Kļava Mirdza

Pelēkā māja

Mirdza Kļava

Pelēkā māja

Garstāsts

PIRMĀ NODAĻA Pelēkā māja

.

PELĒKĀ MĀJA

Vasaras saule sildīja pelēko māju un smilšaino pagalmu, sava tiesa siltuma tika arī ilgus gadus krāsotāja otu neredzējušajai sētai. Pie šīs noplukušās sētas vārtiem jau no ievu ziedēšanas laika ik pārvakarus sarunājās Gerda un Kristaps. Pelēkā māja neklausījās, par ko šie abi tērzēja. Pierasts. Viņas mūžā daudzreiz «kāds» un «kāda» stāvējuši pie vārtiem un pļāpājuši, patiesībā vairāk gan klusējuši, tikai kad «tā kāda» ieteicās: nu es iešu, — tad «tam kādam» uzreiz atkal atradās kas sakāms. Pelēkā māja pat to centās aizmirst, cik nepatīkami vēl pavisam nesen tai pamatus tricināja garāmbraucošo tanku kāpurķēdes.

Ir tādi cilvēki, kuri neprot būt jauni, un arī tādas mājas ir. Jau pašā mūža sākumā, tikko svaigi nokrāsota, pelēkā māja dvesa vecišķu garlaicību. Varbūt tāpēc, ka tā nelikās daudz zinis par pasauli un savukārt pasaule par to īpaši neinteresējās. Iela, kurā nekāda dzīvā kustība neņirbeja, iedomīgi, pelēko māju neievērojot, skatījās uz Rīgas centra pusi, kur daudzveidīgāk un raibāk. Ielai bija apnikuši šī rajona vienmujie nami un namiņi.

Otrpus mājai, smilšainajā pagalma strēmelē, visbiežāk redzamie un jau pa gabalu dzirdamie bija puikas — savējie un no kaimiņiem ieklīdušie. Viņi gādāja par to, lai neviens zaļš stiebriņš neparādītos smiltājā, — ja kāds asniņš iedomājās izlīst no zemes, tūdaļ to notrieca futbolbumba vai samina skrejošs papēdis. Mātes vakaros neiztika bez rāšanās, un grīdas lupatām netrūka darba, jo puikas istabSš sanesa krietnu tiesu smilšu, bet pagalms kā bija, tā palika brienams.

torhēi' nelielo smilšaino pleķi arī citi'mājās iemītnieki neatstāja pamestībai, reizēm pasēdēja uz tā'sau1 cārriā pļāpājamā sola, kurš pilnībā attaisnoja savu nosaukumu. No kaimiņu dārzp pāri šim solam pārstiepās1 ceriņu zari, un ziedēšanas laikā tie neskopodamies dāvināja savu smaržu visam pagalmam. Vail tam puikam,’ ja kāda mamma redzēja viņa trenkāto bumbu ielidojam ceriņziedos, tad netika šķirots — savējais vai kaimiņu zeņķis. Pār nebēdņa galvu nobira vesels ve zums pārmetumu, dažreiz piedraudēja noraut bikšeles, un, kaš pēc tam seko, katrs puika labi zināja no personiskās pieredzes.

te apkārt staigāja sīkumainības piesūkusies ikdiena, bieži vien paslēpjot lielākus notikumus. Pelēkās mājas četri vienādie, telpiski saknapinātie, bezērtību divistabu dzīvokļi dziļi ierakās ikdienā, tikai par piekto, bēniņos iebūvēto, pat pļāpājamam solam nebija īstas skaidrības.

PELĒKĀS MĀJAS PIRMAIS DZĪVOKLIS

Pelēkās mājas pirmā stāva pirmā dzīvokļa galvenā persona Ludis Silabriedis savējiem stingri piekodināja pašreizējos notikumos nemaisīties un mēli nelaist ganībās.

Neviens pretī neiebilda, un Silabriedim nebija iemesla šaubīties, cik neapstrīdams likums ģimenei ir viņa dzīves gudrība. Mierīgs par savējiem, viņš tanī sestdienas pēcpusdienā posās gājienam uz Baložu pusi. Līdzi ies arī sieva un divpadsmitgadīgais dēls Matīss. Puiku nav ko mājās atstāt, blandīsies tikai apkārt un, dauzoties ar citiem zeņķiem, deldēs pazoles. Silabrieža sievas Benitas brālim Juglas ezera krastā piederēja neliela lauku māja. Uz turieni viņi ies. Pastrādās līdz svētdienas pusdienlaikam, būs paēduši, un gan jau ar tukšu somu mājās nelaidīs. Skuķis lai paliek pieskatīt dzīvokli un salāpīt izmazgātos veļas gabalus.

—     Tagad neko nedrīkst mest prom, katra lupata un diega gals noderēs. Ne dievs, ne velns nezina, cik ilgi karš dūrēs. Tā viņš ir, — promejot tēvs pamācīja meitu. Pirmā pasaules kara mācība nebija aizmirsusies.

Māte tikai nopūtās, bet Matīss vēl ieskrēja istabā. Sasarcis atgriezies virtuvē, viņš aši paskatījās māsā un nodeklamēja:

— Mācies, meitiņ, zeķes lāpīt,

Adatiņu taisni trāpīt.

.Tūliņ durvis ar blīkšķi aizcirtās, un Elīna palika viena. Pavisam viena viņa nejutās, no virtuves galda

kā pavēlniece uz viņu lūkojās raibu raibā drēbju kaudze. Varētu tūliņ ķerties pie darba. Varētu, ja Elīnai nebūtu pienācis «spoguļu vecums» un drēbju skapim nebūtu tik liels pievilkšanas spēks. Pašā skapja tālākajā kaktā glabājās balta kleita. Tā bija neaizskarams mātes dārgums — viņas kāzu rota. So neaizskaramo dārgumu Elīna vairākas reizes slepšus pacilāja un domāja: diezin kā viņai piestāvētu tāda balta, gara kleita.

Pagājušajā rudenī, Elīnas piecpadsmit gadu dzimšanas dienā, tēvs lika meitai un mātei noaut kurpes un nostāties blakus. Noskatījies abas, viņš sacīja:

—      Pilnīgi vienādā garumā,'kā nomērītas.

Māte, kaut arī slaida, tomēr gluži tik tieva kā meita vis nebija. Bet toreiz kāzu dienā, astoņpadsmit gadu vecumā.,. Ja vienreiz uzvilktu balto kleitu, tā no savas vērtības un baltuma neko nezaudētu. Pašreiz visīstākais brīdis, neviens netraucēs. Visur miers un klusums — ārā un istabā. Pacilājusi Matīsa caurās zeķes, Elīna tās nolika atpakaļ, ja tūliņ nesalāpīs, caurumi tāpēc lielāki nekļūs.

Elīnai vajadzēja tikai sešus soļus, lai izietu cauri istabai, tomēr tā bija platāka par otru kambari, kurā pie vienas sienas pietika vietas divdurvju drēbju skapim un tam blakus trimo spogulim, kura stikls no pārāk liela vecuma kļuvis miglains un izskatījās kā nosvīdis. Diez cik skaidru attēlu tāds nerādīja, tomēr ļāva sevi aplūkot visā augumā. Silabriežu ģimenē vienīgi Elīna draudzējās ar veco spoguli, citi tam vienaldzīgi

gāja garām. Skapim pretējai sienai piestumtais dīvāns atstāja tik maz brīvas vietas, ka iznāca mūžīgā ķildošanās ar skapi, neļaujot tam visā pilnībā atvērt durvis, tomēr tās atvērās pietiekami plaši, lai varētu paņemt, ko vajadzēja. Un tā abi, skapis un dīvāns, šaurībai spītējot,: veica savus uzdevumus.

, Piegājusi pie skapja,. Elīna atcerējās — virtuves cļurvis palika neaizslēgtas. Durvis aizslēgusi, kā neticēdama atslēgai, viņa stingri paraustīja rokturi.

Ejot cauri lielākajai istabai, Elīna nejauši paskatījās iļjz krāsns pusi un izbrīnījusies, apstājās. Viņa priekšpusdienā izmazgāja gridu visā dzīvoklī. Kā krāsns priekšā gadījušies pelni? Nesaprotami. Pabrīnījusies sameklēja grīdas lupatu, bet, jau pieliekusies, lai slaucītu, nosvieda to pie krāsns.

Kā tur bija? Kāpēc Matīss pirms promiešanas vēl iedrāzās istabā? Tas puika blēņodamies būs krāsnī kaut ko iebāzis. Atvērusi krāsns durtiņas, Elīna neko nesaskatīja, drošības labad parušināja pelnus. Tas, ko viņa ieraudzīja, lika izbailēs apsēsties už grīdas. Pelnos gulēja melns revolveris. Pirmo reizi mūža Elīna tik tuvu redzēja ko tādu, kas solīja briesmas, ierocis taču sevī slēpa nāvi, vienalga, kam tā domāta. Bet tagad… tāds pašu dzīvoklī… 1

Istabā tūliņ ienāca nomācošs smagums. Un neviena, kam prasīt padomu. Kaut cik atjēgusies, Elīna nepatīkamo atradumu ierušināja dziļāk pelnos. Uzslaucīja grīdu un pamatīgi izskaloja lupatu. Bet kas ar to ir mainījies? Vai tur koridorā nav dzirdāmi soļi? Nē, nav

g[Vis, palūkojās ari pa virtuves! logu.'Pie: vārtiem stāvēja Gerda un Kristaps. Pretējā dārzā, -kur. starp kokiem mēģināja noslēpties balta vienstāva savrupmāja, pazibēja melnās dāmas melnā kleita un viņas Ojāriņa gaišmatainā galva.

Sajūtot galvā izbaiļu radīto džinkstošo tukšumu, Elīna tomēr atcerējās Matīsa rūtiņu kladi. Sai kladē viņš ielīmēja no jauniznākušās avīzes «Tēvija» pavēles un aicinājumus, esot jāzina, ko tagad pavēlēs un uz' ko aicinās. Izņēmusi no kumodes atvilktnes kladi, Elīna pārskatīja ziņojumu, ko Matīss jau reiz bija ģimenei nolasījis.

RĪKOJUMS

Visiem pilsoņiem, pie kuriem atrodas ieroči (šautenes,

! patšautenes, revolveri, medību

bises utt.), kuru turēšanai nav pagaidu kārtības dienesta

. priekšnieka atjaujas, — tie

nekavējoties, bet ne vēlāk par š. g. 2. jūliju 18, jānodod savas policijas iecirkņos. Rīkojuma neizpildīšanas gadījumā draud sods pēc kara laika likumiem.

Rigā, 1941, g. 1. jūlijā Plkv.-lln. V. Veiss pagaidu kārtības dienesta priekšnieks

Draud sods pēc kara laika likumiem ., .

Trakais, nenormālais, dullais stulbenis Matīss. Tagad var pienākt bez kādas jēgas beigas. Drēbju kaudze no virtuves galda vairs neskatījās kā pavēlniece, bet kā izsmiekls. Nekādas lupatas varbūt vairs nebūs vajadzīgas. .Tomēr kaut ko jāmēģina darīt, kaut kas jādara.,, Nodot ieroci nebūs prātīgi, termiņš jau nokavēts. Varbūt pareizāk aizvākt to nelaimi prom no mājas — un pēc iespējas tālāk? Kamēr izgudros, kur noglabāt, jāizliekas, it kā nekas nebūtu noticis. Nejauši ciemiņi parasti ierodas tais reizēs, kad viņus nevēlas redzēt. Elīna apsēdās pie drēbju kaudzes. Gausi kustējās lāpāmā adata un, pāris reižu sadūrusi pirkstu, apstājās pavisam. Ne jau pie šī darba kavējās Elīnas domas, tās tagad maldījās kā pa tumšu meža biezokni, šim gadījumam iemita taciņa neatradās, bet bija taču pierasts pie iemītām taciņām. Beidzot viņa tomēr izdomāja un izlēma, ko darīt.

Atnāca nakts, gan ne tik tumša, kādu to vēlētos ieraudzīt. Cilvēki te dzīvoja vienkārši, laikus gāja gulēt un agri cēlās, pa nakts melnumu nemēdza klaiņot apkārt, bet šoreiz Elīnai bija īpaši jāuzmanās. Viņa izgāja pagalmā pārbaudīt, vai nemana kādus vēlīnus staigātājus, vai nedzird kādas balsis. Viss tukšs un kluss.

Pergamenta papīrā ievīstītais ierocis ieslidinājās tēva svārku kabatā, nebija cita apģērba ar pietiekami lielām kabatām. Elīna apsēja lakatiņu, tā cerot tumsā likties nepazīstama. Tas, ka izskatās pēc putnubiedēkļa, — tas viņai ne prātā nenāca.

Līdz tai bezsaimnieka vietai, kuru puikas jau izrevidējuši un kā neinteresantu objektu pametuši, — līdz tai vietai varēs nokļūt, izejot cauri četriem pagalmiem. Un pavisam vienkārši, visas spraugas sen zināmas, ja kādu šuneli satiks, neries. Savējais.

Elīna izslapstījās cauri četriem pagalmiem, nevienu nesatikusi. Aiz ceturtā pagalma mājas bezlogu mūris vērsās pret vietu, kur kādreiz bija redzams Krauzes divstāvu nams. Kara sākumā šī māja nodega, atstājot nekārtīgu drupu kaudzi. Tālāk, aiz kādreizējās Krauzes mājas, starp divām paralēlām ielām iespiests paliels, tukšs laukums. Elina, pieplakusi mūrim, uzmanīgi ieklausījās un apskatījās visapkārt. Cik nakts atļāva saskatīt, neko nemanīja. Grhti atrauties no mūra, bet tāda stāvēšana arī nebija nekāda drošā. Viņa saņēmās, piegājusi drupu kaudzei, vēlreiz apskatījās visapkārt un tad steigšus iegrūda nevēlamo nesamo skursteņa paliekās, vēl uzmeta dažas lauskas. Tūliņ atpakaļ pie mūra, žigli norāva tēva svārkus un lakatiņu, savīstīja tos vīstoklī. Tagad izskatījās pavisam citāda meitene. Jau iepriekš Elīna bija nolēmusi atgriezties pa ielu. Jāiet mierīgi, nedrīkst pievērst uzmanību, ja ceļā trāpās pretimnācējs. Neskrēja, gāja ātriem soļiem, tomēr nenocietās, šad tad tramīgi atskatījās. Laimējās nevienu nesastapt.

Tikusi dzīvoklī, Elīna krietnu brīdi sastingusi stāvēja pie virtuves durvīm un klausījās. Klusums pamazām iedvesa pārliecību, ka vienīgi mēness viņu ir redzējis, bet tas bija uzticams sabiedrotais.

MĀSA UN BRĀLIS

Svētdienas pēcpusdienā pārradās pārējie Silabriežī. Kaut Elīna bija pārliecinātā! viņas nakts gājiens pie Krau^es mājas drupām ir zināms tikai viņai pašai uri mēnesim, — tomēr viņa nespēja atbrīvoties no satrau-' kūma,Parunājoties ar tēvu un māti, viņai pielipa vecāku mierīgums. Cik labi, ka tēvs uri māte neko nezina,1 it! S'eVišķi māte. Viņa žēlos māti un nestāstīs savu nepatīkamo piedzīvojumu, bet Matīss, pagāna puika, da: būs mācību, lai uztraucas, lai pamokās. Vai tad brāli nepazina, jau šovakar pārbaudīs, kā krāsnī guļ viņa Noslēpums.

Elīna sameklēja vecus žurnāla «Stāsti un romāni» numurus un iegāja mazajā kambarī. Otrā istabā tēvs un māte paklusām kaut ko pārsprieda. Neviens nebrīnījās, kāpēc Matīss, uzkavējies istabā tikai dažas minūtes, jau rādīja durvīm papēžus. Vasarā viņam mājā bija ‘Vajadzīga vienīgi paēšanai un pārgulēšanai.

Šoreiz Matīss, izgājis pagalmā, nesasvilpa draugus, bet malkas šķūnī lielā steigā, sviedrus slaucīdams, raka bedri. Pats bija izdomājis — krāsns nav tā labākā slēptuve. Viņš nebaidījās no tiem, kas piedraudēja ar sodu pēc kara laika likumiem. Kā tad šie zinās, ko Un kur katrs zeņķis noglabājis? Matīss bijās no vecākiem. Vasarā krāsni nekurina, bet, ej nu sazini, sadomās pelnus grābt vai ko.

Metās jau krēsla, kad Matīss iznāca no malkas šķūņa. Iegājis istabā, viņš nemierīgi grozījās, it kā

tam sviltu kāju pēdas. Ja Matīsam tobrīd pajautātu, ko viņš visvairāk vēlas, tūliņ būtu gatava atbilde;

—     Es atdotu savu kabatas nazi tam, kurš uz pusstundu izmānītu manus dārgos vecīšus no istabas.

Bet droši vien tēvs un māte visu vakaru kvernēs istaba. Tēvs pāris reižu bija ieminējies par zāģa zobu vīlēšanu, un varbūt jau rītu sadomā to darīt? Tā var iznākt: vajadzēs vakarā kārpīt bedri ciet. Rīta pusē no Elīnas nebūs miera, kamēr vecāki darbā, tikmēr nemaz nedomā ilgāku laiku palikt malkas šķūnī nepamanīts. Un šī cilvēka brīvības apspiešana saucas cēlā vārdā — vecākās māsas gādība par brāli. Tēvs un māte tikai sēž un pļāpā, it kā diendienā nebūtu tikušies un visu jau izrunājuši.

Tomēr drīz Matīsam radās iespēja nodomāt — laikam taču ir dievs! Ieradās vecā Tīrumniece no otrā stāva ceturtā dzīvokļa un aicināja, vai kaimiņi neuzkāptu augšā, vecais gribot zināt, ko laukos runā. Kaimiņi neatteica ielūgumu. Pa šo līniju viss kārtībā, istabā gaiss tīrs.

Pabāzis galvu kambarī un pārliecinājies, ka Elīna iedziļinājusies žurnāla lasīšanā, Matīss klusām pielavījās krāsnij un lēnām atvēra durtiņas. Pataustīja pelnos. Jocīgi, neko nemana. Aizmirsis piesardzību, viņš kasīja pelnus uz visām pusēm, neko neatradis, pārsteigts un izbijies skaļi iekliedzās;

—      Johaidīl

—      Vai tu ko teici? — no kambara atsaucās māsa,

Padzirdot māsas balsi, Matīsam tūdaļ kā belziens pa pieri radās skaidrība. Viņa, tā varēja būt tikai viņa! Ja tēvs atrastu ieroci, dēlu vis nežēlotu, tā nosloksnētu, ka sēdēt nevarētu, un ja māte? Tad vēl trakāk, nāktos skatīties, kā viņa pieraud istabu līdz griestiem.

Noslaucījis rokas biksēs, Matīss kareivīgi atvēra māsas istabas durvis. Tūliņ viņai būs jāatbild par jaukšanos citu darīšanās, redzēs, redzēs, kā šī taisnosies.

—             Neviens cits, tu esi okšķerējusies pa krāsni un palaidusi knaģus, nosperot svešu mantu.

—             Es? — Elīna kā izbrīnījusies paraustīja plecus.

—     Tu taču esi nomūrējies ar pelniem, ja netici, palūri spogulī.

—      Netēlo, no tevis aktrise tāpat neiznāks.

—             Man nav jātēlo, vispirms satīri grīdu, ja negribi, lai māte tevi pratina.

Uzmazgājis grīdu, Matīss otrreiz iegāja pie Elīnas.

—      Nu?

—             Kas par nu, es neesmu zirgs. — Elīna skatījās žurnālā, tīšām neievērojot brāļa nepacietību.

—             Kāpēc līdi pelnos? Tev kāds lika maisīties, kur nevajag?

—            Tur jābūt ne tikai muļķim, bet ārprātīgam, lai pastrādātu tādus trakumus. Tu gribi mūs visus nelaimē iegrūst?

Brīdi klusums. Nerunājot ne vārda, viņi lūkojās viens otrā. Elīna pārmetoši, bet Matīss aizvainoti.

Brālis un māsa. Tik atšķirīgi izskatā. Nezinātājs viņus neparko nevarētu iedomāties kā tuvus radus.

Elīnai gaišbrūno matu mežs sīkās sprogās cirtojās līdz pleciem. Apaļajā sejā iedegums nevarēja noslēpt vasaras raibumus, kuri īpaši bagātīgi sabērti uz strupā deguna. Elīna ir līdzīga tēvam, vienīgi sejas vaibsti sīkāki un maigāki. Bet Matīss skatījās tikai viņas acīs, zaļganās kā kaķim un pārmetumu pilnās.

Matīss neko nebija mantojis no mātes apdomīguma, toties, viņu ieraugot, katrs, kas pazina Benitu Silabriedi, atskatījās un nodomāja: tas taču Benitas dēls. Un tāds viņš arī bija — smalki veidotu seju, pareiziem vaibstiem, pelēkām, lielam, atklātību paudošām un uzticību iedvesošām acīm. Tikai tumšie mati, nekārtīgi pajukuši, it kā cits no cita gribētu bēgt prom, viņam piešķīra puiciski draiskulīgu izskatu.

—      Kādā nelaimē? — Matīss jau bija pārāk ilgi klusējis. — Neāksties, atdod to verķi, tūliņ noglabāšu malkas šķūnī. Bedri jau izraku, neviens velns viņu tur neuzodīs.

—      Kāpēc tev tas vajadzīgs? Puisīšiem paredzētas citādas rotaļlietas. Tas krāsnī glabātais nav priekš spēlēšanās.

—      Dumjā zostiņa, kara laikā ir ļoti veselīgi, ja pa grābienam atrodams pielādēts šaujamais.

Elīna skaļi ievaidējās un saķēra galvu.

—      Šausmas. Un pat pielādēts… Karotājs atradies. Atzīsties — kur tu ņēmi revolveri?

—             Brķernieku mežā atradu. Domā, man vienīgajam personīgā munīcija? No pusvārdiem noprotu, vēl daži čaļi nav tukšā.

—      Un kas no pusvārdiem zina par tavu atradumu?

—             Es palūgšu neuzskatīt mani par stulbeni. Es varu arī apvainoties. Neviens nezina.

—      Goda vārds, neviens nezina?

—      Kad tev saka, gočen.

—            Jānotic, varbūt tāda prāta kripatiņa tev atradusies, lai nesāktu plātīties.

—             Tu laikam esi vienīgā gudrā uz pasaules, bet, tavai zināšanai, neviens godīgs cilvēks nelūr pa atslēgas caurumu, ko citi dara.

—      Un, tavai zināšanai, neko neesmu nolūrējusi.

—      Nefleitē, kā tad uzodi par krāsni?

—      Vienkārši, pēc pelniem uz grīdas.

Nu mojinl Tev gan ir gaiša galva, tumsā vari avīzi lasīt.

—             Kā tev nav kauna vēl muldēt. Vai tu tiešām esi muļķis vai izliecies? Tagad klausies un ievēro uz visiem laikiem — aizmirsti to revolveri! Tu tādu nekad neesi redzējis un es arī ne. Mēs par to nekā nezinām, saprati? Un bedri šķūnī uz ātrāko roc ciet!

—      Bet kur tu nobāzi? — Matīss vēl cerēja izdibināt.

—             Kur… kur… tur, kur vajag. Ja tu vēlreiz par to iepīkstēsies, stāstīšu mammai.

To gan Matīss negribēja. Un no skuķiem nekad neko nevar zināt, citreiz tikai iebaidīšanai piedraud, bet cit-

reiz klačojas. Skolā jau redzēts, viņām pieiņīt trīs galvenās īpašības: pinkšķēt, sūdzēties un nosarkt.

Matīss vēl negāja prom, viņš padomāja ilgāk nekā citās reizēs. Gan Elīna kādreiz izstāstīs, kad nomierināsies, nav nemaz tāds dzelzs gabals, par kādu izliekas. Tomēr viņš nemaz nejutās pateicīgs māsai, drīzāk apmānīts un apzagts, tāpēc gribēja kaut kā atspēlēties.

—      Paklau, baltās mājas Ojārs teica: tu esot sīpols.

Elīna pietvīka, uti viņas sasārtušajos vaigos spilgtāk

izdalījās vasaras raibumi.

—             Jā, jā, — Matīss nopriecājās par Elīnas nosarkšanu, tad jau trāpīts naglai uz galvas, — no tevis nekā nevarot saprast, tāpat kā sīpolam: nezin cik mizas apkārt.

—             Man pilnīgi vienalga, ko Ojārs murkšķ. Labāk neaizmirsti, malkās šķūnis pēc tevis ilgojas.

Matīss šoreiz bez ierunām paklausīja māsu un aizsteidzās uz malkas šķūni. Drīz var atnākt tēvs un māte, nav jau aizgājuši ne uz kāzām, ne kristībām. '

PELĒKĀS MĀJAS OTRAIS DZĪVOKLIS

Pirmā stāva otrais dzīvoklis bija izdaudzināts kā pelēkās mājas vienīgais dzīvoklis, kurā «viss esot pa; pirmo numuru». Vispirms jau dzīvokļa saimnieks Jānis Aprāns, cilvēks, kurš strādāja tīru darbu, ar papīriem*:

ne jau katrs tiek grāmatveža amatā. Un viņš pats kā persona ari uzmanības vērts: stalts sirmgalvis, uz darbu gāja vienmēr kārtīgi gludinātā kreklā un nekad bez kaklasaites — un kur tad vēl melnais portfelis. Kaklasaite un portfelis, tie nebija tikai vienkārši priekšmeti, tie rādija, pie kādas kategorijas pieskaitāms to īpašnieks. Un Aprāna sieva Katrīna galvu vienmēr mazgāja frizētavā, neviens neatcerējās viņu redzējis nefrizētu. Pati Katrīna izteicās, ka trūcības dēļ nedrīkstot lepnību zaudēt.

Otrā dzīvokļa lielo istabu palaimējās redzēt tikai Elīnai un otrā stāva trešā dzīvokļa Svilpienei. Bet tie, kuriem nebija lemts tur pabūt, tāpat no Svilpienes stāstiem zināja, kāda tā izskatās. Kabinets kas kabinets, ar rakstāmgaldu, un lielajam grāmatskapim stikla durvis.

Aprānu vienīgā meita Gerda, tā pati, kura bieži redzama pie vārtiem, runājoties ar Kristapu, lā gan skuķis kā jau skuķis, varbūt tās bija ļoti biezās un garās, melnās bizes, kādēļ ne viens vien uz viņu paskatījās un atskatījās. Jaunībā daudz nevajag, lai bez kādām pūlēm pievērstu sev uzmanību, dažai meitenei tie ir krāšņi mati, citai mīlīgs smaids, kādai garskropstainas acis, kas nu katrai.

Dzīvoklī «pa pirmo numuru» pašu Aprānu ziņā palika tādi mazi noslēpumi; tās pašas kārtīgi gludinātās krekla krādziņas, kad apdila, tika grieztas uz otru pusi, un kam jāzina, ka grāmatvedis Jānis Aprāns melnajā portfelī uz darbu līdzi ņēma rupjmaizes šķēles,

apziestas ar biezpienu. Gadiem ilgi kairs santīms pirms izdošanas tika grozīts un apgrozīts.

Sai ģimenē nedzirdēja paaugstinātas balsis, bet par vienu gan abi laulātie, meitai nedzirdot, klusinātos toņos strīdējās. Sais strīdos viņi nevarēja un nevarēja noskaidrot, kura vainas dēļ rakstāmgalda vienmēr aizslēgtajā atvilktnē metāla konfekšu kārbā palikuši neizlietoti tik pacietīgi un centīgi sakrātie lati.

Tobrīd Aprāniem uz galda gulēja atvērts otrais «Tēvijas» numurs. Tur bija minēta dažiem patīkama ziņa: drīz sāks darboties bankas un tiks noskaidrots lats kā maksāšanas līdzeklis. Gerda nepamanīta ienāca istabā tieši tad, kad vecāki, izbēruši luz galda konfekšu kārbas saturu, grupēja vienlatus vienā kaudzītē, divlalus otrā un tā saucamās Mildas — pieclatus — trešajā. Mildu gan bija vismazāk. Tā būs vieglāk pārskaitīt, kaut gan Aprāni labi zināja latu kopsummu. Šoreiz nevis nauda gribēja, lai to pārskaita, bet pašiem naudas īpašniekiem bija mīļa šāda pārskaitīšana.

Aprāni jutās nepatīkami pārsteigti, pamanījuši meitu.

Gerda, acis iepletusi, izbrīnā skatījās.

—      Kur jūs ņēmāt tik daudz naudas?

—      Kur ņēmām,Tā ir mūsu nauda, — tēvs neveikli nomurmināja.

—      Mūsu? Un tā mums sen bija?

—             Sen, bez šaubām, sen, — ierunājās ari māte,

—      vienā dienā jau nesakrāsi, no gaisa nauda nekrīt.

Gerda skatījās latos, un šajās naudas ripiņās viņa redzēja tās reizes, kad bija jāgriež galva prom, ierau-

got, kā citi bēr/l ēd saldējumu, tur bija nenopirktās1 cirka biļetes, tur bija vecāku atteikums aizbraukt pie jūras, daudz kas tur bija… Gerdai radās dīvaina, nekad nepiedzīvota izjūta, it kā viņa būtu no stikla, un kaut kas viņā saplīsa. Viņai gribējās būt rupjai, apvainot vecākus.

—      Jā, no gaisa tikai ķieģelis var nokrist uz galvas. Un ko jūs ar tiem bleķa gabaliem tagad darīsiet?

—      Kaunies tā runāt, lati ir sudraba, — tēvs klusā, bet bargā balsī aizrādīja, — un avīzē ir rakstīts — lats atkal figurēs kā naudas vienība.

Māte lūkojās Gerdā, un viņas seja rādīja neizpratni, it kā viņas meita nupat būtu runājusi ķīniešu valodā.

—      Bet tā pati avīze jāpērk par kapeikām, nevis par santīmiem, — Gerdā aizsācies pretimrunāšanas kamols ritinājās tālāk.

Tēvs centās atbildēt mierīgi:

—     Vai tu nesaproti, mēs taču pūlējāmies tavā labā.

Nē, to Aprānu vienīgā meita Gerda ar visu septiņpadsmitgadīgo prātu nesaprata un negribēja saprast, viņa tobrīd neko citu nedomāja kā tikai par daudzreiz dzirdēto: priekš tā mums neiznāk. Gerda aši apcirtās un izgāja no istabas, te viņai trūka gaisa.

Aprāni saskatījās un sapratās bez vārdiem — ja pūlies bērna labā, pateicību negaidi. Bija vēl viens jautājums, ne mazāk svarīgs kā lati. Vajadzēja nopietni parunāt, kā atraut Gerdu no Kristapa, kamēr tam skuķim nav galīgi sagrozīta galva. Meitēns taču pārāk jauns, tikai septiņpadsmit. Gerdas māte bija stingri

pārliecināta, ka jaunības galvenā pazīme fr neapdomība, vispirms kaut ko izdara un tikai pēc tam sāk domāt. Un arī tas vēl. Aprāriu cilvēka vērtēšanas skala suijiniejas pietiekams skaits iemeslu, kādēļ Kristaps nebija tas kandidāts, ko viņi vēlētos godināt par savti znotu.

Bet skuķis pa to laiku sēdēja uz pļāpājamā sola un skaitās pati uz sevi, kāpēc Vakar nesarunāja tikšanos ar Kristapu. Ko visu garo pēcpusdienu lai sadara? Parasti Gerda gāja garām pļāpājamam solam, uzskatot to par piedienīgu vienīgi veciem cilvēkiem. Tagad viņā vēlējās kļūt veca, jo veci cilvēki, pēc viņas domām, neko vairs nevēlas un viņiem vieglāk dzīvot. Sols nepalīdzēja Gerdai kļūt vecai, gluži otrādi, garlaicīgā nekā nedarīšana ar dzīšanu dzina kaut ko pasākt. Atpakaļ istabā neparko negribējās. Tur gan, ja ne pati, tad māte izdomātu, ko darīt, kaut vai ieteiktu pārlasīt Poruka «Pērļu zvejnieku», kuru Gerdā jau vietām zināja no galvas kā skaitāmo pantiņu. Mātei galvenais, lai meita būtu nodarbināta, lai blēņas nenāk galvā. Gerda, domās vērtējot vecāku audzināšanas nolūkus, ieraudzīja atveramies pirmā dzīvokļa virtuves logu. Cik tāfu palodze atļāva, pa atvērto logu izliecās Elīna.

—      Ko tu dari? — Gerda piecēlās no sola, kas viņai bija paspējis galīgi apnikt.

—      Es? Neko, — Elīna atbildēja.

—      Es arī neko.

—      Un kas sanāk, ja saliek kopā divus neko?

—     Tas pats nekas.

—      Iznāc ārā.

—     Var jau …

Mirklis, un Gerdai blakus stāvēja Elīna.

—             Ejam pastaigāties, — Gerda vedināja, klusībā pie sevis domādama, varbūt gadīsies satikt Kristapu, tepat vienu kvartālu tālāk viņš dzīvoja.

Tikko izgājušas pa vārtiem, meitenes ieraudzīja kādu nākam pretī, bet tas nebija Kristaps. Pretī nāca koka fabrikas bijušā īpašnieka dēls Eduards Vilks, ģērbies pilnā aizsargu formā. Kad tas pagāja garām, Elīna klusām ieteicās:

—             Tu redzēji, tagad izskatās vēl lielīgāks nekā agrāk.

—             Runāja, ka esot aizvests. Galu galā — kas mums par daļu, bet formu atkal uzvilcis …

—             Ko tu brīnies, vakardienas avīzi nelasīji? Matīss teica…

—            Zini, — Gerda neļāva Elīnai nobeigt teikumu,

—     mana mamma nemaz neļauj avīzi tagad lasīt, viņa saka, tur neesot nekā priekš meitenēm, lai ņemot no skapja Blaumaņa un Poruka kopotos rakstus un lasot.

Elīna neatbildēja. Bridi viņas gāja klusējot.

«Eduards Vilks vecajā formā… Tad jau tie lati arī derēs…» Gerdai tas ienāca prātā, bet drīz radās citas domas.

—             Paklau, kur ir tavs Matīss, man viņam kas jāpasaka.

Varētu puiku aizsūtīt pie Kristapa, gan jau sadomātu iemeslu, kāpēc viņš jāsatiek.

—            Ja Matīsa nav pagalmā, tad vajadzīga ragana, kas uzzīlē, kur viņš atrodas. Bet raganas nav.

Tomēr tūliņ atradās ragana — un pat ar slotu rokā. Pie Brīgznas mājas vārtiem stāvēja sētniece Matilde, kura vienmēr visu zināja un nevienu pazīstamu nelaida garām neuzrunājusi.

—             Kur tad preilenes tā ies? Uz randiņu, vai? — Matilde, to sakot, pati iesmējās.

Elīnai vārds «randiņš» lika nosarkt, viņa savā mūžā vēl ne reizes nebija «randiņu» sarunājusi, bet Gerda atbildēja:

—      Mēs tāpat vien pastaigājamies.

—     Ak tā, pa kungu modei. Un kas jauns?

—             Nav nekā jauna, — Elīna atrunājās, viņa labi zināja, Matildei vislabāk patika apcerēt tādus jaunumus, ja kas slikts atgadījies.

—            Ka nav, ta nav. Tu, Elīna, nešpacierē pa ielām, labāk aizej uz mežmalu pretī Liepiņu mājai un pievaldi savu brāli. Vesels bars puiku tur pasauli gāž riņķī. Liepiņietes govs gaisā vien skatās, vēl pienu noraus.

—            Aiziesim, aiziesim… — Gerda sāka iet un Elīna viņai blakus. Pēc dažiem soļiem Gerda sacījas

—             Matilde laikam tiešām lido ar slotu, citādi tik stīvām kājām nespētu visas malas izskraidīt.

Abas meitenes smējās, tas tikai būtu joks — redzēt Matildi lidojam ar slotu pa gaisu.

Tuvojoties mežmalai, viņas dzirdēja prombēgošu skaļumu, puiku saucieni un sakliedzieni strauji attālinājās. Kad meitenes nonāca mežmalā, pretī Liepiņu

mājai bija tukšs un kluss; No puikām ne vēsts, tikai Liepiņietes brūnā govs Jautra, žvadzinot piesienamo ķēdi un ar asti mušas gaiņājot, pilnu muti plūca zāli.

PELĒKAS MĀJAS TREŠAIS DZĪVOKLIS

Mežmalā, pretī Liepiņietes mājai, troksnis bija pamatīgs, bet puiku bars šoreiz ne pārāk liels. Sapulcējusies vienīgi pelēkās mājas kompānija pilnā sastāvā. Sķaitā, kā Matīss teica, trīs galvas un sešas kājas, puikām kājas esot tikpat svarīgas kā galva, ja nav veiklu kāju, galva varot iekļūt tādās spīlēs, ka nekāda gudrība nelīdz. Siem trim nebija jāsūdzas par savām kājām, tās viņus vairākkārt bija glābušas no nepatīkamām situācijām.

Svjļlpienes vecākajam dēlam Robim vakar svinēja desmitp dzimšanas dienu, un šā iemesla dēļ mežmalā, Liepiņietes govij nervus uztraucot, skaļiem izsaucieniem un smiekliem atskanot, tika notiesāti vakardienas svinību atlikumi.

Maijss pirms mielasta stingri noprasīja:

—      Robi, vai tu neesi to visu muterei nospēris?

Robis purināja galvu, bet viņa par gadu jaunākais brālis Gunča smagi nopūtās. So nopūtu Matīss izlikās nedzirdam, pārāk aicinošs izskatījās zālītē sarindotais .ēdamais.

Siem trim smiekli par naudu nebija pērkami, vajadzēja tikai kādam iesaukties: «Robi, kur ir tavi zobi?» —

’'vai: «Matīs, velns tevi kratīs,» — un liela «zviegšana» ■spruka ! vaļā. Viņi personīgajām • nepatikšartārn atsfā'ja maz vietas, toties priekiem ļāva lielu vaļu, :l ilv ^

Drīz vien no Roba vakardienas godību atliekām nekas pāri nepalika. Ja nav ko darīt, šos uz vietas varētu noturēt tikai piesietus. Matīss piecēlās1 un' noauroja;

—      Veči, laižam uz Bābelīti džumpot.

"Tas sauklis zibenīgi iedarbināja trīs kāju pārus skrējienam, un mežmalā atkal iestājās klusums.

Puiku skrējiens uz Bābelītes ezeru atdūrās kā: pret sienu. Viņu peldvietā vācu zaldāti, skaļi sasaucoties, peldināja zirgus. Todien pelēkās majas puikām ezerā nēbij'a ko meklēt, bet Biķernieku mežā viņus neviens neira ueēja.

Pievakarē pelēkās mājas pagalmā trīs puikas šķiroties norunāja vakarā tikties un «salaist futeni», ja nevārēs sak'aņģerēt garo Frīdi un Kažu, patrenēsies paši vien.

Matīss savas virtuves durvis atvēra bez kādiem uztraukumiem, bet brāļi Svilpes lēnām kāpa otrajā stāvā lin pie trešā dzīvokļa durvīm stumdījās, kuram pirmajam rādīties mātei acīs.

Marija Svilpe, ieraudzījusi dēlus, rokas kā krūzītes osas iestutēja sānos. Tā nebija laba zīme, bet neko labū āri nevarēja gaidīt.

—     Ak mājā gan! — mātes balss tūliņ pieņēma augsto toni — Vai es viena varu tik daudz piepelnīt, lai visas pasaules puiku varzu pabarotu? Ko es jums vakariņās grūdīšu?

Marija Svilpe, maza un apaļa, nezinātājam likās

lēna un miermīlīga, bet viņas ārējais izskats maldināja. Marija bija žigla un šaudīga kā zebiekste, dusmās ātri aizsvilās un kliedza tik griezīgā balsī, ka ceturtā dzīvokļa vecais Tīrumnieks teica: ar Svilpienes balsi varētu stiklus griezt.

Kas tiesa, tas tiesa, viņas šujmašīna klabēja no agra rīta līdz vēlam vakaram, un sieviešu vēlēšanās valkāt labi pašūtas kleitas baroja un ģērba četru cilvēku ģimeni.

No tēva Alberta Svilpes algas labi ja puse nonāca ģimenes makā, otra puse aizgāja citu ceļu. Jau gadiem ilgi pastnieks Svilpe drosmi dzīvot meklēja pudelē. Skaidrā prātā viņš jutās vainīgs visas pasaules priekšā. Tā viņš griezās kā virpulī un ārā no tā netika. Garš un tievs kā klūga, Svilpe vienmēr gāja, kūkumu uzmetis, galvu noliecis, it kā baidīdamies, vai tikai mākoņi negrib viņam noraut cepuri. Kad bija brāļojies ar pudeli, tad skrēja sīkiem solīšiem, bīdamies lēnākā gaitā nogāzties.

Puikas, joprojām klusējot, stāvēja virtuves vidū un slepšus apmainījās skatieniem. Māte jau klusāk burkšķēja par dieva sodu, kas nez kāpēc viņai, vārgam sievišķim, uzkrauts kaklā. Vienlaicīgi viņa lēja arī tēju krūzēs un katrai krūzei nolika blakus bļodiņu ar biezputru.

—      Nu, lūgties vajadzēs, lai kungi ēd …

Lūgties nevajadzēja. Puikām nebija izlutināti vēderi, tomēr jaunākais brālis Gunča, neieraudzījis biezputrā patīkamo sviesta saulīti, iesaucās;

—     Atkal plika …

—      Un ko tu, gribēji apģērbtu? — vecākais brālis Robis pasmējās.

—      Esiet laimīgi, ka tāda putra vēl ir, varbūt drīz būs pašiem savi nagi jāgrauž, — māte bez aprāšanas neiztika.

Tikko puikas piesēdās pie galda, sētniece Matilde vismaz desmit sievām bija paspējusi pastāstīt: pastnieks Svilpe atkal Brīgznas mājai norikšojis garām. Šonedēļ jau otro reizi. Un diez kur viņš tādos juku laikos to velna ļergu dabūnot.

Vakariņas vēl nebija paēstas, kad virtuvē bailīgi ieklunkuroja tēvs un, grīdā skatīdamies, apsēdās pie galda savā vietā blakus Guncam. Māte viņam dusmīgi uzzibsnīja, bet nocietās, neko neteikusi, nolika arī viņam bļodiņu. Svilpe, pāris karošu biezputras ieēdis, aizsnaudās, un galva noslīdēja uz galda. Tas mātei bija par daudz, viņa sapurināja viru aiz pleciem un, tikko viņš atmodās, iecirta pliķi pa vaigu.

Tēvs bezpalīdzīgi palūkojās puikās.

—      Nu ir gan dulla … Vai nav dulla ,,. •— neko citu viņš neprata pateikt.

Tas viss Robim un Gunčam, lai kā viņiem tas nepatika, tomēr bija jāredz, un brāļiem kļuva žēl abu — mātes un tēva. Neko tur grozīt nemākot, puikas ātrāk gribēja tikt no istabas laukā. Tur, ārā, istaba aizmirsās.

Par laimi, atskanēja trīs īsi, labi pazīstamie Matīsa svilpieni. Robis un Gunča kā atsperes pasviesti trūkās kājās, bet māte piesteidzās pirmā pie durvīm, žigli tās

aizslēdza. un, ieliekot, atslēgu .priekšauta kabatā, dusmīgi uzkliedza:

—         Sitie arī vēl par vazaņķiem izaugsi . Bfāļi drūmi un bezcerīgi saskatījās.

,,.Matīss, nesagaidījis draugus, izskrēja uz ielas un, nostājies pretī viņu dzīvokļa atvērtajam logam, vēlreiz nosvilpa, tad skaļi sauca:

-1Robi! Gunča!

Pavisam negaidīta pie loga pienāca pati Svilpiene,

, — Vai tev nav laika vārdus pareizi izrunāt? Lai es vairs nedzirdētu nekādus RoJjus un Gunčas! Mani dēli saucas Roberts un Gunārs, un šovakar viņi ārā vairs neies. Nav ko bļaustīties gar svešiem logiem.

Tā bija nelāga diena pelēkās mājas jaunajiem. Gerdai neizdevās satikt Kristapu, un viņa, istabā pie loga sēdot, pārlasīja Poruka stāstu «Zuzīte», tā vismaz ieguva tiesības neslēpjoties paraudāt. Vai kādam jāzina, ka Gerda, raudot par Zuzīti, raud arī pati par sevi.,

Puikām kā sods bija jāpacieš diena bez peldēšanās, uņ vakarā pat futbola spēle izjuka.

Bet Elīna atkal iedomājās par noslēpto revolveri. Kaut nebija ne mazākā pamata aizdomām, ka viņas nakts gājiens pamanīts, tomēr viņa jutās iejaukta bīstamā spēlē.

MATĪSS ATKAL LĪMĒ, UN NEDAUDZ PAR CETURTO DZĪVOKLI

Matīss, stāvot pie virtuves galda, ielīmēja savā kladē jaunu ziņojumu un, to vēlreiz pārlasījis, skaļi smējās.

Elīna plītspriekšā uz ķebļa novietotā bļodā mazgāja balto blūzi. Ziepes vajadzēja taupīt, toties rokas nedrīkstēja žēlot, jo tīrums jādabū galvenokārt ar beršanu.

—            Matīs, vai tu sāc šķirties no prāta? — Viņa gaidīja, kad brālis apklusīs un atbildēs.

—      Es nupat izlasīju jokus.

—      Kur?

—     Avīzē…

—             Ko tu saki, sākuši jokus drukāt? — Elīna no tiesas brīnījās,

—     Jā, pārmaiņas pēc sākuši.

—      Parādi man arī.

Matīss, kaut ko ieraudzījis pagalmā, piegāja tuvāk pie loga un skatījās. Elīna nostājās viņam aiz muguras, tur jābūt kam ievērības cienīgam, ja puik‘& pielipa pie loga un pat apklusa.

Cauri pagalmam uz otrām durvīm gāja, rātni rokās

saķērušās, trīs meitenes. Vecākajai varētu būt desmit gadu, tās divas ik pa gadu jaunākas. Visas trīs vienādās zilpuķainās kleitās, baltās, īsās zeķēs, baltās kurpēs, baltām, kuplām lentēm princešu lokās sacirtotajos, gaišajos matos. Aiz meitenēm sekoja jauna sieviete, uzmanīgi ceļot smiltīs augstpapēžu kurpēs ieautās

kājas, viņai blakus paresns vīrietis, apaļu kā bumba, sārtu seju.

—      Beķeris atkal ir nobarojies vēl resnāks, — Matīss sacīja.

Šo ģimeni ieraugot, visi pelēkās mājas iemītnieki zināja: ceturtā dzīvokļa vecajiem Tīrumniekiem atbraukusi no Jelgavas ciemos meita ar visiem savējiem. Ceturtā dzīvokļa klusos iemītniekus te atcerējās, kad ieraudzīja šos ciemiņus, un tad, ja kādam vajadzēja palīdzību no atslēdznieka — vecā Tīrumnieka, viņš nekad neatteica. Cik reizes viņa virtuvē līdz pēdējai skrūvei netika izārdīts kāda puikas velosipēds, un pēc remonta ar to varēja atkal braukt tāpat kā ar tikko no veikala atvestu. Un tas viss puikām maksāja tikai paldies.

Silabriežu virtuvē ienāca tēvs.

—      Jūs ar apbrīnojat Tīrumnieku ciemiņus. Izskatās kā miera laikos, bet ilgi tās princesītes tā nestaigās, vecie labumi ātri dilst, ja nenāk klāt jauni.

Elīna šīs meitenes gribētu vienmēr redzēt tādas glīti sakoptas, un viņai nepatika tēva paradums paredzēt priekšdienās ko sliktāku, bet tomēr neko neiebilda, zināja jau, tad tēvs spītīgi centīsies pierādīt savu taisnību un tīšām runās vēl sliktāk, nekā pats domā.

—      Kas tur liels, ko apbrīnot, bet zināt ko, — Matīss, pagriezis logam muguru, paskatījās uz tēvu un māsu,

—      es atdotu savu kabatas nazi, lai dabūtu redzēt, kā tas lielīgais Vilks novelk savu aizsargu formas ancuku.

—     Atradis, ko redzēt, vakarā novelk un no rīta atkal apģērbj, — Tēvu kaitināja tāda bezjēgas runāšana,

Elīna brāli pazina labāk nekā tēvs, viņa gaidīja, ko Matīss vēl teiks, tas bija tikai tāds ievads.

—     Vai atceraties astotā jūlija uzsaukumu? — Matīss vaicāja svarīgā balsī.

—      Kas tos visus var prātā paturēt, par ko tad tur bija? — tēvs noprasīja, bet skaidri varēja redzēt — bez īpašas intereses, viņam jau bija apnikusi Matīsa mūžīgā uzplīšanās ar avīžu izgriezumu lasīšanu.

—      Tur bija teikts, kādās formās jāģērbjas pašaizsardzībniekiem.

—      Eh, vai nav vienalga… — tēvs atmeta ar roku.

—      Ha, tad paklausieties jokus. — Matīss nokrekšķinājās, atvēra kladi un sāka lksīt svaigi ielīmēto ziņojumua

RĪKOJUMS

Uz virspavēlniecības norādījumu pamata aizliedzu valkāt jebkādas latviešu militāras formas, jebkādai dienesta pakāpei bijušā latviešu armijā un aizsargu organizācija. Aizliegums attiecas arī uz latviešu policijas palīgdienesta dalībniekiem un pašaizsardzības spēkiem.

\ Rīkojums stājas spēkā ' nekavējoties.

Kara tauka komendants Petersens Pulkvedis un komendants

Izlasījis viņš pasmējās.

—             Vai nav forši, ko? Pirms trim dienām lika tās formas uzvilkt, un tagad lai ģērbj nost. Vilkam tā godība ātri beidzās.

Elīna pat nepasmaidīja — un tēvs arī ne drusku uz to pusi, viņš nopietni sacīja:

—             Ne tāpēc friči karo, lai citi varētu uzvilkt savus bijušos mundierus… Bet vienā ziņā — jo sliktāk, jo labāk, galvas atvēsinās tiem, kas cer sagaidīt lielu labumu no iekarotāju kungiem. — Pēc tam vēl piebilda:

—     Kā darba rokas jau mūs pacietīs.

—             Bet varbūt ņems un arklā iejūgs, — Matīss arī gribēja ko pasacīt.

—             Nejūgs vis, nav izdevīgi, zirgs var pavilkt vairāk. — Tēvs neatskatījies iegāja istabā.

—      Un kur tie joki? — Elīna pavaicāja.

Matīss jutās vīlies, gribēja šos uzjautrināt, bet nekā, un Elīna arī tāda pati kā tēvs. Divas skābumķērnes un vairāk nekas.

—            Jūs nesaprotat, kas ir joki, — viņš atteica un, izgājis pagalmā, ar savu parasto svilpienu sauca brāļus Svilpes, tie sapratīs, ja Matīss par ko teica — tas ir joks, Svilpju Robis un Gunča to pat nemēģināja apšaubīt un smējās Matīsam līdzi arī tad, ja paši nesajēdza, par ko jāsmejas.

PAR ŠO UN TO UN ARI PAR PELĒKĀS MĀJAS PIEKTO DZĪVOKLI

Tādus brīnumus pļāpājamais sols vēl nebija piedzīvojis. Kādreiz gadījās, ka Elīna vai Gerda īsu brītiņu Izmantoja viņa laipnību, bet, līdzko satikās abas, tā žips — un prom. Šodien viņas te sēdēja, un likās — uz ilgU palikšanu. i

Šovasar parastā bērnu un jauniešu apspriežu vieta bija netālu no Brīgznas mājas, jau ilgāku laiku neviena nekustinātā dēļu kaudze. Tur vaļīgi pietika vietas apsēsties ducim — un, pats galvenais, prom no lielo acīm Un ausīm.

Toreiz Elīnai un Gerdai tuvāko solu ievajadzejās meklēt tālab, ka neviena no viņām nebija jaunāka par piecpadsmit gadiem un abas gribēja turpināt mācības savās skolās, bet skola rudeni prasīs caurlaidi — sešas nostrādātas nedēļas.

—     Vai tu jau esi izdomājusi, kur tās sešas nedēļas novergosi? — Elīna vaicāja draudzenei.

—     Man nav nekas jādomā, māmiņa domā manā vietā, viņa ir ģenerālis, kas dod pavēles, un mēs ar tēti pa-. klausām. Mani sūtīs pie krustmātes uz laukiem.

Elīņai nepatika, kā par saviem vecākiem runā Gerda,, tad jau viņa varētu stāstīt: Silabriežiem visu nosaka tēvs, māte tikai piekrīt vai klusē.

—Es vēl īsti nezinu, kur braukšu, mums to lauku ir daudz, — viņa teica, — visa Latvija pilna ar radiem un pusradiem.

—      Es tev atstāšu adresi, tu atraksti.

Elīna nepaspēja apsolīties noteikti rakstīt, jo atvērās pelēkās mājas durvis un pagalmā iznāca sētniece Matilde. Viņa nesa — tik vārīgi kā torti — avīzē ietītu plakanu paku. Pienākusi solam tuvāk, Matilde apstājās.

—             Re, — viņa pacēla augstāk vārīgi riesto paku,

—       vienreiz mūžā pašuvu kleitu pie riktīgas šuvējas. Svilpiene savu šepti prot. Izgājšgad no mutes atrāvu labāku kumosu un knapinājos, gribēju savam Žanim pieminekli… Tagad tie krievu rubļi ar noti jākleķerē laukā, nevar jau zināt, cik ilgi ģeldēs. Citādi var gadīties, kā vienam otram iznācis ar latiem, tik vien prieka — pažvadzināt un paklausīties, kā skan. Izbazūnēja pa avīzēm — derēšot lati, še tev nu bija. Nogrieza to prieku kā ar nazi, ģeld tikai krievu un vācu nauda, un beigta balle.

Gerda nepatikā pavīpsnāja — atkal par tiem latiem, bet Matilde ievilka elpu tālākai runāšanai.

—     Drēbe trīs gadus skapī sagulēja, labi, ka kodes nesaēda. Un naudai sāta nemaz nav. Vakar par kilogramu sīpolu četrus rubļus samaksāju.

Matilde brītiņu pieklusa, varbūt ko jautās, liks parādīt kleitu, vai kā. Bet meitenēm neinteresēja ne viņas kleita, ne arī, kur viņa kleķerē savus rubļus.

—      Ko sēžat kā ūdeni mutē ieņēmušas, — Matilde beidzot saprata, te nekāda pļāpāšana neiznāks, ne šās grib klausīties, ko otrs runā, ne pašas ko prot pastāstīt.

—      Jāiet mudīgāk mājās, jākar kleita skapī, citādāk saknellēsies.

Ejot prom, Matilde vārtos satika Ķezberi un Matīsa Ķezberis tik veikli viņai paspraucās garām, ka Matilde paspēja tikai atvērt muti, bet pavaicāt, kas jauns, nepaguva. Ar roku atmetusi, viņa aizsteberēja.

Ķezberis, atņēmis meiteņu sveicienu, iegāja pa tām pašām durvīm, pa kurām nupat bija iznākusi Matilde. Garš un tievs, bet vienmēr staltu gaitu, ar mazliet paceltu galvu, viņš ejot skatījās tālumā, it kā neko tuvumā negribētu redzēt. Iesirmā bārda Ķezberim bija apgriezta kā Donkihotam. Varbūt viņš tīšām gribēja izskatīties pēc Donkihota?

Ķezberis bija pelēkās mājas visjaunākais iemītnieks, ieradās viņš še aizpērn. Neviens īsti nezināja, no kā vecais vientulis pārtiek, arī to paretam redzēja, kad viņš nāca un kad gāja. Pat par Ķezbera vecumu nebija īstas skaidrības. Daži teica, viņam esot septiņdesmit gadi, bet izskatoties kā sešdesmitgadīgs, jo viņu labi saglabājusi visu mūžu viegli dzīvotā bezrūpju kunga dzīve, citi apgalvoja, viņam esot piecdesmit, bet izskatoties kā sešdesmitgadīgs, jo «zaļi» dzīvojis jaunībā. Bārstījās arī tādas baumas, viņš esot dzīvē vīlies un talantā bankrotējis mākslinieks, bet ko tur īsti varēja zināt, ja viņš pats par sevi nestāstīja. Vienīgi Matīss bija pamanījies ar Ķezberi sadraudzēties. Ja viņam jautāja, kā tas izdevies, Matīss atbildēja: neesot vēl izgudrota sprauga, pa kuru viņš nemācētu ielīst. Dažreiz Matīss lepojās, viņam esot kārtojamas svarīgas darīšanas ar Ķezberi, un tad pazuda vairākas stundas. Ari torīt Matīss pateica: «Eju kārtot Ķezbera pasākumus,»— un pārnāca mājas abi reize.

Matīss Ķezberim līdzi negāja, apsēdās uz sola blakus māsai.

—             Kur tu biji? — Elīna pētoši skatījās brālī. — Ķā tev nav kauna uzbāzties cilvēkiem!

—            Ko tu pēti mani, neesmu jau pārdodams zirgs, un nevajag būt ziņkārīgai, ātri veca kļūsi.

Gerda paliecās un saņēma Matīsu aiz auss.

—            Vai tā kāds runā ar dāmām, ar tādu muti tU nekad brūti nedabūsi.

fo par brūti Matīss izlikās nedzirdam.

—            Nav ko apvainot par uzbāšanos. Esmu Ķezberim cilvēks, uz kuru var paļauties. Sapratāt? Un pasakiet paldies, manas informācijas dēļ jūs abas tiekat uzskatītas par dāmām, tāpēc neaizmirstiet pacienāt, kad jums būs konfektes. Es Ķezberim ieklārēju, ka jūs mūžīgi grūžat snuķus grāmatās, un tāpēc viņš lika man šodien jaunās dāmas, tāš ir, jūs abas, uzvest viņa pilī.

—      Nemuldi, — draudzenes reizē iesaucās.

—            Gočeri, ‘ šoreiz pa nopietnam. Ejam tūliņ, citādi mans draugs Ķezberis apvainosies.

Gan šaubīdamās, bet ļoti gribēdamas redzēt bēniņu dzīvokli, meitenes paklausīja Matīsam.

Matīsa klauvējienam atsaucās balss kā no tālienes:

—      Lūdzu.

Jāū nelielajā virtuvē meitenes ar pirmo acu uzmetienu ievēroja atšķirību no tām virtuvēm, kādas viņas

bija redzējušas. Pie loga uz galda akvārijs, kurā starp zaļiem ūdensaugiem peldēja mazas zivtiņas, un iurpat akvārijam blakus mikroskops. Ko virtuvē var darīt ar mikroskopu? Nekur neredzēja kādu katlu vai tējkannu. Vai tad viņš neēd?

Matīss gāja pirmais, un meitenes sekoja vienīgajā istabā, tik lielā kā trīs pelēkās mājas lielākās istabas kopā. Slīpās sienas, kā jau bēniņos, veidojot tumšākus kaktus, piešķīra telpai noslēpumainību. Kādā krāsā sienas, lāgā nevarēja saprast, tās nosedza gleznas un grāmatu plaukti. Vienā kaktā gleznas bija sakrautas kaudze. Ja gribētu istabā pārvietoties, būtu jāspraucas, tā bija pieblīvēta kā mēbeļu veikalā. Meitenes apstājās pie sliekšņa un ziņkāri vēroja. Daudzās gleznas un grāmatas, arī neparastās mēbeles, ar sarkanu samtu pārvilktie krēsli kā liecinieki stāstīja — uz bēniņu istabu atnākusi kādreiz citādi, lepnāk dzīvota dzīve.

Ķezberis stāvēja pie loga. Viņš panāca meitenēm pretī un parādīja uz durvīm tuvāko plauktu:

—      Tur, izvēlieties katra pa vienai grāmatai, es jums tās dāvināšu.

Elīna un Gerda saskatījās. Viņas neuzdrīkstējās tuvoties plauktam. Kā tad tā, ne no šā, ne no tā dāvinās?

—      Droši, droši, — Ķezberis mudināja, — es šorīt pāršķīru vakardienas kalendāra lapiņu un, domājot,, ka atkai viena diena pa tukšo nobendēta, atcerējos, man šodien dzimšanas diena. Es jau gadiem savās dzimšanas dienās kādam kaut ko dāvinu.

—            Ārprāts! — Gerda neslēpa pārsteigumu. — Dzimšanas dienās taču saņem dāvanas.

—            No tā laika, kad man neviens neko nedāvina, es pats citiem dāvinu.

Apmulsušās meitenes vēl brītiņu nekustējās, bet, kad Matīss neuzkrītoši pastūma Elīnu uz plaukta pusi, abas tomēr sāka meklēties pa grāmatām.

Ķezberis, vērojot, ka meitenes neņem vis pirmo, kura pagadās, sacīja:

—            Es varēju ar Matīsu jums nosūtīt pa grāmatai, bet ar grāmatu ir tā: vienam slikta, otram laba.

Elīna izvēlējās Jāņa Ezeriņa «Leijerkasti», bet Gerda — Selmas Lāgerlēvas «Gestu Berlingu».

—            Es esmu mēma, — Gerda sacīja, kāpjot lejā pa kāpnēm.

—      Es arī.

Pagalmā pašu mājas komanda un no kaimiņiem garais Fredis un Kaža dalījās komandās, tūliņ ies vaļā futbola mačs. Gerda un Elīna vēl negribēja šķirties, viņas nolēma aiziet līdz dēļu kaudzei.

Uz dēļiem jau sēdēja baltās mājas Ojārs un Kristaps, tas pats, ar kuru Gerda no ievu ziedēšanas laika bieži sarunājās pie pelēkās mājas vārtiem.

—            Vai! — Gerda iesaucās. — Te jau daži priekšā. — Bet tas nemaz neizklausījās kā nepatīkams pārsteigums.

VECI UN JAUNI NOTIKUMI

Bez kaimiņiem neiztika ari pelēkā māja, vai nu pašu pagalmā vien kulsies. Daļa svešu bēdu un prieku pārgāja savam slieksnim. Kāds, to padzirdējis, mēģināja līdzi just, cits pabarot savu izsalkušo ziņkārību. Netrūka vecu notikumu, kas dažam bija atņēmušas baltās dienas un iegrūdušas melnajās. Kādreiz laimīgs gadījums pastiepa palīdzīgu roku. Vecie notikumi piemirsās, tomēr tepat vien apkārt staigāja un reizēm sevi atgādināja.

Un tad nāca jauni notikumi — cits aiz cita, cits aiz cita. I<ā sēnes pēc lietus sadīga baumas, tās viesa neziņu un nedrošību.

VIŅŠ .

Toreiz par gadījumu ar Annu Zvirgzdu runāja veci un jauni, sievietes un vīrieši. Spriedumos tikai nebija vienprātības.

Vieni teica, Annai ir zelta sirds. Tādu skaita ziņā gan bija Vismazāk.

Otrie, un to bija viskuplākais skaits, sacīja: Anna esot dulls meitietis, prātīgs sievišķis tā vis nedarītu, sabojāšot sev visu mūžu.

Tiešie bija pareģotāji. Viņi apgalvoja — ar šito muļķību, ko Anna pastrādājusi, viņa vīru nedabūšot. Un pareģotājos laikam sagadījās gudri cilvēki, jo Anna patiešām vīru nedabūja.

Pirms tā gadījuma neviens Annai īpaši nepievērsa uzniariību. Pie viņas nekā ievērojama nebija,  ne sevišķi smuka un ari ne neglīta, ne īsa, ne gara, ne tieva, ne resna, turklāt, rtesen iebraukusi no neliela miestiņa, viņa ģērbās laucinieciski. Jauns sievišķis, un viss, bet pasaule pilna ar jauniem sieviešiem.

Netālu no pelēkās mājas, vecmodīgā divstāvu namā, Arina Zvirgzda īrēja vienistabas dzīvokli. No sava dzimtā miesta viņa atveda līdzi adāmo mašīnu un adītājas amatu. Strādāja viņa mājās. Annas darbs bija akurāts, iuii lielu samaksu par to viņa neplēsa, tā viņai radās kundes — un savu iztiku nopelnīt varēja. Vēl kaimiņi zināja — Sarkandaugavā dzīvo Annas aklais brālis un Viņš ir labs masieris. Tas viss nebija sevišķas apspriešanas vērts, bet tad nāca gadījums.

Kādā vasaras nogalē, tā ap četriem no rīta, Annu uzmodināja skaļa, neatlaidīga klauvēšana. Tūliņ uzmācās nelaba doma, vai nav kas nelāgs noticis ar brāli. Nebija neviena tāda, kurš pie viņas nāktu naktī. Kamēr Anna uzrāva kleitu, tikmēr klaudzināšana apklusa. Piegājusi pie durvīm, viņa skaļā balsī noprasīja;

—      Kas tur ir?

Neviens neatbildēja.

—     Vai tur kāds ir?

Atkal nekādas atbildes.

Izbijusies viņa tomēr atvēra durvis. Pirmajā brīdī neko neieraudzījusi, jau gribēja aizvērt, nodomājbt, varbūt tā klauvēšana izlikusies pa sapņiem. Bet tad viņa pamānīja zemē noliktu vīstokli. Noliecās. Kārtīgi ievīstīts zila flaneļa segā gulēja aizmidzis bērniņš.

Anna ņoskrēja lejā. pa kāpnēm, paskatījās pagalmā un,uz ielas. Nevienu neredzēja. Sauca, bet neatsaucās. Kāpjot augšā, saprata — bērniņš pamests. Kā dzīvu radību.atstāsi koridorā uz grīdas, nav jau malkas pagale. Anna ienesa zilo vīstokli istabā un nolika savā gultā.

Bēfnani' varēja būt trīs mēneši, ne vairāk. Tas nebūt nebija panīcis un novārdzis. Savā mūžā Anna nebija redzējusi tik skaistu bērnu, varbūt vienīgi uzzīmētu uz kādas pastkartes.

Kaimiņi vienā balsī pamācīja, vajag tūliņ bērnu gādāt prom uz policiju, bet Anna atrunājās:

—            Tāds smuks bērniņš, lai vismaz vienu dienu d^bū padzert mājās vārītu tumīti, gan atēdīsies valsts maizi.

Bērns nogulēja Annas lielajā kurvī vienu dienu, otru dienu, trešo dienu. Ceturtajā dienā viņa teica:

—     Jāiet pirkt gultiņu, es to bērnu prom nedošu.

I puika dabūja vārdu un uzvārdu — Kristaps Zyirgz.ds — un sāka dzīvot kā Annas Zvirgzdas dēls.

Tas. gadījums tad arī kādu laiku dzenāja Annas vārdu no mutes mutē. Bet puika auga, un runas pamazām aprima.

Kristaps izauga slaiks, tumšmatains jauneklis. Sētniece Matilde Annai par viņu teica:

—            Tavs puika ir par daudz smuks, taisni bailes uz yiņu skatīties. Tas nav riktīgi, ja vīrietis kā bilde* vīrišķim, j,a ģīmis bišķiņ smukāks par velnu, tad diezgan.

Pat§ Kristaps par savu izskatu nemaz; nedomāja, ķāds%ir, t.āds ir. To, ka uz viņu nolūkojās meitenes, — to Kristaps nezināja, jo pats uz viņam neskatījās. Viņš

gribēja strādāt par elektrotehniķi, vēl jānostaigā pēdējais gads tehnikumā, un iecerētais amats būs rokā, par to gan viņš domāja. Brīvajā laikā Kristaps klausījās radio, spēlēja ģitāru vai akordeonu, ko viņam iedāvināja Annas aklais brālis. Citi pelēkās mājas rajona jaunieši teica, Kristaps ir neglābjami nopietnais.

Lai cik nopietni būtu jaunie cilvēki, agrāk vai vēlāk pienāk diena, kad viņiem aiz muguras sačukstas, tie ir «viņš» un «viņa». Laikam te bija vainīga ievu ziedēšana, ka Kristaps pēkšņi ieraudzīja Gerdu un nekādi nevarēja saprast, kā viņu agrāk nav ievērojis. Tagad viņš Aprānu Gerdu gribēja satikt katru dienu, un par Kristapu teica, tas ir Gerdas «viņš».

AKLAIS MASIERIS

Kamēr Kristaps izauga par slaiku jaunekli un par viņu jau runāja, tas ir Gerdas «viņš», pa tiem gadiem reizēm uzpeldēja virspusē vecie notikumi. Ne jau tāpēc tos atgādināja, lai iepriecinātu Kristapu un viņa audžumāti.

Anna Zvirgzda puiku līdz četriem gadiem bērnu barā vienu pašu nelaida, pieradināja viņu spēlēties istabā un, kad gāja pagalmā, paņēma kādu rokdarbu vai grāmatu un sēdēja tuvumā. Bet cik ilgi puiku pie rokas izvadāsi, tāpat reiz būs jādzird, ko pametīs kāda vaļīga mute.

Pirmo reizi palaists pagalmā viens, Kristaps pēc

pusstundas, pilnā balsi raudādams, ieklunkuroja istabā. Anna tūliņ iedomājās, kas noticis.

—      Vai tev kāds iesita? — viņa tincināja. I

—      Nē.

—      Vai tev ko sliktu pateica?

—      Jā. >

—      Un ko teica?

—             Viņi, tie lielie puikas, saka, es esot izkritis no čigāna ratiem.

—             Tu pasaki, viņiem skauž. Čigāns katru nemaz savos ratos neņem.

—      Kāpēc viņi tā saka?

Tāpēc, ka mums nav tpva, un no manis viņi nebaidās.

—      Kāpēc mums nav tēva?

—             Tēvu nav daudz, visiem nepietiek. Un tagad ej atpaka| pagalmā.

—      Neiešu.

—      Iesi gan, tāds liels puika par niekiem neraud.

Tas nelīdzēja, puika nekustējās no vietas. Anna mēģināja pārliecināt citādi:

—             Man tūliņ būs jāšuj tev kleita, īsti puikas neraud un nebīstas no katra p|āpas.

Tas līdzēja, lai nu ko, bet kleitu Kristaps negribēja, tad jau visi vēl trakāk smiesies. Viņš šņaukādamies atļāva nomazgāt muti ar aukstu ūdeni un, pie durvīrn piestumts, klunkuroja lejā pa kāpnēm.

Dažas sievas bērnu strīdu gadījumā meklēja vaininieku mātes, un tad sākās ķīviņš, jo katras bērns taču

bija tas labākais. Anna domāja citādi, Kristapu dzīve neglaudīs, lai mācās pats tikt galā. Un ar laiku Viņš to iemācījās.

toreiz, kad par Annu runāja visi, sētniece Matilde blja'pati dedzīgākā pareģotāju grupas pārstāve, un vēl pavisam nesen, laikojot kleitu pie Svilpienes, izteica savas domas par Annu:

—1 Vīrieši ir mušas, viņi pielīp pie mušpapīra. Bet vai Anna kāds mušpapīrs? Ne viņa bija pasaules skaistule, ne arī kāda manta piederēja. Meita ar bērnu ir meita ar bērnu. Un domā, tas puika būs laimīgs un pratīs dzīvot, izaudzis bez vīrieša prāta pielikšanas?

Bet Kristaps nebija audzis bez vīrieša prāta pielikšanas: Annas aklais brālis masieris Jēkabs Zvirgzds palīdzēja māsai audzināt dēlu, Kristaps audžumātes brāli sauca par tēvoci Jēkabu, un tas viņam bija tēva vietā.

Annas brālis Jēkabs jau pusaudža gados lasīja katru rindu, kur vien atrada ko par cilvēku slimībām un ārstēšanu. Viņš gribēja kjūt dakteris, bet, vēl nebeidzis vidusskolu, saslima ar neārstējamu acu slimību — plankumaino tīklenes distrofiju. Redze pavājinājās, sākumā .viņš labāk redzēja krēslā. Jēkabu aizsauca uz Rīgu tēvabrālis, cerot viņu izārstēt. Slimība progresēja līdz pilnīgam aklumam. Jēkabs nevaimanāja par savu likteni, viņš teica: mūsu stāvoklis ir tāds, kādu mēs to paši iedomājamies. Kā vispiemērotāko un medicīnai tuvāko Jēkabs iemācījās masiera amatu.

Toreiz, kad Anna Zvirgzda nopirka gultiņu trīs mēnešus vecajam Kristapam, Jēkabam bija trīsdesmit viens

gads u,n viņu, pazina ķā labu speciālistu ar plašu .kljenji tūru. :

Tā . bija neliela divstāvu māja, kurā ilgus gadus dzīvoja uņ strādāja masieris Jēkabs Zvirgzds. Viņam patika Šī Sarkandaugavas māja, kura, savā laikā uz? celta kokiem apaugušā uzkalnā, gadu gaitā nebija; da: būjusi sev tuvas kaimiņienes, un mājas iemītnieki varēja pastaigāties pa kokiem apaugušo zemes gabalu, kā parkā. Masieris, iepazinis šai parkā katru taku, vienalga, līst vai snieg, agros rītos un pievakarēs, kā pats izteicās;, katru dienu gāja uz randiņu ar dabu.

.Jēkabs īrēja pirmajā stāvā pusotru istabu nama īpašnieču, dvīņumāsu Bergtāļu, dzīvoklī. Pašas saimnieces, kuras sākumā bija tievas, vecas jaunkundzes» vēlāk salīkušas večiņas, aizņēma divas istabas. Piektajā ,rr~ diezgan palielajā istabā iemītnieki ik pa laikam, mainījās,tie parasti bija studenti — un divi, lai īres maksu, varētu dalīt uz pusēm. . , . .

Jēkaba Zvirgzda istabās un piemājas parkā aizritēja liela, daļa Kristapa laika. Vakaros, kad masiera darbs beidzās, Kristapam atļāva pasēdēt uz pacientiem pare-, dzētā, ar ādu apvilktā dīvāna. Drīkstēja apskatīt un lasīt jebkuru grāmatu. Masieris pamazām bija savācis paprāvu bibliotēku. Viņam skaļi lasīja kaimiņistabas studenti, dažreiz tāpat un citreiz aizņemoties pa latam, ko vienmēr aizmirsa atdot, un Jēkabs neatgādināja parādu. Tādi pasākumi bija izveidojušies par sistēmu. Kad Kristaps paaugās, viņam vajadzēja lasīt, kamēr sāka žāvāties, tad Jēkabs teicas

—      Metam mieru, nevajag grāmatu apvainot. ……………………………

Dažreiz Kristapam lasīšana likās garlaicīga un viņš, necik daudz nelasījis, tīšām skaļi žāvājās. Tad Kristaps deldēja patafona plates, kamēr pašam apnika klausīties. Pēc tam nospēlēja uz mutes ermoņikām kādu dziesmu, kura labāk iepatikās. Tēvocis, ne vienreiz vien dzirdējis Kristapa ermoņiku, izlēma, tas puika nopelnījis labāku instrumentu.

Tā divpadsmitajā dzimšanas dienā Kristaps saņēma lielu dāvanu — akordeonu. Tēvoča dāvana viņam samazināja laiku, kas paredzēts skraidīšanai ar puikām, toties cēla Kristapu rajona zēnu barā vismaz par galvas tiesu augstāk.

Pie tēvoča Jēkaba redzēja nākam dažādus cilvēkus, reizēm pat lepni ģērbtas, skaistas dāmas. Te ienāca citas pasaules smaržas.

Kad atnāca pacients, Kristaps sēdēja vai nu kopējā virtuvē, ja tur ieklīda studenti, un netraucēts klausījās, ko viņi runāja (dažreiz no dzirdētā Kristapam svila ausis), vai arī uzkavējās mazajā istabiņā, kuru viņi abi ar tēvoci sauca par ūķi, bet saulainā laikā vislabprātāk klaiņoja parkā.

Anna brālim uzticēja ar Kristapu noskaidrot jautājumus, par kuriem pašai nepatika runāt. Jo lielāks auga puika, jo biežāk uzmācās bažas, kā Kristaps izturēsies, dabūjis zināt, ka viņa nav īstā māte. Izskaidrošanos viņa mazdūšīgi atlika no gada uz gadu, domājot, ja kāds Kristapam ko būtu stāstījis, viņš neklusētu. Pienāca Kristapa sešpadsmitā dzimšanas diena. Anna

nolēma: vienalga, kas būs, būs — puikam jāzina patiesība. Visu sīki izstāstīt viņa uzdeva savam brālim Jēkabam.

Todien viņa, gaidot dēlu pārnākam, neko nevarēja strādāt, darbs krita no rokām ārā. Beidzot pavēlu vakarā Kristaps pārradās un, kā parasti, teica:

—      Mamma, dzersim tēju.

Anna ne par kādu tēju nevarēja domāt. Vai tad Jēkabam ari būtu pietrūcis dūšas pastāstīt? Saņēmusies viņa tramīgi vaicāja:

—      Vai tēvocis Jēkabs par mums abiem, par tevi un mani, neko nestāstīja?

Kristaps pienāca klāt Ann^i un apskāva viņas plecus.

—      Mēs ar tēvoci par šo jautājumu jau pirms simt gadiem esam krustām šķērsām izrunājušies. Šodien viņš sacīja, tu esot likusi pastāstīt. Bet, mamma, tu esi visīstākā māte, īstāka par visām īstajām.

Annai saļodzījās kājas, viņa apsēdās krēslā, un nebija viņas spēkos aizdzīt prom raudienu.

NOTIKUMS BĪDEĻNIEKOS

Pretī pelēkajai mājai, kur kokos slēpās balta vienstāva savrupmāja, pirms piecpadsmit gadiem acis garlaikoja smilšains zemes gabals, apaudzis retiem, izklaidus izmētātiem zāles kušķiem. Vispirms, it kā šis zemes gabals gribētu aizmukt, to iesprostoja sētā. No tā varēja saprast, ir atradies saimnieks. Pa īstam par

saimnieku šī zfcrnes gabala īpašnieku dēvēja pēc* diviem gadiem, kad dārza vidū jau stāvēja balta vienstāva savrupmāja. Sākumā nesen stādītie, pātagas kāta resnuma koki netraucēja ziņkārīgajiem pa pelēkās mājas logiem noskatīties, kas staigā kaimiņu dārzā. ;

Dārzā redzētāis trenca šaudīt mēles, un par jaunajiem kaimiņiem šo to dzirdēja pļāpājamais sols.

Pats saimnieks daudz vārdu nenopelnīja, iika: M nospriests, ja dakteris Daukša ir liela auguma, tas vieš cieņu un uzticību, ka slimībai ķērušās klāt īstās-rokas.

: Garākas sarunas un minējumi tinās ap Sabīni.Daukšu. Sievām nebija saprotams, kā labā maizē turēts sievišķis. var būt plāns kā skals. Vai tikai nav dUonjs? Sabīnes dabīgo blondumu un skaistumu neviens neapstrīdēja, skatoties jau no tā viedokļa vien — dakteris kaut kādu par sievu neņems. Strīds te grozījās: gal*> venokārt par to, vai viņa ir smuka vai ļoti smuka. Svilpiene apgalvoja — ir redzētas smukākas par daktera madāmu, bet, kur un kad tās smukākās redzējusi, to viņa nepateica, jO

Trīsgadīgais : puišelis Ojārs neguva īpašu ievērību, bērns kā bērns, vienīgi smalki sapucēts un droši vien briesmīgi izlaists;

Baltās mājas iemītnieku ievākšanos katram savām acīm neizdevās redzēt, bet dzirdēt par to dabūja visi. Mēbeles bijušas glaunas, pat lielas klavieres, daži zināja teikt, tas esot flīģelis. ..f Baltās mājas iemītniekus ārpus dārza redzēja reti, ja nu satika, tad tramvaja vai autobusa piestātnē.

Vasarās dakteru ģimene tikpat kā nebija ieraugāma. Madāma, kā te godāja Sabīni, bieži ciemojās daktera Daukšas dzimtajās mājās Bīde|niekos, kur netrūka ne turības, ne plašuma.

Pirms trim gadiem Ojāra trīspadsmitā dzimšaņaS diena iegadījās svētdienā. Skola vēl nebija sākusies^un vecmāmiņai par prieku nolēma dzimšanas dienu svinēt Bīdeļniekos. Bija norunāts, ar kādu autobusu atbrauks tēvs. Ojārs gribēja tēvu sagaidīt autobusa piestātnē. Tas īpašas grūtības neradīja, līdz lielceļa piestātnei ne vairāk kā divi kilometri un visu laiku ejams pa skaidru taciņu. Torīt tumšie mākoņi, kas sākumā mierīgi gulēja debess pamalēs, pēkšņi kā triekti lasījās vienkopus un, uzlikuši debesīm tumšu vāku, piesolīja drīzu lietu. Sāka ducināt arī pērkons, un satumsušajās debesīs uzplaiksnīja zibens zigzagi. Vecmāmiņa atrunāja Sabīni un Ojāru no pretimiešanas. Kāda vajadzība liedēties visiem, tēvs nav no cukura, neizkusīs, un mazais bērns arī nav, neapmaldīsies. -

Ojārs un viņa māte stāvēja pie loga un, skatoties uzi ceļa pusi, gaidīja tēvu. Tur jau viņš nāca, apkrāvies saiņiem un sainīšiem, kuros glabājās dāvanas Ojāram un pilsētas kārumi svinību galdam. Pērkona grāvieni bija pienākuši pavisam tuvu, un gaisu sāka švīkāt Hetus pātagas.

—     Nu gan papus pie pašām mājām sālīs, — Ojārs iesaucās.

Pāris simt metru no loga, pie kura stāvēja māte un dēls, auga kupls ozols. Tēvs skriešus metās pie tā

paglābties no lietus. Noplaiksnīja zibens. Sākumā Ojārs un māte domāja, ka tēvs, ātri skrienot, paklupis, bet zibens bija noguldījis uz nepiecelšanos Četrdesmitgadīgu, dzīvespriecīgu cilvēku, iecienītu dakteri, labu vīru un tēvu. No tās reizes Ojārs dzimšanas dienas vairs nesvin un viņa mātei Sabīnei sākās melno drēbju laiks.

Ziņa par šo traģisko notikumu aizceļoja kilometriem tālu no Bīdeļnieku mājām. Liktenīgo ozolu tuvākās apkārtnes cilvēki nokrustīja par daktera Daukšas ozolu. Gadiem ilgi daži garāmgājēji pie tā apstājās un noteica:

—      Tas ir tas ozols, pie kura zibens nosita dakteri Daukšu — un taisni dēla dzimšanas dienā.

Daktera Daukšas māte neizturēja tādu triecienu, viņa gan dzīvoja, bet gādāja tikai par svaigām puķēm pie ozola, itin nekas cits viņu vairs neinteresēja.

Pirms trim gadiem notikušais turpināja dzīvot.

Sabīne Daukša vēl arvien domāja, ka Ojārs ir vienīgais pavediens, kas pēc tās briesmīgās dienas viņu piesien dzīvei. Un vēl viņa bija pateicīga savai mātei par neatlaidīgo bardzību noturēt meitu pie klavierēm. Bērnībā Sabīne klavieres sauca par ēdelīgo kasti, kura viņai apēd visu brīvo laiku. Klavieres turpināja ēst Sabīnes brīvo laiku arī jaunībā, bet, kad pietrūka apgādnieka, kādreiz nīstās klavieres viņai un dēlam sagādāja iztiku. Privātstundas nesanesa zelta kalnus, tomēr darbs bija, tikai šis darbs Ojāram iedvesa lielu nepatiku pret klavierspēli. Sabīne Daukša neskaitījās

tāda speciāliste, lai varētu piesaistīt talantīgus skolēnus. Pie viņas nāca vecāku stumdītie, pa lielākajai daļai ar muzikālām dotībām neapveltītie un kuriem nebija arī pacietības kaut ko iemācīties, ja tas prasīja piepūli. Bet Ojāra māte neatteica nevienam, viņai bija vajadzīgs iespējami lielāks skolēnu ska-its. Ojārs pasāka saukt klavieres par klaudzonēm un spēlēšanu par klimperēšanu. Pusgadu klausījies klimperēšanā, viņš lūdzās mātei, lai liek viņam no smagiem akmeņiem celt torni līdz pašām debesīm vai rakt zemē caurumu līdz Amerikai, bet lai atbrīvo viņu no tādām mokām kā klavierspēle. Māte saprata sava darba bezjēdzību, pacietīgi ņemoties ar skolēniem, kas nfeko neiemācīsies, un laikam tāpēc dēla lūgumam paklausīja. Reizēm Ojārs atcerējās klavieres, bet spēlēja kaut kad un kaut ko.

Baltās mājas Ojārs, tāpat kā viņa māte, ar kaimiņiem īpaši nedraudzējās, tomēr pelēkās mājas Elīnu viņš bija ievērojis. Toreiz, kad Matīss ķircināja māsu, sakot, ka Ojārs nosaucis Elīnu par sīpolu, — toreiz Matīss to nebija pats sagudrojis, kā dažkārt mēdza darīt.

NESATIKŠANAS UN SATIKŠANĀS

Dzīvē gadās visdīvainākās salikšanās un tāpat ari neticamas nesatikšanās.

Viņi sēdēja blakus virtuvei — aklā masiera Jēkaba ūķī. Uz apaļā, ar puķainu vaskadrānu apklātā galda kūpēja divas tējas glāzes, un no māla bļodiņas nāca

medus smarža, kura šoreiz, veltīgi pulējās iekārdināt Kristapu.un tēvoci Jēkabu. Abi, nomākti savām dpmām, to, kas ārpus tām, neievēroja. Kristaps bija atnācis pie tēvoča atklāti parunāties, protams, līdz tai robežai, cik atklāts ir pats pret sevi. Te viņam nevajadzēja iz-, likties ne labākam, ne sliktākam. Kristaps klusējot grozīja tējas glāzi, vārdi it kā bija pazuduši, neatradās tie īstie.

Tēvocis Jēkabs šajā klusēšanā dzirdēja neizteiktus jautājumus. Jā, tieši tā, dzirdēja un pat apmēram nojauta, par ko varētu vaicāt Kristaps. Brīdi gaidījis, viņš. noprasīja: .; -

—      Ko tu šodien tik mazrunīgs, nudien taisni kā pats savu mēli būtu norijis.

—      Riebīga dūša. Tāda sajūta, ka es tikai pāršķiru kalendāra lapiņas, nevis pa īstam dzīvoju. Pats nezinu, ko gaidu, un nesaprotu, kas jādara.

—      Kas jādara? Godīgi jādzīvo, un viss. . ••

—Kā tas ir — godīgi dzīvot, ja viens muld tā un otrs atkal šitā, un katrs mēģina pierādīt savu. taisnību.

—      Tāpēc cilvēkam ir galva uz pleciem, lai prastu atšķirt melus, ņo patiesības. Kurš pats ir melns, tas^ citus briesmīgi nomelno, lai izskatītos baltāks.

—      Galva, tu saki… Labāk, ja tādas galvas nav un var iztikt bez domāšanas. Vakar uz ielas pie mūsu mājas aizplombētās Faitelsona ga|as bodes redzēju bo.dnieka jaunāko dēlu Dāvidu. Viņš arī spēlē akordeonu, un viņa istabā es pirmo reizi nogaršoju apelsīnus. Bet Dāvids, mani pamanījis, grieza galvu uz

otru pusi un izlikās nepazīstam. Domā, es viņam skrēju klāt iddot maizes šķēli? Nē, es atcerējos brīdinājumu nepalīdzēt žīdiem. Un kāda tam jēga, ja saprotu, Cik tas riebīgi. Tas jaU vēl nav viss, runā, ka cietumi esot pilni piebāzti. Mūsu rajonā arī kāds ir paņemts. Un kas ar šiem cilvēkiem notiks …

—      Sava jēga tam ir, ka tu |auno nepieņem par pareizu.

—      Tā tikai tāda sevis mierināšana. Ja tavi labie nodomi neaiziet līdz otram cilvēkam, tad viņi bijuši nebijuši, tā mana mamma vienreiz teica. Un vai viņai nav taisnība?

—      Ne jau tu esi atvēris pasaulei tos posta vārtus, pa kuriem sākušas nākt nelaimes. Un gan šiem te būs vienreiz jābeidz pie mums dziedāt savu holirī-holirā.

Trīs reizes īsi, aprauti ieskanējās durvju zvans. Kristaps, satraukti pieceļoties, apgāza krēslu.

—      Vai ielaist?

—      Nē, šito zvanu pazīstu, iešu pats.

Kristaps neprata noslēpt pārsteigumu, ieraudzījis reizē ar tēvoci ienākam baltās mājas Ojāru.

Gadiem dzīvojot vienā rajonā, Ojāra un Kristapa pazīšanās tālāk par sasveicināšanos nebija tikusi. Un vaina pie tā meklējama abās pusēs. Kristaps bija pārliecināts, ka viņam pirmajam neklājas uzsākt sarunu ar tādu, kurš dzīvo savrupmājā, varbūt nemaz nevēlas, lai traucē šo «savrup». Bet Ojāru māte tā audzināja:' ja būsi kam vajadzīgs, tevi atradīs. Sevi nav jāpiesolā: Un'Ojārs negribēja būt uzmācīgs.

—      Cik man zināms, jūs nav jāiepazīstina. Ojār, sēdies pie galda.

Jēkabs aizgāja uz virtuvi, kur baltā skapīša atvilktnēs un plauktos visam bija stingri noteiktas vietas, un, ko vajadzēja, viņš nekļūdīgi tūliņ atrada. Kamēr viņš meklēja trešo glāzi, pa to laiku Ojārs un Kristaps nepārmija ne vārda. Atrašanās vienā istabā viņus uzreiz nevarēja satuvināt.

—• Tad vienreiz norunājāt reizē mani apciemot. Agrāk vienmēr nācāt pamīšus, lai jau tam vecajam Jēkabam iznāk biežāki ciemiņi. — Jēkabs ar ierastu kustību apsēdās savā vietā, no malas skatoties, pat nevarēja noprast, ka viņš priekšmetus neredz.

Kristaps jautājoši palūkojās Ojārā, bet, atbildi nesagaidījis, sacīja:

—      Mēs nekad neko neesam norunājuši.

—      Jā, jā, — Ojārs apstiprinoši vēl pamāja ar galvu, it kā Jēkabs caur savām tumšajām brillēm to varētu redzēt.

Tad sākās skaidrošanās, no kuras Kristaps uzzināja, kāpēc viņi nu sēž tēvoča istabā pie viena galda.

Ojāra tēvs studiju gados īrēja istabu tai pašā māsu Bergtāļu dzīvoklī, kura ilggadīgs īrnieks bija Jēkabs. Students un masieris sadraudzējās. Studijas beidzis, dakteris Daukša atcerējās savu kādreizējo kaimiņu, sūtīja viņam turīgākus pacientus, kuriem vēlama masāža, un reizēm arī apciemoja. Pēc daktera Daukšas nāves Ojāra māte mudināja dēlu palīdzēt kādreizējam tēva paziņam mājas darbos vai aiziet uz veikalu. Ojāram šie

gājieni uz Sarkandaugavu iepatikās, un nekādi mātes skubinājumi vairs nebija vajadzīgi. Pie Jēkaba varēja spēlēt patafonu un klausīties jebkuru plati. Māte mājās rājās: deju mūzika samaitājot gaumi. Bet Jēkabs teica: «Man nav sarežģīts raksturs, un es domāju tā, katram Ir laba tā gaume, kas pašam noder.» Nevienu jautājumu viņš neuzskatīja par muļķīgu, un jebkuram vaicājumam atradās atbilde. Drīz vien Jēkabs Ojāru ieskaitīja pašu cilvēkos.

Mājupejot Kristaps un Ojārs visādi pārsprieda, kā gan viņiem tik ilgā laikā nav gadījies reizē saskrieties Sarkandaugavā. Nonākuši savā rajonā, viņi tūliņ nešķīrās. Beidzot bija satikušies,! un dīga abpusēja vēlēšanās vienam otru iepazīt tuvāk. Viņi norunāja pasēdēt uz dēļu kaudzes, tās pašas, kas, neviena neaiztikta, nīka netālu no Brīgznas mājas.

Par ko runāt atradās bez lielas meklēšanas. Kristaps iesāka pirmais:

—      Tēvocim Jēkabam šogad priekšā garlaicīga vasara, nebūs, kas palasa grāmatas. Mums tūliņ jābrauc uz laukiem, kur tad citur tās sešas nedēļas nošancēs. Tā dārzniecība, kurā katru vasaru strādāju, paputējusi.

Ojārs mazliet šaubījās, teikt vai neteikt. Tomēr gribējās kādam pasacīt. .

—     Vai tu malkas plača Vilku zini?

—      Tā, pēc izskata pazīstu.

—      Viņš grib man ieborēt, lai es stājoties palīgdienestā.

—     Ak tā… >

—      Bet ko tu par to saki?

—      Es neko nesaku, es domāju, kā sauc pēdu dzinējus.

—      Neesi dulls. Man mamma nemaz neļautu, un es pats arī negriba. Jābrauc drīzāk uz laukiem, šis man katru dienu plijas virsū.

Pasāktā saruna pārgāja klusēšanā. Ojārs jutās aizvainots, kā viņu var iedomāties pēdu dzinēja lomā, bet Kristaps domāja, ej nu sazini, kāds putns īstenībā ir Ojārs.

. Klusēšana nebija ilgstoša, jo tai dienā dēļu kaudze bija lielā cieņā. Ar Ķezbera tikko dāvinātām grāmatām rokās ieradās Gerda un Elīna. Gerdas izsaucienam: «Te jau,daži priekšā!» — tūliņ atbildēja Ojārs:

—      Ja vēlaties šeit lasīt grāmatas, esam gatavi momentāni attālināties jūsu skatam nesasniedzamā attālumā.

—      Nē, kāpēc? — Gerda apsēdās līdzās Kristapam un Elīna viņai blakus.

—      Es jums pastāstīšu pasaku. — Gerda pacēla zodu, un izskatījās tā, it kā smagās bizes vilktu viņai galvu atpakaļ. Tādā pozā viņa sāka stāstīt:

—      Reiz dzīvoja un vēl tagad dzīvo kāds Donkihots, kurš patiesībā saucas Ķezberis …

Kristaps skatījās Gerdā un klausījās viņas balsī, bet, ko stāsta, īpaši necentās uztvert. Tagad tepat tuvumā Gerda, un tas bija ļoti daudz, tik daudz, ka visu pārējo varēja aizmirst. Gerdas tuvumā citam nekam vairs nebija vietas.

Elīna nopriecājās, cik labi, ka Gerdas runīguma dēj var mierīgi sēdēt neievērota. Bet ari Ojārs ne sevišķi ieklausījās Gerdas runā, viņa uzmanību saistīja tieši Elīnas klusēšana. Viņš izprātojās, varbūt runāt var, īpaši nedomājot, bet klusējot taču kaut kas jādomā. Un ko varētu domāt Elīna?

KAD PANNA UN PELNI IET PA GAISU

Pelēkās mājas pirmā dzīvokļa virtuvē gatavojās tikpat ka uz svētkiem. Mātei brīva diena, darbā viņa gāja ik pārdienas. Bija nolemts atbrīvot miltu kulīti no pēdējās balto miltu riekšavas un netaupīt arī tauku piku, kas vēl turējās brūnā māla podiņa pašā dibenā. Ceps pankūkas. Māte teica, būšot labi jāievēro, kādas tas izskatās, diez kad atkal redzēs baltos miltus. Matīss atnesis sīki skaldītu malku un iekurinājis plīti. Māte bļodā maisīja mīklu. Elīnai pašreiz neko nelika darīt, bet ari viņa ienāca virtuvē; lai nedomātu, ka grib te sēdēt un gaidīt, kamēr pankūku šķīvis pārceļos no plīts malas uz galda, viņa sāka strostēt brāli:

—   Kad tu, Matīs, vienreiz pieliksi sienas pulksteni! Tēvs jau divas dienas kā salabojis, man tagad tas jācilā no viena kakta uz otru.

—   A! To es izdarīšu, tikai drusciņ jāpagaida, līdz tai reizei, kad pienāks tāda nedēļa, kurai divas svētdienas blakām. — Matīss apsēdās uz ķebļa plītspriekšā un atvēra durtiņas.

Koka karote mātes rokā maisot skaļāk piesitās trauka malai, bet viņa dēlu neapsauca.

—   Visādām blēņām tev vienmēr iznāk laika, bet, ja vajag ko derīgu padarīt, tad nav, — Elīna pateica un aprāvās, tie taču burts burtā tēva vārdi.

—   Ko tu saki, blēņām? Teikšu atklāti, es ienīstu pats savu sirdsapziņu, tā man daudzreiz ir kavējusi izdarīt interesantas blēņas.

Elīna, paņēmusi aso suku, sāka sirdīgi berzt izlietni, kaut gan tā spīdēja spodri balta. Matīsam jau muti neaiztaisīsi.

Panna bija sakarsusi, uz tās uzmestais tauku pikucis nočukstēja un izkusa. No koka karotes pannas taukos iepeldēja septiņas pankūku saliņas. Virtuvē lidinājās tīkama smarža. Elīna un māte, aizņemtas savos darbos, nepamanīja, ka Matīss kaut ko iemeta plīts mutē.

Ar veiklu naža pieskārienu pankūkas apsviedās uz otru pusi. Tūliņ pirmais cepiens pārvietosies šķīvī. Pēkšņi noblīkšķēja, un kāds neredzams spēks izrāva pannas kātu mātei no rokas. Panna pati apsviedās gaisā. No plīts durtiņām un riņķu vietas izšāvās pelnu mākonis un uzreiz piepildīja visu virtuvi. Trīs cilvēki šaurajā telpā cits citu vairs nevarēja saredzēt.

—   Vai dieviņ! — māte iesaucās.

—   Matīs, vai tu esi dzīvs? — Elīna aiztaustījās līdz plītspriekšai un saņēma brāli ap pleciem. Arī māte jau bija viņam klāt. Matīss neatbildēja. Abas iestūma viņu istabā, lai pa īstam pārliecinātos, vai tas puika pa

tiešām ir dzīvs, tai pelnu mākonī neko saskatīt nevarēja. Dzīvs viņš bija, bet no pieres pāri labās acs plakstam līdz pusvaigam stiepās pirksta platuma asins svītra.

—        Ak tu kungs! Acs pagalam.,. — māte vaimanāja.

Elīna izrādījās dūšīgāka, ieskrēja virtuvē, kurā vēl arvien bija jātaustās pelnu mākonī kā tumsā, samērcēja trauku dvieli. Atgriezusies istabā, nosēdināja brāli krēslā un, apslaukot viņam seju, komandēja:

—   Negrozi galvu un nemēģini bļaut.

Puslīdz notīrītajā Matīsa sejā vairāk izbrīnījušās nekā izbijušās mirkšķinājās pilnīgi veselas abas acis, tikai virs uzacs norauta neliela ādas strēmelīte.

Māte nepārstāja raudāt, tagad viņa raudāja par to:

—   Kāda dieva laime… Kāda laime… Acs vesela.

Pats laimīgais, paspējis pilnīgi atjēgties no izblļa, jau

rādīja lielu dūšu:

—   Nu, kas tur ir, Elīna? Puspieres nost?

—        Muļķim muļķa laime, — Elīna sameklēja kumodē zāļu kastīti, — es tūliņ pušumu apmazgāšu ar ūdeņraža pārskābi, tikai nebauro.

Matīss gribēja pārciest mazgāšanu neiepīkstoties, bet tas viņam neizdevās, viņš klusām īdēja. Tikko ieraudzījis Elīnas rokās pārsēju, Matīss, atkal bija dūšīgs.

—        Sabindē man visu galvu, tā, lai viena acs tikai ārā, lai čaļi brīnās.

—        Sagribēji varoni spēlēt, bet es tev uzlikšu tikai plāksteri — un cik vien mazu var.

Māte, sapratusi, ka ievainojums niecīgs, nostājās Matīsa priekšā bargā pratinātājas pozīcijā:

—   Tu rokas granātu iesviedi plītī?

—       Mamm, tu gan esi jocīga. Ar rokas granātu visa plīts būtu uzskrējusi otrā stāvā un apgāzusi Svilpienes šujmašīnu. — Matīss cēlās no krēsla.

—   Pagaidi, stāvi mierāl Ko tu iegrūdi plītī?

—   Vienu pašu nabaga patronu.

—   Tu mūs visus trīs varēji nobendēt.

‘Matīss iesmējās:

—       Ar vienu patronu, to varētu tikai Minhauzcns,.:

Matīsam vajadzēja izstāstīt, kur patronu dabūjis. Esot mētājusies tepat pie vārtiem. Māte noticēja. Priecīga par lajmīgo nelaimes gadījumu, viņa bija gatava noticēt: tā ir |)Јdējā pasaules patrona un pēc tās izsprāgšanas vairs neviena nelaime nenotiks. Arī Elīna ticētu Matīsa pasaciņai, ja viņa ik pa laikam neatcerētos noslēpto ieroci.

—        Bet ko cilvēki domās par to blīkšķi? —r māte vēl bažījās.

—      ; Troksnis nemaz nebija tik liels, kā tev rādās, un kas pa dienu ir mājās. Cits darbā, cits ģimenes dārziņā, — Elīna to sacīja, nevis lai aizstāvētu brāli* bet lai nomierinātu māti.

—       Kā tad, — Matīss priecīgs piebalsoja, beidzot starpgadījumam ir pārvilkts pāri krusts, un miers. ViņŠ atmuguriski kāpās uz durvju pusi.

i— Nekur tu riešmaūksi, — māte viņam uzsauca.

No virtuves tīrīšanas darbiem Matīss vaļā1 netika. Elīnai uzdeva skatīties, lai brālis visu padara kārtīgi, nevis ka ar apaļām rokām. Māte pati ar tējkaroti nosmalstīja pelnu plēksnes no mīklas virskārtas. Tukšo patronas čaulīti atrada plītspriekšā, tā arī bija vainīga, kāpēc Matīsā piere nu izgreznota ar plāksteri. Sīkā malka plītī jau paspējusi sadegt. Māte lika nodzēst ar ūdeni ogles un izgrābt pelnus. Elīna pati meklēja to vienīgo lodi, jo neuzticējās brālim, varbūt plītī vēli.-klda patrona?

Kad virtuve bija sakopta un māte pa otram lāgāhi ķērās pie pankūku cepšanas, Elīna cieši kā knaiblēs sāņēma brāļa elkoni un gandrīz vilkšus ieVilkāi viņu savā kambarī. Tur Matīss purināja atbrivotb rčku.

—   Ir gan grābiens, kā čalim. Nav nekāda sievišķīgā maiguma.

—   Tu neesi no tiem, kas maigumu varētu saprast. Tagad1 sīki izstāsti, ja ne, es tēvam visti pateikšu …

—j No tādas mūžīgās draudēšanas tev var mele izmežģīties. Ko tev pastāstīt, tāpat neko nesajēgsi. Tās revolveris, ko tu man nočiepi, bija nagans.

Elīnai vārds «nagans» neko neizteica, revolveris paliek revolveris, vienalga, kā to sauc, bet viņa izlikās sapratēja.

—   To es pati zinu, bet tālāk, tālāk..,.

—        No tām septiņām nagana patronām vienas vairs nebija, un tad vēl vienu, nu, šito, es paņēmu pamēģināšanai, vai ir derīga. Tas verķis taču bija gulējis, zemē nomests.

—        Tev galvā visas skrūves ir atskrūvējušās. Kāda tev daļa, der vai neder.

—        Ir gan daļa. Pati redzēji, kas par efektiņu. Tagad skaidri zinu: esmu atradis derīgu mantu, kad vajadzēs, tev būs man jāpasaka, kur nobāzi.

—       Muti cieti Un nedomā plātīties, kas virtuvē notika. Es tūliņ visiem izstāstīšu, ka tu malkas šķūnī uzkriti naglu kastes stūrim.

—       Tas ir ļoti tuvu patiesībai, jo patronu es biju noglabājis kastē zem naglām.

—        Sitā lai būtu tava pēdējā muļķība, citādi būs darīšana ar tēvu. Man vienreiz pietiek ar tevi… Man vairs nav spēka ar taviem noslēpumiem.

—        Labi, bet tā par kritienu uz naglu kastes lai būtu tava pēdējā gudrība.

Māte pavēra kambara durvis.

—   Bērni, nāciet nu, pankūku šķīvis jau galdā.

—       Matīss gan ļoti ir nopelnījis pankūkas, — Elīna sacīja.

—        Ko tu, Elīn, tik ērcīga, — māte aprāja meitu,

—  viss taču labi beidzās.

Elīna dziļi ievilka elpu un nesacīja neko, bet nodomāja, nekas te nav beidzies, gaidi tikai, kad atkal kas sāksies,

UZ DĒĻU KAUDZES

Brīgznas mājas sētniece Matilde teica; ja cilvēkā sakrājas daudz nevienam nepateiktu vārdu, tad var pārplīst sirds. Pēdējā laikā viņai ar sirdi bija diezgan sarežģīti. Un vainīgi tie jaunie notikumi. Agrāk, kad Matilde aprunāja tikai cilu cilvēku būšanas vai nebūšanas, vienmēr atradās kāds, kam paprasīt, kas jauns, un pastāstīt savus jaunumus, ja negadījās līdzrunātājs vai apstrīdētājs, tad vismaz tāds, kurš klausījās ar vienu ausi. Tagad Matilde bija pasākusi apspriest ari politiskus jautājumus, un daudzi, viņu ieraudzījuši, meta līkumu. Cilvēki kļuva jo dienas jo piesardzīgāki.

Tajā pēcpusdienā Matilde, veltīgi izgrozījusies pagalmā, paņēma slotu un staigāja pa ielu mājas priekšā, pa brīžam kaut ko pieslaukot. Vai tad neviens neies garām? To viņa nepamanīja, ka Gerdas tēvs Aprāns, viņu ieraudzījis, iegriezās sānielā. Pēc neilga brīža no viņējā ielas gala nāca tas, kuru jau pa gabalu varēja pazīt: tik gara un tieva, un tādu kūkumu uzmetuša kā pelēkās mājas trešā dzīvokļa Svilpe, tāda otra visā rajonā nebija. Svilpe šoreiz gāja lieliem un lēniem soļiem. Tad ir skaidrā prātā, Matilde, to novērtējusi, nostājās Svilpēm ceļā.

—   Ko tu, Matild, cilvēkus sāksi slaucīt nost no trotuāra? — Svilpe paspēra soli sānis.

—   Nekas liels jau no daža cilvēka nav, tik vien ir kā vārds un uzvārds.

Svilpe to saprata tieši uz sevi mērķētu, nolieca galvu un gaidīja, lai pasaka visu, kas uz mēles. Labāk pašam dzirdēt nekā klausīties, ko citi atstāsta,

—   Ko stāvi mēms kā miets?

Ko ta es teikšu …

—   Ja neko nedomā, tad nav ko teikt. Bet es domāju, mūsējie par velti cerē tagad nez ko sagaidīt. Domā, vācu zaldāti visu laiku tā štrammi maršē kā pa Rīg^s ielām. No šiem tak ar lērums paliek gulēt svešas zemes grāvmalās. Ne jau priekš mūsu kungiem karo, pašiem savējo netrūkst.

—   Jā, jā… Katrs jau priekš savējiem, ja ziņa, ķļirš ir savējais. Nu, tad es iešu. . ; ,

—   Ej vien, ej. — Matilde sirdi bija atvieglojusi, ..

«No daža tik vien ir kā vārds un uzvārds,» šie Matildes vārdi Svilpēm džinkstēja ausīs līdz pat mājas vārtiem. Pagalmā pretī skrēja abi viņa puikas, Gurtča un Robis, pie tēva nemaz neapstādamies. Svilpe gribēja viņus apstādināt.'

—   Uz kādu ugunsgrēku jūs?

—   Nav laika, tēt, — Gunča atsaucās, un jāti noblīkškēja vārti.

Bija iedarbināts mutiskais telefons. Šoreiz telefona godā ievēlēti Svilpes puikas. Galvas viņiem nebija tik cauras, lai nenoturētos nedaudzie apziņojamo vārdi, un ziņojums arī īss: šodien pulksten septiņos uz dēļiem.

Iet vai neiet, šaubījās vienīgi Kristaps. Viņam jau astoņpadsmit gadu un diez kā neklājās maisīties pie knauķiem un zaļknābjiem kā gailim zvirbuļu barā. Jā,,

bet tur būs baltais zvirbulis Gerda. Kristaps izlēma aiziet krietni vien agrāk, lai viņš tur būtu pirmais, it kā nejauši atnācis.

Sākumā dēļu kaudze garlaikojās kopā ar Kristapu, kurš, domājot par balto zvirbuli, bija aizmirsis paķert līdzi grāmatu. Bezdarbīgi skatoties debesīs, uzmācās drūmas domas. Vai tā bija kāda dzīve — kā mētāšanās šūpolēs. Blakus Gerdai viņš lidinājās debesīs, bet, līdzko viņa prom, apkārt sastājās paša redzētās un no citiem dzirdētās bēdas, kuras nevarēja kā mušas aizgaiņāt ar vienu rokas vēzienu.

Matīss, izspiegojis, ka Kristaps priekšlaikus pagodinājis dēļu kaudzi, piegrabinājia pie Gerdas virtuves loga un, kad viņa pienāca, vienaldzīgā balsī teica:

—   Uz dēļu kaudzes jau kūko Kristaps un laikam gaida vakarējo dienu.

To paziņojis, viņš apsēdās uz pļāpājamā sola, kura priekšā smiltis spārdīja brāļu Svilpju kājas.

—   Skatieties, tūliņ Gerda ies pārbaudīt, vai Kristaps vakarējo dienu jau sagaidījis, — Matīss ar rokas mājienu aicināja draugus apsēsties viņam blakus. Citādi, muguras durvīm pagriezuši, vēl laikus nepamanīs.

Patiešām, trīs zeņķu ziņkārīgām acīm pavadīta, Gerda izgāja pa vārtiem. Pēc dažām minūtēm viņa apsēdās uz dēļu kaudzes blakus Kristapam, gan tādā attālumā, ka tur vaļīgi pietiktu vietas vēl trešajam.

Gerda izskatījās jautra, kā radīta vienīgi priekam un tikai priekam.

—   Kristap, kāpēc tu esi tik drūms?

—   Laikam tāds esmu piedzimis.

—        Es šorīt satiku veco Ķezberi. Tu vari iedomāties, ko viņš man teica?

—   Varu.

—   Interesanti, ko, pēc tavām domām, viņš sacīja?

—       Viņš brīnījās, kā vienai meitenei var būt tik daudz skaistuma kā tev. To varētu sadalīt simt meitenēm, un arī tad visas būtu smukas.

—        Fui, nē… Ķezberis nav tik slikts matemātiķis. Viņš teica, ka esot ļoti patīkami redzēt tādas priecīgas acis kā man. Un Flobērs esot rakstījis — «grūtsirdība ir netikums».

—   Varbūt…

—   Es negribētu tevi saukt par netikumīgu.

—       To nevajag, — Kristaps mēģināja pasmaidīt,

—   bet es nemāku izlikties priecīgs, ja patiesībā jūtos draņķīgi. Tevi neredzēšu veselu mūžību, un man visu laiku būs jāuztraucas, kas ar tevi notiek.

—       Ar mani nekas tāds, ko es pati negribu, nevar notikt,

Kristaps neatbildēja, bet nodomāja: ak, kaut tā būtu, bet ar tik daudziem notiek tas, ko viņi paši negrib.

—        Kristap… Ai! Nāk jau mūsu švadrons. Es kaut ko vērtīgu izdomāju, iesim reizē mājās, tad izstāstīšu. Jā?

—   Tev es nemaz nevaru nepateikt jā.

—   Tu man nekad neteiksi nē?

—   Nekad.

—   Es visam, ko man saka, nenoticu.

Nu vajadzēja klusēt, jo švadrons jau pienācis tik tuvu, ka varētu sadzirdēt, ko runā.

Elīna pasteidzās apsēsties blakus Gerdai, bet Matīss tālāk no māsas, līdzās Kristapam, un iebukņīja viņam sānos.

—        Stumies tuvāk Gerdai, citādi visiem čaļiem nepietiks vietas. — Bet katram redzams, vietas tur bija krietni vien vairāk, nekā vajag. Kristaps mazliet pavirzījās sānis. Pelēkās mājas trijotne sasēdās rindā. Matīsam kā vienmēr blakām Svilpju Robis un pēdējais kā parasti Gunča, kurš reti kad pateica savas domas, viņš laipoja, piekrītot vieniem ! vai otriem, vai visbiežāk neteica nekā.

—       Ej, Matīs, kā tu esi ticis «invalīdos»? — Kristaps ieskatījās Matīsa plāksterī.

—       Ak, tu vienīgais nekā nezini! Mūsu malkas šķūnī dzīvo lidojošā kaste, un tā aiz pārskatīšanās man uzskrēja virsū.

—       Tas ir skaidrs, bet kāpēc mēs šeit esam sasaukti? Un vai ieradies jau pilns komplekts? — Pēc Kristapa domām, viena trūka.

Matīss veikli nolēca no dēļu kaudzes.

—   Vai kādam ir pulkstenis?

—       Trīs minūtes pāri septiņiem. — Pulkstenis bija vienīgi Kristapam.

■— Gaidīsim baltās mājas Ojāru, vai ne? — Matīss noprasīja.

—       Viņš varbūt nemaz neatnāks, nav ko gaidīt, — sacīja Robis Svilpe, — viņš jau no tiem smalkajiem.

Elīna nosarka, viņai nepatika, ka tā aizmuguriski par citu runā.

—       Robi, uzmanīgāk izteicienos par maniem draugiem, — Matīss iebilda.

—       Uzmanīties vajag vienmēr, — arī Gunča iejaucās sarunā, — kad mēs ar Robi braucam uz centru, mamma katru reizi nobrīdina: ejiet uzmanīgi pāri ielai.

—       Labi, iesim prātīgi pāri ielai, — Kristapam šī bērnu spēle nemaz nebija pa prātam. — Matīs, klāj vaļā, kāpēc mēs, tādas ievērojamas personas, šeit sēžam.

—       Nu, tā… Mēs jau rīt daži braucam uz laukiem, un tiksimies visi atkal tikai pēc sešām nedēļām. Tagad katrs zina, kur brauks, man te, — Matīss uzsita ar roku pa bikšu kabatu, — ir zīmuļa gals un papīrs, apmainīsimies ar adresēm.

Robis iedziedājās:

—  Dievs to zin, kur citu gadu Mēs, bāliņi, dziedāsim …

—   Ne tik drūmi, — Gerda apsauca.

Kristaps iedomājās par Ojāru. Neatnāca.

—       Tagad spēlēsim skolu, — Matīss iejutās sanāksmes vadītāja lomā, — lūdzu pilnīgas skaidrības dēļ pacelt roku visiem, kuri brauc uz laukiem.

Kaut arī diezgan negribīgi, tomēr Kristaps, Elīna un Gerda pacēla rokas, arī Matīss savējo pastiepa labi augsti, lai visi ievēro.

—   Matīs, vai tad tu arī? — Robis pārsteigti iesaucās, bet Gunčam izbrīnā atvērās mute un uzreiz neaizvērās.

—   Manai paaudzei, kā jums visiem zināms, nekur nav jābrauc,' bet es labprātīgi dodos lauku džungļos līdzi savai māsai. Man māsa gadījusies vieglprātīga, vienu, nevar laist.

—   Matīsi — Elīna atgādināja par savu klātbūtni, un lai brālis atceras, viņa taču zina, cik «labprātīga» Matīsa braukšana.

—   Paldies par aizrādījumu, bet es neesmu aizmirsis, kā iriani sauc.

Kristaps saprata: Elīnai nepatīkami klausīties brāļa balamutībā. Viņš pavērsa sarunu uz citu pusi:

—   Varam sākt rakstīt adresēs?

—   Vēl ne. Rīgā paliek labi pazīstamas personas: Gunča un Robis. Liecinieku klātbūtnē uzdodu viņiem saglabāt visas avīzes, citādi manā vēsturiskajā kladē iztrūks kāds rīkojums vai ziņojums. — To pateicis, Matīss gausi izņēma no azotes kladi un lēnām šķirstīja. — Palasīšu dažas izteiksmīgākas vietiņas no 21. jūlija numura. Tā, tā… piemēram: «Rīgas darba birojs Lāčplēša ielā 60 nevar lepoties, ka daudz noslēgti darba līgumi…» Un vēl par Jelgavu: «Lietuvas ielā 70 neviens no pilsētas bezdarbniekiem nav pieteicies.» Es atdotu savu kabatas nazi, lai redzētu, kādu ģīmi taisa tie, kas grib, lai visi skriešus skrien uz laukiem. — Noslēpis atkal kladi azotē, Matīss nodeklamēja:

—  Tur neko nevar darīt,

Tam jānāk rīt vai parīt.

Neviens neteica neko, tie bija publiski neapspriežami jautājumi, visi taču mājās bija brīdināti un baidīti. Elīna uztraucās, ka tikai Matīss nepasaka kādu muļķību, bet, par laimi, kā saukts nāca baltās mājas Ojārs, un Matīss, tāpat kā pārējie, pievērsās atnācējam. Ojārs tūliņ sacīja:

—   Atvainojos par novēlošanos. Mamma mani aizkavēja.

•— Tu maz ko esi zaudējis. Mums nekas satriecošs nenotika. Nolēmām apmainīties ar lauku adresēm, — to sakot, Matīss nolika uz dēļu kaudzes zīmuļa galu un strēmelēs sagrieztu rūtiņu papīru.

Pēc zīmuļa bija jāgaida rindā. Ojārs savu lauku adresi iedeva vienīgi Kristapam, viņš gribēja to uzrakstīt arī Elīnai, bet kautrējās.

Toties Matīss nekautrējās nemaz, uzsita Ojāram pa plecu un paplivināja gaisā papīra strēmeli:

—   Te ir mana lauku adrese, un tu uzšņāp arī savējo.

Pelēkās mājas puiku komanda visiem sirsnīgi kratīja rokas, parasti te nekad nesasveicinājās un neatsveicinājās sarokojoties, bet šoreiz bija īpašs gadījums. Uz laukiem viens otrs brauca arī agrāk, bet pavēle braukt darbos uz laukiem, nezinot, kas tur notiek, piešķīra šim pasākumam liktenīguma pieskaņu.

Pēdējie pie dēļu kaudzes palika Ojārs, Kristaps un Gerda. Ojārs gribēja parunāties ar Kristapu, bet saprata: viņš ir lieks trešais un steigšus atvadījās.

Kristaps pavadīja Gerdu līdz mājai. Pie vārtiem viņi ilgi runājās. Gerdas māte vairākas reizes nepatikā

skatījās pa virtuves logu, tomēr nocietās, meitu nepasaukusi. Ja viņa zinātu, ka Gerda un Kristaps ne tikai sarunājās, bet arī kaut ko norunā, tad gan viņa būtu iejaukusies.

MASIERIS JĒKABS CIENĀ MATĪSU AR MEDU

Otrā rītā pēc dēļu kaudzes apspriedes Matīss vēl nepaspēja paēst brokastis, kad jau izdzirdēja aiz loga divus īsus un vienu garu svilpienu. Sis svilpiens vilkšus izvilka no istabas. Pagalmā, jrokas bikšu kabatās sabāzis, stāvēja Svilpju Robis.

—   Pie vārtiem tevi gaida Kristaps, — draugs pateica ar nelielu skaudības pieskaņu. Arī viņš vēlējās, lai tāds liels puisis, kurš pie tam prot spēlēt akordeonu, gribētu ar viņu satikties.

Matīss, izgājis pa vārtiem, izlikās vienaldzīgs.

—   Sveiks, Kristap! Kas tev lēcies, ja godīgu cilvēku rauj ārā no migas?

—   Es tieši meklēju godīgu cilvēku. Man tev lūgums.

—   Labi. Lūgumus es dzirdu tikai tad, ja tie nav pateikti pavēles izteiksmē ar izsaucēju galā. — Matīss te iedomājās daudzreiz dzirdētu tādu Elīnas teicienu: «Lūdzu, nomazgā rokas!»

—   Iztiksim bez gramatikas. Tu šodien vēl nebrauc prom, bet man jau pēc pusstundas jālaižas. Vai atceries, tu vienreiz biji atnācis man līdzi pie masiera Jēkaba.

—   Ja> Baigi foršais vecis.

—   Aiznes Jēkabam šo paciņu, mamma salāpījusi viņam' zeķes, bet pati pēc angīnas izslimošanas vēl pavisam vārga.

—   To Sarkandaugavas māju es jau sen zinu. Tiks izdarīts pa pirmo. — Matīss saņemto paciņu iežmiedza ' kreisajā padusē, bet labo roku steidzās pastiept pirmais un atvadījās no Kristapa vēl sirsnīgāk nekā pie dēļu kaudzes.

Masieris Jēkabs bija atstāts viens pats par valdnieku visām istabām. Dzīvokļa īpašnieces, māsas Bergtāles, kā vienmēr vasarās, dzīvoja Mellužos, patāla radinieka vasarnīcā. To istabu, kuras īres naudu parasti maksāja divi studenti, nesen noīrēja viens īrnieks dzelzceļnieks Klāvs Gruntē, bet viņš ik pa laikam mājā neieradās.

Jēkabs ieaicināja Matīsu ūķī, uzlika galdā medus bļodiņu, un maizes gabals arī atradās.

—   Man medus un sīpoli gandrīz vienmēr ir mājā, — Jēkabs stāstīja, — ja saaukstējos, medus ir pirmā zāle, un otrs tāds dakteris ir sīpols. Ne par velti izdomāts teiciens: «Ja gribi izbēgt no simt slimībām, meties sīpola apkampienos.»

Par medu varbūt taisnība, bet par sīpoliem sadzejots, tā nodomāja Matīss, bet neteica neko. Neies jau Jēkabam pretī runāt.

—   Ja tev medus smēķē, tad ieturies dūšīgi, — Jēkabs lēnā balsī skubināja.

Matīss nemaz nekautrējās rādīt, cik ļoti viņam garšo medus, viņš jutās tā, it kā pie šī gaida būtu sēdējis jjiu no pirmā dzimšanas gada. Jēkabs runājoties prata Ao to pavaicāt, iedvešot tādu uzticību, ka ciemiņš atbildēja tikpat vaļsirdīgi, kā sarunātos pats ar sevi. Tērzējot Matīsam ienāca prātā reiz Ojāra teiktais: ar masieri Jēkabu var visu runāt, ko viņam pasaka, tas ir kā kapā noguldīts. Un tā Matīss palielījās, ka viņam plāksteris uz pieres, un, kad Jēkabs pajautāja:

—   Tu esi sakāvies vai piekaustīts? — tad vairs nenocietās un izstāstīja vispirms par sprādzienu plītī, un pats neapjēdza, kā tālāk saruna nonāca pie krāsnī slēptā revolvera un sūdzībām par Elīnu.

—   Matīs, — noklausījies bargi teica Jēkabs, — tava māsa Elīna ir prātīga meitene, bet tādas būšanas nevienam nedrīkst stāstīt.

—   Es jau vienīgi jums, nevienam citam, — Matīss taisnojās, — Ojārs teica …

—   Labi, labi. Nav svarīgi, ko teica Ojārs. Vai tālu no Rīgas tev jābrauc?

—   Tēvs saka, nepilni septiņdesmit kilometri. Tas ir netālu no Satekas pilsētiņas, tādās Briežsil u mājās.

—   Ir gan mums Latvijā visādi nosaukumi: Sateka un Briežsili, — Jēkabs uzsvēra vārdus Sateka un Briežsili, it kā gribētu tos īpaši iegaumēt. — Vai kāda peļķe , tur būs, kur paplunčāties?

—   Esot tuvumā upe.

Un tad sākās sarunas par peldēšanos un makšķerēšanu, ko Jēkabs atminējās no savas bērnības, no tiem. laikiem, kad viņš vēl bija redzīgs.

Pārnācis mājās, Matīss nemaz nedomāja, ka, izstāstot savu noslēpumu, izdarījis ko aplamu vai bīstamu, gluži otrādi, viņš domāja, nu ir atradis jaunu sabiedroto un pats kļuvis vērtīgāks un pat varonīgāks.

.Tikko Elīna ieraudzīja brāli, tūliņ aizrādīja:

—   Kur tu blandies apkārt, kad jātaisās ceļā?

—        Es neblandos, es noskaidroju svarīgu jautājumu. Tagad pa īstam. saprotu, kāpēc Ojārs tevi sauc par sīpolu. Ir tāds sakāmvārds: «Ja gribi izbēgt no simt slimībām, melies sīpola apkampienos.» Cik es saprotu, tad Ojārs grib mesties tavos apkampienos.

—        Kā tev nav kauna! — Elīna piesarkusi iegāja savā kambarī.

Matīss tikai pasmējās.

OTRA NODAĻA Elīna, parunāsim par dzīvi

.

UZ LAUKIEM

Tā laika notikumi izretināja cilvēku skaitu. Uz laukiem siens vietām sāka nokalst nenopļauts, bet labībai jau brieda vārpas.

Kara mašīnai vajadzīga maize. Visi saprata, ka lielu daļu no tā, ko dos lauki, pieprasīs iekarotāji, tomēr pats lauku darbs reizē ir lūdzējs un pavēlnieks, ja esi tajā iejūdzies, tad apkārt skatīties nav laika.

BRIEŽSILOS

Ja maizes klaipu pārgriež uz pusēm, iznāk divi pusklaipi. Maizes no tā nekļūst ne vairāk, ne mazāk, bet ir zināma kārtība tiem, kuri gaida savu tiesu. Tā ari no piecdesmit pūrvietu lielās Briežu zemes radās divas divdesmit piecu pūrvietu saimniecības: Brieži un Briežsili. Vecā Briežu saimnieka Pētera Lamstera abi dēli pārveda sievas mājā vienā vasarā. Vecākais dēls, arī Pēteris vārdā, dabūja saimniecības ēkas ar tādu norunu, ka.viņam pie sevis jāpatur abi vecie un jābaro arī tad, kad viņi paši vairs nespēs maizi nopelnīt. Jaunākajam

dēlam Jānim atvēlēja dzīvot Briežos, kamēr uzcels pats savas ēkas.

Briežsilu saimniekam Jānim jau sešdesmit gadu, bet viņš vēl arvien bija un palika jaunākais brālis. Tovasar jaunākā brāļa sievai Dārtei uzklupa slimība, un darbi iekavējās. Palīgu nekādu, jo Briežsilu saimniekiem nebija bērnu. Jānis, izlasījis avīzē par pilsētnieku sūtīšanu uz laukiem, atcerējās Rīgas brālēnu Ludi Silabriedi un steidzīgi deva ziņu, lai Elīnu nekur citur nelaiž, viņš pats atbrauks ar zirgu pakaļ.

Garlaicīgajā un lēnajā ceļā noguruši, Matīss un Elīna izkāpa no ratiem Briežsilu pagalmā jau vakara pustumsā. Matīss tūdaļ ieprasījās:

—   Kur tad suns? Kāpēc viņš nerej un nesabaida Elīnu?

—   Mums suņa nav, — Jānis atbildēja, — saimniece saka, nevajag, pietiek ar to, kas otrās mājās. Bet kaķis mums ir dūšīgs, tikai blandoņa.

Virtuvē viņus sagaidīja Briežsilu saimniece Dārte un, uzaicinājusi ciemiņus apsēsties uz galdam piestumtā garā sola, izņēma no cepeškrāsns bļodiņu, kas tūliņ pa visu telpu izplatīja sālītas ceptas gaļas smaržu.

Pēc dūšīgas strādnieces Dārte neizskatījās: tieva un maza auguma, viņa tur stāvēja, kā iznākusi no veclaicīga stāsta. Pelēkie vadmalas brunči garumā gandrīz līdz potītēm, gaiša blūze, gaišs priekšauts — Un arī pati gaiša un smaidīga.

—   Tāda man patrāpījusies tā saimniece, — Jānis uzlika savu smago roku Dārtei uz pleca, — cik tur tā

cilvēciņa ir, kā zvirbulis. Mums par visiem vajadzēs viņu uzpasēt.

Ja saimnieci nosauca par zvirbuli, tad saimnieku pašu varētu dēvēt par lāci. Liels un smagnējs, gausām kustībām, arī runāja viņš lēni, it kā vārdi būtu piesieti un ar varu atraujami.

Matīss galvenokārt skatījās, kas salikts uz galda. Gaidīt jau nelika, Dārte sīkā, dziedošā balsi aicināja vakariņās.

Elīna nepaspēja muti atvērt, kad Matīss jau atbildēja:

—   Paldies, ja es vakarā kārtīgi neieloku, nevaru redzēt aizmigt, un vēl man ir bailes, ja tukšā dūšā aizmieg, no rīta var pamosties beigts.

Otrā rītā abiem rīdziniekiem jāva izgulēties, kad viņi uzmodās, govis un aitas, piesietas piemājas pļavā, jau krietnu brīdi bija plūkušas zāli.

—    Šodien jūs darbā nesūtīšu, vispirms tak jāpieron pie stiprā lauku gaisa, — sacīja Dārte, novācot brokasta traukus, — rītdien, tad gan — sakas kaklā.

Matīss, izgājis pagalmā, tūliņ ievēroja ratnīcas vaļējās durvis, un tās viņu ievilināja paskatīties, kas tur iekšā. Ieraudzījis skrūvbeņķi un plauktu ar instrumentiem, viņš ratnīcā uzkavējās labu laiku, kamēr visus rīkus izcilāja un novērtēja.

Elīna apstaigāja saimniecību, ar šo radu māju viņa iepazinās pirmo reizi, viss te vēl nezināms.

Cieši blakus kūts un klēts pamatiem piekļāvās lauku ceļš, tik vien plats, lai pa to varētu izbraukt siena

vezums. Tāds šaurs un raibs, vietām rādot melnu, nomīdītu zemi, šur tur apaudzis ar zemu, nīkulīgu zālīti, tas izbeidzās, satiekoties ar tuvīno gaiši iedzelteno, grantēto lielceļu. Otrā pusē šaurajam ceļam Briežu mājas. Elīnai nebija gadījies redzēt laukos tik tuvus kaimiņus. Nav ko nelūgtam skatīties citā sētā, labāk jāpalūkojas otrpus mājai Briežsilu ābeļdārzā.

Ābolu gads. Baltajai dzidrajai gandrīz lapas neredz, tikai viena no piecām ābelēm tukša. Elīna pacēla zālē nokritušu balto dzidro. Pagaršoja — jau ēdams. Gāja tālāk, pie pašas kūts sienas kārtīgi izravēta tabakas dobe. Varbūt saimnieks pats par to gādā? Bet kūts gala buraku dārzs aizaudzis i ar balandām un virzu. Zeme trekna, viss aug zili melns. Pietiek labuma i burakam, i nezālei. Jā, darba netrūks. Kūts aizmugurē neliels aploks, redzams, te govju vasaras mītne. Aploka sētai pavisam klāt pienācis mežs: liels, nepārredzams un noslēpumains. Elīna pagāja līdz grantētajam lielceļam. Tas nebija kustības pilns kā Rīgas iela, te neredzēja neviena braucēja, neviena gājēja.

Pa to laiku, kamēr Elīna iepazinās ar Briežsiliem, Matīss paspēja pielipt saimniekam Jānim. Ratnīcā darīja neredzētus darbus: asināja izkapti, grābeklim ielika izlūzušos zobus. Darot savu darāmo, saimnieks prātoja:

—  Redz, kā iznāk, jāriktē klāt izkaptij loks, jāsāk domāt par rudzu pļaušanu, bet puse siena vēl pļavā.

Matīsu interesēja tikai paši darbarīki, bet to lie

tošana viņam visai vienaldzīga. Viņš bija un palika pilsētnieks līdz kaulam.

Pusdienlaikā Elīnai sametās kauns tik ilgi dīkā pastaigāties, pati pieteicās izslaukt govis. Vasarās dzīvojot pie vieniem vai otriem lauku radiem, viņa puslīdz iemācījās sieviešu laucinieciskos darbus.

Dārte iedeva slauktuvi, kāstuvi un piena kannu, ne jau tādu smagu divdesmitpieclitrinieci, bet uz pusi mazāku un vieglāku. Slaucamas tikai divas govis, trešā tele. Ar tumšbrūno Šautru paveicās viegli. Izkāsusi pirmo slaukumu kannā, Elīna kā pārliecināta speciāliste piegāja klāt otrai govij. Zīmaļa, pagriezusi savu zīmīgo galvu ar baltu trīsstūri pierē, nopētīja jauno slaucēju, tad mazliet pavirzījās sānis un ar pakaļkājām iekāpa pašas pļekā.

—   Ak tu, palaidniece! — Elīna paklapēja Zīmaļai muguru.

Zīmaļa bija pieskaitāma pie tā saucamajām «mīkstajām» govīm, kurai slauktuvē nečurkstinājās piena diegs, bet paresnās strūkliņas uzputoja baltu, čauganu putu mākonīti. Kad Elīna beidza slaukt, Zīmaļa laikam gribēja jauno slaucēju iepazīstināt ar sevi kaut kā īpaši. Viņa pēkšņi pacēla pakaļkāju un ar akrobātisku veiklību iegrūda slauktuvē. Elīna gan trauku parāva nost, bet pļekainā kāja jau bija pienā noskalota. Tad tā sākās pirmais darbs un ar tādu darbu jāatrādās saimniecei! Lūpas kodīdama, lai savaldītu raudienu, Elīna atzinās Dārtei. Par brīnumu, nekāda gaidītā bāršanās nenotika.

—   Apžēliņ, ko tu, bērns, par niekiem kreņķējies, ja tik vien nelaimes būtu pasaulēl Atdosim pienu sivēniem'. Es aizmirsu tev pieteikt, dažam lopiņam, tāpat kā cilvēkam, ir savs niķis.

Pēcpusdienā Elīna sāka ravēt dārzu, bet zeme sakaltusi, vajadzēja ņemt palīgā kapli. Arī Matīss neizspruka no kaplēšanas.

Dažās dienās Elīna iedzīvojās Briežsilos. Viņai palika lauku klusums un šie mierīgie, ar savu vecmodīgumu no pilsētas tālu stāvošie cilvēki, bet Matīss pēc dažām dienām žēlojās:

—   Tāds teiciens — «mušas sprāgst no garlaicības» — ir pilnīgi nepareizs, tad jau lauķos nebūtu istabā katru dienu jākar cits mušpapīrs.

VĒSTULE

Tuvējo kaimiņmāju Briežu saimnieks bija Elīnai ufl Matīsam tāds pats radinieks kā Briežsilu Jānis. Un vai viņi, tie otrmājnieki, nepamanīja atbraukušos rīdziniekus? Bet viņi nelikās ne zinis, varēja nodomāt, varbūt tīši slēpās savā mājā.

Viendien Dārte ieminējās:

—   Otrās mājās nav skaidras dzīves, šos piemeklējusi nelaime. — Tad viņa nopūtās un vairāk neko neteica. Matīss tur klāt nebija, bet Elīna neizprašņāja, laikam palīdzēt nevar, ja sīkāk nestāsta.

Reiz svētdienā tomēr Briežsilos ienāca otro māju

saimniece Līna. Pilnīgs pretstats Dārtei: liela auguma un dūšīga, arī modernāk ģērbusies, un īsi apgrieztos, tikai mazliet iesirmos matus sprogoja ilgviļņi, bet brūnās acis skatījās ar nomākta cilvēka skatienu. Nemazdrusciņ nepasmaidījusi, viņa uzaicināja:

—   Atnāciet, bērni, man līdzi uz mūsējo istabu, šodien paraudzīju smeķīgākas pusdienas.

Otrās mājās pie galda lielajā istabā viņi sēdēja četri: Briežsilu saimnieks un saimniece, viņiem pretī abi tikko ieaicinātie rīdzinieki. Paskatoties uz viņsētas saimnieku Pēteri, tūdaļ varēja redzēt, ka tas ir Jāņa brālis, tāds pats liels un lamzīgs, tikai pagalam mazrunīgs. Kamēr saimniece iztaujāja par Rīgu, tikmēr viņš iztika ar galvas pamāšanu vai īsiem teicieniem: «kā tad», «nu jā». Uz saimnieces jautājumiem galvenokārt pasteidzās atbildēt Matīss, tikai tais reizēs, kad viņam uzreiz neatradās ko pateikt, Elīna tika pie runāšanas.

Pēc pusdienām Briežu saimniece izvadāja ciemiņus pa saimniecību, īpaši palepojoties ar puķu dobēm. Matīsam viss redzētais un dzirdētais uzdzina garlaicību, viņš maz ko ievēroja un maz kur ieklausījās. Garlaikojoties nodomāja, vai nepietika ar paldies par cienāšanu, un tad tūliņ varēja laist ciemiņus prom.

Elīna bija vērīgāka un novērtēja abu saimniecību atšķirības. Vispirms jau Briežu dzīvojamā māja, ko paši viņi dēvēja par istabu, rādīja kādreizējo plašāko saimniecību. Te bija trīs istabas un divas priekštelpas, ko sauca par porūžiem. Pagalma puses porūzis veda virtuvē, bet otrajā ieejams no ābeļdārza un caur to tieši

lielajā istabā. Bet Jāņa mājās tikai viens porūzis, no tā vienas durvis uz virtuvi, otras uz kambari. Virtuve diezgan plaša, bet tai vienu kaktu nošķēla prāva krāsns, izveidojot it kā šauru istabiņu, ko saukāja par alu, jo tur nebija loga. Sai alā ar svītrainu segu pārklāta koka gulta pieglaudās krāsnij, otra tāda pati piestumta pie pretējās sienas. No tā saprotams: ziemā saimnieki dzīvoja virtuvē, kur vieglāk saglabāt siltumu. Jāņa mājā domāts, lai būtu tikai jumts virs galvas un ko likt uz galda. Briežos visa vairāk, pat ābeļdārzs lielāks, un puķu dobes abās mājas pusēs, pie katra porūža ārdurvīm, ari lopu vairāk — trīs slaucamas govis.

Līna, staigājot pa saimniecību, nenocietās un izstāstīja savu bēdu. Ar precēto meitu, kura dzīvo Satekas pilsētiņā, nekādu kreņķu nav, bet par dēlu Edvīnu viņa sūrojās:

—   Dēls mums ir prom no mājas, te palikt nedrīkstēja. Sarkanmatainais Birjānis apsējis banti ap roku un revidē, ko katrs pirms kara darījis. Mūsējais strādāja izpildkomitejā, to jau nenoslēpsi.

Mājupejot Matīss māsai teica:

—   Varbūt viņu Edvīns aizgāja reizē ar armiju un tagad viņam jau forma mugurā.

—   Liecies mierā, nav ko minēt neuzminamas mīklas. Un kas mainītos, ja tu zinātu?

Cik tur tā gabaliņa, ko iet, jau Briežsilu pagalms, un abu uzmanību piesaistīja svešs cilvēks, kurš, izgājis no porūža, pagriezās uz lielceļa pusi.

Virtuvē uz balti noberztā galda vēstule. Dārte, rīkojoties pie plīts, sacīja:

—        Zeltiņš vakar bijis pasta nodaļā. Reku, vēstuli atnesa.

Matīss tūliņ to paķēra, bet paskatījies pasniedza māsai.

—   Elīn, tev. Interesanti, kas sūta?

Elīna atplēsa aploksni un vispirms paskatījās vēstules nobeigumā.

—   Gerda atrakstījusi.

Par tādu vēstuli Matīsam zuda interese, un viņš izgāja ārā. Elīna apsēdās uz garā beņķa un lasīja:

Sveika, Elīn!

Es savos laukos nokļuvu bez kādiem sarežģījumiem. Pirms aizbraukšanas gan draudēja tumšais mākonis, bet par to vēlāk.

Man iet labi, krustmāte pārāk nenostrādina, un pienu varu dzert kā ūdeni. Mums te vispār ir klusu un mierīgi, tālu nost no visādiem centriem. Par centru te vietējie sauc katru nieka miestiņu, jo tur taču atrodas viņiem pats vissvarīgākais: skola, baznīca, pagastmāja un bode. Viendien krustmāte lika iejūgt Bēri droškā un bez īpašas vajadzības brauca uz centru. Gribēja apskatīt, kādi izskatās vācu karavīri, bet Zlātes miesta desmit mājas nav militāri ievērojama vieta, un krustmāte bija dzenājusi zirgu veltīgi.

Un tagad par sīkām blēdībām. Man bija sarunāts braukt ar krustmātes pagasta vienīgo (nezin ar kādām

viltībām saglabāto) smago mašīnu, kas vadā kaut kādas tur kooperatīva preces. Toreiz pēc dēju kaudzes apspriedes izdevās pielauzt Kristapu, lai viņš brauc reizē ar mani, gan kādam saimniekam vajadzēs strādnieka.. Tu jau manējo mammu zini, es. izrunāju sausu muti, kamēr iestāstīju, lai nenāk mani vadīt līdz Gaisa tiltam, kur tā klaberkaste, ko sauc par smago mašīnu, gaidīja pasažierus. (Nedomā, ka veda par paldies.) Ja mamma ieraudzītu Kristapu, kankariski atvilktu mani mājās. Es jau redzu, ka pārmetoši skatās Tavas zaļganās acis un Tu gribi teikt: «Fui, Gerda, kā Tev nebija kauna melot!»

Bet itin nemaz nebija kauna, mamma pati vainīga, ja viņai meloju. Tici vai netici, droši varu apgalvot,1 neesmu vienīgais bērns pasaulē, kuru vecāku jocīgā domāšana dzen melot.

Kristaps dzīvo četrus kilometrus no manas krustmātes mājas. Ja Tavs Matīss to zinātu, viņš sacītu: «Laimīgie stundas neskaita!»

Ne velna! Tas saimnieks gādā, lai Kristapam nebūtu brīvu brīžu, un, ja kādu stundiņu izrāvies atskrien pie manis ciemos, tad krustmāte ieaicina lielajā istabā un visu laiku sēž klāt. Viņas tuvumā man nav par ko runāt — un Kristapam vēl ne tik. Un tad mēs klausāmies krustmātes nebeidzamos stāstus par biškopību, un pēc tam nāk vēl garlaicīgāka sūdzēšanās par to, cik viņas govju pienam augsts tauku procents, bet pienotavā nepareizi to aprēķina. Baigi interesanti, vai ne?

Kristapu drīkstu pavadīt tikai līdz klēts stūrim, un krustmāte lūr pa logu, cik ilgi un kā es atvados.

Un tomēr ir labi, mēs zinām viens par otru, un ir tāda sajūta, it kā Kristaps man vienmēr būtu tuvumā. Bet Tu ar savu ledusauksto prātu to nevarēsi saprast, Atraksti, kā Tev iet. Gaidīšu atbildi.

Gerda.

Izlasījusi vēstuli, Elīna pasmaidīja, viņa tomēr |oti labi saprata Gerdu.

MEŽĀ

Odens Briežsilu akā bija garšīgs, bet ledaini auksts, kā tikko no avota pasmelts. Blakus akai, sevi labi parādot, zālē melnēja veca sile. No rīta tajā iegāza pāris spaiņu ūdens, lai saule pa dienu to sasildītu un vakarā būtu patīkamāk mazgāt kājas. Tovakar Elīna un Matīss, ūdeni netaupot, kā parasti izmantoja siles laipnību. Pienāca Dārte, sasēja stingrāk priekšautu, ko viņa pati sauca par širci, ar roku pārlaida sirmajiem, cieši galvai pieglaustajiem matiem, kas pakausī nobeidzās ar kārtīgi savītu, paplānu, apaļu copi. Nu viņa bija sagatavojusies runāt.

—   Šorīt biju mežā gailenes palūkot un noskatīju: meža stiga apaugusi mīkstu zāli, kā deķis. Taisni grēks laist postā tādu labumu, vajadzētu padzīt lopiņus ganos. Jūs man tādi ontlīgi palīgi.

—   Es nekad neesmu redzējis īsti lielu mežu no iekšpuses, tikai no ārpuses. — Matīss pagāja tālāk no siles, kur zāle neapšļakstīta. Pagaidīs, kamēr kājas pašas nožūs. Elīna lai slaukās pakulu dvielī.

—    Bet mežā var apmaldīties, — Elīna ieminējās.

—   Govis pašas, kad pusdienas laiks, zinās ce|u uz mājām. Izgājšvasar mēs tepat no pilsētiņas bijām aizrunājuši ziķerīgu ganu puiku. Mežā viegla ganīšana, nav tuvumā blēņu, kur govīm zagties. Vienīgi jāvaktējas neuzmīt čūskai uz astes. Rītdien varat iet abi, ja bailes. Apžēliņ, cilvēks pie visa pieron, pie meža ar.

Pirmais meža iepazīšanas ifīls solīja saulainu dienu. Debess koši zila, tikai pamalēs vējš, kā laiku īsinot, trenkāja retus mākoņus. Platā meža stiga sākās tūliņ aiz aploka. Iztraucētas no kokiem pacēlās vārnas un ķērkdamas aizlidoja. Rasotā stiga visā platumā un, cik varēja redzēt, arī garumā mirguļoja sudrabaini pelēcīga. Govis un aitas bez žēlastības samina rasas pērles un iezīmēja zaļas sliedes. Zīmaļa sveicināja mežu ar skaļu māvienu, un viņas elpa rīta dzestrumā pārvērtās baltā mākonītī. Nelielais ganāmpulks, pilnām mutēm plūcot rasu atdzērušos zāli, lēnām virzījās uz priekšu. Matīss skaļi nožāvājās.

—   Miegs nāk no tāda mierīguma, kur te ir tās čūskas, vilki un lūši, pat zaķu nav.

—   Toties ir viens pļāpa. — Elīna pārskatīja, vai uz stigas vēl arvien ir visa ganāmā armija pilnā skaitā.

Dārte bija piekodinājusi pirmajā dienā dziļi mežā nelaisties, bet ej nu sazini, cik tālu skaitās dziļi, ja. nay sajēgas par meža lielumu.

—        Paklau, Elīna, nevis mēs ganām govis, bet viņas mūs, mēs taču turamies tām pie astes. Padzīsim nost no stigas, _

—   Vilkus gribi redzēt?

—   Kaut vai.

Elīna tomēr baidījās apmaldīties, ganāmos palaida netālu mežā un drošības labad ik pa laikam atkal uzdzina uz stigas. Bija pagājis ilgāks laiks, to varēja noprast pēc pazudušās rasas, ari ēnas garums krietni vien saīsinājies, ko labi redzēja uz stigas, kur saules starus neaizturēja koku lapotnes.

Pēkšņi Matīss skaļi iesvilpās.

—   Ej, Elīna, te krūmā viens aizmirsis zābakus!

Viņš pagāja dažus soļus tuvāk.

—   Nē, guļ cilvēks.

—       Varbūt piedzēries, — Elīna palika stāvam, kur stāvējusi.

—        Nezin, nemaz nekustas. — Matīss piegāja pavisam klāt un pieliecies paskatījās. Nobālis viņš atmuguriski kāpās atpakaļ un pats neapjēdza, cik skaļi izkliedza:

—        Elīn, nenāc te! Nenāc! Tu noģībsi, tas cilvēks ir beigts, un zālē asinis.

—   Šausmas! Varbūt ievainots un var palīdzēt?

—        Nē, palīdzēt vairs nevar. — Kaut arī cilvēks gulēja ar seju zālē, Matīss paspēja ievērot tā nedabisko stingumu.

—   Dzīsim mājās, jāpasaka Jānim un Dārtei.'

Govis, vēl pietiekami nepaēdušas, negribēja klausīt

Lidai varmācībai, mēģināja apstāties un noplūkt kaut' kušķi zāles, bet žagars darīja savu.

Dārte, buraku dārzā šķinot lapas cūku aizgalda iemīt! niekiem, ieraudzīja, kā ganāmpulks tiek satrenkts aplokā.

—       Apžēliņ! Vai čūska? — Viņa, nometusi lapu klēpīti dārza malā, īsiem, žigliem soļiem steidzās ganiem pretī.

—       Mežā guļ beigts cilvēks, laikam nošauts, — Matīss pastāstīja.

Elīna to apstiprināja klusējot.

—       Vai dieviņ, — Dārte iešņukstējās, — es jau domāju, tas var notikt. Matīs, drāz mudīgi uz pļavu un pasaki pašam.

—   Kādam pašam? — Matīss nesaprata.

—   Nu, saimniekam.

Elīna un Dārte, stāvot pie aploka sētas, skatījās uz pļavas pusi. Redzēja, kā Matīss pieskrien Jānim klāt, brītiņu runājas, tad Jānis iesprauž izkapts kātu zemē un pagriežas uz Briežu pļavas pusi, bet Matīss nāk atpakaļ.

—       Ko Jānis teica? — Dārte vaicāja, tikko Matīss atnāca.

—   Teica, jāejot pie Pētera.

Drīz arī Briežu pļavā palika zemē iedurta izkapts.

Dārte, Matīss un Elīna sagaidīja saimnieku turpat pie aploka. Viņš, ne uz vienu nepalūkojies, novērsās sānis un drūmi teica:

—   Ejam istabā, pagaidīsim, kamēr Pēteris atbrauc no meža, teicās, tūliņ jūgšot zirgu. Neko darīt nevar, rokas kā ņovītušas, nelabas domas nāk galvā.

Viņi nerunājot klusi sēdēja uz virtuves garā sola, tikai pulkstenis skaļi tikšķēja. Elīna pirmo reizi dzirdēja pulksteni, līdz šim viņa nebija ievērojusi, vai tas vispār tikšķ.

—   Iešu govīm papļaut zāli, — Jānis arī nosēdēt mierīgi nevarēja.

Dārte, tāda nekustīga un sadugusi, izskatījās mazāka un vēl sīkāka nekā parasti. Matīss pa logu vēroja, kā pagalmā pastaigājas vistu saime. Viņš mēģināja kaut kam pievērst uzmanību, lai no sevis aizdzītu prom mežā redzēto skatu. Diezgan ilgi bija jāklausās pulksteņa vienmuļīgajā tikšķēšanā, kamēr istabā ienāca Jānis ar otro māju saimnieku Pēteri. Paskatoties uz viņiem, tūliņ varēja nojaust: ir atnesta nelaimes ziņa.

—   Kā tad, tā ir, — aizsmakušā balsī sacīja Pēteris.

Dārte no īsajiem Pētera vārdiem visu saprata:

>— Nabaga Līna, tādu nelaimi…

—   Saņem dūšu un aizej uz šomājām, — Jānis uzlika roku Dārtei uz pleca, — klētī nolikām. Līna viena pati var iziet no prāta. Mēs iesim uz vāgūzi, jāsanaglo tā pēdējā māja.

Matīss aizgāja vīriem līdzi, Dārte uz otrām mājām, bet Elīnu šai svešajā nelaimē negribēja iejaukt. Bet

(«pat bija iejaukta, nevarēja jau nedomāt par to klēti uoguldīto, tas taču bija tas pats mežā ieraudzītais un kādreiz ari dzīvs redzētais Briežu saimnieka dēls Edvīns.

Tumsā otrreiz jūdza Briežu Bēri, tagad ratos iecēla nekrāsotu zārku un blakus tam klēpi puķu. Līna nogrieza visu ābeļdārza puses puķu dobi, lai samet bedrē.

Pa dienas vidu bija atskrējis Zeltiņš un pastāstīja: Birjānis un vēl kāds naktī mežā šaudījušies un pie pienotavas Birjānis teicis, lai neviens nedomā mežabrāļus kapos glabāt. Visa tā stāstīšana sākās ar «esot», tad nevar zināt, cik tur taisnības, cik ne.

Briežsilu un Briežu saimnieki izlēma: karavīru aprok lai vietā, kur viņš kritis. Un Edvīns jau ar par savu taisnību… Lai neiznāk kāda ķengāšanās vai vēl kas ļaunāks, apraks mežmalā pie lielā bērza. Sievietes līdzi neņems, jo klusāk visu to izdara, jo labāk, citādi vēl kāds iemaisīsies; nevarēja saprast, vai Birjānis pats savu varu izdomājis vai viņam tā iedota.

Līna atnāca pie Dārtes, tomēr vieglāk, ja var kādu vārdu pārmīt, mājās sienas gāžas virsu un ņem ciet elpu.

Elīnu sarunā iejaukt nemaz nemēģināja, bet dzirdēja viņa visu, ko runāja.

—   Es pagājušā vasarā Edvīnu bāru, kad viņš man gribēja iestāstīt — dieva nav, — Līna runāja aizlūstošā balsī, — bet tagad pati saku, nav dieva, nav. Kāpēc tad mežs jauno Birjāni paglāba, kamēr vecos aizveda, bet mūsējo tas pats mežs kapā iegrūda.

t Un Edvīns nevienam, cilvēkam ļauna, nedarīja, gri-* bēja, lai būtu labāk, un te ir tā samaksa: nekrāsoti koka kaste un mežmalas zeme virsū. — Kad Līņi pieklusa, Dārte turpināja. Abas sievas, sevi tīši sāpinot, it kā remdēja bēdu smagumu.

Līna pašņukstējusi atkal runāja:

—   Nezin, kā ir, kā nav, bet vai nu suņam ir cilvēka daba, vai cilvēkam suņa daba. Pat mierīgu suni var uzrīdīt un špetnu savaldīt aprājot. Bet kas tagad no' tiek? Cilvēku uzrīdīšana. Tas pats Birjānis — agrāk bija cilvēks kā cilvēks.

—   Tur ir sava gudrība, lai paši slaktējas.

—   Pēc divi nedēļām Edvīnam būtu dzimšanas diena, divdesmit trīs paliktu. Pēteris ietaisīja kūtsaugšā slēptuvi, domājām, pāries tā trakošana, varēs nākt mājās. Nepaspējām…

Elīna, skatoties un klausoties abu māju saimniecēs, sajuta briesmīgu nogurumu, tik nomācošu, ka tad, ja vajadzētu runāt, būtu grūti muti atvērt.

Dzīvei ir savi likumi. Svešas bēdas aizmirstas drīz un arī savējās, laikam paejot, vienmēr blakus nestaigā.

Divas dienas pēc šī notikuma Briežsilu rīdzinieki saņēma vēstuli no tēva. Māte esot saklausījusies tenkas. Laukos visi grāvji pilni ar rokas granātām. Daudziem puikām spridzinot norautas rokas, citiem kājas, dažiem acis ārā, beigtu arī netrūkstot. Mātei rādās nelabi sapņi: Matīss pazūd dūmu mākonī. Ja vien iespējams, laiļ

Jānis sūta Matīsu uz mājām'. Elīna ir prātīga meitene, par to mazāk jāuztraucas. Viens no kaimiņiem brauca uz Rīgu pie meitas un paņēma Matīsu līdzi. Elīna palika Briežsilos viena.

ELĪNA, PARUNĀSIM PAR dzĪvi!

Tikko nokrita rasa, Elīna ar grābekli pār plecu ieradās pļavas stūrī lielā ceļa malā. Par grūtāko darbu viņa uzskatīja gabanu sakraušanu, ne jau tur kāds īpašs grūtums, bet māca bažas, vai tikai to izdara, kā vajag, vai pie pirmā vēja brāziena, viņai par kaunu, krāvums neizjuks. Sagrābusi siena klēpi, Elīna liecās to saņemt, bet tūliņ atlēca soli atpakaļ. No siena apakšas izlīda melna čūska un aizlocījās uz meža pusi. Odze. Saimnieks Jānis bija iemācījis pazīt Latvijas vienīgo indīgo čūsku. Līdz šai vasarai Elīna nemaz nezināja, ka ir arī tāda melnā odze, kurai uz muguras nekādu zāģveidīgo zīmējumu nevar saskatīt. Bet Elīna redzēja citas pazīmes: trīsstūrveidīgo galvu, tievo kaklu. Lai čūska iet savu ceļu, tikai kāpēc lien, kur nevajag. Kādu minūti Elīna palika slāvam, vairāk jāuzmanās.

Strādājot Elīna pamanīja uz lielā ceļa no Rīgas puses braucam velosipēdistu. Viņa tam nepievērsa uzmanību, bet braucējs apstājās iepretī Elīnai, noguldīja grāvmalā velosipēdu un sveicināja:

—   Labrīt!

—        Labrīt, — Elīna atņēma sveicienu. Tas ir kāds vietējais, te viņi sveicina katru, ko pa ceļam satiek.

Braucējs — pavecāks vīrs tumši iedegušu seju. Viņš stāvēja ceļmalā un, šķiet, gribēja ko jautāt. Nu, lai vaicā, ko gaida? Elīna nepārstāja strādāt, sparīgi vilka grābekli.

—       Vai te gadījumā nav Briežsilu mājas? — svešais, brītiņu vērojis Elīnu, pavaicāja.

—   Jā, tepat ir. — Tad nav vis no kaimiņiem.

—        Ir gan šodien karstums, jau no rīta cepina kā uz pannas, —* ceļinieks ieminējās.

Elīna neatbildēja. Diez ko vēl viņš stāstīs, varbūt sāks skaidrot, ka siena grābšanai vajadzīgs grābeklis.

—        Es no Rīgas braucu. Esmu ļoti izslāpis, varbūt var palūgt krūzīti ūdens.

—        Lūdzu. — «Būtu uzreiz teicis,» Elīna nodomāja. Viņa atstāja grābekli pie aizsāktās siena gabanas un gāja uz māju. Atgriezās drīz, nesot glāzi un māla krūzi ar ūdeni. Ielēja glāzē un pasniedza svešajam. Viņš kāri izdzēra. Elīna padeva viņam krūzi.

—   Ņemiet, dzeriet, cik vēlaties.

—       Pateicos, garšīgs ūdens. Ja atļausi, apsēdīšos grāvmalā un atpūtīšos.

—       Grāvmala nepieder man, bet ceļam, un ceļš nevienam neliedz atpūsties.

Svešais vīrietis pasmaidīja, apsēdās un izdzēra vēl vienu glāzi ūdens. Elīna turpināja grābt sienu, bet darbs lāgā neveicās, ja pavisam svešs cilvēks skatījās uz rokām. Padzēris ir, varēja braukt tālāk.

—   Jūs laikam esat Matīsa māsa Elīna?

Elīnas rokās pārsteigumā apstājās grābeklis. Viņa palūkojās uzmanīgāk svešiniekā. Cilvēks pusmūža gados, vidēja auguma, sejā raksturīgākais — melnās, biezās uzacis. Nē, šo cilvēku viņa redzēja pirmo reizi.

—   Jā, bet…

—        Brīnies, kā es zinu par Matīsu un tevi? Tas ir tāds īpašs gadījums. Vai tu Sarkandaugavas aklo masieri Jēkabu pazīsti?

—        Pazīt nepazīstu, dzirdējusi gan par viņu esmu.

—   Elīna, parunāsim par dzīvi! Nāc tuvāk!

Pēc briesmoņa viņš neizskatījās, un kas gan te gaišā dienas laikā varētu notikt. Elīna piegāja tuvāk ceļmalai, bet ar visu grābekli un nostājās šaipus grāvim.

—   Man nav laika runāt par dzīvi.

—       Pareizi ir, dzīve jādzīvo, nevis par to jāspriedelē. — Svešais atkal ielēja ūdeni glāzē un pa malkam nesteidzīgi dzēra. — Dzīvot šodien ir sarežģīti… Tā sagadījies, ka es par tevi zinu vairāk, nekā tu vari iedomāties, kā pati redzi, pat tas man zināms, ka tu šeit dzīvo. Iznāca braukšana uz šo pusi…

Elīnai kļuva neomulīgi.

—       Man nav tādu noslēpumu, ko citi nedrīkst zināt. Ja kāds ir ziņkārīgs… — Viņa paraustīja plecus.

—        Lūdzama, neuztraucies, gribu atbrīvot tevi no nepatīkamām atmiņām.

—   Man ir tikai patīkamas atmiņas.

—        Varbūt, par to nestrīdos. Matīss, tavs brālis, izstāstīja par tevi masierim Jēkabam. Mēs — es un Jēkabs — esam tikpat kā viens cilvēks.

Elīna nobāla un, pašai neapzinoties, cieši sažņaudza grābekli. Viņu pārņēma nelāga nojauta.

—        Redzu, tu jau uzminēji. Es zinu par krāsni, par revolveri, par piecām patronām. Vienīgi nezinu, kur tu noslēpi ieroci.

—        To stāstiņu jūs esat nosapņojis. — Elīnai sāka trīcēt rokas.

—        Pasaki, kur noglabāji ieroci, paņemšu to, un tev būs miers. Ja gribētu tevi iegāzt, būtu jau to izdarījis, kā dzirdēji, es zinu pietiekami daudz.

Tēvs rakstīja, māte saka: Elīna ir prātīga meitene. Nu, prātīgā meitene, kas tagad jādara?

—        Man šķiet, jūs esat padzēries un vēlaties braukt tālāk.

—        Nu, tad zini… Mums vajadzīgs revolveris ar tām piecām patronām. Varbūt izdodas glābt kādu dzīvību.

—   Vienu izglābt un citu izdzēst?

—        Jā, tāds ir tagad laiks. Nogalināt iebrucēju ir nežēlīgi, bet taisnība to prasa. Nav šodien cita ceļa, saproti, nav. Vēsturi mācījusies esi un, kādi draugi mums vācu kungi, zini.

—        Kas jūs esat? — Cik slikti, ja cilvēku, paskatoties vien, nevar pazīt — indīgs vai neindīgs.

—        Es varētu pateikt, bet tev pašai labāk, ja par. mani neko nezināsi.

Elīna domāja. Atcerējās. Garām aizbrauca Briežu Bēris ar nekrāsotu zārku ratos. Un tad… viņa ar tēvu un māti stāv ielas malā. Daļa Sarkanarmijas virzās prom no Rīgas, bet centra virzienā brauc smagās mašīnas, pārpildītas jauniem kareivjiem. Tie vēl pavisam puikiņas, māte šausminājās. Tēvs teica: obligātais iesaukums. Viņš atceroties Pirmo pasaules karu, tie puikas tagad tiekot sūtīti segt atkāpšanos, un retais palikšot dzīvs.

—   Labi. — Elīna pārlēca pāri grāvim. Stāstot, kur atrodas Krauzes mājas drupas, viņa ar grābekļa kātu ceļa smiltīs uzzīmēja plānu.

—   Seit, — Elīna parādīja, — skursteņa paliekās, un virsū uzmesti ķieģeļa gabali.

—   To rajonu labi pazīstu, netālu no turienes dzīvo mani radi. Matīsam par mūsu tikšanos ne vārda, un mani tu neesi redzējusi. Paldies, un esi droša, ja vajadzīgs, esmu mēmāks par akmeni.

Svešinieks nolika grāvmalā krūzi un glāzi, tad aizbrauca atpakaļ Rīgas virzienā.

Elīna, ar kāju jaucot smiltīs zīmējumu, domāja, varbūt nupat izdarījusi muļķību, kas iegrūdīs nelaimē.

Te tev nu bija lauku klusums un miers. Ja pazaudēts miers, tad klusums skaļi kliedz ar savu klusumu. Pirmās dienas pēc svešinieka satikšanas Elīnas uzmanību ar maģisku spēku piesaistīja ceļš. Vai tikai tas neatvedīs ko draudoši briesmīgu? Pie katra pirmo reizi redzēta cilvēka ienākšanas Briežsilu mājās Elīna sarāvās.

Dārte ievēroja: meitēns kļuvis domīgs, bet to viņa izskaidroja ar neseno Briežu nelaimi un par gadījumu ar Edvīnu nekad nerunāja, Elīnai dzirdot.

Nevienam citam neuzticamās bažās Elīnai pagāja viena nedēļa. Nekas īpašs neatgadījās, vienīgi pienāca Matīsam adresēta vēstule, to neatplēstu Elīna pārlocīja, ielika aploksnē un nosūtīja brālim uz Rīgu.

Elīnai izdevās sev iestāstīt, ka viņai nekas nedraud, citādi neatstātu tik ilgi mierā. Un tad pusdienlaikā, klētsgalā kapājot silē cūkām lapas, viņa izdzirda no lielceļa puses motora troksni. Nosvieda kapli un aizslēpās aiz ceriņkrūma. Bet kur aizbēgs? Izbijusies viņa skatījās uz ceļu. Troksnis nāca no Rīgas puses, tūliņ arī ieraudzīja putekļu mākonī braucam vācu zaldātus, visi motociklos ar blakusvāģi, cits aiz cita, cits aiz cita — rūcoša motociklu upe, kas plūda garām Briežsiliem. Elīna atgriezās pie kapājamās siles. No istabas iznāca Dārte un arī vēroja lielceļu.

—   Sitie pie mums nenāks, tiem sava steiga, bet, ja pa mazam pulciņam vazājas, tad gan vistas jādzen kūtī un atslēgu priekšā. Mēs pašā kara sākumā kā muļķi neko neslēpām, tāpēc tagad tikai sešas vistiņas, bet bija desmit.

Turpat vai pusstundu dzirdot motociklu motoru rūkoņu, Elīna nodomāja, viņu patiešām ir briesmīgi daudz. Pēc tam iestājās klusums, pamazām nosēdās putekļu mākonis, un turpinājās ierastā lauku dzīve ar savu darba steigu.

Nesen vēl līgojās druvas, bet skaties — jau vējš

brīvi skraida pa rugājiem un mēģina apgāzt rudzu statiņus. Pienāca drīz vasarāju kārta saspiesties gubās. Un tad ieradās kuļmašīna, kura rūkdama sadalīja labību salmu kaudzēs un graudu maisos, pa vidu ne visai patīkamas maisījās pelavas.

Cik tur ilgi, un jāsāk pārbaudīt, vai kartupeļu vācamajām ķerbelēm nav kāds caurums aizlāpāms. Darbs pēc darba, un pieskrēja tā diena, kad Elīna gāja uz Satekas pilsētiņu dabūt apliecību braukšanai ar vilcienu uz Rīgu, toruden bez šādas «zīmes» biļeti nepārdeva. Dārte stingri piekodināja, lai neaizmirstot ieiet aptieķī un paņemt kādas ierīvējamas zāles pret reimatismu. Ejot tos piecus kilometrus, Elīna atvadījās no lauku vasaras. Skatoties uz kokiem, kas ielenca katru ceļmalas māju, jau manīja rudeni, viena otra lapa metās dzeltena, par atnākušo rudeni liecināja arī kailie rugāji un čaklāko saimnieku noraktie kartupeļu lauki, kas izskatījās kā lieli, melni ielāpi. Pirms pilsētiņas kāpjot kapu kalniņā, Elīna domāja, kā visu atradīs, Jānis jau nu stāstīja, bet tik gari, ka vairs neko nevarēja saprast. Viņa te bija pirmo reizi. No kapu kalniņa Sateka labi pārskatāma. Kas tā par pilsētiņu, miests vien ir. Nevienai mājai vairāk par diviem stāviem, un to pašu divstāvīgo maz, lielais vairums vienstāva — un pie katras dārziņš. Kur beidzās ceļš un sākās apaļiem akmeņiem bruģētā pilsētas galvenā iela, Elīna kā apstulbusi apstājās pie liela uzraksta:

Sateka Judenfrei1

1 Sateka no ebrejiem brīva (vācu val.j, '

Pirmajā brīdī viņa neaptvēra, ko tas nozīmē, tad sa-,A prata: aiz šī uzraksta slēpjas kas briesmīgs. Un pēkšņi viņa jutās ļoti nevarīga un bezspēcīga, tomēr jāiet pilsētā un jāizdara viss, kas vajadzīgs. Bez kādiem sarežģījumiem kantorī izņēmusi apliecību, pa šaurajām ieliņām meklējot aptieku, viņa redzēja vairākus aizslēģotus veikalus. Arī cilvēku uz ielām pamaz. Pilsētiņa izskatījās kā saslimusi. Sameklētā aptieka arī izrādījās aizslēģēta. Elīna atvainojās garām ejošai vecākai sieviņai un pajautāja, vai nezina, kad atvērs aptieku. Kad? Sieviņa pārjautāja un tad teica, to neviens nezina. Veco aptieķnieku Kacu iegrūda mašīnā un nez kur aizveda. Cits aptieķnieks vēl nav atradies.

Elīna atgriezās Briežsilos bez zālēm un domīga par visu pilsētiņā redzēto.

Otrā rītā Dārte meklējās skapī, kādu dziju dot Elīnai kapzeķēm un cimdiem. Rīgas ceļasomai klētī no tovera izcēla smukāku sālītas gaļas gabalu. Elīna gatavojās braucienam uz Rīgu, uz mājām.

ATKAL RĪGĀ

Rīga jau visai uzbāzīgi rādīja kara laika aizmugures pilsētas vaibstus. Pie lielākām skolām plivinājās kāškrusta karogi, vācu iestādēm vajadzēja gaišas un plašas telpas, bet «atbrīvotās» tautas skolēni varēja saspies-

ties' mazāk derīgās fnājās. Pilsētas centrā starp gājējiem jaucās vācu formās ģērbtie, visvairāk zaļganie. Zaldāti’'Vairs nemaršēj’a pa ielām dziedādami, te grozījāsiā sauktie «aizmugures žurkas». Redzēja ari kānt'fģaš ! Vācu formās ģērbtas, patīkami sasmaržojušās un labi frizētas jaunas vācietes, tā sauktās «blicmēdeles». '• Rddens pusē dienas jūtami sarāvušās īsākas, un līdz ar tumsas iestāšanos pilnīgi, satumsa visa pilsēta. Aptumšotie logi it kā mēģināja iestāstīt — pilsēta guļ. Ielās gaišuma tik vien, cik mēness apžēlojies deva savu trūcīgo gaismu, bet arī tas bieži vien nolīda aiz mākoņiem'.

GERDA nav pierunajama

Gerda ieradās Rīgā pievakarē, dienu ātrāk nekā Elīna. Aprānu dzīvoklī viss atradās ierastā kārtībā, tikai vecāki dīvaini, it kā viņiem būtu uzdota mikla, kas katrā ziņā jāatmin, un viņi pūlas, pūlas, bet nevar atminēt. Drīz vien tēvs zīmīgi, pat sazvērnieciski saskatījās ar māti un izgāja. Gan tā mīna ar laika degli reiz uzsprāgs, nav ko īpaši gaidīt. Gerda izņēma no čemodāna krustmātes dāvināto apvalkāto, ķiršsarkano vilnas kleitu, apsēdās uz dīvāna un sāka ārdīt. Krustmātes kleitas platuma vaļīgi pietiktu četrām' Gerdām, viegli varēs izmeklēt mazāk apdilušus gabalus, un iznāks labu labā svētdienas kleita. Arī māte sameklēja sev rokdarbu. Vecu muslīna blūzi sagrieza mazos, četr

stūrainos gabalos un tādam četrstūrim ar baltu spolīšu diegu aptamborēs mežģīni. Būs smukuma kabatlakati, cilvēkos lietojamie, ne jau katrai dienai. Katrīna Aprāne teica: vienalga, kādi laiki, sieviete savu šikumu nedrīkst zaudēt un katram sīkumam pie tā noturēšanas sava loma. Māte piestūma krēslu meitai iepretī. Gerda mirkli palūkojās viņas sejā, tajā tikpat kā uzrakstīts: gaidāma nopietna saruna. Un diez par ko šoreiz, nevarēja iedomāties, ko tādu no mātes viedokļa nepieļaujamu jau paspējusi izdarīt. Redzams, mātei nenācās viegli uzsākt sarunu, tamboradata jau reiz apskrējusi visas četras kabatiakata malas, bet vēl nekas ne jautāts, ne pasacīts. Tad viņa iesāka:

—   Gerda, tu laikam aizmirsti, ka tev pirms nedēļas palika astoņpadsmit gadu?

—   Neaizmirstu, mamucīt, vienīgi nesaprotu, kā tu domā, vai man ir TIKAI astoņpadsmit, vai JAU astoņpasmit.

—   Abējādi, no vienas puses — JAU un no otras — TIKAI.

—   Un kas man draud no JAU astoņpadsmit? —• Gerda nevis nobijusies, bet ar ziņkāri gaidīja, par ko šoreiz plīsīs vaļā tumšais mākonis un sāks birt pārmetumu krusa.

—   Tev vairs neklājas spēlēt ar vecākiem paslēpes.

—   Es labprāt to būtu darījusi, bet mani prātīgie vecīši nekad neielaidīsies tādās draiskulībās.

Nemuļķojiesl Krustmāte atrakstīja, pie tevis ciemo

jies tāds puisis Kristaps. Mums ir skaidrs, kurš Kristaps tas ir. Kāpēc nesacīji, ka braucat uz vienu pusi?

—        Jūs taču man nejautājāt, vai vēl kāds brauc uz to pusi.

—   Nē, tas ir šausmīgi, tu spēj būt nekaunīga.

—        Es ne, mamucīt, ja meitai ir JAU astoņpadsmit, nevadzētu viņu ielikt bundžā un vāku virsū.

—        Kā tu runā! Nu mēs esam nonākušas pie TIKAI astoņpadsmit. Tu ar savu neapdomību vari samaitāt ne vien jaunību, bet visu mūžu.

—   Ar kādu neapdomību? t

—        Tev jāsaprot, Kristaps nav tas, ar ko tev vajadzētu draudzēties.

Gerda nosvieda uz dīvāna ārdāmo drēbi.

—        Kristaps ir tieši tas, ar kuru var nopietni draudzēties.

—   Kas tev par viņu zināms?

—   Pietiekami daudz.

—        Interesanti, pats viņš par sevi nezina pašu galveno. Varbūt viņam ir iedzimta vējgrābsliba.

—       Visi puikas Kristapu apsaukā par «nopietnības kalngalu», tikai tu neko neesi dzirdējusi. Un vispār — šo sarunu nevēlos turpināt.

Tagad māte sāka no citas puses;

—   Tu esi viņa izskatu novērtējusi?

—        Nesaprotu, novērtē tikai pērkamas un pārdodamas mantas.

—       Nek]ūsti nepieklājīga. Smukie Vīrieši1 nekad nav uzticami.

Gerda skaļi iesmējās.

—        Bet, mamuclt, jūsu kāzu bildē mans papucits arī izskatās tīri smuks.

—       Nu, vienkārši šausmīgi, nezinu, ko ar tevi lai dara.

—        Mamucīt, kaut arī tas būtu divkārši šausmīgi, bet es pati zināšu, kas man ar sevi jādara. — Gerda piei! cēlās un nobučoja mātei abus vaigus.

—       Tas ir ļoti mīļi, ja ar papuci par mani rūpējaties, bet Kristapam lieciet mieru.

Gerda brītiņu padomāja, nē, to viņa neteiks: ir jau sapratusi, tā nav tikai draudzība vien, kas viņu velk pie Kristapa.

—       Mammu, vienalga, kā jūs aizliegsiet, es satikšos ar Kristapu.

Māte nopūtās, tad visa runāšana un nervu bendēšana : bijusi veltīga, bet viņa vēl mēģināja:

—   Tu aizmirsi, tēvam arī ir sava teikšana.

—       Vai! Es sen jau zinu, papucīša teikšana vienmēr iznāk tāda kā tava domāšana.

—        Gerda, kaunies taču vienreiz. Nē, vai nav šausmīgi, audzini bērnu, kā pieklājas, bet viņš izaug tāds, kā pats grib.

—         Ja es būtu tāda pati kā tu, tev būtu garlaicīgi. Un par manu nepieklājību kaimiņu Matīss sacītu: ne‘vajag sākt tādas sarunas, kas izsauc uguni pret pašu runātāju,.. v:

—       Nē, ja kāds dzirdētu Viņai divpadsmitgadīgs palaidnis ir gudrāks par vecākiem.

—       Tā nav Matīsa gudrība, viņš to kaut ķur izlasījis un,izlieto, vajadzības gadījumā.

Gerdas māte izārdīja tamborējumu, musturs bija sajucis. Nolika rokdarbu pie malas un teica!

—   Jāiet ārā gaisu ieelpot, galva sāka sāpēt.

Gerda. p,a virtuves logu noskatījās, kā māte aiziet uz malkas.,šķūnīti. Tātad tēvs nekādā tālā trimdā nebija izsūtīts. Tagad viņi abi runās par nepateicīgo meitu.

Tikko vecāki ienāca istabā, Gerda, lai nebūtu vēl kas jādzird, paņēma no grāmatskapja Ķezbera dāvināto «Gestu Berlingu». Pateikusi: pēc stundas būšu atpakaļ, — viņa izgāja no sava dzīvokļa un pieklauvēja pie Silabriežu durvīm. Kā par brīnumu, Matīss bija mājās.

—   Matīs, aizdiedz pie Kristapa un pasaki, k'a es pie

dēļiem lasīšu grāmatu.

—        Labi, labi, tikai drīz būs tumšs, tev jāskrien skriešus, lai paspētu vēl kādu lapiņu izlasīt.

Gerda Matīsam sapurināja matu cekulu. Tas ar saprot vairāk, nekā vajadzīgs.

Vasaras otrā pusē dēļu kaudze bija mazliet izmainījusies, kādam pa nakts melnumu ievajadzējās dažu dēļu, un nu kaudze saplakusi zemāka, taču uz tās vēl arvien varēja ērti sēdēt. Bet noteikumi nebija mainījušies, nevienam te neliedza ierasties.

Liels bija Gerdas pārsteigums, kad viņa ieraudzīja uz dēļu kaudzes sēžam veco Ķezberi. Vigš, kā parasti,'

skatījās tālumā un laikam bija aizņemts kādām domām, j jo Gerdu pamanīja tikai tad, kad viņa pienāca pavisam1 klāt. Atņēmis sveicienu, viņš tūdaļ sāka taisnoties, it kā būtu aizņēmis vietu, kura pienākas citam.

—        Iešu tūliņ prom. Vasarā mani reiz uz šejieni atvilka Matīss, tā es redzēju, te ir laba pasēdēšana. Tur j pagalmā uz sola vienmēr kāds kaimiņš pienāk, un tad, gribi vai negribi, jārunā.

—        Neejiet vis projām, ar mani var arī nerunāt… Tomēr labāk kaut ko pastāstiet.

—        Stāstīt varētu, bet tur nebūs nekā priecīga, es sevī esmu apracis tik daudz cerību, ka tagad esmu staigājoša kapsēta.

—   Jums patīk pārspīlēt.

—       Gadījies arī kļūdīties, tagad varētu dot citiem padomus, bet to nedarīšu. Negribu būt garlaicīgs.

—       Padomus es šodien dzirdēju no savas māmiņas, bet gribētu dzirdēt, kādu padomu jūs man dotu.

—       Jums? Der noklausīties, kā grib pamācīt, bet ņemt vērā nav obligāti.

—   Es tieši tā daru.

Aizelsies atskrēja Matīss.

—        Gerda, Kristaps aizgājis uz Sarkandaugavu pie Jēkaba un mājās būšot vēlu.

Ķezberis tikko jaušami pasmaidīja. Sāka jau krēslot, par grāmatas lasīšanu Gerda vairs nedomāja, runājoties ar Ķezberi un Matīsu gāja uz savu pelēko māju.

PIE DRUPĀM

Silabriežu ģimene pusdienas bija paēdusi, bet vēl arvien palika pie galda. Elīna visu, ko uzskatīja stāstāmu par lauku vasaru, jau pateikusi. Par Edvīnu pastāstīja Matīss, un viņš bija tēva stingri nobrīdināts par to nevienam neteikt. Elīnai tomēr šo drūmo stāstu nācās atkārtot, tēvs gribēja sīki zināt. Nu bija kārta dzirdēt Rīgas jaunumus. Matīss atnesa savu ielīmējuinu kladi un, noliecies pie Elīnas, to šķirstīja. Rīkojumiem un paziņojumiem nācis klāt teksts vācu valodā, divreiz vairāk līmes jāzieķējot. Viņš sameklēja lappusi ar trīsdesmitā jūlija ielīmējumu un lika māsai paskatīties, kas to parakstījis:

Mākslas un sabiedrisko lietu pārvalde Rīgā, 13. janvāra ielā 3. 4. stāvā Jāiesniedz Propagandas daļai apstiprināšanai.

Bez atļaujas sarīkojums aizliegts,

Jad Matīss sacīja:

—   Tagad visas sarīkojumu programmas revidēs, citādi vēl tie latviešu bauri sāks deklamēt tādas tautasdziesmas:

Es vācieti dancināju Uz karstiem’ ķieģejiem,

Jo vācietis augstu lēca,

Jo pakūru uguntiņu.

—   Liecies nu mierā ar savu ldadt, —c tēvs apsauca, -m it kā Elīna laukos avīzi; nebūtu redzējusi, -'i

Elīna pateica, Briežsilos avīze patiešām• neesot"nvanīta,. .viņa neprasījusi, vai saimnieki to nevarēja vai negribēja dabūt. Tēvs sāka stāstīt: pašu ģimenes dārziņā vasarā, tas bijis drīz pēc Matīsa atgriešanās no laukiem, sākušas zust ziedošas puķes. Ne jau kā izraustītas. Nē. Kārtīgi nogrieztas. Beigās dārzs pilnīgi notīrīts, neviens zieds neatstāts. Likuši Matīsam sargāt, bet viņš neko nemanīja. Matīss tūliņ iebilda, tad vajadzējis atļaut viņam tur pa nakti palikt, un aizlavījās prom no virtuves. Jā, un pēc tam tādā pašā modē ticis apšķērēts Svilpju dārziņš. Kartupeļi un burkāni neaiztikti, un citi blakusdārzi ne drusku neapskādēti. Tēvs nobeidza stāstījumu:

—   Labāk lai ņem puķes nekā burkānus, bet jocīgi, ka apcēluši tikai divus dārziņus.

Māte tēva stāstījuma laikā pāris reižu piebilda: jā, jā, tā ir, kā tēvs saka. Elīna neko nebilda, bet tūdaļ saprata, puķu pazušanai ir kāda saistība ar Matīsu un Svilpju puikām.

Nepagāja ne stunda, kad Matīss iegāja mazajā kambarī, kur māsa tina kamolā no laukiem atvesto dziju. Viņš cieši aizvēra durvis, lai vecāki nedzirdētu, ko rUnāS. !! !':

rr Elīna, kā tur uz laukiem, vai Birjānl kāds nav nokniebis? '

tTāds kā muļķis, kas viņu aiztiks. Labāk pastāsti tos trikus ar puķēml

Es nekā nezinu.

—   To tu vari ieborēt mammai un tēvam. Es taču nevienam neteikšu.

—   Es tev pats gribēju stāstīt, bet nevaru pacifest tādu pratināšanu kā tiesā. Mums ir slepena savienība: es, abi brāļi Svilpes, vecais Ķezberis un Kristaps.

—   Ej nu ej… Ķezberis ar jumsi

—   Redz, ka ir. Tagad daudzi palikuši bez tēviem, un mēs viņiem palīdzam — nevis ar skaistiem vārdiem un galviņas noglaudīšanu, bet ar naudu.

—   Kur jums nauda radās, banku aplaupījāt?

—   Ļauj izstāstīt, nemaisies ]j>a vidu. Mēs ar Robi un Gunču laidām pa kanti puķes. Bet zolīdi, tikai no pašu dārziem ņēmām. Vislabākā pārdošana friču oficieriem pie restorāniem. Sie nāk ārā tādā lustīgā štimmē, kuram fida pie rokas, iegrūžam šai puķu pušķi un paklanāmies. Friči nemaz nav skopi, grib izrādīties savām dāmām un katrs kaut ko atmet. Tā mēs tikām pie naudas godīgā ceļā.

—   Neteikšu, ka tas ir sevišķi godīgs ceļš, vienīgais attaisnojums, ja esat to darījuši ne priekš sevis, bet varbūt pirkāt cigaretes, ko?

—   Ko tu muldi, nevienu kapeiku sev. Vienreiz es to Ķezberim izstāstīju, viņš teica, ka nevajagot ubagoties gar friču restorāniem, bet mums tad jau visas puķes bija izlīferētas. Tagad Ķezberis dod pārdot grāmatas, tikai tai mantai ir švaks noiets. Es jau agrāk pārdevu Ķezbera gleznas, pa uteni, viņam pašam kauns. ,

Klausoties Matīsa stāstījumu, Elīna skatījās pa logu, garām pagāja sētniece Matilde, stumjot tačku. Matīss pamanīja, ko māsa vēro.

—     Ju brīnies? Matilde šodien ir fūrmane, vadā uz savu malkas šķūni ķieģeļu gabalus no Krauzes mājas drupām.

—      Ko tu teici? — Elīna steigšus paķēra jaku un izmetās no istabas.

—      Kas tev, lapsene iedzēla? — So brāļa teicienu viņa vairs nedzirdēja.

Elīna panāca Matildi vēl pirms Krauzes mājas vietas.

—   LabdienI — viņa sveicināja.

—     Labdien, labdien, ak tu ar mājās. Tāda pati tieva kārts kā aizbrauci, tā atbrauci, lauku maize tev labumā nav gājusi. Paskaties manu tačku, tā tagad visglaunākā mašīna, benzīna nevajag.

—   Atnācu jums palīdzēt.

—     Tā, klāt esam, nu, tad ķeries pie darba, ja tev tik laba sirds. Meklē lielākus ķieģeļu gabalus, veselus diez vai atradīsi. Zaņa brālim Pārdaugavā nepabeigta vistu kūtiņa, varbūt kas noģeldēs.

—   Vai drīkst tā ņemt?

—     Ja nedrīkstētu, es te nebrauktu. Kad vāks gružus nost, visu tāpat aizmēzīs.

Elīna uzmanīgi pārskatīja skursteņa vietu, revolvera tur vairs nebija. To uzzinājusi, viņa zaudēja interesi palīdzēt Matildei, bet, ja atnākusi, jāiztur līdz galam. Matilde stāvēja, rokas sakrustojusi, un skatījās, kā

pildās tačka. Ja pieteicies palīgs, priekš kā tad pašai sava mugura jāloka. Bez darba viņa varēja iztikt gluži labi, bet bez runāšanas gan ne.

—   Liepiņiete ar, tas bija labu laiku atpakaļ, paņēma pāris tačku. Pate tikai parādīja vietu, kāds radinieks te šeflējās.

—   Liepiņtantei vajag jaunāku palīgu, viņai tik daudz darba.

—   Nekāds jaunais tas rads nebija, bet vīrišķis pusmūžā vēl ir spēka pilns.

Elīnai izkrita pusķieģelis no rokas. Pusmūža vīrietis … Tas varēja būt Briežsilu lielceļa svešinieks, teica taču, tai rajonā esot radil Tad viņš paņēmis ieroci gaišā dienas laikā bez kādas slapstīšanās. Tā varbūt ir visdrošāk …

—   Vai Gerdu jau satiki? — Matilde prasīja.

—   Kā jūs teicāt? Ak jā, Gerdu, nē, viņa šodien nav mājā.

—   Pārvērtusies tava draudzene pa vasaru, es teikšu, līdz nepazīšanai. Nav vairs nekāds skuķis, riktīga jaunkundze. Nemaz nebiju agrāk ievērojusi viņas acis. Mani arī'jaunībā Žanis sauca par neaizmirstulīšactiņu.

Elīnai nāca smiekli, bet viņa savaldījās. Nekādi nevarēja iedomāties, Matilde — un neaizmirstulīšactiņa. Tomēr pavērās Matildes grumbainajā sejā, tiešām, acis viņai vēl arvien bija zilas.

—   Jā, bet Gerdai atsit tā kā uz lillā, tā kā uz vijolīšu pusi, — Matilde turpināja apcerēt Gerdu, — Ja

viņai drīz neradīsies kārtīgs brūtgāns, kas apprec, tad Aprāniete dabūs pieraudāt visus savus špicainos nēzdogus. Un Kristapam šie savu meitu atdot negribēs. — Matilde tikai runāja, viņai nemaz īpaši neinteresēja, vai Elīna klausās vai ne, galvenais izteikt savas domas.

—   Nu, tā, pietiks ar, pilnāku neliec, nevarēšu aizstumt. Es šodien vēl vienreiz braukšu.

To par vēlreiz braukšanu Elīna izlikās nesaprotam. Pārnākusi mājās, viņa Matīsam izstāstīja, kur noglabājusi ieroci un ka nupat redzējusi — tas ir pazudis. Sākumā brālis nikni pārmeta nemākulību slēptuves vietas izraudzīšanā, pēc tam visādi spriedelēja, kas to būtu atradis. Elīna klusējot domāja: tagad Matīss viņai vairs neuzplīsies izprašņājot, lai atzīstas, kur revolveri noslēpusi.

GERDA SĀK DOMĀT PAR DZĪVI

Svētdien viņi staigāja vismaz pāris stundu. Tāpat vien klusēja un pļāpāja kaut ko par kaut ko. Gerda, nākot uz tikšanos, bija izdomājusi, kas sakāms Kristapam, taču pietrūka dūšas, tepat, tepat džinkstēja tie vārdi, tomēr palika pie sevis paturēti. Viņa pēdējā laikā nēsāja sevī apslēptas bažas. Pārāk maz Kristaps stāstīja par sevi, it kā viņš nemaz nedzīvotu.

Vienalga, cik ilgi būts kopā, tomēr pirms atvadīšanās brīdi jāpastāv pie mājas vārtiem. Nevar tā… bija blakus un uzreiz katrs uz savu pusi. Kad Gerda

jau pasacīja ierasto: nu; tad es iešu, — un Kristapam tūliņ nekas sakāms neatradās, viņa sadūšojās:

—        Kristap, atceries, tu toreiz pie dē|iem apsolījies, ka man nekad neteiksi NE.

Tur viņš stāvēja, tāds garš un slaids, mazliet paliecies Gerdai tuvāk, atglaudīja ar roku atpakaļ savus kuplos matus, kas nepaklausīgi krita uz pieres, un skatījās viņai tieši acīs.

—   Atceros.

—        Tad klausies, apsolies tagad dzīvot tā… nu, tā, lai tu paliktu dzīvs.

—       Ja vajadzēs, varu tevis dēj nomirt kaut vai tūliņ uz vietas, bet to, ko tu prasi, nevaru apsolīt

—   Kāpēc?

—   Tādi laiki…

—       Atkal tie laiki! — Gerda apsviedās un skriešus ieskrēja mājā.

Abi Aprāni virtuvē dzēra ābolu mizu tēju. Smaržoja garšīgi. Gerda, nolikusi mēteli, paņēma glāzi un ielēja savu tiesu. Tēvs turpināja ar māti aizsākto sarunu.

—        Šodien centrā redzēju, kā žīdi novāc drupas. Varbūt vienreiz notīrīs arī Krauzes placi, nepatīkami tādai lūžņu kaudzei garām staigāt. Matilde ar savu tačku jau visu neaizvāks.

—        Papucīt, — Gerda nolika uz galda glāzi, no kuras bija paspējusi nodzert tikai pāris malku, — pavisam nesen tu man aizrādīji: jāsaka ebreji, nevis žīdi, — bet kā tu pats tagad runā …

—   ,Tu esi pārāk jauna un nesaproti neko no dzīves.

Mēs, kas daudz ko savai galvai esam pāri laiduši, zinām — kārtīgam cilvēkam arī mājās jāpierod tā runāt, kā valdība prasa.

—   Vai tad vācieši ir valdība? Kristaps saka, viņi ir tikai iekarotāji un vairāk nekas.

—   Ak šausmas! — māte saķēra galvu. — Atkal tas Kristaps, viņš mūs visus trakus pataisīs. Vai es neteicu, ar viņu nevajag pīties.

Gerda vienā rāvienā izdzēra savu tēju.

—   Iešu pie Elīnas.

—   Tev vajag pamācīties no Elīnas, — māte sacīja asarainā balsī, — viņa ar puišiem nestaigā, neko lieku nerunā un nekur nemaisās.

—   Labi, iešu mācīties no Elīnas. — Gerda izejot apvaldījās un klusām aizvēra durvis.

Elīnu viņa sastapa Silabriežu lielākajā istabā, kur draudzene kārtoja kumodes atvilktnes, sāksies skolas mācības, tad nebūs vaļas. Pašreiz Elīna bija atšķīrusi savas pirmās klases lasāmgrāmatas titullapu un smaidot to aplūkoja.

—   Paskaties, Gerda, — viņa rādīja, — es, atceros, toreiz ģību aiz sajūsmas par novelkamām bildītēm, un lēts prieks — par santīmu divas. Un šī, ko te novilku, man bija pati mīļākā.

Gerda pavēroja: apaļīgs, rozā eņģelītis, atbalstījies ar elkoņiem pret baltu mākoni, spārniņus saslējis, koši zilām acīm skatās tālumā. Gerdai tas nespēja izvilināt smaidu, viņa nomākti sacīja:

<— Paklau, Elīna, parunāsim par dzīvi! ,

Elīna satrūkās, dzirdot tos pašus vārdus, kas toreiz nāca no Briežsilu 1 iciceļa. Vai tad atkal kas sāksies?

—   Kas ar tevi, Elīn, notika? Tu izskaties sabijusies.

—   Tev tikai tā izliekas.

—        Iespējams, man daudz kas sāk izlikties. Jā … Par eņģelīšiem… Varbūt toreiz, kad mācījāmies pirmajā klasē, tādi bija.

Elīna tikko jaušami pasmīnēja, viņai pašai arī sāk izlikties.

—        Kas tev, Gerda, — ar kreiso kāju šorīt no gultas izkāpi?

—   Mani visa pasaule ir nokaitinājusi.

—   Nav nekāds brīnums, pasaule var arī nokaitināt.

—   Ak, ne jau plašā, tepat vietējāl

*— Un kas īpaši?

—       Vispirms mani mīļie vecāki. Cik es atceros, viņiem nekad nav bijuši draugi un ienaidnieki arī ne. Un visas valdības viņiem ir labas. Tad jau man vairāk patīk Matildes domas, viņai visas valdības ir sliktas, un katrai valdībai taču ir kas slikts.

—        Ko?? Nu gan man jāapsēžas. No kura laika tu esi sākusi interesēties par politiku?

—   No šodienas.

—   Kāpēc? Ko tā šodiena tādu izdarījusi?

—        Kāāpēēc? … Kāāpēēc? — Gerda stiepa gari šos vārdus. — Es domāju, ja kādu cilvēku mīl, tad viņa dēļ jādzīvo tā, lai paliktu dzīvs, lai nesagādātu tam otram bēdas.

Elīna neatbildējusi piegāja pie loga un brītiņu skatījās ārā, tad pagriezās pret Gerdu.

—   Bet vai tas vienmēr ir pareizākais?

—        Es laikam esmu caur un caur nepareiza, varu domāt tikai vienā virzienā. Labi, runāsim ko priecīgāku. Izārdīju krustmātes dāvāto kleitu, vai tev nav kādas piegrieztnes? Matīss teica, tu esot bijusi pie Svilpienes.

Elīna nebrīnījās, ka Gerda pēkšņi sāka runāt pavisam ko citu, tāda bija viņas draudzene. Izņēmusi no kumodes salocītas avīzes, pasniedza Gerdai.

—       Varbūt ko sev derīgu atradīsi, viņai gan tie fasoni vairāk piemēroti solīdām dāmām, tās jau viņas galvenās kundes.

—   Vai drīkstu paņemt līdzi?

—   Jā.

Elīna redzēja, ka piegrieztnes ne mazākajā mērā neiepriecināja Gerdu, kāda sadrūmusi atnāca, tāda arī aizgāja.

DĒĻU KAUDZE VĒL ARVIEN CIEŅĀ

Pēc Gerdas aiziešanas Elīna tūliņ atsāka kārtot kumodi. Ne jau viņa Gerdai var atņemt raizes, pašai savējo netrūkst. Paveikusi darbu, Elīna iegāja virtuvē un skatījās, ko varētu darīt, kamēr tēvs un māte vēl nav atgriezušies no Baložu radiem. Neko nepaspēja iesākt, atverot durvis plašāk, nekā nepieciešams, un pēc tam tās nevīžīgi aizcērtot, virtuvē ienāca Matīss.

— Ohl Baigā neraža

—   Kādas ziepes atkal-esi' ievārījis?

—       Nekādas. Redzēju; kā malkas fabrikanta mājā iegāja divi friču štrumbāntfīreri. Tas zemākās činas ar gludajām pagonām bija hauptštrumbantfīrers’ un augstakāiš ar pītajām pagonām — šturmštrumbantfīrers2 . Meli var izmežģīt ar tiem nosaukumiem.

—        Ja tu domā, ka man interesē Vilka viesu saraksts, tad esi smagi maldījies.

—        Bet mani tas interesē. Es atdotu savu kabatas nazi, lai redzētu, kā šie sēž pie galda, ko ēd, ko dzer, un lai es varētu saprast, ko viņi šprehenē3 pa doičiski4 .

—       Tāds kā muļķis. Priekš kam tev tas vajadzīgs? Labāk būtu savus svārkus patīrījis, esi pataisījis tos par traipu kolekciju.

—       Ko tu mūžīgi uzbāzies ar savām tīrīšanām, mājas drēbes ir tīras tikai tādiem, kas neko nedara.

—   Tu gan esi briesmīgs darītājs.

—        Man ir vissvarīgākais darbs, jāskatās, kas notiek tagad «Latvijas ģenerālapgabalā». Tu nemaz nezini, ko mēs ar Ķezberi esam nosprieduši. Viņš domā; no manis varētu iznākt rakstnieks. Viņš esot ievērojis:' esļ protu daudz redzēt, labi atcerēties un saprašanas ari netrūkst.

1 Hauptslurmfūhrer — kapteinis.

2 Sturmbandjūhrer — pulkvežleitnants.

8 Šprechen (vācu vai.) — runāt.

* Deutsch (vācu vai.) — vāciski,

—   Par tavu saprašanu Ķezberis ir pārāk augstās domās, un sevi kā rakstnieku labāk nereklamē, ja negribi, lai par tevi ņirdz.

—   Kurš smiesies, to vēl redzēs. Tev jāiet uz dēļu kaudzi. «Laukstrādniekiem» jāsatiekas un jāparunā par izbijušo vasaru. Kristaps mūsu kompānijā vairs nenāks, ierakstījies vecīšos. Tu pagaidi Gerdu, viņa tūliņ ieradīsies. Es iešu sasvilpt Svilpes.

Durvīs Matīss saskrējās ar Gerdu. Elīna ievēroja, ka draudzenes drūmums bija pazudis, viņa izskatījās pat priecīga. Nekāds pārsteigums tas nebija, Gerdai garastāvoklis mēdza mainīties uzreiz, tāpat kā kādreiz vējš — te pūš uz vienu pusi un pēkšņi pagriežas uz otru.

—   Tu laikam jau paspēji kleitu sašūt? — Elīna ievaicājās.

—   Vēl ne, esmu pazaudējusi personīgo burvju nūjiņu un nevaru vairs ar vienu mājienu visu izdarīt. Par dēļiem tev Matīss pateica?

—   Jā.

—   Uzģērb ko biezāku, nav nemaz tik silts. Vējš nejauks. Bet zini ko?

—   Nezinu.

—   Pagalmā satiku Ķezberi.

—   Un viņš tev pateica: ar tādu smukumu no tevis iznāks slavena kinoaktrise, — tāpēc esi tāda priecīga. Viņš Matīsam arī paredzējis spožu nākotni.

—   Tev sēž iekšā kas no Matīsa apcelšanās. Nu jā … radi paliek radi, ja nav līdzības izskatā, tad vismaz dabā. Ķezberis teica pavisam ko citu, nekā tu domā, man nepiestāvot būt bēdīgai un meitenēm jāmāčoties atmest to, kas nepiestāv.

—       Var redzēt, Ķezbera teiciens ir ļoti iedarbīgas zāles.

—        Tu jau ne|auj līdz galam izstāstīt. Un tad viņš vēl teica, nevajag ne par ko priekšlaicīgi bēdāties, citādi neviens cilvēks nekad nepasmaidītu. Un vai nav taisnība?

—        Droši vien ir. — Elīna iegāja istabā paņemt silto jaku.

Kad draudzenes gāja garām baltās mājas dārza sētai, Gerda apstājās.

—       Es apsolīju Ojāram, ka mēs pa ce|am ieiesim pie viņa.

—   Es..i

—   Redzu, redzu, tu jau nenāksi,

—       Tev arī nevajadzētu tur iet, Ojāra mammai tas varbūt nepatīk.

—        Patiks vai nepaliks, bet viņa neko sliktu neteiks. Tā melnajās drēbēs ieģērbtā stikla lelle ir tik pieklājīga un labsirdīga, ja, piemēram, viņai pretī nostātos tīģeris un sacītu: cienītā kundze, es vēlos jūs apēst, — tad Ojāra mamma atbildētu: ja jums tas vajadzīgs, lūdzu, tikai, atvainojiet, vispirms nomazgāšu rokas, baidos, ka reizē ar mani ieēdīsiet kādu bacili un tas var sabojāt jūsu veselību.

—   Tu vari būt diezgan nejauka.

r? 'Tas nejaukums ir-roanSi..lielākais; jaukums. — U,n,v Ge.rda. nozuda aiz vārtiņiem.: >• ; • hmi?

Elīna ar kurpes purngalu trotuāra malas smiltīs vēl : nehija beigusi zīmēt trīsstūri, kad atnāca Gerda un Ojārs.

Uz dēļu kaudzes pirmā apsēdās Gerda, viņai blakus * Elīna, bet Ojārs līdzās Gerdai, tā viņš labāk redzēja. Elīnu, kuru pēc lauku brauciena satika pirmo reizi. Elīnai tas pa prātam, ja Ojārs tālāk, viņa tuvumā meitene nezināja, kur likt rokas un uz kuru pusi skatīties.

Gerda nodeklamēja:

—  Ko mēs, bērni, darīsim?

Pelnu putru vārīsim.

Elīna pasteidzās noskaitīt pēdējās rindas:

—  Kas to pirmo vārdu teiks,

Tas to putru izēdīs.

Ojārs pamīšus lūkojās te uz Elīnu, te uz zemu noslīdējušajām pelēkajām debesīm, kuras gandrīz uzsēdās uz namu jumtiem. Gerdai nebija pacietības klusēt.

—        Labi, es to putru izēdīšu. — Viņa, kā parasti pirms garākas runāšanas, pārmeta bizes pār pleciem, pacēla galvu un sāka:

—        Domāju, mums katram jāpastāsta kāds gadījums no lauku vasaras. Manas krustmātes mājās Kalniešos vienu nedēļu mitinājās trīs studenti — mērnieki. Viens . tāds tievs kā klūga un lunkans uz klanīšanos, mani ieraugot, vai izkusa. Uz nerviem krītošs tips, es šo citādi nesaucu kā par tipu, protams, viņam nedzirdot. Bez ,

manas iesaukas šim bija ari mātes dots vārds — Normunds. Tie studenti vēl nebija pietiekoši apgrūtinājuši Kalniešu māju ar savu klātbūtni, kad krustmātei sestdienas pievakarē uznāca nāvīgi lielā bulciņu cepšanas iedvesma. No tā paredzēju, man atkal būs jāstibī trīs kilorhetri pie viņas jaunības dienu draudzenes Alvīnes un jā'ielūdz svētdien uz pusdienām. Kā paredzēju, tā arī bija. Gandrīz ar bēgšanu izrāvos no Alvīnes mājas; Džinkstošu galvu no viņas žagatiskās tarkšķēšanas izgāju uz ceļa un saskrējos ar velosipēdistu. Skatos — pieklājīgais tips. Sis piebremzē, kā pasviests nolec no sēdekļa un piedāvā man apsēsties uz velosipēda stangas, daiļajam dzimumam nederot Spiepūlēt kājas. Ko tu, Elīna, tā jocīgi paskatījies, tu varbūt teiktu paldies un ietu kājām?

—   Es taču nemaz neskatījos uz tevi.

—   Labi, tad man ir lieluma mānija un izliekas, ka visi liž mani skatās. Es laipno piedāvājumu nenoraidīju, nevar jau apvainot cilvēka cēlās jūtas. Braucam. Tips, pat laimi, mazrunīgs, un nekādas dvēseles stīgas aizskarošas runas nenotiek. Cik tur ko braukt, kalniņā jau ieraugāma krustmātes māja, bet ielejā zeme mālaina. Es nodomāju, tikko pēc lietus, viņš tiem dubļiem cauri neizvilks, bet neko nesaku. Kā tad, pieklājīgais nokāpj' ho riteņa, bet man laipni saka; jūs sēdiet vien, ko mērcēsiet kurpes. Es neko, izmantoju iespēju pietaupīt apavus.

—   Bet ko sacītu Kristaps, ja redzētu? — Ojāram paspruka! jautājums.

—   Kristaps teiktu, prātīga meitene, kurpes Vajag taupīt. Tā, cik tālu es tiku, jā… Pieklājīgais stumj nosvīdis, tomēr tik daudz spēka vēl atliek, lai pajautātu: jūs savai māmiņai laikam vienīgā meita? Es atbildu, kā ir: vienīgā gan, tikai mana māmiņa dzīvo Rīgā, Kalniešu saimniece ir mana krustmāte. Pieklājīgajam tipam tas laikam bija negaidīts trieciens, jo pēkšņi paspruka no rokām velosipēda ragi. Ja nepaspētu nolēkt, būtu iesēdusies dubļos, bet būtu jau neskaitās. Sim uzreiz zuda interese par mani un izgaisa arī pieklājība, Mājas tepat klāt, viņš pateica un grieza riteni uz otru pusi.

Un tad man tā pieklājīgā tipa kļuva nāvīgi žēl, es sapratu, krustmātes māja taču ir tik skaista, ka tiešām var ļoti iepatikties. To es stāstīju, lai jūs saprastu, kādā mājā šovasar dzīvoju. — Un Gerda iesmējās.

—   Var redzēt, cik ļoti tev viņa žēl, — Ojārs pasmīnēja.

Elīna nodomāja, Gerda var smaidīdama stāstīt par saviem laukiem, viņai nekādas nelaimes uz papēžiem nemina.

Brīdi viņi klusēja. Tad Elīna ar elkoni viegli piegrūda Gerdai. Viņa šo mājienu saprata: Elīna negrib tūliņ stāstīt. Kā parasti, Gerda palīdzēja draudzenei, vairāk pavēloši nekā uzmudinoši uzsauca;

—   Ojār, tagad tu!

—   Mans stāsts nebūs tik jautrs kā Gerdai. Tas notika pāris nedēļu pēc ierašanās Bīdeļniekos. Jūs jau zināt, tās Ir manas vecmāmiņas mājas, tāpēc uz turieni

braucu, tikai nedomājiet, ka es tur iztiku bez strādāšanas un visādiem pienākumiem. Kādu dienu vectēvs uzdeva no miesta atvest zupuru1 . Ierausos ratos un braucu. Braukšana nebija vienkārša, jo ratus vilka nevis zirgs, bet ūnikums, par kuru neko nevarēja zināt, viņš darīja, kā tam ienāca prātā. To ūnikumu sauca Brencis, un, ja viņš iedomā iet soļiem, tad var salauzt uz viņa muguras pātagas kātu, bet viņš soļos, kā soļojis. Pa ceļam Brencis šad tad pašķielēja atpakaļ un novērtēja mani. Nevarētu teikt, ka man viņa skatiens patika, tā izskatījās, viņš mani ne par kādu lielo saimnieku vis nenotur. Lēnā garā aizklidzinājām līdz miestam. Brencis nesteidzās, uņ es tāpat jau citādi nemaz nevarēju, zirgs bija noteicējs par mani.

—   Es nu gan to nepieļautu, — Gerda nenocietās neiebildusi.

—   Man tādas aizdomas, ka pat tu Brenci neizmācītu, viņam ir vēl dzelžaināks raksturs nekā tev. Nu, tālāk. Miestā man palīdzēja iekraut maisus, un mēs ar Brenci klidzinājām atpakaļ. Uz maisiem sēdot, kājas notirpa, un no garlaicības miegs ar varu spieda acis ciet, bet Brencis tikai soļiem, un viss. Caur vecumu slinks un slīpēts ar. Nokāpu no vezuma un gāju ratiem blakus. Ceļmalā apšu pudurā ievēroju kundziņu sarkanās galviņas. Vecmāmiņai ļoti garšo bekas krējuma mērcē. Apstādināju Brenci, pārlēcu grāvim un cepurē salasīju visas beciņas, cik tur viņu bija. Bet pēc tam …

1 Tautas valoda minerālmēsli, i

Kur tad Brencis? Uz ceļā viņa vairs nebija. Pa gabalu to ieraudzīju un sapratu, Brencis rikšiem nolēmis vie'rtls pats ierasties mājās, laikam es viņam biju apnicis, tāpat kā viņš man.

Te Gerda skaļi iesmējās, un Elīna pasmaidīja.

—   Man toreiz nemaz nenāca smiekli. Ko jūs darītu manā vietā?

—   Es to zirgu noķertu, — Gerda atbildēja.

—   Un tu, Elīna, — ko tu darītu?

—   Es ietu atpakaļ un apskatītos, vai vēl kāda beciņa ] nav palikusi neievērota.

—   Es nedarīju neko tādu, ko jūs abas būtu darījušas, mierīgi gāju mājās. Bet mājās gan nebija mierīgi, tur notikusi vesela traģēdija. Pēc tā liktenīgā pērkona negaisa, kad mans tēvs… nu, to jūs zināt, no tā laika mana vecmāmiņa ne par ko pasaulē vairs neinteresējās, arī man nepievērsa nekādu uzmanību, nu tā, tikpat daudz kā galdam vai krēslam, visas runāšanas un darīšanas man tikai ar vectēvu. Kad vecmāmiņa ieraudzījusi zirgu vienu pašu iesoļojam pagalmā, pirmajā brīdī zaudējusi valodu, tad sākusi vaimanāt: dēls pagalam un mazdēls arī. Nekādi mierinājumi, ka vēl nekas briesmīgs nav zināms, nelīdzējuši. Es toreiz vecmāmiņu ieraudzīju guļam gultā, ar slapju dvieli uz pieres, vectēvs sēdēja viņai blakus, un visa māja smaržoja pēc sirdszālēm. Bet, kad vecmāmiņa mani ieraudzīja dzīvu, tad notika brīnums, par kādiem raksta grāmatās un neviens tiem netic, — Ojārs apklusa, it kā visu jau būtu pateicis.

r—T Nu, kāds bija tas brīnums, stāsti vien, mēs jau

ticēsim, — Gerda gribēja ātrāk zināt.

—   Vecmāmiņai pazuda slimība nelikties zinis par pasauli, tagad viņa ir dzīvotspējīga un saprot, ka par dzīvajiem jādomā. Jūs jau nevarat aptvert, kā tas ir — redzēt tuvu cilvēku, kurš ir dzīvs, bet patiesībā nedzīvo, tikai eksistē. Tas ir viss stāsts par to, kā Brencis atgrieza dzīvē manu vecmāmiņu.

Kad Ojāra stāstījums tuvojās beigām, atnāca Matīss un klusi apsēdās. Kā par brīnumu, viņš nebilda ne vārda, laikam saprata, vēl nav pienākusi viņa kārta iejaukties sarunā.

—   Jā, tas ir notikums ar sekām, pie tam labām. Nu, Blīn, pienākusi tava reize. — Gerda iedrošinādama uzlika draudzenei roku uz pleca.

—        Nē, nē… es nē, — Elīna saskatījās ar Matīsu,

—    man nav ko stāstīt. Ar mani nekas nenolika, es esmu no tiem, ar kuriem nekas nenotiek. Vienīgi govs vienreiz iegrūda slauktuvē pļekainu kāju, un slaukumu nācās izbarot sivēnam. Tas ir viss.

—   Jā, es to varu apliecināt, tā ir, — Matīss piecēlās un nostājās visiem iepretī, — Elīna tikai aizmirsa pateikt, ka sivēns dziļā pateicībā izsacīja sirsnīgu paldies. Un pie viena esmu spiests ziņot: brāļi Svilpes nevar ierasties — kārtējais mājas arests. — To viņš neiedomājās, ka te, atskaitot viņu pašu, neviens neilgojās redzēt viņa draugus. Tad Matīss teatrāli izpleta rokas3

—   Es savas lauku izjūtas izteikšu ar dzeju un mūziku. Teksts noklausīts aiz stūra, melodija no tango

«Trīs vītušas rozes». — Sperot tango soļus, viņš nodziedāja:

-   Trīs slaucamas govis , Un mazs smaidošs sivēns Ir viss, kas no laukiem Kā atmiņa man.

Tagad, lūdzu, dziediet visi man līdzi. — Matīsam piemita spēja ierosināt citus uz vieglprātību, un dēļu kaudze dzirdēja šo pantu visu četru kopējā dziedājumā. Nemaz tik slikti neskanēja.

—   Noslēguma koncerts, kā tas pienākas, ir noskanējis, varam atvadīties no dēļu kaudzes. — Gerda piecēlās un pārējie ari.

Mājupejot Matīss pabrīnījās;

—   Kā tie dēļi nav aizvazāti, vai tad nevienam nevajag? Sarga taču nav.

—   Gan jau ar laiku nozags, — Gerda viņam atbildēja, — vai neredzēji, kaudze jau kļuvusi stipri plānāka.

Matīss aizskrēja ātrāk, tik lēna iešana kā šiem viņam bija par apnicīgu.

Pie Brīgznas mājas Kristaps sarunājās ar kādu vīrieti, Elīnai svešā stāvs likās pazīstams, un, garām ejot, viņa paskatījās vīrieša sejā. Tikai mirkli, jo svešais aizgrieza galvu prom, taču Elīna ievēroja tās raksturīgās biezās uzacis.., tas bija Briežsilu lielceļa svešinieks.

Kristaps pienāca pie Gerdas.

—        Pagaidi mani pie saviem vārtiem, pēc dažām minūtēm tur būšu.

Gerda droši vien zina, kas ir šis svešinieks, bet Elīna Šaubījās, vai drīkst tā uzreiz izrādīt savu interesi? Draudzenes katra domāja savu domu un līdz pelēkajai mājai neko nerunāja. Tikai pie vārtiem Gerda sacīja)

—       Paliec brītiņu, kamēr Kristaps atnāks, vienai nepatīk stāvēt.

Nu bija īstais brīdis pavaicāt.

—        Diez kas tas tāds, ar ko Kristaps runāja, mūsu rajonā viņš nav redzēts. — Elīna centās runāt ļoti vienaldzīgi.

—        Es viņu zinu, tas dzelzceļnieks dzīvo vienā dzīvoklī ar masieri Jēkabu un ir mūsu piena tantei Liepiņietei radinieks, es tur viņu vienreiz satiku.

—       Ak tā. — Elīna atcerējās sarunu ar Matildi pie Krauzes mājas drupām.

—   Viņš ir nelaimīgs cilvēks.

—   Kāpēc?

—       Romānu par viņu varētu rakstīt. Jaunībā no viņa aizbēga sieva, ar kādu pļēguru plostnieku, un pameta bērnu. Dēlu dzelzceļnieks pats audzināja. Jau astoņpadsmit gadu bija dēlam.

—   Kāpēc bija?

—       Tāpēc, ka dēla vairs nav. Dzelzceļniekam Liepājā dzīvoja māte, un viņa dēls aizbraucis pirms Jāņiem ciemos pie vecmāmiņas. Pašā kara sākumā gāja bojā dēls un māte arī.

—   Briesmīgi.

No šķērsielas gala lieliem, steidzīgiem soļiem nāca Kristaps. Gerda tūliņ lūkojās uz to pusi. Elīna saprata, nu te ir lieka, bet viņa vēl nevarēja aiziet, skatījās uz Gerdu un tad uz Kristapu, kurš tūliņ, tūliņ būs 'klāt. Aklais masieris Jēkabs… dzelzceļnieks… un vai tad Kristaps arī ar viņiem?

TREŠĀ NODAĻA Arī pelni runā

.

TREŠAIS RUDENS

Iebrucēju lielīšanās ar zibenskaru bija izjukusi pa visām vīlēm. Jau pēc pirmajām lielākajām neveiksmēm okupanti mainīja savu attieksmi pret Baltijas iedzīvotājiem. Lietuvā, Igaunijā un Latvijā iecēla amatos vietējās tautības pašpārvaldes ģenerāldirektorus, kuri bija pakļauti iekarotāju kontrolei un arī viņu diktātam. Kaut kas jādod, lai vairāk varētu prasīt.

Trešais kara rudens pilnībā iegāja totālajā karā, un tas ir: visu materiālo vērtību un cilvēku mobilizācija kara vajadzībām. Bija nākuši jauni rīkojumi; pirmais — nacionalizēto privātīpašumu atdošana īpašniekiem, ar ko gan sevišķi nesteidzās. Otrs rīkojums — atļaut dibināt laviešu SS leģionu. Vispirms uzaicināja brīvprātīgi pieteikties vīriešus 17 līdz 45 gadu vecumā. Tautā cirkulēja anekdote: «Vienam tēvam bija trīs dēli, divi prātīgi, trešais brīvprātīgs.»

Drīz sekoja vairāku gadagājumu piespiedu mobilizācija. Draudēja jaunas mobilizācijas pavēles.

PAR GERDU

Pieturā cilvēku pulciņš sakustējās, tuvojās tramvajs, un neviens negribēja palikt uz ielas gaidīt nākošo, kurš tāpat neaicinās ērti iekāpt un nepiedāvās brīvus sēdekļus. Nošvīkstēja sliedes, un nošņāca bremzes, cilvēki spiedās pie vagonu durvīm. Piekabes vagonā bija izņemti sēdekļi, gar vagona sienām pierīkots koka stienis, kur pieturēties, līdzīgi zirgu piesienamām slitām. Tādā vagonā bez sēdekļiem varēja saspiesties lielāks skaits cilvēku. Puikas šīs piekabes saukāja par lopu vāģiem. Abi vagoni jau piepildījušies, un tad vienalga, kurā iekļūt, abos gaidāma grūstīšanās, neērta spraukšanās un tikšanās ar pārpildīta satiksmes līdzekļa mūžīgajiem pavadoņiem — nervozu neiecietību un īgnumu.

Pirmā vagona kasieres zemās, bet tomēr tik sievišķīgās balss suģestējošais: — Nestāviet uz vietasl Sarūmējieties ciešāki Drošāk, drošāk, uz priekšu, — jau tā pilnajā vagonā palīdzēja iekļūt tiem, kas drūzmējās pie durvīm. Tikai tad kasiere parāva siksnu, noskandinot vadītājam signālu: var braukt.

—   Lūdzu, saņemiet biļetes.

•— Te jau roku nevar pakustināt tai siļķu mucā. — Dūšīga sieviete tiešām bija iespiesta kā stangās, turklāt balansēja gandrīz uz vienas kājas.

—   Iedomājies, kāda madāma, ja nepatīk, var apstellēt ormani, — turpat blakus aizrādīja vecišķa vīrieša čerkstoša balss.

—   Atraduši vietu, kur ecēties, — atkal kāda sieviete.

—        Pasažieri, pietaupiet dusmas svarīgākiem gadījumiem. Kam vēl, lūdzu, nav biļetes?

—       Gerda, tu? — Desmit feniņus sniedza jauna gaišmate. Gerda no rullīša noplēsa biļeti.

—   Kā redzi, es personīgi, dzīvā veidā.

—       Mēs taču abas gribējām iet uz arhitektiem, bet zini, tu kā tramvaja kasiere izskaties lieliski.

Gerda pamanīja mazliet ironisku smīnu kādreizējās klasesbiedrenes Ilonas lelliski glītajā sejā.

—       Jā, laikam tev taisnība, — arī Gerda pasmīnēja, tikai sāļi, — redzi, kā tie divi džekiņi laužas visiem garām, tik ļoti vēlas mani redzēt. — Un tad skaļāk;

—        Nedrūzmējieties pie ieejas, ejiet uz priekšu. — Pēc tam klusāk:

—   Ilona, atvaino, man nav laika ar tevi runāt.

Ilonu jaunpienākušā straume virzīja tālāk, bet viņa

vēl paspēji ffateikt:

—       Es gan iestājos arhitektos, paspēju laikus atgriezties no Vācijas, no darba dienesta.

—   Pasveicini universitāti no manis.

Ilona jau pie priekšējās platformas, arī abi stilīgie džekiņi spraucās uz priekšu, tas nemaz nenācās viegli, viņu rūtainās žaketes ar platajiem, polsterētajiem pleciem nebija diez kā piemērotas tādai šaurībai.

—       Ej, miglas mērkaķi, nekāp uz porgām, — pirmais džekiņš nikni uzzibsnīja sīkam večukam, kurš nicīgi paskatījās un, neko neatbildējis, nodomāja, tad laikam tās biezzoļainās kurpes sauc par porgām.

Atkal pietura.

Divi puikas arī pūlējās tikt tuvāk priekšdurvlm.

—       Ārprāts — un trīs plikie! — mazākais iesaucās.

—   Te jau visas pogas aizies pa gaisu.

—   Traks neesi, tad tev mutere noraus abas ausis. — Lielākais, laikam brālis, mēģināja pastumt tālāk priekšā stāvošo muguru, par ko bija jādzird:

—   Vai tie ir bērni, gatavie razbainieki. Un tādiem Jauj braukt kopā ar godīgiem cilvēkiem.

Tramvajs, tuvojoties Smerļa gala pieturai, pamazām kļuva tukšāks un reizē ar to arī klusāks. Pāris pieturu aiz Gaisa tilta, un vagonā jau redzēja vairākas brīvas sēdvietas. Iekāpa tikai viens pasažieris — vecāka lauku sieviņa. Saudzīgi turot sainīti, viņa vispirms apsēdās un tikai tad acīm meklēja kasieri. Gerda pienāca klāt:

—   Lūdzu, biļeti!

Sieviņa, saņemot biļeti, pavēroja tramvaja kasieri.

—   Ak tu dieviņ, kas par smuku meitieti. Tev vajadzētu tejaterī uz skatuves stāvēt, nevis šite ar maku kaklā feniņus skaitīt.

To dzirdējuši, arī daži tuvākie sieviņas kaimiņi pavērās Gerdā. Viņa nosarka un, piegājusi pie priekšējās platformas, izlikās skatāmies pa logu. Parasti pasažieri viņu nemaz neievēroja, skatījās tikai uz rokām, kuras pasniedza biļeti un sīknaudu, ja tā kādam pienācās. Gerda pati jutās kā vagona sastāvdaļa, tomēr dzīva sastāvdaļa, kurai visas garās darba stundas jāelpo cilvēku nesavaldības negatīvi lādētajā atmosfērā. Pierast pie tā nevarēja, bet Gerda centās saprast šo cil

vēku nervozitāti. Tik daudzi ģērbušies novalkātās drēbēs, un viņu sejas izskatījās tām pielāgojušās, kas varēja zināt, kāda katram bēda.

Nestrādāt nedrīkstēja, un Gerda pēc vidusskolas beigšanas pieteicās šajā darbā. Tramvaju apkalpojošā personāla trūka, un tā viņa cerēja pasargāties no piedāvājuma braukt darbos uz Vāciju.

Galapunktā varēja mazliet atvilkt elpu, un tad viss sākās no gala. Toreiz viņas darba diena beidzās reizē ar pēdējā tramvaja iebraukšanu depo. SESTDIENA. VAI KRISTAPS GAIDIS NORUNĀTAJĀ VIETĀ PIE GAISA TILTA?

Sestdienas vakari Kristapam pa lielākajai, daļai bija aizņemti. Un tur vainīgs Matīsa organizētais palīdzības pulciņš, kurš vāca līdzekļus, lai palīdzētu tiem zināmiem bērniem, kuru tēvi aizgājuši reizē ar Sarkanarmiju vai jaunās varas apcietināti. Kristaps, ballītēs spēlējot akordeonu, pelnīja naudu Matīsa pulciņam. Mājas saiešanās parasti iztika ar patafonu, bet netrūka arī tādu, kuri, cerot nenokļūt cietumā, kara laika apstākļus veikli izmantoja vērienīgai spekulācijai. Tie varēja atļauties algot muzikantu. Kristapam šīs kompānijas derdzās, bet peļņa bija vajadzīga, ne jau savam makam. Daži pat maksāja graudā ar speķi vai sviestu.

Sākumā Gerda pret šiem Kristapa nakts darbiem neko neiebilda, bet, vienai sēdot mājās, sestdienas vakari šķita bezgalīgi gari, un turklāt sāka gruzdēt maza greizsirdības oglīte. Jauns, tik izskatīgs muzikants — un spēlējot reizēm dzied pašus dvēseli plosošākos šlā

r

gerus! Ballītes atmosfēra cilvēkus mudina uz vieglprātību. Un meiteņu netrūkst. Gerda reiz ieminējās, vai Kristaps viņu nevarētu ņemt līdzi uz ballītēm kā bezmaksas piedevu. Tā viņa sāka staigāt Kristapam līdzi, i Un ne jau visu laiku Gerda šais ballītēs sēdēja viņam blakus, gribot negribot Kristapam bija jānoskatās, cik skaisti viņa dejo, bet nevienam viņa neuzsmaidīja tik mī|i kā muzikantam.

KRISTAPS GAIDĪJA. Sasveicinoties Gerda sniedza kreiso roku, Kristaps to vaļā neatlaida, un tā viņi sāka iet.

—   Nu, kā tev šovakar? — Gerda gurdeni vaicāja.

—   Izprasījos mazu laiciņu,! lai varētu aizvadīt tevi mājās, un tad iešu atkal atpakaļ, esmu nolīgts līdz rītam.

—   Vail Es šodien piekusu kā vecs zirgs.

—   Tu un vecs zirgs, tas nesader kopā. Bet šoreiz es tevi līdzi neņemšu.

—   Kā? Pamēģini tikai…

—   Pamēģināšu gan. Vakar mani uzaicināja koku fabrikas Vilks. Viņam nedrīkst atteikt, diez ko vēl nodomās. Bet viesības tur augstā līmenī, pat divi vācu oficieri — tādi kā nokāpuši no žurnāla vāka. Un šie jau nu tevi ieraudzītu, negribu redzēt, kā tu šīberē…

—   Pietiek! Es visu sapratu. Un šodien es nekur arī negribētu iet.

—   Vai tev kas atgadījies?

Nē, tramvajs, kā vienmēr, brauca tikai pa savām sliedēm. Nu, ir gan vējš, gāž nost no kātiem.

Kristaps, saņēmis Gerdu pie elkoņa, gribēja ieskatīties viņai sejā, bet bija pārāk tumšs.

—   Tomēr es jūtu, tev šodien kas nepatīkams gadījies.

—       Nē taču, kā parasti, cilvēki pazaudējuši labos vārdus, sliktie vien nāk ārā.

Vajadzētu Gerdai pasacīt ko patīkamu un pagriezt viņas domāšanu citā virzienā.

—       Gerda, vai tu zini, otras tādas meitenes kā tu nav visā pasaulē.

—        Ārkārtēju atklājumu tu pateici. Divu vienādu cilvēku vispār nav, tā redzi, visas meitenes ir vienreizējas. Un, ja negribi mani nokaitināt, nesāc stāstīt, ka esmu skaistākā pasaulē. Šodien ko līdzīgu man tramvajā pateica viena tantiņa, bet ne, lai mani mierinātu vai iepriecinātu, tas viņai nāca no patiesas sirds.

—       Ak tu gribi patiesību? Labi. Tu nemaz neesi pasaules skaistākā meitene, tu neesi pasaules gudrākā meitene, tu neesi pasaules labākā meitene. Tu esi ezis, kas ar savām adatām dur arī tam, kurš grib noglāstīt. Bet tev pietiek drosmes neizlikties. Un es tevi mīlu tādu, kāda tu esi.

—   Paldies, to es gribēju dzirdēt.

Kādu gabalu viņi gāja klusējot un tad tāpat vien šo to pļāpāja, tikai pie mājas vārtiem Gerda pasacīja:

—       Tu uzminēji, bija nepatīkams atgadījums. Tramvajā satiku vienu bijušo skolas biedreni. Mēs reizē beidzām, bet viņa jau sāks studēt.

—   Mēs taču norunājām tagad par to nedomāt.

—       Vai! — Gerda iesaucās, pavērusi vārtus. Cik nakts tumsa atļāva redzēt, pagalmā uz pļāpājamā sola varēja saskatīt sēžam cilvēku. — Šoreiz tev mani būs jā* pavada līdz pašām durvīm.

Tikko viņi iegāja pagalmā, no sola nāca sveiciens.

—   Labvakar! — Un tā bija vecā Ķezbera balss.

—   Bet es nobijos, — Gerda iesmējās.

Pļāpājamā sola vainas dēļ atvadīšanās šoreiz bija īsāka. Paskatījusies, kā Kristaps nozūd aiz vārtiem, Gerda piegāja pie sola, apsēdās blakus Ķezberim un pavaicāja:

—   Jūs vējš izpūta no Istabas?

—       Atnācu no darba sliktā garastāvoklī un nolēmu sēdēt tik ilgi, kamēr tikšu vaļā no nelāgās omas, negribu to ielaist istabā.

—       Tas gan tā ir, mēs bieži atnesam mājās ārpusē savākto īgnumu, — te Gerda domāja par savu ikdienu tramvajā, — bet jums tāds viegls darbs, zīmēšana nav grūta mācība, un vakarskolā mācās prātīgi cilvēki.

—        Cilvēki, kā jau visur, ir dažādi. Citam garīgais inventārs tik nabadzīgs, ka var saskaitīt uz vienas rokas pirkstiem. Un zīmēšanu neviens par pilnu neņem, es pats arī ne. Es turos pie tāda principa, lai zīmē tikai tie, kam tas patiesi interesē. Katrā klasē kādi trīs četri censoņi atrodas.

—   Un pārējie?

—       Pārējie lai mācās citus priekšmetus, kas nu katram vajadzīgs.

—   Man nekad nav bijis tik labs skolotājs, manējie

visi ir domājuši, ka tieši viņa mācāmais priekšmets ir vissvarīgākais, un man bija jāpacieš daudz paša vissvarīgākā. Bet kā jūs tiekat pie atzīmēm?

—        Ceturkšņa beigās katram viens zīmējums jāparāda.

—   Un visiem trijnieki.

—   Nē, visiem pieci.

—   Un tie centīgie neņem |aunā?

—        Centīgajiem atšķirības labad es pirmajos divos ceturkšņos lieku četri un iestāstu: no tiem, kas vairāk .var, vairāk jāprasa. Sūdzējies vēl neviens nav.

—        Saprotu, tad jums tās nepatikšanas iznāca tramvajā, bet tas nav jāņem vērā. Ja es visu ņemtu par pilnu…

—        Nepatikšanas šodien man gadījās skolā, es jau teicu, ka savās stundās atļauju mācīties citus priekšmetus. Bet viens pašā priekšējā solā visā platumā atvēra avīzi un sāka lasīt. Es nenocietos un iztriecu viņu no klases.

—        Un tomēr tie ir dzīves sīkumi, — Gerda nodrebinājās, — auksts, bet man pieklājības dēļ jāsēž tik ilgi, kamēr no jums atstāsies sliktais garastāvoklis,

Ķezberis piecēlās.

—   Jūs jau esat aiztriekusi prom manu slikto noskaņu.

—   Patīkami dzirdēt, parasti es visus sakaitinu.

Kad Gerda iegāja virtuvē, māte sēdēja pie galda

un lāpīja tēva zeķes.

—       Mamū, tev vienreiz jāizbeidz mani gaidīt un jāiet laikus gulēt.

—   Vai šonakt ballīte arī?

—    Šoreiz ne.

Vecāki jau bija samierinājušies ar Gerdas un Kristapa draudzību, uzskatot to par nenovēršamu. Māte pat jutās pateicīga Kristapam, jo zināja, ka meitai vēlajās nakts stundās no darba nav jāriāk vienai, tomēr aizmigt, kamēr Gerda nav pārnākusi, nebija iemācījusies.

Māte nolika uz galda no cepeškrāsns izņemtos kartupeļus un kotletes, bet prom negāja.

—        Ēd, cik gribi, tā tava tiesa, šodien uz taloniem dabūju malto gaļu.

Kotlešu mīklai bija pierīvēti zaļi kartupeļi, un patiesībā tās bija kartupeļu pankūkas ar nelielu gaļas piemaisījumu, bet garšoja labi.

—   Mamū, ej taču gulēt.

Māte vēl arvien sēdēja galda galā, un Gerda ēdot viņā noskatījās. Šodien bijusi frizētavā. Nu jā, sest diena. Vecais, puķainais halāts tik meistariski salāpīts ka ielāpu nevarēja pamanīt. Garajām piedurknēm no griezti gali, nu tās ir pusgaras, toties tā iegūts mate rials ielāpiem. Paēdusi Gerda nobučoja mātei vaigu

—   Paldies, rnamm.

—   Nebija jau garšīgi, bet nav mana vaina.

—   Bija garšīgi… es ne par vakariņām …

—       Ak par gaidīšanu… Kad pati kādreiz būsi māte, sapratīsi.

—   Arī ne par to.

—   Par ko tad?

—   Par to, ka esi tāda smuki sakopusies … .Tik daud$ redzu nodiluša.

—   Ko nu.,. — Varēja manīt, māte jutās aizkustināta, bet, negribot to parādīt, izgāja no virtuves.

Tēvs un māte gulēja mazajā kambarī. Lielās istabas dīvāns tika atvēlēts meitai. Gerda piegāja pie rakstāmgalda. Izņēmusi no savas atvilktnes melnu papīra gabalu, nolika uz galda un skatījās. Aiz loga vaidēja vējš.

Tai gadā, kad Gerda beidza vidusskolu, Elīnas brālis Matīss viņai uzdāvināja burtnīcas lieluma melnā logu aptumšojamā papīra gabalu, kuram uzlīmēts izgriezums no žurnāla raksta:

«…Visi 1942. gada abiturienti un abiturientes, kas šogad nepieteiksies darba dienestā, zaudēs iespēju jebkad uzsākt studijas, jo viņus nepielaidīs iīnmatrikulēlies arī turpmākajos gados…»

Šim izgriezumam apkārt aplīmētas vecās pastkartēs sameklētas rozes, un apakšā lieliem, baltiem burtiem ar ūdenskrāsu uzkrāsots: APSVEICU GERDU AR ROŽAINĀM IZREDZEM1

Brīdi skatījusies, Gerda saplēsa papīru sīkos gabaliņos, iesvieda plītī un gāja gulēt.

MATĪSAM AR HRONIKU NEVEICAS

Aizvien biežāk mākoņi paslēpa sauli, un aizvien biežāk viesojās neaicināts ciemiņš vējš, bet puikas vēl arvien skraidīja svārkos, kādi nu katram tie bija. Sestdien pusdienlaikā Matīss stāvēja Silabriežu lielā-

ttājā istabā pašā vidū, turpat blakus māte un Elīna komandēja viņu pagriezties gan uz labo, gan kreiso pusi. No visām drēbēm izstīdzējušais puika dabūja līdi nepazīšanai pārvērstos tēva vecos svārkus. Vispirms šo apdilušo apģērba gabalu izārdīja, izmazgāja, izgludināja. Tad uz otru pusi apgrieztās lupatas mātei ar Svilpienos gudro padomu palīdzību izdevās pārvērst brīnumdarbā. Matīss nepacietīgi griezās riņķī.

—       Vai tiešām esmu tik smuks, ka jūs abas nevarat no manis atraut acis, ja skatāties jau veselu stundu.

—       Tāds kā muļķis, — Elīna aizrādīja, — aizmirsi laikam, pirmdien jau divdesmit piektais oktobris.

Matīss skaļi, māksloti nopūtās.'

—        Brīnums, ka vēl kādu mēnesi neatlika skolas sākumu, citādi tie «bauri» kļūs vēl pārāk gudri. Pa tik garu vasaru ir aizmirsies, vai šāda iestāde vispār pastāv.

—        Ko dīdies, stāvi mierīgs, — māte, ar rokām aptaustot, apskatīja, kā svārki guļ plecos, — skola nav Bābelītes ezers, kaut kas mugurā jāvelk.

Matīss pacēla roku un nopētīja piedurkni.

—        Tā drēbe ir uz kreiso pusi, vai es tāds kreisais drīkstēšu iet skolā?

Elīna jau gribēja ko sacīt, bet māte paspēja pirmā:

—       Vai tu vienreiz iemācīsies nepalaist muti, drīz būs piecpadsmit gadi, bet tāds kā vakar piedzimis.

—        Labi, labi. Vai var iet čaļiem parādīties, kāds man cēls paskats?

—       Tikai nenošmulējies, — šie mātes vārdi bija atļauja.

Matīsam galīgi vienalga, kas mugurā, bet pagalmā solījās gaidīt Svilpju Robis, un nebija laika ķēpāties ar pārģērbšanos.

Tikko Robis ieraudzīja draugu iznākam pa durvīm, tūliņ pārmeta:

—        Ko tu muļjājies pa istabu kā tāds skuķis. Man, tevi gaidot, zobs uz zoba neturas, vējš pūš dvēseli ārā.

—        Ko, vai tad tev ir arī dvēsele? Neesmu to pamanījis.

—   Nemurkšķi, es varbūt tev neko nedošu. Klārs? -

Robis vicināja Matīsam gar degunu nelielu vīstoklīti.

Matīss izlikās vienaldzīgs, pagrieza draugam muguru un skatījās, kā vējš purina ceriņkrūmu. Lai* nu ko, bet vienaldzību Robis nevarēja paciest.

—        Ar lielām pūlēm šito speķīti izkaucu no muteres. Varētu pats aiznest, bet nezinu, kuram visvairāk vajadzīgs.

Matīss zibenīgi apsviedās pret Robis

—        Tu esi foršs čalis, lai dieviņš tavai muterei piesūta bagātas kundes, kas par šūšanu var maksāt tīrās taukvielās. — Matīss, paņēmis paciņu, nodziedāja:

—  Ir drēbe, odere,

Tik nav, kas skroderē,

Bez desmit kilo gaļas Mums, drēbniekiem, nav vaļas.

—   Stulbenis! — Robis nikni iesaucās.

—        Priecājos iepazīties, Matīss Silabriedis. — Un Matīss paklanījies pastiepa roku Robim, kurš par atbildi sabāza abas rokas bikšu kabatās, izgāja pa vār

tiem un Keliem, ļodzīgiem soļiem aizlīgoja uz Brīgznas mājas pusi. Matīss viņam sekoja, tikai uz ielas pagriezās pretējā virzienā. Par drauga sadusmošanos viņš nemaz nedomāja. Te jau neviens pa īstam arī neskaitās, tikai ārēji vajadzēja izlikties, tas piederēja «pie fasona».

Aiznesis paciņu, kur pienākas, Matīss iegāja virtuvē, jo pa ceļam neizdevās satikt nevienu «čomu». Par to, ka māte nebūs mājās, viņš zināja, teica, visu pēcpusdienu būs jānosēž pie Svilpienes, jāpalīdz. Tās apmetināšanas un atšūšanas ir piņķerīgs darbs un prasa daudz laika, bet Svilpienei kundes rindā gaidīja. Par velti māte tur nenīka.

Tēvs pārnācis no darba, to Matīss saprata, paskatījies uz māsu. Elīna, plītspriekšā apsēdusies uz ķebļa, starp ceļiem iespiedusi iegarenu čuguna katlu, tā saucamo pīli, berza to ar smilšpapīru. Viņa darīja, ko tēvs lika.

—   Ahā! — Matīss noteica. — Fāterim atkal izdevies nofenderēt.

Fabrikā, tai cehā, kur strādāja tēvs, strādnieki reizēm paslepšus «atlēja» šādus katlus. Kad produkcija gatava, viens izgāja ārpusē pie melnās sētas, otrs no iekšpuses padeva. Sadalē ievēroja stingru kārtību, lai katram mēnesī iznāktu pa vienam. Gan jau priekšniecība to manīja, bet piemiedza acis. Vācieši tai fabrikā nerādījās. «Svaigi lietais» katls lielā steigā «pārkāpa» sētai neapstrādāts, asām, šķautņainām malām, bet smilšpapīram to vajadzēja pārvērst glītā un gludā

mantā, par . šādu tādu laucinieki produktus nedos. Apkārt staigājošu mantu mainītāju netrūka pat vistālākajos nostūros. Elīna ar nepatiku skatījās uz šiem katliem, tas bija kaut kas cilvēka pašcieņu aizskarošs, ja eksistences minimums jānodrošina ar maiņām un raušanām, kur var, un jēdziens «izdzīvot» viņai derdzās, jo tam lipa klāt tik pretīgais «pielāgoties». Labi, ka tēvs lauku klaiņojumos nekad nesūtīja māti un bērnus. Svētdienās viņš brauca pats. Uz šiem braucieniem viņš skatījās ļoti vienkārši — jāuzmanās, lai šucmaņi nenoķer, un tas viss.

Padzirdis, ka pārradies Matīss, no istabas ienāca tēvs.

—   Nu, Matīs, ko stāvi kā lielkungs, rokas kabatās sabāzis, tas ir vīriešu darbs. Elīna, palaid brāli!

—   Es apccru pasauli. — Kaut Elīna jau bija piecēlusies un nolikusi katlu un smilšpapīru uz ķebļa, Matīss stāvēja, kā stāvējis.

—   Apceri, ka zemeslode ir apaļa? — Elīna pavaicāja.

—   Varbūt ir stūraina, bet tā … Svilpiene šūn kleitas par speķi un sviestu, mūsu tēvs čiepj katlus …

—   Un tad? Ēst tu gribi, — tēva balsī dzirdēja dusmas, — un muļķis arī tu esi, vai mums fričiem manta jāglabā? Mums kaut kā jāmēģina izdzīvot. Tā viņš ir. Varbūt tu gribi, lai cs ar kulaku eju karot pret automātu?

Matīss gausi paņēma katlu, pie tāda darba viņa straujums pazuda. Un pat neviena, ar ko parunāt, tēvs

iegāja lielajā istabā un atlaidās gultā, bet Elīna pa savu kambari.

Nemaz ilgs laiks nepagāja, kad Matīss klusu uz pirkstgaliem izgāja cauri lielajai istabai, kur tēvs, apgūlies gultā uz muguras, krāca, tikpat klusi pavēra mazā kambara durvis. Māsa, pārliekusies pār grāmatu, uz Matīsu nemaz nepaskatījās.

—       Elīna, es tos lielos asumus noberzu, bet priekš smalkumiem man nav pietiekoši smalkas jušanas.

—   Neesmu ziņkārīga. — Elīna turpināja lasīt.

—   Es zinu, tu ļoti gribi pabeigt katla uzpucēšanu.

—   Paldies par kūkām, es ēdu rupjmaizi.

—        Elīna, man taču tik smalku darbu nemaz nevar uzticēt, esi tak vienreiz mūžā cilvēks. — Ja Matīss gribēja, prata savai balsij piešķirt ļoti lūdzošu izteiksmi.

—       Tu vēl neesi aizgājis? — Elīna pārlika pāri lappusei prievītes gabaliņu un grasījās grāmatu aizvērt. Matīss iegavilējās, bet izrādīt to neizrādīja, ņems vēl un apdomāsies. Viņš stāvēja lēns un padevīgs kā jērs.

—       Apnicis klausīties tavā džinkstēšanā, tu esi uzmācīgāks par odu.

Elīna aizvēra grāmatu — Ivandes Kaijas romānu «Iedzimtais grēks», ko bija aizņēmusies no Gerdas, bet Gerda no Lūcijas un Lūcija no Ilonas.

—        Tu esi zelta gabals. — Matīss jau gribēja skriet, tad laikus apdomājās, jāiet klusāk, lai tēvs neuzmostas. Mājās palikt negribējās, nepatīkami skatīties, kā Elīna pabeigs viņam uzdoto darbu.

—   Elīn, es uzskriešu pie Ķezbera, — Matīss sacīja.

—   Domā, viņš tevi briesmīgi gaida?

Matīss pieklaudzināja. Balss atsaucās tuvu_ durvīm. Kad Matīss iegāja, ieraudzīja Ķezberi sēdām pie logam piestumta maza galdiņa un skatāmies mikroskopā.

—   Ko jūs šoreiz pētāt?

—   Redzi, Matīs, ja cilvēks ir vientuļš, to nevajag uzņemt kā traģēdiju un gaidīt palīdzību no citiem. Katram pašam jākaro ar savu vientulību. Man mikroskops palīdz īsināt laiku, tagad paņēmu no akvārija tīru ūdens pilienu, bet mikroskops parāda, ka tas nemaz nav tīrs, kas tikai tai pilienā nav. — Ķezbēris pastūma mikroskopu tālāk no galda malas un piecēlās. — Iesim uz istabu, tu laikam esi atnācis parunāt par politiku, tu un A^atilde esat visā rajonā plaši pazīstami politiķi.

Istaba bija krietni pārvērtusies, kļuvusi brīvāka un reizē ar to izskatījās plašāka. Ķezberis daļu savu smalko mēbeļu ar Matīsa un Matildes starpniecību bija apmainījis pret produktiem, no kuriem vismaz trešdaļu dabūja Matīsa apgādājamie. Abi apsēdās pie loga un skatījās uz ielu. Garām aizbrauca smagā mašīna, kurai pie sāniem piestiprināta apaļa metāla krāsns.

—  Jocīgas tās mašīnas izskatās, — Ķez bēris sacīja, — es vēl arvien nevaru pie tām pierast.

—   Bet benzīna nevajag. Man viens šoferis teica, trīsdesmit kilogrami sausu malkas kubiciņu aizstājot desmit litrus benzīna. Un motori vislabprātāk ēdot apses malku.

—   Galu galā, ka tikai kustas uz priekšu. Kā redzu,

tu par visu esi labi informēts. Vai tev Livonijas hronika jau gatava?

—   Vēl nav. Es šorīt satiku malkas fabrikas Vilku un tā izdomāju: viņam vajag audzēt bārdu.

—   Nuū? Kāpēc?

—   Aiz tās bārdas nevarētu labi redzēt viņa ģīmi. Viņam ir tāds ģīmis kā termometrs, vienmēr rāda dvēseles temperatūru.

—   Kā tu tik labi pārzini viņa dvēseli?

—   Vienkārši. Kad kara sākumā Vilks pirmo reizi uzģērba aizsargu formu, tad ar degunu mākoņus bakstīja, kad vajadzēja to kārt skapī, tad snuķis kā zilonim uz leju. Maskavu ieņemt neiļzdevās, staigāja saskābis. Kad friču kungi atkal atļāva valkāt aizsargu formu, deguns gaisā, un, kad visās malās vaimanāja par Staļingradu, par Paulusu un 6. armiju, tad Vilks tēloja mūsu rajona sērojošo karogu. Un tagad es redzu, tā zaļā šucmaņa lente uz viņa rokas neko sevišķi šim dūšu neuzlabo.

—   Vilks ir zaudējis tuvus cilvēkus, pat līgavu, Viņu var saprast.

—   Es jau saprotu, viņš nav vainīgs, ka piedzimis bagātiem vecākiem, bet mans štimungs ar viņējo neklapē, kad šim deguns uz leju, mans uz augšu.

—   Tevi arī var saprast.

—   Kā tad iznāk… Vilku, atsevišķi ņemot, var saprast — un mani arī, atsevišķi ņemot. Bet, kad abus ņem reizē, iznāk mišungs. Pasakiet — kā lai te taisa Livonijas hroniku?

—        Kurš katrs jau to nevar, bet ja tu aprunāsies ar Matildi, tad tur vajag kam iznākt.

Matīsam nepatika, ka viņu neņem par pilnu, tādēļ nolēma Ķezberi pārsteigt.

—        Manās aprindās ir tādas ziņas, par kurām var norauties uz lodes.

—   Kur ir tās tavas aprindas?

—       Visur. — Maliss izdarīja plašu vēzienu ar roku un gaidīja, ko sacīs Ķezberis, bet viņš neteica ne vārda, un to Matīss saprata kā vēlēšanos dzirdēt slepenās ziņas.

—        Man ir tādi čorni, kuri klausās Maskavas radio. Viņi stāstīja, ka pie Kurskas fričiem galīgi izplucināts zooloģiskais dārzs.

—   Kāds sakars karam ar zooloģisko dārzu?

—       Visbriesmīgākais, un tieši ar plēsīgajiem zvēriem, ar «tīģeriem» un «panterām».

Ķezberis iesmējās:

—       Ak tu par vācu tankiem. Bet vai zini, kur tā Kurska atrodas?

—        Nezinu, kaut kur jau atrodas. Un tas vēl nav viss, viens mans čoms teica, viņš esot noklausījies, ko lielie runā: Slaļingrada esot pirmais zvans, Kurska otrais un trešais nebūšot ilgi jāgaida.

—   Un tavas aprindas tev liek pļāpāt?

—   Es jau nepļāpāju, pat Elīnai neko neesmu teicis.

—        Nepļāpāt skaitās neteikt nevienam. Iesim labāk pavērot, ko rāda mikroskops. Tas ir interesanti, kad neredzamais kļūst redzams.

KARTUPEĻI NAV GALVENAIS

Nākot nelielo gabalu no tramvaja piestātnes līdz mājām, Elīna uzreiz redzēja: sācies kartupeļu laiks. To pārliecinoši rādīja iela. Garām pagāja divi vīrieši, nesot pār pleciem maišeļus, no kuriem izspīlējās nelieli apaļumi. Vecāks vīrs, tādu pašu nesamo uzsējis uz velosipēda bagāžnieka, prātīgi brauca gandrīz pa pašu labās puses ielas noteku. Trīs tačkas, cita aiz citas, stūmēju čīkstinātas, aizvizināja rudens devumu uz pieliekamajiem kambariem. Matildes teiciens — tačkas nākušas modē — te guva apstiprinājumu. Ne tikai tačkas, arī kartupeļi nākuši modē. O! Ne vien modē, kartupelis iemantojis pat cieņu, zemē nokritušam, tam neļāva vis aizripot, kur patīk, ķēra to ciet un pacēla. Oficiālā deva simt kilogramu uz vienu cilvēku gadā, tas iznāk sauja kartupeļu dienā; ja to liek kopā ar citiem uz kartītēm saņemtiem produktiem, badā miršana nedraud, bet, ja neko klāt nedabū, izsalkums bieži piesitas par pavadoni. Tie maisi, kas tika nesti, vesti vai stumti, sevī nēietilpināja visus simt kilogramus, tā izskatījās, turv varēja būt pa puspūram. i

Tad mājās tēvs un māte arī runās par kartupeļiem. Spriedīs, ka tikai nebūtu apsaluši kā pagājušajā gadā, tad jāēd tādi saldi, kā ar cukuru vārīti. Jā, kartupeļu laikā kartupelis tika apspriests kā tāds draugs un brālis. Bet Elīnai negribējās dzirdēt šīs runas, viņai vēl arvien ausīs skanēja pirms trim dienām Aspazijas apbedīšanā dzirdētais «Baņutas» sēru maršs. Viņa nekad

tūliņ nevarēja atsvabināties no spilgta iespaida, ko redzēja vai dzirdēja, vienalga, priecīgs vai bēdīgs, tas vairākas dienas staigāja viņai blakus.

Mājās nev'iens nebija, Matīss, kā parasti, kaut kur aizblandījies. Tēvs vēl darbā, mamma laikam atkal pie Svilpienes. Elīna piegāja pie plīts, tā vēl silta, pavēra cepeškrāsns durvis, tur spīdinājās lielā alumīnija katla apaļie sāni. Tātad atkal garā zupa divām dienām. Kad mētelis nolikts pie vietas, tūdaļ bija jāmeklē lielais vilnas plecu lakats, mantojums no vecmāmiņas. Kurināja vienīgi plīti — un tikai ēdienu vārot, ar šo siltumu nevarēja piesildīt visu dzīvokli, kaut arī tik nelielu. Malka jātaupa ziemai, kas jau stāvēja pie sliekšņa.

Satinusies lakatā, Elīna piegāja pie trauku skapīša, paņēma šķīvi un karoti, bet, zupu neielējusi, nolika uz galda. Klauvēja pie durvīm. Ārpusē stāvēja Gerda.

—   Vai tu mani iekšā neaicināsi?

—   Bet lūdzu, iesim uz istabu, mēteli gan nevelc nost, nosalsi.

—   Tu šodien izskaties tāda kā aizsapņojusies, kā ceriņziedu laikā, — Gerda pasmīnēja.

—   Es vienkārši esmu nosalusi, ārā auksts, un istabā arī nevar sasildīties.

—   Tās ir tikai nepatikšanas, nelaime tā nav.

Elīna neatbildēja, Gerdai taču taisnība. Draudzenes

apsēdās pie loga, pelēkajā mājā tā bija ierasts, ja pietrūka runājamā, varēja pavērot ielu, uz tās gan parasti nekas sevišķs nenotika, tomēr interesantāk nekā

skatīties līdz apnikumam pazīstamajos griestos vai sienā.

—   Elīn, es mainu darbu, strādāšu par pastnieci. Un zini, kāpēc? — Gerda pirmā sāka runāt.

—   Kā lai es to zinu?

—   Kristaps uzstāja, nepatīkot, ka tramvaja konduktorei iznāk no darba nākt mājās ari naktī,

Elīna pavērās draudzenē, parastās jautrās dzirksteles viņas acīs nedzirkstīja, tur neredzēja arī bēdas, kaut kāda Gerdai neraksturīga vienaldzība pavīdēja viņas skatienā. Varbūt sastrīdējusies ar Kristapu?

—   Vai Kristapam apnicis vadīt tevi mājās? — Elīna pavaicāja un tūliņ saprata, to nevajadzēja prasīt. Bet pateikto atpakaļ nepaņemsi.

—   Fui, kā tev nav kauna runāt tādas muļķības! Kristapam pavasari izdevās no leģiona izkruķīties, bet tas atbrīvojums tikai uz laiku. Nu jau katrs sētas stabs runā, ka sūtīs atkal pavēstes,

—; Jā, bet… — Un Elīna apklusa, viņa nekādi nevarēja iedomāties Kristapu leģionāra formā. Vai tad masieris Jēkabs neko neizdomās?

—   Es saprotu, ko tu domā ar savu «bet», un zinu arī, ko Kristaps nolēmis. Mežs tāpat nekādu drošību nesola. Un tas trakākais, atliek paļauties tikai uz likteni. Es tagad cenšos dzīvot vienai dienai un uz priekšu nedomāt. Katrs glābjas, kā prot. Ko es te uzmācos ar savām nebūšanām, patiesībā nācu tev uzdāvināt dzimšanas dienas dāvanu.

—        Vai! Vienu dzimšanas dienu esmu aizmirsusi, un otra vēl ilgi jāgaida.

—        Vienalga, tu toreiz biji uz laukiem. — Gerda atvēra plaukstu un parādīja no pieclatnieka izgatavotu saktiņu.

—   Es tādas esmu redzējusi. Ļoti glīta.

—        Labi, ka tev patīk. Un tagad tev pašai tāda būs. — Gerda piesprauda saktiņu Elīnas kleitai.

—        Es nedrīkstu pieņemt dārgu dāvanu. Man nekas nebūs, ko tev pretī dāvināt.

—        Tāda kā jocīga. Man tā saktiņa nemaksāja pat vienu feniņu. Lati paši kā nauda vairs nedzīvo, bet tie pelna citu naudu.

—        Jā, to es zinu, tie vītie gredzeni, ko valkā katrs otrais skuķis, tiekot taisīti no vienlatiern un divlatiem.

Mani vecīši sākumā klausījās, kā citi saviem latiņiem liek šancēt, bet tagad manējie arī metušies uz kopu ar vienu amatnieku, tēvs vairs stingri neievēro, ko atļauj tā saucamā valdība.

—   Aizmirsu tev paldies pasacīt,

Un tad viņas abas mēmi skatījās logā. Biķernieku meža virzienā aizbrauca vairākas smagās mašīnas, pilnas dažāda vecuma ebrejiem. Tā bija ne vienu reizi ļ vien redzēta aina.

—   Varbūt es iešu? — Gerda ieminējās.

—   Nē, paliec! — Elīna satvēra draudzenes roku.

Viņas vairs nerunāja neko. Pēc automātu kārtām,

kas drīz bija labi dzirdamas no tuvējā meža, viss šķita nenozīmīgs un mazsvarīgs.

No ātras iešanas un vēja sasarkušiem vaigiem, istabā iedrāzās Matīss. Viņš neievēroja, kāds noskaņojums meitenēm, pats bija pārāk pilns ar savu noskaņojumu.

—   Mojin, jaunkundzes! Vai jūs arī to pārspriežat?

—        Ko tad? — Elīna pavaicāja. .Tikpat mierā neliksies, kamēr neizstāstīs, ko gribēja.

—        Tādas kā jocīgas, taču par sprādzienu Doma laukumā. Ko jūs blenžat manī, kā pirmo reizi ieraudzījušas? Tas noticis šorīt, sīkāk vēl neko neesmu uzostījis.

Brītiņu visi klusējot cits citā skatījās.

—       Tēvs būs jau pārnācis no darba, varbūt viņš ko dzirdējis. — Gerda gāja promj Elīna viņu aizvadīja līdz virtuves durvīm, arī Matīss viņām sekoja,

—       Jā, pie mums nemaz tik mierīgi nav, kā daži domā, — to sakot, Elīna nolika uz galda šķīvjus. Viņa ielēja zupu sev un brālim.

Matīss apsēdās uz ķebļa, bet, iegremdējis karoti zupā, nesāka ēst.

—   Paņem sagriez lociņus, — Elīna aizrādīja.

Viņa uz virtuves palodzes bija iekārtojusi zaļumu «plantāciju»: burciņās un podiņos audzēja sīpolu lokus un pētersīļus. Tā darīt ieteica klases audzinātāja.

Matīss neklausījās, ko māsa sacīja.

—        Ja tu neiejauktos, man tagad būtu revolveris, varētu kādu štrumbantfīreri nokniebt. Redz, kā citi kaut ko dara.

—       Tāds kā muļķis. Iedomājies, ka tu esi tas vanags, kas vācu oficierus varētu medīt kā cāļus. Varbūt

revolveris ir nonācis tādās rokās, kuras to jau pratušas izmantot.

—        Par tādiem varbūt pat kaķis nešķauda. Varbūt ir tikai varbūt.

—   Labāk ēd, zupa jau tā knapi silta,

—        Ehl — Matīss atmeta ar roku. — Gandrīz aizmirsu, tev, Elīn, tūliņ jāaiziet pie Matildes.

—   Neteica, ko vajag?

—   Nē.

Nomazgājusi šķīvjus, Elīna gausi paņēma mēteli. Negribēja nekur iet, bet viņu gaida. Nonākusi pie Brīgznas mājas, viņa vispirms izstaigāja pagalmu, varbūt "tur satiks Matildi. Nesatika. Klusi pieklauvēja pie pirmā dzīvokļa durvīm un, izdzirdusi aicinājumu — durvis vaļā, iegāja sētnieces vienistabas dzīvoklī, mazā kā .cīruļa perēklis. Viss tur bija tīrs un apklāts ar Matildes ilgu gadu rokdarbiem: spodri baltām sedziņām, galdautiem, celiņiem. Istabiņa izskatījās kā dažādu izšuvumu izstāde.

nu Labdien. Matīss teica, lai es atnākot.

-Nedomāju, ka tu tik mudīga. Vai es tā varu pastellēt, lai tūliņ skrien, kad pašvelpj. Do’šu manteli un ej pie galda.

Elīna apsēdās pie apaļa galda, pārklāta ar galdautu, kaili gar malām bagātīgi vijās krustdūrieniem izšūtas sarkanās rozes. Uz galda gulēja kalendārs, virs tā papīra lapa un blakus zīmulis. Diez ko Matildei vajadzēs, pat neprasa, kas jauns dzirdēts vai redzēts.

—   Pie jums tik silts, — Elīna pabrīnījās.

—   Vai es kāds duraks, kūdru patrāpījās iespekulēt. Pelnu grābšana iznāk briesmīga, bet vai man apaļas rokas? — Matildte, neredzēti svinīga un nopietna, apsēdās Elīnai pretī.

—   Tev būs darbiņš. Visam pie laika jābūt kārtībā, es neciešu nekārtību. Pa riktigam uz miršanu vēl netaisos, bet septiņdesmit trešais jau nozvanīja, un cilvēkam jābūt uz visu gatavam.

—   Nerunājiet tā. Mans tēvs teica, jūs vēl vienu otru jauno pārdzīvošot.

—   Nu, šodien večiem nav nekāda gudrība jaunos pārdzīvot, jaunos tak ar varu grūž zem zemes. Tagad par lietu. Es nemaz tik plika neesu,1 kā daži domā, ir šāda tāda mantiņa, palagi vien piecpadsmit — un seši ne maz nav brūķēti. Visu es novēlēšu otrā stāva Salmi ņietei, un viņai man par to jātaisa bēru mielasts. Nu ko tu skaties tā, it kā es gribētu tūliņ garu izlaist teicu, ka vēl nemiršu. — Matilde lūkojās Elīnā žirgtām «neaizmirstuļu» acīm. Pēc mirējas viņa nepavisam ne izskatījās. — Nu tad tā, man ar rakstīšanu ne visai rokraksts švaks. Es jau gadiem tik vien esmu rakstījusi kā parakstoties, un tas pats paretam iznāca. Tev jā uzdruķē labi glīši manu bēru viesu saraksts. Raksti

Brikšķiene ar vīru 2 cilvēki

Salmiņiete ar vīru 2 cilvēki

Silabriedis ar famīliju 4 cilvēki

Svilpe ar famīliju 4 cilvēki

Ķezberis 1 cilvēks

Aprāns ar famīliju

Zaņa brālis ar famīliju

Zvirgzdu Anna un Kristaps

3 cilvēki 3 cilvēki 2 cilvēki

—   Parād, — Matilde lasīja bez brillēm, — jā, esi paspējusi visus pierakstīt. Redz, kā iznāk, svešam manta jānovēl, Zaņa brālim neparko nevar. Sis pats lāga cilvēks, bet Paulīnei grūd vienalga kādu labumu, visu ņems, bet pretī nedod ne tik, cik melns aiz naga. Sī nekādu mielastu nerīkotu. Tagad saskaiti, cik cilvēku sanāk.

—   Divdesmit viens.

—   Pulka, tāds bars Salmiņietes istabā nesarūmēsies. Jāšņāp kādi ārā. Brikšķiene mani vienreiz nosauca par veco žagatu, Brikšķiem velc strīpu pāri. Kas tur vēl būtu ņemams ārā. — Matilde ieskatījās lapiņā.

—   No Silabriežiem pieraksti divus: Matīss un Elīna. Tava māte cilvēkos neko nerunā, no viņas nebūs nekāda jautruma, bet es gribu, lai veco Matildi ar jautrību piemin. Un tavs tēvs arī tāds rūcējs dundurs, nezin, ko kuro reizi pateiks. Ko tad vēl? — Matilde atkal pētīja lapiņu.

—   Strīpo Svilpes, šis viens pats visu dzeramo izļurbās, citiem nekas netiks, un puikas tikai delverēsies. Pati, viena aicināta, tāpat nenāks. Aprānus jāpatur, lai būtu kādi glaunāki viesi. Nu, pārskaiti — cik iznāk?

—   Trīspadsmit.

—   Lai paliek tas nelaimīgais velna ducis, man jau vairs tad nekas nekaitēs. — Matilde piesteberēja pie

kumodes un atnesa jaunu papīra lapu. — Tagad pārraksti visu smuki no gala. Es neciešu nekārtību.

Matilde, pārlasījusi jauno sarakstu, noslēpa kumodē un pēc tam izņēma no skapja melnbalti rūtainā, bārkstainā lakatā iesietu paprāvu sainīti un deva Elīnai.

—   Es neko negribu no otra prasīt par brīvu. Te man sen slāv samazgātas vecas drēbes, viens tāds smuki strīpains deķis ar, vidū bišķi padilis, bet brunčus var sašūt, tagad no vis kā šūn, vienreiz redzēju — tāda lepna dāma gāja pa ielu, un, ko domā, tas glaunais kostīms no dīvāna drēbes. Es drēbi pazīstu. Jauns grib pucēties. Ko es, vecene, ar tām panckām darīšu?

—   Paldies, bet es nedrīkstu, mamma bārsies.

—   Tāda kā glupa. — Matilde ielika saini Elīnai rokās. — Lepnie friči tagadiņ prasa, lai nodod lupatas un striķa galus. Un, kad es aiziešu tai pieņemšanas punktā, ņems vēl un nofotografēs, kā veca māmiņa palīdz stutēt Lielvāciju. Ieliks to bildi žurnālī, un pēcāk man citi bāzīs ģīmī. Katrs duraks saprot, nu jau karš veļas uz otru pusi.

—   Bet es tomēr… man neērti… — Elīna stostījās. Kas tā šodien par dāvināšanas dienu. Nepatīkams tas sainis jau tāpēc, ka par neko viņai grib maksāt, un arī tas, ka maksā ar pašam nederīgu, ārā metamu mantu. Bet Elīna redzēja, ar kādu lepnumu Matilde saini deva, kā liela labvēle. Negribējās apvainot veco sievu, viņai taču citāda domāšana.

Matilde Elmas samulsumu ievēroja, tikai iztulkoja pa savam.

—   Ņem droši, es tev par brīvu nešķiņķoju, toreiz tu man ķieģeļus arī palīdzēji pa drupām sagrābstīt. Vecā Matilde jau neko neaizmirst, redz, kā atminu, kas pirms divi ziemām bija.

Elīna nosarka tik ļoti, ka viņai vaigi kļuva pat karsti, pati taču zināja, kāpēc palīdzēja Matildei ķieģeļus vākt.

Pārnākusi mājā, viņa ielika saini skapī, nemaz nepaskatījusies, kas tur iekšā. Matīss atkal jau prom, bet vecāki v|| nebija pārnākuši. Elīna gribēja sākt mācīties, tad atcerējās -r jāiet pie Liepiņtantes p<?c piena. Labi, ka Liepiņiete pienu pārdeva par vācu naudu, kuru citi vērtēja zemu. Par oficiālajām cenām varēja dabūt tik maz mantu, ka visu algu, tās iepērkot, neizlietoja, bet, lai ko vērtīgāku pirktu melnajā tirgū par desmitkāršu vai divdesmitkāršu cenu, tur vajadzēja ar markām pilnu čemodānu, be^ no algas čemodānu ar naudu nepiepildīsi.

Pagaidījusi, kamēr Liepiņtante ielej kanniņā litru piena, Elīna samaksāja un gāja prom. Nepaspēja Liepiņu pagalmā ne līdz pusei aiziet, kad izdzirda vīrieša balsi saucam;

—   Elīna!

Sākumā nevienu neieraudzīja. Palūkojās vērīgāk. Pie nelielās kūtiņas sienas kāds stāvēja. Elīna piegāja tuvāk brūnās govs Jautras miteklim.

—   Jūs?

Tur stāvēja pirmajā kara vasarā Briežsilos ceļa malā satiktais svešais dzelzceļnieks, tas pats, par kuru Elīna no Gerdas uzzināja, ka viņš dzīvo vienā dzīvoklī ar aklo masieri Jēkabu.

GROZS AR KARTUPEĻIEM

Elīnas skola bija pārceļojusi mazā ieliņā, kura satikās ar lepnu, par Brodveju iesauktu ielu. Tumšā, gandrīz melnā trīsstāvu nama mazie logi lūkojās šaurā, pelēcīgiem laukakmeņiem bruģētā pagalmā. Garlaikoties šai mājai nevajadzēja, savās sienās tā redzēja daudz: no lita atnāca vieni skolēni, pēcpusdienā cita maiņa, un pašā vakarā ieradās pa dienu strādājošie vakarskolnieki. Sai vakarskolā Ķezberis mācīja zīmēšanu. Saticis Elīnu pelēkās mājas pagalmā, viņš ne vienreiz vien sacīja: «Cik patīkami, ka abi ejam vienā skolā.» Vai nu viņš aizmirsa, ka to jau teicis, vai tīšām atkārtoja, tas palika paša Ķezbera ziņā.

Elīnas 5.a klasei pirmajā stāvā ierādīja nelielu telpu, kurā varēja iekļūt un no tās tikt ārā, vienīgi staigājot caur otru vidusskolas pēdējo klasi.

Elīna sēdēja pirmajā solā blakus logam. Nelielajā telpā viss bija saspiests cieši blakus, solu rindu starpās apjomīgākam cilvēkam vajadzēja spraukties sāniski, tāpēc daži skolotāji nekad nepiegāja pie pēdējiem soliem. Elīna no sava sola varēja ar roku

aizsniegt skolotāja galda galu, bet skolotāja mūžīgā acu kontrole viņu netraucēja, tāpat bez aicinājumiem un mudinājumiem centās klausīties.

Otrā dienā pēc tam, kad Liepiņu pagalmā Elīnu uzrunāja Sarkandaugavas dzelzceļnieks, — tai dienā viņai skolā bija tāda izjūta, it kā pati nemaz nesēdētu savā solā, bet viņas vietā nolikta sveša meitene. Diena vilkās gausi, un arī to Elīna nesaprata, vai vēlas šo skolas dienu pagarināt vai gaida ātrāk beidzamies stundas. Vienalga, ko viņa domāja, mācības ritēja ierastā gailā, un pienāca pēdējā stunda — vācu valoda. Skolotāja Blumfelde, liela auguma un masīva, bet tomēr dāmīga izskata, ienāca klasē mundra un smaidīga. Tātad viņai smaidīgais garastāvoklis, un visi tūliņ zināja: sagaidāma dziedāšana, tikai to vēl nezināja, kura dziesma šoreiz blakusklasei traucēs algebras kontroldarbu, vai tā būs «Deutschland, Deutschlancl ūber ailes»1 vai «Die Fahne hoch».2

Jaunībā skolotāja Blumfelde sapņoja kļūt par dziedātāju, kad šis sapnis beidzās neveiksmīgi, tad samierinājās ar diriģentes godu, bet arī to viņai neizdevās iekarot. Tagad, strādājot par skolotāju, īstenojās abi sapņi: liekot skolēniem dziedāt, viņa pati dziedāja līdzi un diriģēja. Sākumā skolēni par šo viņas vājību smīnēja, bet drīz vien to mēģināja izmantot savā labā, kā jau tas vienmēr mēdz būt ar skolotāju vājībām.

1 «Vācija, Vācija pāri visam».

2 «Karogus augstu».

Iepriekš sarunājuši, šie gudrinieki cits caur citu lūdzās, lai dziesmu atkārto vēlreiz, pie tam lūgšanos prasmīgi izstiepa garu. Tā aizgāja mājas uzdevumu atprasīšanai paredzētās minūtes un aiztaupījās dažs divnieks. Todien starpbrīdī visi trīs zēni, tik vien vairs viņu bija palicis, šausminājās, ka nav iezubrījuši Gētes «Erlkцnig»', bet, ieraudzījuši Blumfeldes jau pazīstamo smaidu, atviegloti uzelpoja.

—   Šodien mēs sāksim stundu ar himnu «Deutschland, Deutschland ьber alles», — sacīja skolotāja, un tūdaļ augšup pacēlās tumšzilās jakas garajās piedurknēs ieģērbtās dūšīgās rokas, nozibsnīja plats zelta laulības gredzens. Visi zināja, pie kāda žesta jāsāk dziesma. Bija tā reize, kad izdevās izlūgties atkārtojumu, par ko no blakusklases dusmīgākajiem dabūs dzirdēt «spēcīgus komplimentus». Skolotājs Odris kontroldarbiem vienmēr prata sameklēt āķīgus uzdevumus, tur jau vienreiz dziedātais traucēja uzvilkt visas smadzeņu atsperes, bet vēl otrreiz… Dulls var kļūt no dusmām.

Elīna, domājot par savām pēcpusdienas gaitām, dziedāja īpaši centīgi, baidījās izskatīties aizdomīga, un tā nemaz nemanīja, ka viņas balss skanēja pāri citām. Garderobē viņai blakus pienāca Kārlis un iečukstēja ausī:

—   Tu to «kamēr biksēm notrūkst šnalles»1 dziedāji

1 «Meža ķēniņš».

1 Tai laikā populāra parodija:

Deutschland, Deutschland ьber alles, Kamēr biksēm notrūkst šnalles.

tik skaisti, ka man vēl tagad no sajūsmas birst pasaules viskrokodiliskākās asaras.

Elīna izlikās neko nedzirdējusi un neko nesapratusi. Viņa steidzās un pēc nepilnas stundas jau iegāja savā dzīvoklī.

Māte, uzklājusi virtuves galdam segu un virs tā vecāku palagu, gludināja abu ģimenes vīriešu vakar mazgātos kreklus. Viņi abi šos apģērba gabalus ļoti veiksmīgi prata ātri un pamatīgi savazāt netīrus. Māte darbā vairs negāja. Agrāk viņa strādāja nelielā drēbniekdarbnīcā. Viņas uzdevums bija vienkāršs, tikai sašūt ar mašīnu visādas vīles. Par vienkāršo darbu arī atalgojums bija vienkāršs, tomēr vairāk nekā nekas. Kad darbnīcas īpašnieks pieņēma pasūtījumu šūt vācu formas, māte, pāris dienu pie tām nostrādājusi, pateica ģimenei:

—   Es vairs uz darbu neiešu, visu laiku skatoties uz to zaļgano armijas krāsu, zaļš metas gar acīm.

Tēvs šo jautājumu izlēma īsi un skaidri:

—   Mājās arī pietiks ko darīt, lai meklē citu, kam tā perve patīk. Tā viņš ir.

Elīna, ienākusi virtuvē, mēteli nenovilka, tūliņ sacīja:

—   Mamm, man jāaiziet pie vienas klasesbiedrenes, saslimusi.

—   Ieēd vispirms un skaties, nesēdi pārāk tuvu slimnieces gultai, sargies, ka tev neuzšķauda virsū. Neesi jau nekāda stiprā.

Māte nolika uz plīts malas šķīvi ar uzsildīto vakardienas zupu, ko Elīna iztukšoja steigā un garšu nejūtot.

—   Mamm, es paņemšu tavu lakatiņu.

—   Ņem, es šodien nekur neiešu.

Māte lūkojās, kā meita apsien lakatu — līdzīgi vecai lauku sievai, pilnīgi noslēpjot matus un maz ko rādot no sejas.

—   Vai, meit, tā ne pēc kā neizskatās, kā vecene.

Tas tieši labi, nodomāja Elīna, bet sacīja:

—   Man salst. — Paskatījusies mātē, gandrīz sāka raudāt, gribēja viņu apkampt. Nedrīkst. Noliektu galvu izgāja pa durvīm.

Liepiņiete, caur logu ieraudzījusi Elīnu nākam pāri ielai, izgāja priekšnamā.

—   Te ir tas kartupeļu grozs, ko tu esot solījusies aiznest. — Tā sauktā piena tante parādīja uz tumšo priekškambara kaktu.

Elīna pacēla grozu, nevarētu sacīt, ka viegls, bet jānes tā, it kā nebūtu smags, lai kāds neiedomājas palīdzēt. Tādu pieklājību varēja sagaidīt no baltās mājas Ojāra, bet viņš vēl nebūs no darba pārnācis. Elīnai palaimējās nesatikt arī Matildi, tā viņa izbēga no izprašņāšanas: kur nesīs, kam nesīs, cik nesīs, par cik kilogramā. Kaut arī meli bija jau sadomāti, tomēr nevietā katra aizkavēšanās un sastapšanās ar kādu paziņu.

Uz ielas turpinājās vakardien iesācies kartupeļu laiks, un Elīna ar savu grozu nebija nekāda ievērības

cienīgā, īpaši vēl tādā lakatā sačunčājusies. Iegriežoties Ciekurkalnā, viņa jau trešo reizi pārlika grozu uz otru roku un šo mirkli izmantoja, lai aši atskatītos. Aiz viņas nāca sieviete ar mazu bērnu pie rokas. Elīna veicīgi soļoja tālāk, kaut grozs jau šķita smagāks. Pūlēšanās nest tā, lai izskatītos ne pārāk smags nesamais, aizņēma daudz uzmanības, un bailēm atlika mazāk vietas. Pagājusi garām ūdenstornim, Elīna nolēma iet pa taisnāko ceļu caur Raiņa kapiem. Parasti, ja kapos redzēja kādu cilvēku, tas radīja drošību, bet šoreiz viņa baidījās kādu satikt. Nevienu cilvēku nemanīja. Elīna, ejot šai klusumā, pārdomāja, kas sakāms un kāda atbilde gaidāma. Uzmācās arī tāda nelāga doma, ja viņa nokļūs policijas nagos, tad varbūt neviens neuzzinās, kur pazudusi. Nabaga mamma. Elīna pati nesaprata, kā viņai vairāk žēl, sevis vai mātes. Vai vajadzēja uzņemties šo uzdevumu? Dzelzceļnieks taču brīdināja, lai labi apdomā, pirms apsolās. Vai vajadzēja? Un tomēr… Vajadzēja … vajadzēja … vajadzēja. Elīna, šo vārdu domās atkārtojot, centās sevi drošināt. Drīz viņa ieraudzīja klajumu. Nu bija jāiet tālāk pāri dzelzceļa sliedēm. Ātrs skatiens visapkārt. Tukšs un kluss. Seit vispār reti gadījās kāds gājējs. Jau varēja saskatīt masiera Jēkaba vientuļo māju, tādu kā aizbēgušu no citām un noslēpušos kokiem apaugušā uzkalnā. Pa šo «parku» turp atpakaļ sīkiem soļiem staigāja vidēja auguma vīrietis vienkāršā, pelēkā mētelī. Uz acīm melnas brilles un rokā neredzīgo spieķītis. Tur, blakus bērzam, garš sols. Elīnā pagrūda

kurvi zem sola, kā bija pieteikts, un tad gāja pretī masierim. Viņš apstājās. Matīsu sīki izprašņājot, Elīna uzzināja, kāds Jēkabs izskatās, kāda viņam gaita, kāda balss, tagad viņu satika jau kā mazliet pazīstamu.

—        Labdien! Tante Emma sūta jums sveicienu un kartupeļus.

—   Paldies, vai ir miltaini?

—   Ļoti miltaini, jāuzmanās ar vārīšanu.

—   Kur grozs nolikts?

—   Zem sola.

Ar to beidzās Elīnai iemācītie teikumi un no Jēkaba sagaidāmās atbildes.

—        Tavu balsi dzirdu pirmo reizi, bet zināju, ka jānāk Matīsa māsai vai ka nebūs neviens.

—   Atnesu piecus čiekurus.

Par čiekuriem sauca dūres lieluma ovālas, čiekuriem līdzīgas rokas granātas. Elīna nezināja, kādas tās izskatās, bet dzelzceļnieks pastāstīja, kas būs noglabāts zem kartupeļiem.

—        Tie čiekuri steidzīgi aizceļos uz mežu pie eglēm. Paldies tev un neņem ļaunā, šoreiz neko citu nevarējām izdomāt, tu biji vienīgā, kas mums varēja palīdzēt. Tu esi drosmīga meitene.

—   Nē, esmu šausmīgi pārbijusies.

—   Neviena tuvumā nav?

—   Nav.

—        Ej tagad un pie manis vairs nekad nenāc. Pa ceļam kaut kur iegriezies, uzreiz neskrien mājās.

—   Mani dzelzceļnieks pamācīja.

—   Ej un neatskaties.

Atpakaļ iet tukšām rokām bija vieglāk un tomēr nesalīdzināmi grūtāk, jo nu pa īstam uzmācās bailes. Atskatīties nedrīkstēja, bet katrus sekojošus soļus viņa izjuta kā briesmas. Nonākusi uz Ropažielas, Elina neizturēja, mirkli pavērās atpakaļ. Nevienu tuvumā neredzēja. Netālajā tramvaja pieturā stāvēja divas mazas meitenes. Tuvojās tramvajs. Elīna skrēja un paspēja ielēkt otrajā vagonā. Ies pie Terēzes, tad jāizkāpj pēc divām pieturām.

Par Elīnas apciemojumu Terēze nemaz nebrīnījās, skolasbiedrenes reizēm cita pie citas ieradās bez iepriekšējas pieteikšanās.

—        Ko tu mācies? — Elīna jautāja, lai būtu ko sacīt.

—   To riebīgo fiziku.

—       Gāju garām, domāju, varbūt tu jau esi izlasījusi «Gestu Berlingu», es varētu tagad paņemt, un tev pašai nebūs jāiet pie Gerdas.

—       Tu esi jocīga, pa trim dienām izlasīt «Gestu Berlingu», nav jau Volless, ko izrauj vienā vakarā. Elīna, bet tu taču nemaz neklausies!

—   Es klausos un visu dzirdu.

—        Tu esi tāda kā aizmigusi, vai neesi gadījumā iemīlējusies?

—   Nerunā muļķības.

—   Tad tu esi slima, izmēri vakarā temperatūru.

—       Jā… Varbūt, man sāp galva. Mācies savu fiziku… es iešu.

Terēze nemēģināja klasesbiedreni pierunāt vēl kādu bridi palikt un papļāpāt, ja cilvēks jūtas slims, nav ko aizkavēt, lai iet vien mājās.

Pirms promiešanas Elīna palūdza Terēzei ķemmi, sakopa cieši apsietā lakata samudžinātos matus. Noņēma no kakla svītraino šalli un apsēja to ap galvu līdzīgi indiešu turbānam. Sādu modi radīja tās sievietes, kurām nebija iespējas tikt pie cepures. Mātes lakatu uzsedza pleciem un tad uzģērba mēteli.

Terēze, visu to noskatoties, sāka skaļi smieties.

— .Tava slimība man saprotama, ja tā pucējies, tevi uz stūra gaida šis.

Elīna neatbildēja, labi vien ir, ka tā domā.

Kad viņa tādā mazliet citādā izskatā izgāja uz ielas, bija jau tumšs. No tramvaja pieturas uz māju Elīna negāja pa parasto ceļu, bet cauri četriem pagalmiem.

Ieraudzījusi istabā visu savu ģimeni, viņa jutās gandrīz laimīga, bet neilgu laiku. Kambarī apgūlusies uz šaurā dīvāna, viņa visu no sākuma līdz galam atcerējās, un šķita neticami, ka viņa ir dzīva un savā istabā. Elīna bija tik nogurusi, ka miegs viņu tomēr pieveica, taču arī miegā turpinājās dienā pārdzīvotais. Sapnī viņa redzēja, kā istabā ienāk milzīgi liela egle un tad no gaisa tajā salido dīvaini, nekad neredzēti čiekuri, pieķeras zariem un šūpojas, un tā izskatās, tūliņ, tūliņ nokritīs. Bet nokrist nedrīkst, tad notiks kas briesmīgs. Elīna grib aizbēgt, bet nevar ne pakustēties.

SVILPE KĻŪST GREIZSIRDĪGS

Ziema neatnāca barga, tā it kā žēloja cilvēkus, kuru lielākais vairums mitinājās nepieliekami kurinātās telpās un nebija ne pietiekami silti ģērbušies, ne pietiekami paēduši. Tomēr arī aukstajās istabās tika gaidīta svētdiena, bet pelēkās mājas trešā dzīvokļa Svilpe tosvētdien jutās kā sausumā izmesta zivs. Savā istabā viņš slāpa nost un gudroja, kas pie tā vainīgs. Tādu domu Svilpe nepieļāva, ka viņā pašā nav svētdienas un tur tā vaina. Vainīgais nebija tālu jāmeklē. Puikas. Vai tie ir bērni? Jau no paša rīta kā kumeļi aizaulekšojuši ganīties diez kādās ganībās. Būtu mājās, varētu vismaz ričuraču uzspēlēt. Sieva. Vai tā ir sieva? Pat svētdienās viņa klabina savu šujmašīnu, aizklausīties nevar. Galva džinkst. Alberts Svilpe iegāja mazajā kambarī un nostājās sievai blakus. Marija tikai šuva kaut kādu rūtainu drēbi un nemaz uz viņa pusi nepalūkojās. Svilpe ieklepojās. Nekādas ievērības. Pati pārvērtusies par mašīnu, vai?

—   Ko tu vari mūžīgi ņemties ar tām lupatām? — Svilpe sadūšojās parādīt, ka arī viņam ir kāda teikšana par to, kas notiek šajā dzīvoklī.

Nu gan mašīna apklusa, un Marija, pagriezusies pret vīru, uzzibsnīja tādus acu zibeņus, ka Svilpe nožēloja savu drošsirdību.

—   Ak lupatām! Ja es ar tām lupatām neņemtos, tad tu un tavi puikas staigātu ne tikai tukšiem vēderiem, bet arī plikiem vēderiem.

Tādu sarunu Svilpe nevēlējās turpināt.

—   Bet ko lai es sadaru visu dienu?

—   Ak tu kungs, ja cilvēks domā tikai par glāzītes cilāšanu un mājas viņam ir iebraucamā vieta, tad tādam tiešām nav ko darīt.

Marija atmeta ar roku un sāka šūt. Sito jau vafrs neviens neizmācīs, kaut no puikām iznāktu cilvēki.

Svilpe uzģērba mēteli, uzlika cepuri un izgāja pagalmā. Bet kur iesi, svētdienā visi ar savējiem. Šodien viņam bija dūšīgs noskaņojums, uzdrīkstējās aizrādīt sievai, kaut arī bija jācieš sakāve, bet tāda uzdrīkstēšanās arī ir kaut kas. Tagad viņi-s sadūšojās uziet augšā pie Ķezbera, paspriedīs par dzīvi un paprasīs kādu grāmatu. Līdz pat vakaram mājās lasīs un nerunās ne vārda, redzēs, kā tas Marijai patiks. Ja viņu neievēro, viņš arī var citUs neredzēt.

Ķezberis negaidīto ciemiņu saņēma pieklājīgi, palūdza novilkt mēteli, ieaicināja istabā un piedāvāja apsēsties.

—   Kaimiņam laikam kāda vajadzība? — Ķezberis pavaicāja, kad Svilpe bija nosēdējis dažas minūtes, neko nesakot.

—   Jūs mūsu mājā esat visinteliģentākais cilvēks, puikas stāstīja, jums esot daudz grāmatu. Un ir ari, mana vectēva veikalā nebija vairāk, — Svilpe pārslidināja skatienu grāmatplauktiem.

—   Daudzas iztirgotas, bet kaut kas vēl palicis. Gribat kādu aizņemties lasīšanai?

Uz šo jautājumu Svilpe neatbildēja, teica pavisam ko citus

—   Es esmu beidzis ģimnāziju, bet vai kāds to ievēro?

—  ,To var manīt, ka esat skolojies, — sacīja Ķezberis, bet nodomāja: tam grūti noticēt.

Ķezbera teiktais Svilpi iedrošināja.

—   Liktens ar mani spēlējas kā kaķis ar peli, vēl nav pavisam aprijis, bet zobus šņakstina un skrāpē asiem nagiem. Tā neiznāk ne dzīvošana, ne miršana.

Ķezberis nejaucās svešās dzīvēs, bet Svilpes draudzēšanās ar grādīgiem dzērieniem pat viņam nepalika nepamanīta. So kaimiņu viņš bija novērtējis kā vienu no tiem, kurš māna pats sevi, atrunājoties ar likteni.

—   No malas skatoties, jāsaka, jums dzīve nelaimi nav uzgrūdusi, tad jau drīzāk otrādi, jūs pats tās nelaimes taisāt.

—   Nu jā, no malas skatoties, daudz kas izskatās otrādi. Ņemsim no pašas bērnības. Mātei meitās gadījos, mani atdeva vectēvam un vecaimātei. Par vecīšiem nevaru žēloties, nevaru teikt nevienu sliktu vārdu. Bet vectēva mazā grāmatbode izputēja, viņš pats no kreņķiem nomira, un vecāmāte drīz sekoja viņam. Paliku viens. No ģimnāzijas, kurai vecīši mani izstūma cauri, nekāda labuma nebija, negadījās piemērotu darbu atrast. Sāku par pastnieku un tā ar nīkstu. Tikko skolu pabeidzu, mani pievāca Marija. Kaut cik dzīvi grožos noturēt viņa mācēja uzreiz, gudrāka bija, trīs gadi par mani vecāka.

c — To gan nevarētu sacīt, es domāju, jūs esat vecāks, — Ķezberis pabrīnījās.

Svilpēm, no vienas puses, glaimoja, ka viņa sieva izskatās jauna, no otras puses, jutās kā pliķi saņēmis: nodzēries vecītis, trīsdesmit trīs taču nav nekāds lielais vecums.

—   Dzert sāku no neapmierinātības ar dzīvi, — Svilpe taisnojās. — Kas ir pastnieka amats priekš skolota cilvēka? Lielinieku laikā varēja darbu mainīt, bet domāju, esmu par vecu sākt ko no gala. Un atkal kreņķi…

—   Un pudele …

—   Uz to pusi bija… Un tagad jēgas nekādas, dzīvo vai nedzīvo. Es laikam esmu tāds piedzimis, kurš nevienam nav vajadzīgs.

—   Jūs runājat aplam. Jūs esat tāds nabags, kurš visu bagātību pats noslēpis savā azotē un tad pilnā kaklā bļauj: es esmu aplaupīts.

—   Kāda mana bagātība?

—   Liela. Puikas un sieva.

—   Puikas mani nesaprot, un sieva tikai bļaustās.

—   Bet vai jūs savus puikas daudz esat mēģinājis saprast? Un sieva… Es vienmēr nopriecājos, kad ieraugu jūsu sievu. No viņas enerģija sprēgā uz visām pusēm kā dzirksteles no brīnumsvecītes. Man bija viens draugs, kuram ļoti patika mazas, apaļīgas sievietes. Daudziem tādas patīk. Jūsējai ļoti glīta seja, var pat sacīt — tāda meitenīga.

—        I<o?t — Svilpēm ,gluži nevilšus paspruka izbrīnīts izsauciens. Gadus piecus viņš uz savu Mariju tā pa īstam nebija palūkojies.

—   Ķādu grāmatu gribējāt? — Ķezberis pasmīnēja.

—   Ja būtu «Grāfs Montē Kristo».

—       Tā man ir, — Ķezberis piegāja pie grāmatplaukta un bez meklēšanas paņēma prasīto, — lūdzu.

—   Paldies. Cik ilgi var turēt?

—   Kamēr izlasīsiet.

Mājās aizgājis, Svilpe ērti atlaidās gultā un sāka lasīt. Tad nolika grāmatu sānis. Paga, ko tas Ķezberis teica? Vienam draugam patīkot tādas mazas… Draugam … Tas vecais pats būs ieskatījies Marijā. Brīnumsvecīte… Meitenīga seja… Svilpe atkal atsāka lasīt, bet nekas no izlasītā līdz prātam nenonāca. Piecēlās un iegāja mazajā kambarī, kur Marija šuva nu jau citu drēbi, zaļganzilu. Tagad viņš nostājās sievai pretī un cieši skatījās viņas sejā. Velns būtu rāvis! Tam Ķezberim taisnība, tiešām smuka, un kas skuķīgs tanīs apaļajos vaigos ir.

—        Nu, ko skaties, vai man ģīmis nosmulēts? —* Marija nevarēja saprast, kāpēc Alberts te nīkst.

—       Vai tu vari tai klaberkastei bišķiņ aiztaisīt muti ciet?

Marija pārstāja šūt.

—        Atkal lūgsies, lai iedod, ko nopirkt ļergu jeb — kā jūs tur viņu saucat — dzimtenīti. Nemaz neceri, nekas neiznāks.

—   Ko tu… Es tikai gribēju pateikt, ka tu esi smuka,

Marija iepleta acis un aizdomu pilna nopētīja vīru. Vai pa to īso laiku būtu paspējis jau ieķert?

—   Uzpūt elpu! — viņa pavēloši uzsauca.

Svilpe paklausīja. Hm … Dzēris nav, bet… Tālāk nespēja aizdomāties, jo skaļi un trokšņaini iedrāzās abi puikas — Gunča un Robis.

—   Puikas! — Svilpe tūliņ sacīja. — Ejam pusdienām kartupeļus mizot, māte viena raujas pušu, pat svētdienas viņai nav.

Svilpju vīrieši aizgāja uz virtuvi, bet Marija labu laiku nevarēja atsākt šūšanu. Tā jau mokas ar dzērāju vīru, bet ja nu tagad sāk vēl iet uz jocīgo pusi? Šodien viņš nav normāls, taš skaidri saprotams. Ko tur priekšlaicīgi gudros, gan redzēs, kā būs tālāk.

ATKAL SVĒTDIENA

\

Svētdiena atnāca balta. Pilsētas sodrējos un dubļos apvārtītajam sniegam uzsniga svaiga kārta. Baltās mājas dārzs saulē mirguļoja žilbinoši tīrs. Ojārs ap pusdienas laiku sāka atrakt sestdienas naktī apsnigušos celiņus. To viņš darīja nesteidzīgi, ik pa laikam paveroties uz pelēkās mājas pagalmu, ja ne pati Elīna, varbūt Matīss iznāks ārā. Bet kaimiņu pagalmā nerādījās neviens, ja neskaita Tīrumnieku rudo runci.

Iegājis savā istabā, Ojārs apsēdās pie loga un lūkojās uz pelēkās mājas ārdurvīm. Otrā istabā māte spēlēja Dārziņa «Melanholisko valsi». To ari Ojārs

zināja, ka atstatāk no klavierēm pie mazā galdiņa sēž Ķezberis un, acis puspievēris, klausās. Ari tas bija zināms, pēc neilgas pļāpāšanas par šo un to uzmanīgais klausītājs lūgs vēlreiz nospēlēt to pašu, ko reiz jau noklausījies. Tas bija redzēts un dzirdēts. «Labi, ka vēl kāds grib klausīties mātes klavierspēli, visi vecie paziņas paputējuši kur kurais. Mani var paraut armijā, un ko tad māte viena iesāks? Viņa prot tikai raudāt, šausmināties un baidīties.»

Izdomājies par māti, Ojārs atcerējās ari pats sevi. Nebija viņam izdevies, kā iecerēts, nekas neiznāca ar medicīnas studijām un nekādas labās izredzes nesolījās arī turpmāk. Pēdējā vidusskolas klasē viņš pārgāja uz vakarskolu un dienā strādāja dzelzceļu darbnīcā, turpat, kur Kristaps. Ojāram tā ieteica darīt masieris Jēkabs, ja sākšoties vervēšana darbos uz Vāciju, dzelzceļniekus liks mierā, bez tiem nevar iztikt tepat uz vietas. Iekārtoties darbā palīdzēja dzelzceļnieks, kurš dzīvoja vienā dzīvoklī ar Jēkabu. Ojārs jau divas reizes bija saņēmis iesaukuma pavēsti, bet pagaidām atstāts darbā. Tas tikai pagaidām, līdz nākošajai reizei, kura var pienākt jau rīt vai parīt. Dzīve bija pakļauta šim nepatīkamajam jēdzienam «pagaidām». Tas radīja tādu sajūtu, it kā auļotu uz zirga, ieķēries krēpēs, pavada izrauta no rokām un pats neesi noteicējs, kur nokļūsi.

Ā! Pelēkās mājas pagalmā iznāca Matīss. Ojārs, neko siltāku neuzvilcis, steigšus izmetās dārzā. Matīsu jāķer kā vēju, tas uz vienas vietas ilgi negrozīsies. Tā

arī bija. Kamēr Ojārs tika ārā no sava dārza, tikmēr Matīss jau uz ielas un slāja uz otru pusi. Nekas cits neatlika kā kļūt nepieklājīgam un skaļi uzsaukt»

—   Matīs!

Sauktais pagriezās un atskatījās.

—   Vai tu, Ojār, mani sauci?

•— Es. Panāc!

Viņi lieliem un ātriem soļiem gāja viens otram pretim.

—        Nez kāpēc visiem no manis kaut ko vajag. Un tev ari droši vien vajadzēs, ja puspliks skrēji mani noķert, — Matīss skaļā balsī teica, vēl nepienācis pie Ojāra. ļ

Tikai kad viņi satikās, Ojārs klusināti sacīja:

—        Pasaki Elīnai, ka es lūdzu, lai viņa pēc divdesmit minūtēm iznāk pie vārtiem.

—        Vispirms tev vajadzēja pajautāt, vai mana māsa ir mājās. Domā, viņai nekas cits nav jādara kā tikai jāgaida, vai Ojārs viņu nevēlēsies redzēt. — Matīss smīnēdams skatījās Ojārā.

Būs jāiztop Matīsam, citādi iznāks vēl garāka runāšana.

—   Nu tad, lūdzu, vai tava māsa ir mājā?

Ir, bet es šaubos, vai ir vērts teikt, viņa nav tā vienkārši pasaucama. — Matīss nekad nelaida garām iespēju kādu pakaitināt.

—        Es tikai lūdzu tevi pasacīt un neprasu tālākus komentārus.

—        Labi, draudzības dēj velns reiz esot krustu pārmetis.

Pēc desmit minūtēm Ojārs jau staigāja turp atpakaļ gar pelēkās mājas pagalma ielas pusi. Pēc divdesmit minūtēm pa vārtiem iznāca Elīna.

—   Labdien, Elīnl

—   Labdien.

Sasveicinājušies viņi sāka iet pa trotuāru gar baltās mājas dārzu.

—        Tavai mātei šodien lirisks noskaņojums, — Elīna sacīja, — no rīta garāmejot dzirdēju «Melanholisko valsi», un atkal tas skan.

Ojārs nodomāja: «Šodien to dzirdu jau trešo reizi,» — bet sacīja:

—   Viņai tāda svētdienas publika.

—        Publikas pasūtījums jāņem vērā. Uz kurieni mēs ejam?

—   Aiziesim līdz dēļu vietai.

—   Uz turieni būs jābrien, nevis jāiet.

—   Nu tad aizbridīsim.

—   Labi.

Tajā vietā varēja nonākt, tikai ejot garām Brīgznas mājai. Matilde, kā jau kārtīga sētniece, staigāja pa ielu ar koka lāpstu rokā un skatījās, kur vēl būtu kas pietīrāms. Ieraudzījusi Ojāru un Elīnu ejam blakus, viņa pie sevis labvēlīgi pasmaidīja. Pēc Matildes domām, jauniem cilvēkiem jāstaigā pa pāriem. Bet Ojārs

un Elīna saskatījās un sapratās — iznāks pļāpāšana. Matilde nepalaida viņus neuzrunājusi:

—   Es te bišķiņ piepucēju ielu. Vai ir kas jauns?

—   Nav, —tie abi reizē atbildēja un domāja tikuši jau vaļā no Matildes.

—   Tad jūs kā aizmiguši staigājat pa pasauli, neko neredzat, nedzirdat un nezināt. Izgājušā nedēļā Svilpe alga? dienā te nošpacierēja štrammi kā zaldāts, pilnīgi skaidrā. Laikam, šnabstu pļumpēdams, izdedzinājis iekšās caurumu un vairs netur brāķi.

Atbildēja Elīna:

—   Nekas jauns par Svilpi nav dzirdēts. Varbūt viņam tagad algu maksā citā datumā.

—   Tad jāprovē satikt Svilpieni, šī jau pateiks. Ejiet vien, jauniem jau savas staigāšanas. Es ar, kamēr ar savu Zani cerējos, divi pāri kurpju noplēsu, tā lielākā pazoļu deldēšana iznāca, pa ballēm dancojot.

Nelielo gabaliņu līdz dēļu vietai Elīna un Ojārs brida nerunājot. Iemītas takas uz turieni nebija, jo nebija vairs dēļu, bet to vietu viņi atcerējās labi, Ojārs nomīdīja sniegu bijušās dēļu kaudzes vietā. Elīna stāvēja malā un vēroja.

—   Vasarā šī vieta apaugs ar zāli un varbūt vispār aizaugs ar zāli. — Ojārs pasniedza Elīnai roku, un viņa nostājās nomīdītajā laukumiņā.

—   Tomēr nepārmetīsim tiem, kuri izvazājuši mūsu dēļus. — Elīna pieliekusies ar dūraini apslaucīja sniegu no slēpju zābakiem, virs kuriem atlocīts krāsainā

musturā adīts kapzeķes atloks. Kaut kādos, kaut kur izrautos šņorzābakos staigāja liela daļa meiteņu, un, tiecoties pēc skaistuma, viņas adīja kapzeķes ar krāsainiem atlokiem. Notīrījusi zābakus, Elīna turpināja aizsākto:

—   Ja istabas ir tik aukstas un naktis tik tumšas, tad nevienam nepiederošu dēļu liktenis saprotams.

—        Zini, Elīna, — Ojārs domīgi skatījās tālumā,

—   man tāda dīvaina sajūta, it kā šī dēļu izvazāšana saistās ar mums pašiem. Mūs arī izvazās uz visām pusēm. No manas bijušās vidusskolas klases esam palikuši tikai pieci puiši, mani ieskaitot, bet bijām četrpadsmit.

Elīna ielūkojās Ojāram tieši acīs.

—   Tā nerunā. Es domāju, šī vieta būs tā, kur vēl pēc daudziem gadiem sapulcēsimies, ja ne citādi, vismaz domās. — Tad viņa māksloti iesmējās: — Mēs pašreiz runājam kā divi vecīši.

—   Man reizēm patiešām šķiet, ka esmu ļoti vecs, tik daudz kas redzēts un daudz no kā bijis jāatsakās. Bet vai tev gadījumā nesalst, tas pašreiz ir pasaules svarīgākais jautājums.

Elīna papurināja galvu.

—   Man ir silti kā cepeškrāsnī. — Un viņa pasita mēteļa stūri vaļā, tur oderes vietā bija redzama aitāda. Elīnas māte ilgus gadus kā piemiņu skapī cilāja ar melnu vadmalas virsdrēbi apšūtu smagu aitādas kažoku. Nelietots tas aizņēma vietu, un vajadzēja arī

uzmanīt, lai kodes neiemetas. Atdot prom bija žēl — piemiņa no tēva. Tagad no šī vecā lauku kažoka Svilpiene sašuva Elīnai labu labo mēteli.

—        Es tev neticu, — Ojārs sacīja, — man mamma, kad biju vēl mazs, vienmēr pārbaudīja degunu, ja silts, tad nesalst.

Novilcis cimdu, viņš pielika roku Elīnas degunam. Viņa smējās.

—        Tiešām silts. Bet rokas? — Ojārs parāva Elīnas dūraini aiz gala, tas viegli novilkās. Ari rokas nebija nosalušas. Un, kad viņu plaukstas saskārās, abi pēkšņi kļuva nopietni. Elīna pat tā kā nobijusies atvilka roku.

—        Zini ko? — Elīna ievaicājās, lūkojoties uz savu zābaku purngaliem.

—   Nu?

—        Pēc kara mēs nopirksim dēļus un atkal ierīkosim tepat kaudzi.

—        Bet varbūt labāk soliņu, — Ojārs, brītiņu klusējis, atbildēja, — mēs taču kļūsim aizvien cienījamāki.

—   Vecais Ķezberis taču sēdēja uz dēļu kaudzes.

—   Bet Matilde te nenāca.

Atkal bija iemesls pasmieties. Noskaņojums viņiem mainījās tik strauji, kā pārslēdzot ar kādu slēdzi.

—        Tu varbūt esi piekususi, tik ilgi stāvot, — Ojārs apvaicājās.

—        Neesmu piekususi, bet es vispār nevaru saprast, kāpēc stāvēt uz vietas ir grūtāk nekā iet?

—   Kā tu domā, tiešā nozīmē vai pārnestā?

—   Tiešā.

—   Tad ejam, un es tev izskaidrošu.

Ojārs interesējās par medicīnu, tāpēc šo jautājumu zināja un sāka gari klāstīt. Pa mazajām nomales ieliņām viņi klaiņoja līdz tumsai. Mājās abi atgriezās sasārtušiem vaigiem, tādā neierasti saldsērīgā noskaņojumā, bet tomēr priecīgi. Viņiem abiem bija aizsākusies jauna, kopīga dziesma.

Elīna pati nesaprata, kāpēc kaunējās satikt savējos, it kā tie gribētu zināt ko tādu, kas viņai paturams tikai pie sevis. Tēvs, pārradies no lauku brauciena, jau gulēja. Viņu netraucēja ne elektrības gaisma, ne skaļa runāšana, viņš varēja gulēt visādos apstākļos. Matīss pat izteica domu, ka tēvs varētu aizmigt tāpat kā zirgs, kājās stāvot. Māte virtuvē uz galda šķiroja mazākas vilnas lupatas no Matildes dāvātā saiņa. Bet Matīss? Tam gan niezēs mēle ko pateikt. Viņš, lielākajā istabā nolicis uz galda no logu aptumšojamā papīra pašsalīmētu aploksni, tai visapkārt izklājis dažādus izgriezumus, kaut ko meklēja un, kā par brīnumu, uz māsu pat nepaskatījās.

Savā kambarī Elīna atvēra skolas somu. Vēl bija jāicmācās atstāstāmais gabals vācu valodā. Viņai labāk padevās mācīšanās, skaļi lasot. Šoreiz pirmo teikumu nācās atkārtot trīs reizes, kamēr tika vaļā no izklaidības. Noliekusies pār grāmatu, Elīna uzreiz nepamanīja, ka istabā klusām ielavījās Matīss, apsēdās viņai

pretī, saņēma rokas uz ceļiem. Un tad klanoties skaļā balsī atkārtoja piecas reizes:

—       Es war einrnal ein sehr reicher Kaufmann .. .* Es war einmal ein sehr reicher Kaufmann …

Matīss domāja: māsa «zubrās» un nevar šo vienu teikumu iegaumēt. Pats viņš mācībām veltīja pavisam maz laika, bet tā saucamā «vieglā galva» palīdzēja viņam ar gluži pieklājīgām atzīmēm pārskriet no klases uz klasi.

—   Ko tu, papagaili tēlo? — Elīna uzsauca brālim.

—        Varbūt. Es taču nedrīkstu atpalikt no savas vecākās māsas. Bet atstāsim papagaiļus mierā kā nederīgus mūsu klimatam un parunāsim par cilvēkiem. Piemēram, kas ir tavs Ojārs, sapņotājs vai filozofs?

Elīnai piesarka ne tikai seja, bet arī kakls līdz pat baltajai krādziņai.

~rAtkal muldēšana!

—        Es atvainojos, — sacīja Matīss, — pieņemsim, ka tas ir mans Ojārs. Un es domāju, viņš ir reizē filozofs un sapņotājs. Tagad, lūdzu, paklausies tādu spārnotu teicienu no tagadējās preses lappusēm:

«Ne sapņotāji un filozofi mums šodien ir vajadzīgi, ne grāmattārpi un kabinetu zinātnieki, bet gan karavīri, karavīri un karavīri.»

—   Es negribu dzirdēt tavus idiotismus.

—        Lūdzu, bez apvainojumiem, es to neesmu sacerējis. Es izsecināju, ka visi filozofi un sapņotāji tiks

1 Reiz bija ļoti bagāts tirgotājs (vācu vai.).

pārtaisīti par karavīriem zaļā formā un tev vajadzēs dziedāts

Paliec sveiks, mans mazais draugs,

Mūsu mīlas laiks bij jauks ..,

Elīna neko neteica, pavērās Matīsā tādām neparastām acīm, kurās tik skaidri varēja lasīt dusmu un skumju sajaukumu, ka Matīss nokaunējies saprata, nevajadzēja tagad tā runāt.

—   Nedusmojies, Elīna, reizēm esmu stulbenis.

—   Labi vismaz, ka pats saproti to.

Mājā pārnestā baltās ziemas dienas baltā noskaņa bija nobendēta. Elīna tomēr turpināja mācīties. Pirms gulētiešanas viņa iegāja virtuvē padzerties. Māte vēl arvien sēdēja pie galda, uz kura viena stūra bija nolikti vairāki no vilnas lupatām sašūti dūraiņi, tādi kā darba cimdi. Un viņa ar šķērēm piegrieza vēl tādus pašus gabalus.

—   Mamm, ko tu dari?

—    Tu jau, meitiņ, neredzēji. Pa dienu, kamēr tu skolā, pie Krauzes mājas drupām ved strādāt krievu gūstekņus. Bail skatīties, kā novājējuši, ēnas, ne cilvēki. Un plikām rokām cilā apsalušus dzelzs gabalus. Cimdos ielikšu maizīti, paši iztiksim ar zirņiem, tēvs atveda. Rītu aiznesīšu.

—   Tas ir bīstami.

—    Viņiem ir labs sargs, pavecāks. Pašam dēls frontē bez vēsts pazudis. Es un Svilpe ar to vācu zaldātu aprunājāmies. Svilpe tīri smuki runā pa vāciskam.

—   Bet.,.

—        Tas zaldāts ir cilvēks, tur nav ko bīties, ne jau viņi visi ir zvēri.

Elīna sameklēja kastītē adatu, ievēra diegu, tad paņēma mātes jau piegriezto cimdu un ari sāka šūt,

Te tev nu bija baltā svētdiena!

KAS TO VARĒJA DOMĀT!

Svilpju Marija divas reizes bija aizrādījusi puikām,jau laiks iet gulēt. Trešo reizi viņiem nācās noklausīties aizrādījumu ar piedevām.

—       Vai gulēt nemaz neiesat? Vakarā jūs ar žagaru jādzen gultā, taisni kā tādus teļus uz aploku, bet no rīta aiz kājām jāvelk ārā no migas.

—       Tūliņ, tūliņ, man jāpalīdz Gunčam izrēķināt uzdevumu, — sacīja Robis, bet brālis piebalsoja:

—   Jā, jā, es pats netieku galā.

Marija pabrīnījās, kur dēli tik centīgi, ja viņa zinātu, ka tas nav skolotāja uzdotais darbs, tad nekāda atrunāšanās nelīdzētu, būtu jālien zem segas. Robis pūlējās atrisināt uzdevumu, ko viņam skolā pateica sola kaimiņš, negribējās izrādīties par neprašu. Uzdevums bija tāds:

1.  Uzrakstīt skaitli simts ar astoņiem devītniekiem.

2.   Uzrakstīt skaitli simts ar pieciem piecniekiem.

3.   Uzrakstīt skaitli simts ar pieciem trijniekiem.

Robis lika ari jaunākajam brālim palauzīt galvu, bet tas, graužot spalvaskātu, nemaz nedomāja, t'kai izlikās un, paslepen nožāvājies, ik pa brītiņam lūrēja brāļa papīrā, vai tur nebūs jau uzrakstīts atrisinājums.

Trīs reizes pieklaudzināja pie durvīm.

—       Matīss! — Robis gāja ielaist draugu, jo uz nakti durvis vienmēr tika aizbultētas.

Tēvs un māte gulēja mazajā kambarī. Padzirdējusi Matīsa balsi, Marija uzrāva halātu un ienāca paskatīties, ko šie te darīs.

—        Tevi arī velns dīda pa nakti apkārt dauzīties, — viņa ne visai laipni uzrunāja vēlo viesi.

—       Viņš mums palīdzēs izrēķināt, — vēlīno apciemojumu attaisnoja vecākais brālis Robis.

Pret to mātei iebildumu nebija. Tikko aizvērās mazā kambara durvis, Matīss tūdaļ ziņoja:

—   Svarīgs notikums, mūs ķer totālā mobilizācija.

Brāļi Svilpes vai sastinga, gaidot, kādu pārsteigumu

izšaus Matīss.

—        Rītdien no paša rīta iebrauc Tīrumnieku znots, un mums visiem trim kā ragaviņu vilcēju komandai jāšpago šinī līdzi uz Hausmaņa purvu pēc kūdras. Klārs?

—        Bet skola? — Gunča, kā jau bailīgāks, ieprasījās.

—        Uz skolu neiesim, manējie atļāva, un jūsējie arī neliegs palīdzēt veciem cilvēkiem. Kas ir viena diena priekš mūžības, ja runa par siltumu.

Brāļi Svilpes par skolas kavēšanas izredzēm neslēpti nopriecājās, tomēr Robis iebilda:

—        Mēs varētu tai ekspedīcijā piedalīties, bet tādā gadījumā, lai mēs nekavētu dārgo laiku no atpūtas, kas nepieciešama pirms tik svarīga pasākuma, tev jāatrisina šis uzdevums. — Viņš pagrūda lapiņu Matīsam, kurš vispirms klusi iesvilpās, tad lielīgi teica:

—        To ābečnieka rēķinu tu sauc par uzdevumu? Tad tā, jūsējās ragaviņas, manējās, vienas aizņēmos no garā Freda, un beķerim būs līdzi pašam savas.

Tīrumnieku znotu te visi sauca pēc viņa arnata par beķeri, nevienam prātā nenāca painteresēties, kāds tam uzvārds.

—     Labi, labi, līdz četri saskaitīt mākam mēs arī, — Robis kļuva nepacietīgs, — skaties uzdevumu.

Matīss, neko ilgi negudrojis, uzrakstīja uz lapiņas:

1.  99+(999:999) = 100

2.  5X (5 +5 + 5+5) = 100

3.   (33X3) + (3:3) = 100

Kamēr Robis pārbaudīja, vai uzdevums atrisināts pareizi, aizritēja ilgāks laiks, nekā Matīsam to atrisinot. Un tad nāca liela vilšanās, ka atrisinājums tik vienkāršs.

—       Ak, mācēji gan, es tikai gribēju pārbaudīt, vai tu varēsi. — Robis nevērīgi pastūma lapiņu tālāk no sevis.

Gunča viltīgi smaidīja: cik brālis attapīgs, bet Matīss ironiski smīnēja, šoreiz neies pierādīt savu taisnību, ja sagaidāms kas svarīgāks.

—   Tad norunāts, rīt deviņos pilnā apģērbā un apbruņojumā, tas ir, ar ragaviņām lai būtu pagalmā, —• Matīss promejot piekodināja.

Pelēkas mājas ceturtā dzīvokļa vecajam Tīrumniekam ar znota, Jelgavas beķera, palīdzību izdevās dabūt kūdras lauciņu Hausmaņa purvā. Beķerim tas maksāja daudz staigāšanas, klanīšanās un lielu kliņģeri, un tiem tur nebija daļas, ka kliņģeri no zila gaisa nevar izI cept. Par baltajiem miltiem un sviestu sievai bija jāšķiras no rozā zīda blūzes. Vairākos kūdras purvos ierādīja lauciņus, lai cilvēki paši sagādā sev ziemai kurināmo, bet ne jau visiem gribētājiem gadījās šī iespēja. Sevišķi izredzētie skaitījās tie, kuriem palaimējās dabūt gabaliņu Hausmaņa purvā. Tas tuvāk pie Rīgas, un arī kūdra labāka, vieglāk žāvējama. Sarakt kūdru — tam vajadzēja vienīgi paša darbu, bet at| gādāt to mājās no lielāka attāluma bija problēma. Rīgas tuvumā varēja izlīdzēties ar stumjamiem ratiņiem un ziemā ar ragaviņām.

Tā Tīrumnieks ar znota gādību tika vienā no deviņi simti Hausmaņa purva lauciņiem. Katrs lauciņš četrdesmit metru garš un divdesmit metru plats. Kūdru drīkstēja rakt gar galiem, vienu metru platā un pusotra metra dziļā joslā. Daži dabūja visu lauciņu, Tīrumļ nieks bija priecīgs, ticis par pusgraudnieku. Arī vienu lauciņa galu apstrādājot, vasarā abi ar znotu dabūja pasvīst. Jūlija otrā pusē viņi jau bija izrakuši visu savu brūno kūdras «ķieģeļu» normu. Pēc tam katru «ķieģeli» vajadzēja vairākas reizes pārcilāt un grozīt,

lai tas izžūtu no visām pusēm, jo no purva ar lāpstu izcirstais «ķieģelis» nāca slapjš kā izpeldināts. Puse šovasar Tīrumnieka sastrādātās purva bagātības rokas ratiņos pārceļoja uz pelēkās mājas malkas šķūni. Tīrurnnieks kā prasmīgs amatnieks pats ierīkoja krāsnī restes, tā kurināmais tika iespējami labāk izmantots. Tagad malkas šķūnī bija palikusi plāna kārtiņa «ķieģeļu», un ar skubu jāgādā mājā purvā atstātais kurināmais. Brīvdienās no Jelgavas atbrauks visas trīs mazmeitas un paliks Pjgā līdz skolas sākumam. Mājai jābūt siltai.

Otrā rītā pagalmā pirmie stāvēja brāļi Svilpes. Pa logu viņus ieraudzījis, iznāca Matīss un, izvilcis no sava malkas šķūņa divas ragaviņas, vienu velkamo auklu pasvieda Gunčam. Pēdējais nāca beķeris ar savām ragaviņām. Komanda devās ceļā. Ar vienu tramvaju viņi galā nenonāks. Būs jāpārsēžas, un, kad nokļūs trešā tramvaja galapunktā, vēl pāris kilometru vajadzēs stibīt kājām. Atpakaļceļā pilnais vezums jāvelk cauri visai pilsētai.

Pa to laiku, kamēr uz Hausmaņa purvu brauca četras ragaviņas, lai atgrieztos pilnas, — pa to laiku pelēkās mājas visklusākā dzīvokļa saimniece mizoja kartupeļus. Strādnieki pārradīsies izsalkuši un nopelnījuši pusdienas. Kartupeļus vārīs lielajā katlā, tanī, kurā sautēja kāpostus svētku gadījumos.

Pats Tīrumnieks atprasījās ātrāk no darba, pie sakraušanas šķūnī pašam jābūt klāt, katram sava kārtība.

Apmēram tika izrēķināts, kad jāatgriežas talciniekiem.

Jau gatava garā mērce, kurā sīki gaļas čirbulīši varēja brīvi peldēt, cits citu netraucējot. Tā būs tikai jāuzsilda. Kurināmais nolikts plīts priekšā. Kamēr pirmo vezumu izkrāmēs, tikmēr kartupeļi izvārīsies. Ar vienu reizi visu neatvedīs, bet līdz vakaram paspēs atgādāt otru vedumu. Pienāca laiks, kad varētu pārrasties talcinieki. Tīrumnieki to vien darīja kā viens vai otrs, vai abi divi stāvēja pie loga.

—   Ir klāt, kur guni, — Tīrumnieks mundri iesaucās,

Bet kas tad tas? Pilni vezumi tikai znotam un Matīsam, bet Robis un Gunča, degunus nokāruši, vilka tukšas ragavas. Tīrumnieks atskatījās, sieva noliekusies pie plīts. Neko neteicis, viņš ātri apģērba puskažoķeli un steidzās uz malkas šķūni.

—   Tikai neuztraucies, tēvs. — Beķeris, ieraudzījis sievastēvu iznākot pa durvīm, gāja viņam pretī,

—   Kas notika? — Tīrumnieks neizprotoši lūkojās tukšajās ragavās.

—   Nozaga, — Matīss izkliedza.

—   Nozaga, nozaga,— piebalsoja arī Gunča un Robis.

—   Kas nozaga, kad nozaga? — Tīrumnieks nekā nesaprata.

Beķeris sāka skaidrot:

—   Pēc pēdām spriežot, kāda smagā mašīna braukājusi, zaglis paņēmis, cik varējis. Kaimiņam viss pa

stīro, mums tik vien bija palies, laikam vairāk nevarēja iekraut.

—   Vai tie fr cilvēki? — Tīrumnieks nespēja atjēgties. — Otram siltumu atņemt, tas ir tikpat kā no rokām izraut maizes gabalu.

Svilpiene pa logu ieraudzīja: tur kaut kas nav kārtībā, — un nonāca lejā. Arī Matilde ievēroja Brīgznas namam garām pabraucam divas tukšas ragaviņas un klunkuroja nopakaļ. Nu viņa stāvēja pelēkās mājas pagalmā, un beķerim vajadzēja visu izstāstīt otrreiz.

—   Kas to varēja domāti — Svilpiene kā neticēdama grozīja galvu.

—   Kas tur ko nedomāt, — iebilda Matilde, — neko nepiesietu nevar atstāt. — To sakot, viņai bija nelāga dūša, pati par Zaņa drēbēm no spekulanta iemainīja kūdru, varbūt tur bija arī Tīrumniekiem nozagtā tiesa.

—        Kas to varēja domāt, — nopūtās Tīrumnieks,

—   tad rudenī visu būtu atgādājuši.

—   Pārāk nebēdājies, tēv, — beķeris mierināja, — gan ko sagudrosim.

Lielās pusdienas tomēr notika. Strādājuši taču bija, Tīrumnieku znots stāstīja, kā puikas visi pēc kārtas vilkuši pilnos vezumus un neviens necenties tikt ātrāk pie vieglajām, tukšajām kamaniņām. Ēdot runāja un sprieda visi. Tīrumniece vairākkārt apsauca puikas, jo viņi ļāvās pārāk lielai vaļai, sadomājot visbriesmīgākos ļauna vēlējumus zaglim.

PULKSTENIS SKAITA MINŪTES

Tur neko nevar darīt, rudeņos un pavasaros bez dubļainiem apaviem neizstaigāsi. Tomēr pavasara dubļi ir priecīgāki, jo izjūtas, ko izraisa kailie, lapas zaudējušie koku zari, ir pavisam citādākas nekā tās, ko rada zari, kuros jau sariesušies pumpuri. Bet pelēkā māja, lietū samirkusi, izskatījās īgna un dusmīga uz lietus lāsēm, kuras plīkšķēdamas saplīsa, atsitoties pret palodzēm.

Matīss un Gerda satikās pagalmā. Abi steidzās ātrāk iekļūt koridorā, tā duša, ko sijāja mākoņi, nebija patīkama. Matīss ieraudzīja Gerdai rokā pūpolu saišķīti.

—   Gerda, pasaki — vai bezdelīga atnes pavasari, vai viņa atlido tāpēc, ka ir pavasaris?

—   Ja tu noskaidrosi, kas bija. vispirms — ozols vai zīle, tad es atbildēšu uz tavu jautājumu. — Gerda pasmējās un nozuda aiz sava dzīvokļa durvīm.

Viņai nebija laika pļāpāt ar Matīsu. Jāsapošas. Kristaps bija lūdzis vakarā viņu gaidīt, esot kas sakāms. Gaidīšanas priekā mazliet iemaisījās bažass kāpēc kas īpaši sakāms, bet šī bažīšanās bija vārga, ar mazu spēku. Bizes Gerda nekā īpaši nesakārtoja, atstāja brīvi krītošas pār pleciem. Tā Kristapam vislabāk patika. Saprotams, ar spoguli vajadzēja apspriesties, un apspriedās diezgan ilgi. Bet pulkstenis, tas gan nebija tik draudzīgs, pārāk lēni virzīja savus rādītājus un nemaz negribēja saprast Gerdu. Vecāki aizgājuši uz kino, būtu mājā, varētu parunāties. .Tagad

sēdi, rokas klēpī, un gaidi pusstundu. Kādreiz ir tādas garas, garas pusstundas.

Kristaps atnāca saģērbies kā braukšanai uz meža darbiem, pat soma līdzi.

—        Novelc slapjo mēteli. Vai! Tu izskaties kā sagatavojies pārcelties uz ziemeļpolu, — Gerda pabrīnījās.

—        Nekāds siltais vēl nav, un nepaspēju aiziet mājā uzvilkt fraku. Tu taču neciet nokavēšanos.

—   Nu, kāds jau nu esi, tāds esi. Iesim uz istabu.

—        Ja tu man atļautu, es vislabprātāk paliktu tepat, esmu pieradis, vakaros grāmatas lasot, sēdēt virtuvē, citādi māti traucē.

—        Labi. Tu gribi palikt virtuvē laikam tāpēc, ka esi aizmirsis uzvilkt fraku. Es tevi tūliņ pacienāšu ar vakariņām.

—        Lūdzu, ne, netērēsim laiku kaut kam tik neinteresantam, — Kristaps saņēma Gerdu aiz rokas, — nāc apsēdies man blakus. Parunāsimies.

—   Par laiku? Jā, līst un līst.

—   Nē, par dzīvi.

—        Ja par dzīvi, tad rīt iesim uz kino. Mammai pat papuci izdevās aizvilkt uz filmu «Smejies, Pajacol». Dzied Beņjamīno Džilji.

—        Rītdiena vēl tālu, varbūt neiznāks. Tu ar bizēm izskaties kā skolniece.

—   Un tev bailes no skolniecēm?

Kristaps pasmaidīja un noglāstīja Gerdai galvu.

—   Man bail par tevi, esi pārāk spilgta puķe.

Tagad pasmaidīja Gerda, bet Kristaps neuzkrītoši

palūkojās apaļajā pulkstenī, kas tikšķēja uz bufetes.

—        Tu neesi vēl lāgā atnācis, bet skaties jau pulkstenī. Kā to saprast? — Gerda paraustīja Kristapu aiz ausīm.

—        Jāsaprot tā: pulkstenis rāda laiku, bet laika rēķini kļūst aizvien sarežģītāki.

—   Varbūt pamēģināsim dzīvot ārpus laika.

—   Pārāk skaisti, lai būtu patiesi.

Brīdi virtuvē iestājās klusums, tikai pulkstenis skaļi, pat nepieklājīgi skaļi tikšķēja. Pa ielu dārdēdama aizbrauca smagā mašīna.

—        Gerda, tu esi prātīga meitene, tev jāsaprot… — Kristaps uzlika rokas uz Gerdas pleciem un skatījās viņai acīs.

—        Atkal kaut kas jāsaprot un atkal jābūt prātīgai meitenei, man šķiet, šos vārdus esmu sākusi dzirdēt jau pirms savas piedzimšanas.

—        Šoreiz tev jābūt sevišķi prātīgai, un tādai tev jābūt arī tad, ja mēs kādu laiku nesatiksimies.

—   Kā? — Gerda izbijās.

—   Tev jāzina, es šovakar pat atstāju Rīgu.

Gerda, acis iepletusi, lūkojās Kristapā un, sapratusi, par ko ir runa, apkampa viņu un sāka raudāt.

—        Ņem mani līdzi, esmu stipra, varu staigāt tālus pārgājienus.

—        Lūdzu, neraudi. Gerda, mīļā, tas nav iespējams. Es viens pašreiz nenosaku savus ceļus.

Gerda ar delnu noslaucīja asaras un saņēmās.

—   Bet ko es varu darīt tavā labā?

—   Ļoti daudz.

—   Ko tad?

—   Domā par mani.

—        Es vienmēr, vienmēr, vienmēr domāšu par tevi, bet tas jau nepalīdzēs.

—        Palīdzēs, mīļā Gerda. Mums atlikušas tikai nedaudz minūtes. Paklusēsim.

Gerda uzlika galvu uz Kristapa pleca, un viņi atlikušajā laika pilienā klusēja. Gerda pūlējās neraudāt.

No Latgales atsūtītā, vāciešiem noderīgā smagā mašīna, nodrošināta ar «stipriem papīriem», gaidīja mazā ieliņā netālu no pelēkās mājas. Kad viņi līdz pēdējai iespējai piekrautajā mašīnas aizmugurē neērto sēdēšanu bija pārcietuši kādu stundu, dzelzceļnieks Klāvs Gruntē uzrunāja Kristapu:

—        Ņem šito naganu, tas tevi sargās kā labs draugs, ir nācis no tava rajona. Es to dabūju kara pirmajā vasarā, tas man ir daudz kur līdzi braukājis un ne jau tikai kabatā vien gulējis.

—r Tu saki, nācis no mana rajona?

—   Jā, kad satiksimies pēc kara, es tev izstāstīšu.

Kristaps revolveri noglabāja kabatā, to pašu revolveri, kuru Elīna kādreiz bija noslēpusi Krauzes mājas drupās.

TRĪS PRĀTI KOPA KAUT KO IZGUDRO

Nakti, kad Kristaps aizbrauca no Rīgas, lietus pārstāja, tomēr svētdienas rīts atnāca pelēks un apmācies. Lietus vietu ieņēma vējš. un rādīja visu, ko vien spēja: purināja koku zarus, mēģināja notriekt gājējiem cepures, tikai putekļus tam neizdevās sacelt gaisā, zeme bija smaga, piemirkusi, Tanī pelēkajā svētdienā Matīss staigāja p.agalmā turp, atpakaļ un centās tikt skaidrībā pats ar sevi, viņš nesaprata, ir dusmīgs vai uztraucies. Neizdevās, kā domāts. Saslima viens, no viņa aprūpējamiem — mazais Emīls. Tēvs viņam tur, ar «tur» jāsaprot — aizgājis reizē ar Sarkanarmij.u. Mātei no septiņdesmit mārku algas ko piepirkt klāt pie kartīšu devas neiznāca. Un Matīsam pajukuši visi «atbalsta punkti». Garais Fredis un Kaža sapinušies ar vāciešu organizētu nacistisku jaunatnes organizāciju LJO (Latvijas jaunatnes organizācija). Ar tiem vairs nav pa ceļam. Brāļi Svilpes izvairās satikt Matīsu, it kā viņš būtu saslimis ar melno mēri.

Ehl Metīs lepnību pie malas un uzsvilps, varbūt šie nonāks lejā. Uzsvilpa un gaidīja. Tikai pēc laba brīža brāļi Svilpes iznāca pagalmā.

—   Nu, kā sviežas? — Matīss domāja, ka iesācis ļoti draudzīgi.

—   Kā sviež, tā sviežas, — Robis atbildēja, bet Gunča paslepšus vēroja te brāli, te draugu. Vēl nevarēja saprast, kurā pusē nostāties,

—       Ahā! — Matīss šoreiz taktisku iemeslu dēļ neoirta neko pretī. — Mazais Emīls saslimis.

—       Un tad? Mēs neesam dakteri, — Robis noskaldīja.

Gunča saka saprast, laikam draudzība ar Matīsu saplīsusi.

Ja kas jādara citu labā, A^atīss spēja būt arī iecietīgs un, kā viņš pats izteicās, «nolikt sevi uz bremzēm».

—       Jāapciemo Emīls, bet kā lai iet ar tukšām rokām.

—        Ak, uz to pusi pūš vējš, — Robis iesvilpās, — nu, zini, tagad, kad mūsu paps paņemts leģionā, mēs mammai neko neprasīsim. Neesam jau traki. Emīla tēvs varbūt šauj uz mūsu papu.

—       Jā, jā, — Gunča māja ar galvu, nu viņam bija pilnīgi skaidrs, kurā pusē jānostājas.

—        Muļķis! — Matīss to sacīja it kā Robim, bet patiesībā šo vārdu veltīja pats sev. Vajadzēja sajēgt un nesākt šādu sarunu. Viņš pagriezās un iegāja mājā. Jāapspriežas ar Elīnu, bet pie viņas tikko bija ienākusi Gerda. Ne vien Elīna, arī Matīss ievēroja, cik Gerda savāda, tāda kā apmulsusi.

—       Ei, Gerda, tu laikam vēl neesi beigusi izsapņot nakts sapni? — Matīss pavaicāja.

—       Man liekas, tev vajadzētu mazāk runāt, — Gerda gurdeni atbildēja.

—        Kad liekas, tad var sasisties, — Matīss nemēdza palikt atbildi parādā.

—   Uzskati, ka esi jau nolicies un sasities.

Elīna saprata: Gerda nākusi ko nopietnu parunāt, un Matīsa pļāpāšana viņu kaitina.

—        Būtu ļoti patīkami, ja tu ietu pastaigāties, — viņa pārmetoši pavērās brālī.

—        Labi, ja dāmas tā vēlas, bet man, Elīn, ar tevi jāapspriežas. Gaidīšu ķēķī.

Matīss, izejot no kambara, atstāja durvis vaļā. Gerda tās aizvēra, un draudzenes apsēdās blakus uz šaurā dīvāna.

—   Kristaps ir projām, pagājušajā naktī aizbrauca.

—   Uz turieni?

—   Jā, — Gerda nopūtās.

—       Varbūt tas ir vienīgais, ko viņš pašreiz varēja darīt, varbūt viņš nedrīkstēja palikt Rīgā.

—   Jā, laikam, bet es gribu, lai viņš būtu drošībā.

—        Šodien nekur nav droši, mums arī var uzkrist bumba uz galvas. Ne jau par velti liek turēt virtuvē ūdens toveri un smilšu maisu. Tā jau nav kur apgrozīties, tagad neviena brīva kakta.

—        Tu man neko labu nepateici, bet tu par visu runā tādā vēsā angļu mierā, ka man kļūst mierīgāks prāts. Kas būs — būs, jādzīvo un jāgaida.

—   Tev tagad pats galvenais ir gaidīt, un viss.

—        Elīn, pasaki godīgi — vai tu kādreiz mūžā par kaut ko esi uztraukusies?

—        Es? Esmu gatavais ķīselis un vienmēr par kaut ko trīcu un drebinos, bet es maskējos.

—        Tad tu proti ģeniāli maskēties. Zini ko? Atnāc man nākamnedēļ līdzi uz operu, uz «Fidelio». Tur dzied

paši lielākie lauvas, Priēdnieks-Kdvara un Brehma'neStengele. Vienai negribas iet, vispār nekur negribas iet, bet mājās sēdēt vēl grūtāk,

—• Labi, es arī to gabalu gribu redzēt. — Elīna noklusēja, ka šo izrādi ir jau noskatījusies.

Viņas vēl kādu laiciņu pasēdēja, tad iegāja virtuvē. Matīss pa logu lūkojās pagalmā, kur brāļi Svilpes ākstīdamies duelējās. Vairogi Viņiem bija kantaini finiera gabali, bet zobeni — slotas kāti, kuru galos vējš plivināja lupatu strēmeles. Sādi «vairogi» domāti ugunsgrēka gadījumā, lai, dzēšot uguni, aizsargātos no dzirkstelēm. Samitrinātas lupatu slotas paredzētas liesmas pēršanai. Siem «instrumentiem» dzīvoklī vajadzēja atrasties blakus ūdens toverim un smilšu maisam vai kastei. Bet ne jau dzīvokļus pārbaudīja, un ne visi ievēroja šos noteikumus.

—   Kas tiem nekait, — sacīja Gerda, — viņiem karš ir spēlīte.

Arī Svilpiene ieraudzīja puiku ālēšanos, atvērusi logu, viņa laida vaļā savas balss visskaļāko un griezīgāko toni.

—   Uz vietas lai būtu Istabā! Dulli palikuši …

Matīss, noskatījies, kā aiziet brāļi Svilpes, pievērsās Elīnai un Gerdai:

—   Vai dāmas izklačojās?

—   Gribēji piebiedroties klačošanai? — Gerda skumji pasmaidīja.

—   Man ir cits sakāmais.

Matīss izstāstīja par mazo Emīlu. Draudzenes šoreiz klausījās uzmanīgi, parasti viņas Matīsa stāstus neņēma par pilnu, jo bieži vien nevarēja saprast, cik tur patiesības un cik piedomāts lielāka efekta dēļ. Matīss nopriecājās, ka izdevies dabūt sabiedrotos. Pēc brīža viņš mizoja kartupeļus, Elīna tos rīvēja, bet Gerda aizgāja pie Liepiņietes pēc piena. Kartupeļu klimpu piena zupa iznāca tīri garšīga. Gerdai no sava pieliekamā izdevās dabūt mazu brūkleņu ievārījuma burciņu Matīss, apmierināts ar nesamo, gāja apciemot mazo Emīlu.

«BREMEN-DONAU»

Vasarai atnākot pelēkās mājas pagalmā, kā parasti, nekas neuzplauka un neuzziedēja, tais pašās smiltīs vien jāskatās, bet saule piederēja arī šim plikajam zemes gabaliņam. Baltās mājas dārzā, tur gan uz sevi palūkoties aicināja balti, dzelteni un sarkani ziedi. Vasara ziedēja, smaržoja, un dienas bija garas. Tādā vasaras pilnā piektdienā Ojārs, pārnācis no darba, nemaz neatpūtās, tūliņ ķērās klāt vakar aizsāktajam. Viņš sava dārza sētā ierīkoja šaurus vārtiņus uz pelēkās mājas pagalmu. U11 tas nebija bez iemesla, visapkārt dzirdēja runas: iesauktos vairs neatsvabina, kam pavēle, tūliņ jāierodas ar ceļasomu. Māte kuru katru dienu var palikt viena, un viņa ir tik bailīga. Jau vairākkārt gaisa trauksmes signāli ir sūtījuši cilvēkus

slēptuvēs. Tika norunāts, ja māte paliks viena, viņa trauksmes gadījumos ies uz pelēkās mājas pagrabu. To ierosināja Ķežberis.

Elīna jau nez kuro reizi piegāja pie virtuves loga un skatījās, kā Ojārs strādā. Līdzko ieraudzīja Ojāru, viņai uzreiz istabā nekas darāms neatradās. Saģērbusies arī ne tā kā darbam. Uzvilkti no Matildes dāvinātās svītrainās segas nesen sašūtie kuplie svārki, un tiem labi piederēja klāt palagu drēbes baltā blūze un baltās, īsās zeķītes, kuras nez kur izrāva mamma. Tēvs tirgū «zem rokas» nopirka klikatu koka zoles un tām pienagloja no tā paša deķa auduma sašūtas strēmeles, iznāca gluži glītas sandales. Viss būtu kārtībā, tikai kā lai bez īpašas vajadzības iet pagalmā? Elīna un Ojārs nekad nesarunāja tikties, viņu tikšanās gadījās nejaušas, cits jautājums, kāda šī «nejaušība».

Istabā Elīnai galīgi vairs nepalika, un atradās arī iemesls iziet ārā: viņa satina avīzē kaut kādu vīstokli, kas jāiemet atkritumu kastē. Ojārs tūdaļ ieraudzīja Elīnu.

—   Sveika, Elīna, es jau tevi gaidu.

—   Kā? Mani gaidi? Es domāju, tu taisi vārtiņus.

—   Tas viss ir kopsakarībā.

Ja viņš vairs neko nesacīs, būs jāiet atpakaļ istabā, bet viņš sacīja:

—  Vai atceries, kā mēs ziemā bijām aizgājuši uz dēļu kaudzes vietu?

—   Jā, es .,. Man reti kas aizmirstas.

—   Aiziesim paskatīties, kā tagad tur izskatās.

—   Labi, aiziesim; ja tev strādāt ir apnicis.

Ziemā dēļu kaudzes vietu vajadzēja uzminēt pēc atmiņas, tagad tā bija skaidri saredzama. Tai vietā zāle retiem kušķiem, ne tik blīvi saaugusi kā visap* kārt.

—   Nu, redzi, nevarētu teikt, ka šī vieta jau pilnīgi aizaugusi. — Elīna nostājās dēļu kaudzes vietā.

—   Pilnīgi vēl ne. Elīna, atceries, toreiz ziemā es pārbaudīju, vai tev deguns nav nosalis, tagad varbūt par daudz sasilis. — Un Ojārs, tāpat kā toreiz, pielika plaukstu Elīnas degunam, un, tāpat kā toreiz, viņa smējās.

—   Un kādas tev rokas? — Ojārs saņēma Elīnas abas plaukstas, un šoreiz viņa tās neatrāva.

Ojārs gribēja sacīt parastos trīs vārdus: es tevi mīlu, — bet domāja, ka tie par nabagiem viņa jūtām, un nesacīja neko. Tā viņi labu laiku lūkojās viens otrā, tad Elīna sakaunējusies lēnām atbrīvoja rokas. Viņa nosarka par savām iedomām, jo gribēja dzirdēt tos trīs vārdus. Lai ilgāk nebūtu jāklausās klusums, viņa sacīja:

—   Es rītdien braucu uz laukiem. Tēvs baidās, ka nepiesienas, es taču pašreiz nekur nestrādāju.

—   Kas šai juceklī kontrolēs meitenes, pašreiz dienas kārtībā vīriešu jautājums. Nebrauc nekur, citādi var tā gadīties, mēs vairs nesatiksimies.

—   Es tepat uz Baložiem pie onkuļa. Nākošajā svētdienā Matīss ar velosipēdu atbrauks man pakaļ. Tas tikai vienu nedēļu.

Ojārs nodomāja, pa.'vienu nedēju tagad daudz kas var notikt.

—        Labi vismaz, ka tā. Elīn… Es zinu, meitenes nejaucas politikā, bet man tomēr tev kas jāpasaka. Vai tu varēsi paciest vienu garu teikumu?

— Esmu radināta pie pacietības.

—        Zini, es laikam nekā neizsprukšu no iesaukšanas, un sevišķi stulbi tas ir tāpēc, ka neesmu pietiekoši muļķis. Es redzu, tu smīni. Nē, es nelielos ar savu gudrību, bet neesmu pietiekami muļķis, lai nesaprastu, par , ko mūs dzen karot. Es negribu kopā ar to skandināto Lielvāciju.

—   Ojār, pamēģini būt uzticīgs …

—   Tev? Visur un vienmēr.

—r Nejokojies, es domāju, paliec uzticīgs tam riebāt «kopā».

—        Tas nav tik vienkārši. Līdzko man uzvilks zaļo formu, mani pārvērtīs par skrūvīti un ieskrūvēs, kur gribēs.

—   Karā ari ir visādas iespējas.

—   Ir, bet tam ir vajadzīga laime.

—   Un kāpēc lai tev nebūtu laimes?

—   Tagad uzskatīsim šo tematu par izbeigtu.

Runājoties viņi bija sākuši iet un apstājās pie vārtiem, un Ojārs dusmojās uz pelēko māju, kura tūliņ, tūliņ viņam atņems Elīnu.

—   Pagaidi mazliet, man ir ideja, — viņš sacīja.

—   Un kāda?

—   Man arī ir velosipēds. Svētdien braukšu Matīsam līdzi. Tev nav iebildumu?

—   Man ne, bet nezinu, ko teiks Matīss.

—   Ar viņu mēs sarunāsim.

No tramvaja piestātnes nāca Gerda. Ieraudzījusi Elīnu un Ojāru stāvam pie vārtiem, viņa, labdien pateikusi, grieza galvu uz otru pusi, negribēja rādīt asaras, kas sariesās acīs. Elīna un Ojārs saskatījās. Viņi saprata.

—   Es tagad iešu, — Elīna sastostījās, — varbūt… varbūt jāieiet pie Gerdas.

Ojāram, dzirdot vārdus: «es tagad iešu», — pēkšņi šķita, ka viņš nekad vairs neredzēs Elīnu.

—   Labi, ej. — Un tad viņš saņēma Elinu aiz pleciem un aši noskūpstīja viņai pieri.

Elīna skriešus ieskrēja mājā un kādu brīdi stāvēja virtuvē kā apstulbusi. Tas viss ar viņu notika pirmo reizi mūžā. Tovakar viņa pie Gerdas neiegāja, jutās it kā vainīga par to, ka ir laimīga.

Dzīvojot laukos pie mātesbrāļa, Elīnai piektdiena atnāca ātri. Lauki garlaikoties neļāva, un darbs tā nogurdināja, ka vakarā gultā sapņot vaļējām acīm ilgi neiznāca, miegs ņēma virsroku. Dienasvida laikā viņa slaucīja pagalma celiņus, rīt, kā jau sestdienā, sakops istabas. Svētdien taču atbrauks arī Ojārs. Nebija vēl taka no istabas līdz klētij noslaucīta, kad pagalmā, sarkans kā biete, ar velosipēdu iedrāzās Matīss. Elīnai slota izkrita no rokām. f

—   Vai kas noticis? Solīji taču svētdien, j

—   Noticis ir, tikai nomierinies, visi veseli, bet tev tūliņ jāsēžas uz bagāžnieka, un mums jādragā uz Rīgu.

—   Bet kāpēc? Tu man izstāsti, tā jau var nobeigties no šausmām.

—   Nu tad klausies. Tikko tu aizbrauci, Ojārs saņēma iesaukuma pavēsti, bet viņš tūliņ negāja pieteikties. Norunājuši ar māti vispirms aizbraukt uz laukiem atvadīties no vecāsmātes un vectēva. Un Ojāra māte man pati teica, esot klusībā cerējusi, varbūt vectēvs uzņemas paslēpt Ojāru… Kā tad Kristaps esot nozudis. Un tā viņi gāja cauri Vērmanītim …

—   Kādi viņi?

—   Ojārs un viņa mamma. Vērmanīti ielenkuši friči, un žandarmi visiem, kas iesprostoti parkā, kontrolēja dokumentus. Ojārs, baigākais stulbenis, nēsāja līdzi iesaukuma pavēsti. Viņu tūliņ aizrāva prom. Labi vismaz, ka māte tur bija, citādi iznāktu vēl trakāk, domātu, nez kur pazudis. Varbūt izdodas Ojāru vēl satikt, taisies fiksāk.

Elīnai bija tāda sajūta, ka viņai pēkšņi novītušas kājas un rokas.

Mājās laiks vilkās gausi — kā darbā nodzīts zirgs, velkot smagu vezumu. Ojāra māte teica, dēls nosolījies atsūtīt kādu ziņu. Elīna nekur negāja, lai vienmēr būtu pie vietas. Nonīka vienu dienu, otru, trešo. Un, kad, tā gaidot un neko nesagaidot, pienāca ceturtās dienas pēcpusdiena, kāds bikli pieklaudzināja pie durvīm. Elīna gandrīz vai zaudēja valodu, ieraudzījusi melnās drēbēs ģērbto Ojāra māti.

—Lūdzu… lūdzu, ienāciet! — Tik neērti, ja uz istabu jāved cauri virtuvei, kaut arī tā bija tīra ūn kārtīga,1 tomēr ūdens toveris un smilšu maiss stipri vien maitāja telpas izskatu.

—   Paldies, bērns, tikai minūti varam kavēties, mums jnsteidzas. Ojārs atsūtījis zīmīti, viņus šodien ar kuģi ved projām.

Daugavmalā viņām nebija īpaši jāmeklējas. Jau pa gabalu bija ieraugāms raibs pūlis. Krastmalā stāvēja galvenokārt sievietes — un galvenokārt jaunas. Paretam manīja kādu vīrieti vai pusaudzi puiku. Kā jau vasarā, raibi ģērbtās sievietes šo cilvēku drūzmu vēl vairāk saraibināja. Tuvāk ielūkojoties un ieklausoties, pavadītāju pulkā bija manāmi dažādi noskaņojumi, netrūka pat gaisīgu smaidu, arī asaru un drūmas klusēšanas. Elīnu un Ojāra māti šis bars neinteresēja, viņas skatījās uz lielo kuģi, kurš tūdaļ piesaistīja uzmanību. Pretī ostas dārza sētai, netālu no krasta, Daugavā stāvēja draudīgi tumšs milzenis ar uzrakstu «BretnenDoriau», tam aizmugurē otrs, krietni mazāks kuģis. Uz abu kuģu klājiem jauniesauktie.

Visu laiku kuģu klāji sakliedzās ar krastmalu. Elīna tm Ojāra māte mēģināja atrast vietu, no kuras labāk redzams milzenis, jo zīmītē bija minēts kuģa nosaukums.

Skatījās abas, bet Ojāra gaišmataino galvu tais simtos neieraudzīja ne viena, ne otra. Viņām blakus stāvēja dūšīga vecāka dāma un skaļi atkārtoja:

—   Maigonīt, turiesl Ja kas, mēs te nepaliksim, var

būt Vācijā satiksimies. Ko tu teici? Varbūt Vācijā tiksimies, es saku.

Kaut ari tā bija izdevīga vieta, Elīna paņēma Ojāra māti pie eikoņa un klusām teica:

—   Iesim tālāk.

Tie uz klāja izturējās dažādi. No turienes atlidoja ari kāds bravūrīgi brašs teiciens. Varēja redzēt, vairākums puišu uztaisījuši dūšu ar pudeles palīdzību. Kādi trīs, saķērušies rokās, pat iedziedājās:

— Jauns un traks tu, pulka, esi bijis..,

Bet viņi tūdaļ apklusa, laikam citi apsauca. Acīm meklējot Ojāru, Elīna ievēroja pašā stūri kādu mazfi auguma sīku puisi, kurš visu laiku, galvu noliecis, skatījās ūdenī, viņš ne ar vienu nesakliedzās. Elīna aizspraucās viņam iepretī un, cik skaļi varēja, sauca:

—   Pameklējiet, lūdzu, Ojāru Daukšu.

To vajadzēja atkārtot vairākas reizes, kamēr drūmais saprata, ka šis lūgums adresēts viņam, un nogāja lejā kajīšu telpās. Kamēr viņš bija projām, Elīna un Ojāra māte cerēja. Drūmais uz klāja atgriezās viens un atkliedza: Ojāru Daukšu nav izdevies sameklēt. Elīna un Ojāra māte nezināja, ka kuģis te stāvējis jau labu laiku un arī Ojārs uz klāja. Pāris stundu mēģinot saskatīt Elīnu un māti vai vismaz vienu no abām, viņš nodomāja: zīmīte nav saņemta, iedeva taču svešam cilvēkam. Stāvēt un neredzēt to, ko tik ļoti grib ieraudzīt, tas jau tā nelāgo noskaņu vēl vairāk sadrūmināja, un Ojārs nogāja lejā kajītē.

Elīna un māte tomēr vēl cerēja, viņas pacietīgi gaidīja, Pēkšņi Elīna uz klāja ievēroja Ojāru. Viņš bija iznācis atvadīties no dzimtās pilsētas — un varbūt, varbūt viņas atnākušas? Elīna māja ar roku un kliedza:

—   Ojār, Ojār, mēs esam šeitl

Ojārs vispirms pamanīja Elīnas balto blūzi un tad redzēja viņas abas — tik ļoti gaidītās — stāvam blakus.

—   Paldies, ka atnācāt.

—   Ko tu teici?

—   Paldies, ka atnācāt.

Māte tikai skatījās, viņa nevarēja parunāt, slaucīja acis. Elīna centās līdz kuģim aizsūtīt kādus vārdus:

—   Ojār, es … mēs tevi gaidīsim mājās.

Skatījās un samājās, reizēm gan pateica kādu teikumu, bet pa īstam sarunāties tai tirgū nevarēja. Tā pagāja vairākas stundas, līdz pienāca tumsa. Tad krastmala izdzirda motora troksni, drīz kuģis noraustījās un, izkustējies no vietas, pavērsās pret Daugavas vidu, tur nonācis, atkal sagriezās taisni. Mazākais kuģis sekoja lielākajam. Tika izsaukti pēdējie atvadu saucieni no krasta uz kuģi un no kuģa uz krastu, taču tos vairs ne viena, ne otra puse nedzirdēja. Kad kuģis nozuda tumsā, Elīnu sagrāba šausmas un briesmīgas bailes. Viņai ne vienreiz vien bija nācies nobīties. Toreiz, kad nesa Sarkandaugavas masierim kartupeļu grozu, viņa ļoti baidījās, bet šoreiz bija kas cits, pavisam cits. Mirkli viņai šķita, ka viņa kliedz, bet patiesībā ne skaņa nenāca no viņas lūpām. Kā sastingusi viņa skatījās tumsā. .Tās bija bailes no visa nežēlīgā,

briesmīgā, no visas pasaules, kurā cilvēks vairs nav nekas. Elīna kaut cik atjēdzās, kad Ojāra māte viņu saņēma pie rokas.

Pēc tam kad abus kuģus tumsa un tālums jau bija apēduši, vēl brīdi Daugavmalā stāvēja cilvēku bariņš, pamazām tas kļuva retāks, līdz izklīda' pavisam. Pēdējās no Daugavmalas šķīrās Elīna un Ojāra māte. Tramvajs vairs negāja. Pa tumšajām ielām ejot cauri visai pilsētai, viņas viena otrai nesacīja mierinājuma vārdus. Viņas neko nerunāja. Māte visu ceļu šņukstēja, bet Elīna neraudāja, viņa bija it kā sasalusi ledus gabalā. Tikpat mēmi, kā nākušas, viņas atvadījās. Pie baltās mājas vārtiem Elīna tik^i paspieda Ojāra mātes sniegto roku, un viņas aizgāja katra uz savu pusi. Ko tur runāt, tāpat tā bēda, kas viņas abas piemeklējusi, katrai pašai jābēdā.

NOTIKUMS SARKANDAUGAVĀ

Kalendārs jau pasludināja septembra otro paisi, bet vasara vēl arvien spītīgi turējās, negāja un negāja projām. Tovasar, sākot ar jūliju, Rīgas ielas nepārtraukti klausījās zirgu pakavu klaboņu un skatījās uz mantām piekrautiem vezumiem. Dažkārt par satraukto pilsētu brīnījās pavisam neparasti Rīgas ielu viesī — govis, tās, piesietas valgā aiz vezuma, gaidīja, kad beigsies šī nepatīkamā iešana pa akmeņiem un asfaltu un beidzot ieraudzīs zaļu zāli. Vezumu un vedamo no

teicēji — cilvēki — izraudzījās dažādus ceļa mērķus, daļa virzījās uz Kurzemi, citi izvēlējās Zemgales tālākus novadus. No Rīgas Andrejostas, no Ventspils, no Liepājas kursēja kuģi uz Vāciju, un ne jau tukšā tie braukāja. Netrūka tādu, kuri noticēja briesmu stāstiem, viens otrs saprata — viņam palikšanas te nav.

Pelēkā māja vēroja šos garām braucējus un garām gājējus, bet pati droši zināja, viņa nepaliks tukša, un arī to saprata: tiem, kuri iemaršēja Rīgā pirms trim vasarām, — tiem drīz būs ceļš zem kājām. To apliecināja ari labi sadzirdamā kara dunoņa un naktīs redzamās sarkanās blāzmas. Vienīgi par to bažījās pelēkā māja, vai būs vēl daudzas nemierīgas naktis, kad trauksmes signāli sūtīs cilvēkus pagrabā.

Par visu apkārt notiekošo sevišķi interesējās divi cilvēki. Viens no tiem bija Matīss, un, saprotams, Matildei arī vajadzēja visu zināt, katru, ko vien satika, viņa apturēja un apvaicājās: kas jauns? Bet visi kā norunājuši pateica: neko nezinu, — un pagrieza muguras. Kas tie par cilvēkiem, neko viņi negrib ne redzēt, ne dzirdēt. Matilde ņēma un sadūšojās, uzvilka Svilpienes šūto kleitu, kāpa tramvajā un brauca uz centru. Varbūt tur ko redzēs. Kaut ko viņa uzzināja, un to vajadzēja laist tālāk, bet visi pa savām istabām, kā peles alās. Arī Matīsam pajukuši draugi, ar ko lai apspriežas? Svilpodams viņš gāja uz Brīgznas mājas pusi. Un kas viņam varētu aizliegt svilpot un iet, uz kuru pusi pats grib?

Matilde, iznesusi no istabas ķebli un nolikusi ielas

pusē mājas priekšā, ērti sēdēja. Un kas viņai varētu aizliegt sildīties saulē? Un tā viņi abi satikās.

—        Labdien! — Lai to pasacītu, Matīsam bija jāpārtrauc svilpot.

~ Panāc tuvāk, — Matilde nopriecājās, — pastāsti, kas jauns.

—        Beķeris ar visu savu sieviešu baru atbēdzis no Jelgavas un tagad dzīvo mūsu mājā pie Tirumniekietn.

—       Tas nav nekāds jaunums, to es jau vakarvakarā zināju.

—   Varbūt jums ir kādi jaunumi?

—       Bišķiņ ir. Mans saimnieks Brīgznas kungs ar savu kundzi brauc prom uz Vāciju. Sī ar mani agrāk nemaz nerunāja, bet vakar pienāk un tik laipna, taisni kūst ārā. Vai es nevarētu paņemt glabāšanā kādas tur mantas. Nu zin, es tak neiešu šmucēties, man sveša labuma nevajaga. Es šai atbildēju, lai ņem vien visu līdzi un lai daudz necer uz atpakaļnākšanu. Ar to pašu visa kundzes laipnība bija vējā. Es saku, kam te vairs nepatīk, lai tik brauc, ar striķi nevienu nav jāsien.

Matīsam tāda saruna neinteresēja, no viņa «aprindām» neviens netaisījās ne uz kādu braukšanu. Viņš jau gribēja aiziet, bet Matilde vēl nebija visu pateikusi.

—   Šodien pilsētu apskatīju.

—   Un ko redzējāt?

—        Es teikšu tā, nav ko redzēt. Ielas gandrīz pilnīgi tukšas, taisni kā cilvēki būtu aizslaucīti. Aizsargi, ar plintēm apkārušies, špacierēja, un viss.

—   Daudz viņu bija?

—• Nē, kādi desmit, piecpadsmit. Kas ta šiem ar tām plintēm ko darīt, zvirbujus tak nešaudīs.

—        Tagad aizsargiem liela teikšana-, viņiem tādas pašas tiesības kā policijai.

—        Tu briesmīgi daudz lasot, vai arvien vēl lielās, ka tūliņ uzvarēs? Ja sprāgušus kaķus liek mest akās, tad laikam paši vairs netaisās no tām akām dzert.

—        Lielās un nelielās. — Ne jau Matildei ieskaidros, vfņai tāpat par visu pašai savs spriedums; — Vai Vilks jau prom?

—   Aizvakar vēl staigāja.

—        Ko tad viņš gaida, ja lielgabali tepat pa Latviju pletē.

—   Varbūt šausies nost vai indēsies.

—   Viņš pēc tāda neizskatās.

—        Ko tur var zināt, tiem no kungu šlakas citādāka domāšana. Vai mēs viņus varam saprast.

—       Jā, jā, nu tad es evakuējos. — Matīsam bija skaidrs, no Matildes vairāk neko neuzzinās.

Arī Matilde drīz vien ar savu ķebli ievācās istabā.

Nakts vidū, kad pelēkajā mājā visi jau gulējia, trešajā dzīvoklī risinājās notikumi, uz kuriem būtu vērts paskatīties.

Marija Svilpe mazajā kambarī savā gultā nemierīgi grozījās uz vieniem sāniem, uz otriem, bet nekā nebija ērti, un vienalga, cik stingri aizvēra acis, miegs neatnāca un neatnāca. Prāts viņai nebija mierīgs, ilgāku laiku no Alberta nekādu ziņu. Varbūt vairs nemaz nav pie dzīvajiem? Un tieši tad tā nelaime uzklupa, kad

viņš sāka pieņemt cilvēka ģīmi un retāk brāļojās ar to sasodīto šņabi. Un, ja ir dzīvs, tad arī nekāda rozīņu tnaize viņu nesagaidīs. Ar tādām domām kaujoties, miegs var tikai aizbēgt, nevis atnākt. Marija nolēma, nav ko bez miega pa gultu vārtīties, tā j.au var dulls kļūt. Jaunības dienās viņa, vīru no kroga gaidot, vai nu mazgāja, vai gludināja ve]u, vēlāk aprada un nelikās zinis, nekāda jēga nervus bendēt, nekur viņš nepazuda un izmācāms arī nebija. Tagad, kad Alberta liktenis nolikts uz naža asmens, gribi vai negribi,, pa galvu tikai par viņu vien domas maisījās. Marija uzģērba halātu, klusi izgāja cauri lielākajai istabai, kurā, cieši aizmiguši, gulēja abi puikas. Pievērusi durvis, viņa ieslēdza gaismu un iekurināja plīti, lai sasildītu ūdeni. Pamazgās puiku kreklus, varbūt strādājot nomierināsies un varēs iemigt. Kamēr sila ūdens, viņa sēdēja, rokas klēpī salikusi. Varētu apmetināt kādas vīles, bet neviena no viņas kundēm pašreiz vairs nešuvās. .Tā :sēdot, Marijai izklausījās, it kā pie durvīm klusi grabinās. Saausījās. Patiešām, atkal grabinājās. Marija pavēra durvis. Gribēja jau iekliegties, bet aiz*, šāva roku mutei priekšā un raušus ierāva virtuvē vācu zaldāta formā ģērbto Albertu Svilpi, tūliņ pieslēdza durvis, apkrita vīram ap kaklu, izraudājās un tad nosēdināja viņu pie galda.

—   Tu atbēgi…

—   Ir garāka runāšana.

—   Vai dieviņ, ko es stāvu kā dulla aita. Tu taču ēst gribēsi. Mums tagad ir pašvaki, tādās jukās katrs

domā par savu pliko dzīvību, nevis par jaunu kleitu.

Ko vien .Marija sameklēja pieliekamajā, visu nolika uz galda Albertam priekšā. Lielajā trumuli ūdenim nepietika ar uzsildīšanos vien, bija jāpagaida, kamēr tas uzsit burbuli. Marija vēroja, kā vīrs ēd un dzer jau trešo tējas glāzi. Nabadziņš, izsalcis un izslāpis.

—    Nu, tagad stāsti, — Marija skubināja Albertu, kad viņš pastūma malā tukšo tējas glāzi un no jauna neatļāva ieliet.

—   Es domāju, — Svilpe teica, — iesim uz istabu, un puikas ar jāce] augšā.

Kad viņi visi sēdēja pie galda, Svilpe teica:

—    Esmu dabūjis divas dienas atvaļinājuma, lai jūs, tas ir, savu ģimeni, aizvestu uz Vāciju.

Puikas platām acīm vērās tēvā, bet Marija sastinga, gan tikai brītiņu.

—   Tu esi pazaudējis pēdējās prāta paliekas? Es nekur no šejienes nekustēšos, un, kur es, tur mani dēli.

—   Tie gan ir arī mani dēli, bet es tikai pajokoju.

—    Nu zini, ar tādiem jokiem var cilvēku nosist, — Marija nopūtās.

Tūliņ no vīra un tēva dzirdēja garu stāstu, kā viņš kara laukā pašu elli redzējis, kā nokļuvis Polijā un kā viņa bataljons tur sakauts lupatu lēveros. Un, kad tās paliekas piekomandētas kādai daļai pie Jelgavas, nolēmis: lai vai kas, jālaižas lapās, tikai nebija izdevīga gadījuma. Te viņam vienreiz mūzā palīdzējusi ģimnāzijas izglītība, tā vācu valodas mācēšana. Viņš priekšniekam esot pratis izteiksmīgi iestāstīt, ka sirds ne

ļaujot ģimeni atstāt pie krieviem. Atvaļinājuma zīme divārri dienām, bet dzīvs viņš uz turieni atpakaļ neies, Iaī šauj nost tepat uz vietas, vismaz puikām tad nebūšot tēvs biogrāfiju saķēzījis.

—   Kas par muldēšanu, mēs tevi noslēpsim, cik tur vairs ilgi, — Marija teica, un visas četras Svilpju galvās sāka gudrot. Nolēma, divas dienas no armijas viņu nemeklēs, tikai nedrīkst rādīties pašu cilvēkiem, neviens jau sūdzēties neskries, bet var izpļāpāties, sevišķi, ja to uzzinās Matilde. Tās pāris dienas Alberts Svilpe dzīvos mazajā kambarī, bet, ja kāds nāks, tad, Marija pasmējās, būs jālien skapī kā brūtgānam. Trešās dienas naktī pārvāksies uz malkas šķūni. Divās dienās dēli tur iekārtos ar visādām grabažām noslēptu kaktu.

Robis un Gunča tai pašā naktī malkas šķūnī noraka tēva formu. Tā sākās Alberta Svilpes «pagrīdes» dzīvošana. Vienu nepilnu nedēļu viņš nonīka malkas šķūnī, pēc tam visi Svilpes naktī sanāca lielākajā istabā pie apaļā galda, un tur radās jauns lēmums. Ja no frontes nav meklējuši, tad arī vairs nemeklēs, varbūt tā armijas daļa nez kur jau aizgājusi vai sapluinīta. Svilpe pārvācās uz mazo kambari, reizēm gan viņam vajadzēja savu garo augumu ielocīt drēbju skāpī. Matilde ievēroja, ka Svilpienes mazajā istabā logam aizklāts palags, un viņa vienam otram teica; Svilpiene no tiem kreņķiem esot galīgi nolaidusies, vairs nevīžojot aizkarus izmazgāt.

Sākās oktobris, bet laiks vēl arvien turējās silts, dienasVidū pat karsts. Tādā saulainā dienasvidū Svilpju

Robis pelēkās mājas pagalmā noķēra Matīsu, kurš jau atvēra vārtus promiešanai.

—   Ei, Matīs, pagaidi.

—   Nu?

—   Vai mazais Emīls toreiz ātri izveseļojās?

—   Tu taču neesi dakteris, un tādēļ tev nav par to nekāda daļa.

—   Es vairs nedusmojos. Es domāju… es domāju, ka Emīla tēvs nav manu papu nošāvis.

—   Domā, kā gribi, bet es dusmojos. — Un A'latīss gāja prom.

Viņš bija aizmirsis izdarīt to, ko svēti nosolījās Kristapam: reizēm aiziet uz Sarkandaugavu laikā no pulksten trim līdz pusčetriem un pa gabalu paskatīties, vai masieris Jēkabs pastaigājas, bet, ja nestaigā, mājā iet nekādā gadījumā nedrīkst. Jēkabs to stingri noliedzis, tad viņš aizņemts ar ko ļoti svarīgu. Tagad Matīss gāja uz Sarkandaugavu. Diez ar kādu svarīgu darbu varētu būt aizņemts Jēkabs? Varbūt viņa pacients ir liels vācu ģenerālis? Tas nebūtu nekāds brīnums, Jēkabs skaitījās slavens sava amata meistars. Bet ko Kristaps īsti domāja ar to skatīšanos, to Aļatīss nesaprata, varbūt gribējās zināt, vai tas «ļoti svarīgais» notiek vai nenotiek. Sā vai tā, ejot viņš nokaunējās, ka bija piemirsis solījumu, tomēr labāk vēlu nekā nekad.

Pārgājis pāri dzelzceļa sliedēm, Matīss apstājās kā sitienu dabūjis. Māja, kurā dzīvoja masieris Jēkabs, vācu zaldātu «ķēdes» ielenkta. Ik pa posmam «ķēdi»

papildināja vilku suņi. Mājas augšējie logi bija atvērti, un pa tiem ārā lidoja dažādi saiņi, tos saņēma zaldāti un pasvieda uz to stūri otrpus «ķēdei», kur jau sakrautas pakas un saiņi, turpat stāvēja sievietes un daži vīrieši. Matīss skatījās, kur abas saimnieces. Ak tā, freilenes vēl jūrmalā. Starp cilvēkiem pie mantu kaudzes nevarēja ieraudzīt arī masieri Jēkabu un dzelzceļnieku Klāvu Grunti. Un tad Matīsu sagrāba pārdzīvojumu jūklis, kurā jaucās bailes, trauksme un nelaimes priekšnojauta. Mirkli viņš domāja, vajag bēgt tālāk no šīs posta vietas, tomēr palika. Viņš apsēdās laukumā un skatījās uz ielenkto māju. Viens kaut ko vāciski klaigāja, bet nevarēja saprast, ko. Matīss tikko spēja novaldīt izbaiļu kliedzienu, kad vairāki vācu zaldāti izveda no mājas masieri Jēkabu un dzelzceļnieku Grunti. Laikam arī mājas iekšpuse bija aplieta ar benzīnu vai kādu cilu degošu šķidrumu, jo liesmas iekvēlojās logos, arī ārsiena sāka degt, un liesmas strauji paplašinājās. Pret abiem pie degošās sienas nostādītajiem pacēlās automāti. Matīss ievaidējās un aizklāja seju rokām. Viņš dzirdēja automātu nobērtos tarkšķus, kāda sieviete iekliedzās, bija saklausāmas bērnu raudas. Rēja suņi. Matīss gribēja aiziet, bet kaut kas it kā nelaida prom. Viņš palika tik ilgi, kamēr ināja pārvērtās kūpošā, sarkani kvēlojošā kaudzē, un, kad aizvācās zaldāti, piegāja pie tiem dažiem cilvēkiem, kuri vēl arvien stāvēja blakus nelaimes vietai.

Mājās bija vienīgi Elīna. Viņa savā kambarī mierīgi lasīja grāmatu.

tElīn…

Viņa palūkojās brālī.

—   Kas tev?!

—   Nelaime… Ļoti liela nelaime… liela nelaime…

—   Kāda? Runā taču…

Matīss stāstīja. Stāstīja gari un ne visai sakarīgi. Vispirms pateica, ko savām acīm redzējis, pēc tam, ko dzirdējis cilvēkus runājam. Jēkabs un dzelzceļnieks esot bijuši saistīti ar partizāniem. Vākuši ieročus. Kā viņi «iekrituši», neviens nerunājis, neko jau arī nezina.

Pēc ilgākas klusēšanas Elīna aizsmakušā balsī iepra* sījās:

—   Un viņi abi sadega? Un viņu vairs nav?

—. Jā, sadega.

—   Briesmas ir pienākušas mūsu mājai pavisam klāt. Matīss ievēroja Elīnas nedabisko bālumu, un viņš

māsu mierināja, kā prata.

—        Pamēģini domāt par to… nu, par to… drīz karš beigsies.

—        Es vairs neesmu pilnīgi pārliecināta, ka pieredzēšu kara beigas.

PIRMĀ DIENA

Pelēkā māja nevarēja un nevarēja saprast, kā notika vācu armijas aiziešana. Vairākas nedējas klausījusies artilērijas dunoņā un vērojusi sarkanos blāzmojumus debess pamalē, tā ar bailēm domāja par briesmīgo

brīdi, kad Rīgas pievārtē un pilsētas ielās sastapsies divas milzīgas kara mašīnas. Un armija, kas atkāpjas, vēl spridzinās namus, tiltus… Tad cilvēki varbūt dienām netiks ārā no pagrabiem. Bet nekādu kara elli pelēkā māja nepieredzēja.

Pēc Sarkandaugavas notikuma Elīna kjuva mazrunīga, tramīga un vienmēr sadrūmusi. Sarkandaugaviešiem neizdevās paglābties, bet vai viņai tas izdosies?Ar vienām un tām pašām domām viņa šķīrās no dien nas, gulēt ejot, un atmostoties tās atkal nostājās blakus. Ģimenē visi redzēja Elīnas pārvērtību, bet katrs to saprata pa savam. Matīss dusmojās uz sevi: nevajadzēja māsai tik sīki izstāstīt Sarkandaugavas notikumu. Tēvam spriedums vienkāršs: skuķis nobijies no kara, un viss. Māte, kā jau sieviete, bija ievērojusi Elīnas draudzību ar baltās mājas Ojāru un ar to izskaidroja meitas pārmaiņu. Viņa nemēģināja iztaujāt un arī neko nesacīja, gan ar laiku izsāpēs. Tā Elīnai, smagas kā svina lietus pielijušas, aizmocījās diena pēc dienas.

Pienāca zīmīgā oktobra nakts, atkal gaudojošais trauksmes signāls lika virināties pelēkās mājas pagraba durvīm. Pagāja vairākas stundas, trauksmes atsaukuma nebija, nedzirdēja arī nekādus citus graujošus trokšņus. Cilvēki nīka pagrabā, kamēr nakts melnumu nomainīja blāvā rīta gaisma, un, atsaukuma signālu nesagaidījuši, izklīda pa dzīvokļiem. Viens otrs negāja gulēt, gaidot, kas būs tālāk, daži apgūlās neizģērbušies, lai pie vajadzības varētu tūliņ skriet uz pagrabu. Elīna mazajā kambarī pie galda šķirstīja vecus «Sit-'

vietes Pasaules» numurus, bet nekas nepiesaistīja viņas uzmanību. Ienāca māte. Piegājusi pie loga, viņa iesaucāss

—   Nāc skaties!

Elīna nostājās mātei blakus. Viņa ieraudzīja pa ielu soļojam sarkanarmiešu grupas, un centra virzienā brauca automašīnas. Visās mašīnās sarkanarmieši.

—   Mamm, bet tie tak k .. tie tak nav vācieši.

—   Vienreiz tam postam jau gals redzams, — māte pateica un aizgāja uz virtuvi.

Elīnai uz rāviena pazuda baiļu smagums, ko viņa tik ilgi nēsājusi. No tāda pēkšņa viegluma sareiba galva, pieturoties pie sienas, viņa aizgāja līdz dīvānam. Kad pēc brīža ienāca māte, Elīna, kā bērns savilkusies kamolā, dziļā miegā mierīgi elpoja. Māte viņu apsedza un izejot klusām aizvēra durvis.

Kamēr Elīna gulēja, tikmēr juku laikos aizmirstais pļāpājamais sols atguva savu agrāko cieņu. Pirmie uz tā apsēdās Svilpe ar saviem puikām. Tas bija kā magnēts, kas visus pievilka pie loga, bet kādu pat izmānīja ārā no istabas. Un Svilpe katram, kurš vien gribēja zināt, stāstīja to stāstu, ko viņa pirmajā atnākšanas naktī dzirdēja trešais dzīvoklis, bet tagad šim stāstījumam skanēja cauri varonīgāki marši. Kas grib, lai tic, kas negrib, lai netic.

Arī Matilde jau priekšpusdienā paspēja šo to redzēt un vienam otram pateikt savus secinājumus. No laukiem ar zaldātu mašīnu atbraukusi Kristapa māte Anna. Matilde viņu pati savām acīm redzējusi. Anna

jau tā izkaltusi kā žagars, bet tagad esot melna kā zeme. Un ir arī cilvēkam liktenis, vienam sīkam sievišķim uzkrauts tik daudz bēdu: brālis pagalam un par Kristapu nekas nav zināms, Un tad vēl Matilde bija pamanījusi, ka Ķezberis baltās mājas dārzā aprok ābelītes, un tūliņ spriedums gatavs: ar tādu ābelīšu aprakšanu daudz kas var sākties. Par Svilpes pārnākšanu Matilde droši teica: pavieglam gadās paviegla laime.

Ap pusdienlaiku Elīna atmodās. Viņai šķita, ka gulējusi nevis dažas stundas, bet vairākas dienas. Pamazām viņa atjēdzās, piecēlās un tūliņ gribēja redzēt savējos. Māte un brālis virtuvē ēda no kaltētām maizes garozām vārītu saldo zupu, arī viņai šķīvis bija nolikts. Tēvs aizgājis aprunāties pie darbabiedra.

—   Slāpst, — sacīja Elīna un paņēma krūzīti.

—   Ūdens spainī uz plīts malas, — māte aizrādīja.

Kāpēc spaini?

—   Tāpēc, ka Matīss atnesa no Liepiņu sūkņa. Ūdenstornis uzspridzināts.

—   Ha, ha, — Matīss ironiski pasmējās, — fričl mūs tik ļoti mīl, ka ir gādājuši par to, lai mēs viņus neaizmirstam. Redz, pieej pie ūdenskrāna — ūdens nav, atcerēsies viņus, — Matīss piecēlās no galda un paklikšķināja elektrības slēdzi, — vakarā nebūs gaismas, atkal atcerēsies viņus, un, kad kājām stibīs uz pilsētu, visu ceļu varēs par viņiem domāt.

—   Ko tu par nopietnību ar jokiem, — māte apsauca Matīsu. — Elīn, ieēd un tad ej pie Gerdas,, viņa tevi

jau meklēja. Un tev, Matīs, tēvs noteica nekur no mājas proiti neblandīties.

—        Kāpēc? — Tāda pavēle nebija patīkama, Matīss bija radis sava dzīvokļa numuru atcerēties tikai tais reizēs, kad gribējās ēst un nāca miegs. '

—        Tēvs teica, kādam vīrieša cilvēkam vienmēr jābūt mājā.

Ja nosauca par vīrieša cilvēku, nepatika pret tēva rīkojumu mazinājās. Matīss vēl nepaspēja izdomāt, ko pasākt, kad virtuvē ienāca Elīna un Gerda. Elīna tūliņ sacīja brālim:

—   Matīs, saorganizē zibenīgi brāļus Svilpes.

—   To es varu, bet man jāzina iemesls.

—   Mēs tūliņ visi iesim uz ģimenes dārziņu.

—   Un ko tur?

—   Pīsim vainagu, — šoreiz atbildēja Gerda.

—   Kam?

—   Vai nesaproti? Sarkandaugavai.

—   AI — Matīss iesaucās un izmetās pa durvīm.

Vainags iznāca pieliekami liels un glīts. Dārzā papilnam ziedēja violetie un baltie miķelīši, iesārti dzeltenās mārtiņrozes, un arī asteres vēl dzīvoja visā savā krāsu daudzveidībā. Zaļo lapu dēļ neviens nedomāja par nākošgada ogām un netaupīja upeņu krūmu zarus. Līdzpaņemta pat sarkana lente.

Gerdas māte vienā skapja atvilktnē glabāja meitas pirmo kleitiņu, pirmās kurpītes, pirmo ielli un visas viņas mūža matu lentes, jo ļoti lepojās ar savas meitas krāšņajiem matiem. Lentes, sagādātas vairākos gados,

rādija visdažādākās krāsas. Gerda, sameklējusi sarkano, pastāstīja mātei, kam tā vajadzīga, un prasīja, vai. drīkst ņemt;. Aprāniete nopūtās un sacīja;

—       Kas tur ko prasīt, ņem. Bet tik lēta samaksa •— vaiņags par dzīvību,

—   Citiem nav pat vainaga.

Cauri Ciekurkalnam viņi gāja svinīgi un nopietni, Gerda un Elīna pirmās, aizmugurē Matīss un brāļi Svilpes, pārmaiņus nesot vainagu. Pretimnācēji godbijīgi grieza ceļu, nokāpjot no trotuāra uz ielas.

Sarkandaugavas uzkalniņa gruvešu kaudze bija vientuļa un pamesta. Vējš izdzenājis pelnus un tā paplašinājis posta vietu.

—        Matīs, — Elīria sacīja, norīdama asaru kamolu,

—  parādi, kurā vietā viņi apmēram stāvēja.

Matīss rādīja, un Elīna nolika vainagu. Pēc tam viņi dažas minūtes klusēja. 2ēl bija visiem, tomēr tie citi nesaprata, kāpēc Elīna tik savāda. Seja sastingusi, kā pārakmeņota, un bez kādiem šņukstiem pār vaigiem ritēja asaras. Viņi visi pirmo reizi redzēja Elīnu raudam, viņa nemēdza savas asaras citiem rādīt.

Atpakaļceļā puikas turējās atsevišķi, tiem pašiem savas runāšanas. Gerda saņēma draudzeni pie rokas.

~ Elīn, tu laikam domā: karš jau pilnīgi beidzies?

—   Nē, tik dumja es neesmu.

~ Tev jāsaprot, nedrīkst katru nelaimi tik ļoti pārdzīvot, tad tu sajuksi prātā, un no tā nevienam nebūs nekāda labuma.

Ne jau katru, bet tur palika gabaliņš,,. —

Elīna gribēja sacīt: gabaliņš no manas dzīves, — bet aprāvās un apklusa.

—       Gabaliņš no pelnos pārvērstā? — Gerda jautāja un pati atbildēja: — Ak kungs, cik vēl daudz pelnu būs, priekš visiem tev asaru nepietiks.

Gerda nevarēja izdomāt, par ko lai runā, kā draudzeni izsist no drūmā noskaņojuma.

—        Kā tu domā, vai kino drīz sāks rādīt? — viņa ievaicājās.

—        Kad būs elektrība, tad droši vien rādīs, — Elīna vienaldzīgi atbildēja.

Gerda sāka apcerēt pēdējā laikā redzētās interesantākās filmas, tomēr Elīnu iesaistīt sarunā neizdevās. Tikai tad, kad Gerda, zinot draudzenes gaumi, tīšām apjūsmoja kinoaktieri Villiju Birģeli, tad Elīna sāka strīdēties pretī, jo viņai šis aktieris ļoti nepatika. Runājoties draudzenes nonāca pie savas mājas. Ejot cauri pagalmam, viņas ieraudzīja uz pļāpājamā sola sēdām Ķezberi un Svilpi. Kad meitenes nozuda aiz durvīm, Ķezberis, viņas acīm pavadījis, sacīja:

—        Kādas jaukas meitenes ir izaugušas mūsu pelēkajā mājā, uz šīm pagalma smiltīm.

—Jā… Un tādas meitenes šodien staigā vienas.

>— Vēl jau nav teikts, varbūt sagaidīs.

.Varbūt,,»

SATURS

3

Pirmā nodaĻa

PELEKA MĀJA 75

Otrā nodaļa ELĪNA, PARUNĀSIM PAR DZIVI!

129

Trešā nodaļa ARI PELNI RUNĀ

Мирдза Клива СЕРЫЙ ДОМ Повесть Рига «Лиесма» 1988 На латышском языке Художник Оскаре Бсрзиныи

HB № 5399 Vidēja skolas vecuma bērniem Mirdza K|ava PELEKA MAJA

Redaktors A, Capiņš. Mākslinieciskais redaktors A. Lamsters. Tehniskā redaktore X. Soide. Korektore L. Smilga.

Nodota salikšanai 13.11.87. Parakstīta Iespiešanai 26.05.88. JT 12163. Formāts 70X108/33. Tipogrāfijas papīrs M 1. Literatūras garnitūra. Augstspiedums. 9,80 uzsk. iespiedi.; 10,15 uzsk. krasu nov.; 8,63 f7.devn. 1. Metiens 30 000 eks. Pasūt.

1440-5. Cena 40 kap. Izdevniecība «Liesma», 226256 Rigā, Padomju bulv. 24. Izdevn. № 105/ 32865/B-1018. Iespiesta Latvijas PSR Valsts Izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Cīņa», 226011 RigS, Blaumaņa ielā 38/40. Vāks_ iespiests Rīgas Paraugtipogrāfijā, 226004 Rigā, Vienības gatvē II,

Kļava M.

K1 230 Pelēkā māja: Garstāsts / Māksi. O. Bērziņš.— R.: Liesma, 1988. — 223 lpp.; il.

ISBN 5—410—00154—0

.

K -480337020 ?~105 .. 199—89 84 L7-44

M 801 (11)—88

Content

Kļava Mirdza Pelēkā māja

PIRMĀ NODAĻA Pelēkā māja

PELĒKĀ MĀJA

PELĒKĀS MĀJAS PIRMAIS DZĪVOKLIS

RĪKOJUMS

MĀSA UN BRĀLIS

PELĒKĀS MĀJAS OTRAIS DZĪVOKLIS

PELĒKAS MĀJAS TREŠAIS DZĪVOKLIS

MATĪSS ATKAL LĪMĒ, UN NEDAUDZ PAR CETURTO DZĪVOKLI

RĪKOJUMS

PAR ŠO UN TO UN ARI PAR PELĒKĀS MĀJAS PIEKTO DZĪVOKLI

VECI UN JAUNI NOTIKUMI

AKLAIS MASIERIS

NOTIKUMS BĪDEĻNIEKOS

NESATIKŠANAS UN SATIKŠANĀS

KAD PANNA UN PELNI IET PA GAISU

UZ DĒĻU KAUDZES

MASIERIS JĒKABS CIENĀ MATĪSU AR MEDU

OTRA NODAĻA Elīna, parunāsim par dzīvi

UZ LAUKIEM

BRIEŽSILOS

VĒSTULE

MEŽĀ

ELĪNA, PARUNĀSIM PAR dzĪvi!

ATKAL RĪGĀ

GERDA nav pierunajama

PIE DRUPĀM

GERDA SĀK DOMĀT PAR DZĪVI

DĒĻU KAUDZE VĒL ARVIEN CIEŅĀ

TREŠĀ NODAĻA Arī pelni runā

TREŠAIS RUDENS

MATĪSAM AR HRONIKU NEVEICAS

KARTUPEĻI NAV GALVENAIS

GROZS AR KARTUPEĻIEM

ATKAL SVĒTDIENA

KAS TO VARĒJA DOMĀT!

PULKSTENIS SKAITA MINŪTES

TRĪS PRĀTI KOPA KAUT KO IZGUDRO

«BREMEN-DONAU»

NOTIKUMS SARKANDAUGAVĀ

PIRMĀ DIENA

SATURS