kādēļ? Nezini?

—    Nezinu, — Inga apmulsa.

—    Bet es zinu, — Tālis lepni apgalvoja.

Mārcis skatījās savā draugā ar izbrīnu, muti ieplētis.

—    Stārķis stāv uz vienas kājas tādēļ, ka, paceļot arī otru kāju, viņš nokristu. — Uzvaras priekā Tālis sakrustoja rokas uz krūtīm, kā savā laikā darījis Napoleons.

Inga īgni aizgriezās, bet nākošajā mirklī, kaut ko ieraudzījusi, skaļi iesaucās:

—   Tūdaļ tu pats nogāzīsies!

Un viņa iespraucās starp malkas grēdām un no spraugas izvilka divus koka zobenus un divus vairogus.

Tālis smīnēdams sacīja Mārcim:

—    Ieročnesēj, sagatavojies, tūliņ mēs kritīsim varoņa nāvē!

Mārcis bailīgi pavērās apkārt. Likās, ka viņš tūliņ dos kājām vaļu.

—   Saturies! — Tālis uzmundrināja draugu. — Varoņi mirst, bet nepadodas.

Dīvaini, Inga nemaz netaisījās pasākt karadarbību. Viņa koka zobenus pasvieda pa roku galam, bet vairogus rādīja Cīnijai.

—    Skaties!

Sevišķi daudz tur nebija ko redzēt. Vairogi bija izgatavoti, sanaglojot no līstītēm kvadrātus, kuru vidus krusteniski aiz- pīts ar pussprīdi platām koka mizu sloksnēm.

—   Vēl ož pēc ievas! — Inga pastiepa vairogu Tālim pie sejas.

—    Šausmas! — Cīnija uztraucās.

—    Nu, un kas? Vai slikti smaržo? — Tālis nesaprašanā paraustīja plecus.

—    Tas smaržo pēc nepatikšanām. — Inga nopētīja sapītās mizu sloksnes.

—   Ja lielos vairumos dzer cigoriņu kafiju, tad «var uznākt». — Tālis pagriezās pret savu ieroču nesēju, patiesību sakot, pret to vietu, kur tikko bija stāvējis Mārcis. Tagad viņš pār kartupeļu lauku taisnā līnijā drāzās uz savām mājām.

Ieroču nesēja mukšana un meiteņu nopietnais tonis brīdi samulsināja Tāli.

—    Kādēļ tāda brēka?

—    Kur tu ņēmi mizas vairogu pinumiem? — Inga noprasīja.

—   Atsūtīja pa pastu no Rīgas.

—    Neāksties! Vai tu biji salā un noplēsi lielajai ievai mizu?

—    Biju. Noplēsu. Nu un tad?

—   Vai tu nesaproti, ka ar to pašu ieva pagalam?

—    Galīgi beigta! Pavisam pagalam! — Cīnija piebalsoja.

—    Vai tu vēl joprojām neapjēdz, ka nobendēji koku? Tu nobeidzi koku! — Inga gandriz kliedza.

Tālis vel pagaidām no visa trača neko neaptvēra.

—    Ko jūs trakojat? Es ievai nenolauzu ne vismazāko zariņu. Tikai paņemu mizu. Nākamā gadā ataugs. Bet kas par vairogiem! Vienreizēji!

—   Vai tu beidzot sapratīsi jeb ne? Ja kokam visapkārt noloba mizu, tas vairs nevar dzīvot, — Inga skaidroja.

—    Un ieva ir pagalam! — Cīnija nenocietās nerunājusi.

—    Pagalam? — beidzot Tālis sāka saprast. — Bet es … es to nezināju … Un man bija vajadzīgi vairogi.

—    Ak tev bija vajadzīgi! Un tad ne par ko citu nav jādomā kā tikai par to, ko tev vajag? Mēs vēl parunāsim, — sacīja Inga, — un izlemsim, ko ar tevi darīt.

—   Jācer, ka jūs man kā tai ievai ādu nenovilksiet, — Tālis atteica.

Inga paņēma vairogus, un draudzenes aizbrauca krusttēva Jāņa mājas virzienā, kaut arī jau bija pavēla pievakare.

Tālis vēl ilgi sēdēja uz skaldāmā bluķa un skatījās uz savas kreisās kājas zilgani satūkušo īkšķi, ko šorīt tik veikli bija apdauzījis pret akmeni.

Mēness arī lūkojās uz zemi, bet ne jau uz tādu pasaules sīkumu kā Tāļa apdauzīto īkšķi.

Beidzot no vaļējā loga puses atskanēja vecmātes balss: — Vai šodien vakariņas nemaz neēdīsi? Tālis to nedzirdēja.

BĒDĪGS BRIDIS SALĀ

Atrastes salā pie trim lielajām ievām puslokā stāvēja seši cilvēki: krusttēvs Jānis, Inga, Cīnija, Visvaldis, Pēteris un Tālis. Tālis bija tik kluss un lēns, ka likās, it kā būtu samainīts ar kādu citu puiku. Viņš divas reizes pacēla pie acīm fotoaparātu un atkal nolaida. Tikai trešo reizi saņēmās un noknipsēja.

—   Tā, nu tas briesmu darbs iemūžināts, — Pēteris noteica.

—    Domāju, ka īpaša pamācība te lieka, — sacīja krusttēvs Jānis. — Katram skaidrs, ka iznāk slikti, ja bez apdoma dara visu, kas tikai ienāk prātā. Bet tagad, Tāli, ķeries zāģa otrā galā!

Krusttēvs savu zāģa galu vilka viegli, kā spēlēdamies, bet Tālis drīz vien ar delnu no pieres slaucīja sviedrus. Pārējiem apnika skatīties zāģēšanā, un viņi, pagājuši sāņus, apsēdās zālē.

—    Varbūt Cīnija par ievas bēdīgo galu uzrakstīs sērīgu dzejoli? — Visvaldis paskatījās uz Cīnijas kladi, ko arī šoreiz viņa nebija aizmirsusi paņemt līdzi.

—    Par drūmām lietām man dzejolis nerakstās, raudiens vien nāk.

Kamēr vēl neiesākās citas sarunas, Pēteris steidzās Visvaldim klāstīt savas makšķernieka gaitas.

—    Es tev saku, kāts saliecās pilnīgi ritenī un drebēja kā cielaviņas aste. Bet es neko, manu kātu jau nesalauzīs, līmēts un ar stiepuli vidū. Aukla ārzemju «Šekspīrs». Bet, kā sapals metās ar briesmīgu spēku sāņus, «Šekspīrs» tomēr neizturēja. Nodziedāja kā vijoles stīga un pušu bija.

—   Jā, jā, tās lielās jau vienmēr atraujas, — piebilda Visvaldis, — vai aizmirstas upē.

—   Ar jums runāt par makšķerēšanu ir tas pats, kas pērles kaisīt pelnos! — Pēteris pa īstam saskaitās.

—    Ko tu teici? — Cīnija noprasīja.

Strīds nepaspēja izvērsties plašumā. Kaut kas nokrakstēja, tad nošalca, un ievas lapotne atsitās pret zemi.

Pavisam bija trīs cirvji. Ar vienu strādāja krusttēvs Jānis, ar otru Tālis, trešais staigāja apkārt pec vajadzības. Zarus no stumbra atcirta un aizvilka smilšainā piekrastē. Zem zaru kaudzes palika sausus sprunguļus un aizdedzināja.

Zaļie ievas zari ātri sakalta, tad aizsvilās, un pret debesīm šņākdama uzvijās sarkanīga liesma.

—    Varbūt zarus vajadzēja atstāt līdz nākošajiem Jāņiem, tad atbrauktu uz salu un sataisītu īstu jāņuguni, — Pēteris prātoja.

—   Neglīti izskatīsies, un tikai kaitēkļu midzenis vien būs, — krusttēvs Jānis paskaidroja.

Pie ievas stumbra sazāģēšanas dabūja pastrādāt visi. Kad bluķi bija kārtīgi salikti kaudzē, krusttēvs Jānis sacīja:

—    Lai nu stāv. Nāks ziema, pa ledu ar ragaviņām aizvizināsim krastā. Bet tagad, kā liekas, visi esat kļuvuši prātīgāki. Es jums parādīšu salas lielāko noslēpumu.

—   Vai tad salā ir arī noslēpumi? — Inga tūliņ ieinteresējās.

—   Šausmas! Un varbūt tie ir bīstami? — Cīnija uztraucās.

—            Valdība šo noslēpumu novērtējusi par trīssimt rubļiem, — krusttēvs Jānis iedams sacīja.

Puikas klusēja, negribēja ierādīt mei- tenem, ka arī viņi ir ziņkārīgi.

Krusttēvs veda bērnus pa taciņu tālāk. Tad nogriezās, izgāja cauri krūmājam un apstājās nelielā pļaviņā. Inga atcerējās, ka tepat tuvumā kādreiz bija plūkusi smaržīgās naktsvijoles. Bet šai stūri nebija atklīduši. Kas nu tā bez vajadzības ies ložņāt pa krūmiem!

Tas, ko tagad viņi ieraudzīja, patiešām izlikās kā pasakā. Zālāja vidū auga trīs puķes. Bet kādas! Trīs lapas pie kāta pašā apakšā. Vienai puķei divi ziedi, divām — pa vienam. Katrs zieds izskatījās pec kurpītes, apmēram trīs centimetri garumā. Pati kurpīte dzeltena, bet apziedņa lapiņas rūsgani sarkanas. Zieds žilbināja ar krāsu košumu un īpatnējo lormu.

—   Tādu puķi mēs vēl neesam redzējuši, — bērni cits caur citu brīnījās.

—   Jā, dzegužkurpīte ir reta puķe. Es arī to uzgāju nejauši likai pirms pāris vasarām, — krusttēvs Jānis stāstīja.

—   Patiešām kurpīte, — Cīnija noliekusies skatījās, — vajadzētu aiznest uz skolu.

—   Tu nedzirdēji, ka puķe ir valsts aizsardzībā, — Tālis viņu aprāja.

—   Tālim taisnība. Par dzegužkurpītes noplūkšanu draud sods, simts rubļu, — krusttēvs Jānis aizrādīja.

—   Oho! Simts rubļu par vienu ziedu? Tā nekas! — Pēteris iesvilpās.

—    Norunāsim tā, glabāsim puķu atrašanās vietu kā noslēpumu, lai kādam neiekārojas šā brīnišķīgā zieda. Bet skolas vajadzībām es saulainā dienā ziedus nofotografēšu, man ir krāsaina filmiņa.

—   Varbūt vajadzētu pielikt uzrakstu, lai kāds nejauši aiz muļķības nenoplūc? — Peteris aši paskatījās uz Tāli.

—    Par to derētu padomāt, — piekrita krusttēvs Jānis. Pec nedeļas pie trim brīnumainajiem ziediem bija iedzīts

stabiņš ar pienaglotu dēlīti, uz kura skaidri salasāmiem burtiem bija uzrakstīts:

Uzmanību! Dzegužkurplte (Cypripedium L.). Uzmanību!

Atrodas valsts aizsardzībā. Par zieda noplūkšanu vai

citāda veida iznicināšanu — 100 rubļu sods.

ARĪ PUTNIEM SAJĀ LIETĀ KAS SAKĀMS

Klusā dienā zaga vienmuļā dziesma skan tālu. Saklausījis šo dziesmu, dižraibais dzenis pārstāja kalt priedes stumbru. Tur pāri ezeram — Atrastes salā tak notiek pavisam dīvainas lietas. Dzenis nebija ziņkārīgs. Viņš reti iejaucās citu darīšanās. Putni visapkārt varēja izrunāties visvisādi, viņš nelikās ne zinis, tikai kala un kala.

Šoreiz bija citādāk. Uz salas … ar zāģi … Te kaut kas nebija kārtībā. Svirkstoši vicinādams spārnus, viņš pacēlās gaisā, tad, tos piekļāvis, šāvās uz leju, atkal pacēlās gaisā, atkal šāvās lejā, atkal gaisā, atkal lejā. Tā zigzagu viļņiem viņš sasniedza salu un nolaidās uz vīksnas, lai varētu redzēt, kas te īsti notiek.

Par to, ka salā kādam kokam noplēsta miza, viņš jau bija atklausījies atliku likām. Nesen dažas dienas no vietas visi apkārtnes putni par to vien čivināja. Dzenis bija pat dzirdējis lakstīgalu raudam. Bet te bija kas vairāk: divi cilvēki velk zāģi, citi skatās. Zāģis dzied, bet koks pat nevaid.

—   Jā, jā, — viņš noteica pie sevis, — no cilvēkiem var visu ko sagaidīt. Bet tas koks gan dzīvotājs nav tā kā tā.

—   Jā … jā . .. jā … — viņam blakus smalkas balstiņas atkārtoja.

Dzenis pašķielēja: kā tad — abas zīlītes ar savām draudzenēm. Ja kaut kur kas notiek, viņām tūliņ jābūt tuvumā. Ir gan ziņkārīga tauta!

—   Jā . .. jā, — noķērca dzenim virs galvas, — drīz visa pasaule būs plika! — Vai tad bez vecās vārnas varēja iztikt? Ari viņa bija klāt.

Ap abām stārķu ligzdām sāka čivināt zvirbuli:

—   Jā . .. jā …

Tas skanēja nosodoši un pārmetoši. Varēja jau sacerēt garu garās dziesmas, un tomēr tajās neieliktu dziļāku saturu kā šajā vienmuļajā «Jā … ja … jā .. .».

—    Kā gan var kokam nodarīt pāri? — ierunājās strādīgā zīlīte.

—    Re, ka var, — zīlīte akrobāte atteica.

—   Tā jau ir, — turpināja strādīgā, — mēs vismaz varam aizlidot, mēs varam kliegt. Bet koks? Ne viņš var aizbēgt, ne saukt palīgā, nevar ne iekost, ne ieknābt.

—    Kad visa pasaule būs plika, tad gan viņi vaimanās, vai, kā vaimanās, bet tad būs par vēlu. Vai nevarētu laikus ņemties prātā? — gudroja vecā vārna.

Dzenim tādas drūmas runas nepatika. Tieši tajā mirklī, kad nozāģētā ieva švīkstēdama gāzās, viņš pacēlās spārnos un aizlidoja atpakaļ pie priedes turpināt iesākto darbu.

GANDRĪZ TRAĢĒDIJA

Visvaldim bija jāatnes no veikala cukurs, sāls un raugs. Līdz veikalam bija divi kilometri, ko iet, ceļš ierasts, tādēļ likās pavisam īss. Visvaldis gāja svilpodams.

Pusi no sarkanās ķieģeļu divstāvu ēkas aizņēma veikals. Ceļa pretējā pusē nelielā baltā mājā spīdēja aptiekas plašie logi.

Visvaldis jau pa gabalu redzēja, ka divas skuķes pieslien pie sarkanās ķieģeļu sienas divriteņus, nokabina no rokturiem sainīšus un, šķērsojušas ceļu, nozūd aptiekā. Kas tās par skuķēm, nebija daudz jāgudro: skaidrs, ka Inga un Cīnija. Bet ko viņas meklē aptiekā? Aspirīns diez vai viņām bija vajadzīgs.

Sapircies Visvaldis nāca no veikala laukā. Durvīs viņš saskrējās ar abām meitenēm.

— Sveiks, Visvaldi!

—   Sveikas, sveikas! Vai ratu smērs aptrūcies, ko riteņus iesmērēt?

Meitenes, neko neatbildējušas, smejoties aizspraucās viņam garām.

Velosipēdi stāvēja, kā stāvējuši, tiem blakus uz trotuāra Visvaldis ieraudzīja dažus sakaltušus ziedus. Pacēla un paostīja. Ka tad, pelašķi!

Atkal būs pirmās. Droši vien citi vel nav paspējuši drogas nodot.

Visvaldis iegāja aptiekā.

—    Sakiet, lūdzu, — vai daudzi jums jau pienesusi ārstniecības tējas? — viņš jautāja baltā ķitelī ģērbtai sievietei, kura pašreiz jauca kādas tur mikstūras.

—    Liepziedi jau bija, pelašķus tikko atnesa divas meitenes. Mēs ļoti gaidām kumelītes. Skolotāja Kārkliņa teica, ka šogad būšot arī kumelītes.

Visvaldis nekad vēl tik ātri nebija nogājis divus kilometrus. Steidzīgi nometis pirkumus virtuvē uz galda, nākošaja mirklī jau bija pie durvīm.

«Aptiekai vajag kumelītes, bet es … Laikam gaidu, lai ziedi sāk birt.»

—   Vai tu man konfektes atnesi? — Visvaldi aizkavēja mā- šele Dzintriņa. Viņa pašreiz mazgaja lelli.

—    Konfektes nebija veikalā pievestas, — Visvaldis atrunājās, citādi tik drīz no Dzintras prom netiks.

—    Bet kad veikalam pievedīs konfektes?

—    Varbūt nākošo reizi.

—    Un tad tu man nopirksi?

—    Labi, labi, nopirkšu.

Visvaldis klētī sameklēja grozu, ieklāja tajā tīru papīru, paņēma dārza šķēres un, tā sagatavojies, lietpratīgi apskatīja kumelīšu vagas. «Pirrnai griešanai pati labākā reize,» viņš nodomāja. «Pēc tam mazie pumpuri dos otru ražu.»

Vairāk tur nebija ko gudrot, Visvaldis ķērās pie darba. Sākuma grieza ziedus bez kāta, bet pēc laiciņa vienu otru ar apmēram divi centimetri garu kātiņu (arī tādi bija derīgi). Visvaldis pats bija redzējis, ka Rīgā tirgū vecenītes pārdod kumelīšu tēju ar visiem kātiem, tā nebija «zolīda droga». Nogrieztās kumelītes patīkami smaržoja. Jācer, ka neuznāks lietus mi viņ . iesākto darbu varēs pabeigt. Lietū ārstnieciskus ziedus ievakl nedrīkst — to Visvaldis zināja.

Labu brīdi locījies pa kumelīšu vagu, Visvaldis pēkšņi izdzirda spalgu svilpienu. Viņš tūliņ saprata, kurš tas svilpējs īsti ir. Ne vienreiz vien Pēteris tā viņu bija izvilinājis uz ceļa, lai palepotos ar savu lomu.

Jau pie vārtiņiem Visvaldis pamanīja Pētera sarkano džemperi. Kā liela mušmire tas spīdēja cauri ceriņkrūmam.

Pēteris sēdēja uz akmens. Viņam pie kājām stiepuļu sietiņā ne jau raudiņas un asarīši, bet īsta līdaka! Varbūt puskilo, varbūt pat septiņi simti gramu, — novērtēja Visvaldis.

—   Redzi! Divi kilo būs uz galvošanu, ja ne divi ar pusi, — lielījās Pēteris.

Kas attiecās uz Pētera lomu apmēriem un svaru, Visvaldis pretī nestrīdējās. Tik un tā nesekmīgi. Ja Pēterim liekas, ka divi kilo, lai tā paliek.

—   Tu nevari iedomāties, kā nomocījos! Es velku uz vienu pusi, šī uz otru. Gandrīz mani ierāva ezerā. Bet tas arī bija pēdējais spēka paņēmiens. Un trakākais — visu laiku trīcu bailēs, ka nenokožas. Aizies prom ar manu jauno «zelta» āķi.

—  Vai tad tu uz līdakām bez metāla pavadiņas? — Visval- lis prātīgi ieprasījās.

—    Nu jā, ka bez pavadiņas. Tur jau ir tas joks, ka es nemaz nemakšķerēju līdakas. Biju atnācis, kā parasti, uz raudām, asariem, pličiem. Ar slieku!

—   To tu gan man neiestāstīsi, ka vasaras vidū līdaka ņem slieku! Cik es neesmu vectēvam izstaigājies līdzi, — Visvaldis iebilda.

—   Tad klausies, kā tas bija! — Un Pēteris ievilka elpu garākam stāstījumam.

—    Sorit mazliet aizgulējos un pie ezera tiku pavēlu. Saule jau dūšīgi karsēja, un skaidrs — neņem. Paiet viena stunda, paiet otra, varbūt pat trešā, nekā. Saule pamatīgi cepina. Atstāju makšķeri iemestu. Mierīgi attinu savu pusdienas biezpien- maizi, nokodu vienu kumosu, un tad notika kā parasti — līdzko neturi makšķeri rokā, zivs arī klāt. Zibenīgi nolieku maizi zālē un piecērtu. Var just — pasīka zivtele, laikam raudiņa. Tukšā

laikā arī tas ir loms. Lēni spolēju laukā. Te, — un Pēteris pielec kājās, — ak debess, kur plinte! Tūliņ nogriežas varens mutulis, un pludiņš sāk skriet prom. Man skaidrs. Velkot āra, raudiņu bija iekārojusi tuvumā guļoša līdaka. Es turu, šī rauj, es turu, šī rauj. Kad pirmie triecieni mazliet pierimst, saku vilkt uz savu pusi. Nu, un tā, redzi! — Pēteris pamazām nomierinās un atkal apsēžas uz akmens.

—   Jā, būs man šosvētdien ar savu makšķeri jāiet līdzi vectēvam. Viņš te zina visas labākās vietas. Tu arī varētu nākt. — Visvaldis apskatīja līdaku.

—   Tagad es pats zinu tās labākas vietas, — pašapzinīgi atteica Pēteris.

Visvaldis nolūkojās Pēterim pakaļ. Uzreiz nevarēja aptvert, kādēļ viņš nenogriežas tūliņ aiz dārza pa taciņu, kas ir vistuvākais ceļš uz viņa mājām, bet met likumu gar Kriškaniem. Neko ilgi nedomājis, saprata: Pēteris ies ne vien garām Kriškaniem, bet arī Zemdegām un tikai tad uz savām mājām. Pec iespējas vairākiem jāparāda varenais ķēriens — «divi kilogrami» smagā līdaka.

Kad Visvaldis atgriezās atpakaļ, viņš ieraudzīja smilšu

kaudzē rotaļājamies Dzintriņu. Viņa sēdēja pilnīgā puķu dārzā. Citi ziedi bija iesprausti un tie «auga», citi tāpat izkaisīti visapkārt.

Viņa priecīgi pastiepa Visvaldim pretī roķeles.

—   Redzi, cik skaistas puķītes!

Visvaldim aizrāvās elpa: «Tās taču kumelītes, pirmiņ ievāktā droga!»

—    Kur tu ņēmi ziedus?!

—    Kurvītī, tur vēl palika. Es arī tev atstāju. Paņem savējās un nāc, paspēlēsimies!

Visvaldis ievaidējās un lieliem lēcieniem metās pie kume-

līšu vagām. Jā, puse nogriezto ziedu bija pagalam. Labi, ka viņš vēl nepaspēja necik vagu apšņāpt.

«Tas ari neīsta reize mētājas pa pasauli ar savām līdakām,» sirdījās Visvaldis.

PUTNI PULCĒJAS BAROS

Lēni, cienīgi pāri jumtiem zemā lidojumā laižas stārķi. Viens, otrs, trešs. Tad vēl un vēl. Pļavā jau liels bars, bet tur vēl pievienojas arī Atrastes salas balto stārķu pāris ar abiem mazajiem. Kas nu vairs par mazajiem! Vienīgi kad stāv ligzdā, redzams, ka ir tievāki un slaidāki.

Melno stārķu ģimene pagaidām tikai nervozē. Un pēkšņi viena dienā ligzda tukša. Zvirbuļi ālējas kā negudri. Laikam domā, ka liela ligzda viņiem vieniem pašiem atstāta pavisam un uz laiku laikiem.

Vistrakāk ārdās melnie strazdi. To ir tik briesmīgi daudz, ka tā vien liekas — šajā pusē salasījušies visi pasaules strazdi. Kad bars ielaižas Strautupes lielajā kārklu krūmā, lapu vairs nemaz nav, ir tikai strazdi, strazdi, strazdi. Nevar saprast, kā atrodas tik daudz zaru un zariņu, kur visiem nosēsties. Un tad pēkšņi — atskan kā šāviens. Viss milzu bars ar joni paceļas gaisā un pārceļas uz kādu citu krūmu. Neviens neaizklīst no bara. Visi vienprātīgi lido vienu ceļu kā pēc pavēles, bet nekādas komandas nedzird, un neviens arī neizskatās pēc vadoņa.

Milzīgajam baram apmešanās vietās galvenā nodarbošanās ir čivināšana. Katrs čivina, cik vien spēka, un visa apkārtne skan.

Laikam jau viņi klaigā:

«Kas tā bija par jauku vasaru, ak, kas tā bija par jauku vasaru!»

Paipalas kājām pa vienai steidzas uz jūras pusi. Tur viņas sapulcēsies un tikai tad pacelsies spārnos. Uz tālruņu vadierii garā virknē tup bez- v delīgas un laikam pašas saprot, ka tas izskatās skaisti, tāpēc ir tik pašapzinīgas-

Ja pieturas siltas dienas, pulcēšanās ieilgst nedējām. Nav nemaz tik viegli atvadīties uz ilgāku laiku no dzimtās puses. Un tomēr gaisā ir it kā viena vienīga gājputnu dziesma: «Uz tālajiem krastiem! Uz siltajām zemēm! Uz tālajiem krastiem! Uz siltajām zemēm!»

ARĪ BĒRNI PULCĒJAS BAROS

Strādīgā zīlīte un draiskulīgā zīlīte, tupēdamas uz pamesta strazdu būra jumta, runājās.

—    Sitie, kas te dzīvoja, droši vien arī vēl nekur nav prom, tepat pa kārklu ceriem un pļavām kopā ar citiem skraida un bļaustās, — sprieda draiskulīgā zīlīte.

—    Droši vien, — strādīgā piekrita draudzenes domām.

—    Un tā viņi varbūt nedēļām taisīsies uz tām siltajām zemēm. Atceries, kā pagājušajā rudenī. Turpat vai mēnesi gar upmalu novīteroja un tad tikai nozuda. Ja tur ir tik jauki, ko te vēl gaida?

—   Vai tur maz ir sevišķi jaukumi. Es domāju, tik labi kā šeit jau nu nav. Bet viņi tos aukstos vējus un sniegu nevarot izturēt.

—   Es tev teikšu atklāti, nekāds liels prieks no tiem sniegiem un vējiem nav. Līdzko pirmais ziemelis pa īstam uzpūš, es tūliņ sāku sapņot par pavasari.

—    Labi, ja nevar paciest aukstumu, lai laižas prom, bet lai tik pārmērīgi neklaigā. Izklausās, it kā viņi, tāpat kā cilvēki, taisoties tālam ceļam, uztraucas: «Kur mans dzeltenais čemodāns? Vai es ceļa maizi paņēmu? Ka tikai neaizmirstu lietus mēteli!»

—   Jā, lietus mētelis mums arī noderētu. Zini, ko es izdomāju?

—   Nezinu.

—    Pieturēsimies pie šīs tukšās strazdu mājas. Tā šķiet stipri būvēta un labi iztapsēta. Tad ne lietus, ne sniegs, ne ziemelis mums neko nepadarīs.

—   Labi izdomāts! Bet pavasarī, kad strazdi atgriezīsies?

Tad lai saņem savu būdu. Vai kāds labums, ja ta tukša stāvēs, bet mēs salsim?

Bet… Bet…

■ Kas tad nu vel par «bet»?

— Vai tas būs smuki? Tas jau izskatīsies vairāk pēc zvirbuļiem. Viņi jau mudīgi ieņem pamestos strazdu burus.

Kādreiz pat no zvirbuļa der kaut ko mācīties.

Kad abas zīlītes bija labi iepazinušās ar strazdu majas iekārtojumu, vienprātīgi nolēma tureties pie

ši būrīša, lai grūtā brīdī būtu kur paslēpties. Tāpat norunāja, ka pagaidām abas reizē nekur tālu,neaizklīdīs, viena uzmanīs māju, lai kāds nadzīgāks zvirbulis te neiekārtojas: tad par ārā dabūšanu nav ko domāt. Tā nu viņas abas, tupēdamas uz jaunatrastās mājas jumta, omulīgi sildījās rudens saulē.

Te pēkšņi draiskulīgā iesaucās:

—    Redzi! Redzi!

Otrā neko sevišķu nepamanīja.

Nu skaties uz skolas pusi! Uz skolas pusi!

—   Jā, jā, arī bērni rudeņos sāk pulcēties baros.

Pa ceļu un taciņām uz skolu nāca bērni. Lielāki, mazāki, daži mātei pieķērušies pie rokas. Gadījās pat tādi, kas, ieraudzījuši skolu, atspērās un nekustēja tālāk ne soli. Māte varēja raustīt aiz rokas, cik gribēja. Bet vēl jau nu gan nav piedzīvots, ka būtu uzvarējis tas, kurš izlēmis nemaz neiet skolā.

Tu redzi, Ingai un Cīnijai tikpat garas gladiolas kā viņas pašas! — Draiskulīgā zīlīte palēca vienu zaru augstāk, lai labāk visu saredzētu.

Puķes ir visiem, bet tik košu ziedu kā Visvalža dāliju klēpis nav nevienam. Katrs zieds citā krāsā.

—  Tu zini, bērni arī pulcējas baros tādēļ, ka skolā viņiem ir sava «siltā zeme».

—    Ej nu ej! Nu gan tu stāsti niekus.

—   Nē, patiešām, tur iekšā ir dienvidi. Es pagājušajā ziemā, visbriesmīgākajā salā, pati skaidri dzirdēju, ka viens tāds garš, tikko iznācis pa skolas durvīm, teica otram: «Tas nu gan bija kontroldarbs! Mugura vēl tagad slapja un ausis svilst.»

SALĀ JAUNS IEMĪTNIEKS

Atrastes sala kļuva arvien raibāka. Bērzu galotnēs vēl spītīgi noturējās zaļā krāsa, bet apakšējie zari jau koši nodzeltējuši. Segliņš ietiepīgi mēģināja sacensties ar pīlādžiem. Lapas viņam patiešām sasārtušas un augļi mazi, sarkanīgi rozā četr- stūrīši. Bet pīlādzis — tas jau labi sen kā karogu augsti pacēlis

sārtos ogu ķekarus. Kur nu ar tādu sacentīsies! Ozols nobrūnē- jušo lapu ietērpā izskatījās skumīgs un sadrūmis. Varbūt tās bija skumjas par aizejošo vasaru.

Tanīs vietās, kur ieviesušies avenāji, joprojām saglabājās košais zaļums. Lapu apakšas gan tādas kā sudrabotas. Un, kad vējš locīja līganos avenajus, likās — kāds māj vasarai atvadas ar zaļganpelekiem vēdekļiem.

Egles, priedes un kadiķi tagad bija ārpus konkurences un uz pārējiem kokiem un krūmiem noskatījās ar skaidri saskatāmu pārākumu: sak, varat jau lielīties, cik gribat, tā kā tā jūs visi drīz būsiet pliki. Vējš kailos zarus vien pluinīs.

Vakar salā norisinājās svarīgs notikums. Pēc vasaras atgadījuma ar nelaimīgo ievu, varētu teikt, pats nozīmīgākais. Krusttēvs Jānis un Tālis laivā atveda jaunu ieviņu. Tai saknes bija ievīstītas brūnā biezā ietinamā papīrā.

Krusttēvs Jānis apsēdās uz tā paša celma, pie kura vasarā varde tik traki bija pārbiedējusi Cīniju. Viņš klusējot vēroja, kā Tālis raka stādāmo bedri. Kad tā bija pietiekoši plata un dziļa, krusttēvs atnesa no kārklu biezumiem vairākas lāpstas spīdošas melnzemes un iebēra bedrē. Pēc tam ar līdzpaņemto spaini uzlēja ūdeni, uzklāja vēl kārtu melnzemes un tad bedrē ieguldīja jaunās ieviņas saknes. Tālis uzmanīgi apbēra saknes ar zemi. Krusttēvs Jānis abās pusēs ieviņai iesita pa mietam un piesēja tievo stumbru ar mīkstu auklu.

— Lai rudens un ziemas vēji pārāk nesaliec jauno salas iemītnieku. Nākošā gadā atbalstu ņemsim nost. Kokam no mazotnes jāiesakņojas tā, lai vējš tam nevarētu neko padarīt, — teica krusttēvs Jānis.

Pēc tam uzlēja vēl spaini ūdens.

Tad abi iesēdās laivā un aizbrauca.

DZĒRVES AIZLIDO

Tagad atkal tajā vietā salā bija trīs ievas. Divām vecajām vēl turējās nedaudz lapu.

Aizvakardienas lielais vējš bija te parādījis savu varu. Jaun- iestādītajai ieviņai gan vairs nebija nevienas lapas. Starp abām

lielajām tā izskatījās tāda kā nobijusies un nosalusi. Bet drīz tai atradās iepriecinātāji.

Par notikumiem salā dabūja zināt zīlītes. Tā jau nu nevarēja but, ka viņas neaizlidos un neaplūkos, kā tas izskatās. Jautri čivinādamas, zīlītes lēkāja pa sīkajiem zariem, un ieviņa vairs nejutās vientuļa.

— Redzi, kas par jauku izlēkā- šanos, — priecājās draiskulīgā, — un, kad pavasarī izaugs lapas, būs pavisam lieliski.

Lēni spārnus vēdinādama, atlaidās vārna. Acis jau gan nebija nekādas jaunās, taču pārvērtības salā viņa pamanīja, tāpat arī zīlītes.

Vārna smagi notupās krastam tuvākajā lielajā ievā, patievais zars pat noliecās. Nopētījusi jauniestādito kociņu, viņa teica:

—   Jā, jā . .. cilvēks var nopostīt, cilvēks var atjaunot. Neizprotamas lietas ir ar to cilvēku.

Draiskulīgā zīlīte pašķielēja uz vārnu.

—   Vārna, ei, vārna, vai tu uz siltām zemēm netaisies lidot?

—    Es, vai?

—    Nu jā — tu!

—    Kad biju jaunāka, rudeņos ceļoju uz Poliju. Tur pa ziemu tā kā mīlīgāks gaiss, bet nu jau otrais gads, kā palieku tepat. Negribas lauzīt vecos spārnus. Gan jau pārcietīšu i to salu, i tos sniegus. Nav jau pirmā reize. Liekas, ka šogad būs mīksta ziema. Bērzs sāk dzeltēt no apakšas.

—    Es arī palikšu tepat, — negaidīti atskanēja balss no paša ezera krasta. Tikai tagad kā zīlītes, tā vārna pamanīja zivju dzeni tupam uz kārkla zara un skatāmies ūdenī. Smagi nopūties, viņš piebilda:

—    Nezin kur mans draugs melnais stārķis tagad plivinās. Viņš pagājušā vasarā stāstīja par krokodiliem. Vai tik nav kāds tam uzbrucis un apēdis?

—   Ak tagad garlaicīgi gan bez viņa? Bet, kad bija te, tad, kā kopā, tā ķīvējas, kā kopa, strīdas, — atgādināja vārna.

—   Vārna paliek vārna, — zivju dzenis īgni nomurmināja. — Tu jau nemūžam nesapratīsi to: ja divi strīdas, tad viņi ir īsti draugi, jo atklāti pasaka viens otram, ko domā.

Sarunu pārtrauca skaļi saucieni, kas tuvojās no krasta puses.

—    Dzērves! — abas zīlītes reizē nočiepstēja.

Dzērves pārlidoja ezeru, atgriezās atpakaļ un virs salas, kliedzot un zemu lidojot, apmeta vairakus līkumus.

—   Meklē, vai te nav kāda palikusi, sauc līdzi. — Vārna skatījās pāri ezeram uz pļavas pusi.

Tuvumā nevienas aizkavējušās dzērves nebija. Vēl skaļāk saucot, viņas sakārtojās kāsī un pacēlās augstāk un augstāk, un dzērvju kāsis, kļūdams arvien mazāks, attālinājās no Atrastes ezera un pagaisa debesīs.

Visus, visus, pat cilvēkus, ar saviem aicinošiem saucieniem satrauc tālumā zūdošais dzērvju kāsis, liek apstāties un padomāt. Liels spēks ir dzērvju saucienam.

PIE ZIŅOJUMU DĒĻA

Atrastes astoņgadīgajā skolā, tāpat kā daudzās skolās, garā koridora galā pie sienas stāvēja ziņojumu dēlis «Pionieru dzīves svarīgākie notikumi». Šodien starpbrīžos ap ziņojumu dēli nepārtraukti pulcējās visu klašu skolēni. Skaidri manāms, ka bija izliktas tādas ziņas, kas interesē daudzus. Tā arī bija. Labi salasāmiem burtiem ziņojumu dēlis pavēstīja:

Ārstniecības augu vākšanas rezultāti.

Vietējās aptiekas darbinieku un skolas pionieru vadītājas apvienotie dati pierāda, ka ārstniecības augu vākšanā vasaras brīvlaikā pirmajā vietā izvirzījusies 4. b klase. Sajā klasē savukārt pirmās trīs vietas ieguvuši:

1)Visvaldis T r e i j s — nodevis 2 kg 200 g pareizi sagatavotu kumelīšu ziedu un 0,5 kg baldriānu sakņu.

2)Tālis Mclnp lauka — 1 kg 100 g meža aveņu augļu un 2 kg kaltētu pīlādžu ogu.

3) Inga Sīpola — 2 kg pelašķu un 750 g trejkrāsu

atraitnīšu tējas. Tikai nedaudz atpaliek no šiem trim pirmo vietu ieguvējiem pārējie 4. b klases pionieri. Sakarā ar to 4. b klasei tiek izteikta atzinība un skolas vadība šai klasei piešķir autobusu braucienam ekskursijā uz Siguldu.

Novēlēsim 4. b klases pionieriem priecīgu tikšanos ar rudens tērpā ģērbušos Siguldu, Gūtmaņa alu un skaistajiem Gaujas krastiem.

Anna Poga 6. a kl.

Kairs, kurš izlasīja šo ziņojumu, noteica: «Tiem nu gan ir laime!» Likās, ka pa garo koridoru no viena gala līdz otram lido šis teiciens: «Tiem nu gan ir laime!»

«Laimīgo» vidū īsti priecīgo bija maz. Viņi domāja par rītdienas pionieru sapulci.

TĀĻA MELNPLAUKA PĀRDOMAS

4. b klases pionieru sapulce tikko beidzās, kad pa visu skolu izplatījās dīvaina un neticama ziņa. Kā tā bija izkļuvuši no klases, grūti saprast: laikam siena uz koridoru bija nodevīgi plāna. Nevar taču domāt, ka kāds būtu stāvējis pie durvīm.

Drīz vien spriedelēja visās malās: «Atteikušies no autobusa! Atteikušies no ekskursijas! Negudrie! Ekskursija! Tas ir kaut kas tāds, kaut kas tāds, ka bez uztraukuma par to nemaz nevar runāt, un pēkšņi — atteikušies!»

Kad 4. b klases pionieri gāja pa koridoru, citi skolēni deva viņiem ceļu. Dīvainā kārtā neviens pat netrokšņoja, neizteica ironiskas piezīmes. Pārāk nopietnas bija šo 4. b klases pionieru sejas. Sevišķi drūms bija tas garais, tā sauktais Makarons. Ne no viena neatvadījies, viņš izgāja pa skolas durvīm. Agrāk viņš

nekad neatstāja skolu, kādu neizjokojis vai nepaķircinājis, īpaši meitenes. Vienmēr, pirms viņš nozuda, noskanēja skaļš «čau!».

Šoreiz pat šī «čau!» nebija.

Smags un garš šodien vijās Tāļa ceļš uz mājām. Vecmāmuļa šad tad mēdza teikt: «Laikam būs pērkons. Kājas tāds kā svina smagums.» Dīvainākais bija tas, ka, vēlākais, otrā dienā patiešām uzkūlās negaiss. Debesis bija rudenīgi skaidras, nekādi zibeņi nebija gaidāmi, bet Tāļa kājas bija kā ar svinu pielietas. Zobenu divcīņā ar AAārci, bēgot no nerātnību sekām, kājas vienmēr kustējās ātri un veikli, gandrīz vai zemi ncjuzdamas. Neviens līdz šim viņu nevarēja panākt.

Bet tagad?

Galvā šaudījās un krustojās domas, kuras nekādi nevarēja nosaukt par priecīgām.

Kad Tālis uzzināja par klasei piešķirto autobusu, viņam tūliņ radās šaubas, diez vai viņu ņems līdzi. Nu jā, viņš iestādīja nobeigtas ievas vietā citu kociņu, bet vai ar to viss jau izlīdzināts? Ka viņš izvirzījās drogu vācēju priekšgalā, arī tas jau nevar padarīt par nebijušu viņa muļķīgo pārkāpumu. Būtu viņš toreiz padomājis, bet neienāca prātā, ka koks ar to pagalam. Vajadzēja to iedomāties. Vajadzēja.

Tas, ka visai klasei viņš atņēma ekskursiju, bija grūti pārcie- šams.

Šīsdienas sapulcē Inga pirmā teica, ka Tāļa nedarbs apkaunojot visu pionieru pulciņu. Kādēļ visu klasi, visus pionierus?

Tad cēlās Zanda un aizelsusies stāstīja, ka puikas parasti aplaudējot Tāļa muļķīgajiem jokiem un visādiem viņa stiķiem un niķiem. No tā jau viņš iedomājies, ka varot darīt, ko gribot, ka viss esot labi, viss jauki un patīkami. Tādēļ jāuzskatot, ka ne Tālis viens pats bijis salā un nopostījis ievu, bet citi puikas it kā turpat stāvējuši klāt un piepalīdzējuši.

Pēteris, lielais makšķernieks, piekrita Zandai. Vajadzējis jau sen Tāli piebremzēt.

Un nolēma autobusu atdot 4. a klasei.

Tagad ne vien tā ieva min uz papēžiem, bet sapulces lēmums arī. «Es, Tālis Melnplauks, esmu atņēmis divdesmit deviņiem skolēniem pašu priecīgāko dienu skolas gadā! It kā vajadzētu kaut kur aizmukt, bet kur tu pats no sevis aizbēgsi …»

ZĪLĪTES APBRĪNO PLAKĀTU

Abas zīlītes sēdēja uz mežābeles zara pie skolas ceļa.

Rau, tas tak Tālis, kas tur nāk, — teica draiskulīgā.

Viņš šodien skolā būs pats pirmais. Tas vēl nav redzēts!

—    Un padusē kaut kāds liels rullis, — strādīgā zīlīte nobrīnījās.

Kad Tālis nozuda aiz skolas durvīm, abas zīlītes kā norunājušas pacēlās spārnos un drīz vien jau bija pie 4. b klases loga. Pēc brīža Tālis parādījās klasē, nolika somu un, attinis sarullēto papīra loksni, piestiprināja pie sienas. Ar lieliem, kārtīgiem burtiem kaut kas bija uzrakstīts. Drīz vien klasē ienāca vel daži skolēni. Visvaldis piegāja pie plakāta un skaļi lasīja:

Kas mii dabu, tas mii Dzimteni.

—    Laikam Tāja paša darbs? — strādīgā zīlīte prātoja.

—    Vai tu neatceries, cik viņš vasarā mūs abas smuki uzzīmēja? Kurš gan cits vel tik glīti māk zīmēt, — otra zīlīte atbildēja.

Nedienas ar pilēm

KAUT KAS JAUNS PAR PĪLĒM

Draiskulīgā zīlīte sabozusies tupēja uz strazdu būra jumta izskatījās neapmierināta. Sabozusies viņa bija tādēļ, ka šo- ;n visu dienu puta auksts ziemeļvējš. Sabožoties starp sacel- n spalviņām ieplūst gaiss, un aukstums tik viegli netiek klāt. putni ziemā sargājas no sala. Ziema gan vēl nebija atnākusi, t ziemelis neganti uzmācās jau vairākas dienas. Neapmierināta zīlīte bija tamdēļ, ka draudzene kaut kur aiz- ojusi un neatgriezās, un neatgriezās. Ka tikai nebūtu kas ins atgadījies? Un kā lai saglabā pie sevis tik ilgi jaunumus, tikko bija uzzinājusi? Beidzot strādīgā zīlīte bija klāt.

Kur tu tik ilgi klaiņo apkārt? Tā jau visjaunākās ziņas r novecot.

—      Nekur neklaiņoju. Tepat grāvmalā paknābāju sēkliņas, nejauši uzgāju vecā noziedējušā zālājā. Bet kas tās par jauni vēstīm?

—      Trakas lietas notiek mūsu ezera malā, tur pie Straut- ītes.

—    Kas tad?

—     Tu jau zini, ka visus gadus meža pīles rudeni aizlidoja, r būt, ka ne pārāk talu, tomēr prom no šejienes.

—    Kas to nezina!

Bet tagad vecā pīle pierunājusi visas palikt tepat pa mu, jo Strautupe tak neaizsalst.

—    Visas simts?

—   Jā gan, itin visas.

—     Vaļējā ūdens, kur plunčāties, jau pietiktu, bet ko šīs s? Strautupes oļus?

— Lai meklē sēkliņas kā mēs. Pīlādži arī vēl sarkano malu malās.

Iedomājoties, kā izskatītos, ja pīles lodātu pa pīlādžu zariem, tā uzjautrināja draiskuli, ka viņa sāka sirsnīgi smieties.

Izrādījās, ka arī smiekli silda, jo viņai vairs nemaz nebija salti.

LAPPUSES NO PĒTERA SKRASTIŅA DIENASGRĀMATAS

Tagad Pēterim bija pilnīgi skaidrs, ka īsts makšķernieks nemaz nevar dzīvot, nerakstot dienasgrāmatu. Tāpat daudz aizmirsts, bet palasi, un viss atkal nostājas acu priekšā kā tikko piedzīvots. Un pieredze: kur makšķerējis, kā veicies, ko izvilcis. Lai tad velti neskandina, ka neko neesi noķēris! Melns uz balta pierakstīts.

Par neķeršanos visiem nav jāklāsta, bet pašam der zināt, der palasīt un padomāt.

Tā arī radās šie divi pieraksti Pētera dienasgrāmatā:

9. oktobri

Ziemeļrietumu vējš. Visu dienu debesis kā pelēks dekis. Dzestrs. Kaut ari ziemeļaustrums skaitās «bada vējš», ists makšķernieks nedrīkst jau iepriekš baidīties no neveiksmēm. īpaši vēl, ja ir brīvdiena.

Bet svētdienu man izputināja Edmunds, mūsu klases matemātiskā nediena. Skolotāja man uzdeva viņam palīdzēt, jo dzivo netālu no manis — Vēveros.

Uh! Kā nomocījos! Divas stundas no vietas ar vienu teksta uzdevumu. Edmundam neņem un neņem galva pretī. Beidzot pielauzu. Un kas iznāk? Tādēļ ka Edmundam tāda galva un skolotāja man uzdod viņu mācīt, Edmunds top slavens. Viņš iekļūst manā dienasgrāmatā. Bet mana dienasgrāmata … Labi, neaizsteigsimies laikam priekšā …

Vienīgi pēcpusdienā tiku pie ezera.

Kad vakarā pārnācu mājās, Pantera tūliņ klāt. Paosta. Uzreiz uzmet kūkumu un skatās tādām zaļām, zaļām acīm. Pats esmu vainīgs, ka vasarā izlutināju kaķi ar tām zivtelēm. Nu tikai dod un dod.

Bet ja nav ko dot?

16. oktobrī

Visu ritu smidzina sīks lietiņš kā migla. Vēja gandrīz nav. I'uilus rci.cs parasti labi ķeras. Bet atkal Edmunds! Atkal teksta ii devums. Atkal galva neņem pretī.

Kad Edmunds aiziet, jau pusdiena. Lietiņš pārstājis. Izskati jas, ka laiks u:labojies. Tomēr zivis ar to nerēķinās.

Vakara Pantera tikpat nikna kā pagājušajā svētdienā. Kaut /;</// izmēģinājos ar vislabākajiem lapu tārpiem.

Man pietiek! Lieku kātu nost un sāku gaidīt ledu.

TĀ ATNĀCA ZIEMA

Rudens pārkrāsotās dzeltenās, sarkanās un brūnās lapas bezvēja dienās bira lēni, it kā katra izraudzītu sev ērtāku vietu. Bet, kad sacēlās vējš vai auroja vētra, viss gāja juku jukām, tad sākās raiba virpuļdeja. Veseliem lēveņiem lapas tika sanestas ezerā.

Vienā dienā Atrastes ezerā viļņu sakulto putu galos parādījās vižņi. Vispirms izveidojās vižņu saliņas, pēc tam tās sāka savienoties.

Un tad kādu rītu krusttēvs Jānis vairs nedzirdēja viļņu šļakstus, kaut gan vējš nikni dauzīja ķiršu zaru pret rūti.

Ledus vāks uzlika ezeram klusumu. Tikai vējš čabinājās krastmalas sausajās niedrēs un vilkvālītēs.

Zeme sasala. Smagiem zābakiem ejot, dunēja.

Drīz vien tuvāko māju zēni uz ezera ledus spēlēja hokeju.

Ja «aizstūrēja» vēja pusē un ar atplestu mēteli kā buram laidas pa vējam, kas tas bija par varenu braucienu — viens divi un pāri visam ezeram!

Reiz rīta agrumā vējš norima un sāka snigt. Līdz pat tumsai sniga, ari visu nakti un otru dienu. Zeme, ezers un sala pārklājās ar biezu sniega kārtu. Pecpusdienā jau ezermalā pazibēja krāsainās slēpotāju cepures un jakas.

Pārvērtības norisa arī Atrastes salā. Tur, tāpat kā pionieru no

metnēs, viena maiņa aizbrauc, otra atbrauc. Salā tagad val- ilija pavisam citi putni, tie, kuri vasarā nemaz neizvirzījās pir- maja vietā. Varnas un žagatas šad tad paradījās gan salas, gan krasta kokos ari vasara, bet tagad tās bija visvairāk pama- namie putni. Viņu dziesmas — varnas karkināšana un žagatas žvadzināšana — skanēja salā no tumsas līdz tumsai. Bieži žagatas apciemoja tuvējās mājas un atpūšoties ar savu skaistumu greznoja sētas mietus.

Kraukļus vasarā tikpat kā nemanīja. Tagad viņus reizēm redzēja pat pagalmos.

Zvirbuļi, zīlītes, ziemas žubītes, sarkankrūtīši un citi niekkalbji ka sīknauda mētājās pa visu salu.

Nez no kurienes uzklīda daži krustknābji un nadzīgi sāka pluiml egļu čiekurus, veikli izlobot sēklas, paretam atskanēja viņu savdabīgie svilpieni.

Ar saviem piesitieniem pie koka stumbra kā ar diriģenta zizli visu ansambli diriģēja dižraibais dzenis.

Sala dzīvoja dzīvības pilnu dzīvi arī ziemā.

ATBRAUCĒJI NO RĪGAS

Kada saulainā svētdienas rītā pie krusttēva Jāņa mājas piebrauca Iris dzelteni autobusi un gaiši pelēka volga. Jānim pa tālruni bija paziņots, tādēļ viņš neko pārsteigts nebija.

Pirmais izkāpa no volgas solīda izskata vīrietis baltos velteņos, lapsādas cepurē un mīkstas ādas puskažociņā. Viņš svinīgi izvilka no kabatas apzīmogotu papīra lapu un pasniedza krusttēvam. Jānis jau zināja, kas tur varētu būt rakstīts, tikai pavirši pārlaida acis papīram un tad norādīja ar roku uz ezeru:

—    Lūdzu!

Vīrs lapsādas cepurē pielika pie mutes svilpīti un skaļi iesvilpās. Kā uz burvja mājienu no autobusiem sāka birt ārā vīri — jauni un veci, tievi un resni, īsi un gari, pat divas sievietes. Visiem vienā rokā vergas vai ledus urbjamie, otrā — zaļas, zilas un sarkanas kastītes. Atbraucēji nostājās rindā kā zaldāti un gaidīja tālākās pavēles. Volgas šoferis izdalīja lielas papīra lapas ar numuriem. Katrs no atbraucējiem dabūja pa numuram. Tad, cits citam palīdzot, piestiprināja uz muguras.

Kad viss bija sagatavots, vīrs lapsādas cepurē vēlreiz iesvilpās, un atkal visi sastinga miera stājā. Tad viņš runāja:

—    Cienījamie bļitkotāji un žibulētāji! Šie vārdi šodien, kamēr mūsu ūdeņos vēl ir kāda zivs, skan lepni. Un mums ir tiesība būt lepniem, jo mēs sekojam aicinājumam: tuvāk pie dabas! Mēs varam būt sevišķi priecīgi, jo mums ir atļauts skaistajā, slavenajā un saudzējamā Atrastes ezerā izņēmuma veidā sarīkot bļitkošanas un žibulēšanas sacīkstes. Domāju, ka mēs atgriezīsimies ar bagātiem lomiem. Uzvarētājs, kas būs noķēris vissmagāko lomu, saņems balvu. Eidi, pasniedz biķeri! (Šoferis atnesa no volgas lielu, saulē vizošu stikla pokālu.) Tātad — uz priekšu! Uz uzvaru! Kad tiks izšauta sarkanā raķete, visiem jānāk krastā.

Atkal īss signāls ar svilpīti, un atbraucēji kā melna lavīna gāzās uz ezeru. Krastā palika vienīgi šoferis Eidis un vīrs lapsādas cepurē.

Krusttēvs iznesa no istabas nelielu galdiņu, šoferis Edis nolika uz tā svarus.

Pēc tam atbraucēju priekšnieks teica:

—    Tu, Eidi, esi uzticības persona, apliec ap roku sarkanu lenti un apstaigā bļitkotājus, lai viss notiktu pēc noteikumiem. Ja mani, ka kāds šā vai tā, piemēram, asarim bāž rīklē svina skrotis, lai zivs kļūtu smagāka, tūliņ atņem numuru un ved šurp krastā. Visam jānotiek pēc likuma.

Eidis, kā viņam uzdots, aplika ap roku sarkanu lenti un devās pie bļitkotājiem un žibuletājiem, kuri skaldīja un urba ledu, ka šķembas vien šķīda.

Atbraucēju priekšnieks iekāpa atpakaļ volgā, sadabūja milzīgu tējas termosu, iesēdās ērtāk un sāka dzert karsto, smaržīgo dzērienu.

PANTERA APMIERINĀTA, KO NEVAR

TEIKT PAR PĒTERI

Tajā svētdienas rītā Pēteris atmodās priecīgā noskaņojumā. Beidzot tēvs bija atvedis no rajona centra sporta veikala ledus urbi. Nu viņam vairs nevajadzēs mocīties ar cirvi, lai izcirstu āliņģi. Kastīti viņš jau pagājušā trešdienā, līdzko atnāca no skolas, nokrāsoja koši zaļu. Pēteris zināja, ka visiem ziemas zvejas rīkiem jābūt spilgtā krāsā, lai var saskatīt jau pa gabalu.

Pēteris pašreiz beidza brokastot. Apēdis ceptu olu, pāris riecienu melnas maizes ar sviestu un biezpienu un izdzēris krūzi cigoriņu kafijas, bija sagatavots lieliem darbiem. Tēvs vēl gulēja. Svētdienas rītos viņš reizēm mēdza paslinkot. Māte bija aizgājusi saimniecības solī, laikam uz kūti.

Pavilcis sānis loga aizkaru, lai labāk redzētu, kāds šorīt izskatās ezers, Pēteris no brīnumiem sastinga. Likās, ka uz saules apspīdētā ledus izsvaidīti tumši celmi. Nu nē, tie nebija vis celmi, jo reizēm kāds «celms» piecēlās un pagāja gabaliņu tālāk.

Bļitkotāji! Un tik daudz! Beidzot ar sācis nākt «lielais asaris», un tie saskrējuši no malu malām! Ko tad es gaidu?

Pēteris žigli apvilka kažociņu, uzmauca galvā ausaini, paķēra raibus dūraiņus, kastīti, jauno ledus urbi un steigšus izmetās no istabas. Rudā kaķene Pantera, kas saritinājusies gulēja uz dīvāna, pietrūkās un izšmauca ārā Pēterim pa priekšu. Sākumā tā kā satrūkās, kad ķepas skāra salto sniegu, bet drīz aprada un pirmā tipināja pa iemīdīto taku uz ezeru, it kā Pete- rim ceļu rādīdama. Laiku pa laikam atskatījās, mudinot Pēteri: steidzies taču, steidzies! Domā, man zivtiņas negribas. Bet Pēteris nebija skubināms.

Tikai tad, kad Pēteris ieraudzīja visiem žibuletajiem uz muguras lielu numuru, saprata, ka uz ezera notiek sacīkstes. Par tādām viņš bija lasījis žurnālā «Lauku Dzīve», kur reizēm bija šis tas interesants ari par zivīm un makšķerēšanu.

Tas Pētera pirmo sajūsmu «aplēja ar aukstu ūdeni». Tad jau nav teikts, ka šodien lielā «ņemamā diena».

Pēteris apstaigāja vienu otru sacīkstes dalībnieku un drīz noskaidroja: nekādi brīnumi nenotiek. «Labāk zīle roka nekā mednis kokā,» nodomāja un čapoja uz savu pārbaudīto vietu — pie aizlauztās vilkvālītes. Ja nekas cits, tad vismaz ķīši te bija droši. Pretējā krastā viņš pamanīja arī dažus vietējos žibulē- tājus.

Pa ledu pastaigājās vārnas, arvien vairāk tuvodamās žibuletajiem. Bet drīz viņas atkapas pieklājīgā attālumā, jo atlidoja Jēcis un Jēciene — tā Pēteris bija iesaucis kraukļu pāri, kas parasti ieradās reizē ar Pēteri. Drīz jau viņējā krastā pie vietejiem pamanīja otru kraukļu pāri un sacīkšu dalībnieku vidū — trešo.

Cienīgā gaita, mazliet gāzelēdamies un galvas klanīdami,

kraukļi pastaigājās pa ezeru. Ja kāds žibulētājs mainīja savu vietu, tie tūliņ bija klāt pie atstātā āliņģa un pamatīgi nopētīja, vai nemētājas kaut kur pa pamestai zivtiņai. Vienam otram ži- bulētājam bija slikts paradums — atstat mazākus asarīšus vai ķīšus turpat uz ledus, prātīgākie nederīgu lomu laida atpakaļ ūdenī. Kraukļi nenonievāja arī maizes garozas un desu ādas, kas palika pie āliņģa pēc ieturetas maltītes. Kraukļi nebija izvēlīgi, eda visu ko. Vienmēr viņi turējās pa pāriem un laiku pa laikam iekremšķinājās.

Varnas no kraukļiem turējās pa gabalu. Laikam jau tāpēc, ka kraukļi spēcīgāki.

Ne Jēcis, ne Jeciene no Pētera neko negaidīja. Zināja, ka viņš savas zivtiņas, vienalga, ķīsis vai asarītis, vienmēr līdz pēdējai ielika kastē. Ja citur nederes, tad tiks Panterai.

Pantera neturējās Petera tuvumā. Pavadīja līdz ezeram un tad nozuda niedres vai dažreiz pusskriešus tecēja atpakaļ uz mājām. Neies jau ķepas pārmērīgi saldēt.

Abi kraukļi savām tālredzīgajām acīm skaidri saskatīja, ka nekādas lielas zivis neķērās arī šodien, visvairāk ķīši. Te pie aizlauztās vilkvālītes bija tā īstā ķīšu vieta. Bet kas ķīsis par zivi! Tikai kraukļa tiesa — un vairāk nekas. Bet Pēteris zināja, ka no ķīšiem iznāk pirmās šķiras zivju zupa.

Priekšpusdienā pie Pētera atcilpoja krusttēva Jāņa Kriksis, asti luncinādams sasveicinājās ar Pēteri, paskatījās — un tad atkal prom. Viņam te bija garlaicīgi.

Ap pusdienas laiku tīri negaidīti notika traģisks gadījums. Pēteris, kātiņam leni vibrējot, gremdēja vizuli dziļāk un dziļāk; kad aukla rādīja, ka sasniegts dibens, pacēla uz augšu, gandrīz līdz ledum un atkal lēni gremdēja. Te elastīgais kātiņš saliecās vairāk nekā parasti. Pēteris piecirta. Bija! Kaut ko smagu varēja skaidri sajust. Nu tikai neatlaist!

Lēni šūpodamies, no āliņģa parādījās paprāvs asaris. Laikam tomēr nebija pietiekami āķi ieņēmis, jo, tikko izvilkts, tūliņ arī atkrita un sāka, riņķī griezdamies, spārdīties pa sniegu.

Tajā pašā mirklī Pēteris izdzirda kādu čukstam gandrīz pie pašas auss:

—   Jaunais cilvēk, piespēlē manā kastē savu asarīti, bet tā, lai neviens neredz. Es tev nākošā reizē atvedīšu tievās ārzemju makšķerauklas, «zelta» āķīti dabūsi tūliņ.

Pēteris paskatījās. Viņam blakus stāvēja dūšīgs ūsains tēvainis. Peteris dusmās piesarka un uzkliedza:

—    Es ar zivīm netirgojos! Un vai tas atbilst sacīkšu noteikumiem? Ar citu ķertām zivīm gribat iegūt pirmo vietu!

—    Nebļauj! Nebļauj! — ūsainis mīlīgā balsī sāka labināties. — Es tikai pajokoju.

Pētera asaris pa to laiku spirinājās āliņģa tuvumā. Nākošā mirklī uz ledus pazibēja rūsgana svītra un asara vairs nebija. Pantera drāzās prom ar zivi zobos.

—    Pantera! Atdod! Sātans! — sauca Pēteris un diedza kaķim pakaļ. Laikam arī ūsainajam pamodās makšķernieka dvēsele, jo arī viņš sāka skriet Panterai pakaļ un pilnā balsī kliedza:

—   Ķeriet, ķeriet! Aiznes zivi! Aiznes zivi! Ķeriet!

Kādi pieci seši tuvākie sacīkšu dalībnieki, saklausījuši kņadu,

pacēla galvas. Pa roku galam tika nomesti kātiņi, dažam steiga apgāzās kastītes. Nu jau vesels bars nesās kaķim pakaļ, saucot:

—   Ķeriet! Ķeriet zagli!

Vēl neviens nav apturējis kaķi, kas bēg ar zivi zobos. Saprotams, ka arī Panteru nenoķēra. Kaķis nebūt nedomāja skriet uz mājām, bet laida tieši pāri ezeram un nozuda kārklu ceros.

Tur mierīgi notiesāja laupījumu. Ka pēc tam varētu būt kādas nepatikšanas, tas Panterai pat prātā neienāca.

Pēteris, atgriezies pie āliņģa, bija tuvu raudāšanai.

—   Tāds asaris! īsts milzenis! — viņš vaimanāja.

—    Diez kas nebija, — sacīja ūsainis, — un nevajadzēja būt skopam.

—    Kā — diez kas nebija? Gandrīz kilo!

—   Ja trīssimt gramu, tad daudz, — ūsainis noteica un aizgāja.

Līdz vakaram Peteris zupas tiesu savilka, bet tas jau nav tas. Ja vēl būtu klāt «lielais asaris»!

Krastā izšautā sarkanā raķete lokveidīgi uzvijās gaisā. Augstu, augstu un tad it kā saira. Sacīkšu dalībnieki steidzās uz krastu, kur sākās lomu svēršana. Pirmo vietu ieguva kāds pavecāks vīrs, kas visvairāk izskatījās pēc nopietna ziemas makšķernieka. Viņa loms gan arī nebija nekāds spožais — viens kilograms un septiņi simti gramu.

—    Ezers netiek apzvejots, un tādēļ te savairojies daudz sīko zivju, kas pirmās krīt uz ēsmu, — uzvarētājs noteica un, stikla pokālam vizot, iekāpa autobusā.

Sacīkšu dalībnieku aizbraukšana nenorisa bez kļūmēm.

Tālis svētdienas pēcpusdienā slēpoja. Pievakarē, iznākot no

meža, viņš ieraudzīja volgu un autobusus. Pēdējais autobuss apstājās, un no tā aši izlēca pāris vīru. Mazam cirvim zibot, dažos mirkļos tika nocirstas vairākas nelielas eglītes. Droši vien domāja saglabāt līdz Jaungadam.

Tālis pirmajā brīdī no uztraukuma nespēja ne pakustēties, ne parunāt. Tad atjēdzās.

—   Ko jūs darat?! Ko jūs darāt?! — viņš kliedza un aizelsies slēpoja uz to pusi.

Izdzirduši saucienu un ieraudzījuši arī pašu Tāli, vīri pakampa eglītes un žigli iemanījās autobusā. Mašīna tūliņ uzņēma ātru gaitu.

Tālis cik jaudas drāzās autobusam pakaļ, bet tad aptvēra, ka tas velti. Ko darīt? Tā to nevar atstat! Sila malā visskaistākās eglītes!

Tad Tālis iedomājās: jāziņo krusttēvam Jānim.

Krusttēvs, noklausījies Taļa stāstījumu, piezvanīja pa tālruni.

—    Rajona autoinspekcija? Jā, te runā no Atrastes. Nesen no šejienes aizbrauca autobuss ar mežā cirstām eglītcm. Kāds mašīnas numurs? Tāli, kāds autobusa numurs?

Tikai tagad Tālis apjēdza, ka nav ievērojis pašu galveno — autobusa numuru.

—   To atceros, ka pirmie divi cipari 37.

—   Brauc volga un trīs dzelteni autobusi. Pēdējās mašīnas numurs sākas ar 37 . .. Aizturēsit? Labi, paldies.

Pabeidzis tālsarunu, krusttēvs pagriezās pret Tāli.

—    Ir jau arī tādi nesaprātīgi viltus dabas draugi. Nevar paiet garām skaistam kokam vai ziedam, viņiem tūliņ vajag lauzt vai plūkt. Un tad ir jāpamāca. Šodienas viesi te droši vien vairs nebrauks. Bet tie jau nav vienīgie.

KĀ SVĒTDIENAS NOTIKUMI ATSPOGUĻOJAS PĒTERA DIENASGRĀMATĀ

11. decembrī

Saulaina bezvēja diena. (-8° pie luga.)

Tā jau nebija tikai iznerrošana vien — tas bija izsmiekls. Un kas iznerroja? Kaķene! Un par ko? Par to, ka visu vasaru viņu ar zivīm baroju. Ja mana dienasgramata ieies vēsturē un cii- vēki lasis, viņi droši vien par šo traģisko notikumu smiesies. Bet es tajā reizē biju tālu no smiekliem. Raudāt jau neraudāju, kaut gan vajadzēja.

Saprotams, tagad draudzība ar Panteru ir cauri. Lai nemaz nemēģina man glausties klāt.

Ja ta labi apdoma, istais vainīgais bija tas krāpnieks no Rīgas, kas gribēja no manis izvilināt lielo asari. Tikai viņa dēļ nepaspeju uzreiz ielikt savu lomu kastītē, un Panterai vairāk nemaz nevajadzēja ka pāris sekunžu — un prom ar visu asari bija. Ta skriet ar 2 kilogrami smagu zivi zobos, — to spej tikai Pantera.

Tracis uz ezera gan izcēlās briesmīgs. Bet vai es kādreiz vēl sava mūžā izvilkšu tik lielu asari? Milzenis! Divi kilo pilnīgi! Stāsti, kam gribi, neviens netic. Kraukļi neprot runāt un tamdēļ nevar apliecināt, bļitkošanas sacīkstes dalībnieki aizbraukuši uz Rīgu, tie ari neko nepateiks.

Vienīgi mammuks drusku tic. Viņa gan saka: «Ka Pantera uz tādu nedarbu spējīga, to es pieļauju, bet, cik tā zivs svēra, to tik droši nevar zināt. Mūsu pusē divi kilogrami smagi asari nekad nav manīti.»

Nevar zināt, nevar zināt! Bet es zinu!

KĀ TAD ĪSTI BIJA AR PĪLĒM?

Ar pīlēm bija tā: pļāpīgajām zīlītēm izrādījās taisnība. Vecās piles pierunātas, visas simts pīles neaizlidoja nekur. Ezeram aizsalstot, viņas pārcēlās uz Strautupes vaļējo ūdeni un jutās te pavisam labi. Strautupes ūdens līdzīgi avotu ūdeņiem ziemu bija siltāks, nekā rādija termometrs pie loga. Te ieplūda daudzi avoti, no Avotkalna vien veseli astoņi. Kā zināms, avota ūdenim ziemu ir tāda pati temperatūra kā vasarā, jo iztek no zemes dzīlēm, kur apkārtējā vide to neietekmē.

Sākumā pīlēm neklājās slikti. Viņas peldēja šurp un turp pa Strautupi, meklēja ēsmu un tērzēja, pāri upei skanēja kluss un patīkams «pēk, pēk».

Bet tad pamazām sākās nedienas, aptrūka ēdamā. Ezers bija aizsalis, tikai neliels aplis ar pašu upes ieteku šad tad atkusa

un atkal aizsala. Viss, kas vien vaļējā ūdeni bija ēdams, tika notiesāts līdz pēdējai iespējai. Draudēja bads.

Reizē ar trūkumu sākās uzbrukums vecajai pīlei, kura bija visas simts ievilinājusi šajā postā.

—   Mums nav ko ēst! Mums nav ko ēst!

—   Laidieties prom! Vai es kādu turu? — atpēkšķēja vecā pīle, ko pašu mocīja izsalkums.

—   Kur lai mēs laižamies? Kur? Visur sniegs! Visur ledus!

—   Uz jūru! Uz jūru, — pāris dūšīgāko iesaucās.

Kādas divpadsmit uzņēmīgākās devās izlūkos uz jūru.

Atgriezās pavisam novārgušas.

—   Jūra arī aizsalusi!

Nu visas klaigāja:

—   Gals klāt! Gals klāt!

Viņas kliedza no rīta, kliedza pa dienu, kliedza vakarā un arī naktī.

KAUT KO IZDOMĀSIM

Līdz tam laikam, kad Atrastes ezerā notika bļitkošanas sacīkstes, pīles Jāņa mājas tuvumā maz rādījās. Ap Avotkalnu bija vairāk ēdamā un vissiltākais ūdens, kur viņas arī plunčājās.

Bet tagad, kad pietrūka ēdamā, pīles gar Jāņa māju vien,

gar māju vien. Laikam cerēja, ka krusttēvs palīdzēs, tad pat aizmirsās bailes no cilvēka.

Kriksis darīja, ko varēja. Aiz- rējies līdz aizsmakumam, lika beidzot pīlēm mieru — lai klaigā, cik grib.

Un viņas klaigaja.

Krusttēvam Jānim bija stipri nervi, beidzot tomēr neizturēja. Viņš teica sievai:

— Neko nevarēs darīt, būs jāpamet kāds liekšķeris graudu.

Miežus bēra tieši ūdeni un uz sauszemes krastmalā. Izrādījās, ka ar trim četrām liekšķerēm pietika, lai koncertu likvidētu.

Viss būtu labi, ja krusttēva Jāņa miežu maiss būtu bezgalīgi liels. Ber pa liekšķerei un gaidi pavasari. Parasti īstenība nesaskan ar tamlīdzīgiem aprēķiniem. Kādā dienā Jāņa sieva Kristīne teica:

—   Mums drīz vairs miežu nebūs.

4. b klases pionieri saziņā ar krusttēvu Jāni aizrakstīja uz Rīgu ezera saimniekiem par to, cik bēdīgi klājas pīlēm.

Atbrauca kāds zinātnieks, līdzi paņēmis mazdēlu. Jānis viņiem ierādīja to istabu, kuras logi skatījās pret upi. No rīta zinātniekam sāpēja galva. Rīgā pie viņa loga cauru nakti švīkstēja automobiļu riepas un kauca bremzes. Tas bija nieks pret tiem trokšņiem, ko naktī sacēla pīles. Otrā dienā zinātnieks staigāja pa krastu un kaisīja pīlēm maizi. Viņa mazdēls smējās, kad visas piles kā dresētas zināmā attālumā sekoja viņiem. Kaut cik paknābājušas no iemestām maizes kripatām, pīles to dienu uzvedās pieklājīgi. Naktī vēl nekas, bet pēc tam sākās vēl briesmīgāks tracis.

Aizbraucot zinātnieks teica krusttēvam Jānim:

—   Noteikti mēs kaut ko izdomāsim. Zinātne sākas ar domāšanu.

Pagāja dienas, un nekas nemainījās. Pīles klaigāja tik briesmīgi, ka pie Jāņa nāca sūdzēties no visām apkārtējām mājām. Viens pat teica:

—            Ja tā klaigāšana nebeigsies, būs jāzvana uz rajona centru, lai mednieku biedrība ieved apvidū mieru. Par patronām samaksāsim, jo no tiem izdilušiem kaulu kambariem pat cepetis neiznāks.

Tik tālu tomēr pīļu tracis neaizgāja.

Vienā rītā atbrauca kolhoza smagā mašīna un atveda vairākus maisus graudu.

—            Pīlēm, — šoferis īsi pateica un, izkrāvis maisus, aizbrauca.

Pienāca ari zinātnieka vēstule. Lai pasveicinot pionierus. Viņš cerot, ka no viņiem izaugšot patiešām īsti dabas draugi. Par graudiem ar kolhozu viss esot nokārtots. Piļu barošanā lai katrā ziņa iesaistot ari pionierus, un butu labi, ja viņi pierakstītu un atsūtītu savus novērojumus.

Pēteris, kā tuvākais kaimiņš, aiznesa vēstuli uz skolu. Visi bija sajūsmā. Nolēma, ka pionieri apciemos pīles pēc iespējas biežāk, bet katrā ziņā sestdienas pēcpusdienās un svētdienās.

Varētu likties, ka «pīļu jautājums» ar to bija nokārtots, bet dzīvē neko paredzēt nevar. Gadās visādi traucējumi, kur tos nemaz negaida.

«SLIKTĀ IPASIBA»

Krusttēva Jāņa sieva Kristīne pēdējā gadā bija savārgusi. Dakteri teica —- nieres, nieres sākušas streikot. Ieteica braukt ārstēties uz Truskavecu, kur tādas slimības kā ar roku atņemot. Truskaveca? Kādā pasaules mala? Noskaidroja, ka kūrorts atrodas Piekarpatos. Tur esot daudz dziedniecisku avotu.

Kristīne atteicās viena tādu gaisa gabalu braukt. Lai Jānis taisoties līdzi.

Ja ķirmis katru dienu grauž, ar laiku izēdas gultas galvgalim cauri. Tā arī notika ar Jāni. No sākuma nē un nē, beidzot tomēr ja. Ceļazīmes dabūja — un trīs nedēļas pirms Jaungada abi aizbrauca.

Viens no iemesliem, kādēļ Jānis sākumā atrunājās braukt, bija tāds: kas tad paliks mājās, kas uzskatīs un baros govi, sivēnu, abas aitas un vistas?

—    Kā — kas? — Kristīne teica. — «Sliktā īpašība»!

—   Vai tad Kristaps laidīs?

—   Bus pat priecīgs, ja kādu laiku dabūs no viņas atpūsties. Kristaps bija Kristīnes brālis un dzīvoja kaimiņu kolhozā.

Kad viņam jautaja: «Nu, kā iet, Kristap?», viņš atrūca:

—    Ka iet, kā iet? Ja mana «Sliktā īpašība» būtu «Labā īpašība», tad jau ietu labi.

Par «Slikto īpašību» Kristaps bija iesaucis savu sievu Loti. Citādi viņa būtu tīri pieņemams cilvēks, strādīga, kārtīga, tikai

skopa, nu briesmīgi. Nebija tādas dienas, kad nepārmestu vīram par mantas vai naudas izšķiešanu. Mantkārības dēļ bija paņēmusi no kolhoza barošana četrus vērsēnus, varot labi nopelnīt. Pati tomēr ar tiem nenoņemās.

—   Vērsēnus barot un kopt ir vīrieša darbs, — viņa teica. — Man pietiek ar govi.

Ko Kristapam bija darīt? Viņš tikai norūca:

—   Tagad man ir pieci jūgi — četri vērši un «Sliktā īpašība».

«Sliktā īpašība» bija ar mieru to nepilno mēnesi saimniekot Jāņa mājās, un ta viņa tur tagad dzīvoja.

VAI DETEKTĪVAM ATKAL JĀSTĀJAS DARBĀ?

1234567891=0

Tikko uzrakstījusi šos skaitļus, Inga sedeja un domāja. Skatījās pieraksta un gudroja.

Pie durvīm pieklauvēja.

—    Lūdzu iekšā, — Inga aicināja.

Ienāca neviens cits kā Tālis.

—    Uač!—Tālis uzsauca.

—    Ko tas nozīmē? — Inga brīnījās.

—   Tas ir otrādi apgriezts «čau» un nozīmē to pašu ko «čau».

—    Bet kādēļ tad vairs ne «čau»?

—   Apnicis.

—   Varbūt varētu sacīt «labdien» vai «labrīt», vai «labvakar»?

—    Ko tu sacīji?

—   Es teicu, ka varbūt varētu pamēģināt «labdien», — Inga atkārtoja.

Tālis mirkli padomāja.

—   Ģeniāla ideja! Tas «labdien» kādreiz bija modē, tad izgāja no modes, bet, ja pēc kāda laika atgriežas modē, tad tas ir moderni!

—    Izmēģināsim. Ienāc otrreiz.

Kā par brīnumu, Tālis paklausīja Ingu un, izgājis pa durvīm, vēlreiz pieklauvēja.

—   Lūdzu, ienāciet! — Inga skaļi teica.

—   Labdien! — Tālis ienākot sacīja.

—   Labdien, labdien, — Inga atbildēja.

—   Nu tiešām lieliski!

—   Novelc mēteli un apsēdies.

Tālis izgāja priekšnamā un, atstājis tur mēteli, atgriezās istabā.

—   Atnācu, lai tev kaut ko svarīgu pastāstītu.

—    Neklausīšos, kamēr tu neatrisināsi šo uzdevumu. — Inga pastūma Tālim papīra lapu ar uzrakstītajiem skaitļiem. — Vienādojuma kreisajā pusē saliec «+» un «-» zīmes tā, lai vienādība būtu pareiza.

Tālis nopētīja skaitļus, tad atmeta ar roku.

—    Klausies, Inga, lieta ir svarīga un nopietna . ..

—   Neklausīšos, izrēķini!

—   Tev būs jācep pankūkas!

—   Neklausīšos, atrisini uzdevumu.

Tālis piesēdās tuvāk logam un sāka rēķināt. Rēķināja, svītroja, rēķināja, svītroja.

—    Dod jaunu lapu.

Atkal rēķināja, svītroja, rēķināja, svītroja.

—   Dod vēl jaunu papīru.

Pēc brīža:

—    Kādēļ tie zvirbuļi tā lēkā pa žagariem? Vai viņiem tur dejas stunda?

—    Nav jāskatās laukā pa logu, bet uz uzdevumu. Un jākoncentrējas.

Tālis nopūtās un sāka koncentrēties. Pele drīzāk izspruks no kaķa nagiem nekā kāds no Ingas ietiepības. Vienīgā izeja — padoties. Skolā varētu pat sākt kauties, kaut tas nepieklājīgi. Bet kurš gan mājās kaujas?

Pēc laba brīža Tālis pastūma Ingai lapu ar atrisinātu uzdevumu:

1-2-3-4+5-6-7+8+9-1=0.

—    Pareizi! Vajag tikai gribēt. Tev ir vajš gribasspēks, bet to varot norūdīt, — teica Inga.

—   Ar tādu gribasspēku kā tev var bez spārniem pacelties gaisā un nokļūt uz Mēness.

—   Varbūt pacelšos ari, bet tagad stāsti.

Es jau teicu — tev jāsāk cept pankūkas.

- Lai tevi pacienātu?

Tas arī nebūtu peļami, bet vispirms, lai meža pīles pabarotu.

—    Kā? Lai meža pīles pabarotu?

Jā, jā. Tos graudus, ko krusttēvam Jānim atveda no kol- lioza, ēd un vēl kliedz. Tā kliedz, ka viss rajons ceļas kājās.

—   Te mūsmājās gan nevar dzirdēt.

—   Vēl paies pāris dienu, tad dzirdēsi.

—    KādēJ skolā neteici?

—   Aizmirsu. Tu taču zini, ka mums sestdienās simtiem savu darīšanu.

—    Hokejs jāorganizē?

—   Arī hokejs.

—   Labi, drīz pie manis atnāks Cīnija, un mēs iesim barot piles. Noskaidrosim.

—   Kas tev kā detektīvam ko nenoskaidrot. Tikai «vairojamo glāzi» paņem līdzi, varbūt vajadzēs dzīt pēdas.

—    Sākumā iztiksim bez lupas.

—    Es arī gribu būt detektīvs. Vai mani ņemsiet līdzi?

—    Laikam ne.

—    Kādēļ?

—   Tu pārmērīgi daudz pļāpa.

—    Būšu kluss kā Atrastes ezers bezvēja dienā.

Atnāca Cīnija. Tālim vēlreiz vajadzēja solīties nejaukties iekšā, kad viņas runās ar Loti.

PĒDAS SNIEGĀ

«Sliktā īpašība» jau zināja, ka sestdien nāks pionieri barot to «trako nelaimi», kas uzbrukusi visai apkārtnei.

Tikko atnācēji bija draudzīgi sasveicinājušies ar Kriksi, no istabas iznāca Lote, rokas priekšautā slaucīdama.

— Ā-ā, pionieri! Vai tad jums jāmācās nav, ka varat tā noņemties ar tiem skandālistiem?

—   Mēs veicam pienākumus, kurus mums aizbraucot uzticēja krusttēvs Jānis, — Inga atbildēja.

Šausmas! Nu, paskatieties, nu, paskatieties, kā viņas ārdās! — Cīnija lūkojās uz upes pusi.

Pīles patiešām bija nemierīgas, te pacēlas gaisā, te, gabalu palidojušas, metas ūdenī.

—   Vai jūs viņas nepabarojāt? — vaicāja Inga.

—    Kāds dumjš jautājums! Vēl nekad neviens nav piedzīvojis, ka vecā Lote neizpildīja to, ko apņemusies. Radagabalam solīju, tad jādara, kaut gan sirds plīst pušu.

Bet kādēļ viņas tik uztraukušās? — pavērojusi pīļu baru, jautāja Inga.

—   Trakas lietas! Lapsas skraida apkārt. Varbūt apēdīs visu pulku. Tādēļ tā mētājas, pārbijušās.

—   Vai tad Kriksis laiž tik tuvu mājai lapsu? — Cīnija brīnījās.

—    Kriksis? — Un Lote nicīgi paskatījās uz šuneli, kas lēkāja apkārt ciemiņiem. — Droši vien nāk šurp arī seski. Kad es jaunībā vēl dzīvoju šajā pusē, tur lielaja vangā katrā siena kaudzē dzīvoja pa sesku pārim. Tēvs lika sesku kastes. Līdzko vienu pāri iznīcina, skaties — pēc nedēļas jau atkal citi klāt. Tā vien rādās, ka mēs te barojam tikai lapsas un seskus.

Klētī iegāja visi, vienīgi Kriksis palika ārpusē, jo viņam, tādēļ ka līda visur iekšā, pārāk bieži bija iznākušas nepatikšanas, īpaši ar Loti.

Lote ar liekšķcri grāba graudus no maisa un bēra barojamā kastē, pēc katra grābiena noteica:

—   Būs jau gana, būs jau gana.

Pionieri tomēr nepiekāpās un nelikās mierā, kamēr kaste piepildījās līdz iekšpusē novilktai svītrai.

Lote nopūtās.

—    Nav mana daļa, bet to es saku — grēks dot graudus meža putniem. Valdība pat kādreiz rakstīja avīzēs, ka maizi nedrīkst izbarot lopiem. Man pašai gandrīz iznāca nepatikšanas. Zīmaļa vasaras vidū norāva pienu. Kad sāku pirkt un dot sald- skābmaizi, piena bija vairāk. Vismaz vasarniekiem bija labums, dabūja svaigu pienu. Bet tā — mantu sviest vējā . ..

Barošanas brīdī sacēlās vēl lielāka jezga. Lote turēja ar

plaukstām ciet ausis, tomēr palika turpat un skatījās. Kad pīles, apmierinājušas izsalkumu, aprima, viņa teica:

Paejiet vien pa krastu, tad redzēsiet, kur lapsa nostaigājusi. Un tad saka, ka manis deļ pīles klaigā! Droši vien kāda jau aiznesta.

Inga un Cīnija nolēma piles saskaitīt. Tas nemaz nebija tik viegli, jo visu laiku tās peldēja, skraidīja un lidinājās. Lotei apnika gaidīt, viņa aizgāja prom. Beidzot tomēr saskaitīja, bija tieši simts pīļu un vēl vecā pīle, kura gan izskatījās stipri izkri- tusies un noplukuši. Tātad ne lapsa, ne seski vel neko aiznesuši nebija.

Pionieri pa dziļo sniegu aizbrida līdz pat Avotkalnam. Patiešām — visgarām gar Strautupītes krastu bija saskatāmas pēdas. Visas vienādas un ļoti līdzīgas tām, kādas, visapkārt majai skraidot, sniegā bija ieminis Kriksis.

Pirms promiešanas Inga, istabā sameklējusi Loti, teica:

—   Krastmala ir gan nostaigāta, bet tās izskatās pēc Krikša pēdām.

—   Vai, mīļo meitiņ, kā tu tā vari teikt! Vai tad tu nezini, ka lapsas pēdas ir mats matā tādas pašas kā suņiem?!

Atceļā uz mājām Inga prātīgi sprieda:

—    Redziet, cik ar mums viegli tiek galā, ja neprotam lasīt pēdu rakstus sniegā. Varbūt ir skrējis suns, bet krustmāte Lote saka — lapsa, un viss. Nākošajā pionieru sanāksmē jānolemj, ka šoziem pulciņa pionieriem jāiemācās pazīt dzīvnieku un putnu pēdojumus.

—   Bet kas tad mums to iemācīs? — beidzot atplēta muti arī Tālis. Viņš stingri bija turējis vārdu un patiešām nejaucās sarunā ar Loti.

—    Kad atbrauks no sanatorijas krusttēvs Jānis, palūgsim viņu un arī mežsargu, — izlēma Inga.

Sāka snigt lēnas, retas sniega pārslas.

Pirms Tālis iegriezās savās mājās, Inga uz brīdi viņu aizturēja.

—   Man ienāca prātā …

—    … Ka gadā ir trīs simti sešdesmit piecas dienas un garajā gadā trīs simti sešdesmit sešas, — nenocietās Tālis, neie- spraudis savu joku.

Inga un Cīnija tikai nicinoši paskatījās uz Tāļa pusi.

—   Man ienāca prātā, — Inga turpināja, — ka mums tas pēdu jautājums jānoskaidro bez kavēšanās, citādi Lote varbūt mūs māna un mānīs līdz pat krusttēva Jāņa atbraukšanai.

—    Kurš ir detektīvs, lai skaidro, — Tālis izmeta.

—   Pats teici, ka gribi būt detektīvs, un tev būs uzdevums.

—    Sajā lietā esmu malā stāvētājs. Pēdas es nepazīstu.

—   Tev ir fotoaparāts?

—    Un tad?

—    Klausies. Pašreiz snieg. Pa nakti droši vien pārstās, jo bezvējā nekad pārāk ilgi nesnieg. No rīta svaigā sniegā patiešām varēs lasīt pēdas kā grāmatā.

—   Ar noteikumu, ja tā būs.

—    Neprāto priekšlaikus. Ievēro, ko tev saka, un neskaiti vārnas!

neskaitu, es tāpat redzu, ka kokā sēž četras vārnas, — attteica Tālis.

Kaut arī rīt svētdiena, pa gultu ilgi nevārties. Līdzko gaisma, paņem fotoaparātu un apstaigā vangā siena kaudzes. .ja kaut kur redzi, ka sesks klejojis, nofotografē.

Nepazīstu seska pēdas, un svētdienas rītos man briesmīgi nak miegs.

Vienas svētdienas miegu piecietīsi. Bet gar siena kau- d/.em nofotografē visus nopēdojumus, kādi vien pa nakti radusies.

Tas Tāli tomēr ieinteresēja.

Izdarīšu jau, izdarīšu, tikpat no tevis vaļā netiks.

—   Un pēcpusdienā atnāc ar visu aparātu pie manis. Cīnij, Iii tapat pieskrien. Nofotografēsim arī tās, ko Lote uzdod par lapsas pēdām.

—   Tu tiešām esi Šerloks Holmss! — Cīnija pastūma brilles augstāk.

LOTI ATMASKO

Kad svētdienas pēcpusdienā Tālis ieradās pie Ingas, Cīnija jau sēdēja uz dīvāna un sapņaini lūkojās pa logu. Viņa bija sākusi sacerēt dzejoli Jaungada sarīkojumam. Tāļa ierašanās aizdzina dzejisko noskaņojumu, jo ziņkāre par to, kas redzēts pie vangas siena kaudzēm, bija pārāk liela.

—    Pļavā tieši gar pašām kaudzēm nekādu dzīvnieku pēdu nav. Pie vienas vēl tad, kad gāju, mielojās četras stirnas. Tur visapkārt no vietas nomīdīts — gluds kā grīda. Pa pļavu krustām šķērsām ir zaķu pēdas. Tās vienīgās es pazīstu. Skaidri saskatāms, ka staigājuši putni, katras kaudzes mieta galā sēž vai nu vārna, vai žagata. Tas viss ir meistarīgi nofotografēts.

—    Bet varbūt sesks dzīvo tajā kaudzē, pie kuras ēda stirnas? Tur, kā tu teici, visapkārt nobradāts, — sprieda Cīnija.

—    Stirnas netrinas gar pašu kaudzi, bet pieklājīgi ēd, kaklus izstiepušas. Ap pašu kaudzi ir šaura neskarta josla, varētu teikt, neitrālā zona. Ja tur dzīvotu sesks, tad «neitrālajā zonā» būtu kādas pēdas, bet nav.

—    Tu sāc runāt kā detektīvs. Skaidrs, pļavā sesku nav, — konstatēja Inga. — Lote runājusi no tukša gaisa. Bet kas tad ar stirnām? Viņas tak notiesās visu kolhoza sienu!

—    Šausmas! Visu jau neapēdīs. Un stirniņām arī vajag. Bez tam, cik zinu, kolhozam šogad siena pietiekoši daudz. — Cīnija pārmetoši paskatījās uz Ingu.

—    Bet nu steigšus uz Strautupi. Ja lapsa tur skraida apkārt, svaigo sniegu būs nopedojusi, — Inga mudināja.

—    Bet Lote teica, ka lapsas pēdas tadas pašas kā Kriksim, — iebilda Tālis.

—    Tu tikai nofotografē, gan atradīsies kāds, kurš pratīs atšķirību saskatīt, — Inga stingri noteica.

Lote pašreiz stāvēja virtuvē pie galda iepretī logam un veidoja pīrāgus. Laikam bija nodomājusi ka pie svētdienas panaš- ķoties. Ieraudzījusi nākam pionierus, viņa steidzās pie durvīm, pastiepusi roku ar klēts atslegam.

«Droši vien nevar pat skatīties, kā iznieko graudus,» nodo- maja Cīnija.

Kamēr meitenes rīkojās pa klēti, Tālis aizskrēja uz upi. Visur nopēdots. Pie mājam vairāk, pa upes krastu bija iets tikai kādas četras reizes, līdz pat Avotkalnam.

Tālis vairakkart nofotografēja.

Nododot Lotei klēts atslēgu, pie durvīm stāvēdama, Cīnija ievaicājās:

Vai pagājušā naktī bija mierīgi? Lapsa netramdīja pīles?

— Kā tad netrenkāja! Tā ap vieniem upē bija tads troksnis, it kā visa pasaule ietu bojā. Arī Kriksis vauk- šķēja kā uzrīdīts. Kad paskatījos pa logu, rūsgana aste vien nozuda starp ābelēm.

— Ka tad jūs redzejat, ka aste rūsgana, ja pulksten

vienos naktī ir melna tumsa? — Tālis nenocietās nejautājis.

Mēness spīdēja, — Lote noteica un dusmīgi aizcirta durvis.

Otrā dienā skolā Inga sameklēja dabaszinātņu skolotāju, l alis fotogrāfijas bija paspējis attīstīt, teicās, esot rāvies visu nakti. Skolotāja droši vien mācēs atšķirt suņa pēdas no lapsas pēdām. Viņa arī tiešām zināja.

Tā jau nu tīri nav, ka suņu pēdas pilnīgi tādas kā lapsai. Kaut gan atšķirība ir maza, tomēr ir, — viņa teica.

Skolotāja piegāja pie tāfeles un uzzīmēja vienu pēdu.

Uzmanīgi apskati, — sacīja skolotājā. Pec tam uzzīmēja

—   Vai ir kāda starpība?

—   Man liekas, ka nav, — Inga nedroši atbildēja.

Un tomēr ir! Redzi! Pirmajā zīmējumā ir lapsas pēda. Ķepa it kā saspiesta dūrē, pirksti cieši kopā. Otrajā zīmējumā — suņa pēda. Suns iedams pirkstus izpleš plati, tādēļ ķepa sniegā iespiežas seklāk un izskatās kā izplūdusi.

Uzmanīgi skolotāja pētīja visus uzņēmumus un beidzot teica:

Uz fotogrāfijām ir tikai suņu pēdas.

—   Jā, mes jau tā domājām, ka tās visas ieminis Kriksis, — teica Inga un izstāstīja nedienas ar pīlēm un Loti, sauktu «Slikto īpašību».

Otrdien tracis Strautupē bija mērens, bet trešdien atkal skanēja kilometru talu.

Ceturtdienas pēcpusdienā Inga ar Cī- niju gāja uz krusttēva Jāņa mājām. Loti viņas satika pagalmā.

Kad Lotei izstāstīja, kā ir noskaidrots, ka lapsu pēdu nav, viņa beidzot atzinās:

—   Sameloju, sameloju, nav ne lapsu, ne sesku. Ļoti žēl, ka nav. Nebaroju — un viss. Un nebarošu arī.

Viņa pateica, ka nekādās darīšanās ar pīlēm neielaidīsies. Klēts atslēga stāvēs virtuvē uz naglas, lai nāk un darās paši.

—   Mana sirds netur postīt mantu! Sirds netur! — Lote, no vecmodīga aitādas puskažoka kabatas izņēmusi atslēgu, atdeva meitenēm un pati nozuda istabā.

Kad atvēra klēts durvis, Kriksītis iešmauca līdzi. Viņš tūliņ metās aiz sienmalē piestumtās lādes, uz kuras bija sakrauta pīlēm domātā barība. Suņuks ņurdēja un šņākuļoja.

—    Kriksi, Kriksi, kas tur ir? — Cīnija arī ieskatījās aiz kastes. Kriksis, satvēris zobos, raustīja kādu maišeli. Meitenes, Kriksim pinoties pa kājām, izvilka maisu no paslēptuves un,

neskatījušas to, tūliņ saprata, ka Lote bija paspējusi daļu no ļulciii domātās barības atbērt atsevišķi un noglabāt.

Saprotams, ka noslēpto maisu nolika īstajā vietā. Tagad Atrastes skolas pionieru vienība ik pārdienas pēc īpaša saraksta uaca barot pīles.

Nekādu klizmu ar pīlēm vairs nebija. Un pavasari visas simts nu vēl viena vecā pīle iepeldēja Atrastes ezera vaļējos ūdeņos.

ZĪLĪTES JOPROJĀM IR ZIŅKĀRĪGAS

Mežmalā arī ziemu lielais melnalksnis stāvēja stingri un nekādi vēji tam neko nevarēja padarīt. Abas zīlītes daudz nebē- daja, ka viņu iemīļotajam kokam nav krāšņo zaļo lapu. Kas kaitēja palēkāt arī pa kailajiem zariem? Beidzot abas mierīgi notupās blakus.

—   Vai tu esi dzirdējusi tās runas, kas nāk no Atrastes ezera sarga mājām?

—    Neko neesmu dzirdējusi, itin neko, — strādīgā zīlīte atbildēja.

—    Esot saņemtas ziņas no Rīgas, no ezera saimniekiem: nākošajā vasarā Atrastes salā un ezerā strādāšot zinātniska ekspedīcija.

—    Tad varbūt arī mūs pētīs un par mums rakstīs grāmatās.

—    Nevar zināt, varbūt tikai melno stārķi un zivju dzeni.

—   Jācer tas labākais.

Brīdi abas zīlītes katra pie sevis klusu čivināja. Tad draiskulīgā atkal nenocietās:

—    Nu jau trīs dienas, kā pa dienu neredzam bērnus mežā slēpojam. Ko tas varētu nozīmēt?

—    Tikai to, ka Jaungada brīvdienas beigušās.

—   Varbūt aizlidosim uz skolu?

Drīz vien zīlītes tupēja uz 4. b klases palodzes.

Neko sevišķu viņas neieraudzīja. Skolotāja stāvēja pie galda un skatījās. Skolēni sēdēja solos, noliekušies pār burtnīcām.

—    Tu redzi, cik viņi veikli knābā papīru! Dižraibais dzenis nemaz nevar ātrāk.

Pēkšņi ierunājas skolotāja:

—   Tāli, vai tu aizmirsi, ka, rakstot kontroldarbu, nedrīkst skatīties kaimiņa burtnīcā?

—    Nav nekā interesanta, — sacīja draiskulīgā.

—    Kā tad nav? — strādīgā iebilda. — Paskaties: viņiem! visiem sarkani vaigi un Tālis slauka sviedrus vienā slaucīšanā. Tur iekšā patiešām ir kaut kāda siltā zeme!

Noskanēja zvans. Skolēni kļuva skaļi un kustīgi. Strādīgāļ zīlīte vēl piebilda:

—    Redzi, un sava kārtība arī viņiem ir, tāpat kā pasaulē.]

SATURS

Notikums Atrastes salā…………………………………………………. 3

Zīlītes ir ziņkārīgas………………………………………………….. 5

Sapulce…………………………………………………………………. 7

Zīlītes prāto …………………………………………………………. 10

Atrastes ezera sala…………………………………………………. 10

Melnais stārķis apvainojas . . . • ' •

Makšķernieka Pētera Skrastiņa dienasgrāmata . 20

Lakstīgala raud……………………………………………………… 22

Jāsauc palīgā Inga……………………………………….. . 25

Uzzinām, kāpēc lakstīgala raudāja …. 27

Kumelīšu vagas gandrīz aizmirstas …. 31

Auto atbrauc nelaikā……………………………………………….. 36

Bērniņš tiešām ir smuks ………………………………………….. 41

Cīnijai sāk apnikt………………………………………… . 42

Otrreiz pie Tāļa……………………………………………………… 43

Bēdīgs brīdis salā………………………………………………….. 47

Arī putniem šajā lietā kas sakāms …. 50

Gandrīz traģēdija . 51

Putni pulcējas baros……………………………………… . 55

Arī bērni pulcējas baros…………………………………………… 56

Salā jauns iemītnieks………………………………………………. 58

Dzērves aizlido……………………………………………………… 59

Pie ziņojumu dēļa…………………………………………………… 61

Tā|a Melnplauka pārdomas……………………………………….. 62

Zīlītes apbrīno plakātu…………………………………………….. 64

Nedienas ar pilēm………………………………………………………. 65

Kaut kas jauns par pīlēm………………………………………….. 67

Lappuses no Pētera Skrastiņa dienasgrāmatas . 68

Tā atnāca ziema……………………………………………………… 70

Atbraucēji no Rīgas………………………………………………… 71

Pantera apmierinata, ko nevar teikt par Pēteri . 73

Kā svētdienas notikumi atspoguļojas Pētera dienasgrāmatā 78

Kā tad īsti bija ar pīlēm?………………………………………….. 79

Kaut ko izdomāsim…………………………………………………. 80

«Sliktā īpašība»…………………………………………………….. 82

Vai detektīvam atkal jāstājas darbā? …. 83

Pēdas sniegā…………………………………………………………. 85

Loti atmasko…………………………………………………………. 89

Zīlītes joprojām ir ziņkārīgas…………………………………….. 93

HE Mt 2545 Jaunākā skolas vecuma bērniem mirdza kļava INGA — DETEKTĪVS

Redaktore E. Marjutina Mākslinieciskais redaktors A. Sprūdžs Tehniskā redaktore V. Ruskule Korektore J. Balode

Nodota salikšanai 09.01.79. Parakstīta iespiešanai 14.06.79. Formāts 70X90/16. Dobspiedes papīrs 100 g. Latīņu garnitūra. Augstspiedums. 7,02 uzsk. iespiedi.; 5.36 izdevn. 1. Metiens 45 000 eks. Pašūt. St 85-BI. Cena 35 kap. Izdevniecība «Liesma», 226047 Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nt. 268/29834/B-513. Iespiesta Latvijas PSR Valsts Izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Cīņa», 226011 Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40. Vāks iespiests Rīgas Paraugtipogrāfijā, 226004 Rīgā, Vienības gatvē II.

Content

Kļava Mirdza Inga- detektīvs

Notikums Atrastes salā zīlītes ir ziņkārīgas

SAPULCE

ZĪLĪTES PRĀTO

ATRASTES EZERA SALA

MELNAIS STĀRĶIS APVAINOJAS

MAKŠĶERNIEKA PĒTERA SKRASTIŅA DIENASGRĀMATA

LAKSTĪGALA RAUD

JĀSAUC PALĪGĀ INGA

UZZINĀM, KĀPĒC LAKSTĪGALA RAUDĀJA

KUMELĪŠU VAGAS GANDRĪZ AIZMIRSTAS

AUTO ATBRAUC NELAIKĀ

BĒRNIŅŠ TIEŠĀM IR SMUKS

CĪNIJAI SĀK APNIKT

OTRREIZ PIE TĀĻA

BĒDĪGS BRIDIS SALĀ

ARĪ PUTNIEM SAJĀ LIETĀ KAS SAKĀMS

GANDRĪZ TRAĢĒDIJA

PUTNI PULCĒJAS BAROS

ARĪ BĒRNI PULCĒJAS BAROS

SALĀ JAUNS IEMĪTNIEKS

DZĒRVES AIZLIDO

PIE ZIŅOJUMU DĒĻA

TĀĻA MELNPLAUKA PĀRDOMAS

ZĪLĪTES APBRĪNO PLAKĀTU

KAUT KAS JAUNS PAR PĪLĒM

LAPPUSES NO PĒTERA SKRASTIŅA DIENASGRĀMATAS

TĀ ATNĀCA ZIEMA

ATBRAUCĒJI NO RĪGAS

PANTERA APMIERINĀTA, KO NEVAR TEIKT PAR PĒTERI

KĀ SVĒTDIENAS NOTIKUMI ATSPOGUĻOJAS PĒTERA DIENASGRĀMATĀ

KĀ TAD ĪSTI BIJA AR PĪLĒM?

KAUT KO IZDOMĀSIM

VAI DETEKTĪVAM ATKAL JĀSTĀJAS DARBĀ?

PĒDAS SNIEGĀ

LOTI ATMASKO

ZĪLĪTES JOPROJĀM IR ZIŅKĀRĪGAS

SATURS