Kļava Mirdza

Vāverēns Toms un viņa draugi

MIRDZA KĻAVA

VĀVERĒNS TOMS UN VIŅA DRAUGI

.

PARADĪZES KĀPOSTI

Kas tiesa, tas tiesa - gailis Čips bija gudrs. Nav tādu lietu, ko viņš nezinātu. Ja Cips teica vistām: - Rīt būs skaists laiks, - tad tā arī bija. Dažreiz gan saulaina laika vietā lietus gāza kā spaiņiem. Tad viņš vēl cēlāk pacēla sarkano seksti, noplivināja visās varavīksnes krāsās zibošo asti un sacīja: - Es jau zināju, ka līs, tikai negribēju jūs satraukt.

Ja dzīvē nebija pietiekami daudz gudrību, Cips tās pats izdomāja.

Kādu dienu Cips, pakāpies uz trušu aplo- cina sētas vārtiem, kliedza:

-    Urrā! Kikerigī!

Pieaugušie truši savās mājiņās par to nelikās ne zinis, tikai kustināja ausis un nepārtraukti ēda. Vienīgi mazais, baltais Guntiņš bija sajūsmā par Cipa varenību.

-         Es neesmu ziņkārīgs, - Guntiņš kautrīgi sacīja, - bet vai tu, Cip, nevarētu pateikt, ko var redzēt, ja pakāpjas uz vārtiņiem? Es vēl nekad neesmu tik augstu pakāpies.

-         Tu, mazais niekkalbi, gribi zināt, ko es te redzu?

-    Jā gan, Cip.

-    Visu pasauli!

-     Neesmu ziņkārīgs, bet vai pasaule ir loti liela?

-    Ne pārmērīgi, tā pa vidām.

-    Kā man gribētos paskatīties uz pasauli!

-         Tu tak viegli vari izlīst caur stiepļu pinumu, nāc, sēsties te man blakus.

-    Vai tu domā, ka es to varētu?

-    Kādēļ gan ne?

-         Pirmkārt, tādēļ, ka man bail no Marsa. Viņam nepatīk, ka mēs staigājam apkārt.

-          Kas baidās no nieka suna, tam dzīve grūta. Es gan ne no kā nebaidos! Urrā! Urr…

Pēdējais "urrā" netika izkliegts līdz galam. Ar varenu lēcienu Cips pārlaidās pāri avenājiem un nozuda aiz kūts stūra, jo tepat no upenāju krūma atskanēja Marsa dobjā balss:

-         Kas te lielās un traucē man pusdienas miegu?

Otrā dienā Cips atkal ieradās. Guntiņš, piebāzis purniņu pie stiepļu pinuma, vaicāja:

-          Neesmu ziņkārīgs, bet vai šodien pasaulē kaut kas jauns?

-          Traki jaunumi! Lieli jaunumi! Nepārspējami jaunumi!

-    Kas noticis? - no ziņkāres Guntina sarkanās acis iegailējās.

-          Otrā pasaules malā paradīzes kāposti sagriezušies milzīgās galvās!

-         Ai, kā man garšo kāposti! - Guntiņš izsaucās.

-    Jā, un pie tam tik skābi, ka asaras birst.

-          Skābus kāpostus es neēdu, - Guntiņš vīlies atteica.

-         Ne jau visi ir skābi. Pustīrums ar skābiem, pustīrums ar saldiem. Vēlies nogaršot?

-          Kārtīgi truši nekad nevēloties neiespējamo.

-         Ar mani nekas nav neiespējams. Aiziet pēc paradīzes kāpostiem!

-    Bet Marss?

-         Marsa nav mājās, tikko aizskrēja uz mežmalu paskatīties, vai mežacūkas par daudz nelien kolhoza kartupeļos.

Nākamajā mirklī Guntiņš bija no mājiņas ārā. Pelēkā trušu māte Matilde gan savā mājiņā brīdinoši piesita trīs reizes kāju pie grīdas, bet kas to ņēma vērā.

Kā vējš skrien, kā miets atduras.

Abi kāpostu tīkotāji atdūrās ne vairāk, ne mazāk kā pie Rebaiņupītes. Ūdens te bija dzidrs un auksts.

-         Čip, man liekas, ka tā ir upe, - gandrīz vai ievaidējās Guntinš.

-         Jā, - lietpratīgi noteica Cips, - tā tiešām ir upe.

-    Un upē ir ūdens…

-    Protams. Upēs parasti mēdz būt ūdens.

-    Varbūt iesim atpakaļ?

-    Cips nekad neiet atpakaļ!

-    Bet kā mēs tiksim pāri?

-         Tu pārpeldēsi, es pārlidošu, - pašapzinīgi teica Cips.

-        Es esmu tik mazs trusītis, ka vēl nemaz nezinu, vai protu peldēt.

-    Re, kur laiva! - Cips pēkšņi iesaucās.

-    Patiešām, laiva, - Guntinš piebalsoja.

Tas, ko Cips sauca par laivu, nebija nekas cits kā kublinš sēnu sālīšanai, smiltīm

izberzts, tas mirka ūdenī.

-         Nu tik brauksim, nu tik brauksim! Lec iekšā, Guntin, es atgrūdīšos no krasta.

Guntiņš ielēca laivā, Cips ieskrējies no visa spēka stūma. Līdzko kublinš sāka slīdēt no krasta, Cips uz mirkli palaida to vajā, jo likās, ka tūlīt, tūlīt saslapinās kājas. Šīs dažas sekundes draudēja būt liktenīgas, jo attālums starp Cipu un kubliņu, kas peldēja prom, kļuva arvien lielāks.

-    Čip, Čip! - Guntiņš kliedza.

Arī Čips pats saprata, ka kaut kas jādara. Plaši izpletis spārnus, viņš lēca. Ar to sākās nelaime. Cips nokļuva gan uz kubli- na malas, bet tas no lielā svara noliecās uz sāniem, un laiva ieplūda ūdens. Cips lekaja no vienas malas uz otru. Kublinš šūpojās kā kuģis vētrā.

Guntiņš kļuva arvien slapjāks un slapjāks.

-          Es neesmu ziņkārīgs, bet kā tu domā, Čip, vai mēs jau slīkstam? - bailīgi vaicāja Guntinš.

-    Laikam vel ne, - izgrūda Cips.

Nākamajā mirklī laiva apgāzās.

-    Tagad gan… - kliedza Čips.

Abi braucēji ķepurojās ūdenī, un viņu dzīvības atradās briesmās. Tieši šai mirklī Guntiņš atcerējās trušu mātes Matildes brīdinošo kājas piesitienu.

Par laimi, kublinš apgāzās, bet, kā jau koka trauks, nenogrima. Tagad tas peldēja pa straumi ar dibenu uz augšu. Kā plosts. Pēdējiem spēkiem Čipam un Guntiņam izdevās pieķerties pie kubliņa malas.

Lēni līgodamās, laiva peldēja pa straumi.

-          Palīgā! - Cips izdvesa. -,Kas tad to te dzirdēs, beigas jau laikam tā kā tā, - viņš nodomāja.

Vilku suns Marss apstaigāja visu mežmalas kartupeļu lauku, nikni norūcās par jaunajiem mežacūku postījumiem. Atceļā, strauji pacēlis galvu, ieklausījās. Nākamajā mirklī viņš trakā ātrumā drāzās uz

Rebaiņupīti.

Tajā brīdī, kad nelaimīgie ceļotāji jau bija zaudējuši pēdējās cerības, pie krasta nošļak- stēja ūdens. Spēcīgiem vēzieniem Marss peldēja uz laivu.

-    Marss, mīļais Marss! - priecīgi iesaucās Guntinš.

Glābējs uzmanīgi stūma kubliņu uz krasta pusi. Pirmais malā izlēca Čips. Marss palīdzēja Guntiņam tikt uz sausuma.

-   Prom, tu slapjā vista! - dusmīgi Čipam uzsauca Marss. - Kā nav kauna mazākos ievilināt nelaimē?

Kad Cips bija jau paskrējis tik tālu, ka jutās drošībā, viņš atgriezās un nikni teica:

-   Tikai, lūdzu, bez apvainojumiem un ņemiet, cienījamais, to vērā, ka es neesmu vista, bet izcili skaists gailis.

-    Lielībnieks tu esi! Mānītājs! Gan mēs vēl parunāsim!

Rūpīgi noslaucījis Guntiņu, Marss teica:

-   Un tagad, mazo palaidni, diedz steidzīgi uz mājām, es tev salauzīšu avenāju kaulus, lai nedabū iesnas vai plaušu karsoni.

Tikai pie pašām mājām Guntiņš uzdrošinājās pajautāt:

-     Es neesmu ziņkārīgs, bet paradīzes kāpostus gan laikam nekad nedabūšu nogaršot?

-     Muļķīti, nekādu paradīzes kāpostu nav. To Cips tikai sadomāja, lai būtu ko lielīties. Aiz upes gan bija kolhoza agrīnie kāposti, bet jau vakar kolhoznieces visas kāpostgal- viņas nogrieza un aizveda uz Rīgu.

Pēc brīža Guntiņš savā mājiņā grauza Marsa atnestos avenāju kaulus. Garšīgi nebija, bet zāles paliek zāles.

Cips līdz tumsai apžāvējās siena šķūnītī un ielīda kūtī, kad vistas jau tupēja laktā. Kūtī bija silti un patīkami. Raibaļa gremoja, sivēntiņš Ruksītis miegā šņāca.

-      Kur tu, Čip, tik ilgi biji? - jautāja Čie- piņa, pavirzoties laktā tālāk, lai Čipam būtu vieta.

-     Zini, kas par traku lietu? Es visu vakaru skatījos, ka mēnesim taisās pieaugt deguns.

-      Un pieauga? - Čiepiņa pusmiegā jautāja.

-      Vēl ne. Tuvākajās dienās vajadzēs aizlidot un paskatīties, kas tur uz mēness īsti notiek.

Šo jauno Cipa lielību neviens nedzirdēja, jo visi jau gulēja saldā miegā.

KĀ MIKS AR VARI SADERĒJA

Kaķēns Miks gulēja mauriņa. Saule karsēja arvien stiprāk un stiprāk, bet Miks tikai gulēja.

Vardulēns Varis, ierāvies savas mājiņas visvēsākajā stūrītī, nevarēja un nevarēja saprast, kā tik briesmīgā karstumā vēl patīk sauļoties. Viņš pacietīgi gaidīja, kad atnāks pēcpusdiena, kļūs vēsāks un varēs kaut ko darīt. Kad gan beidzot atnāks šī pēcpusdiena?

Tālumā iedunējās zeme. Dunoņa tuvojās.

-         Ahā! - Varis nodomāja. - Ja krusttēvs Mārtiņš atgriežas no makšķerēšanas, tad ir pusdienas laiks un pēc tam nāks pēcpusdiena.

Gar vardulēna degungalu aizčāpoja divi lieli gumijas zābaki un aizšūpojās metāla sietiņš ar sīkām raudinām un plicīšiem.

-         Atkal tikai kaķa tiesa! - šo bēdīgo teicienu Varis dzirdēja ne vienreiz vien.

Tūlīt parādījās arī Mika māte Ņura- Mura savā spoži melnajā tērpā.

-          Nāc nu, dēliņ, zivtiņas jau galdā, - Ņura-Mura laipni aicināja Miku.

Zivju smaržas vilināta, no jāņogkrūma izlīda kaiminiene Mince.

-         Cik skaists bērniņš tas Miks, kā bilde, - glaimoja Mince, stiepdamās pēc prāvākās raudiņas. Ar tādu teicienu vieta mielastā bija nodrošināta.

Miks sen zināja, ka ir visskaistākais kaķēns pasaulē. Melns, ar baltām ķepiņām,

baltu trīsstūri uz krūtīm. Varbūt tādēļ viņš nevarēja paiet garām nevienai peļķei nepa- spoguļojies, lai pārliecinātos, ka tik bieži dzirdētie vārdi ir tīra patiesība.

Karstums mazinājās. Ap sauli sāka grūstīties baltas mākoņu kupenas. Sengaidītā pēcpusdiena solījās būt labvēlīgi vēsa. Varim vairāk neko nevajadzēja.

Plakš! - un viņš bija laukā no savas mājiņas.

Plakš! Plakš! - jau pāri celiņam. Gandrīz tieši krūtīs Mikam.

Pārsteigums abiem jo liels.

Miks bija ne vien skaists, bet arī pieklājīgs.

-          Labdien! - viņš teica. - Es atvainojos, bet vai tu neesi pele?

Vara lielās, apaļās acis kļuva vēl lielākas:

-         Arī es atvainojos, bet pirmo reizi mūžā redzu kaķi, kurš nepazīst peli. Laikam pār- tiec tikai no piena un pankūkām?

-    Raudinām arī… Tātad - tu neesi pele?

-    Esmu vardulēns Varis. Būsim pazīstami.

-    Kur tu dzīvo?

-    Redzi mājiņu dārza stūrī? - Varis norādīja.

-         Tā ir māja? Es atvainojos! Divi ķieģeļi un pāri pārlikts dēlītis.

-         To man uztaisīja krusttēvs Mārtiņš, lai es varētu paslēpties no saules un man būtu patīkami dzīvot viņa dārzā.

-         Krusttēvs Mārtiņš?… Var jau būt… var jau būt… Ja krusttēvs Mārtiņš… Viņš ir gudrs, jo ķer zivis.

-    Tu esot smuks un gudrs, ķer tu arī!

-          Papriekš jāizpētī zivju dzīve, un tad tikai varot sākt kaut ko gaidīt.

Brīdi padomājis, vardulēns ierosināja:

-        Zini ko? Iesim pētīt zivju dzīvi. Man ļoti patīk ūdens.

-          Iet? … Pētīt? … Tas var būt pat bīstami… - domāja Miks. Skaļi viņš iebilda tikai to, ka līdz upei esot ļoti, ļoti tālu, ja jau krusttēvs Mārtiņš, ejot uz makšķerēšanu, velk kājās tik garus gumijas zābakus.

-         Vispirms iesim līdz Karūsu dīķim. Tas nevar būt pārāk tālu, jo vakaros var dzirdēt, ka tur dzied zaļā varde Zane.

Dzirdot par karūsiņām, Miks aplaizījās. Taču šaubas laikam bija viena no viņa rakstura stiprākām īpašībām:

-      Ja līdz vakaram netiksim atpakaļ,

mamma Nura-Mura uztrauksies.

-          Labi, tad iesim pētīt zivju dzīvi rīt no paša rīta. Man arī pēc plāna šodien vēl dārzā jāizķer lērums kukaiņu.

Par zīmi, ka ierosinājums pieņemts, Miks pakustināja asti un cēli aizsoļoja.

Otrā rītā, kad saule šūpojās lielā bērza galotnē, abi jaunie draugi sāka ceļojumu.

Varis pilnīgi jūsmoja. Tik skaisti un patīkami! Zāle piebērta briljanta pērlītēm. Saule arī vēl nekarsē. Vārdu sakot - jauki!

Mikam pavisam cits noskaņojums. Tieši tās briljanta pērlītes pavisam nepatīkamas. Cel kājas, cik augstu gribi, mitrums sniedzas pāri ceļgaliem. Arī miegs nav līdz galam izgulēts.

Drīz apstākļi mainījās.

Saule kāpa augstāk. Rasa nožuva. Miks jau jutās tīri labi. Toties Varim kļuva arvien grūtāk, viņam pavisam nepatika karstums.

Zanes dziesma laikam skan ļoti tālu, jo dīķa kā nebija, tā nebija.

-         Vai tik neesam apmaldījušies? - gaudu- līgi vaicāja Miks.

-    Tas būtu nepatīkami.

-           Tas būtu šausmīgi, - iesaucās Miks, - man kājas vairs netur!

-         Klausies, Mik! Tu varētu uzkāpt kokā un paskatīties, varbūt ieraudzīsi Karūsu dīķi.

-   Kap pats! Mamma negrib, ka kapju kokos.

-    Ē… ē… ē…s?

Saruna būtu ieilgusi, ja nenotiktu kaut kas pilnīgi negaidīts. Pa pļavu milzīgā ātrumā drāzās balts nezvērs. Miks un Varis nobīlī nepazina, ka tas ir sivēntiņš Ruksis, kurš, izsprucis no aizgalda, izmēģināja kāju veiklību.

Pusnokaltuša alkšņa miza noskrapstēja: skraps! skraps! skraps! Vēlāk Miks pats nevarēja saprast, kā viņš tik ātri varējis uzskriet kokā.

Reizē ar skraps, skraps Varis taisīja lielisku lēcienu sāņus un kaut kur krita ilgi, ilgi.

Skrejošais Ruksis abiem ceļotājiem nepievērsa ne mazāko uzmanību.

Kad Mika sirds atkal sāka pukstēt mierīgi, viņš apskatījās apkārt un sauca:

-    Vari, Vari! Es redzu dīki!

No apakšas atskanēja Vara balss:

-    Miku! Miku! Es peldos!

Izrādījās, ka viņi jau labu laiku staigājuši dīķim apkārt, bet garās zāles dēļ to nav pamanījuši.

Kad abi draugi satikās krastā, Miks pašapzinīgi teica:

-         Draudzības dēļ es daru visu. Gribēji, lai uzkāpju kokā, uzkāpu.

Mīļā miera labad Varis nepateica to, ko domāja.

-    Kā ar karūsiņām? - Miks jautāja.

-         Nav. Appeldēju visapkārt, nav. Bet peldēšana patīkama. Es te pa rasu šad tad atstaigāšu.

-          Pie tukša dīka man nekas nav meklē- jams. Es nenākšu.

-    Un pastaigāties arī neiesi?

-    Iešu.

-    Kopā ar mani?

-    Tev patīk viss, kas slapjš, man - ne.

-    Viens pats iesi?

Kādēļ viens? Esmu skaists, un ar mani visi grib iet pastaigāties.

Kas tie ir - visi?

Nu kaut vai, kaut vai… pelīte Pīkstīte! -Hi… hi… hi…

-    Ko nozīmē tavs hi, hi?

-    Tas nozīmē, ka es smejos.

-    Varbūt tu par mani smejies?

Tu patiešām domā, ka Pīkstīte ies ar levi pastaigāties?

-    Kāpēc gan ne?

-    Neies.

-    Saderēsim!

-    Uz ko?

Par to viņi ilgi nevarēja vienoties. Beidzot vardulēns Varis teica:

-          Labi. Norunāsim tā: zaudētājs nākamajā pavasarī sameklēs viszilāko vizbulīti un pasniegs uzvarētājam.

-           Ko? Vizbu-lī-ti? - gari stiepjot, vaicāja Miks. - Tas taču nav nekas derīgs, to nevar ēst.

-    Bet vizbulīte ir ļoti skaista.

-         Skaista? … Jā… skaista gan. - Tad Mika acis iekvēlojās priekā. - Labi, derēsim uz vizbulīti.

Un viņi saderēja.

Mājās ejot, Miks prātoja rīt atpūsties un parīt aprunāties ar Pīkstīti. Tad arī mēs uzzināsim, kā beidzās derības.

KĀ MIKS AR PĪKSTĪTI GĀJA PASTAIGĀTIES

Pelīte pīkstīte ar sausu zāļu slotiņu slaucīja savā alā grīdu un jautri dziedāja:

Pirmkārt - slaucīt istabiņu, tralalā, tra- lalā!

Vēl tik traukus nomazgāt, tralalā, tralalā!

Pēc tam putru izvārīt, tralalā, tralalā!

Izslaucījusi istabu, Pīkstīte apsēja strīpainu priekšautiņu, piestūma krēslu pie izlietnes un sāka mazgāt traukus, ka ūdens šļakstēja vien. Viņai ļoti patika dziedat, un tādēļ, arī traukus mazgājot, viņa trallināja:

Vēl tik traukus nomazgāt, tralalā, tralalā!

Pēc tam putru izvārīt, tralalā, tralalā!

Nomazgātos traukus rūpīgi salikusi plauktā, Pīkstīte apsēdās mirkli atpūsties, pirms vārīt putru. Virs viņas galvas atskanēja dobjš troksnis: "Bums!"

Pelīte ieklausījās. Klusums.

Aizejot māmiņa stingri noteica: nevienu iekšā nelaist, pašai ārā neiet. Bet jāzina taču, kas tas par troksni: "bums!"

Pīkstīte pietecēja pie durvīm un neatvērusi sīkā balstiņā vaicāja:

-    Kas tur ir?

-    Es esmu, es.

-    Kas tas "es" tāds ir?

-         Esmu kaķēns Miks, ja tu esi pelīte Pīkstīte, tad iznāc laukā parunāties.

-           Esmu par tevi dzirdējusi, par tavu māmiņu arī, bet vai tu domā, ka es, pelīte Pīkstīte, prātu putraimos apēdusi, lai dotos tieši kaķa nagos?

-          Velti baidies! Māmiņas Ņuras-Muras nav mājās, bet es peles neķeru, pat neēdu. Mani baro ar siltu pienu un zivtiņām.

-         Kaut ko tamlīdzīgu esmu dzirdējusi gan. Tu esot šausmīgi izlutināts kaķēns. Bet kas tas bija par troksni "bums!"?

-          Meklēdams tavu alu, apgāzu ievārījuma burku.

-    Varēji labāk apgāzt putraimu maišeli.

-    To es apgāzīšu nākamreiz.

-    Bet ko tev, kaķēn Mik, no manis vajag?

-         Redzi, pelīte Pīkstīte, gribu iet ar tevi pastaigāties.

Brīdi klētī iestājās klusums.

-    Kur tu pazudi? - vaicāja Miks.

-    Nekur. Es tikai brīnos.

-         Nav ko brīnīties, iesim pastaigāties! Bet vai tu pazīsti vardulēnu Vari?

-          To, kurš katru rītu un vakaru aplēkā klētij apkārt - "plaks! plaks!"? Ausis krīt ciet.

-        Tas pats. Es ar viņu saderēju, ka tu nāksi ar mani staigāt.

-    Un ja neiešu?

-         Tad es zaudēšu derības, un tu neredzēsi šūpoles.

-    Kas tas ir - šūpoles?

-     Tas ir kaut kas loti, loti skaists! Kad sāc šūpoties, tad it kā staigā pa debesīm un saule griežas riņķī vien, riņķī vien…

-         Pa debesīm staigāt droši vien ir ļoti patīkami, bet arī bīstami.

-    Nemaz!

-         Vismaz ar tevi tas var but bīstami. Tu tomēr esi kakis, kaut arī mazs.

-         Dodu goda vārdu! - Un Miks piesita ar ķepiņu pie krūtīm.

Tas pelīti Pīkstīti gandrīz pārliecināja. Vēl tikai kaut kur sirds kaktiņā palika šaubas. Interese par šūpolēm arī tās pamazām izgaisināja.

-        Labi, iesim, - viņa apņēmīgi noteica, - bet tu pa priekšu, es nopakaļus. Izej no klēts un nostājies desmit soļus aiz sliekšņa.

Kad Pīkstīte iznāca klētspriekšā, Miks jau viņu gaidīja.

-   Ak tāda tu esi! - iesaucās Miks.

Viņš vēl nekad nebija redzējis dzīvu peli.

-         Nav ko brīnīties! Ej pirmais un rādi šūpoles! - viņai tomēr vēl bija drusku bailes, saule spīdēja tieši pretī un žilbināja acis.

Tā viņi tagad soļoja: Miks pa priekšu, dažus solus aiz Mika - Pīkstīte. >

Kaķēns ar nodomu veda pelīti gar vardulēna Vara mājiņu un skaļi ieklepojās.

Varis pabāza galvu. No brīnumiem viņa apaļās acis kļuva uz mirkli četrstūrainas.

Tātad tomēr… Kas to varēja domāt? Nu, vēl jau šī pastaiga nav beigusies, - prātoja Varis, taču gājējiem skaļi uzsauca:

Vai tu re, pele ķer kaķi! Jauni laiki, ļauni laiki!

Vara piezīmi neviens nelikās dzirdot.

Aiz dārza, pirms miežu druvas, zaļoja Apiņu alksnājs. Gandrīz ap katru alksni tinās apinis. Kāda stīga izveidoja it kā tiltu no viena koka uz otru. Ja uz šī līganā tilta uzsēdās, tad bija iespējams vareni izšūpoties. Miks par to pārliecinājās ne vienreiz vien.

Lai palielītos Pīkstītei, Miks veikli uzkāpa kokā un lēca uz šūpolēm. Tieši tā māmiņa Ņura-Mura bija ieteikusi nedarīt.

Sekas bija pārsteidzošas. Miks aizlēca šūpolēm garām un nokrita zemē "bladāc!".

Sākumā Pīkstīte iesmējās, bet pēc tam nobijās: vai tik Mikam nav noticis kas ļauns.

-    Sasities? - viņa līdzjūtīgi prasīja.

-    Muļķības! - no pirmām izbailēm atžilbis, Miks iesaucās. - Vai neesi dzirdējusi - svied kaķi, kā gribi, viņš vienmēr nokritīs uz kājām.

Otrreiz Miks uzrāpās šūpolēs apdomīgi, un šūpošanās iznāca varena.

-    Tagad tu, - Miks teica Pīkstītei, - nāc, es tevi pacelšu.

Kad pelīte Pīkstīte sajuta Mika ķepas, viņai sirds nodrebēja, jo ienāca prātā māmiņas brīdinājums: - Tikai nenokļūsti kaķa nagos! - Tagad taču viņa atradās kaķa nagos!

Nekas briesmīgs nenotika. Drīz vien Pīkstīte sēdēja uz apiņa stīgas, un Miks centīgi iešūpoja.

Tiešām, ja augstu, augstu sašūpojas, tad liekas, ka kājas skar debesis un saule iet apkārt vien, apkārt vien.

Kad Pīkstītei sareiba galva, tad atkal šūpojās Miks. Pēc kāda brīža viņš teica:

-    Tagad šūposimies abi reizē.

Tad gāja vēl varenāk. Bailes Pīkstītei bija pilnīgi izgaisušas. Laiks pagāja nemanot - priekos, smieklos un jautrībā.

Kad pievakarē abi blakus pārnāca mājās, vardulēns Varis atzina:

-         Nu, nākamajā pavasarī jāmeklē vizbulīte.

Pelīte Pīkstīte laimīgi atgriezās savā alā. Tūlīt ķērās pie putras vārīšanas.

Pēc tādas pastaigas arī Mikam gribējās ēst.

-         Kur mana piena tasīte? - viņš jautāja Nurai-Murai.

-         Kā tad tā? - brīnījās māte. - Tev taču pele esot bijusi tikpat kā zobos, to man stāstīja vecmāmuļa Vārna, pati savām acīm redzējusi.

-          Mēs ar pelīti Pīkstīti pastaigājāmies. Mums abiem bija ļoti jautri. Es devu goda vārdu…

- Jā, jā, īsts kaķis no tevis laikam gan nekad neiznāks, - nopūtās Ņura-Mura.

Nākamajā pavasarī, kad Varis tikko pamodās no ziemas miega, viņš Apiņu alksnājā sameklēja viszilāko vizbulīti un pasniedza Mikam - kaķēnam, kurš turēja doto vārdu.

KĀ VĀVERĒNS TOMS DZINA PROM PALAIDNĪBU

Vāverēna Toma ozols bija īsts dižozols. Bez šaubām, tas bija ļoti resns. Pat vējam ko skriet, kamēr apjoņo.

Žuburainās zaru rokas varenais koks izpleta tik plati, ka šķita - tūlīt apkamps visu pasauli. Un kur tad zīles! Rudeņos krita zemē paukšķēdamas kā āboli. Dižozols piederēja vāverēnam Tomam, tādēļ ka viņš dziļajā dobumā, kas atradās tieši zem zaru vaiņaga, bija iekārtojis sev glītu, patīkamu dzīvokli.

Toms gulēja pie atvērtām durvīm un uzmodās tad, kad saule sāka spīdēt tieši mutē.

Izstaipījās, veikli izlēca no gultiņas. Ar otru lēcienu atradās uz sliekšņa. Tā jau varēja domāt - "tuk! tuk! tuk!" nebija vis dzirdēts pa sapņiem. Nu jau trešā diena, kopš te darbā atlidoja no Lielā Meža krusttēvs Dzenis.

Toms paklanījās un, cik vien laipni spēdams, teica:

-    Labrīt, krusttēv!

-    Labrīt, labrīt! - Dzenis atņēma, bet nekādās sarunās neielaidās. Kala dūšīgi tālāk.

Vāverēnam tāda mazrunība nebija pa prātam, bet, ja ne, ne, - viņš vismaz pavēros, kā tā kalšana īsti notiek. Ērti atspiedies pret zaru, kājas šūpodams, sāka skatīties. Darbs kā darbs - sit un sit.

Kā gan krusttēvam neapnīk? Tomam pat skatīties apnika. Tik tālu viņš vēl neaptvēra, ka darbā laiks paiet nemanot, bet garlaicīgi ir tikai dīkdienībā. Tad viņš sāka prātot - kā gan tik krāšņā tērpā var strādāt smagu darbu?

Tur Toms nebija maldījies - krusttēva Dzeņa tērps bija sevišķi skaists, tīrs un kārtīgs. Sarkana cepure. Melni baltraiba fraka ar sarkanu zīda oderi astes pusē. Bilde!

Izskatījies, izskatījies Toms devās kārtējā rīta apgaitā. Tajā ietilpa visi dārza koki un tuvākie, kas zaļoja aiz sētas.

Pie pagraba auga priede. Tās zarā tupēja vecmāmuļa Vārna un snauda. Kad Toms ielē- ca priedē, Vārna, atvērusi vienu aci, sacīja:

-   Apstājies, trakuli!

-    Kas ir, vecmāmin?

-          Tu man pastāsti, kas ir. Es jau vairs nevaru visu pārredzēt.

-           Pagalmā žāvējas sīpoli, manā ozolā strādā krusttēvs Dzenis, - nobēra Toms.

-         Ja žāvējas sīpoli, tad tas nozīmē, ka rudens- pie durvīm, būtu laiks sākt adīt cimdus, bet tā kā slinkums.

-         Krusttēvs Dzenis gan neslinko. Dzirdi, kā klaudzina.

-         Viņam tāda daba; es jau senāk arī biju varen mudīga. Bet tu Dzenim ieprasies par riekstiem. Pagājušajā nedēļā te ieklīda žagata Zvadzinātāja. Trakas lietas stāstīja. Viss Lielais Mežs kā bērtin piebērts.

No dzirdētā Tomam saskrēja siekalas mutē. Lieliem lēcieniem viņš drāzās uz ozolu, skandinādams: rieksti! rieksti! rieksti!

Bet kā tu no tā kaut ko uzzināsi, kas par tevi neliekas ne zinis? Un tomēr jāmēģina pievērst uzmanību. Riekstu garša visu laiku turējās mutē.

Un Toms sāka traku skrējienu. No zara uz zaru, apkārt vien un arvien ātrāk, arvien ātrāk, ātrāk! Zari līgojās kā vējā.

Viss velti. Krusttēvs tikai kala un kala.

Iedoma par riekstiem skubināja uz nedarbiem.

Toms uzskrēja pašā ozola galotnē un krita lejup, kliegdams:

-    Palīgā! Palīgā!

Arī tas nelīdzēja. Dzenis tikai pašķielēja uz Toma pusi un kala tālāk. Viņš labi zināja, ka pasaulē tas vēl nekad nav bijis un nebūs, ka vāvere nokritīs no koka. Toms arī nenokrita, tikai palika šūpojamies uz apakšējā zara. Brīdi gaidīja, tad sakaunējies ielīda savā mājiņā.

Tikai ap pusdienas laiku krusttēvs Dzenis nolēma drusku atpūsties.

-    Tom, panāc šurp! - viņš pasauca.

Likās, ka Toms to vien bija gaidījis. Nākamajā mirklī viņš jau atradās krusttēvam blakus.

-    Te es esmu, krusttēv!

-    Kā tev labi iet?

-    Man iet labi.

-    Vai tu zini, kas ir palaidnība?

-    Zinu.

-         Vai tu šodien kādu palaidnību esi izdarījis?

-    Ne… zi… nu… - vāverēns stostījās.

-    Padomā. Padomā labi.

-          Lai… kam… tā… bija palaidnība, ka bez vajadzības saucu "palīgā"?

-          Jā, tas bija pavisam, pavisam nelāgi. Tā bija ļoti liela palaidnība.

-          Man ar tam palaidnibam, krusttēv, ir tā - viņas sēž manī iekšā un tikai mudina:

"Dari tā! Dari tā!" Un es izdaru. Citādi nevaru.

-    Vari gan!

-    Kā tad?

-    Dzen palaidnību prom.

-         Labi, turpmāk dzīšu palaidnību projām tālu, tālu.

-         Un tas būs labi. Ko tu man gribēji vaicāt? Laikam kas steidzīgs.

-            Man briesmīgi, briesmīgi vajadzīgi rieksti! Kā tur, Lielajā Mežā?…

-          Lielajā Mežā šogad ir ļoti daudz riekstu, pašreiz nāk gatavi.

-          Paldies, krusttēv! Es tūlīt, tūlīt došos riekstot.

-          Pagaidi! Uzklausi! Visvairāk lazdu ir aiz trešās šķērsstigas.

Toms pieliekamajā sameklēja maišeli, piesēja auklu, lai riekstojot to varētu pakārt kaklā, un devās ceļā.

Ceļš bija tāls un grūts. Nācās ne tikai lēkt no koka uz koku, bet arī skriet pa zemi, un tas bija bīstami. Lai sevi iedrošinātu, vāverēns Toms dziedāja:

Droši veikšu ceļu grūtu,

Kaut tik lazdām rieksti būtu;

Čakli maisu pielasīšu, Priecīgs mājās pārnesīšu.

Lielā Meža malā, siena kaudzes galā, uz vienas kājas stāvēja stārķis Krišjānis. Acīmredzot viņš bija iegrimis dziļās pārdomās. Vāverēns Toms labi pazina Krišjāni. Toms gribēja klusu paslīdēt garām, kad pēkšņi viņā atmodās palaidnība un mudināja uz jaunu nerātnību.

Vāverēns paslēpās priedē aiz resnākā zara un, pārveidojis balsi, sauca:

-     Krišjāni, Krišjāni! Viena kāja prasa, kur tā otra palikusi! Ū-ū-ū!

Stārķis Krišjānis pārtrauca domāt svarīgo domu un centās saskatīt trokšņotāju. Nekas nebija redzams. Viņš atkal iegrima pārdomās.

Bet palaidnība Toma krūtīs nerimās. Viņš atkal sauca:

-    Uzmanies! Uzmanies! Varžu lietus līs!

Bet stārķis Krišjānis vairs nebija iztraucējams. Tad vāverēns Toms atcerējās krusttēva Dzeņa pamācību un sāka dzīt palaidnību prom, viņš skrēja no zara uz zaru un sauca: - Palaidnība, vācies projām tālu, tālu!

Kad vāverēns galīgi aizelsies apsēdās atpūsties, viņš sajuta, ka palaidnība patiešām vairs nekūda. Un tad viņš saprata, ka ir jāatvainojas.

Pakāpies priedes galotnē, kas no kaudzes labi saskatāma, Toms teica:

-     Ļoti, ļoti atvainojos. Nemaz negribēju jūs traucēt, bet man uzmācās palaidnība. Tagad tā jau ir prom.

-      Labi, labi, Tom. Tu laikam ej pēc riekstiem? - Taču, atbildi nesagaidījis, Krišjānis atkal iegrima pārdomās. Toms turpināja ceļu.

Jau aiz otrās stigas auga dažas lazdas. Riekstu tur vēl pamaz. Laikam garāmgājēji nolasījuši. Taču pirmo kārumu apmierināt varēja.

Rieksts uz zoba un - knaks! Rieksts uz zoba un - knaks!

Kad nonāca krusttēva Dzeņa ieteiktajā vietā, tad tur pavērās pavisam cits skats. Lazda pie lazdas! Un rieksti? Katrs zars kā nosēts. Visi lieli un brūni, zaļganās cepurītēs. Tagad tikai sākās! Kurš uz zoba - knaks! Kurš uz zoba - knaks! īsts koncerts! Paēdis Toms šķina un dziedāja:

Apņēmies es esmu stingri Mājās pārnest riekstus vingri; Ziemai pārtiku nu vākšu, Plauktus piepildīt es sākšu.

Noguris, bet priecīgs Toms vēlu vakarā atgriezās savā ozolā. Krusttēvs Dzenis pašreiz meta darbam mieru un posās uz mājām.

-    Nu, kā? - viņš vāverēnam noprasīja.

-      Palaidnību aizdzinu, pielasīju pilnu maisu ar riekstiem!

-    Tad jau tu esi pamatīgi piekusis. Tas nemaz nav tik viegli pašam aizdzīt palaidnību, - sacīja krusttēvs Dzenis un aizlaižoties'izpleta savus skaistos spārnus.

ZVIRBULĒNA MIĶELĪŠA VAROŅDARBS

Miķelītis bija pavisam jocīgs zvirbulēns. Visi radi - lielīgie zvirbuļi, bet viņš - bailīgais zvirbulis. Miķelītis baidījās vienmēr un no visa kā. Vakaros, gulēt ejot, viņš drebinādamies vaicāja māsiņai Viti- ņai: - Vai tu tiešām nemaz nebaidies no tumsas?

-   No tumsas? Tumsā taču nekā nevar redzēt, nav no kā baidīties, - Vitiņa samiegojusies atbildēja.

Miķelītis tomēr turpināja drebināties. Dienā atkal cita nelaime. Pārāk gaišs un ik uz soļa saskatāmas briesmas.

Reiz Miķelītis pastaigājās pa dārzu. Celiņi tā sakarsuši, ka lēkājot svila kājiņas. Te Miķelītis redz: rāpo liela, zila muša, klibo uz vienas kājas, ievainotais spārns velkas pa zemi.

-          To nu gan es apēdīšu, - nolēma putnēns.

Viltīgā muša pazina Miķelīti un zināja par viņa bailīgumu.

-         Labdien, Miķelīt, - viņa steidzīgi ierunājās, - es jau tevi gaidu.

Galīgā nesaprašanā Miķelītis apstājās.

-    Kādēļ tu mani gaidi?

-          Man ļoti garšo zvirbulēni, es tos ķeru un ēdu. Pašreiz ir pusdienas laiks un esmu izsalkusi, - muša bravūrīgi sacīja.

Miķelītis gan nekad nebija dzirdējis, ka muša ēd zvirbuļus. Cik viņš atcerējās, visu laiku bija tieši otrādi. Bet ko var zināt! Tūlīt Miķelītis arī nobijās un steidzīgi uz- spurdza vāverēna Toma ozolā. Notupās uz zariņa un bailīgi raudzījās uz visām pusēm.

Toms sēdēja uz mājiņas sliekšņa un lāpīja maišeli riekstošanai.

-          Miķelīt, tu atkal izskaties nobijies, - viņš teica, pielāgodams maisa caurumam ielāpu.

-     Es nobijies? Kur tu tādas aplamības

nemi? Bet vai tas tiesa, ka zilas mušas ēd zvirbulēnus?

Toms sirsnīgi pasmējās un tad draudzīgi teica: - Tev, Miķelīt, reiz jātiek no tām muļķīgām bailēm vaļā. Tevi sāks piezobot, tāpat kā pērnajā gadā sienāzi Sprukstiņu, kuru piemuļķoja vilks Pelēcis.

-    Lūdzu, pastāsti, kā pelēcis piemuļķoja Sprukstiņu?

-     Tas notika tā, - sāka stāstīt vāverēns. - Kādā dienā Sprukstiņš ar savu nodriskāto vijoli padusē gāja spēlēt ezīša Āda- miņa dzimšanas dienas ballē. Te, kur gadījies, kur ne, Pelēcis uz ceļa priekšā.

-     To, ka es tevi apēdīšu, tu laikam pats saproti?

-     Neēd vis, vilciņ, no manis jau nekāds labais ēdamais neiznāk.

-     Labi, - teica vilks Pelēcis, - man pašreiz nāk virsū lielais snaudiens. Es tur aiz kadiķa nosnaudīšos, bet tu spēlē. Kamēr spēlēsi, paliksi dzīvs. Beigsi spēlēt, apēdīšu.

Vilks aiziet un apguļas. Pelēkā cepure vien caur zariem rēgojas. Bet Sprukstiņš spēlē. Paiet diena, pienāk vakars, bet Sprukstiņš tikai spēlē, tikai spēlē. Beidzot, kad vakara miglā samirkst vijoles stīgas, jāmet miers tā kā tā, arī gals tā kā tā. Bet

tavu brīnumu, vilks guļ un nekustas, tikai cepure vien kadiķos rēgojas. Varbūt gaidīdams pats nobeidzies? Ies skatīties. Redz: no vilka ne vēsts, tikai vecā, pelēkā cepure pamesta zarā. Sprukstiņš no dusmām raud, vijolei stīgas pagalam, ezītis Ādamiņš piekrāpts.

-         Tā iet, ja pārlieku baidās, vilks jau nemaz sienāžus neēd, - nobeidz savu stāstu Toms, iedurdams ielāpā pēdējo dūrienu.

Miķelītis ilgi domāja, tad prasīja:

-          Bet ko lai dara, ja bailes pašas mācas virsū?

-    Dzen prom.

-    Bet ja neiet?

-         Ja centīsies, tad ies. Zinu no pieredzes, es tā aizdzinu palaidnību.

-         Un palaidnība vairs nekad nenāks pie tevis atpakaļ?

-    Reizēm nāk, bet es atkal aizdzenu.

-      Labi, Tomiņ, mēģināšu, - apņēmīgi

teica Miķelītis.

Pa to laiku pagalmā bija izcēlusies liela kņada. Māmiņa vaimanāja vienā gabalā, un draudzenes piebiedrojās. īsts bēdu koncerts. Bija pazudusi Miķelīša māsa Vitiņa. Tepat skraidījusi un pēkšņi kā zemē ielīdusi. Nav un nav.

Pie ūdens sūkņa žāvējās krusttēva Mārtiņa garie gumijas zābaki. Viens apgāzies.

Tieši no tā Miķelītis sadzirdēja tādu kā klusu čiepstēšanu.

-    Vai tikai tur nav māsiņa! - iesaucās Mikelītis un metās pie zābaka. Garais zābaks izskatījās kā baismīga, tumša ala. Tur varēja sagaidīt vislielākās briesmas. Miķelīti sagrāba bailes, un viņš atlēca trīs soļus atpakaļ. Gribēja jau dot kājām vaļu. Bet Vitina? Kas notiks ar Vitinu? Skaidrs, ka viņa pati saviem spēkiem ārā netiek.

Miķelītis no jauna metās uz priekšu. Bailes atkal atrāva atpakaļ. Tad atcerējās sarunu ar vāverēnu Tomu.

-    Bailes, ejiet prom! Bailes, ejiet prom! - Miķelītis iesaucās. Un tiešām, likās, it kā baiļu kļūst mazāk un mazāk. Acis pievēris, viņš vienā rāvienā metās melnajā alā. Tūlīt Vitiņas čiepstēšana kļuva skaļāka.

-     Māsin, nebaidies! Tas esmu es, Mike- lītis! Steidzos tev palīgā. Nāc man pretī, tu taču vienmēr biji tik drosmīga.

-   Nedrīkstu kustēties, man liekas, ka tad apmaldīšos vēl vairāk.

Miķelīša bailes jau bija pilnīgi prom. Steidzīgi viņš devās uz priekšu. Nonācis pie māsiņas, paņēma to aiz spārniņa un mierīgi veda laukā.

Tikusi saules gaismā, Vitiņa teica: - Paldies, brālīt, ka mani izglābi. Tu gan esi drosmīgs! Un tajā melnajā alā tev baiļu nemaz nebija?

-         Ies nu no katra nieka baidīties! - Mike- lītis vienaldzīgi noteica.

Māmiņas priekiem nebija gala, kad ieraudzīja Vitiņu sveiku un veselu. No visām malām nāca zvirbuļi un apsveica Miķelīti par viņa varoņdarbu.

No tā laika Mikelīti neviens vairs nesauc par bailīgo zvirbulēnu.

KĀ KAĶĒNS MIKS

UN VINA DRAUGI MAKŠKERĒJA

Pagalms vēl bija iegrimis pelēkā miglā, kad bezdelīga Čiuvita uzsāka dziesmu. Nočivinājusi viņa devās svarīgā uzdevumā - modināt trīs makškerniekus.

Vispirms Ciuvita aizlidoja uz vardulēna Vara mājiņu. Tikko viņa piesita ar knābīti pie jumta dēlīša, Varis mundri izbāza galvu un teica:

-          Labrīt, Ciuvita, es jau tevi labu brīdi gaidu.

Pēc tam viņa pieklauvēja pie vāverēna Toma mājiņas durvīm lielajā ozolā. No iekšpuses atbildēja samiegojusies balss:

-    Visu nakti neesmu ne acu aizvēris!

-         Zinu jau, zinu, neliecies tikai atkal uz otras auss, - uzsauca Ciuvita un steidzās tālāk. Priekšā vēl stāvēja pats grūtākais modināšanas darbs.

Viņa uzspurdza augstu gaisā un piķēja tieši uz siena šķūnīša jumta, tad sāka enerģiski klauvēt pie pievērtās lūkas. Labu brīdi nekādas atbildes. Beidzot atskanēja kaķēna Mika balss - tā kā nomodā, tā kā pa miegam:

-    Tūlīt, tūlīt, pēc septiņām minūtēm.

-         Nevis pēc septiņām minūtēm, bet nekavējoties. Ja jau reiz esmu apsolījusies piecelt, tad arī piecelšu.

Iekšpusē dzirdama žāvāšanās un staipī- šanās, tad lūkas spraugā parādījās samiegojies kaķēna purniņš.

-         Kā - kur jāsteidzas? Pats lūdza laikus piecelt uz makšķerēšanu.

-    Ko?! Uz makšķerēšanu? Un to tu tikai tagad saki?

Ar slaidu lēcienu Miks bija pagalmā un sāka cilāt makšķerēšanas piederumus, kas bija sarindoti pie šķūnīša sienas.

-    Plaks! Plaks! - klāt bija arī Varis.

Kā no gaisa nokritis, viņiem blakus atradās vāverēns.

Ciuvita, apmierināta par paveikto uzdevumu, pacēlās augstu gaisā un pirmā devās uz upes pusi.

Vienu zivju uztveramo tīkliņu gara kātā dabūja nest vardulēns Varis, otru - vāverēns Toms. Miks pats paņēma zaļi krāsotu makšķeri, zivju ieliekamo tīkliņu un pakāra plecā somu. Tad apstājās un pārdomāja, vai nekas nav aizmirsts:

-    Pirmkārt - makškere ir.

-    Otrkārt - kastīte ar rezerves āķiem - ir.

-    Treškārt - zivju uztveramie tīkliņi - ir.

-    Ceturtkārt - Јivju ieliekamais tīkliņš - ir.

-    Piektkārt - iebarojamā ēsma - ir.

-    Sestkārt - mīkla, ko likt uz āķa, - ir. Kas tā bija par mīklu! Ja zivis kaut ko

saprastu no labas mantas, tām bariem vajadzētu ķerties uz tādas ēsmas. Pirmās šķiras, augstākā labuma kviešu milti, iejaukti tīrā olas baltumā, klāt vēl mazliet medus un pāris pilienu saulespuķu eļļas.

-    Tātad - nekas nav aizmirsts. - Aiziet! Labi apbruņotā komanda jeb, kā Miks

pats teica, "zivju šausmas" devās ceļā. Kaķēns pa vidu, abi palīgi katrs savā pusē. Kad taciņa ievijās alksnājā, atskanēja braša dziesma:

Trīs vīri agrā rītā, hei, hei, hei, hei, hei! Uz upi soļoja, hei, hei, hei, hei, hei! Tur noķert lielu zivi, hei, hei, hei, hei, hei! Tie visi cerēja, jā!

Nonākuši Rebaiņupītes krastā, Varis un Toms gribēja apmesties pie lielā alkšņa, taču Miks dūšīgi soļoja tālāk, uzmanīgi vērojot ūdeni.

-    Kas tev pazudis? - prasīja Toms. Viņš nevarēja sagaidīt vien, kad īsti sāksies sen gaidītā makšķerēšana.

-    Jāmeklē atstraume, - Miks lietišķi paskaidroja.

-    Ko ar to dara? - neatlaidās Toms.

ir tāda vieta, kur straume, sastapusi šķērsli, apstājas un pat griežas atpakaļ. Tur pludiņu nenes prom, - Miks stāstīja to, ko pats bija noklausījies, kad krusttēvs Mārtiņš ar saviem draugiem pārrunāja makšķernieku gaitas.

Pie kāda kārklu cera, kas ar zariem iegrima ūdenī, Miks meklēto atstraumi atrada. Lielā daudzumā sameta iebarojamo ēsmu - vārītus zirņus un saspaidītus kartupeļus. Šai barībai vajadzētu te pulcināt visas Rebaiņupītes zivis. Galvenā kārtā, protams, lielos brekšus.

Miks nosēdās vidū starp Vari un Tomu, kuriem bija jātur gatavībā uzķeramie tīkliņi.

Kaķēns saviļāja "burvīgo" mīklu zirņa lieluma lodītē, uzmanīgi uzmauca uz āķa un svieda makškeri. Plunkš! - makškeres kāta gals noplīkšķēja ūdenī.

-          Netrokšņojiet! - Miks uzsauca draugiem un bargi paskatījās te uz vienu, te uz otru, kaut gan tie sēdēja elpu aizturējuši.

Pludiņš lēni šūpojās. Te straume to nesa uz vienu pusi, te atstraume pavirzīja atpakaļ, un tā bez gala. Ilgi.

Abiem palīgiem apnika vērot pludiņu, viņi sāka domāt katrs savu domu. Varis prātoja, ka pasaulē nav nekas skaistāks par baltajām ūdensrozēm un cik būtu patīkami starp tām izpeldēties. Toms skatījās uz Lielo Mežu tālumā un apcerēja, cik šogad varēs ievākt riekstu.

Pēkšņi kaķēns iesaucās:

-    Ir! Ir!

Zibenīgi pacēlās abi uztveramie tīkliņi. Miks atspēries rāva. Augstu gaisā pazibēja pliks āķis.

Kaķēns pētīja āķi.

-          Bija taču… mīklas lodīte arī apēsta… Bet zivs nav. Nesaprotami.

-          Varbūt tu savlaicīgi nepiecirti? - vaicāja Varis.

Miks neatrada par vajadzīgu pat atbildēt.

Āķis ar jaunu ēsmas lodīti iegrima ūdenī. Sākās atkal gaidīšana.

-           Skat, skat, kur Ciuvita! - vāverēns Toms iesaucās.

Patiešām, bezdelīga, aplidojusi tālus apvidus, sameklēja makšķerniekus.

Izmetusi vairākas gaisa cilpas, Ciuvita nolaidās zemu jo zemu, veikli pieskārās ūdens līmenim un atkal pacēlās gaisā. Tikko paspēja uzsaukt:

-    Kā iet ar makšķerēšanu?

-          Normāli! - Miks atņurdēja, un viņam bija taisnība, jo zivju neķeršanos daudzi uzskata par normālu parādību.

Vēl pāris reižu pamazgājusies, bezdelīga nozuda debesu zilgmē.

-         Tu redzēji, cik veikli viņa mazgājas lidojot, jauki būtu arī mums papeldēties, - prātoja Varis.

-    Nav laika, jāstrādā, - Miks atcirta.

-        Varbūt šajā vietā nemaz zivju nav, - sacīja Toms. - Lai Varis nonirst un paskatās.

Tikai pēc laba brīža Miks šim ierosinājumam piekrita. Varis aizpeldēja līdz lielai lēpenes lapai un no turienes strauji ienira.

Pagāja labs brīdis, līdz viņa acis pierada pie zemūdens valstības. Un tad vardulēns ieraudzīja brīnumu lietas. Bars sīko raudinu un plicīšu pa gabaliņiem uzmanīgi, lai pludiņš pat nepakustētos, lupināja no āķa garšīgo mīklu. Paprāvs breksis mazos apmacija, ka tas izdarams bez dzīvības briesmām. Pēkšņi nez no kurienes atdrāzās sapals un uztraukts pavēstīja:

-          Te nav ko laiku tērēt, tur pie tilta atnākuši puikas ar gruntsmakšķerēm. Viņi liek uz āķa siļķu gabaliņu un sieru. Es jums saku - vienreizējs uzkožamais!

Breksis - skolotājs tikai nokomandēja:

-    Virzienā uz tiltu aiz manis, marš! Nākamajā mirklī visā atstraumē nebija vairs nevienas zivs. Kad Varis izpeldēja krastā, Miks un Toms to sagaidīja ar saucieniem:

-    Nu? Nu?

-    Nav ko niekoties, cerību nekādu! Varis izstāstīja visu, ko bija redzējis zem ūdens.

-         Mums ar savu ēsmu pie tilta nav ko darīt, - noteica Miks.

Draugi savāca makšķerēšanas piederumus un devās mājās.

Ejot pa pagalmu, kaķēns pie sūkņa ieraudzīja krusttēva Mārtiņa garos gumijas zābakus.

-         Ja man būtu tādi zābaki, tad arī droši vien ķertos zivis, - skumji sacīja kaķēns Miks.'

ZEMESTRĪCE

Meža tehniķa Mārtiņa leduspagraba malā auga veca priede. Augšējos zaros mitinājās vecmāmuļa Vārna.

Apakšā, pie pašām saknēm, atradās vectētiņa Kurmja mājiņa. Ar vaļēju lieveni tā vērās pret dārzu, bet caur virtuves durvīm pa garu apakšzemes eju varēja nokļūt pie malkas grēdas. Pēdējos gados pa šo eju gan vairs nestaigāja.

Vectētiņš Kurmis bija pensionārs un kustējās samērā maz.

- Manos gados nav jātrako, tad briesmīgi izkritās svarā, bet tie tievie jau ne pēc kā neizskatās, - prātoja vectētiņš. Virtuvi viņš izveidoja par savas dzīves centru un tādēļ tur sanesa visu, kas nepieciešams, - pat televizoru. - Es mīlu ēst daudz un bieži, - viņš parasti teica.

Vislabāk vectētiņam Kurmim garšoja gaļas ēdieni. Pie tam tos gatavoja ozolzīļu mērcē. No rītiem parasti dzēra ozolzīļu kafiju, bet vakaros pirms gulētiešanas - ozolzīļu uzlējumu. Viņam bija iestāstīts, ka ozolzīles dzen prom reimatismu, citādi viņš uz tām pat nepaskatītos.

Zīles vajadzīgajā daudzumā piegādāja vāverēns Toms. Vāverēns bija vienīgais, ar kuru Kurmis draudzējās. Varbūt tieši ozolzīļu dēļ. Toms turpretī draudzējās ar visiem un centās katram palīdzēt. Viņš labprāt atnesa vectētiņam no autoveikala arī vajadzīgos gaļas produktus.

Reiz, kad Kurmim tuvojās dzimšanas diena, vāverēns Toms jautāja:

-    Varbūt gribi sarīkot viesības? Es protu glīti klāt galdu.

-    Ko? Viesības? Lai citi apēd manu labumu? - pukojās Kurmis.

-    Vai tad nav garlaicīgi tā dzīvot vienam pašam?

-      Man nekad nav garlaicīgi! Es citiem lieku mieru, lai citi man liek mieru, - atrūca Kurmis.

Klusi un mierīgi virtuves mīkstajā krēslā ritēja vectētiņa dienas. Te skatījās uz baltā virtuves skapīša novietoto televizoru, te lasīja "Meža Vēstnesi".

Taču, līdzko tika līdz desmitajai rindiņai, avīze noslīdēja uz ceļiem, un no mīkstā krēsla atskanēja omulīga šņākšana.

-     Šī avīze ir garlaicīga, būtu vairāk drukājuši par mežacūku briesmu darbiem kartupeļos un meža izlaupītājiem, kuri nolasa negatavas ogas un riekstus, - taisnojās vectētiņš.

Tajā reizē, kad sākās lielais notikums,

diena ritēja kā parasti. Katlā sautējās gaļa. "Meža Vēstnesis" gulēja uz grīdas. Vectētiņš Kurmis snauda.

Te kāda asa smaka iekoda degunā. Vectētiņš atvēra acis. - Jā, jā, tā atkal bija piedegušā ēdiena smaka.

-      Hi, hi- Kurmis nosmīnēja. - Tā vecā tur augšā atkal piededzina savas pankūkas.

Viņam pašam bieži piedega ēdiens, un tādēļ viņš priecājās ja tāda pati nelaime kādreiz piemeklēja arī vecmāmuļu Vārnu. Līdzko no katla sāka nākt tīkama smarža, uzreiz snaudiens arī klāt. Pietiek tikai mirkli pievērt acis skaties, - gaļa oglē un katls arī pagalam

-    varbūt piedegšo trauku var izmazgāt, es palīdzēšu - tadās reizēs piedāvājās vāverēns toms -

citreiz kad būs attiecīgs garastāvoklis-noteica vectētiņš Kurmis un iznesa piede- gušo katlu garajā apakšzemes ejā. Katr- reiz kad atbrauca autoveikals, vectētiņš iegādājās piecus sešus katlus.

-     Vai tu zini, kas ir rezerve? - viņš prasīja Tomam.

-     Zinu. Rezerve ir jauni katli, - momentāni atbildēja Toms.

-       Jā, pareizi, tā ir mana rezerve. Un tādēļ, ja katli piedeg, tūlīt nav jāmazgā.

Jāpagaida, kamēr uznāk strādāšanas noskaņojums.

Kā jau tas bija domājams, arī šoreiz nepiedega vis vecmāmuļas Vārnas pankūkas, bet gan sautējums ozolzīļu mērcē. Pukodamies vectētiņš Kurmis sadegušo gaļu izsvieda laukā, bet piededzināto katlu gribēja novietot apakšzemes ejā.

Kas gan te bija katlu - lielu, mazu, garenu, apaļu, ar rokturiem, bez rokturiem, ar vākiem, bez vākiem. Visi piedeguši. Laikam strādāšanas noskaņojums nebija uznācis gadiem.

- Ak tu mī un žē! Kas te par postažu! Vairs nav kur piedegušu trauku nolikt! Kas tad to tā pieslānījis? Kur tāds milzums varēja rasties? Varbūt tas tikai ejas sākumā?

Grūstot un pārvietojot katlus, Kurmis pamazām virzījās uz priekšu. Visur bija viens un tas pats. Visur stāvgrūdām pilns. Tikai pašā vidū tā kā atradās brīvāka vieta. Vismaz uz brīdi varēja elpu atvilkt.

Te augšā virs galvas kaut kas smagi nodunēja: bums! Katli sāka skanēdami grūstīties un dejot, tie, kas atradās uz plauktiem, krita zemē, bet nebija lāgā kur nokrist. Tikai pārbīdījās no vienas puses uz otru. Pa starpām bira arī zeme. Brīvākajā vietiņā, kur atpūtās Kurmis, pieblīvējās tā,

ka par kustēšanos vairs nebija ko domāt. Tagad viņu kā dzelzs stangās spieda no visām pusēm.

-          Tā ir zemestrīce, un tā ir bojā eja… - nopūtās vectētiņš Kurmis. - Zemestrīcēs ir gājušas bojā pat veselas pilsētas, kā par to kādreiz ziņoja "Meža Vēstnesis". Varbūt arī par mani rakstīs avīzēs.

Par laimi, vectētiņa mājā ar ozolzīļu grozu ieradās vāverēns Toms.

-          Vectētin, vectētin, kur tu esi? - sauca vāverēns, atradis virtuvi tukšu.

No apakšzemes atskanēja vārga balss.

-          Es esmu te, gaitenī, zemestrīce mani ieraka katlos.

-    Bet vai tu vēl esi dzīvs, vectētin?

-    Vēl drusciņ esmu…

-    Tad jau labi, nekādas zemestrīces nav.

Meža tehniķis Mārtiņš atveda dēlus kūtiņas remontam un nosvieda pie tavas mājas. No tā sakustējās ejas vecie balsti, un tevi apraka katlos. Es tūlīt organizēšu glābšanu.

-          Velti, Tomiņ. Neviens jau nenāks. Es arī daudzus gadus nevienam neesmu palīdzējis. Jāsagaida vien gals. Piedegušos katlus novēlu vecmāmuļai Vārnai.

Vāverēns Toms neko daudz neklausījās, bet lielā steigā apskrēja visu apkārtni, saukdams: - Palīgā! Palīgā! Trauksme! Vectētiņš Kurmis dzīvs aprakts katlos! Palīgā! Palīgā!

Tad tikai sākās. Skrēja no malu malām. Visi devās palīgā. Bija tikai vienota doma: jāglābj vectētiņš Kurmis. Strādāja, kā saka, vaiga sviedros. Visdūšīgāk rāvās vilku sugas suns labais Marss. Zeme vien šķīda uz visām pusēm. Vecmāmuļa Vārna, drusku pieklibodama, vēla prom akmeņus. Kaķēns Miks un Toms kārpīja nost smiltis. Pat pelīte Pīkstīte centās ar savu slotiņu aizslaucīt pēc iespējas vairāk zemes.

-     Tikai tu, Mik, man nebārsti smiltis acīs, - viņa rājās.

-    Mierīgāk, mierīgāk, - pamācīja gailis Cips, - ja sāk svīst, tad darbs jāpārtrauc, citādi tas kaitē veselībai.

Viņā tomēr neviens neklausījās.

Kad beidzot iegruvums bija atrakts, no apdegušo katlu grēdas apmulsis un sakaunējies izrāpās vectētiņš Kurmis.

-    Paldies, draugi, - viņš sacīja, - pēc tik lielām pūlēm es jūs pacienāšu ar bērza sulām.

Dzēra bērza sulas, dziedāja dziesmas un gāja rotaļās.

Otrā rītā vāverēns Toms apciemoja vectētiņu, kurš dūšīgi berza katlus. Strādāšanas noskaņojums bija klāt.

- Sveiks, Tomiņ! Kas jauns? Vai kādam nav kaut kas jāpalīdz?

Vāverēns Toms saprata, ka pagājušajā naktī arī vectētiņa Kurmja sirdī bija notikusi "zemestrīce".

KĀ VĀVERĒNS TOMS ZĪLĪTEI ZUZĪTEI PALĪDZĒJA

Rudens darīja savu. Lielais ozols turējās visilgāk. Bet nu arī tam vairs tikai pašā galotnē vēl čaukstēja dažas sausas lapas. Varenajam kokam visapkārt stiepās uzrakts melns kartupeļu lauks. Pa debesīm zemu, zemu slīdēja tumši mākoņi.

Divās dienās sasala zeme.

Vāverēnu Tomu ziema nebaidīja. Ozola dobumā tam bija silta mājiņa un pieliekamais līdz griestiem pilns ozolzīlēm, čiekuriem un garšīgajiem riekstiem. Šūšanas artelī, kur par galveno piegriezēju strādāja krusttēvs Sesks, jaunais, siltais kažociņš bija tikpat kā gatavs. Vēl tikai pakaramo vajadzēja piešūt.

Tajā vakarā Toms, ērti atlaidies mīkstā krēslā, skatījās televīzijas raidījumu. Pašreiz no Lielā Meža pārraidīja zaķu baleta vienpadsmito sēriju. Zaķu balets bija Toma vismīļākais gabals. Viņš nevarēja vien nopriecāties par dejotāju veiklajiem lēcieniem. Beidzot vāverēns tā aizrāvās, ka uztrūkās no krēsla un mēģināja atdarināt redzēto. Tādām izdarībām istabiņa izrādījās par mazu, un viņš ar pieri ieskrēja sienā: blaukš! Dzirksteles vien nošķīda gar acīm. Ar to pašu lielie mākslas pārdzīvojumi beidzās, un Toms sāka ieklausīties, kas notiek visapkārt. Kaut kas nebija tā kā parasti. Gar ārējām sienām it kā šņāca, it kā trinās. Kad piegāja pie ārdurvīm, varēja dzirdēt krākšanu, gaudošanu, svilpšanu. Uzmanīgi pavēris durvis, Toms pa spraugu vēroja, kas ārā notiek.

Notika trakas lietas. Pilnīgi apaļam mēnesim apkārt joņoja biezi pelnpelēki mākoņi. Gandrīz nepārtraukti viens otram sekoja briesmīgi vēja brāzieni. Ābeļdārzā brakškēdami lūza sausie zari. Jaunais bērzs laiku pa laikam noliecās gandrīz līdz pašai zemei. Dūmu strūkla, kas cēlās no krusttēva Mārtiņa mājas dūmeņa, momentāni tika saraustīta plēņu plēnēs. Sevišķi nikni vējš uzbruka viņa ozolam. Laikam tādēļ, ka tam ne prātā nenāca locīties uzbrucēja priekšā. Toties zaru vaiņags tika purināts uz nebēdu. Dusmās vētra kauca un gaudoja.

Tādu vētru Toms vēl nebija piedzīvojis. No- drebinājies viņš cieši jo cieši pievēra durvis.

-    Cik labi, ka ir tāda silta māja, - vāverēns nodomāja. Tomam bija laba sirds, un tādēļ viņš nobažījās - grūti gan klājas tiem, kuriem šādā vētrā nav laba patvēruma.

Tajā brīdī pie durvīm kāds klauvēja: tuk, tuk, tuk!

-    Kas tik vēlā stundā var klauvēt? - prātoja Toms. Piegājis pie durvīm, skaļi noprasīja: - Vai tur kāds ir?

-   Tā esmu es - zīlīte Zuzīte, atver, Tomiņ, citādi man gals klāt!

Toms atvēra durvis, un siltajā istabiņā iespurdza Zuzīte. Viņa izskatījās neparasti resna. Ietinusies lakatā, zīlīte Zuzīte vēl bija sabozusi spalviņas, lai starp tām ieplūstu gaiss un aukstums netiktu klāt.

-      Kaut kas briesmīgs, kaut kas traks! Tāda vētra, tāda vētra! Zeme ar debesīm griežas kopā. Biju aizgājusi ciemos pie māsiņas Zanītes. Vējš pretī, un uz mājām nemaz nevar un nevar palidot. Labi, ka laikus iedomāju par tevi. Domāju - Tomiņš jau nu neliegs patvērumu.

-    Ko nu par to, Zuzīt, ko nu par to…

Zīlīte iztinās no lielā lakata, sakārtoja

balto apkaklīti un zaļgandzelteno melniem un pelēkiem raibumiem rotāto ģērbu.

- Cik pie tevis ir gaiši un silti! - Zuzīte iesaucās.

Kamēr ciemiņš atvilka elpu, Toms iegāja pieliekamā un sameklēja cienastu. Drīz viņš atgriezās ar lielu čiekuru, tik izkaltušu, ka sēkliņas pašas bira laukā. Vakariņas iznāca lieliskas.

Zīlīte Zuzīte bija tā nogurusi, ka paēdusi turpat atzveltnes krēslā iesnaudās. Toms nolēma viņu nemodināt, un arī pats devās pie miera.

No rīta, kad viņš pamodās, Zuzīte vēl gulēja. Visapkārt likās kaut kā dīvaini kluss.

Pavēris durvis, Toms no brīnumiem acis vien iepleta. Vēja vairs nebija nemaz, bet visa pasaule bija balta, balta. Gaiss dzidrs un patīkams. Tas mudināt mudināja uz rīta vingrošanu. Toms tad arī šorīt vingroja kā vēl nekad! No zara uz zaru, no koka uz koku! Te pa zemi, ka sniegs vien putēja, te atkal kokā, te atkal zemē…

Kad Toms apstājās brītiņu atpūsties, viņš pamanīja, ka arī cilvēki ir iznākuši ārā apsveikt pirmo sniegu. Tur viņi abi skraidīja pa dārzu. Skraidīja, pikojās un smējās. Tas garais, bez šaubām, bija krusttēvs Mārtiņš, bet tas mazākais, kurš trīs reizes īsāks par Mārtiņu? Tādā neredzētā ģērbā: balts kažociņš, zila adīta cepurīte, no kuras malām nepaklausīgi spraucās laukā gaišas cirtas, kājās sarkani velteņi.

Tā taču Tīnīte! Vēl nesen viņa dziedāja savā skanīgajā balstiņā, ka visa māja skanēja:

Man būs četri gadiņi, Sanāks visi radini.

Kad abi priecīgie cilvēki bija diezgan izskraidījušies un uz lieveņa nodauzījuši sniegu no kājām, Tīnīte vaicāja:

-         Kā gan putniņi tik dziļā sniegā atradīs barību?

-          Cilvēki palīdzēs, - krusttēvs Mārtiņš noteica.

Pēc brīža atkal abi iznāca lievenī un sāka darboties gar dēlīti, kas bija piestiprināts pie margām.

-         Ahā, piesien speķi, - vāverēns saprata. - Tas tūlīt jāpavēstī zīlītei Zuzītei! - Straujiem lēcieniem Toms devās uz savu ozolu.

Zuzīte jau labi sen bija piecēlusies un, atvērusi durvis, vēdināja istabu.

-         Zuzīt, Zuzīt, steidzies, pie lieveņa margām uz barojamā dēlīša izlikts putniņiem speķis!

-         Vispirms jāpadara darbs, - teica Zuzīte, kārtodama istabu. Tikai pēc laba brīža, kad viss bija pie vietas, Zuzīte sacīja:

-      Tagad gan iesim paskatīties, ko tā Tīnīte labu izlikusi.

Vāverēnam tāds speķis bijis nebijis, viņš atnesa no pieliekamā kurvītī ozola zīles un taisījās uz garšīgām brokastīm. Tikko atvēra muti, lai tiktu galā ar pašu lielāko zīli, kad satraukta atdrāzās zīlīte:

-    Tomin, Tomin! Nelaime!

-    Kas par nelaimi?

-      Sniegs! Sniegs! Lielām pārslām! Uz speķa sniega kalns!

Kad atvēra durvis, bija redzams, ka no debesīm uz zemi nepārtraukti šūpojas biezas, mīkstas sniega pārslas. Izveidojās gandrīz necaurredzams aizkars.

-      Drusciņ snieg gan, - Toms noteica, - bet nekas, mēģināšu tev palīdzēt. Ejam!

Ar piena krūzi rokā istabā pie loga stāvēja Tīnīte, piespiedusi degunteli pie pašas rūts. Pēkšņi viņa ieraudzīja dīvainu skatu. Barojamam dēlītim, uz kura bija sakrājusies vesela sniega kupena, pielidoja zīlīte. Nākamajā mirklī bija klāt arī vāverēns. Spēcīgi slaucīdams ar asti te uz vienu, te uz otru pusi, viņš attīrīja no speķa sniegu. Zīlīte tūlīt sāka steidzīgi knābāt.

No brīnumiem Tīnītei gandrīz krūzīte izkrita no rokām. Viņa priecīgi sauca:

-          Vecotēv, vecotēv, nāc paskaties, kā vāverēns palīdz zīlītei! Cik tas ir jauki!

Zīlīte Zuzīte kārtīgi paēda, vāverēna istabiņā nogaidīja, kamēr pārstāj snigt, pateicās Tomam un aizlidoja uz savām mājām.

SLIDOTAVĀ

Kaķēns miks sēdēja istabā uz loga un domāja: kādēļ vajadzīga ziema? Nekādi nevarēja sadūšoties iziet laukā.

No virtuves iznāca māmiņa Nura-Mura, kā vienmēr, melnā, kārtīgā tērpā.

-    Miku, tev jāsāk pierast pie ziemas…

-    Bet, māmin…

-         Nerunā pretī! Ja kaķis neaprod ar sniegu, no tāda nevar iznākt īsts kaķis. Vispirms tu iesi līdz dārza stūrim un atpakaļ!

Miks nopūtās un gāja. Nebija vēl aizbri- dis līdz dārza vidum, kad pagriezās atpakaļ. Ieraudzījis, ka māmiņas zaļās acis met zibeņus, vēlreiz nopūtās un čāpoja tālāk.

Apstājās pie sava vasaras drauga vardulēna Vara mājiņas. Te viss bija kā izmiris. Ķieģeļi pilnīgi ieputināti, dēlītis apsnidzis ar apaļu kalnu kā maizes klaipa mugura.

-    Kas Varim nekaiš, guļ kaut kur nolīdis un gaida pavasari. Neviens viņu nedzen ārā aukstā sniegā…

Atgriezies lievenī, Miks trīs reizes skaļi nošķaudījās:

-    Apšķī! Apšķī! Apšķī!

-    Uz veselībām, - Ņura-Mura novēlēja.

-          Māmin, vai es arī nevarētu doties zie- mas miegā kā vardulēns Varis?

-           Kaķi neguļ ziemas miegu. Kaķiem ir jānorūdās.

Jau pēc nedēļas Miks labpatikā katru rītu vārtījās baltajā sniegā tā, ka tas putēja uz visām pusēm. Pēkšņi nāca jauns pārbaudījums.

Kādu dienu māmiņa Nura-Mura iznesa melnus zābakus, pie kuriem bija piestiprinātas slidas.

-          Tagad tu esi diezgan norūdījies, jāsāk slidot. Kas neprot slidot, par īstu kaķi nevar izaugt.

Miks satrūcies skatījās te uz slidām, te uz māmiņu: ?

-          Bet es taču… to nu gan es nevarēšu. Kas tas ir slidot?

-         Tas ir tā - uzvelc slidzābakus un skrien pa ledu. Vāverēns Toms jau sen to dara.

Degunu nokāris, Miks soļoja uz dīķi un domāja drūmas domas: - Ja nu ledus ielūst… ja nu atceļā apsaldē ķepiņas… ja nu…

Bet te arī dīķis bija klāt. Tas kā šķīvis gulēja ieplakā, kailu alkšņu ielenkts. Visapkārt gar malu čabēja niedres un šūpojās vilkvālītes. Pašā vidū kā spogulis vizēja vā- verēna Toma notīrītais slidlaukums. Un tam visam apkārt sniegi… sniegi… sniegi kā balts tuksnesis.

Un tur jau arī pats vāverēns Toms. Pašreiz viņš joņoja apkārt slidlaukumam divdesmit piekto reizi.

Vāverēns, ieraudzījis Miku, nobremzēja tik spēcīgi, ka ledus druskas vien sagriezās pa gaisu.

-    Sveiks, Tom, es arī atnācu… slidot.

-    Sveiks, Mik, es jau labi sen tevi gaidu.

Miks apsēdās uz pusapputināta alkšņa celma, apāva slidzābakus un kāpa no krasta lejā. Līdzko spēra soli uz ledus, katra kāja aizslīdēja uz savu pusi, un Miks kā maiss novēlās. Satrūkās - tūliņ Toms smiesies, tā ka visi piekrastes alkšņi skanēs.

Kā par brīnumu, smiekli neatskanēja, vāverēns palīdzēja piecelties.

Pamācījis Miku slidot, Toms teica:

-    Tagad centies pats.

Saprotams, ka sākumā kritiens sekoja kritienam, taču beidzot Miks tīri labi turējās kājās un pat virzījās uz priekšu.

-          Kas tad tas?! - vāverēns Toms pēkšņi iesaucās.

Kā no zemes izaudzis, uzkalniņā aiz dīķa parādījās žilbinošs slēpotājs gaiši pelēkā kostīmā: gara sarkanrūtaina šalle plivinājās vējā. Veikli izlocīdams cilpas, viņš trakā ātrumā tuvojās dīķim, aiz slēpotāja sagriezās liels sniega mākonis.

Mikam no brīnumiem pat mute pavērās.

-           Tāds trakulis var būt tikai zaķēns Jēkabiņš, - teica Toms.

Un tas arī bija Jēkabiņš. Viņš meistariski nobremzēja pie celma.

-           Hallo, Tom! - zaķēns skaļi uzsauca, Miku izlikās neredzam.

-         Sveiks, Jēkabiņ! - atņēma Toms un riņķoja tālāk savus apļus.

Jēkabiņš iedūra slēpes sniegā, viens divi apāva slidzābakus, iesvilpās un nākamajā mirklī atradās dīka vidū.

Miks stāvēja, kājas iepletis, un bija aizmirsis pat muti aizvērt.

Tad Jēkabiņš sāka griezties uz vienas kājas kā vilciņš, pēc tam atmuguriski veidoja apļus.

-          Geniā… - iesaucās Miks, bet tai brīdī Jēkabiņš drāzās viņam virsū. Saprotams, ka pēdējā mirklī zaķēns atlēca sāņus, bet Mikam pietika ar nobīli, un viņš nokrita uz visām četrām.

-     Tādās reizēs, mīlīt, jāturas pašam pie savām ausīm, - smējās Jēkabiņš. Tad viņš vaicāja Tomam: - Kas ir tā nelaimes ču- piņa uz slidām?

-     Tā nav nekāda nelaimes čupiņa, bet gan mans draugs kaķēns Miks, kas dzīvo krusttēva Mārtiņa mājās, pie mana ozola.

Zaķēns labi zināja, kas tās ir par mājām. Viņam bieži pat sapnī rādījās jauno, skaisto ābelīšu rindas dārza dienvidu malā. Jēkabiņš zināja, ka dziļu sniegu ziemā pasaulē nav nekas garšīgāks par jaunu ābelīšu mizu. Bet pie šā gardā kumosa varēja piekļūt reti, jo kā krusttēvs Mārtiņš, tā arī visi citi ābelītes apsēja ar asām skujām. Sākumā zaķēnam nebija nekāda noteikta plāna, tikai nojauta, ka šis acīm redzami panaivais kaķēns, kas dzīvo starp tik skaistām ābelītēm, kādreiz varēs noderēt.

-     Hm… mm… - Jēkabiņš gari novilka. Kā nebijusi nozuda viņa bravūra. Mīlīgs smaids atvēra platos, spēcīgos zobus.

-    Var redzēt, ka Miks ir apdāvināts sportists, tikai vajadzīgs labs treneris.

Zaķēns pieskrēja pie Mika, palīdzēja piecelties, laipni sacīdams:

-    Iepazīsimies, - zaķēns Jēkabiņš, esmu slavens sportists - gargabalnieks un īsga- balnieks.

-          Bet es esmu Miks, atvainojos, ka man iznāca tas kritiens.

Nu bija viena no tām nedaudzajām reizēm, kad Jēkabiņam sametās kauns: es nerrojos, bet Miks atvainojas.

Veselu stundu Jēkabiņš mācīja Miku slidot, laiku pa laikam atkārtodams: - Nu, vai tu redzi, ka esmu tavs labākais draugs? Vai tu redzi?

Kad pienāca laiks posties uz mājām, Jēkabiņš ieveda Miku niedrēs un kaut ko ilgi čukstēja. Vāverēns Toms to visu redzēja, bet nelikās ne zinis.

Mājup ejot, zaķēna laipnība sasniedza augstāko pakāpi, viņš pakalpīgi nesa Mika slidzābakus.

Kad Toms jau bija prom, zaķēns Mikam teica:

-         Ievēro, līdzko satumst, lai šķēres būtu klāt. Vectēvam steidzīgi vajag salāpīt kažociņu.

Kad sāka krēslot, Miks, paņēmis šķēres, aizdrāzās norunātajā vietā pie lielā ozola. Te viņu gaidīja Jēkabiņš.

-    Vai atnesi? - viņš čukstēja.

-         Atnesu, - Miks, no šīs slepenības nobijies, drebēja.

-         Pagaidi! - pēkšņi no ozola nolēca vāverēns Toms.

Kaķēns un zaķēns pilnīgi sastinga.

-      Kā tu domā, Jēkabiņ, vai tas ir labi - otru apmānīt?

-    Es… es… vectēvam… kažociņš caurs…

salst… - stostījās zaķēns.

-      Tu domā, ka es nezinu, kas tie par vectēva kažociņa caurumiem? Tu gribēji pārgriezt auklas, ar kurām piesietas skujas, lai pēc tam varētu apgrauzt ābelītēm mizu.

Miks šausmās gandrīz paģība. Ak tad tāds ir viņa jaunais sirdsdraugs?!

Bet zaķēns nepadevās.

-      Vai tu gribi, lai nomirstu badā? Redzi, cik dziļi sniegi un viss vēl apsalis ar cietu garozu. Kur lai ņem ēdamo? Jums ir viegli runāt. Paēdušais jau izsalkušo nekad nesaprot.

-     Lai arī cik grūti, bet godīgumu nedrīkst zaudēt, - sacīja vāverēns. - Un badā tu nenomirsi. Jau no paša rīta krusttēvs Mārtiņš pie vītoliem aiznesa lielu klēpi siena, vēl noteica - jāpameklē tas smalkākais, citādi garausītim negaršos.

Nu bija atkal tā reize, kad Jēkabiņš nokaunējās. Zaķēns kaut ko murmināja. Laikam tā bija atvainošanās. Nākamajā mirklī viņš aizjoza uz vītolu pusi.

Vāverēns Toms uzskrēja savā ozolā, bet Miks, atgriezies virtuvē, saritinājās uz siltā mūrīša un aizmiga.

KĀ MIKS ŽIBULĒJA

Kādu dienu vāverēns Toms un viņa draugs Miks nonāca pie ezera. Kaķēns pārsteigts atkrita uz zaļās žibulēša- nas kastītes un, acis iepletis, vērās ezera viņējā krastā. Vai tikai tur nedega mežs?/ Nē, tomēr tas bija kas cits.

Miks skatījās un skatījās… Virs zaļās egļu smalcītes pie pelēkajām debesīm parādījās lielas, ugunīgi sarkanas ripas mala, kura dejodama cēlās arvien augstāk un augstāk.

-     Kas tad tas? - Miks izdvesa. - Kas tā par ripu, un kādēļ tā dejo?

-      Tā nav nekāda ripa, aukstā ziemas dienā tā uzlec saule, - lietpratīgi atbildēja vāverēns Toms. Viņš, pa mežu skraidīdams, tādus brīnumus redzēja ne vienreiz vien.

Kad Miks bija gana izskatījies saules lēktu, izlauzušies cauri līganām piekrastes niedrēm, abi žibulētāji nokļuva uz slidena ledus. Vairākas dienas trakodams, vējš aizslaucījis visu sniegu, un nu ezera plašums spīdēja zilgani pelēcīgs.

Kaķēns Miks novilka kažociņu, nolika rūpīgi uz ledus un ar vergu sāka cirst āliņģi. Ledus šķembas, mirdzēdamas kā kristāla gabaliņi, šķīda uz visām pusēm.

Izcirtis āliņģi, Miks noslaucīja sviedrus, atkal apvilka kažociņu, svinīgi teikdams:

-    Vienreiz tam lielajam lomam jābūt.

Vāverēns Toms drauga "lielajam lomam"

sevišķi neticēja, bet neko arī neiebilda.

-       Tu žibulē vien, došos mežā sameklēt zaķēnu Jēkabiņu, - sacīja Toms.

-        Zaķi piemin, zaķis klāt! - atskanēja jautra balss aiz muguras.

Abi atskatījās. Tur patiešām, plati smaidīdams, stāvēja Jēkabiņš visā godībā - pelēkā slēpošanas kostīmā, neiztrūkstošo sarkanraibo šalli ap kaklu.

-        Tas labi, ka jau esi klāt. Nostājies miera stājā, man tev kas sakāms, - teica Toms.

Jēkabiņš ieņēma miera stāju.

-    Un tu, Mik, arī paliec mierā.

Nu viss bija, kā nākas. Arī sarkanā saules ripa pilnīgi pacēlusies virs robainām jauno eglīšu galotnēm.

Vāverēns Toms, pakāpies uz Mika žibu- lēšanas kastītes, svarīgi sacīja:

-      Tā kā zaķēns Jēkabiņš ir labojies, vairs neapgrauž ābelītes, viņam piešķirta prēmija par godīgumu. - Toms izvilka no azotes prēmiju - sārtu burkānu.

Miks pasvieda gaisā savu ausaini, uzsauca: urrā! urrā!

Zaķēns pateicās par apbalvojumu un tūliņ kāri iecirta zobus oranžsarkanajā burkānā. Sevišķi pieklājīgi tas nebija, taču jāņēm vērā, ka Jēkabiņš vēl nebija brokastojis. Nu varēja sākties pats galvenais - žibulēšana. Miks izņēma no kastītes kātiņu ar auklu, kuras galā šūpojās spožs vizulis. Pamazām attinot auklu, kaķēns gremdēja vizuli arvien dziļāk nupat izcirstajā āliņģī.

Jēkabiņš, pavērojis Mika izdarības, teica: - Pēc manām domām, āliņģi vajadzētu cirst lielāku, var gadīties, ka pieķeras pati Zuzanna.

-    Zuzanna? Tādu zivi es nezinu.

-          Zuzanna gan visus pazīst. Tā ir gudra un liela līdaka. Kad viņa vasaras vakaros pie niedrēm palēkā, pusezers viļņojas.

-    Mikam lielas neķeras, - teica Toms.

-    Tas nu tā… - Miks norūca.

-         Mēs tagad ejam uz mežu slēpot, ja kas vajadzīgs, pasauc.

Jēkabiņa spilgtā šalle un vāverēna Toma priecīgie saucieni izgaisa mežā.

Miks palika viens. Milzīgi lielajā ledus laukā mazs, mazs kaķēns uz zaļas kastītes. Visapkārt klusums un sals. Bet Miks bija apņēmīgs un tikai žibulēja.

Trakākais bija tas, ka Miks visā mūžā vēl neko nebija izvilcis un nemaz lāgā

nevarēja iedomāties, kā būs tad, kad pieķersies asaris.

Saule vairs nebija sarkana, bet tāda pati spoža kā vasarā. Kažociņš pamazām likās arvien siltāks… Snaudiens sāka spiest ciet acis… Viens plecs tā kā vilka sāņus…

-    Blarza! blarza! - zaļā kastīte aizslīdēja tālu, tālu pa gludo ledu, pats Miks atjēdzās augšpēdus pie āliņģa. Labi, ka kātiņu nepalaida vaļā.

Tusnīdams kaķēns rausās kājās, satvar- stījis kastīti, turpināja žibulēt.

Ziemas diena ir īsa. Saule liecās uz lejas pusi, bet no loma vēl nekā.

-    Pēdējo reizi iegremdēšu vizuli, septiņas reizes paraustīšu, ja arī tad vēl nebūs piesitiena, jāpošas mājās.

Pirmo reizi… otro… trešo reizi… cetur… Te tāds sitiens, ka kātiņš gandrīz aizgāja pa gaisu. Tad kāds rāva auklu sāņus tik spēcīgi, it kā gribētu Miku ievilkt āliņģī.

Pēkšņi smagums izgaisa un Miks atkal atradās augšpēdus. Kastīte otrreiz aizslīdēja - blarza! blarza!

Pēc pārsteiguma uzrausies sēdus, kaķēns nesaprašanā vēroja auklu. Vizuļa nebija.

No āliņģa atskanēja aizsmakusi balss: - Miku! Miku! Tā esmu es, Zuzanna. Atvaino, ka agrāk nenokodu tavu rokdarbu.

Jau no paša rīta noskatījos, tik nemākulīgi darināts vizulis labi papildinātu manu kolekciju, bet nebija laika. Ja izkal vēl kaut ko tamlīdzīgu, pienāc atkal!

Ko Mikam bija teikt? Visu rudeni viņš šķūnītī kala un vīlēja, ar tādām grūtībām no māmiņas izlūdzās sudraba karotīti. Nu lielais darbs vējā, patiesībā - ūdenī.

Otrā ezera krastā Jēkabiņš atvadījās no Toma ar saucienu:

-    Uz redzi!

Vāverēnam Tomam nekas nebija īpaši jāpaskaidro.

-    Zuzanna?

Miks tikai pamāja ar galvu.

Brienot pa gurkstošo sniegu uz mājas pusi, kaķēns Miks prātoja: - Iznāk, ka atkal tukšā. Vai tad bija vērts nākt tādu gaisa gabalu? Varēju mierīgi gulēt uz mūrīša.

-    Bet tad tu neredzētu brīnišķīgo saules lēktu.

-     Jā, tur tev taisnība, Tom, - un Miks sāka solot mundrāk.

SATURS

Paradīzes kāposti ………………………………………………….. 5

Kā Miks ar Vari saderēja……………………………………….. 13

Kā Miks ar Pīkstīti gāja pastaigāties………………………. 20

Kā vāverēns Toms dzina prom palaidnību ………………. 26

Zvirbulēna Mikelīša varoņdarbs…………………………….. 33

Kā kaķēns Miks un viņa draugi makšķerēja……………. 39

Zemestrīce……………………………………………………………. 46

Kā vāverēns Toms zīlītei Zuzītei palīdzēja……………….. 53

Slidotavā………………………………………………………………. 59

Kā Miks žibulēja…………………………………………………… 67

Content

Kļava Mirdza Vāverēns Toms un viņa draugi

MIRDZA KĻAVA VĀVERĒNS TOMS UN VIŅA DRAUGI

PARADĪZES KĀPOSTI

KĀ MIKS AR VARI SADERĒJA

KĀ MIKS AR PĪKSTĪTI GĀJA PASTAIGĀTIES

KĀ VĀVERĒNS TOMS DZINA PROM PALAIDNĪBU

ZVIRBULĒNA MIĶELĪŠA VAROŅDARBS

KĀ KAĶĒNS MIKS UN VINA DRAUGI MAKŠKERĒJA

ZEMESTRĪCE

KĀ VĀVERĒNS TOMS ZĪLĪTEI ZUZĪTEI PALĪDZĒJA

SLIDOTAVĀ

KĀ MIKS ŽIBULĒJA

SATURS