Kļava Mirdza

Pīļuka jaunais gads

MIRDZA KĻAVA

PĪĻUKA JAUNAIS GADS

.

.

PĪĻUKA JAUNAIS GADS

— Draugi, es jūtu Eglītes smaržu! — noskandēja sudrabotais Zvaniņš.

Kastē, kur glabājās Eglītes izgreznojumi, sākās rosība. Iečaukstējās Zīdpapīrs, zelta Lietus mēģināja izstaipīties, svecīšu Lukturītis berzēja notirpušo kāju, lielā sarkanā Bumba žāvājās.

Nepagāja ne stunda, kad Andrīša tētis atvēra kastes vāku. Uz galda zaļā peciņā stāvēja koša jo koša Eglīte. Nu visiem kastes iemītniekiem sākās darbs!

Krāšņumlietas cita pēc citas ieņēma savu vietu zaļajos zaros. Eglīti greznoja Andris, tētis palīdzēja. Māmiņa vēl rosījās ap pēdējo pīrāgu pannu.

Arī tas bija atbildīgs darbs, citādi varēja iznākt tā, kā dziesmiņā teikts:

Pīrāgam, nabagam, Abi gali apdeguši.

Kad pēdējais greznums — lielā sudrabotā Zvaigzne iemirdzējās pašā Eglītes galotnē, Andris teica:

—    Un tagad es atnesīšu savus labākos draugus — Pīļuku un zaļraibo Spilventiņu, lai viņi arī papriecājas.

Sacīts — darīts.

Eglīte iemirdzējās vienās ugunīs. Andrītis saņēma bagātīgas dāvanas: grāmatu par Sniegbaltīti (pagaidām gan māmiņa viņam lasīs priekšā), jaunas kedas un raibu bumbu. Tētis pasniedza dāvanu māmiņai, māmiņa — tētim. Tad Andris uzdāvināja viņiem paša zīmējumus: māmiņai — kaķi, tētim — zaķi. Varēja pat pazīt.

Spilventiņš uz dīvāna iekārtojās gluži ērti. Viņš smaidīja ar visiem četriem stūriem. Turpretī dzeltenais plīša Pīļuks bija pavisam sabozies. Kā tad ne: visiem prātā tikai Eglīte un Eglīte, it kā šis būtu pirmais Jaunais gads pasaulē! Andris uz viņu — Pīļuku — pat nepaskatās. Un tas esot draugs?

Svētki vienmēr beidzas ātri. Nemanot pienāca brīdis, kad Andrītis, paņēmis dāvanas, arī Spilventiņu un Pīļuku, iegāja guļamistabā.

Līdzko viņš nolika galvu uz Spilventiņa, acis pašas no sevis aizvērās un miegs bija klāt. Spilventiņš tikko paguva pateikt:

—    Ar labu nakti, Andrīt!

Arī Plļuks gulēja netālu no Andra deguna, taču tikai izlikās iemidzis. Pēc brīža viņš piesardzīgi nolēca uz grīdas.

—    Pīļuk, kur tad tu? — vaicāja samiegojies Spilventiņš.

Pīļuks neatbildēja. Klusu likdams lielās, sarkanās pleznas, viņš čāpoja uz svētku istabu.

Te svētki vēl gāja pilnā sparā. No ielas istabā iespīdēja blāva gaisma. Eglītes zaros šūpojās izrotājumi un dziedāja:

Lai dzīvo Jaunais gads, Tram tam tam, tram tam tam! Lai dzīvo Jaunais gads, Tram tam tam, tram tam tam!

Tā bija skaista dziesmiņa.

Pīļuks palēcās — hop! — un jau atradās uz pirmā apakšējā zara, kas sašūpojās, it kā tam būtu uzkritusi smaga sniega pika.

—    Pīļuk, esi uzmanīgāks! — sacīja Eglīte. — Tu vēl nolauzīsi man zarus …

Pīļuks kaut ko nomurmināja un rausās tikai augstāk. Zem viņa palika spožie Čiekuri, sarkanā Bumba, vizošā Lāsteka. Raibais Putniņš bažīgi parāvās sāņus, kad Pīļuks elsdams pūzdams rāpās garām.

Lielā steigā Pīļuks sapinās zelta Lietū.

—    Ko tu staipies man ceļā! Vai neredzi, ka steidzos?

—    Es nevienam neesmu ceļā! Esmu te nolikts no paša sākuma, bet atrodas gan daži, kuri Eglītē nemaz nebija paredzēti, — zelta Lietus atbildēja.

Pīļuks būtu ielaidies garākā sarunā ar zelta Lielu, bet viņam nebija laika.

Beidzot, gluži aizelsies, viņš sasniedza Eglītes galotni un nostājās blakus lielajai, spožajai Zvaigznei.

—   Cienījamā Zvaigzne, vai jūs nevarētu pakāpties vienu zariņu zemāk? — Pīļuks centās ļoti pieklājīgi izteikties.

—    Kādēļ? — Zvaigzne jautāja.

—   Tādēļ, ka man ir nodoms ieņemt jūsu vietu.

—    Bet ko tu darīsi manā vietā?

—   Spīdēšu!

—    Vai tu domā, ka esi tādam darbam piemērots?

—    Pīļuks ir vienmēr un visur piemērots.

—    Tad pamēģini, — Zvaigzne pasmīnēja un nokāpa zemāk.

Pīļuks iekārtojās pašā galotnē, izgāza apaļo vēderiņu, izslēja gaisā plato knābi un lepni teica:

—   Tagad es mirdzēšu! Un visi mani ievēros!

Pagāja labs brīdis, bet Pīļukam likās, ka viņš

joprojām vēl nespīfl.

—    Klausies, Zvaniņ: vai es jau mirdzu?

—   Tu nemirdzi un nekad nemirdzēsi. Ne jau katrs, kurš iesēžas Zvaigznes vietā, kļūst spožs, — noskandināja Zvaniņš.

Jā, spožums laikam gan nenāk tik ātri. — Brīdi padomājis, Pīļuks piebilda: — Bet, kad jūs ceļosiet prom uz citām eglītēm, es iešu jums līdzi: varbūt pa ceļam iemācīšos spīdēt.

Mēs nekur neceļosim, — mierīgi paskaidroja Zvaigzne. — Pēc dažām dienām iesim atpakaļ kastē un tur paliksim līdz nākošajam Jaunajam gadam.

—    Kastē? Un gaidīsiet visu gadu?

—   Ja atceramies, kādu prieku spējām sagādāt pie Jaungada Eglītes, tad nemaz nav grūti gaidīt.

To dzirdot, Pīļukam kļuva neomulīgi. Viņa pleznas nosarka vēl sarkanākas.

«Nez ko tagad dara Andrītis? Ka neatmostas un nesatrūkstas, neredzot mani sev blakus,» nodomāja Pīļuks un sāka uzmanīgi kāpt lejup.

Kad viņš apgūlās uz zaļraibā Spilventiņa un pielīda pavisam tuvu Andrīša vaigam, Spilventiņš čukstus jautāja:

—    Kur tu staigā apkārt pa naktīm?

—   Es tikai paskatījos, vai Eglītes istabā viss ir, kā pienākas. Vienam taču jārūpējas par māju!

—    Vai kārtībā?

—    Priekšzīmīgi!

Eglītes istabā patiešām viss bija kārtībā. Tur jautri skanēja dziesma:

Lai dzīvo Jaunais gads, Tram tam, tram tam tam!

SNIEGPARSLIŅA

Sniegputenis strādāja vairākas diennaktis no vietas, it kā gribēdams pārvērst visu pasauli vienā vienīgā milzu kupenā. Tas gan izdevās tikai daļēji: tieši pēdējā Vecgada dienā vējš kļuva pavisam rātns, vēl patrenkāja vienu otru sniega sauju gaisā, bet tā bija tikai pajokošanās. Visur, kur skaties, nu vīdēja sniega kalni. Dārza sēta pavisam iepu- tināta, vienīgi stabu gali kā melnas cepures rēgojās laukā.

Vectēvs rāvās no paša rīta, kamēr atraka taku līdz akai, klētij, kūtij un malkas grēdai. Tieši todien visiem pati lielākā skriešana, tā jau vienmēr ir bijis Vecgada pēdējā dienā. Vajadzēja malku

krāsnij un plītij. Klēti arī apciemoja — bez miltiem un piena pīrāgus neizcepsi. Sutināmie kāposti prasījās pēc speķa, bet pagraba durvis atveramas, vispirms norokot veselu vezumu sniega. Māte un vecmāmuļa teciņus vien skrēja, teciņus vien.

Dūmenis uz jumta klusi un mierīgi pīpēja. Viņam bija apnicis svaidīt dūmus uz visām pusēm kā iepriekšējās dienās, tagad tas atpūtās un ar savu mieru centās visiem iestāstīt:

—    Nav kur steigties, gan viss būs savā vietā.

Tā arī bija. Pēcpusdienā āra darbus paveica, toties istabā rosība nemitējās. Ar melno runci Minku vislielākais posts. No krāsns nākošais pīrāgu smaržas valgs viņu stingri turēja pie mūrīša stūra. Runcis tupēja pašā ceļā, un gribot negribot vajadzēja teikt:

—    Minka, vai tu nevari atrast citu vietu, kur piemesties, ka jāmaisās tieši pa kājām!

Bet Minka pat asti nepakustināja. Viņam tobrīd stiprākas varas par pīrāgu smaržu nebija.

Pagalmā trīs acu pāri uzmanīgi vēroja virtuves durvis. Viens pāris piederēja Dūksim, otrs — vārnai un trešais — žagatai. Duksis gulēja būdā un viltīgi izlikās snaužam. Žagata un vārna, tramīgi

grozīdamās, kvernēja katra uz sava sētas staba. Nekādā ziņā nedrīkstēja nokavēt!

Te arī tas gaidītais brīdis bija klāt: vecmāmuļa iznāca pagalmā un nolika Dukša būdas priekšā bļodiņu ar kauliem. Duksis, asti luncinādams, grasījās notiesāt svētku kumosu, bet žagata zibenīgi metās pie bļodiņas un, pakampusi kaulu, traucās prom. Duksis, saprotams, riedams pakaļ, bet sunim jau spārnu nav, un tādēļ viņš veltīgi pūlējās. Vārna izmantoja izdevīgo brīdi un paspēja paķert savu laupījumu.

Mazā Daiga, ieraudzījusi pagalmā jandāliņu, uztraucās:

—    Vecmāmiņ, vecmāmiņ, vārna aplaupa Dūksi!

—    Neraizējies, — vecmāmuļa viņu nomierināja, — pietiks visiem.

Vecgada vakara steigā neviens nepamanīja pašu brīnumaināko, kas notika pagalmā. Sētmalē uz sniega kupenas dejoja simts sniega pārslu. Tās bija mazas, jaukas meitenītes. Visas tērpušās baltās, caurspīdīgās kleitās, izrotātās sīksīkiem spīdīgiem vizuļiem. Kājās zibēja kristāla kurpes.

Kad istabā iedegās elektriskā spuldze un caur logu uz lielās kupenas krita spilgta gaismas šalts, sniegpārslu deja izskatījās vēl žilbinošāka.

Augstu gaisā sašūpojās pelēks mākonis, un no debesīm nolidoja atkal bars jautro, bezbēdīgo meiteņu. Pati pēdējā pārsliņa bija visskaistākā un pārgalvīgākā.

—   Tā tikai viņa prot dejot! — cita caur citu sauca dejojošās meitenes.

Pēkšņi visskaistākā Sniegpārsliņa ieskatījās apgaismotajā logā, kuru krietni gaišāku vērta tikko iedegtās egles svecītes.

Es gribu tur! — viņa sacīja.

Citas pārsliņu meitenes sastinga izbīlī.

Vai tu maz saproti, ko runā! Siltumā mēs esam pagalam, arī tev būs beigas!

Tur ir tik daudz krāšņuma! Kad es ielidošu, bus vēl košāk, — pārgalvīgā Sniegpārsliņa neļāva sevi atrunāt. Viņa pasauca Zīlīti, kas sabozusies snauda uz ābeles zara: — Klau, Zīlīt, lūdzu, aiznes mani uz palodzes!

Ja tu tā vēlies, — Zīlīte atbildēja, — sēdies uz spārna.

Pēc mirkļa jau Sniegpārsliņa atradās uz palodzes, bet loga stikls viņu nelaida istabā. Cilvēki lieli un mazi — sēdēja pie apaļa galda, mielojās, smējās un dziedāja. Eglīšu izgreznojumi katrs da- ii ja savu darbu: svecītes mirgodamas dega, zelta lietus vizēja kā spoža lente, lielā, sarkanā bumba atstaroja tīkamu gaismas rotaļu.

Kaut es varētu tur iekļūt, — čukstēja Sniegpārsliņa.

Te istabā piecēlās vectēvs un teica:

Kļūst tā kā par karstu, atvērsim maķenīt logu. Pēc tām lielām cepšanām vienmēr tā ir.

Līdzko logs pavērās vaļā, straujā gaisa plūsma satvēra Sniegpārsliņu, ierāva istabā un apsēdināja eglē. Un Sniegpārsliņa tūliņ sāka dejot — tik viegli un gaisīgi kā vēl nekad. Egles greznojumi skatījis viņā ar apbrīnu un arī paši centās spīguļot, cik vien spēdami, sevišķi jau nu lielā bumba. Un cilvēki arī teica:

—   Cik šovakar neparasti koša egle! Tā vien liek uz sevi skatīties.

Pārsliņai aiz prieka apreiba galva: viņa bija ienesusi istabā daļiņu no plašās pasaules skaistuma.

Dzeltenās svecītes liesma pieliecās Sniegpārsliņai tuvāk, lai cildinātu viņu. Tajā pašā mirklī Sniegpārsliņa pārvērtās ūdens pilienā un — pakš! — nokrita uz grīdas.

Salatēvs, kas stāvēja paslēpies tumšākā istabas kaktā, pacietīgi gaidīdams savu kārtu dāvanu izdalīšanai, to redzēja. Ar burvju zižļa mājienu viņš pārvērta ūdens pilienu zaigojošā pērlē.

Mazā gaišmatainā Daiga piegāja pie eglītes un pacēla pērli.

—    Palūkojieties, kāda man dāvana! — viņa priecājās.

—   Patiešām, neredzēta Jaungada velte, — visi brīnījās, — tāda savāda pērle ar tik siltu spožumu!

Neviens jau nezināja, ka šī pērle ir kādas mazas dzīves sapņa piepildījums.

KRISTĀLA ZVANIŅŠ

Aiz trejdeviņiem kalniem, aiz trejdeviņām jūrām, devītajā pasaules mala, kristāla kalnā, Kristāla pilī sensenos laikos dzīvoja kristālā Meistars.

Augu dienu viņš ar dimanta tecīlu slīpēja rakstainas vāzes un kausus.

Pa tāliem ceļiem pie viņa nāca tirgotāji, un Meistara slava izplatījās pa tuvām un tālām zemēm.

Piecos gados reizi viņš izgatavoja kristāla Zvaniņu, tik plānu un caurspīdīgu, ka to varēja saredzēt tikai mirdzuma dēļ.

Vecgada pēdējā dienā Kristāla pils zāles vidū stāvēja brīnumkoši greznota egle. Kristāla Meistars

pats savām rokām pakāra tās galotnē kristāla Zvaniņu.

Tad viņš tāltālu padeva ziņu — visām labām meitenēm jāierodas Kristāla pili sagaidīt Jaungadu.

Ziņa nonāca arī nabaga malkas cirtēja mājiņā, kas zem salmu jumta seģenes vientulīgi snauda ēnaina sila malā.

Visa malkas cirtēja bagātība bija viņa meita Vizma. Meitene auga skaista kā saulaina diena, piemīlīga kā vakarvējš un skaidru sirdi kā avota ūdens.

Vizma posās ceļā uz Kristāla pili. Gulbji, kas te rudeņos lidoja pāri, bija stāstījuši, cik pilī ir jauki.

Virs Vizmas plānā, padilušā mētelīša tēvs krusteniski sasēja lielu, rūtainu lakatu — vienīgo mantojumu no vecmāmuļas — un novēlēja laimīgu ceļu.

Diena pieturējās vējaina un auksta. Sniegs griezās vērpetēs un sitās sejā. Pārslas lipa skropstās, tik tikko acis varēja noturēt vaļā.

Stiga iestiepās mežā. No kādas blakus taciņas iznāca Vakars un piebārstīja mežu ar biezu tumsu. Brišana kļuva vēl grūtāka.

Kad Vizma labu brīdi bija gājusi, ceļš veda garām gaismai, kuru nakts melnumā meta kādas mājas logi. Izsprukusi pa virtuves durvīm, apkārt skraidīja Piparkūku smarža, tai pakaļ kūleņoja otra tāda pati bēgle — Pīrāgu smarža. Arī te gaidīja Jauno gadu.

Plašo logu apspīdēts, pagalmā stāvēja Sniegavīrs. No viņa melnajām ogļu acīm bira asaras. Līdzko tās noritēja pāri vaigiem, tūdaļ sasala un kā ma- Zi ledus gabaliņi tinkšēdamas krita kaudzītē pie viņa kājām. To ieraudzījusi, Vizma apstājās un vaicāja Sniegavīram: t — Kādēļ tu raudi?

Kā lai neraudu: visiem eglītes, bet man sausa žagaru slota!

Nebēdājies. Atnesīšu egles zaru, tad arī tev !)iis svētki.

No tumsas iznira Zīlīte, tā p«ili, kuru Vizma ziemā baroja ar maizes drusciņām.

— Nekavējies, nekavējies, Zīlīte čivināja.

Pusnaktī Kristāla pils vārti aizveras, bet tev priekšā vēl tāls ceļš.

Gan paspēšu, — Vizma atbildēja un klupdama bi ida pāri kupenām līdz pakalna lielajai eglei. Nolauza zaru un atgriezusies iesprauda Sniegavīra slotā.

Notika brīnums, kā jau tas mēdz gadīties Vecgada vakarā: no slotas kata cits pēc cita sāka .praukties laukā skujoti zari. Un, rau, Sniegavīrs |au turēja rokā kuplu eglīti! Atlidoja Sarkankrūtītis un, jautri čivinādams, spurdza no zara zarā.

Sniegavīrs plati smaidīja ar brūno muti, kas patiesībā bija žagara gabaliņš. No sajūsmas viņa sārtais burkāna deguns kļuva vēl sārtāks.

Vizma steidzās tālāk. Pēc gaišā pagalma tumsa •.ķita melnāka un iešana — netīkamāka. Mēness mierīgi snauda, nolicis apaļo galvu uz mākoņa malds, un nemaz necentās veikt viņam uzticēto darbu — apgaismot nakti.

I.aikam Naktsvējš sakaunējās, ka nodarījis

Vizmai pāri, triekdams sejā asas sniega pārslas. Viņš lielā steigā traucās augšup, pluinlja mākoņus uz visām pusēm un paraustīja miegaino Mēnesi aiz ausīm. Tas, acis blisinādams, pūlējās panākt nokavēto — iededza visus lākturus un pats spīdēja, cik vien gaiši mācēdams. Mēness lākturi izskatījās kā spožas zvaigznes.

Tagad ceļš bija krietni vieglāks. Mežs kļuva arvien retāks. Un tad jau pazibēja Kristāla pils, no kuras kā zelta zibens strēles atstaroja Mēness un Zvaigžņu spožums. Atlika vairs tikai uzkāpt kristāla kalnā.

Sniegos ieputināta, kalna piekājē auga sirma Egle.

—    Ai! Ai! — viņa želi vaidēja.

—    Eglīt, kāpēc tu tik bēdīga? — Vizma vaicāja.

—    Citiem Jaungads, man vien nav. Ai! Ai! Visi skrien garām uz Kristāla pili, bet pie manis neviens neapstājas. Kas vientulībā par Jaungadu? Ai! Ai!

—    Nebēdājies, Eglīt, es brīdi pakavēšos pie tevis.

No meža atlidoja Vārna, nosēdās sirmās Egles

galotnē un brīdināja meiteni:

—    Pusnaktī Kristāla pils vārti aizveras. Jau pusnakts stunda tuvojas … . Krrā! Krrā!

Bet Vizma neklausījās, noņēma savu vienīgo greznumu — kaklarotu, ko bija pati pagatavojusi, savērdama uz diega pīlādžu ogas, un iekāra Eglē.

—    Te būs tev svētku rota, — viņa sacīja.

Mēness smaidot pamirkšķināja ar acīm: tā bija

īpaša pavēle. Nākamajā mirklī visas Zvaigznes cita pēc citas nometa Eglē pa kripatiņai spožuma. Spī- dumiņi priecīgi sāka lēkāt Egles zaros — un tas jau bija īsts brīnums! Sanāca zvēri no malu malām, atlidoja lieli un sīki putni to skatīties. Lapsa noskaitīja dzejoli, zaķēni saķērušies dejoja ap Egli. Pūce stenēdama atnesa bungas un laiku pa laikam uzsita: bums! bums! bums! Dārdēja tālu jo tālu. īsta Jaungada balle! Priecājās sirmā Egle, priecājās zvēri un putni un līdz ar viņiem arī Vizma.

Te virs Kristāla pils izšāvās krāsainu raķešu pušķis un nodunēja lielgabala šāviens.

— Vārti veras ciet! Vārti veras ciet! — iesaucās Vārna. — Krrā! Krrā!

Vizma satrūkusies platām acīm skatījās uz pili kalngalā. Laikam jau par vēlu . . .

Mēness atkal pamirkšķināja. Kaut kas tālu mežā nokrakšķēja un nobrīkšķēja, koki noliecās gandrīz līdz zemei. Krākdams atauļoja vētras Kumeļš, ierāva Vizmu baltās mākoņu kamanās un uzjoņoja kalnā.

Meitene nepaguva lāgā atjēgties, kad jau stāvēja Kristāla pils pagalmā. Kristāla vārti smagi aizvērās.

Viņa tomēr paspēja.

Lielā pils zāle vizēja vienās ugunīs. Daudz meiteņu griezās dejā ap izgreznoto egli. Sarkancepu- raini rūķi kristāla traukos iznēsāja saldumus. Zāles vienā stūrī leļļu teātris rādīja jocīgu lugu — «Smiekli līdz asarām», ko nemaz nevar izstāstīt, jāredz pašam.

Kristāla Meistars sēdēja kristāla krēslā un smaidīdams visu vēroja. Līdzko malkas cirtēja meita

tuvojās eglei — tavu brīnumu! — kristāla /v<in!i.ili dzidri ieskanējās:

—    Dzin … Dzin …

Kad Jaungada balle tuvojās beigām, Meistais 1/ dalīja dāvanas. Pienāca Vizmas kārta.

Kristāla Meistars piegāja pie egles, noņēma kns tāla Zvaniņu un pasniedza Vizmai.

—    Šoreiz tu to esi pelnījusi, — viņš sacīja. — K<i mēr vien glabāsi Zvaniņu, tevi nekad nepametīs prieks.

Vai tev arī ir savs kristāla Zvaniņš?

KA MIKS PIRKA VELOSIPEDU

Vāverēns Toms, ielicis skapīti nomazgātos brokasta traukus, apsēdās pie galda un domāja, ko šodien vēl varētu padarīt — ja ne varonīgu, tad vismaz interesantu. Te pie durvīm kāds it kā pie- grabināja, it kā pieklauvēja. Toms vēl nepaspēja iesaukties: «Lūdzu ienākt!», kad durvis atvērās un parādījās kaķēna Mika smaidošais purniņš.

—   Labrīt, Tom! Vai tu vari atbildēt uz trim jautājumiem?

—   Saprotams, ka varu.

—   Vispirms pasaki: ko es ēdu brokastīs? — To atminēdamies, Miks aplaizījās.

Toms pētoši paskatījās uz kaķēnu un tūliņ atbildēja:

—    Mannā biezputru ar ievārījumu un klāt piedzēri pienu.

Miks pārsteigts apsēdās uz ķeblīša. Jocīgi gan, no Toma nekad neko nevar noslēpt.

—    Kā tu to tik ātri uzminēji?

—    Gluži vienkārši. Tev taču uz vestes ir brokastu ēdienkarte. Lūk, te — mannā, te — piens tecējis, te — ievārījuma traips.

—   Jā, bet … — Miks noņurdēja, — es to tīšām, lai tu varētu atminēt.

Toms samērcēja dvieļa galu ūdenī un pasniedza Mikam.

—    Ņem nomazgā! Ne jau visi grib zināt, ko kaķēns Miks ēdis.

Miks, pabeidzis noberzt traipus no vestes, teica Tomam:

—    Pagriez muguru un aizver acis!

—    Vai paslēpes spēlēsim?

—    Būs daudz kas svarīgāks.

Toms aiz ziņkāres vai plīsa. Tai pašā mirklī viņš sadzirdēja kaut ko grabam pie ausīm.

—   Kas tas ir? — Miks vaicāja.

—    Vecmāmuļas Vārnas jaunie auskari! — atjokoja Toms.

—    To tu nemūžam neuzminēsi! Atgriezies un atver acis!

Toms paklausīja. Miks rādīja mazu, melnu kastīti, aplīmētu ar izkrāsotiem salmiem.

—    Nu?

—    Ta ir kastīte, pie tam smuka, — Toms atbildēja.

—    Un kas tur iekša?

Toms domīgi grozīja galvu, neko nemācēdams atbildēt.

—    Tur ir velosipēds! — Miks gavilēja.

—    Tu gribēji teikt: pie vestes piespraužamais velosipēds.

—    Nē, īsts, trīsriteņu.

—   Trīsriteņu velosipēdu tik mazā kastītē nevar ielikt.

—    Var!

—    Nevar!

—   Var!

—    Nevar!

—    Tā ir krājkase, un tajā ir tieši tik daudz naudas, cik vajadzīgs velosipēdam un diviem saldējumiem, — lielmanīgi paskaidroja Miks. — Vai tagad tu saproti?

—    Mm… Mm… Jā… Tagad varbūt. Bet kur tu ņēmi naudu?

—   Sakrāju. Pa kapeikai vien. Un nu pēdējais jautājums. Uzmini: kur es tevi ņemšu līdzi?

—    Vispirms pajautā: vai es iešu?

—   Tu — un nenāksi uz Lielā meža Lielo veikalu?! Skriešus skriesi! — Miks pašapzinīgi teica.

—    Nepārspīlēsim, bet es patiešām tev piebiedrošos. Man tāpat šodien nekas liels nav darāms. Un vai es tev kādreiz esmu ko atteicis?

Tā abi draugi devās pirkt velosipēdu.

Lielā meža Lielo veikalu slavināja visā apkārtnē.

Tur varēja dabūt visu, kas vajadzīgs, un šoreiz bija vajadzīgs velosipēds.

Nācās iet gan patālu, toties, kad aizgāja, acis apžilba no daudzām, dažādām mantām.

—    Redzi! Tas tik ir veikaliņš! Žagatai Žvadzinātajai taisnība. Viņa visu nedēļu žvadzināja: «Ja gribi pirkt velosipēdu, ej tikai uz Lielo veikalu!» No sākuma māmiņa īsfura Mura ne dzirdēt negribēja, ka eju tik tālu ceļu. Beidzot palaida kopā ar tevi. Viņa teica: «Ar Tomu nepazūd īsi.»

—    Tava māmiņa ir ļoti gudra. Toms jutās glaimots.

—    Es arī bez tevis nepazustu. Bet tagad vispirms iesim tur, kur pārdod saldējumu.

Viņi iegāja mazo dzīvnieku kafejnīcā un apsēdās pie galdiņa. Tūliņ pietecēja Lapsiņa Ināra gaišzilā kleitā, baltā priekšautiņā.

—    Ko viesi vēlas?

—    Viesi vēlas divus saldējumus «Eskimo», — Miks teica.

Kad tie bija apēsti, atkal attecēja Lapsiņa.

—   Vai viesi vēl ko vēlas?

—    Kas jums vēl labs ir?

—    Mums ir garšīgs plombīrs.

—    Viesi vēlas divus plombīrus! — Miks ātri nobēra.

—    Bet tu taču gribēji… — vāverēns Toms centās kaut ko iebilst.

—    Es pats zinu, ko gribu! — Miks noraidīja Toma iebildumus.

Tad sekoja divi zemeņu saldējumi.

Kad ari tie bija apēsti, atkal atteceja laipna Lapsiņa.

—    Varbūt viesi vēl vēlas saldējumu?

—    Pateicamies! Saldējumu mēs vairs nevēlamies. Paši jau esam kļuvuši par ledus gabaliem. Lai mēs atkustu, lūdzu, atnesiet divas tases karsta kakao!

—    Bet tu taču gribēji… — Toms ieminējās.

—    Es pats zinu, ko gribu.

Kakao tika izdzerts.

—    Tagad pa slīdošajām kāpnēm augšā, — žāvādamies teica Miks. Viņš bija paradis pēc ēšanas mazliet nosnausties.

Otrajā stāvā miegu kā ar vēju aizpūta ieraudzītais košums — tik daudz skaistu mantu, ka elpa aizrāvās.

—    Šāda sarkana bumba man jau sen ir ļoti vajadzīga, — Miks teica un neatgāja no tās.

—    Bet tu taču gribēji… — vāverēns centās iebilst.

—    Es pats zinu, ko gribu! — Un Miks nopirka bumbu.

Pēc tam kaķēns gribēja arī zaldātiņus, lecamo auklu un telefona aparātu, lāpstu ar zaļu kātu, novelkamās bildītes un vēl šo un to.

Kad kaķēns un vāverēns nokāpa lejā, abi bija tā apkrāvušies ar iepirkumu pakām, ka tikai ausis rēgojās pāri saiņiem.

Pirmajā stāvā pie durvīm Miks palika uz vietas, it kā viņu kāds būtu pielīmējis pie grīdas ar visstiprāko līmi. Pie tam viņam acis pletās arvien platākas un platākas.

—   Vai, Tom …

—    Kas ir?

—    Redzi, es taču gribēju…

Rindā gar sienu stāvēja velosipēdi — zaļi, zili, dzelteni, sarkani, spīdošiem riteņiem. Skaistuļi!

MIKA NEDIENAS AR VELOSIPEDU

Kaķēns Miks vēlreiz sakrāja naudu un beidzot tika pie velosipēda. Torīt Miks ar jauno dzelteno trīsriteni lepni piebrauca pie Saulespuķes un, galvu atgāzis, skatījās zeltainajā ziedā.

—    Daiļā Saulespuķe, vai mans velosipēds ir tikpat skaists kā tu? — viņš vaicāja.

—    Vienīgi tikpat dzeltens kā es, — pasmaidījusi atbildēja Saulespuķe un paskatījās uz Sauli. Puķe domāja, ka pasaulē ir tikai divas skaistules — viņa pati un Saule.

Kaķēnam pavisam nepatika šī atbilde. Ko gan tāda puķe, kas citu neko nezina, kā tikai grozīties līdzi Saulei, var spriest par viņa braucamo!

Miks izbrauca pa sarkanajiem dārza vārtiņiem — varbūt laimēsies satikt kādu prātīgāku, kas pareizi novērtēs jauno velosipēdu. Braukāja uz priekšu un atpakaļ, uz priekšu un atpakaļ. Kā par spīti, neviens nerādījās.

«Ja aizjoztu līdz Lielajam mežam — tur uz takas droši vien kāds gājējs gadītos,» prātoja Miks. «Māmiņa Ņura Mura stingri piekodināja Lielā meža tuvumā nerādīties. Bet ja nu pabrauktu tikai mazu gabaliņu uz to pusi?»

Sākumā Miks nolēma tikai līdz mežmalai. Taču pie Lielā meža taciņas gala stūre pati no sevis pagriezās un visi trīs riteņi sāka viegli ripot pa cieti nomīdīto celiņu. Māmiņas aizliegums izkūpēja kā dūmi vējainā laikā.

Bija itin jauki. Draiskulīgi lēkāja saules zaķīši, izspraukušies cauri koku lapotnēm.

Tuk… tuk… — tepat ceļmalas lielajā priedē vienmērīgi kala krusttēvs Dzenis. Patālāk mežā klusi dūdoja balodis Jezups. Gluži nemanot Miks jau joņoja garām jauno eglīšu smalcītei.

Piesaulē, pie kuplas eglītes ērti izstiepušies, atpūtās lūsēni Niks un Čiks. Kaut arī snauduļoja, tomēr visu dzirdēja. Čiks pirmais saklausīja braucēju. Tūliņ pietrūkās sēdus.

—    Ei, Nik, skaties, kas šim par varenu braucamo!

Lūsēni viltīgi saskatījās. 2ips! — augšā, ar līkumu Mikam uz ceļa priekšā un abi reizē iesaucās:

—    Cau! Cau!

—    Nevis «čau», bet «labrīt»! Redziet, cik man skaists velosipēds! — Un — kling, ling — kaķēns gari nozvanīja.

Lūsēni vairākas reizes apgāja ap trīsriteni un to uzmanīgi aplūkoja.

—   Diez kas nav, — gari vārdus stiepdams, noteica Ciks.

—    Gluži manas domas, — piekrita Niks.

—    Kā? Ko tas nozīmē? — Miks uztraucās. Viņam taču bija pats labākais un skaistākais velosipēds!

—    Tu laikam esi kaķēns Miks? — Čiks pajautāja.

—    Esmu gan. Bet kā jūs mani pazīstat un kas jūs tādi esat?

—    Ha! Ha! — abi lūsēni iesmējās.

—    Vai tad mēs būtu tie, kas mēs esam, ja nezinātu, kas esi tu! Mēs esam mēs — brāļi lūši: es Čiks un viņš Niks. Lielajā mežā mūs visi pazīst, — Čiks skaidroja.

—   Un iet garām ar līkumu, — klusi pie sevis norūca Niks.

Bet kaķēns Miks to sadzirdēja.

—   Kādēļ iet garām ar līkumu? — viņš bailīgi ieprasījās.

—    Tādēļ… tādēļ… Niks gribēja teikt, ka visi mums apkārt vien riņķo, jo esam ļoti simpātiski, — Čiks paskaidroja un pārmetoši palūkojās Nikā.

—   Ko nozīmē — simpātiski? — kaķēns Miks gribēja zināt.

—   Tas nozīmē, ka mēs esam ļoti jautri, patīkami un … un … godīgi.

Pēc tādiem paskaidrojumiem Miks nomierinājās.

Kad Čiks izvilka no kabatas spožas mutes ermoņikas un iesāka spēlēt, Miks kļuva pat priecīgs.

Niks dejoja un dziedāja:

Tūdaliņ, tāgadiņ, Pastalnieki danco …

Miks nolēca no velosipēda un arī grasījās uzsākt danci.

Čiks zibināja ermoņikas kaķēnam gar degunu.

—    Vēlies apskatīt? Varu uz brītiņu iedot. Tikai ievēro: tā ir ļoti dārga manta.

Paņēmis ermoņikas, Miks labu brīdi tās grozīdams pētīja no visām pusēm. Tiešām kaut kas spožs un skaists. Pie tam vēl skan!

Abi lūsēni samirkšķinājās.

—    Tu varētu tās dabūt, — ierunājās Niks.

—    Dabūt?! Jā… bet man nav naudas… Visu izdevu par velosipēdu.

—   Par šo lūžņu? — Un Čiks nicinoši paraustīja irisriteni aiz stūres.

—    Tiešām lūžņu, — piebilda Niks. — Bet, ņemot verā, ka Lielajā mežā satiksmes līdzeklis ir node- i īgs, mēs varētu apmainīt tavu trīsriteni pret mūsu dargajām mutes ermoņikām. Protams, ar šo maiņu mēs daudz zaudētu… Vienīgi, ja nu tu ļoti gribi… — Lūsēns Niks runāja medaini saldi.

Tas bija kaut kas pilnīgi negaidīts. Miks samulsa.

—    Es… nezinu, ko māmiņa teiks…

—   Māmiņa teiks: ir gan gudrinieks mans Miks — māk iemainīt tik vērtīgu mantu… — tā lūsēns Niks.

Kaķēns šaubīdamies klusēja. Gribētos gan dabūt mutes ermoņikas, bet nezin kāpēc bail.

—    Klusēšana — piekrišana! iesaucās Čiks un uzlēca uz trīsriteņa. Niks uzmetas uz bagāžnieka. Nākamajā mirklī abi lūsēni drāzās pa meža taku prom. Kad kaķēns Miks atjēdzās, viņa dzeltenais Insritenis jau ienira zaļajos lazdu krūmos aiz ceļa likuma.

Kaķēns viens pats stāvēja uz meža takas. Visapkārt šalca koki. Nu viņam bija spožas mutes ermoņikas.

Ejot mājup, Miks centās izvilināt no «dārgā» instrumenta to pašu jautro dziesmiņu, ko bija spēlējis Čiks. Skaņa lāgā negribēja klausīt, bet gan )<iu ar laiku iemanīsies.

Gandrīz pie pašām mājām nāca pretim vāverēns Toms.

—    Kur tu visu rītu biji pazudis? — Toms jautāja.

Kaķēns tikai vicināja pa gaisu ermoņikas.

—    Re, kas man ir! Re, kas man ir!

—    Kur tu tās dabūji?

—    Iemainīju no lūsēniem Čika un Nika.

—   Un pret ko?

—    Pret savu trīsriteni. Vai nav izdevīga maiņa?

—   Tā ir krāpšana!!!

—    Es… es viņus nemaz negribēju piekrāpt,— taisnojās Miks.

—    Ne jau tu esi viņus apmānījis. Par tavu velosipēdu var dabūt vismaz piecas tādas ermoņikas, — dusmojās Toms.

—    Ko tad… tu domā darīt, Tom?

—    Izmānītais velosipēds jādabū atpakaļ!

Tajā mirklī, lēni planēdama, pār viņu galvām pārlaidās vecmāmiņa Vārna un smagi apsēdās uz malkas grēdas.

—    Vecmāmuļa Vārna, lūdzu, esi tik laba, palido drusciņ virs Lielā meža un apskaties, kur pašreiz atrodas lūsēni Čiks un Niks!

Pēc brītiņa nošvīkstēja vecmāmuļas Vārnas spārni un viņa paziņoja:

—    Lūsēni riņķo apkārt lielajai vīksnai, visiem spēkiem pūlēdamies salauzt Mika trīsriteni.

Tagad lūsēnus atrast bija pavisam viegli. Viņi, būdami pilnīgā pārliecībā, ka maiņa izdevusies, tiešām darīja visu, lai pārbaudītu trīsriteņa izturību. Abi tam uzklupuši, triecās, cik jaudas, pāri saknēm, ciņiem un sakaltušajiem zariem. Brīžiem velosipēds palēkdamies lidoja pa gaisu.

l oms, apstājies un iesāņus pašķielējies uz Miku, Nficija:

Tu izskaties nobijies.

Drusciņ … varbūt…

Tad tu esi briesmīgi drusciņ nobijies. Neuz- 11 • i neies, gan es ar lūsēniem tikšu gala.

Kad abi trakuļi joņoja Tomam garam, viņš skaļi u/sauca: — Stop! Apstāties!

Ko toreiz Toms runāja ar lūsēniem, nav zināms, līkai, ejot cauri mežam, dzirdēju Ciku spēlējam • i moņikas un šorīt pat redzēju Miku alkal brau- « .īdi ar savu dzelteno trīsriteni.

MIKS, SLINKUMS UN GODAPRATS

Vai tu gribi dzirdēt pasaku par Slinkumu un Godaprātu? Tad paklausies, kā reiz gadījās kaķēnam Mikam.

Pa ceļu naski kāto mazs vīriņš, sērkociņa garumā, zīmuļa resnumā. Soļo un jautri svilpo, tukšu maisu nebēdīgi pārmetis pār plecu.

Iet pa smilšainu ceļu, pats viņš smilšu krāsā. Nāk pretī rūkdams kolhoza kombains. Mazais vīriņš veikli kā sienāzis ielec ceļmalas zālē, kļūst zaļš. Kur tu tādu pamanīsi!

Soļo, soļo, nonāk pie meža tehniķa krusttēva Mārtiņa mājas, iegriežas pagalmā. Uzlec uz lielās kļavas zara, apsēžas, kļūst tumši pelēks.

Sēž vīriņš un skatās: gan jau zina, ko gaida, locīgs vīriņš, arī vārds viņam tāds dīvains — Godaprāts.

Ienāk pagalmā kaķēns Miks. Paveras ar vienu aci uz dzelteno solu mājas galā, pa kuru draiskulīgi dejo saules stari, ar otru — uz vanniņu pagalma stūrī. Miks skaidri zina, ka vanniņā iemērkts viņa baltais krekls.

«Gan jau izmazgāšu. Vispirms derētu atpūsties,» nodomā Miks un — bukš! — uzlec uz soliņa. Saritinās kamolā, guļ un sildās, guļ un sildās. Te, kur gadījies, kur ne, kaķēnam blakus parādās cits vīriņš — ķimeņmaizītes lielumā, tikpat apaļš un mīksts kā bulciņa. Baltā bārda tam sniedzas līdz pat kurpju purngaliem.

Kaķēns Miks pēkšņi ierauga vīriņu, taču neko daudz nebrīnās: ja viņš te ir, tad laikam tā arī vajag būt. Tikai bārda gan vīriņam milzīgi gara.

—    Vectētiņ, kāpēc tev tik gara bārda? — nenociešas Miks.

—    Tāpēc, ka esmu ļoti vecs. Cik veca ir pasaule, tik vecs esmu arī es.

—    Tad gan tu daudz zini.

—    Ne visai. Un kas tur ko zināt? Tāpat viss notiek tā, kā tam jānotiek. Es lielāko tiesu guļu. Mans vārds ir Slinkums.

Vectētiņš Slinkums pievirzās Mikam pavisam, pavisam klāt. No viņa nāk tāds patīkams nogurums un siltums, ka Mikam acis liptin līp ciet.

—    Esi gan tu jauks, vectētiņ, — Miks miegaini ņurd.

—   Ja gribi, kļūšu par tavu personisko Slinkumu un sekošu tev līdzi katrā solī.

—    Ai, cik tas būtu jauki!

Te garām skrien vāverēns Toms. Ieraudzījis kaķēnu Miku guļam, uzsauc:

—    Miku, pasteidzies ar mazgāšanu! Kad nākšu atpakaļ, spēlēsimies, man ir ozolzīles.

Kaķēns it kā no tālienes dzird gan, ko saka vāverēns, taču pakustina tikai ūsas un guļ tālāk.

Visu to vēro pirmais vīriņš Godaprāts. Te viņš — špuks! —no koka zemē, uz sola augšā, pie Mika klāt. Un kļūst tikpat spoži melns kā Miks. Kur tu tādu pamanīsi! Pat Slinkums savā slinkumā nespēj saskatīt mazo vīriņu.

Godaprāts parausta Miku aiz auss un jautā:

—    Kas mazgās?

Miks atver acis.

—    Vai te kāds bija? Vai te kāds ir? — viņš brīnās.

—    Iemērktais krekls tevi gaida.

—    Darbs nav zaķis, neaizbēgs, — čukst Slinkums.

—    Darbs nav zaķis, neaizbēgs, — atkārto Miks.

—    Bet Toms ar tevi nespēlēsies, — atgādina Godaprāts un — špuks! — zālītē iekšā, kļūst zaļš.

Ar Tomu sanīsties kaķēns negrib, tāpēc gausi čāpo uz vanniņas pusi. Slinkums, Mikam astē ieķēries, velkas līdzi.

Lēni, lēni kustas Mika ķepas, pat ziepju gabals nenoturas, izslīd un nokrīt smiltīs. Bet pieliekties to pacelt negribas.

Te Godaprāts atkal no zāles laukā, Mikam klāt un čukst ausī:

—    Jo ašāk mazgāsi, jo ātrāk pabeigsi!

—    Vai es pats to izdomāju? — prāto pie sevis kaķēns.

—    Pats! Pats! — atsaucas Godaprāts.

Miks sāk arvien ātrāk kustināt ķepas, darba steigā pasviež sāņus asti. Miegainais Slinkums to nav gaidījis: ar slaidu loku viņš ielido zālē un sāk krākt. Godaprāts neko negaida, tūliņ pieskrien, iebāž Slinkumu maisā iekšā, atvēzējas, sašūpo un uzsviež augstu gaisā — uz baltā mākonīša, kas apstājies virs lielā bērza galotnes. Bāc! Mākonītis ieliecas zem maisa smaguma. Vectētiņš Slinkums mierīgi izlien ārā.

—    Te gan būs mīksta guļa, — viņš nopriecājas un liekas uz auss.

Pa to starpu Miks brīnās un nevar saprast, kā uzreiz tik labi darbs sokas.

Godaprāts, savu padarījis, aiziet pa ceļu svilpodams.

Drīz vien uz auklas vējā plandās balti izmazgāts

krekls un Miks ar Tomu gatavo no ozolzīlēm visātrāko buru laivu pasaulē.

Vakara pusē Slinkuma vectētiņš ir gana izgulējies un viņam kļūst garlaicīgi. Viņš pārkāpj uz pelēkā mākoņa un reizē ar lietus lāsēm nošļūc zemē. Atkal Slinkums staigā pa pasauli, sev draugus meklēdams.

PIPARKUKU GROZIŅŠ

Pēc Kristīnes dzimšanas dienas svinībām vispirms nomazgāja baltos šķīvjus. Arī pati jubilāre cītīgi palīdzēja.

—    Tikai prātīgi, bērns, ka nenosvied kādu zemē un nesaplēs, — māmiņa aizrādīja.

Kristīne mazgāja īpaši uzmanīgi, jo šķīvji patiešām izskatījās glīti: balti, balti, ar zeltītu svītriņu gar malu. Tie bija arī varen lepni, jo pie viesību galda to vien dzirdēja: «Ir gan skaisti šķīvji!»

Ielikti bufetē, Šķīvji uzgrūdās pavisam vienkāršam Groziņam. Tūdaļ viņu lepnība un iedomība ar varu lauzās ārā.

—   Vēl viņš tepat! Vai Kristīne nevarētu viņu reiz aizvākt, lai mums nebūtu tik briesmīgi jāsaspiežas! — iesaucās Virsējais Šķīvis — pats iedomīgākais. Patiesībā viņš ne ar ko no citiem neatšķīrās, vienīgi bija nolikts šķīvju kaudzes pašā virsū. Tas taču kaut ko nozīmēja!

—   Jā, jā. Kāpēc viņu te glabā? šķendējās pārējie šķīvji. —Tik un tā šāds krams nevienam nav vajadzīgs!

Izdzirdis nelabvēlību, Groziņš dziļāk iespiedās kaktā un sarāvies, cik vien varēdams, iegrima aizsāktajās pārdomās. Viņš domāja vienu un to pašu domu — kāda nākamajā Jaungada būs eglīte?

Virsējais Šķīvis, paradis pievērst sev uzmanību, uzrunāja Kafijas Kannu:

—    Kafijas Kanna, es gribu tev ko jautāt.

—    Man? — Kafijas Kanna jutās ļoti pagodināta. — Esmu pati uzmanība.

—    Vai tev ir laba atmiņa? — Virsējais Šķīvis smīnēdams vaicāja.

—    Protams. Es pat atceros to dienu, kad mani pirmo reizi uzlika galdā ar karstu, smaržojošu kafiju.

—    Labi. Tad pasaki: kada krasa ir kafija?

—    Melngani brūnā kā aizkars, ko naktī aizvelk priekšā Kristīnes istabas logam.

—    Un kādā krāsā ir cukurs?

—    Balts kā sniegs.

—    Pieņemsim. Bet kāds bija mans pirmais jautājums?

—    Kādā krāsā ir kafija, — Kafijas Kanna pašapzinīgi atbildēja.

—    Pilnīgi aplam, cienītā. Mans pirmais jautājums bija: vai tev ir laba atmiņa?

Citi šķīvji sāka tik skaļi smieties, ka visa kaudze grabēja. Piebalsoja arī pati Kafijas Kanna, lai nedomā, ka viņa ir muļķe un jokus nesaprot.

Tikai Sālstrauciņš nievājoši pačukstēja Etiķa Karafei:

—    Atraduši par ko smieties! Kristīne dzimšanas dienā pastāstīja to savām draudzenēm, tagad šis lielās ar vecu joku.

Kādā dienā atkal atvēra bufeti. Kristīne aiznesa šķīvjus uz virtuvi, pārslaucīja un pēc tam nolika istabā uz galda.

—    Vai! Un eglīte arī! Tad taču Jaungads ir klāt! — tīrie, kārtīgi sarindotie šķīvji satraukti klaigāja.

Naži un dakšiņas centās cik spēdamas spožumā līdzināties īstam sudrabam. Un tad visi pamanīja pašā galda vidū kādu trauku, pilnu ar piparkūkām, tam blakus — egles zariņu.

—    Klausies, vai tas nav mūsu Groziņš? — Virsējais Šķīvis pačukstēja tuvākajam kaimiņam.

—    Kāds — mūsu?

—    Nu, tas no bufetes plaukta.

—    Neticami! Izskatās tāds dižciltīgs, it kā būtu kristāla vāzei blakus stāvējis.

—   Vajadzētu parādīt viņam cieņu un paklanīties. Ko var zināt…

Šķīvji paklanīties tomēr nepaguva, jo viesi uz tiem jau bija paspējuši uzlikt kāpostus.

Viesību beigās šķīvji skaudīgi noskatījās, kā

Kristīne nēsā piparkūku Groziņu un katram ciemiņam pakniksē.

—    Lūdzu! Lūdzu!

Viens otrs noteica:

—   Cik jauks groziņš!

—   Kā nu šo godina! — šķīvji sapīkuši spriedelēja.

Pagāja Vecgada vakars. Pēc tam Jaungada svinības. Kad šķīvji nomazgāti un noslaucīti atgriezās savā plauktā, viņi atkal uzgrūdās Groziņam un īgni nošķendējās:

—    Šis atkal te nīkst! Veltīgi tik.ii vietu ai/.iiem.

—    Tu dzirdi, — Sālstrauciņš teica Etiķa Karafei, — izliekas, it kā Vecgada vakarā Groziņu nemaz nebūtu redzējuši.

Etiķa Karafe, neko neatbildējusi, miegaini nožāvājās.

KA JEKABIŅŠ SĒŅOT VEDA

Vāverēns Toms vēra uz diega apšu beciņas, visas vienādas — baltiem kātiņiem, sarkanām cepurītēm. Adata naski šaudījās šurpu turpu. Vairākas virtenes, jau sakārtas ozola zaros, kaltējās vējā un saulē.

Garām cilpoja zaķēns Jēkabiņš. Viņš apstājās un noprasīja:

—   Vai tu masku ballei izgrezno savu ozolu?

—    Es katru vasaru žāvēju sēnes ziemai. Tu nevari iedomāties, kas par gardu kumosu! Ārā gaudo vējš, viss ieputināts dziļos sniegos, bet tev — nekādas bēdas. Sēdi savā siltajā istabā un uzkod sēnīti.

—    Kas nu tas par krājumu — kniepadatas vien. Es zinu vietas, kur sēnes kā meža tehniķa Mārtiņa salmu cepure, jaudā tik pievākt. Un daudz, nav pat kur kāju nolikt. Es katru dienu tagad eju sēņot!

—    Nu tad ņem mūs līdzi!

Zaķēns Jēkabiņš sastomījās. Viņam nebija ne jausmas par sēņu vietām, bet atzīties tukšā lielībā negribējās.

—    Kas tie jūs tādi esat?

—   Ezītis Ādamiņš ir liels sēņotājs, ari kaķēns Miks parasti nāk līdzi.

—    Man gan tagad… daudz darba… nezinu, kā

iznāks.

—    Nav teikts, ka jāiet tūliņ šodien.

Galu galā Jēkabiņš sadūšojās. Kas būs, būs. Vai mežā sēņu trūkst? Gan atradīs. Cik tad ilgi šie sēņos? Ja Miku ņems līdzi, tad ātri apniks.

Pēc pāris dienām satikās, kā norunāts, Lielā meža malā.

Sākās sēņošanas gājiens. Pats pirmais soļoja Jēkabiņš, kā jau labo vietu zinātājs, aiz viņa — vāve- rēns Toms, tad kaķēns Miks, pēdējais — ezītis Ādamiņš, kurš šad tad no pārējiem drusciņ atpalika. Viņš pēc dabas bija zinātnieks, un zinātnieka skatam taču nekas nedrīkst paslīdēt garām nepamanīts.

Visi gāja, gāja, līdz nokļuva brūklenājā. Ogas nāca gatavas, un pa gabalu izskatījās, it kā ziedētu sarkani ziedi.

—    Lūdzu, sēņojiet, te ir tā vieta! — sacīja Jēkabiņš, atsēzdamies uz celma.

Ezītis Adamiņš, vērīgi apskatījis brūklenāju, teica:

—    No zinātniskā viedokļa tādās vietās kā šī sēnes neaug.

Un neauga arī. Lai cik uzmanīgi meklēja, no sēnēm ne vēsts.

—    Būs kāds nolasījis, — taisnojās Jēkabiņš. — Iesim uz citu vietu.

—   Ja nav sēņu, varam lasīt ogas, — ierosināja kaķēns Miks. Viņam jau bija drusciņ apnicis staigāt. Toms nepiekrita: ja reiz sēņošana, tad sēņošana.

Gāja tālāk, kamēr nonāca avenājā. Adamiņš noņēma brilles, noslaucīja rūtainā mutautā, atkal uzlika un tad mierīgi noteica:

—    No zinātniskā viedokļa arī te sēņu nevar būt.

—    Bet man stāstīja, ka vēl vakar esot bijis ka biezs. — Zaķēns Jēkabiņš nemaz neapmulsa.

Nu lauzās pa avenājiem kā pa džungļiem, līdz pārliecinājās, ka zinātnei atkal taisnība. Tad

vāverēns Toms no tiesas saskaitās un Jēkabiņam bargi sacīja:

—   Tu izbeidz niekoties! Mums nav vajadzīgas vietas, kur sēnes esot bijušas! Rādi, kur tās ir! Ja nezini, tad tā ar pasaki. Paši atradīsim!

Dzirdot tik bargus vārdus, Jēkabiņš satrūkās.

—    Labi, labi. Par šīm vietām man stāstīja žagata Zvadzinātāja. Bet tagad es jūs aizvedīšu tur, kur pats tiku redzējis sēnes —1 skaistu skaistās.

Gāja, gāja, līdz nonāca patiešām jaukā bērzu nostūrī.

Te viss kā nosēts ar sēnēm. Uz slaidiem kātiem košas cepurītes, izraibinātas baltiem punktiem. Cita par citu skaistāka.

—: Nu! — zaķēns Jēkabiņš lepni sacīja.

—    Lieliski, Jēkabiņ! — iesaucās kaķēns Miks un jau grasījās kādu nolauzt.

—    Atpakaļ, Mik! — uzsauca vāverēns Toms. — _Neaiztiec!

Adamiņš atkal noslaucīja brilles rūtainajā mutautā un mierīgi teica:

—    No zinātniskā viedokļa šīs sēnes nav ēdamas. Tās ir indīgas un saucas par mušmirēm.

—    Bet kur tad Jēkabiņš? — Toms skatījās apkārt.

—    Man… es… ļoti steidzos. Jāskrien uz futbola sacīksti. Šodien spēlē zaķi ar āpšiem, un es tur esmu galvenais urrā kliedzējs. Pagājušā reizē man nebija laika aiziet, tāpēc arī beidzās neizšķirti, — kaut kur aiz bērziem atskanēja Jēkabiņa balss. — No zinātniskā viedokļa tā ir mānīšanās, — sacīja Ādamiņš.

Lai viņš skrien, bet mēs iesim uz manu pa- lasto sēņošanas vietu, — mierināja Toms.

—    Ja uz māju pusi, esmu ar mieru. Bet, ja vēl dziļāk mežā, tad tas nozīmē iet pretī savam galam, — prātoja Miks.

—   Tikpat kā uz māju pusi, — atbildēja Toms.

Šoreiz viņiem laimējās. Toma zinamajā vietā bija

saaugušas gan apšu beciņas, gan bērzlapītes, gan dzeltenās gailenītes — vairāk neka citās reizēs. Viens un divi — grozi pilni.

Visi sajuta nogurumu. Pirms mājās iešanas gribējās drusciņ atpūsties. Katram zināms, jo tālāk jāiet, jo nesamais kļūst smagaks. Kaķēns Miks uzrausās uz paprāva tumša akmens, kas turpat zvilnēja sūnās.

Tajā pašā mirklī akmens iekviecās, un Miks trakā ātrumā nesās uz priekšu. Gar acīm juka sūnu kušķi un zibēja brūngani koku stumbri. Laikam pasaule gāja bojā! Un tad Miks vēlās.

Kad kaķēns Miks atjēdzās, viņš saprata, ka guļ sūnās un draugi stāv blakus. Pavisam vārgā balsī viņš vaicāja:

—    Vai es vēl esmu dzīvs? Kā jūs mani atradāt tik dziļi mežā?

—    Nekur dziļi mežā tu neesi. Akmens vietā biji uzsēdies uz meža cūkas sivēna Kaspara, kurš gulēja ieracies sūnās. No tevis sabijies, sivēns nesās apkārt priedei. Apkārt vien, un tikai, kad tu nokriti, aizdrāza prom. Tagad jau būs meža viņējā malā, — draugi paskaidroja Mikam.

Ir gan bailīgs sivēns! — Miks izlikās dūšīgs.

Nu sēņotāji soļoja mājup.

Netālu no mājām, aiz kārklu cera noslēpies, gaidīja zaķēns Jēkabiņš. Pamanījis, ka sēņotāju kurvji pilni, viņš droši gāja pretī un sacīja:

— Vai es neteicu, ka šodien jums būs pilni grozi? Es taču pazīstu mežu!

VILNĪTIS

Tas bija todien, kad kaķēns Miks un meža tehniķis krusttēvs Mārtiņš Rebaiņupītē makšķerēja. Patiesībā makšķerēja tikai krusttēvs, Miks sēdēja uz pelēkraiba akmens un ēda pankūku. Dzeltenu un apaļu kā pienenes zieds, robainām malām un smaržojošu pēc saulespuķu eļļas.

Pēkšņi kumoss Mikam gandrīz iespriedās kaklā. Kas tur? Kaut kas peld. Un vesels bars. Lielākais pa priekšu, mazākie aiz viņa. Skaidrs, ka māte ar bērniem.

Pamanījuši makšķerniekus, peldētāji pagriezās atpakaļ. Bet ne visi. Viens no mazajiem atšķīrās un ātriem grūdieniem īrās uz Mika pusi. Iepakaļ

viņam kā aiz kuģīša nostiepās saviļņota ūdens

vaga.

Upē sensenos laikos bija iegāzies ozols. Daži zari vēl tagad rēgojās no ūdens kā dīvaini ķeburi. Peldētājs uzrāpās uz viena ķebura un ziņkārīgi skatījās Mikā.

Miks neko. Kož tikai no savas pankūkas kumosu pēc kumosa un paslepus pēta svešo. Nav ko baidīties — sīciņš. Tikai puse no Mika. Bet smuks gan. Līdzīgs seskam, ko māmiņa Ņura Mura reiz pa virtuves logu parādīja. Slaids un lunkans kā kārklu klūga. Re, kā izlokās!

Svešais nenocietās un pirmais ierunājās:

—    Kā tu vari ieēst tik savādu gliemezi?

—   Tā ir pankūka.

—    Garšīga?

—   Pamēģini! — Miks noplēsa gabaliņu un pasniedza svešajam.

Tas nadzīgi paķēra un — steigšus atpakaļ uz zaru.

—   Garšīgs gan. Un kur tu viņu ņēmi… nu… kā viņu sauc?

—   Pankūku? Kur ņēmu? Jocīgais! Mums dārzā aug pankūku koks.

—    Derētu tādus kokus iestādīt upmalā. %

—    Es tikai pajokoju, tāda koka nemaz nav. Pankūkas man dod krusttēvs Mārtiņš. Re, tur viņš lejpus nogāztā ozola makšķerē.

—   To viņš prātīgi dara. Zivis ir ļoti ēdamas.

—   Es arī reizēm makšķerēju. Bet kas tu īsteni tāds esi?

—   Es? Ūdensseskiņš Vilnītis. Mēs esam no cildenas cilts. Mūs vēl varot saukt par ūdelēm.

—    Ir dzirdēts, — Miks atbildēja, lai gan viņš neko tamlīdzīgu nebija dzirdējis.

—    Bet kas tu esi?

—    Kaķēns Miks.

—    Arī ir dzirdēts.

—   Jā, esmu diezgan slavens. Bet ko tu dari, kad nesēdi uz šiem zariem?

—    Es skraidu, peldos. Sevišķi man patīk plunčāties viļņos. Skat!

Vilnītis ielēca upē, apmeta kūleni un pazuda zem ūdens.

Miks šausmās sastinga.

Krietnu gabalu tālāk — pie baltajām ūdensrozēm parādījās ūdensseskiņa purniņš.

—    Vai redzēji? Tu tā proti?

Miks ātri piegāja pie slaida bērza. 2ips — augšā! Zips — lejā!

—    Bet vai tu tā proti?

Neprotu tādēļ, ka negribu. Daru tikai to, ko

vclos.

Kas tev bez spēlēšanās pa viļņiem vēl patīk?

—    Patīk iet ciemos. Daudzi mani aicina. Bet visur jau nevar izstaigāt.

Miks paskatījās uz sauli, kas pašreiz rotājās virs tālumā augošas liepas. Tagad pulkstenim jābūt ap desmitiem, un viņam jāsatiekas ar vaverēnu Tomu pie lielā ozola.

—   Nu man jāiet. Kad citu reizi atnāksim ar krusttēvu Mārtiņu makšķerei, piepeldi, papļāpāsim.

—    Vai tev būs līdzi tas garšīgais gliemezis? Nu, tā…

—   Pankūka? Būs.

Kaķēns aizgāja. Odenssesks Vilnītis kļuva domīgs. Mika cienasts viņam neizgāja un neizgāja no prāta. Viens bija skaidrs: pankūkas var dabūt no makšķernieka. Jāsadraudzējas ai viņu.

Un ūdensseskiņš Vilini is tagad peldēja gar krusttēvu vien, gar viņu vien. Papeld un izrāpjas krastā. Riņķo šur un tur, ka zale kusi. Taču makšķernieks tikai uz sarkano pludiņu lūkojas. Beidzot Vilnītis pārskrēja tieši pāri lielā zābaka purngalam. Krusttēvs Mārtiņš noteica:

—    Redz, cik drošs!

Tad Vilnītis kaut. ko izdomāja… Nu viņš ēdīs pankūkas katru dienu.

Sāka līt, makšķernieks steidzās mājup. Viņu kā vienmēr priecīgi sagaidīja mazā Tīnīte.

—    Šodien nav «ņemama» diena, — sacīja krusttēvs, vilkdams nost garos gumijas zābakus.

TInīte to saprata bez teikšanas, jo sietiņā atradās tikai vīstoklis, kur no rīta bija ietītas pankūkas.

Te vīstoklis sietiņā sakustējās.

—    Kas tie par jokiem?! — iesaucās Tīnīte.

Zem vīstokļa gulēja Vilnītis.

—    Tas taču ūdensseskiņš! — pabrīnījās krusttēvs.

—    Cik skaists! — priecājās Tīnīte. — Un ko viņš ēd?

—    To, ko pats noķer, un… pankūkas arī.

Mājās pankūku netrūka. Vilnītis paskraidīja pa istabu un atkal ēda, kamēr piekusa. Tā tik bija dzīve! Un viņš pats bija izdomājis, kā pie šādas dzīves tikt!

Pievakarē krusttēvs Mārtiņš sameklēja no stieplēm pītu būrīti, kur kādreiz bija dzīvojuši mazie papagaiļi. Tā būs ūdensseskiņa māja.

Tīnīte viņam katru dienu cepa pankūkas, ūdens- trauciņā vienmēr apmainīja ūdeni.

Gāja diena pēc dienas. Savādi: Vilnītim pankūkas kļuva arvien negaršīgākas, būris — šaurāks un ūdenstrauciņš mazāks un mazāks …

Kādā vakarā, kad krusttēvs Mārtiņš pārnāca no makšķerēšanas, Vilnītim, sajūtot ūdenszāļu smaržu, asaras saskrēja acīs. Viņam likās, ka nobeigsies, ja netiks pie ūdens, pie īsta, liela ūdens…

Kad visi jau gulēja, pie būrīša pienāca Miks un, ieraudzījis Vilnīti raudam, noprasīja:

—    Atēdies pankūkas?

—    Atēdos …

—    Pēc māmiņas, brāļiem un upes ilgojies?

—    Ļoti…

Miks piņķējās diezgan ilgi, līdz beidzot būrītis atvērās.

—    Ejam, — kaķēns čukstēja.

Pagalmā viņus satika klusums un tumsa.

—   Ceļu uz upi atradīsi? — kaķēns Miks noprasīja.

—   Atradīšu.

Miks noskatījās, kā ūdensseskiņš Vilnītis attālinoties pamazām saplūda ar tumsu.

PĪĻUKS

Pīļuks bija skaists. Jaunībā viņš izskatījās pavisam skaists, bet tagad dzeltenais plīša uzvalks šur tur jau nobālējis, šur tur padilis. Arī ar lielajām pleznām un plakano knābi vairs nebija tā kā agrāk. No biežās mazgāšanas sarkanā krāsa kļuvusi bālāka. Taču ne viņš pats, ne Andrītis šīs pārmaiņas nepamanīja. Viņiem abiem bija labi. Pa nakti Pīļuks gulēja uz spilvena, tieši blakus Andrīša degunam.

Kad Andrītis aizgāja uz bērnudārzu, Pīļukam dažreiz kļuva garlaicīgi. Tad viņš sarunājās ar otru Andrīša labāko draugu — zaļraibo Spilventiņu, tikai Spilventiņš nebija no runīgajiem.

Bieži Plļuks jautāja:

—    Kas tur ir aiz lielā loga, kā tu domā?

—    Nezinu, — atbildēja Spilventiņš un atkal klusēja.

Kadu dienu Andrītis kārtējo reizi nomazgaja Pī- ļuku, bet māmiņa to izlika uz balkona žāvēties. Ar to viss arī sākās. Pīļuks piečāpoja pie balkona malas, kur pat Andrītis nedrīkstēja iet, un paskatījās lejup.

No brīnumiem viņam aizrāvās elpa.

Un bija jau arī ko redzēt!

Dzinn! Dzinn! 2vīks, žvāks! Dzinn! Dzinn! Drāzās mašīnas: sarkanas, pelēkas, brūnas, zaļas, zilas. Atkal sarkanas, atkal zilas. Acis apžilba.

Zem balkona — lejā zaļā mauriņā — sarkano tulpju dobe liesmoja kā ugunskurs.

Pīļuks aizmirsa Andrīti un Spilventiņu.

—    Tagad es lidošu! — viņš iesaucās. — Bez manis tur lejā tie tik un tā neiztiks. — To pateicis, Pīļuks izplēta savus īsos spārniņus un laidās.

Otrais stāvs tomēr ir otrais stāvs, pie tam Pīļuks nebija nekāds īsts lidotājs — viņš ar degunu ieurbās tikko aplietajā tulpju dobē. Pēc tam, apmetis pāris kūleņus, pamatīgi novārtījās. Nu viņš izskatījās tāds, it kā nekad nebūtu mazgāts un visu mūžu dzīvojis dubļu peļķē.

Mazliet atvilcis elpu, Pīļuks soļoja laukā no puķu dobes. Viņš ieraudzīja uz celiņa kaķēnu, baltu kā sniegs, ar tik zilām acīm kā neaizmirstulītes.

Pīļuks izgāza krūtis un, lielīgi grozīdamies, tuvojās kaķēnam, kurš gan par viņu nelikās ne zinis: rāmi tupēja un skatījās tālumā — laikam skaitīja mākoņus, kuri peldēja debesu pamalē/

«Viņš kautrējas,» nodomāja Pīļuks un tāpēc droši sacīja:

—    Labdien! Es esmu Pīļuks. Vai nevēlies ar mani paspēlēties?

—    Es? Ar tādu netīreli? — Un baltais kaķēns Smukumiņš pamuka sāņus.

Pīļuks stāvēja kā sasalis. Viņam šķita, ka nebūs pareizi sadzirdējis Smukumiņa sacīto.

Bet Smukumiņš, pacēlis savu kuplo asti kā skursteni gaisā, lepni aizsoļoja pa celiņu.

Visu dienu Pīļuks bēdīgs staigāja apkārt tulpju dobei, un viņam kļuva arvien skumjāk un skumjāk. Uz ielas neuzdrošinājās iet — baidījās, ka nesabrauc mašīnas. Tulpju dobe jau sāka apnikt.

«Cik jauki tagad istabā,» Pīļuks iedomājās. «Andrītis, pārnācis no bērnudārza, stāstīs Spilventiņam savus dienas piedzīvojumus. Bet te vientulība!»

Kad satumsa un kļuva dzestrs, Pīļuks vakara saltumā nodrebinājās. Ielas malā auga ceriņkrūms. «Varbūt tur būs siltāk,» viņš nolēma un gāzelēdamies čāpoja pāri mauriņam.

Ceriņkrūmā viņš sastapa papīra Vīkšķi, ko tur kāds nevērīgs gājējs bija iesviedis.

—   Jāpiespiežas pie Vīkšķa, kaut gan tas jau nav tik patīkams kā Spilventiņš. Varbūt tomēr būs siltāk,» Pīļuks nolēma.

—    Ko tu grūsties! Vai neredzi, ka te ir manas mājas? — nošņāca Vīkšķis.

Pīļuks bailīgi sarāvās čokurā. Plašajā pasaulē viņš nevienam nebija vajadzīgs. Kad pie zilganpelēkajām debesīm parādījās dzeltenīga mēness ripa un kā lieli, spīdoši punkti iemirdzējās zvaigznes, Pīļuks, smagi nopūties, beidzot iemiga.

Agri no rīta viņu pamodināja kaut kas ass un nelaipni izvilka no krūma. Tā bija visparastākā sētnieces krustmātes Marijas žagaru slota. Reizē ar papīra Vīkšķi Pīļuks nokļuva uz sētnieces saslauku lāpstas. Viņš saprata, ka ceļo uz atkritumu kasti.

«Gals klāt,» Pīļuks skumji domāja, «nu es savus draugus vairs nekad neredzēšu …»

Pakš! Pakš! — Apaļas asaras krita uz saslauku lāpstas, sajaucās ar putekļiem un pārvērtās dubļu pilienos.

Tajā brīdī māmiņai blakus uz bērnudārzu soļoja Andrītis. Viņš pasveicināja sētnieci Mariju, tad pēkšņi izrāvās māmiņai no rokas un metās pie saslauku lāpstas.

—    Mans Pīļuks! Mans mīļais, skaistais Pīļuks! — Andrītis līksmi iesaucās un izvilka Pīļuku no netīrumu kaudzes.

—    Vai tad es varēju zināt, ka tā tev derīga manta! — pukojās krustmāte Marija. — Kad es biju maza, tad gan neizmētāju savas rotaļlietas.

Vakarā Andrītis mazgāja un berza Pīļuku, ka šļakatas vien šķīda uz visām pusēm. Ziepes koda acīs, bet Pīļuks šoreiz to labprāt pac ieta.

PASAKA PAR PASAKU

Dziļi mežā, septītās stigas malā, bērza tāss mājiņā dzīvoja maza, smaidīga Pasaka. Viņa priecājās par visu: par saules staru, kas modināja rītos, par sīko zaķkāposta ziedu, par mirdzošu rasas pilienu, par putniem, kas ik dienas pieskandināja pilnu mežu ar jautrām dziesmām.

Pasaka nejutās vientuļa. Viņu bieži apciemoja četri draugi: Austrumvējš, Dienvidvējš, Rietumvējš un Ziemeļvējš. Viņi pastāstīja plašās pasaules raibos notikumus. Ilgi pie bērza tāss namiņa draugi nekavējās, jo bija lieli skrējēji. Visi četri Vēji lielījās: šiem apskriet apkārt pasaulei esot tīrais nieks. Vispatīkamākais bija Dienvidvējš. Viņš zināja stāstīt brīnumainus stāstus par siltām zemēm, un pats arvien siltas elpas pārbagāts. Visdrūmākais — Ziemeļvējš, bet ne jau savas vainas dēļ: viņš taču skrēja no paša Ziemeļpola pāri zemēm, apklātām tikai sniegu sniegiem, un tādēļ pat te, siltajā mežā, nespēja atsilt.

Kādu dienu Dienvidvējš atnesa nemieru.

Sākumā viss ritēja kā parasti. Dienvidvējš pieklauvēja pie bērza tāss namiņa rūts, Pasaka atvilka no papardes lapas darināto aizkaru, atvēra logu un teica:

—    Labrīt, Dienvidvēji Kas jauns pasaule?

—    Labrīt, meitenlt Pasaciņ! Vienmēr jau kas notiek — kāda upe iziet no krastiem, kāds kalns sāk pīpēt uguni, bet kaut ko nedzirdētu es noklausījos rozes un bezdelīgas sarunā.

—   Stāsti, stāsti, Dienvidvēji

—    Katrai puķei esot sava pasaka. Bez pasakas neviena puķe nevarot ne lāgā ziedēt, ne labi augt.

Sīkāk Dienvidvējš neko nepateica, viņš skrēja tālāk — skatīties, vai kāda upe nav izkāpusi no krastiem un vai kāds kalns atkal nav sācis pīpēt uguni.

«Katrai puķei esot sava pasaka? Bet kura ir mana puķe? Jāiet viņu meklēt,» nolēma Pasaka.

Bērza tāss namiņa iemītniece uzvilka zilo samta mēteli un devās ceļā. Gāja, gāja, gāja… Mežs beidzās, sākās līdzena pļava. Viņpus pļavai varēja redzēt košu māju ar saulē vizošu jumtu un simt logiem, bet visvilinošākais — apkārt mājai dārzā ziedēja rozes, tikai rozes.

Pasaka gandrīz lidodama pārlidoja pāri pļavai un pa maziem vārtiņiem iegāja dārzā. Rozes žilbināja ar savu krāšņumu, tomēr visskaistākā bija sarkanā, kas, lepni pacēlusi galvu, skatījās pāri citām.

«Ja es būtu šīs visskaistākās Rozes pasaka?» uztraukta un trīcošu sirdi nodomāja bērza tāss namiņa Pasaka un bijīgi Rozi sveicināja:

—    Labdien, visudaiļā Roze!

—    Labdien… — Roze vienaldzīgi atņēma sveicienu.

Vajadzēja saprast, ka tik cildenai puķei tāda maza un neievērojama pasaka bijusi nebijusi, tomēr bērza tāss namiņa Pasaka vēl cerēja.

—   Cienījamā Roze, varbūt gadījumā… es esmu tava pasaka?

—    Skat, cik iedomīgas būtnes tagad staigā pa pasauli! Tāda knīpa un grib būt Rozes pasaka! Man jau sen ir pašai sava pasaka, tikai viņa pašreiz aizgājusi uz pils zāli padejot.

Noskumusi bērza tāss namiņa Pasaka iznāca no rožu dārza un gāja prom. Gāja ilgi. Beidzot kādā sētmalē ieraudzīja puķi, kas ziedēja pavisam vienkāršiem, sīkiem ziediem. Arī pati puķe nebija nekāda košā — ceļa putekļiem klātām pelēcīgām lapām.

«Šī, šķiet, nebūs tik lepna kā Roze. Varbūt tieši es esmu viņas pasaka?» Tā sevī nospriedusi, Pasaka droši sacīja:

—    Labdien, cienījamā puķe! Esmu priecīga, ka tevi atradu.

—   Sveika! Sveika! Jā, nekur jau nav teikts, ka Vērmele nav puķe. Par mani gan neviens sevišķi nepriecājas.

—    Mīļā Vērmele, es priecājos, tevi satiekot, jo droši vien esmu tava pasaka.

—    Tu esi nokavējusies. Es esmu Vērmeles pasaka, — teica tieva, izstīdzējusi meitene un nostājās cieši blakus Vērmelei.

—    Ļoti atvainojos, — smaidošā Pasaka atbildēja. — Cik žēl, ka neesmu pasaka nevienai puķei.

Izstīdzējusī meitene noskatīja smaidošo Pasaku no galvas līdz kājām, tad, īgni saviebusies, nomurmināja:

—   Tu nemaz nederi puķei par pasaku.

—    Kādēļ?

—    Tu vienmēr mīlīgi smaidi.

—    Vai puķu pasakas nesmaida?

—    Puķu pasakām pats galvenais ir rūgtums. Es tev palīdzēšu. — Vērmeles pasaka sniedza uz ceļmallapas zaļu pilienu. — Iedzer šo, un viss būs, kā vajag.

Bērza tāss namiņa Pasaka iedzēra pilienu.

—    Nu, kāds ir?

—    Šausmīgi rūgts.

—    Tas ir labi. Arī pati tu tagad būsi rūgta, un katra puķe, kurai vēl nav pasakas, tevi pieņems par savu.

Par tik labām ziņām pirms brītiņa bērza tāss namiņa Pasaka būtu jautri pasmaidījusi, taču tagad 110 zaļā piliena viņa bija kļuvusi īgna un vairs neprata smaidīt. Dīvainā kārtā viņas zilais samta

mētelis tūdaļ pieņēma pelēcīgo Vērmeles lapu krāsu.

Skumja un nogurusi Pasaka devās uz mājām. Bet mežā viņa uzreiz neiegāja, vispirms apsēdās pļavas malā nedaudz atpūsties.

—    Kādēļ tu esi tik bēdīga? Vai nevaru tev palīdzēt? Un kas tu tāda esi? — tuvumā jautāja draudzīga balss.

Bērza tāss namiņa Pasaka turpat ieraudzīja Margrietiņu. Šorīt lielā steigā viņa to nebija pamanījusi.

—    Esmu nelaimīga pasaka, jo man nav savas puķes.

—    Velti bēdājies, — Margrietiņa mierināja, — gan tu savu puķi atradīsi. Es ilgojos savas pasakas un ticu, ka viņa drīz pie manis atnāks.

—    Varbūt es esmu tava pasaka?

—   Man ļoti žēl, bet tu tā neesi. Viņa ir pavisam citāda.

—    Kāda?

—    Viņa vienmēr ir jautra un smaidoša. Vēl šorīt, ģērbusies zilā samta mētelī, pagāja garām. Gaidu viņu atgriežamies.

Tas bērza tāss namiņa Pasakai bija par daudz. Skriešus viņa metās prom. Viss pagalam! Viņai nekad nebūs savas puķes!

Pasaka sabruka savā namiņā pie loga un raudāja, raudāja. Ilgi raudāja. Rasas pilienā uz palodzes pati bija ieraudzījusi, cik nepazīstama pārmainījusies.

Pasaka varbūt raudātu vēl šodien, ja to neizglābtu sensenais draugs Dienvidvējš.

Noklausījies viņas bēdu stāstu, Dienvidvējš teica:

—    Tava nelaime, ka bez apdoma visiem pārāk tici. Ne katram ir derīgi Vērmeles rūgtie pilieni. — To pasacījis, Dienvidvējš domādams apskrēja trīsreiz apkārt bērza tāss namiņam un tad pēkšņi apstājās. — Būs labi, atcerējos, ka aiz trejdeviņām jūrām virs palmām apaugušas salas pastāvīgi dzīvo sudraba Mākonis, kam pieder brīnumpilieni, un viņš man kā senam paziņam pāris pilienus neliegs.

Pasaka, gaidot savu draugu, visu nakti negulēja. Reizē ar saules lēktu atgriezās Dienvidvējš.

—    Tavu traku skrējienu! — viņš elsa. — Steidzoties pat vienai nēģeru būdiņai jumtu norāvu, bet tas nekas: viņi prot ātri salabot.

Dienvidvējš tūliņ iedeva Pasakai uz kokosrieksta čaulas gabaliņa divus sudraba pilienus, pamācīdams:

—    Ar vienu nomazgā seju, otru iedzer.

Pasaka tā arī izdarīja.

—    Ko es teicu! — Dienvidvējš nopriecājās. — Tagad tu atkal esi smaidošā, priecīgā Pasaciņa. Steidzies nu, Margrietiņa gaida tevi! Katrai puķei taču vajadzīga sava pasaka.

Un kā cilvēkam?

SATURS

Pīļuka Jaunais gads…………………………….. 3

Sniegpārsliņa…………………………….. . 9

Kristāla Zvaniņš……………………………….. 15

Kā Miks pirka velosipēdu…………………….. 22

Mika nedienas ar velosipēdu …. 28 Miks, Slinkums un Godaprāts …. 36

Piparkūku Groziņš…………………………….. 42

Ka Jēkabiņš sēņot veda………………………. 46

Vilnītis …………………………………………… 53

Pīļuks……………………………………………… 60

Pasaka par Pasaku…………………………….. 66

Mirdza Kļava ■ PIĻUKA JAUNAIS GADS

Redaktore E. Marjutina. Mākslinieciskais redaktors A. Sprudžs. Tehniskā

redaktore V. Ruskule. Korektors M. Beinerts. Nodota salikšanai 07. 07. S0. Parakstīta iespiešanai 31. 03. 81. Formāts 70X X84/16. Ofseta papīrs 120 g. Baltikas garnitūra. Ofsetspiedums. 4.9 uzsk. iespiedi.; 30.24 uzsk. kr. n. 3,15 izdevn. I. Metiens 60 000 eks. Pašūt. Ne 946. Cena 35 kap. (59 000 eks ), 7. tipa iesējumā 50 kap. (1000 eks.) Izdevniecība «Liesma», 226047 Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Ne 31/30778/B-6I3. Iespiesta Latvijas PSR Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas Rīgas Paraugtipogrāfijā, 226004 Rīgā, Vienības gatvē 11.

Content

Kļava Mirdza Pīļuka jaunais gads

MIRDZA KĻAVA PĪĻUKA JAUNAIS GADS

PĪĻUKA JAUNAIS GADS

SNIEGPARSLIŅA

KRISTĀLA ZVANIŅŠ

KA MIKS PIRKA VELOSIPEDU

MIKA NEDIENAS AR VELOSIPEDU

MIKS, SLINKUMS UN GODAPRATS

PIPARKUKU GROZIŅŠ

KA JEKABIŅŠ SĒŅOT VEDA

VILNĪTIS

PĪĻUKS

PASAKA PAR PASAKU

SATURS