Kļava Mirdza

Tas iesākās pusnaktī

MIRDZA KĻAVA

TAS IESĀKĀS pusnaktī

.

.

NEMIERS VIRTUVE

Visi zināja, ka mazpilsētā Cikcakijā vecmāmiņas Melānijas sarkanais ķieģeļu namiņš ir pats glītākais. Ik rītus tam atvēra baltos slēģus, un tūdaļ divi logi redzēja notikumus uz ielas, trešais uzmanīja dārzu, un gala logs, kas piederēja virtuvei, vēroja virs tuvējā meža uzlecošo sauli. Ja labi ielūkojās, varēja pat saskatīt vāveri skraidām pa egļu zariem vai ari jautrās zīlītes te uzspurdzam gaisā, te nolaižamies kādā kokā.

Vecmāmiņai gan neatlika daudz laika skatīties uz zīlītēm un vāveri. Vairākas stundas dienā viņas acis piesaistīja ūdens, rīku lupata un ziepes.

Virtuve bija iekārtota ar apdomu, lai katra lieta butu pa rokai. Blakus gāzes plītiņai gandrīz visu

gaišzilo sienu aizņēma balts trauku skapis. Tas lepojās ar daudziem nodalījumiem, plauktiem, plauktiņiem un atvilktnēm. Katrai bļodai, šķīvim, katlam un jebkuram citam traukam skapī tika stingri ierādīta sava vieta.

Pretī logam, nekad nepiekusis, stāvēja galds. Ja ir četras kājas, tad jau nenogurst.

Tā tas turējās gadu gadiem.

Toziem, īsi pirms Jaungada, stiprs sals saziedināja uz rūtīm ledus puķes. Lielais aukstums tomēr neaizkavēja vecmāmiņu braukt tālu ceļu līdz galvaspilsētai, lai apciemotu savus mazbērnus.

Kaut arī vecmāmiņas nebija mājās, Jaunais gads nāca un atnāca. Visa pilsētiņa jautri atvadījās no Vecā gada.

Arī Melānijas virtuvē sienas Pulkstenis divpadsmit reižu nodimdināja «bim-bam . . .».

Pēdējais «bim-bam» nodunēja tieši pusnaktī.

Brīnumus parasti pavēsta kāda īpaša zīme. Tā arī toreiz pie beidzamā «bam» dūmvadā iegaudojās vējš un eglainē trīs reizes skaļi ieķērcās vārna. Un tad sākās satraucoši notikumi virtuvē. Vispirms no sienas atgrūdās Pulkstenis un uzlēca uz galda.

— Man ir apnicis vienmēr rādīt pareizu laiku, gribu cilvēciski kļūdīties, — to pateicis, viņš nikni pagrieza savus rādītājus pusstundu atpakaļ.

Tūliņ atvērās trauku skapja pirmās durvis. Lielais Zupas Katls, neveikli novēlies no apakšējā plaukta, sabadījās ar grīdu. Lēni viņš tusnījās uz galda pusi. Kaimiņš Trumulis nokāpa uzmanīgi un čāpoja līdzi.

Virtuves vidū Katls aizelsies apstājās.

—     Nav pierasts staigāt, un laikam esmu mazliet resns no tām mūžīgajām buljona zupām.

—     Un vai man ir viegli? — Trumulis nostājās blakus Katlam. — Gandrīz katru dienu jādzird apvainojumi: trumuļi esot izgājuši no modes. Būšot jāpērk Svilpes trauks, bet to, ka Svilpes trauks svelpjot piededzina ūdeni, neviens neņem vera.

Visos plauktos sāka tinkšēt un tankšet. Trauki grūstoties piesitās cits citam. Vērās vaļa daudzās baltā skapja durvis un durtiņas.

Porcelāna Cukurtraukam izdevās nostāties pašā plaukta malā. Pagriezies pret Pulksteni, viņš noglaudīja savas sarkanās puķītes un, saldeni smaidīdams, sacīja:

—     Es nevēlos sūdzēties, bet mani tur tikai virtuvē. Viesību galdu nemaz neesmu redzējis, tur vienmēr grozās cits smalkāks trauks no brūnās bufetes. Vai tā ir pareiza kārtība?

—     Tās nekārtības šeit rodas no pārmērīgas kārtības, — skāba, sīka balstiņa nāca no skapja vidējā nodalījuma. Tur savus uzskatus paziņoja Etiķa Karafe.

—     Un kas viss te nav jādzird, — Šķēres, izkāpušas no rokdarbu kastītes, tūliņ žēlojās. — Aizvakar Melānija, nogriežot auduma gabalu palagam, pārmeta — grieznes esot pavisam neasas, graužot kā ar zobiem. Bet kaimiņmājas Pēterītis pirms tam grieza tievās metāla stiepules un neko neiebilda.

Adata bija cieši pieķērusies Šķērēm, un nu viņa nostājās uz savām kājām ar tādu pārliecību, ka pati izķepurojusies no kastītes. Būdama tieva un gluda,

tā izveicīgi lodāja starp traukiem un — hop! — jau atradās uz grīdas. Arī Adatai bija asi iebildumi.

—            Es! … — viņa pagrozījās, lai visi ievēro, ka Adata ir «Es». — Es neko jaunu vairs nešuju, aizlāpu tikai caurumus. — Un viņa, nicinoši pavīpsnājusi, aptina sev apkārt kā šalli brūnu zeķu lāpāmā diega galu, kas bija palicis ievērts no viņas pēdējās darbadienas.

—            Es jau, tāpat kā Cukurtrauks, nevienu ciemiņu neesmu redzējis, — brūnais māla Sālstrauciņš arī neklusēja.

Sadzirdējusi kņadu, klanīdamās pa labi un kreisi, no priekštelpas pieliekamā skapja virtuvē ienāca grīdas slaukāmā Saru Slota. Garo kātu atslējusi pret sienu, viņa nogaidoši klusēja. Varbūt šie sāks strīdēties, uz to pusi, liekas, iet. Kad kļūs skaidrs, kurš tas stiprākais, arī Saru Slotai būs saprotams, kā jādomā un jārunā.

No puspievērtās atvilktnes, galvas pabāzušas, ziņkārīgi klausījās tējkarotes Kaisītāja un Maisītāja.

Tējkanna uzrausās uz gāzes plītiņas un ieklepojās. Visi pagriezās uz to pusi. Tējkanna te skaitījās pati gudrākā. Pasaules notikumus viņai pastāstīja tējas Biezumi, dažas paciņas taču bija atceļojušas pat no Indijas.

—     Teikšu, kā ir, — Tējkanna iesāka un lielākas cieņas labad vēlreiz gari noklepojās. — Mums apnikusi šīs mājas kārtība, varbūt Pasaulē ir tāda vieta, kur katrs var darīt, ko grib? Un kāpēc mēs to nevarētu pameklēt?

Virtuvi pāršalca satraukti čuksti.

Tālāk runājot, Tējkannas balss pieņēmās skaļumā:

—     Ierosinu sasaukt sapulci un apspriest šo jautājumu.

Atskanēja piekrišanas saucieni.

Tējkarotēm Maisītājai un Kaisītājai uzdeva izkāpelēt pieliekamā kambara plauktus, aicinot visus uz sapulci.

Maisītāja bija vecākā māsa un arī prātīgākā, viņa vienmēr kārtīgi samaisīja, ko

nu katrreiz vajadzēja, un centās nešļakstīt pāri trauka malām.

Kaisītāja bija jaunāka un draiskulīgāka. Sevišķi viņai patika palaidņoties ar bērniem. Cukurtraukā viņa pieņēmās pilna ar milzīgu kaudzi un atpakaļceļā līdz krūzītei reizēm pašķiebās. Cukuram tad gribot negribot bija jābirst uz galda.

Pēc maza brītiņa visās malās skanēja Tējkarotīšu aicinājumi uz sapulci.

SAPULCE NOLĒMA

Ja Melānija tonakt ieskatītos savā virtuvē, viņa izbītos no briesmīgās nekārtības. Visas skapja durvis vaļā, trauki sadrūzmējušies uz grīdas. Putekļu Sūcējs, Spainis un Grīdas Lupata uzrāpušies uz galda. Nez kā viņiem tas izdevies? Burkas un māla Podi, kas parasti kā kareivji stāvēja glītās rindās pieliekamā uz plauktiem, nu grozījās starp porcelāna šķīvjiem un krūzītēm.

Tējkanna, kā jau sapulces vadītāja, tagad stāvēja pašā virtuves vidū.

Spriests bija tik daudz, ka pat Saru Slota jau saprata, kā jādomā un jārunā. Viņa paklanījās Tējkannai un teica:

—     Es arī sen domāju, ka mums jāiet prom Pasaulē.

—     Man vienalga, var iet, var neiet, — Grīdas Lupata aizsmakušā balsī ierunājās. Vienmēr ar aukstiem ūdeņiem strādājot, viņa bieži saaukstējās. — Es varu mazgāt nekrāsotu koka grīdu vai tādu, kas no tīra zelta, tāpat palikšu tikai Grīdas Lupata.

—     Tā vis nesaki, — balta porcelāna Cūciņa pavērsa savus rozā vaigus pret Grīdas Lupatu. — Es, piemēram, te skaitos Krājkase, bet jau trīs mēnešus glabāju vienu pašu rubli. Varbūt citur man dos vairāk naudas un es būšu vērtīgāka nekā tagad.

—     Ejam prom. Nav ko spriedelēt, ir jau izlemts, — Tējkanna valdonīgi noteica.

—     Pa ceļam vajadzētu ieskatīties ēdamistabā un malkas šķūnī, varbūt gadās kāds lidznācējs, ieminējās Zupas Katls, kurš sevišķi nevelējas iet ara no siltās virtuves, bet viens palikt ari negribeja.

Katla domas tika ievērotas. Ēdamistabā pie nelielās vitrīnas Pasaulē gājējus sagaidīja vilšanās. Kristāla traukiem tepat bija labi.

—     Vai varat apsolīt, ka laiku pa laikam dabūšu rozes? Bez rožu smaržas es nespēju dzīvot, — dzidri noskanēja graciozas Puķuvazes balss.

Saprotams, ka to apsolīt nevarēja.

Vienīgi kristāla Pelnutrauks bija dūšīgs līdzgājējs.

—     To no viņa varēja sagaidīt, — pavīpsnāja ar sudraba apmali rotāts Konfekšgroziņš, — tam prātā tikai zili smēķu dumi, turklāt, krītot no galda, sānā robs izdauzījies.

—     Lai nāk vien, — teica Tējkanna, — tāpat lielā barā gadās kāds apdauzītais.

PARĀDĀS ARĪ VELNS UN RAGANA

Pirms vecmāmiņas Melānijas virtuvē sākās lielie notikumi, arī Jānīša mājas pagalmā norisinājās dīvainas lietas.

Jānītis nopirka pasaku grāmatu. Nepacietībā apskatīt skaistos, krāsainos zīmējumus viņš steidzās mājup tikpat kā ugunsdzēsēju mašīna uz ugunsgrēka vietu. Nemaz neiegājis istabā, zēns apsēdās uz sola un sāka šķirstīt jauno pirkumu. Visilgāk viņš pētīja to lappusi, kur bija uzzīmēti Velns un Ragana, tomēr arī tie drīz apnika. Pametis grāmatu sola ziņā, viņš diedza uz hokeja laukumu, no kurienes kā degošas brīnumsvecītes dzirksteles uz visām pusēm skrēja priecīgas puiku balsis.

— Še tev nu bija, — pamestā grāmata sūkstījās, — gribēju svētkos kādu bērnu iepriecināt, bet nekā. Būtu vismaz atnācis vējš un aizvēris vāku.

Vējš neatnāca, bet pelēkajiem mākoņiem apnika mierīgi gulēt debesu plašumā. Vispirms tie brīdinoši satumsa, tad sāka kaisīt sniega pārslas, kas, gaisā dejojot riņķa danci, saķērās vairākas kopā un, draiski šūpodamās, krita lejā.

Nemaz ilga laika nevajadzēja, kad solu bija apbērusi pabieza sniega kārta. Putenis drīz pierimās, it kā tīšām būtu gribējis ieputināt tikai grāmatu vien.

Līdzko visās mājās abi pulksteņa rādītāji satikās uz skaitļa divpadsmit, sniega kaudzīte virs grāmatas sakustējās, un no atvērtās lapas izkāpa Velns un Ragana.

Ieraudzījis blāvo, trūcīgo nakts gaismu, pasaku grāmatas Velns nopurināja no pleciem sniegu, tad, pieturēdamies pie sola, lēnām nošļūca zemē. Viņš gausi izstaipījās un kļuva manāmi lielāks. Tagad Velns bija labāk apskatāms. Nekāds jaunais viņš vairs nebija, vismaz savi simt gadi aiz muguras.

Jaunā, džinsos un ugunīgi sarkanā džemperī ģērbtā Ragana sasita plaukstas, iesaucās: hoplā! — un viegli kā tenisbumbiņa nolēca no sola. Brīvi palaistie mati, vēl sārtāki nekā džemperis, plīvoja kā liesma.

Vecais Velns nodomāja: kāda velnišķīgi jauka Raganiņa. Viņš pieklājīgi palocīja no vecuma sakum- pušo muguru un senlaicīgi sveicināja:

—     Labs vakars!

—     Cau! — Ragana kā žēlastības dāvanu pameta atbildi sveicienam.

—     Varbūt iesim Pasauli apskatīt kopā? — Velns uzdrīkstējās sacīt.

—     Mums nav pa ceļam, un tik vecmodīgam Velnam vispār nevajadzētu maisīties pa Pasauli.

Ragana pagrieza Velnam muguru un, spīdinot zaļo acu ugunis, brida pāri pagalmam uz Sniegavīra pusi.

Velns sadrūmis plūkāja savu šķidro bārdiņu. Kaut esi pats velns, tomēr tādi teicieni kremt, un bez tam tālu prom no dzimtās elles, nakts laikā, svešā pilsētā vienam pašam nav nekāda priecīgā staigāšana. Nemaz nepatika sākt kustēties, bet negribējās arī mazdūšīgi līst grāmatā atpakaļ. Ies vien uz priekšu — un tad jau redzēs, kā būs. Sperot pirmo soli, Velns ievaidējās un, stīvi pieliecies, sāka berzēt sāpošos ceļgalus. Pēdējo reizi, kad viņš bija ellē, tur staigāja tik stipri caurvēji, ka pat velniem piemetās reimatisms.

Maķenīt atpūties, Vecais Velns sadūšojās un kliboja uz pilsētiņas nomali.

Pirms Jaungada bija atkala, un tagad zem čauganā sniega viltīgi slēpās slidens ledus, to vien gaidīdams, lai kāds paslīd, tāpēc Velns īpaši uzmanījās.

UN TAGAD PAR RAGANU

Pagalma malā kā uzcītīgs naktssargs stāvēja Sniega vīrs. Pavisam parasts un visiem pazīstams: ar cauru spaini galvā, pogu acīm, burkānu degunu un slotu rokā.

Slota! īsta žagaru slota! Tieši tā vilināja no pasaku grāmatas izbēgušo Raganu.

—     Cau, vecais! — Ragana piegājusi uzsita ar plaukstu spainim tik stipri, ka tas noslīdēja pār Snie- gavīra apaļo galvu līdz pat acīm.

—     Labvakar! — Sniegavīrs laipni atbildēja un nopriecājās: cik jauka Raganiņa, — uzmauca dziļāk cepuri, lai piere nesalst.

—     Es aizņemšos slotu. — Un Ragana, atbildi negaidījusi, izvilka to Sniegavīram no rokas.

—     Atdod, lūdzu, manu vienīgo lepnumu; ko es iesākšu bez slotas, bērni mani tādu nemaz negribēs.

—     Esmu pieradusi ņemt, ko man vajag, — Ragana atteica un, Sniega vīra «vienīgo lepnumu» padusē cieši iežmiegusi, apstaigāja pagalmu, meklējot vietu, kur stiprāk pūš vējš.

—     Atdod, lūdzu, — Sniegavīrs vēlreiz lūdzās.

Ragana nemaz neklausījās; atradusi meklēto vietu,

iesprauda slotu kupenā. Pieliekusies viņa saslapināja sniegā rādītāja pirkstu, pēc tam, pacēlusi roku, vēroja, no kuras puses tas ātrāk apžūst, — no turienes tad arī pūš vējš, — un pa vējam pavisam cita lidošana.

Kamēr Ragana noņēmās ar vēja virziena noteikšanu, tikmēr slota milzīgā steigā aizdrāzās uz pagalma ziemeļu pusi pie mazajām eglītēm, apgūlās zem no- līkušajiem zariem un tā paslēpās.

Krustu šķērsu pārstaigājusi sētsvidu un slotu neieraudzījusi, Ragana nodomāja — laikam kāda viņas māsa to nočiepusi. Nu viņa klīda no sētas sētā un satika daudzus sniegavīrus, bet visiem rokas bija tukšas. Kā lai nebūtu tukšas, ja Sniegavīra žagaru slota bija palūgusi žagatai, kas turpat eglītē snauda, lai aplidojot Cikcakiju un mudinot citu sniegavīru slotas līdz rīta gaismai noglabāties. Visas tā arī darīja, neviena negribēja kalpot Raganai par lidmašīnu.

Izklaiņojusi pilsētu, Ragana nikna brida pa aizputinātu ceļu uz meža pusi. Vai tiešām Pasaulē tik daudz raganu, ja visi sniegavīri aplaupīti? Neko darīt, būs pašai jāsalauž bērza zari un jāmeklē kaut kas piemērots kātam.

AIZIET!

Trauku pulciņš ar Tējkannu priekšgalā izgāja no mājas. Viņus ne visai mīlīgi saņēma nakts aukstums, pustumsa un grūti izbrienams dziļš sniegs. Par laimi, līdz malkas šķūnītim taciņa bija labi iemīta, un nesenais putenis tur neko lielu nebija paspējis sabārstīt.

Visi apstājās pie šķūnīša durvīm, tikai Tējkanna un Cukurtrauks iegāja iekšā.

— Labvakar, — Cukurtrauks saldeni sveicināja, — mēs ejam Pasaulē sākt jaunu dzīvi. Vai kāds nevēlas mums piebiedroties?

Sveicienu laipni atņēma Zāģis un Vīle. Tas bija izslavēts, saticīgs pāris, jo Vīle bez kādas pamācīšanas — pati zināja, cik katrreiz asi zobi uzvīlējami Zāģim, kad tas gāja darbā.

—     Hm … — domīgi nošņāca Zāģis, — kā tu, Vīle, domā, varbūt meklējam ko labāku?

Vīle zināja, ka Zāģis nekur nepaliks bez darba, visur atradīsies kāds nozāģējamais.

—     Ejam! — viņa droši sacīja.

Kad abi jau gāja uz durvīm, viņus aizkavēja no šķūnīša dziļumiem Cirvja balss:

—     Kā man liek, tā es daru. Bet ka lai es daru, ja man neviens neko neliek?

—     Ā! — Vīle mirkli apstajas, tomēr labāk, ja svešumā ir vēl kāds blakus no pašu šķūņa. Viņa pačukstēja Zāģim, un tas skaļi sacīja:

—     Cirvi, es tev paveļu nākt līdzi, varbūt mums būs kopā jāstrādā.

Cirvis tūdaļ zināja, kas jādara. Iznāca ārā un, atpakaļ nepalūkojies, aizvēra bijušā mājokļa durvis.

Nu Tējkanna sāka rīkot:

—     Putekļu Sūcēj, tu iesi pirmais, tev pa spēkam aizpūst sniegu no ceļa. — Pati viņa nostājās aiz Putekļu Sūcēja tik tuvu, ka starp viņiem nevarētu pat Adata iespraukties.

Veicīgi izveidojās raiba rinda. Tējkanna atskatījās atpakaļ un vaicāja:

—     Varbūt jūs vēlējāties citu vadītāju?

—     Nekādā gadījumā! — klaigāja Cukurtrauks un Zāģis. Vēl kādi piekliedza klāt arī savas balsis. Daži klusēja. Ko katrs domā klusējot, nav zināms, tāpēc Tējkanna jutās, kā jau jājūtas vienprātīgi izraudzītai vadītājai.

—     Sāc kustēties! — Tējkanna piebikstīja Putekļu Sūcējam, tad pamāja, un raibo rindu nezināmās ceļa gaitas pirmajam solim iekustināja vadītājas skaļais sauciens:

—     Aiziet!

KA VELNAM GAJA PASAULE

Vecais Velns kliboja garām Melānijas mājai tieši tobrīd, kad ceļotāju gājiens sākās. Diez kur šie ies? Ziņkārības mudināts, viņš kādu gabalu klunkuroja nopakaļ. Bet drīz vienmuļā iešana apnika, un viņš sāka skatīties apkārt. Atstatāk no ielas aiz kailajiem kokiem slapstījās neliela māja. Kāpēc šī nolīdusi tik tālu dārzā? Ellīgi gribētos to uzzināt. Brītiņu pastāvējis pie sētas, Velns nolēma iepazīties tuvāk ar aizdomīgo māju. Klusām atvēra vārtus un zaglīgi ielavījās dārzā. Dažus soļus noklibojis, viņš izbrīnā gandrīz nogāzās augšpēdus: pagriezis muguru ielai, baltajā sniegā sēdēja melnas nakts krāsas Velns. Atjēdzies no pirmā pārsteiguma, pasaku grāmatas bēglis ar savu kaulaino roku paklapēja Dārza Velnam pa plecu.

Sausi, kokaini noklaudzēja.

— Ei, no kurienes tu esi izbēdzis? — Vecais Velns noprasīja.

Dārza Velns atskatījās uz nelūgto viesi un nelaipni atbildēja:

—     Pats tu esi izbēdzis, es te sēžu jau septiņus gadus.

Nu Vecajam Velnam mute līdz ausīm vaļā.

—     Ko brīnies, — Dārza Velns stāstīja, — mani izgrieza no koka, tagad velni pie cilvēkiem ir nākuši modē un godā. Mūs izgatavo lielus un mazus, no māla, no koka un vēl sazin no kā. Pieej pie loga, palūri istabā!

—     Par ko tad mūs tā sākuši cienīt?

—     Mode. Saproti, ja modē nāk pat velns, tad arī viņam durvis vaļā.

Neticīgi galvu grozīdams, Vecais Velns pielampa- čoja pie loga un piespieda velnišķīgo seju vēsajai rūtij. Patiešām, uz grāmatplaukta zvilnēja pieci māla velnini.

Vecais elles iemītnieks visā savā mūžā nebija tik daudz domājis kā toreiz, pie loga stāvot. Tāpat kā zemi rokot, apgriež velēnu pēc velēnas, arī viņš savā atmiņu laukā uzraka visus garā mūža notikumus un nosprieda, ka pasakās velnu cilts bieži tiek visādi āzēta un piemuļķota. Ilgi viņš prātodams bija mīņājies pie loga. Zem kājām kā kleksis uz tīras lapas baltajā sniegā melnēja izmīdīts tumšs zemes ielāps. Pārdomājis savu dzīvi, Vecais Velns nolēma nesteigties atpakaļ uz turieni, no kurienes nācis.

Atkal nostājies blakus Dārza Velnam, viņš teica:

—     Es palikšu pie tevis, — un turpat apsēdās.

SARU SLOTA AIZLIDO

Iet nebija viegli. Augstpapēžu kurpes Raganai spītīgi grima sniegā. Mežs, kas sakumā likās viegli aizsniedzams, it kā bēga prom un nedevās rokā. Pieradusi pārvietoties lidojot, Ragana drīz piekusa un nevarēja vien nodusmoties, ka, pārāk lielā steigā bēgot prom no grāmatas, aizmirsusi paķert līdzi lidojamo slotu. Pēkšņi viņa apstājās un ieklausījās: tuvojās kaut kādi trokšņi. Ragana pabrida ceļmalā.

Pa ceļa vidu uz meža pusi virzījās jocīgs gājiens, tik garš un resnvēderains kā krokodils. Pats pirmais, sniegu uz abām ceļa pusēm grūzdams, šļūca Putekļu Sūcējs. Tūliņ aiz viņa soļoja Tējkanna. Norūpējusies viņa grozīja snīpi te pa labi, te pa kreisi, te atpakaļ un uzmanīja gājējus. Brīnums gan, viņa klusībā šķendējās, ja gribi vest citus sev līdz taisni uz priekšu, tad 2*

nezin kur uzrodas visādi blakusceļi, kas sekotājus tā vien grasās paraut sānis. Tējkannas raizes nebija bez iemesla. Kristāla Pelnutrauks, ticis ārā no pilsētas, tūliņ iešmauca pirmajā celiņā, kas veda uz jūras pusi. Tur, sastapies ar tukšumu un klusumu, nobijās un pilnā kaklā vaimanāja: «Palīgā!» Tējkarotes, kā jau žiglākās, aizbēgušo uzgāja un atveda atpakaļ. Neviens bēglim nepārmeta — saprata, ka no tāda trauka, kam izdauzīts robs, visu ko var sagaidīt.

Aiz Tējkannas, galvu smagi klanīdams, lamzāja Cirvis. Viņš nemaz neklausījās, par ko spriež kaimiņienes — Etiķa Karafe un Šķēres, kas vilka cieši pieķērušos Adatu, jo tā reizēm tik dziļi iedūrās sniegā, ka pati saviem spēkiem nemaz ārā netika.

Dakšiņas un naži turējās pa pāriem, tāpat arī krūzītes un apakštases, šķīvji gan bija iejaukušies šur un tur. Gājiena vidū, augstāk par visiem, līgojās Saru Slota un Zāģis, kuram blakus aizelsusies tipināja Vīle. Uz katru Zāģa soli viņai vajadzēja spert trīs savējos. Kaut Vīlei nemaz nebija viegli tikt līdzi, viņa tomēr neaizmirsa rūpēties par Zāģi. Kad kroko- diliskā gājiena galva virzījās garām ceļmalā stāvošajai Raganai, Vīle jau trešo reizi aizrādīja Zāģim:

— Vai tev tieši sniegā jākāpj, tā tu vēl sarūsēsi. Ej taču, lūdzams, pa gludāku ceļu.

Vīle nebija sapņotāja un nemaz necerēja, ka šis gājiens varētu beigties kaut kur citur kā vienīgi kādā malkas šķūnī, un, ja tur iekļūs sarūsējis Zāģis, tam būs ceļš uz lūžņu kaudzi. Un kas tad Vīlei sagaidāms? Viņa pati vislabāk zināja, cik ļoti pa garajiem gadiem nodilusi, Zāģim zobus vīlējot.

Sava bēda tāpat Grīdas Lupatai, visu laiku vajadzēja pieturēt Spaini, lai tas nepakluptu.

Nekāds veiklais gājējs nebija arī Trumulis.

Pēdējais, reizēm sāniski paslīdēdams, klunkuroja lielais Zupas Katls. Būdams krietni apaļāks par citiem traukiem, viņš pa gabalu izskatījās kā pušķis gājiena pašā astes galā.

Abām Tējkarotēm iešana likās pārāk lēna un garlaicīga. Viņas skraidīja, spēlēdamas sunīšus. Tējkarote Kaisītāja, bēgot no Maisitajas, pārlēca pāri Raganas kurpju smailajiem purngaliem, pat nepaskatījusies, kam tie apavi pieder.

Raganai pietika vienas sekundes, lai tās zaļo acu prožektori pārslīdētu pāri visam gājienam, viņas skatiens apstājās pie Saru Slotas: tā nemaz nebūtu slikta lidmašīna, tikai — kā lai to izmāna no ceļinieku rindas?

Daži gājēji skatījās vienīgi uz ceļa gabaliņu acu priekšā un Raganu nemaz neievēroja. Lielais vairums gan viņu pamanīja, bet veltīja šai niecīgu kripatiņu uzmanības. Kas tur liels! Varbūt arī šī izbēgusi?

Savādāk bija ar Saru Slotu. Ieraudzījusi Raganu, viņa nobijās un, cenšoties izpatikt, pieglaimīgi paklanījās. Raganas acis iespīdējās divreiz spožāk. Viņa pamāja un laipni aicināja:

— Cienītā, panāciet, es tieši jūs gaidu.

Slota šaubīdamās paslaucīja sniegu uz vienu pusi, uz otru pusi, tad drebelīgi pavirzījās tuvāk aicinātājai.

Ragana bez aplinkiem sāka pierunāt:

—     Turēsimies kopā, ar tiem jums nav pa ceļam. Manī vienā ir vairāk spēka nekā šiem visiem.

—     Es nezinu, — Slota stostījās un, nesaprotot, ko darīt, ko nedarīt, atkal zemu paklanījās. Raganai tieši to vajadzēja. Līdzko Slotas kāts noliecās, viņa uzlēca uz tā kā uz zirga un iekliedzās: «Hop!» Sim saucienam bija tāda burvju vara, ka Saru Slota tūdaļ ar Raganu uzšāvās gaisā un rāvās uz priekšu. Tas notika tik ātri, ka citi nesaprata, kas un kā.

Visi, kas stāvēja uz ceļa, žēli noskatījās, kā Slota, lidojot prom, kļuva aizvien mazāka un mazāka, kamēr acis to vairs nevarēja noķert.

SKOPUĻA KRĀJKASE IET PASTAIGĀTIES

Netālu no meža nomelnējušu baļķu mājā dzīvoja Skopulis. Tik skops, ka tāds vēl nekad nebija ne redzēts, ne dzirdēts. Jo vecāks viņš kļuva, jo skopums tam auga augumā. Sākumā skopulis, kā visi lauku cilvēki, turēja gotiņu, bet tad vienā dienā ņēma un pārdeva. Un kāpēc? Kļuva žēl izbarot govij sienu, ko pats sapļāva, un arī akas ūdeni bija žēl izdzirdīt. Un vēl ko viņš izdomāja — ja mājās piens, tad vairāk izlieto. Tagad pirka pienu no kaimiņienes — krūzīti pa trim dienām.

Skopulis nešķiedās arī ar savām jūtām — viņš mīlēja tikai naudu un vienkāršu koka Kastīti, kas viņam kalpoja par Krājkasi.

Viņš "vienīgi neskopojās atdot savu spēku darbam, šai ziņā bija pat izšķērdīgs. Un ne jau tāpēc, ka ļoti cienītu čaklumu. Nē! Skopulis zināja, ka darbu var pārvērst naudā, tālab jau bija tik strādīgs. Vasarā viņš pļāva sienu un pārdeva; ko izaudzēja dārzā, to uz tirgu prom un naudu — Krājkasītē.

Pats Skopulis savā skopumā tā izdēdēja, ka svārki vējainā laikā viņam plandījās ka putnu biedēklim.

Tā viņš dzīvoja un pats domaja, ka dzīvo labi un pareizi. Lai nu kāds Skopulis bija nebija, Jaunais gads nepagāja garām arī viņa majai.

Vecgada vakarā Skopulis vienmer viesojās pie sava vienīgā brāļa, lai pašam nebutu jagatavo svētku vakariņas. Pirms promiešanas viņš ilgi staigaja pa istabu un gudroja, kur noglabāt Krājkasi. Parasti viņš to nēsāja kabatā, bet toreiz līdzi ņemt baidījās; nevarēja jau zināt, kas ceļā atgadās.

Apskatot istabu, Skopuļa meklējošais skatiens satikās ar kailām sienām, tikai vienu pa daļai nosedza vecmodīga koka gulta un krāsu zaudējis skapis. Istabas vidū — neliels galds un pie tā viens ļodzīgs krēsls. Tas viss. Nebija nemaz daudz vietu, kur Krājkasi noslēpt. Skopulis beidzot izdomāja — jānoliek visredzamākajā vietā: ja zaglis gadījumā te ieklīdis, viņam neparko prātā nenāks, ka pašās acīs noliktā Kastītē glabājas nauda, un citādi neviens tik vienkāršu mantu neaiztiks. Skopulis ielika koka Kastīti starp dubultlogiem un aizejot mierīgu prātu aizslēdza mājas durvis.

Sākumā, kamēr Kastītes acis vēl nebija apradušas ar nakts pustumsu, viņa nodevās savam sapnim, kurš no viņas neatstājās kopš tās dienas, kad Skopulis nesa Piena Sievas govij maizes garozas. Pusgada laikā viņam tās sakrājās divas saujas, jo viņš apēda zvirbuļa tiesu un mācēja nogriezt tik plānas garozas, ka gaisma tām spīdēja cauri. Skopulis vienā kabatā todien iebēra garozas, otrā ielika savu Krājkasi un gāja pie kaimiņienes. No dārza stūra jau bija redzams Piena Sievas mājas sarkanais dakstiņu jumts.

Kad Skopulis iegāja kaimiņienes istabā, tur uz galda atradās kaudzīte krāsainu pogu, starp kurām Piena Sieva meklēja gaiši zilo.

Krājkasītei loti patika pogas, bet ilgi viņa nedabūja skatīties. Skopulis, saņēmis par garozām vienu kapeiku, iemeta to Kastītē un gāja prom. Izvadot viņu, Piena Sieva teica:

«Kāda jums jauka Kastīte, man tāda derētu pogu ielikšanai.»

No tā brīža koka Krājkase to vien domāja, ka viņai jākļūst par Pogu Kastīti.

Tanī Jaungada naktī Skopuļa Krājkase, stāvot starp dubultlogiem, izsapņojusies par pogām un apradusi ar pelēcīgo pustumsu, gribēja paskatīties arī Pasaulē. Logs viņai to atļāva, jo pievakares atkusnis bija nopostījis no rūtīm leduspuķu dārzu, un nakts sals nespēja tik ātri to no jauna uzaudzēt. Pat vienkārša koka Kastīte grib redzēt kaut ko augstāku, tāpēc viņa vispirms lūkojās debesīs. Apbrīnojot neskaitāmos zvaigžņu tūkstošus, viņa jūsmoja:

— Cik skaistas zvaigznes, gluži kā lielas, spīdošas pogas!

Augšup skatoties, ātri piekūst, tālab pēc brīža Kastīte noslidināja skatienu zemāk — uz baltā sniega mētelī ieģērbto zemi. Tur, netālu no loga, viņa ievēroja nelielu, pelēkraibu Akmeni, kas nupat kā bija atvēlies no mājas pamatiem.

Akmens lēni izstaipījās, kā jau pēc ilgas gulēšanas, tad priecīgs, ka var brīvi kustēties, sāka lēkāt. Diez kā jau neveicās, taču Akmens ļoti centās un palēcās aizvien augstāk.

Krājkase iedomājās, ka būtu patīkami pabradāt pa sniegu, bet loga stikls viņu nelaida ārā. Viņa sāka klauvēties pie rūts. Akmens uzreiz nevarēja apjēgt, no kurienes tas troksnis nāk, tikai pēc brītiņa ieklausījies paskatījās augšup.

—     Sveiks, Akmen, — sacīja Kastīte, — tu gan vareni lēkā.

—     Es? — Akmens nokaunējās. — Es tikai mēģinu.

—     Paklau, atnāc pie manis ciemos.

—     Es nevarēšu uzlēkt tik augstu, un loga stikls tevi nošķir no Pasaules.

—     Tas tik ir joks! Tāds dūšīgs Akmens un netiks līdz nieka palodzei, un stikls Akmenim nekad nav bijis šķērslis, — Krājkasīte smaidīja tā mīlīgi, mīlīgi.

Mēness gaismas apspīdētā vienkāršā koka Kastīte

Akmenim likās sevišķi skaista.

Akmens palēcās augstāk nekā iepriekšējās reizēs, bet, līdz palodzei neticis, atkrita atpakaļ.

—     Urrā! Kolosāli! — Krājkase plaukšķināja.

Akmens mēģināja palēkties vēl un vēl, tad nošķindēja stikls, un viņš, neticēdams pats sev, nokrita blakus Kastītei.

—     Tagad lecam lejā, viens, divi — reizē! — Un Kastīte lēca. Akmens, acis aizmiedzis, sekoja.

Abi ievēlās sniega kupenā. Pirmā izķepurojās Kastīte. Lai kā Akmens pūlējās, viņš bija un palika lempīgāks.

Izmetusi nelielu līkumu pa dārzu, Krājkase sadomāja iziet paskatīties, kas notiek aiz sētas. Akmens droši vien gribēs tūļāties līdzi, kaut kā jāatrunājas no viņa. Tā nodomājusi, Kastīte sacīja:

—   Klausies, Akmen, es mazliet palūkošos, kā izskatās uz ceļa, bet tu gaidi mani, es drīz nākšu atpakaļ.

Līdzko Krājkase aizvēra aiz sevis dārza vārtiņus, Akmens tūdaļ sāka gaidīt.

Krājkasīte, izgājusi uz ceļa, ieraudzīja Piena Sievas māju un atcerējās krāsainās pogas. Viņa stāvēja ceļa vidū un domāja.

—     Lūdzu, palaidiet garām, — pārdomas iztraucēja rūcoša balss.

Pagriezusies atpakaļ, Kastīte vispirms pamanīja Putekļu Sūcēju un tad arī pārējos gājējus.

—     Lūdzu. — Viņa pakāpās malā un ziņkārīgi vēroja krokodilisko gājienu, to pašu, ko pavisam nesen bija satikusi Ragana.

Vecmāmiņas Melānijas porcelāna Cūciņa ievēroja vienkāršo koka Kastīti un tūdaļ pazina, ka tā ir Krājkase. Krājkases vienmēr cita citu pazīst, vienalga, lai arī kādas tās izskatītos.

—     Sveicināta, kolēģe, — Cūciņa izgāja no ierindas parunāties. — Ar ko man tas gods?

—     Esmu Skopuļa Krājkase.

—     Par tevi ir dzirdēts, — Cūciņa sacīja cieņas pilnā balsī, — runā, ka tev esot milzīgi daudz naudas.

—     Nauda jau ir, bet smagums ari.

Garām aizklunkuroja pats gājienā astes gals — Zupas Katls. Viņš atskatījas un atgadinaja:

—     Ei, Cūciņ, vai tu gribi pazust tāpat ka Slota?

—     Pasaki, lai mani negaida, es jus panākšu, — Cūciņa steigšus atbildēja un atsāka pirmītējo sarunu.

—     Man ir tikai viens metāla rublis, bet es gribētu nest lielāku smagumu.

—     Ak tā! Nu tad mainīsimies.

—     Tas nebūs godīgi, tev ir Skopuļa visa mūža krājums.

Koka Kastīte zināja, ko atbildēt:

—     Būs gan godīgi, tu man atdosi visu to, kas tev ir, pret visu to, kas man ir.

—     Ja nu tā . . . — Porcelāna Cūciņa kļuva domīga, taču ilgi viņa negudroja. Drīz abas krājkases apmainījās ar savām bagātībām.

Cūciņa priecājās par naudas smagumu, bet Skopuļa Krājkasīte dejoja — viegli bija nest tikai vienu rubli.

Pa to laiku raibais gājiens jau bija krietnā gabalā, bet Cūciņa pat nedomāja tam dzīties pakaļ.

—     Nu tad paliec sveika, — Kastīte sacīja.

—     Uz kuru pusi tu iedama? — pieklājīgi apvaicājās Cūciņa.

—     Turp, — Kastīte norādīja uz Piena Sievas māju.

—     Ahā! Un kur dzīvo tavs Skopulis?

—     Tepat aiz šīs sētas, — Kastīte nevaļīgi atbildēja un gāja savu ceļu, bet porcelāna Cūciņa atvēra Skopuļa dārza vārtus.

KUR PALIKA PORCELĀNA CŪCIŅA?

Skopuļa dārzā Akmens skatījās uz to pusi, kurp aizgāja koka Kastīte, un domāja: teica, ka drīz pār- nākšot. . .

Beidzot vārtiņi pavērās. Laikam nāk . . . Dārzā neienāca Kastīte, bet gan porcelāna Cūciņa.

—     Labvakar! — Akmens uzrunāja Cūciņu, kura gāja garām, viņu nemaz neievērojusi.

Svešiniece apstājās.

—     Vai tu gadījumā aiz sētas nesatiki skaistu koka Kastīti? — Akmens vaicāja.

Cūciņa brīdi padomāja. Viņa gluži labi zināja, ka Skopuļa Krājkase ir koka Kastīte, tikai nevarēja iedomāties, ka tā kādam varētu likties skaista.

—     Nē, nesatiku vis. Vai šī ir Skopuļa māja?

—     Jā, jā . . . — Akmens kļuva mazrunīgs.

Porcelāna Cūciņai viņa viesmīlība nemaz nebija

vajadzīga. Lampaču lampačiem tā pa sniegu aizkūlās līdz Skopuļa mājdurvīm un apgūlās pie sliekšņa.

Nāca krietni pāri pusnaktij, kad Skopulis atgriezās no ciemiem. Pieradis katru lietu uzskatīt par mantu, viņš porcelāna Cūciņu tūliņ pamanīja. Pacēlis to, Skopulis sajuta naudas smagumu un uztraukumā trīcošām rokām atslēdza durvis.

Istabā, pat apdilušo mēteli nenovilcis, viņš sameklēja adāmo adatu, kas bija saglabājusies no vecmāmiņas laikiem. Skopulis neko jaunu nepirka, bet neko vecu arī neaizmeta.

Apsēdies ļodzīgajā krēslā, viņš ar adāmo adatu izmakšķerēja no Cūciņas visu naudu uz galda un sarausa to kaudzītē, pēc tam stūma malā pa vienam naudas gabalam, pārskaitot, cik tur ir pavisam kopā. Tur bija nevienu kapeiku vairāk un nevienu kapeiku mazāk kā viņa paša Krājkasē. Nemaz nebrīnīdamies, Skopulis nosprieda: nauda pati nāk pie tā, kas viņu mīl. Tagad viņš būs divreiz bagātāks nekā līdz šim. Skopulis piegāja pie loga, lai paņemtu savu Kastīti, bet tās vietā ieraudzīja loga ārējā rūtī caurumu. Pāri Skopuļa vaigiem noripinājās divas apaļas asaras. Tās noslaucījis, viņš pats sev iestāstīja:

—     Krājkase pazudusi, un, ja es turklāt tērēšu savas asaras, tad galīgi izputēšu.

Un viņš vairs neraudāja, bet izdomāja, ka Cūciņā taču ir tikpat daudz, cik bija Kastītē, un galu galā ir taču vienalga — Cūciņa vai Kastīte, ka tikai nauda tā pati.

Pavisam nomierinājies, Skopulis sabēra izskaitīto naudu atpakaļ Cūciņā un ieslēdza to skapī.

KAS NOTIKA AR KASTĪTI?

Mēness apsēdās uz Piena Sievas mājas skursteņa atpūsties. Ziņkārīgi pavēries lejup, viņš saskatīja sniegā sīkus pēdojumus.

Mājai apkārt tipināja Skopuļa Krajkase un izmisīgi domāja: kā varētu tikt iekšā, ja durvis ciet? Ejot piekto reizi garām virtuves logam, viņa ieraudzīja no lieveņa puses nākam pretī divas spožas gaismiņas. Kastīte nenobijās, viņa ielūkojās, kam tie spīdumi pieder. Prātīgi liekot ķepas, čāpoja melns Runcis un, grozot galvu, spīdināja savas tumsā redzošās acis.

—     Sveiks, Runcīt, — Kastīte mīlīgi sveicināja. — Laimīgu Jauno gadu!

—     Sveiki, tev tāpat, — Runcis noņurdēja un tun- tuļojās tālāk.

—     Kur tā steidzies svētkos, parunāsimies.

—     Man nav laika pa nakti svētkoties, žurkas jātrenkā.

—     Esmu ļoti nosalusi, — un Kastīte tīšām nodre- binājās, — man jau nav tāda skaista samta kažoka kā tev.

—     Nevaru tev palīdzēt, mans kažoks nav novelkams, — Runcis sāka skaisties, ka viņu lieki aizkavē.

—    Bet tu varētu mani ielaist mājā apsildīties. Vai! Kādas tev mirdzošas acis, kā divas zvaigznes! — Kastīte skatījās, lūdzoši smaidīdama.

—    Posts ar tevi, — Runcis kļuva laipnāks, — nu labi. Nāc līdzi! Kad saimniece pavērs durvis, tūliņ šmauc iekšā.

Runcis skrāpēja durvju stenderi un ņaudēja.

Tikai pēc krietna brītiņa Piena Sieva pavēra durvīs nelielu spraugu, pa kuru istabā tūliņ iemanījās āra aukstums.

Runcis ar asti pastūma Kastīti, un tā klusām aizlavījās garām Piena Sievas pušķainās čībās ieautajām kājām. Tad viņš pats iespraucās istabā.

—     Brr … — mājas saimniece, durvis aizvērusi, nodrebinājās, — kāpēc tu, Runci, ālējies un saldē mani?

Ja reiz saucis, tad kaut kas jāprasa, un kaķis murrādams glaudās saimniecei pie stilbiem.

—     Ak, laikam dzert gribi. — Un viņa ielēja tasītē pienu.

Kaut arī Runcim nemaz neslapa, vajadzēja izlakt trauciņu tukšu. Pēc tam vinu izlaida laukā.

Pa to laiku Kastīte, iegājusi otra istabā, ieraudzīja Mēness apspīdēto svētku egli un tūliņ nolēma nospēlēt aizmirstas dāvanas lomu. Viņa nostājās blakus eglei.

Piena Sieva, ejot atpakaļ uz gultu, pamanīja «aizmirsto dāvanu», pacēla Kastīti un iesaucās:

—    Tieši kā radīta manam podziņām!

Un jau pēc brīža virsu Cūciņas rublim Kastītē dancodamas un grabēdamas sabira krāsainas pogas.

PARĀDĀS LIDOJOŠIE ŠĶĪVĪŠI

Ceļš izbeidzās pie meža. Lielās egles kā siena apstādināja krokodilisko gājienu.

—     Kur pazuda ceļš? Tikko vēl bija — un vairs nav, — lielā nesaprašanā vaicāja Maisītāja un Kaisītāja.

—     Pat visgarākajam ceļam reiz pienāk gals, — sacīja Vecais Spainis un domāja, diez cik ilgi viņam vēl turēsies neizdrupusi tā vieta, kur emalja atlobījusies.

No «krokodila» astes puses naca liela Zupas Katla balss:

—     Tas labi, ka ceļam ir arī gals, citādi mēs paši, bez apstājas iedami, dabūtu galu.

—     Atpūsties derētu gan, — piebalsoja Trumulis.

—     Teikšu, kā ir, — Tējkanna svinīgi iesāka, — esam nogājuši lielu ceļa gabalu, un mums ir uz ko atskatīties.

—     Bet kam tas noietais ceļš ir vajadzīgs? — iejaucās Spainis.

—     Klusē! — viņu apsauca Grīdas Lupata.

Daži nikni noskatīja Spaini, lai taču protas, ka ir par vecu jaukties nopietnās darīšanās.

—     Tas, ko mēs darām, ir vajadzīgs mums pašiem. Mēs taču kaut kas esam, — Tējkanna turpināja runu.

—     Tā iznāk, ka arī vajadzīgi esam tikai paši sev, tad gan mēs diez kas neesam, — Spainis atkal iejaucās, un atkal viņā neklausījās.

—     Mums ir tiesības atpūsties, — Tējkanna beidza runu.

Trumulim likās, ka pēdējais teikums ir pats gudrākais visā viņas runā.

Piekusuši bija visi un vienprātīgi nolēma apmesties zem pirmās ceļmalas egles. Putekļu Sūcējam, kā jau stiprākajam, bija mazliet jāpastrādā, kamēr attīrīja sniega valni, ko vējš bija sadzinis pie zemu nolīkušajiem apakšējiem zariem. Kad sniegs tika aizpūsts, ceļinieki sadrūzmējās apkārt egles stumbram.

Trumulis tūdaļ iemiga un šņāca vēl skaļāk nekā staigājot, Putekļu Sūcējs rūca arī pa miegam, citi žāvājās. Arī Tējkannai miegs lipināja acis ciet, bet viņai vēl kas bija sakāms.

—     Pulksteni! Divos naktī mūs pamodini!

—     Es? Es . . . tagad esmu nepareizs un gribu tāds palikt.

—     Pa ceļam tu biji kļūdains, un ar to pietiek, tev tagad jāmainās uz pareizību.

—     Vai man bija vērts bradat pa aukstu sniegu, lai es atkal būtu tāds pats, kads biju? — Sapīcis Pulkstenis pagrieza rādītājus pusstundu uz priekšu un noskaņoja sevi divos uzmosties.

Visi jau gulēja, vienīgi Tējkarotītes vēl klusiņām pārsprieda, ka nekādus brīnumus pa ceļam nav redzējušas.

Pēkšņi viņas ieraudzīja gaisā mirdzošu deju. Zvīks — nostiepās spoža svītra uz vienu pusi, žvāks — spoža svītra uz otru pusi. Pēc tam virs egļu galotnēm riņķoja divi zeltīti apļi.

Abas Karotītes iesaucās:

—     Kas tie par brīnumiem?

«Brīnumi» vairakas reizes uzzīmēja gaisā spīdošas cilpas un netālu nolaidās.

—     Ejam tuvāk, apskatīsimies, kas tur īsti ir, — Maisītāja mudināja Kaisītāju. Drusku bailes bija, bet ne viena, ne otra to neizrādīja.

Karotītes pagāja tikai dažus soļus, kad pretim nāca divi Šķīvīši, mirdzinādami zeltainas svītras.

—     Labvakar! — Karotītes pakniksēja.

—     Labvakar! — Šķīvīši laipni atņēma sveicienu, un lielākais tūliņ piebilda: — Pirmo reizi redzam mežā traukus — un vēl tik daudz.

—     Mēs nākam no Melānijas virtuves un meklējam tādu māju, kur katrs var darīt, ko grib, — Tējkarote Maisītāja stāstīja.

—     Un no kurienes jūs esat? — Kaisītāja nenocietās nepajautājusi.

—     Mēs? — Šķīvīši, atvaicājuši abi reizē, brīdi klusēja.

Lielākais pirmais sāka runāt:

—     Atlidojām no Marsa.

—     Pastāstiet, kā uz Marsa dzīvo, — Tējkarotītes to loti gribēja zināt.

Šķīvīši dziļdomīgi saskatījās.

—     To mēs šoreiz nevaram, — atrunājās lielākais. — Nav laika, strādājam naktsmaiņā. Uz redzēšanos!

Noskatījušies, kā, Šķīvīšiem aizlidojot, starp kokiem nozib divas spožas svītras, Tējkarotes klusām palīda zem egles un apstājās blakus Cukurtraukam.

Lai gulētājus netraucētu, Maisītāja čukstēja:

—     Viņi sacīja — uz redzēšanos, tad jau vēl kādreiz atlidos no Marsa pie mums.

TĒJAS GLAZĒ

Spurains Kadiķa krūms auga netālu no tās egles, pie kuras pieglaudušies Melānijas mājas nemiernieki miegā sapņoja katrs savu sapni. Divas vasaras un nu jau otro ziemu spurainajam krūmam blakus mitinājās ekskursantu aizmirsta Tējas Glāze. Viņas tuvākais kaimiņš Kadiķis bija gaužām mazvārdīgs, vairāk kā «labrīt» un «arlabunakti» no tā nekad nedzirdēja, bet satikt kādu citu, ar ko parunāties, Glāze vairs necerēja.

Tanī Jaungada naktī Kadiķa kaimiņiene iedomājās, ka, atkārtojot tikai tos divus vārdus vien, ar laiku vairs pavisam nepratīs runāt. Bet to viņa neaizmirsa — vismaz no saltiem vējiem var paglābties zem Kadiķa zariem. Arī šoreiz, kā parasti, Glāze pateica: «Arlabunakti,» — un iemiga. Drīz vien Mēness stari, staigājot apkārt krūmam, žilbinājās un viņu uzmodināja. Atvērusi acis, Glāze ieraudzīja zem egles guļošos, viņu gan interesēja tikai trauki.

Vai tikai tas nav sapnis? Izberzēja acis. Nē! Atkal redzams tas pats. Tomēr laikam sapnis . . . Nē, tie taču īsti trauki! Bet kā viņi te radušies? Pieies klāt, tad jau redzēs.

Zēl Kadiķi modināt, bet nevar tā aiziet neatsveici- nājusies. Atpakaļ taču viņa vairs nenāks. Glāze paraustīja tuvāko zaru. Krūms pamodies tūdaļ sacīja:

—     Labrīt!

—     Šoreiz gan jāsaka «arlabvakaru», es aizeju. Paldies par patvērumu. Bet ko es veltīgi runāju, tu taču saproti tikai divus vārdus.

—     Uz kurieni tu iesi? — Glāzei par lieliem brīnumiem, vaicāja Kadiķis.

—     Vai tu visu ko proti runāt?

—     Kā pati dzirdi. Es tikai domāju, ka tu ar mani nevēlies sarunāties.

Glāze brīdi nevarēja neko pateikt, tad sastostījās:

—     Un tikai tagad . . . tagad es to dabūju zināt.

—     Uz kurieni tu iesi? — Kadiķis vēlreiz noprasīja.

—     Redzi to egli? Tur ir daudz trauku.

Krūms paskatījās.

—     Ej vien mierīgi, traukiem ir jābūt kopā, bet mana vieta mežā. Kādreiz atminies mani, mēs taču labi satikām.

—     Varbūt palikt tepat? — Glāze sāka šaubīties.

—     Es teicu — ej! Arlabunakti! — Un Kadiķis izlikās aizmidzis.

Glāze, ik pa laikam atskatīdamās, brida uz egles pusi. Tur nonākusi, viņa apsēdās un, gaidot, kamēr trauki pamodīsies, arī pati iesnaudās.

Drīz vien klusumu iztraucēja mežam neparasts troksnis. Pulkstenis, kā jau viņam uzdots, spalgi nozvanīja un neļāva ceļiniekiem izgulēt miegu līdz galam. Tie nevarēja tūliņ atbrīvoties no miegainības, staipījās un žāvājās.

Glāze pacietīgi gaidīja — varbūt ievēros un aicinās pulkā. Tējkarotītes tūliņ viņu pamanīja un laipni sveicināja, sacīt ko vairāk gan neuzdrīkstējās. Glāzi cits pēc cita ieraudzīja arī pārējie, bet nogaidīja, ko teiks Tējkanna. Tā izlikās svešo neredzam, runāja tikai ar savējiem:

—     Atvēlu jums pusstundu laika noskaņoties tālākam ceļojumam.

Glāze bēdīgi domāja: laikam būs jāiet atpakaļ pie Kadiķa.

Taču Vecais Spainis, pat nepaskatījies uz Tējkannu, uzrunāja atnācēju:

—     Sveika! Vai nevēlies mums piebiedroties?

—     Ja es netraucētu … — Glāze nedroši pagāja tuvāk eglei.

Tējkanna uzmanīgāk novērtēja atnācēju: diez kāda nav, parastā stikla, tomēr teica:

—     Nāc, nāc! Mēs paši ari esam visādi.

UN ATKAL PAR RAGANU

Kad Ragana uzsāka lidojumu, Saru Slota jūsmoja: visu laiku pa zemi vien un pa putekļiem un te pēkšņi — pa gaisu. Cik tur tālu līdz zvaigznēm! Vēl drusciņ — un varēs viņām roku paspiest. Vienkārši lieliski! Bet tas «lieliski» nenoturējās pārāk ilgi. Zvaigznes joprojām atradās ļoti augstu, bet zeme nemaz tik tālu nebija. No ātrās lidošanas Slota piekusa. Ragana gan mudināja: hop! hop! Bet Slotas spēki bija tuvu galam. Par laimi, Ragana drīz nolaidās liela, balti apsniguša lauka malā un apstājās pie vientuļas mājas. Velkot Slotu sev līdzi, viņa apstaigāja māju un ieskatījās katrā logā. Viens logs bija tumšs, pa to, cik nu Mēness parādīja, varēja saskatīt divās blakus noliktās gultās guļam mazas meitenītes. Pa otru redzēja pie svētku galda sēdam vairākus cilvēkus. Tas Raganai likās garlaicīgi, bet, rau, nākošajā logā viņa vērās tik uzmanīgi, ka aizmirsa pat Slotu un palaida to vaļā. Istabā spīduļiem greznotā eglē dega krāsainas sveces. Logam vistuvākajā zarā liesmas mēlīte lēnām deldēja dzeltenu Svecīti. Ragana klusi piegrabināja rūtij un uzrunāja dzelteno Svecīti:

—     Paklausies tu, Svece, aizdedzini egli. Tas būs lielisks joks — nakts tumsā degoša māja. Milzīgu ugunskuru sen neesmu redzējusi.

—     Nē, — Svecīte saskaitās, — esmu ielikta lukturītī un tādas palaidnības nekad nedarīšu.

—     Muļķe! — Ragana iešņācās un pūta tik niknu elpu, ka tā izgāja cauri stiklam, saplīvināja loga aizkaru un piegrūda to pie Svecītes liesmas.

Slota izbīlī aizmiedza acis un, kad sadūšojās paskatīties, ieraudzīja, ka liesma, ieķērusies aizkarā, kāpj arvien augstāk. Ragana skatījās un smējās kā jautrā kinofilmā.

Atstāt cilvēkus ziemas aukstumā bez pajumtes? Atcerējusies mazās meitenītes, kuras pirms brītiņa redzēja guļam tumšajā istabā, Slota aizmirsa bailes no Raganas. Viņa pieskrēja pie viesību istabas loga un pieklauvēja.

Mājas saimnieks izdzirda klauvējienu.

—     Kāds vēlīns viesis klauvē pie rūts. — Viņš piegāja paskatīties un ieraudzīja pie blakus loga sniegā sārtu blāzmojumu.

—     Eglīte deg! — saimnieks iesaucās.

Krēsli nobūkšēja gāžoties. Lielā steigā cilvēki trūkās augšā un metās virtuvē pēc ūdens spaiņiem.

Ragana vēl gaidīja, cerēja, ka dzēsējiem neizdosies liesmas pieveikt.

Bet Slota izmisīgi domāja, kā izbēgt no Raganas. Acīm meklējot, kur noslēpties, viņa ieraudzīja pagalma malā malkas grēdu. Ar trim lēcieniem bija tur klāt un iesaucās:

—     Glābiet mani no Raganas!

—     Gulsties zemē! — kāda Pagale pavēlēja.

Tūdaļ virs Slotas sakrāvās Pagales un izlikās aizmigušas.

Ragana, pārskaitusies, ka uguni tomēr izdevies nodzēst, skatījās, kur Slota. Saucot un meklējot piegāja ari pie malkas grēdas.

—     Ei, — viņa iespēra ar kāju grēdai, — miegamices, vai neesat redzējušas manu lidojamo Slotu?

Vairākas Pagales sakustējās, Ragana domāja, ka tas no viņas spēriena, bet patiesībā tur bailēs drebēja paslēptā Slota.

Viena Pagale piecēlās, nožāvājās un nošļūca no grēdas zemē.

—     Nav šonakt miera, tikko Slota prasīja ceļu uz pilsētu. — Viņa parādīja Cikcakijas virzienā un rāpās atpakaļ savā vietā.

Cerot noķert bēgli, Ragana steidzās uz pilsētu un ar katru soli attālinājās no Slotas.

Nogājusi krietnu gabalu, viņa saprata, ka atkal palikusi bez lidmašīnas. Ragana iegriezās ceļmalas mežā un cieši apņēmās pati sev sagādāt Slotu. Bet tikai egles un egles visapkārt, neviena bērza. Viņa uzkāpa visaugstākā koka galotnē un pūlējās ieraudzīt kādu baltu stumbru. Nevienu bērzu vina nesa-

Mkutīja, bet no Melānijas sarkanā namiņa aizmuku- hos ceļiniekus gan pamanīja.

—     Hi-hī! — Ragana iesmējās. — Vismaz ar tiem rs izdarīšu kādu ēverģēlību.

KĀ SLOTA SADŪŠOJĀS

Šķūnītim tuvākais malkas grēdas stūris pajuka kā uzspridzināts. Pagales lēca uz visām pusēm. Dažas paklupa, citas tūliņ veikli nostājās. Pašas apakšējās palaida vaļā trīcošo Slotu, ko nupat bija stingri saturējušas.

—     Beidz nu drebināties, tava pavēlniece jau gabalā, — Slotu mierināja Pirmā Pagale.

Slota piecēlās un pamazām pārstāja trīcēt. Sakaunējusies viņa nopriecājās, ka netiek izprašņāta, kā nokļuvusi Raganas kalpībā.

—     Fū, kā piekusām, ar tevi ņemoties. — Otrā Pagale smagi apsēdās sniegā.

—     Es pati arī esmu piekususi, mūžīgi baidoties. Vairs ne no kā nebīšos — un cauri! — Slota tobrīd pilnīgi ticēja saviem vārdiem.

—     Varbūt tādēļ esi tik dūšīga, ka pašreiz nav no kā bīties? — Trešā Pagale iesmējās.

—     Cik man zināms, tad visas slotas ir drosmīgas, bailīgas taču nevarētu neko aizslaucīt. — Ceturtā Pagale pārmetoši paskatījās uz Trešo.

Slota nesaprata, kāpēc slaucīšanai vajadzīga drosme, viņai vienmēr gadījās aizmēzt tādus gružus, kas pretī neķepurojās.

—     Jā, — ierunājās Piektā Pagale, — un kur tad kāts, ar to pat ļaundarus var aizdzīt. Es pati savām acīm redzēju: kaimiņu raibais runcis gribēja ar ķepu izķeksēt no būra strazdulēnus. Saimnieks tikai pavicināja Slotas kātu, un negantnieks kā raķete šāvās prom. Negribēja vis ļauties, lai muguru nozilina.

—     Ko nu par kātu runāt, — Sestajai Pagalei arī bija kas sakāms, — tas taču no bērza, tāpat kā mēs.

—     Ak no bērza, — skaļi sacīja Slota, bet klusībā nobrīnījās, kādus jaunumus nupat dzirdējusi. Līdz šim viņa bija stingri pārliecināta, ka garais kāts tādēļ vajadzīgs, lai varētu zemāk paklanīties.

—     Ko tu tagad darīsi? Paliksi pie mūsu saimnieka? — Septītā Pagale nožāvājusies apjautājās.

—     Es? Man ir sava māja Cikcakijā. — Slota gribēja parādīt, ka nav vis šāda tāda, skaidri zina, kas darāms. Patiesībā viņa nemaz nevēlējās viena pati staigāt tumšā naktī pa nezināmu ceļu.

—     Ej līdz lielajai siena kaudzei tur, pļavas malā, — Astotā Pagale parādīja, — pēc tam pirmajā taciņā nogriezies pa labi, nākošajā sānceliņā atkal pa labi, un iziesi uz plata ceļa. Tad jāiet uz to pusi, kur ceļmalā redzami trīs bērzi, pēc tam — tikai taisni vien.

Slota vēl pamīņājās, varbūt mēģinās pierunāt palikt tepat. Nekā! Pagales sāka krauties kārtīgā kaudzē.

—     Paldies par paglābšanu. Palieciet sveikas! — Slota atvadījās un gāja, kā viņai teikts.

Līdz lielajam ceļam necik ilgi nevajadzēja iet. Turpat netālu jau varēja saskatīt trīs baltos bērzus. Tagad taisni uz priekšu.

Vai tiešām cita ceļa nav kā tikai atpakaļ uz Melānijas virtuvi? Laikam jau nav. Vientuļā nakts ceļiniece domāja šo vienu domu.

Lai arī cik domīga Slota bija, tomēr viņa ieraudzīja uz ceļa iznākam lielu Vilku, kas skatījās apkārt niknumā zvērojošām acīm. Kā lai nebūtu nikns, ja vēders no tukšuma pie ribām pierāvies?

Pirmajā brīdī Slotai piemirsās solījums nebaidīties, viņa pa paradumam gribēja paklanīties, bet šoreiz kāts nepieliecās, un tas atgādināja neseno sarunu pie malkas grēdas. Sadūšojusies Slota apstājās un gaidīja: ja Vilks pienāks tuyāk, viņa parādīs, ko spēj. Bet pirmās bailes bija veltīgas, un pēc tam radusies drosme nedabūja izpausties. Vilks pagāja garām, nepametis Slotai ne skatiena. Viņš meklēja vienīgi ko ēdamu.

Slotai šķita, ka Vilks no viņas nobijies un garāmejot pat paskatīties neuzdrīkstējies. Nu drosmes pilna viņa brida pa dziļo sniegu, vairs nebaidoties satikt vēl kādu vilku vai citu briesmīgāku zvēru.

PELNUTRAUKS BRIESMAS

Upmalas vītolu Žagata nožāvājusies rāja Mēnesi:

—     Cik reižu neesmu tev piekodinājusi modināt mani tikai sevišķos gadījumos!

—     Vispirms paklausies un tad pārmet.

—     Nu, nu?

—   Mežmalā iepretī Kadiķa krūmam apmeties milzīgs ceļinieku bars. Un kas tur trauku! Daži pat spīd un laistās.

—     Ko tūliņ neteici? — Žagata, ne mirkli nekavējusies, cēlās spārnos.

Nometusies lielajā eglē, viņa vispirms izdzirda spiedzīgu balsi.

—     Nemazgājusies es neiešu lielajai Pasaulei rādīties. Lai Tējkanna pasaka, kur te var dabūt ūdeni.

Žagata ieskatījās — runātāja bija Etiķa Karafe.

—     Mazgāšanās ieradumu gan vajadzētu paturēt, — vecišķi gausi piebilda Zupas Katls, — citādi jaunajā dzīvē tik vien ir to pārvērtību kā nemazgāta mute.

—     Ūdeni, mums vajag ūdeni, — nu jau skandināja arī dakšiņas un naži. Visvairāk uztraucās dziļie šķīvji.

Pa šo laiku Žagatas žiglais skatiens paspēja apskraidīt visu raibo sabiedrību. Kristāla Pelnutrauks viņai visvairāk likās tālā lidojuma vērts. Skatoties viņa nepalaida garām neviena vārda, ko šai jezgā varēja noklausīties.

Cukurtrauks mēģināja apsaukt runātājus:

—     Tējkanna nav burvju māksliniece, nevar taču jums te ūdeni uzburt.

Tējkanna Cukurtraukam veltīja atzinīgu skatienu, ko viņš gaidīja un jutās nopelnījis.

—     Bet es . . . bet es . . . bet es . . . varu jums parādīt, kur atrodams ūdens, — žvadzināja no egles galotnes.

Visi izbrīnījušies pavērās augšup un ieraudzīja Žagatu. Trumulis, atpakaļ liecoties, apgāzās. Kad

Grīdas Lupata tam mēģināja palīdzēt piecelties, viņš nošņāca:

—     Es gribēju sniegā pavīļāties.

Tējkanna izgāja no bara un nostājās pāris soļu atstatu no citiem. Žagata saprata, ar ko te galvenā runāšana. Viņa, ar vienu aci skatoties uz Tējkannu, ar otru šķielējot uz Pelnutrauku, sacīja:

—     Simt spārnu vēzienu attālumā ir neaizsalis avotiņš, un tas nav skops, visiem dod ūdeni kā vasaru, tā ziemu.

—     Aiziet uz avotu! — Pelnutrauks bija sajūsmā, kaut pats nemaz nejēdza, kas tas avots tāds ir.

—     Labāk būtu, ja ūdeni kāds atnestu, ātrāk tiktu galā, — Etiķa Karafe, to sakot, paskatījās uz Adatu, — te mums dažs pie rokas vadājams. — Tad — skābs smīniņš Pelnutraukam: — Un cits sargājams, ka neaizbēg.

—     Esmu pieradis nest lielus smagumus, es varu ūdeni atgādāt, — sacīja Spainis.

—     Tas vecais aizmirsis paskaitīt, cik viņam gadu, — spoža Dakšiņa pačukstēja Sālstraukam, kurš tobrīd stāvēja tai blakus.

—     Kuš, — Sālstrauks viņu apsauca, — pamēģini tu uzdurt ūdeni uz saviem zariem un atnest.

—     Es iešu līdzi, lai Žagata parāda, kurp ejams, — Grīdas Lupata piesolījās, — varbūt ceļā vajadzēs ko pieturēt, pavilkt vai apslaucīt.

—     Spainis var iet, — Tējkanna atļāva — bija nolēmusi neķildoties.

Žagata aizlidoja līdz tuvākajam kokam, tur nolaidusies, pagaidīja Spaini un Lupatu. Pēc tam aizlaidās līdz lazdu krūmam — un turpat Mēness gaismā zalgoja neliels avotiņš.

Nemaz ilgi negaidījuši, visi ieraudzīja nākam Spaini: ja ūdens pašļakstījās pāri malām, Lupata tūdaļ apslaucīja.

Pulkstenim rādītāji atkal staigāja pa pareiziem skaitļiem, nu viņš bija pārliecināts, ka vienmēr viņa domas ir pareizas, tāpēc nekautrējās tās skaļi izsacīt. Viņš pirmais piegāja paskatīties, ko Spainis atstiepis.

—     Kas to būtu domājis, ka Vecais Spainis var atnest tik dzidru ūdeni, — Pulkstenis pārsteigumā ietikšķējās skaļāk nekā parasti.

—     Galvenais jau ir, no kāda avota pasmeļ, — kautrīgi piebilda Grīdas Lupata.

Tējkanna neteica nekā, tomēr arī pati pasmēla no Spaiņa. Brīdi varēja dzirdēt tikai ūdens šļakstēšanu un mazgātāju sprauslošanos. Žagata nekur prom nelaidās, viņa uzmanīja katru Pelnutrauka kustību.

Kad šļakstīšanās un sprauslošana apklusa, Tējkanna norīkoja, kur jānostājas Putekļu Sūcējam, pati, protams, — cieši aiz viņa. Tad pavēlēja arī pārējiem stāties lielajam ceļojumam. Sākumā radās juceklis, tieši to gaidīja Žagata. Viņa nolaidās no zara, zibenīgi pakampa Pelnutrauku un, neņemot vērā viņa spiegšanu un spirināšanos, stiepa prom.

—     Atkal par vienu mazāk, — Cukurtrauks iesaucās, — te jau neviens vairs nav drošs, — tobrīd viņš domāja par savu vietu trauku skapja otrajā plauktā.

Noskatoties uz aizlidojošo Žagatu, vēl daži atcerējās Melānijas virtuvi.

—    Būtu tuvumā lidojošie Šķīvīši, tie izglābtu Pelnutrauku, — Tējkarote Maisītāja pačukstēja Kaisītājai.

Žagata steidzās pēc iespējas ātrāk nozust, bet Pel- nutrauka smagums vilka lidotāju arvien tuvāk zemei. Pārlidojusi pāri ceļam, Žagata ieraudzīja stabu. Viņa iemeta Pelnutrauku sniega kupenā un pati nolaidās uz staba atpūsties.

—    Tu rīkojies uzmanīgāk, neaizmirsti, ka esmu no tīra kristāla, — Pelnutraukam patiešām bija iemesls dusmoties, — un kur tu mani nesīsi?

—     Pats juti, cik mīksti iekriti sniegā, es zinu, ko daru. Nesīšu tevi uz savu ligzdu.

—     Neesmu piemērots tādiem dzīves apstākļiem.

—     Pieradīsi būt piemērots. Es vasarā bieži aizlidoju no ligzdas, un bērni, mājās atstāti, garlaikojas.

Kamēr būšu prom, tikmēr tu uzjautrināsi manus ža- gatēnus.

—     Jokus taisa tie, kas neko gudrāku nevar. Es jokoties neprotu. Nes mani atpakaļ.

—     Daža gudrība jau ir tas lielākais joks. Bet tu neraizējies, tev itin nekas nav jāmāk. Uz tevi pietiek tikai paskatīties, un tūliņ nāk smiekli, — Žagata skaļi iesmējās, it kā Pelnutrauku nule pirmo reizi būtu ieraudzījusi.

Pelnutrauks sašutumā brīdi zaudēja valodu, bet acis viņam rādīja visu, kas bija redzams. Viņš ieraudzīja pa ceļu tuvojamies Melānijas Saru Slotu. Cerot uz glābiņu, Pelnutrauks atguva valodu un, cik skaļi vien varēja, vaimanāja:

—     Slota! Slota! Žagata grib mani nolaupīt!

Slota, pienākusi klāt, vicinājās pret Žagatu ar visu

savu garo kātu:

—     Tiš! Laidies prom — un veicīgāk nekā citām reizēm.

—     Pat prātā nenāk, tas ir mans jaunais bērnu- auklis. — Žagata planēja no staba lejā pie Pelnu- trauka.

Slota vēl draudošāk vicinājās:

—     Nupat es Vilku aiztriecu, un tu vēl uzdrošinies man pretoties.

Ar tādu, no kā pats Vilks nobijies, Žagata neuzdrīkstējās cīkstēties. īgna viņa laidās tukšā atpakaļ uz saviem upmalas vītoliem.

—     Ko tās žagatas tikai neiedomājas, — sūdzējās Pelnutrauks, — mani par apsmieklu gribēja pataisīt.

—     Kā tu jūties pēc lidojuma? — Slota saudzīgi apjautājās, ar nepatiku iedomājoties savu kalpošanu Raganai.

—     Nu jau nekas, galva vairs negriežas, — Pelnutrauks mēģināja pakustēties.

—     Es eju atpakaļ pie Melānijas. Un kā tu darīsi?

—     Ko es nīkšu ceļmalā — te nekam nevajadzīgs, — Pelnutrauks nostājās blakus Slotai, — ejam reizē.

CEĻA DZIESMA

«Uz priekšu!» nemaz vareni neizskanēja. Tējkanna drusku baidījās no gājiena cauri mežam, taču to izrādīt nedrīkstēja. Ja pati vadītāja bīsies, kas tad notiks ar pārējiem? Sāks vēl skriet katrs uz savu pusi. Viens otrs var pazust pavisam.

Mežs likās drūmi svinīgs. Milzīgie koku stumbri izskatījās kā senlaicīgi torņi. Ne jau viegli tiem apiet apkārt. Egļu platie zari slīga pār zemi kā lieli spārni. Apakšā bija kluss, bet tur augšā? Tur augšā bija jaušams nemiers, tāda kā šņākšana, kā dziedāšana. Ej nu sazini, kas tur dzied. Varbūt vējš šņāc? Nekas, mēs esam vareni! Mēs dziedāsim pretī!

Gājienam lēnām virzoties uz priekšu, Tējkanna pasauca:

—     Lai Adata panāk pie manis!

Adata, durstīdamās sniegā un izraujoties paklup- dama, pagāja uz priekšu.

—     Agrāk visi skroderi bija dzejnieki, tu arī esi no tās cilts, tev jāsacer mums dziesma.

—     Kas jāsacer?

—     Mūsu gājiena varonības dziesma.

—     Par varonību es nekā nezinu. Manos senčos neviena varoņa nav.

—     Vienalga, sadzejo dziesmu — un viss.

Zem nolīkušajiem egļu zariem sniegam bija grūti palīst, bet gājējiem toties lielum lielā klupšana pār saknēm. Līdzko gadījās kāds klajumiņš, tūliņ vesela kupena, un Putekļu Sūcējs dabūja noņemties.

Pirmajā atpūtas brīdī Tējkanna atkal pasauca Adatu:

—     Vai dziesma ir?

—     Kaut kas ir, bet vecmodīgā stilā.

—     Būs laba, kāda ir, citas tāpat nebūs.

Adata sāka skaitīt savu dziesmu. Viņu pārkliedza saucieni:

—     Neko nevar saprast, ko tu pīksti!

—     Man skaļākas balss nav. Dzejojiet paši!

—     Tu neuztraucies, — Tējkanna mierināja, — noskaiti man, gan es viņiem pateikšu tā, ka visi dzirdēs.

Tējkannai nebija nekāda vieglā galva. Adatai savu dzejoli vajadzēja atkārtot reizes desmit, kamēr Tējkanna varēja pilnā balsī teikt:

—     Iegaumējiet labi, — un, snīpi gaisā pacēlusi, viņa noskandēja:

— Sniegi trako, vēji brāžas,

Kupenas pat virsū gāžas!

Tralla-lā! Tralla-lā!

Bums! Bums! Bums!

Trauki tikai uzdzied dziesmu, Nebaidās nekādu briesmu. Tralla-lā! Tralla-lā! Bums! Bums! Bums! Visi braši cilā kājas, Meklējot sev jaunas mājas! Tralla-lā! Tralla-lā! Bums! Bums! Bums!

Un tagad izmēģināsim! Katrs dzied savā meldiņā!

Trauki dūšīgi sāka dziedāt. Pie pirmajiem «bums» Tējkanna iesaucās:

—     Stop! Tādi «bums» nav jādzied. Lai Zupas Katls «bums» vietā trīs reizes ar visu spēku piesit savu vāku.

Šoreiz mēģinājums izdevās. Troksnis bija varens, jo Zupas Katls centās, cik spēja. Visi saprata, ka «bums» šajā dziedājumā ir pats galvenais. Tagad iešana, dziesmas uzmundrināta, likās vieglāka.

Pie nelielas pļaviņas gājiens apstājās un dziesma arī. Te Putekļu Sūcējam vienam pašam nācās izdzīt taku. Tobrīd kaut kas nospurdza, pārskrienot no vienas egles uz otru.

—     Kas tur? — bailīgi ieprasījās Grīdas Lupata.

—     Tās ir zīlītes, — atteica Tējkanna. — Ei! — viņa uzsauca. — Cik jūs tur esat?

No egles sāka birt cits pēc cita:

—     Laimīgu Jauno gadu! Laimīgu Jauno gadu! Laimīgu Jauno gadu!…

Tējkanna skaitīja — sešpadsmit «laimīgi Jaunie gadi».

—     Jūs tā trokšņojat laikam tādēļ, ka Jaungada nakts, — citādi putniem pa nakti jāguļ.

—     Visiem pa nakti jāguļ. Visiem pa nakti jāguļ . . .

Sešpadsmit reižu Tējkanna dabūja atpakaļ savu

pamācību.

—     Labi, labi . . . Bet, dienā lidojot, jūs varat pārredzēt lielākus tālumus un droši vien šo to zināt. Varbūt varat mums parādīt tādu māju, kur katrs dara, ko grib.

—     Kādu māju? Kādu māju? … — visas sešpadsmit zīlītes nesaprata.

Adata panāca nedaudz uz priekšu un paskaidroja:

—     Tas ir tā: ja es nokritu uz grīdas, tad varbūt tieši gribu tur pagulēt, bet, ja mani tūdaļ paceļ, tā ir pārestība.

—     Un, ja es gribu paciemoties pie lielajām Bļodām, tad tūliņ nav jāliek mani atpakaļ vecajā nodalījumā, — piebilda Zupas Katls.

—     Diez vai tas ir pareizi — mētāties, kur pagadās, — šaubījās Grīdas Lupata, — mūs, lupatas, tūliņ sviež prom, ja neesam savā vietā.

Putnu pulkā sacēlās tāda čivināšana, ka neko lāgā nevarēja apjēgt. Tikai pēc brīža varēja saprast, ka tādas mājas, kur nav pārāk liela kārtība, ja gribot, varot atrast.

Tējkanna noprata, ka no šīm čiepstētajām neko prātīgu neuzzinās. īgni viņa uzsauca Putekļu Sūcējam:

—     Ko tik ilgi tūļājies? Vai ceļš beidzot būs brīvs?

—     Būs, būs, tūliņ būs, — Putekļu Sūcējs atrūca. Drīz gājiens turpinājās, kaut arī dziesma vairs

neskanēja tik braši kā sākumā.

RAGANA VILINA CEĻINIEKUS

Tējkanna, joprojām neko neizdomājusi, lika Putekļu Sūcējam virzīties tikai uz priekšu.

Pēkšņi vina izdzirda tālu, maigu, vilinošu balsi:

—     Sū-urp . . . Sū-urp . ..

—     Klausies, Putekļu Sūcēj, es dzirdu tādu kā «iekšēju balsi», kas mūs aicina pagriezties pa labi. Vai tu neko nedzirdi?

—     Es, vai? Nē, es no mūžīgās rūkšanas vairs neesmu diez cik dzirdīgs. Un, kad es rūcu, man ir pašam sava iekšējā balss.

—     Visiem, kas rūc, pašiem ir savas iekšējās balsis, bet tas mani neinteresē. Jēga ir tikai tam, ko es esmu saklausījusi. Nogriežamies pa labi!

Putekļu Sūcējs darīja, kā pavēlēts, un gājiens viņam sekoja. Laiku pa laikam Tējkanna no jauna sadzirdēja «iekšēju balsi».

Bija gājuši labu brīdi, kad Putekļu Sūcējs teica Tējkannai:

—     Te vēl nesen ir staigājuši. Ceļš tāds kā nogludināts.

—     Tas labi. Ne jau mēs Pasaulē esam vienīgie, kas meklē sev piemērotāku māju, — viņa atbildēja.

Iešana kļuva raitāka. Pēkšņi Putekļu Sūcējs atdūrās pret resnu egles stumbru. Apskatījās visapkārt un domīgi rūca:

—     Man . . . man . . . man . . .

—     Runā skaidrāk! — Tējkanna nepacietīgi uzsauca.

—     Man liekas, ka mēs te vēl nesen bijām.

Nu sauca vairāki:

—     Te ir tā egle, zem kuras mēs gulējām.

—     Bijām gan te, redz, kur mans Kadiķkrūms, — skumīgi ieminējās arī Tējas Glāze.

—     Vadātājs ir piesities! Vadātājs! — Etiķa Karafe bļaustījās.

Tējkanna sākumā apmulsa par tādu negaidītu atgriešanos vecajā vietā, tad nomierinājās un teica:

—     Skaidrs, ka vadātājs mūs vadājis pa nepareizu ceļu. Džungļos tas bieži gadoties, tā kādreiz mēļoja Indijas tējas Biezumi.

—     Ja mēs jau esam džungļos, tad man jāiet priekšgalā, es ātri tikšu galā ar lauvām un tīģeriem. Cirvi, stājies man blakus! — Zāģis teica un centās izskatīties garāks un asāks, nekā patiesībā bija.

—     Tīģeri un lauvas! Tīģeri un lauvas! — vaimanāja Grīdas Lupata.

—     Mierā. Neuztraukties! Nekādu džungļu nav, un arī tīģeru nav. Ejam tālāk. Dziesmu sākt! Uz priekšu, censoņi! — Tējkanna nezaudēja dūšu.

Dziesmai skanot, gājiens atkal uzsāka savu gaitu.

—   Tu vairs negriezies uz labo pusi, tikai taisni vien, taisni vien, — Tējkanna komandēja Putekļu Sūcēju.

Pēc neilga brīža Tējkanna atkal sadzirdēja maigu, aicinošu balsi:

—     Sūr-pū . . . Sūr-pū . . .

—     Putekļu Sūcēj, mana «iekšējā balss» atkal kaut ko runā.

—     Tava «iekšējā balss» tevi muļķo.

—     Nemuļķo vis, tagad aicina uz kreiso pusi.

—     Tad jau gan … — Putekļu Sūcējs norūca un pagriezās, kā Tējkanna lika.

Laiku pa laikam Tējkannu vedināja maigā balss:

—     Sūr-pū . . . Sūr-pū . ..

Cik tad ilgi var dziedāt katrs savā meldiņā? Pie tam Zupas Katls jau labi sen bija beidzis piesist: «bums! bums! bums!». Teica, ka neiešot vāku galīgi plānu nodeldēt. Ceļa dziesma pamazām izčākstēja. Vienīgi Adata vēl kādu brīdi centās, tā taču bija viņas dziesma, bet kas viņa viena par dziedātāju?

Kad Putekļu Sūcējs pēkšņi apstājās, Tējkanna pavēloši uzsauca:

—     Uz priekšu! Nav nekāda stāvēšana!

—     Ko tu klaigā? Mēs atkal esam džungļos! — Putekļu Sūcēju aizstavēja Spainis.

—     Vai tu neredzi? Esam otru reizi atpakaļ pie egles.

—     Jā, bet. . . mana «iekšējā balss» šoreiz mūs aicināja uz citu pusi, — samulsa Tējkanna.

Drīz vien gājiena dalībnieki ieskatījās un pazina ceļmalas pirmo egli. Sacēlās pamatīgs tracis, dažāda skaļuma balsis klaigāja:

—     Tējkanna mūs muļķo!

—     Tējkanna, klausoties tējas Biezumos, saprašanu izkūkojusi.

—     Viņa mūs patiešām ievedīs džungļos!

—     Pie lauvām un tīģeriem! — galerta Bļodiņas vienā balsī sauca. Tās visas divpadsmit bija pilnīgi vienādas un, ja ko teica, vienmēr runāja vienā balsī.

—     Bet, mīļie, — Tējkanna taisnojās, — es taču dzirdēju saucienu . . .

—     Kādēļ mēs neko nedzirdējām? — jautāja Zāģis, un Vīle piebalsoja.

—     Skanēja ļoti klusi, domāju, ka tā mana «iekšējā balss», ka mana dvēsele runā, bet dvēsele vienmēr saka patiesību, — Tējkanna stostīgi skaidroja.

Te uz sava garā roktura pacēlās Pankūkpanna un centās skaļumā visus pārspēt:

—     Tā tas ilgāk nedrīkst turpināties.

—     Tējkanna par vadītāju neder! Viņa mūs var aizvest tikai uz postu, viņā laikam vēl runā vecie tējas Biezumi. Jāizvēl cits vadītājs! — Etiķa Karafe noskatījās, vai visi dzirdējuši, ko viņa saka.

—     Nost ar Tējkannu! — Šķēres spiedza.

Arī galerta Bļodiņas neklusēja. — Nost! Nost! — viņas klaigāja.

Spainis grasījās ko teikt, bet Grīdas Lupata viņu paklusām apsauca, lai taču vismaz šoreiz neiejaucoties, tāpat jau pietiekot trokšņa.

Tējkanna saprata, ka vadītājas loma nospēlēta.

—     Dzīve ir netaisna un nežēlīga, — viņa sūkstījās. — Es patiešām dzirdēju «iekšēju balsi». — Snīpi

nokārusi, Tējkanna aizklunkuroja uz gājiena astes galu un sadrūmusi nostājās blakus Zupas Katlam.

—     Ieteicu izvēlēt par vadītāju Pankūkpannu! — norūca Putekļu Sūcējs, kam bija apnicis klausīties Tējkannas maldīgās pavēles.

—    Pankūkpannu un nevienu citu! — piekusušais Zupas Katls piebalsoja. Viņš cerēja — varbūt jaunā vadītāja staigāšanu drīz izbeigs.

—    Pankūkpannu! Pankūkpannu! Pankūkpannu! — skanēja visapkārt.

—     Sirsnīgi pateicos, ka man uzticējāt vadīt slaveno gājienu. — Pankūkpanna paklanījās un cēli virzījās uz priekšgalu. Viņa, nostājusies uz garā roktura, vēl pastiepās, cik spēja, tad, grozoties kā lokators un uzmanīgi lūkojoties uz visām pusēm, sāka soļot.

Ar jaunu sparu gājiens devās ceļā.

—     Tagad gan mēs sasniegsim pareizo virtuvi! — to sakot, Cukurtrauks balsī ielika vislielāko saldumu un pats pavirzījās tuvāk jaunievēlētajai vadītājai.

Gājēji veiksmīgi nosoļoja patālu gabalu, kad Pan- kūkpannas iedobumi, kas bija paredzēti piepildīšanai ar pankūku mīklu, uztvēra maigus saucienus:

—     Nāciet šū-ū-r-p! Nā-c-iet šū-rp!

Pankūkpanna apstājās, ieklausījās un vaicāja

Putekļu Sūcējam:

—     Kas tad tas?

—     Atkal «iekšējā balss» kā Tējkannai?

—     Nē, aicinājums nāk no tālienes.

—     Vai no kreisās vai labās puses?

—     Liekas, tieši priekšā.

—     Tad varbūt tādi trakumi negadīsies, pamēģināsim ar.

Jaunā vadītāja paklausīja Putekļu Sūcējam un vadīja gājienu taisni uz priekšu.

VINI! TIE IR VINI!

—     Viņi! Tie ir viņi! — skaļi iesaucās Tējkarote Maisītāja un apstājusies lūkojās debesīs.

—     Viņi! Viņi! — Tējkarote Kaisītāja pagrāba sniegu un lēkājot bārstījās. — Es jau domāju, ka mūs neaizmirsīs.

Pankūkpanna arī pavērās augšup.

Tūdaļ visu gājēju acis pievērsās debesīm. Tur bija ko skatīties un redzēt.

Divi zeltīti apļi tumšajās nakts debesīs zīmēja spožas cilpas un svītras. Tad tie milzīgā ātrumā piķēja lejā. Nosvilpa: zinn! — un raibajam baram iepretī nostājās divi lidojošie Šķīvīši. Vispirms viņi pamāja Tējkarotēm sveicienu, tad lielākais, vēl mazliet aizelsies no straujā lidojuma, sacīja:

—     Jūs Ragana visu laiku vilina staigāt pa nepareizu ceļu. Ja viņu klausīsit, no meža ārā netiksit.

—     Es jau tūliņ domāju, ka tās «iekšējās balsis» pie laba gala nenovedīs. Tā mēs patiešām te sarūsēsim, — uztraucās Vīle.

—     Bet kā lai mēs zinām, kurp ejams? — bažīgi vaicāja Grīdas Lupata.

Pankūkpanna neteica neka, nevareja taču ierādīt, ka viņai nav ne jausmas, kurp iet.

—     Ja gribat izkļūt lauka no meža, ejiet taisni, skatoties visu laiku kaut vai uz Sietiņu, — lielākais Šķīvītis pamācīja.

Mazākais vēl piebilda:

—     Un acis no tā nenolaist.

—     Sietiņ, kur tu esi?

—     Nāc, stājies priekšā, lai visi tevi redz, — cits caur citu sauca.

Kautrīgais miltu sijājamais Sietiņš izbijies mēģināja paslēpties aiz Zupas Katla.

Etiķa Karafe viņu tur pamanīja un aizvilka blakus Pankūkpannai, kura tomēr no savas vietas nekustējās. Vēl te nekas pa īstam nebija skaidrs.

Sietiņš lūdzoši skatījās uz visiem pēc kārtas un stostīdamies atrunājās:

—     Es . . . Kāpēc mani? Es nekad neko neesmu vadījis . . . Tam es nederu. Lai kāds cits . . .

Abi Šķīvīši brītiņu klusēja, viņi nopūlējās apvaldīt smieklus.

Lielākais Šķīvītis pirmais attapās, kas sakāms:

—     Mēs atvainojamies, ka pārāk neskaidri izteicāmies. Runa ir par to Sietiņu, kas redzams debesīs.

Nu gan visi brīnījās: vai tad ir tādi debesu sietiņi?

—     Redziet, — lielākais Šķīvītis rādīja, — tur septiņas zvaigznes turas kopā, un ievērojiet — viena no tām spožāka nekā citas. So zvaigznāju sauc par Sietiņu.

«Labi gan, ka debesīs ir mans vārdabrālis,» miltu sijājamais Sietiņš nodomāja un jutās paglābts no lielām nepatikšanām.

—     Tiešām izskatās kā spīdīgs Sietiņš! — norūca Putekļu Sūcējs.

—     Tas tā, ja piedomā. — Pankūkpannai nepatika, ka nu viņa nebūs vienīgā vadītāja.

Trumulis un Katls nekādi nemācēja saskatīt nupat parādīto zvaigznāju, tomēr izlikās to redzam.

—     Bet ja nu tas debesu Sietiņš arī mānās? — Grīdas Lupata neticīgi pajautāja.

—     Nekad nav mānījies, — Šķīvīši vienbalsīgi apliecināja.

—     No kurienes jūs tik gudri esat radušies? — Vecais Spainis noprasīja.

—     Viņi ir no Marsa, — Tējkarote Kaisītāja gribēja izrādīt, ko viņa zina.

—     Jā, jā, — Šķīvīši piekrītoši pamāja.

—     Šoreiz jums jāpastāsta, kā uz Marsa dzīvo, — uzstāja Maisītāja.

—    To var, — negribīgi sacīja lielākais Šķīvītis, mazākais pavirzījās viņam cieši blakus.

Gājiena dalībnieki sapulcējās tiem apkārt un gaidīja.

—    Uz Marsa dzīvo tāpat kā pie jums. Katram ir sava māja un savs darbs, — lielākais Šķīvītis īsi pateica un apklusa.

—    Pastāsti labāk patiesību, — mudināja mazākais Šķīvītis, — nav smuki tik ilgi mānīties.

—    Var arī patiesību, bet tas bus garš stāsts. Lūdzu,Apsēdieties.

SKĪVĪSI STĀSTA PATIESĪBU

—    Daudz ko esam redzejuši, bet Marsu gan ne, — iesāka lielākais Šķīvītis.

—    Tas nevar but, jus taču mākat lidot. — Tējka- rotīte Kaisītāja uzreiz nevarēja un negribēja noticēt, ka Šķīvīši nav no Marsa.

—    Lūdzu, nepārtrauc! — viņu apsauca Pankūkpanna.

—    Mūsu saimnieks ir cirka burvju mākslinieks. — Pārtrauktais stāstījums turpinājās. — Viņa mājās viss ir savādāk nekā citur. Es un mans brālis, — stāstītājs pamāja uz mazākā Šķīvīša pusi, — sākumā bijām pavisam parasti. Tādu šķīvīšu ar apzeltītām malām ir pilna Pasaule. Bet vienā dienā saimnieks sadomāja mūs apmācīt par cirka artistiem, sāka trenēt lidošanā. Mēs ļoti baidījāmies un bieži kritām, taisni brīnums, ka nesaplīsām. Pamazām mums lidošana iepatikās un itin labi paveicās. Ar laiku gaisā jutāmies vēl drošāk nekā uz galda.

Pienāca diena, kad burvju mākslinieks mūs atzina par īstiem meistariem. Viņš nolēma lidojuma pirmizrādi sarīkot vispirms savā mājā. Saaicināja pulka ciemiņu un, kad tie sasēdās ap lielo galdu, lika mums parādīt, ko protam. Šķīvīšus, kas māk lidot, katru dienu negadās redzēt. Visi pārsteigumā un sajūsmā sauca «Ak!» un «Oi!».

Pēc brīža saimniece mums par godu nolika galda vidū lielu augļu torti. Tūliņ «Ak!» un «Oi!» tika veltīti tortes gabaliem. Mūs neviens vairs neredzēja. Turpinājām lidot un visādi izrādīties, domājām — pieēdīsies un atkal skatīsies. Nekā! It kā mūsu nemaz nebūtu istabā. Viens tāds plecīgs, noaudzis ar melnu bārdu, paskatījās gan, bet noteica:

—     Tie Šķīvji vēl nav beiguši ķēmoties.

To nevarējām paciest. Zvikt! — un pa logu laukā. Burvju mākslinieks sauca atpakaļ, bet mēs, par spīti, izlikāmies nedzirdam. Lai pagaida vien.

Lidojām, lidojām pa pilsētu, kamēr ieraudzījām trauku veikalu, kam durvis līdz galam vaļā, un pārdevēja noliekusies kaut ko kārto. Vajadzētu palūkot, kā tur tagad izskatās. Viens, divi, un mēs veikalā iekšā. Tikko nogūlāmies uz plaukta atpūsties, ienāca pircēja un tūliņ mūs pamanīja.

—     Lūdzu, man iesaiņojiet tos divus jaukos šķīvīšus, — viņa teica — un mēs tikām nopirkti.

Pašiem negribot, sākām dzīvot pie jaunās saimnieces. Jau otrajā dienā viņa, cepot zivis, deva mums darbu. Uz mazākā Šķīvīša uzbēra miltus, manī sakūla olu. Katru zivs gabalu vispirms apmērcēja olā un pēc tam apvārtīja miltos. Tad salika uz pannas un cepa. Gaidi nu nākošo cepienu. Garlaicīga būšana. Es sadomāju drusku palidot. Tiklīdz es pacēlos gaisā, mazākais Šķīvītis man pakaļ. Milti kaisījās pa virtuvi kā sniegs no debesīm.

—     Ha, ha, — Tējkarotīte Kaisītāja iesmējās. Maisītāja viņu apklusināja ar pārmetošu skatienu.

Lielākais Šķīvītis ievilka elpu un stāstīja tālāk:

—     Saimniece pārbijusies sāka vaimanāt. Es domāju — labi nebūs — un laidos lejā, pirms nosēšanās uz galda vēl izmetu gaisā vienu cilpu. Tikai vienu pašu, bet sakultā ola tūliņ noslīdēja uz grīdas, it kā viņai tur būtu labāk. Saimniece saka vaimanāt vēl skaļāk.

Paskatījos — logs atvērts, es pirmais ārā un mazākais Šķīvītis aiz manis.

Atklāti sakot, diezgan nobijušies atgriezāmies pie burvju mākslinieka.

—     Bet kāpēc jūs tagad pa mežu klimstat? — aizdomīgi iejautājās Etiķa Karafe.

—     Mums ir atļauts mežā trenēties gargabala lidojumos. Bet nu jāsteidzas uz mēģinājumu, mēs cirkā dienas izrādē esam pirmais programmas numurs, — tā kā lielākais Šķīvītis bija piekusis no garā stāstījuma, to pateica mazākais.

—     Un mēs vairs nekad netiksimies. — Kaisītājas balsī varēja nomanīt asaras.

—     Noteikti tiksimies, — abi Šķīvīši solījās, — un tad parunāsim par cirku.

—     Jūs taču mūs neatradīsit, nevar zināt, kur aizvedīs tas debesu Sietiņš, — Maisītāja prātīgi teica.

—     Gan jau sameklēsim, mēs taču zinām, kādu zvaigznāju parādījām, — apgalvoja lielākais Šķīvītis, un mazākais piekrītoši pamāja.

RAGANA AIZIET ATPAKAĻ GRAMATA

Meža biezoknī, netālu no Melānijas virtuves nemierniekiem, Ragana, paslēpusies aiz viskuplākās egles, noklausījās, ko stāsta Šķīvīši, un īgni pukojās.

— Skatieties uz Sietiņu . . . Skatieties uz Sietiņu . ..

Lido te visādi šķīvīši, visu ko nolūr un maisās citu ^ 7

darīšanās. Nav Pasaulē ne par mata tiesu labāk kā pasaku grāmatā. Visur kavē pastrādāt raganīgus darbus. Grāmatā vismaz ir slota, bet te kājām jāstu- pā. Ragana — un bez slotas! Kauns un negods! Jā- šmauc atpakaļ savā lappusē — un viss!

Egļu zarus rokām pašķirot, Ragana izgāja laukā no meža. Krietni vien nokususi, viņa atviegloti uzelpoja, ieraugot klajumu un jau pazīstamo ceļu. Tūdaļ iešana bija manāmi vieglāka. Tējkannas vadītais pulks, uz meža pusi ejot, bija iemīdījis cietu taku. Un arī redzēt kaut ko varēja. Abpus ceļam retie koku un krūmu puduri nakts pustumsā izskatījās kā milzīgi teiksmaini zvēri. Sur tur tālumā mirgoja apgaismoti logi.

Netālu no Cikcakijas kaut kas šķērsām pāri ceļam

kustējās. Ragana piegāja tuvāk un skatās — ap piekrautām ragaviņām stīvējas Salatēvs.

Ragaviņas tik dziļi bija iegrimušas sniegā, ka Salatēvs veltīgi pūlējās gan velkot, gan stumjot, — vezums nekustējās ne no vietas.

—     Hi-hī! — Ragana ņirgājās. — Ak nepaspēji vis laikā izvadāt bērniem Jaunā gada dāvanas.

—     Ja neiestigtu vezums, būtu visu paveicis. Sis man ir pēdējais vedums. Tikai te tāds irdenāks sniegs. Ķeries klāt un pastum!

—     Negribu.

—     Kādēļ?

—     Tādēļ, ka nevaru.

—     Kāpēc nevari, tik jauna un ņipra?

—     Tāpēc, ka esmu ļaunā Ragana.

—     No kurienes tu nāc, ļaunā Ragana?

—     No Jānīša pasaku grāmatas.

—     Ak tā! Nu pastum, pastum, ko tielējies!

Kas tur liels,pastums ar. Raganai apnika ar Sala- tēvu runāties, un viņa joka pēc palīdzēja izkustināt vezumu.

Līdzko ragaviņas izbrauca uz gludenāka ceļa, Ragana tūliņ sāka raudāt.

—     Ko tu raudi? — Salatēvs nevarēja saprast.

—     Es vairs neesmu es.

—     Skaidri redzu, ka tu esi tāda pati, kā biji.

—     Neesmu vis, es vairs neesmu ļaunā Ragana. Jaungada naktī ļaunās raganas nedrīkst darīt nevienu labu darbu. Tagad es kļuvu par labo Raganu un tāda palikšu.

—     Vai tas kas slikts, ja būsi labā Ragana?

—     To es nezinu, nekad neesmu bijusi laba. Varbūt būs grūti būt par labo Raganu.

—     Kaut arī būs grūtāk, tomēr būt par labo Raganu ir labāk, — mierināja Salatēvs.

Līdz Cikcakijai abi gāja reizē. Pilsētiņā Salatēvam bija ejams savs ceļš, bet Ragana meklēja solu, no kura bija uzsākusi nakts ceļojumu. Aizmirstā grāmata vēl arvien gulēja turpat. Ragana iegāja atpakaļ savā lappusē un tagad ir tikpat laba kā pasaulslavenā mazā raganiņa.

KURP AIZVEDA SIETIŅS?

Visu laiku skatoties debesīs uz zvaigznāju Sietiņu, gājēji neko ātri uz priekšu netika. Ja kāds maķenīt palūkojās sānis, Pankūkpanna, grozoties kā lokators, to tūdaļ manīja un aizrādīja. Par laimi, drīz vien viņi izkļuva no meža uz cieta ceļa. Bet daudz vieglāk nekļuva, pastāvīgā augšupskatīšanās atņēma daudz spēka, neviens vairs ir runāt negribēja.

Zupas Katls un Trumulis, kaut vēl arvien Sietiņu nemācēja saskatīt, tomēr līdzi citiem skatījās augšup un tad, saprotams, savus kritienus nemaz neskaitīja.

Lupata mirka vienos sviedros, tik grūti bija balstīt dzīves draugu Veco Spaini, lai tas nepakluptu.

Tējkarotītes soļoja pavisam rātni.

Vienīgi Tējas Glāze, pieradusi mežā pie grūtumiem, vēl arvien nejutās piekususi.

Tā tās gāja labu laiku. Pēkšņi Putekļu Sūcējs — bums! — atsitās pret tumšu sienu.

—     Klāt Pasaules gals, — viņš norūca.

—     Vai dieniņ! Pasaulei gals! — vaimanāja galerta Bļodiņas, kā vienmēr, vienā balsī.

Pankūkpanna aptaustīja sienu un teica:

—     No koka! Zāģi, nāc nozāģē Pasaules galu, lai mēs tiekam tālāk.

—     Iezāģēt vai pavisam nozāģēt? — Zāģis pārprasīja.

—     Pavisam nost, lai nestāv mums ceļā, — Pankūkpanna noteica.

Zvirkt, žvirkt — Vīle uzvīlēja Zāģa zobus asus, asus. Gatavs darbam Zāģis šūpodamies aizgāja līdz

Pasaules galam un jau grasījās sākt zāģēt, tad iesaucās:

—     Tas nav nekāds Pasaules gals, bet mans personiskais malkas šķūnītis.

Tagad šķūnīti pazina visi.

—     Nav te ko gudrot, redziet, zvaigžņu Sietiņš vēl tālu, — Pankūkpanna mudināja iešanai.

—     Zāģi, — Vīle uzstājīgi teica, — man pietiek. Es mūsu šķūnim garām neiešu. — Un viņa atvēra durvis.

Vienmēr tā bijis: kur Zāģis, tur Vīle, un kur Vīle, tur Zāģis. Un kāpēc lai šoreiz būtu savādāk? Zāģis palīdzēja Vīlei pārkāpt slieksni un pēc tam pats sekoja viņai. Arī Cirvis spraucās līdzi, jo negribēja atpalikt.

—     Jūs varat skatīties uz debesu Sietiņu, bet es jau redzu virtuves logu un Melānijas mājas durvis. Es stūrēju uz turieni, — pateica miltu sijājamais Sietiņš un čāpoja prom.

Zupas Katls, neko negudrodams, tam klunkuroja nopakaļ, pie sevis purpinot:

—     Saprotams, ka miltu Sietiņš ir vairāk mūsējais nekā tas tur pie debesīm.

—     Es, — Adata noskatījās uz aizejošiem, — es labāk eju pie Melānijas aizlāpīt caurās zeķes nekā durstos pa sniegu un saceru dziesmu, ko divreiz nodzied un pēc tam aizmirst.

—     Pa, pa, kā tas iznāk? Gājām, gājām — un vai tad paliksim tepat un tālāk uz zvaigznāju neiesim? — Pankūkpanna, bezcerīgā balsī runājot, grozījās apkārt.

—     Man ir gana skatīties gaisā, — dusmīgi nošņāca Trumulis, viņš taču tā arī nebija debesu Sietiņu ieraudzījis.

—     Esam vairāk piekusuši nekā no darba. — Pulkstenis dziļdomīgi apskatīja savus rādītājus, kas patiešām rādīja pareizu laiku.

Adata pieķērās Šķērēm, pamāja Etiķa Karafei, un tās visas trīs teciņus metās uz Melānijas virtuves pusi.

—     Kad es mežā nīku tos pāris gadus, — Tējas Glāze sacīja, — to vien gudroju — kaut kas jādara un kaut kur jāiet. Bet jāzina, kurp iet, iešana tāpat vien ir tā pati stāvēšana uz vietas.

—     Es domāju, ka zvaigžņu Sietiņš ar gudru ziņu mūs pievedis pie Melānijas mājas, — prātoja Spainis.

—     Kā tad, — vairāki piekrītoši piebalsoja.

—     Es nemaz nebiju nolēmis iet pavisam prom, — to sakot, Cukurtrauks pagāja tālāk no Pankūkpan- nas.

Tējkanna klusēja, bija nolēmusi turpmāk sarunāties vienīgi ar tējas Biezumiem.

Beiguši klaigāt, Pasaulē gājēji drūzmējās pie Melānijas mājas sliekšņa. Atnācējiem durvis atvēra Saru Slota un Pelnutrauks.

Visi sagāja virtuvē.

Izlietne tūdaļ atgrieza vaļā karstā ūdens krānu. Uz baltā ķeblīša pakāpās trauku Dvielis un izplētās visā platumā un izstiepās garumā.

—     Žigli nomazgājiet ceļa putekļus, Melānija šovakar būs mājās, — Izlietne skubināja nogurušos ceļiniekus.

Sākās lielā mazgāšanās. Abas Karotītes, gaidot savu kārtu, sačukstējās: — Diez vai lidojošie Šķīvīši mūs drīz apciemos?

Vienīgi Pankūkpanna labu brīdi vientuļa stāvēja pagalmā un lūkojās zvaigžņu Sietiņā.

— Paliec sveiks, — beidzot tomēr viņa pasacīja un gausi pagriezās uz virtuves pusi.

VECAIS VELNS NEIET GRĀMATA ATPAKAĻ

Mālu meistara Jezupa dārzs Jaungada naktī izskatījās vientuļš un noskumis. Meistars vēl no ciemiem nebija atgriezies, un tādēļ visi mājas logi joprojām tumši. Kailie ābeļu zari pussnaudā lēnām šūpojās saltajā vējā. Baltais sniega klājums vēsajā Mēness gaismā auksti, stiklaini vizuļoja. Bet pasaku grāmatas Velns, sēžot dārzā blakus koka Velnam, nejutās ne vientuļš, ne noskumis, ne arī nosalis.

Vienreiz tas dabūja no sirds izrunāties. Kādreiz, kad viņš dzīvoja ellē, tur visi, zinādami viņa pļāpī- gumu, šo ieraudzījuši, muka jau pa gabalu.

Bet tonakt Dārza Velns neiebildis klausījās Vecā Velna stāstus par elli, jo viņš pats tur nekad netika bijis, un koka velniem vienmēr ir lielāka pacietība nekā īstajiem. Visu garo nakti runājot, Vecais Velns tomēr piekusa un brītiņu atpūtās. Tad Dārza Velns pateica savu domu:

— Tagad dažs labs velns elli nemaz nav redzējis.

Abi velni, ta draudzīgi pļāpājot, ieraudzīja virs meža sarkanu gaismu, kas vēstīja:

—     Uzmanību, tūlīt uzlēks Saule!

Vecais Velns satrūkās.

—     Man atmiņa ir vēl klibāka nekā kājas, — viņš atzinās. — Pavisam piemirsu: ja neeju atpakaļ grāmatā, jāizgudro, par ko pārvērsties, iekams Saule uzlec.

Aiz koku galotnēm, it kā bailīgi izlūkodama, kas te notiek, jau lēnām parādījās sārta Saules ripas maliņa.

—     Nu vairs nav laika! — Vecais Velns iesaucās un, steigā neko labāku sadomāt nepaspējis, pārvērtās māla pikā.

KAS NOTIKA AR TIEM, KURI NEATGRIEZĀS?

Lidojošie Šķīvīši, atgriezušies no cirka izrādes, pašreiz gulēja. Kāds stipri klauvēja, bet viņi atmodās tikai pēc laba brīža un ieraudzīja rūtij pieplakušu Mēness apaļo seju. Šķīvīši piegāja pie loga — zināja jau, ka Mēness neatstāsies, savu nepanācis.

—     Pasaule nemaz nav tik liela, kā pati lielās, — Mēness tūliņ teica.

—     Un tāpēc tu mūs modināji, lai pateiktu to, kas visiem sen skaidrs, — lielākais Šķīvītis žāvājoties atbildēja.

—     Un viss, kas Pasaulē notiek, ar laiku tiek zināms, — Mēness turpināja aizsākto runu.

—     Saki vien, kas tavu ziņkārību dīda, ka citus nakts laikā trenc augšā!

—     Parīt zvaigznes rīko viesības, un es esmu tur ieaicināts.

—     Laimīgu ciemošanos. — Lielākais Šķīvītis pagriezās prom no loga.

—     Pagaidi! Zvaigznes Jaungada naktī redzēja Melānijas mājas bēgļu gājienu, bet, ja ciemojoties es pastāstītu par tiem, kas neatgriezās savās vietās, varētu īpaši paspīdēt.

—     Un kāds sakars tavai paspīdēšanai ar mums?

—     Vistiešākais. Jūs visi pazīst — tos, kas cirkā taisa jokus, labprāt visur laiž iekšā. Palidojiet rītdien pa Pasauli un noskaidrojiet, kā klājas Vecajam Velnam, porcelāna Cūciņai un Skopuļa koka Krājkasei. Rītvakar es jūs pie malkas šķūnīša sagaidīšu.

—     Tā kā paši arī gribam to zināt, tad mēģināsim noskaidrot, tikai zvaigžņu žēl, — ierunājās arī mazākais Šķīvītis.

—     Nesaprotu, kāpēc jāžēlo zvaigznes, ja viņām nekas nekait.

—     Pašreiz nekas nekait, bet viesībās tām būs jāklausās tavs garlaicīgais stāstījums.

—     Un, ka man jādzird tavas nepieklājības, par to tu nemaz nebēdā? — Mēness aizvainots atvadījās un aizlīda aiz pirmā mākoņa, kas pagadījās tam tuvumā.

Nākošajā vakarā, ap to laiku, kad zvaigznes debesīs sāk savas ierastās pastaigas, Šķīvīši piekusuši nolaidās savā pagalmā.

Uz malkas šķūnīša jumta jau sēdēja Mēness. Ieraudzījis atlidojam Šķīvīšus, viņš iegrozījās ērtāk un tūdaļ sāka izvaicāt:

—     Kas zināms par VECO VELNU?

—     Pirmajā Jaungada dienā, — lielākais Šķīvītis sāka stāstīt, — velnu meistars Jezups, pastaigājoties pa savu dārzu, ievērojis māla pikuci. Līdzko viņš to pacēlis, rokas sākušas niezēt un pašas prasījušās pēc darba. Meistars tūliņ ķēries klāt un izveidojis jauku, mīlīgu velniņu.

Vecais Velns meistara rokās pārtapis no mālu pikuča par mazu velniņu un apdedzināšanas ceplī pēdējo reizi sajutis elles karstumu.

Kad velniņš bijis pilnīgi gatavs, meistars, to nevarēdams beigt apbrīnot, esot teicis:

«Pilnīgi kā dzīvs, to es nevienam nepārdošu,» — un nolicis velniņu uz sava grāmatplaukta.

—     Kopš Velns kļuvis par istabas iemītnieku, viņš vairs nemaz nerunā. Un tā pats galvenais nav zināms — vai viņam labāk patīk jaunais amats, vai viņš ilgojas pēc pasaku grāmatas elles, — piebilda mazākais Šķīvītis.

—     Nerunīgs parasti kļūst, ja nevēlas citiem stāstīt savas bēdas, bet galvot nevar, — Mēness brītiņu klusēja, tad atkal vaicāja:

—     Kā jūtas porcelāna CŪCIŅA?

—     Cūciņa sākumā domājusi, ka viņai esot gadījusies īsta cūciņas laime. Ar laiku Skopuļa tumšajā skapja atvilktnē viņai kļuvis garlaicīgi. Sākusi kavēt laiku, atcerēdamās savas dzīves priecīgākos brīžus. Visbiežāk viņai nākusi atmiņā tā reize, kad Melānija par Cūciņā sakrāto naudu nopirkusi mazdēlam velosipēdu. Puikam tad prieks esot gājis pāri malām — kā uz uguns aizmirstā kastrolī piens. Bet cik ilgi ar atmiņām vien barosies, tagad Cūciņa cer, ka Skopulis pirks ko sevišķu, ja tik ilgi krāj. — Lielākais Šķīvītis apklusis paskatījās uz Mēnesi.

—     Skopuli es labi pazīstu, tas nekad neko nepirks, — Mēness apgalvoja un jautāja tālāk:

—     Un saki, kas jauns ar Skopuļa koka KASTĪTI?

—     Īstenībā ar Skopuļa Kastīti nekā jauna nav, glabājot pogas, nemaz nav mainījusies. To vien domā, cik veikli izdevies panākt, ko gribējusi. Un Akmeni, kas viņai palīdzēja tikt prom no Skopuļa mājas, — to viņa ir pilnīgi aizmirsusi.

—     Un ko AKMENS?

—   Akmens vēl arvien skatās uz vārtu pusi un gaida, ka pa tiem reiz ienāks skaista koka Kastīte.

—     Tad ar Akmeni pārāk drūmi nav, ja viņš vēl gaida, — to pateicis, Mēness padomāja, tad mundri sacīja: — Es kaut ko sagudroju.

—     Un ko? — abi Šķīvīši vienā balsī ziņkāri ieprasījās.

—     Tagad tik daudz zinu par tiem Pasaulē gājējiem, ka ņemšu un uzrakstīšu pasaku.

SATURS

Nemiers virtuvē………………………………………………… 3

Sapulce nolēma………………………………………………….. 8

Parādās ari Velns un Ragana…………………………….. 9

Un tagad par Raganu……………………………………….. 13

Aiziet!………………………………………………………………. 14

Kā Velnam gāja Pasaulē…………………………………… 16

Saru Slota aizlido…………………………………………….. 19

Skopuļa Krājkase iet pastaigāties … 22

Kur palika porcelāna Cūciņa? …. 28

Kas notika ar Kastīti?……………………………………… 31

Parādās lidojošie Šķīvīši………………………………….. 33

Tējas Glāze . . ………………………………………………….. 37

Un atkal par Raganu………………………………………… 39

Kā Slota sadūšojās…………………………………………… 43

Pelnutrauks briesmās………………………………………. 45

Ceļa dziesma 51

Ragana vilina ceļiniekus………………………………….. 55

Viņi! Tie ir viņi!……………………………………………….. 60

Šķīvīši stāsta patiesību……………………………………. 63

Ragana aiziet atpakaļ grāmatā …. 66

Kurp aizveda Sietiņš?………………………………………. 69

Vecais Velns .neiet grāmatā atpakaļ . . 73

Kas notika ar tiem, kuri neatgriezās? . . 75

hbnj 3845 Pirmsskolas vecuma bērniem

Mirdza Kļava TAS IESĀKĀS PUSNAKTI

Redaktore G. Leja Mākslinieciskais redaktors A. Sprudžs Tehniska redaktore V. Ruskulc Korektore V. Duka

Nodota salikšanai 27.09.82. Parakstīta iespiešanai 03.03.83. Formāts 70x84/16. Ofseta papīrs Nt 1. Skolas garnitūra. Ofsetspiedums. 5,45 uzsk. iespiedi.; 22,34 uzsk. kr. n.; 3,44 izdevn. 1. Metiens 45 000 eks. Pasut. N? 858. Cena 35 kap. Izdevniecība «Liesma», 226047 Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. 20/31364/B-730. Iespiesta Latvijas KP CK izdevniecības tipogrāfijā, 226081 Rīgā, Balasta dambī 3.

Content

Kļava Mirdza Tas iesākās pusnaktī

MIRDZA KĻAVA TAS IESĀKĀS pusnaktī

NEMIERS VIRTUVE

SAPULCE NOLĒMA

PARĀDĀS ARĪ VELNS UN RAGANA

UN TAGAD PAR RAGANU

AIZIET!

KA VELNAM GAJA PASAULE

SARU SLOTA AIZLIDO

SKOPUĻA KRĀJKASE IET PASTAIGĀTIES

KUR PALIKA PORCELĀNA CŪCIŅA?

KAS NOTIKA AR KASTĪTI?

PARĀDĀS LIDOJOŠIE ŠĶĪVĪŠI

TĒJAS GLAZĒ

UN ATKAL PAR RAGANU

KĀ SLOTA SADŪŠOJĀS

PELNUTRAUKS BRIESMAS

CEĻA DZIESMA

RAGANA VILINA CEĻINIEKUS

VINI! TIE IR VINI!

SKĪVĪSI STĀSTA PATIESĪBU

RAGANA AIZIET ATPAKAĻ GRAMATA

KURP AIZVEDA SIETIŅS?

VECAIS VELNS NEIET GRĀMATA ATPAKAĻ

KAS NOTIKA AR TIEM, KURI NEATGRIEZĀS?

SATURS