Koberbēla Lēne

Čūskas dāvana

Lēne Koberbēla

Čūskas dāvana

'.

i

1 stāsta Dina  AUGŠZEME

Svešinieks

Pirmoreiz ieraudzījusi svešinieku, nezināju, ka viņš tā pārvērtīs mūsu dzīvi. Zeme zem kājām nesalīgojās. Nejutu ari nedz ledainu vēja pūsmu, nedz zosādu. Tikai tādu kā nemieru, kas ātri vien pārgāja. Neizstāstīju to pat mammai. Varbūt vajadzēja? Nezinu. Šaubos, vai tas ko mainītu. Kopš brīža, kad svešais mani uzlūkoja, noteikti bija jau par vēlu.

Citādi diena rādījās priecīga. Augšzeme posās vasaras saulgriežu tirgum, klanu ļaudis sabrauca no tuvienes un tālienes tirgoties, patērzēt un izklaidēties, noskatīties, kurš jās visātrāk un šaus vistrāpīgāk vai īsākajā laikā nocirps aitai vilnu. Mēs ar mammu visu nedēļu rāvāmies vaiga sviedros, vākdamas un žāvēdamas zālītes, brūvēdamas ārstniecisku dzērienu un gatavodamas ziedi; mana audžumāsa Roza greba bļodas un karotes, āķīšus un tamlīdzīgas lietas, tāpat zvēriņus un lelles bērniem. Rozas rokās nazis zibēt zib, sprunguli viņa spēj pārvērst govī vai sunī uzreiz var pazīt. Mans lielais brālis par tirgošanos nedomāja, viņš cerēja ar melno rumaku Falku iegūt balvu zirgu skriešanas sacīkstēs.

Man tas bija pirmais Augšzemes vasaras saulgriežu tirgus. Pērnvasar tirgus pajuka klanu nemieru dēļ Kenziji, pie kuriem apmetāmies, bija karastāvoklī ar Skai klanu, un tikai pēdējā brīdī mums izdevās apstādināt lielo kauju Skarielejā, kur visi bija gatavi cits citu apsist. Pie visa vainojams Drakans, kas sēdēja Dunarkā, iecēlis sevi Pūķu firsta godā, pirms tam nonāvēdams veco pils firstu. Drakans bija slīpēts. Pats viņš klanu karos neiesaistījās, tikai nodarbojās ar savstarpēju kūdīšanu. Noslepkavojis firstu Ebnezeru un viņa vedeklu ar mazdēlu, Drakans visu vainu uzvēla firsta miesīgajam dēlam Nikodēmam, un tikai mammas iejaukšanās dēļ Niko nešķīrās no galvas. Varbūt mazliet pateicības pienācās ari man. Kopš tiem laikiem Drakans ir mūsu ienaidnieks. Un, ja esi iedzīvojies ienaidniekā, tu nekad nejutīsies droši.

Bet todien es par to daudz nedomāju. Vismaz ne vairāk kā galēji nepieciešams; mēs taču ne soli nespērām bez Kallana Kenzija milzīgā, rāmā, solīdā Kallana, kas jau gandrīz divus gadus bija mammas miesassargs.

-     Nu gan burzma, ierunājās mamma, un viņai bija jāpievelk groži Falks, kas šoreiz iejūgts vezumā, nebija radis pie tāda ļembasta. Kur lai tagad piemetas?

Pārlaidu acis pūlim. Pirmajā mirklī likās, ka tas izpleties kā skudru pūznis, tomēr, ieskatoties vērīgāk, varēja redzēt ielas, laukumus un vēl šo to gluži kā īstā pilsētā; jāsaka gan: tirgus pilsētiņā māju vietā rindojās letes, pajūgi un teltis.

-    Kā būtu tur? pamājusi ar roku, es jautāju. Tajā pusē? Tur mums vietas pietiktu.

-     Lūkosim, atbildēja mamma un uzkāpa Falkam mugurā. Mūsu melnais zirgs stīvām kājām, nesteigdamies nu soļoja projām pa tirgus ieliņu.

-     Vara trauki! piedāvāja kāda sieva. Smalku smalkie vara trauki!

-    Trīs vērdiņi, noburkšķēja ražena auguma skajietis, vai nav padārgi par vienu zeķu pāri?

-     Desiņas no mežacūkas gaļas! Kūpinātas meža zvēru ribiņas! Nāciet, nobaudiet!

Falks, ausis pieglaudis, klamzāja arvien lempīgāk. Brīnums, ka vezums vispār kustēja uz priekšu.

-     Vai nevari viņu paskubināt? teicu mammai. Ja ne, kāds deguna priekšā nocels mums vietu.

-     Falkam tāda kņada nepatīk, atbildēja mamma. Dina, laikam tev būs jāpavelk viņš uz priekšu.

Nolēkusi no bukas, satvēru Falku aiz iemauktiem. Nu gan tā kā labāk, bet neko daudz. Bijām jau gandrīz manā noskatītajā vietiņā, kad no otras puses tajā ielīgoja vezums.

-   Paklau, es iesaucos, tā ir mūsu vieta!

-     Nekā nebija! atsaucās vezuma saimnieks. Vajadzēja kustēties ašāk!

Uzmetu viņam niknu mirkli. Spēcīgs vīrs brūniem, viļņainiem matiem, ap vidu apsējis tādu kā kalēja priekšautu, to laikam sauc par skoteli. Viņš nelikās daudz traucēts.

-   Tu taču skaidri redzēji! Zināji, ka mēs šurp stūrējam!

-   Žēl, manu meitēn! Taču šodien dzirnavās, šķiet, pirmais malšu es.

-   Tas nav godīgi…

-   Apklusti, Dina! ierunājās mamma no bukas. Atradīsim citu vietu.

Vezuma saimnieks tikai tagad ieskatījās mammā vai, pareizāk sakot, kauninātājzīmē, kas karājās viņai uz krūtīm. Nieka alvas gabaliņš ar melnbaltu emalju acs veidolā, kas tik krasi maina cilvēku uzvedību.

-   Ak, atvainojiet! vīrs sacīja, atlaizdams grožus un paslēpdams roku aiz muguras, es neredzēju… Ja kundzei vajag vietu, tad… vīrs parāva grožus, un pelēkajam kalnu zirdziņam nācās strauji mesties pa kreisi.

-   Nē, nekas, teica mamma, bet vīrs jau naski laidās projām, cik jau nu tas tirgus burzmā iespējams.

-   Vai ievērojāt viņa roku? satraukti ierunājās Roza. Vai redzējāt?

-   Raganas zīme, neskanīgā balsī atbildēju, bet viņš vismaz paslēpa roku aiz muguras. Tā uzvesties, kad redzi kauninātājzīmi, tomēr nav glīti.

Mamma nopūtās.

-Jā. Skumji. Un, manuprāt, jo dienas, jo trakāk, runājot mammas roka pieskārās kauninātājzīmei; viņa noklusēja to, ko domājām mēs visi: īpaši nelāgi viss izvērsies, kopš Drakans Zemienē sācis dedzināt sārtā kauninātājas, apsūdzot viņas par raganām. Nu. Tagad varam iekārtoties. Uz priekšu, meitenes! Saliksim visu pa plauktiņiem.

-Ja vien kāds vispār uzdrošināsies no Kauninātājraganas un viņas ģimenes kaut ko pirkt, es nīgri novilku.

Mamma pasmaidīja, taču acis neizskatījās priecīgas. Tik traki jau nebūs. Gan jau pirks. Lai nu kā, cilvēki tic, ka manas zālītes ir iedarbīgākas nekā citiem.

Mamma labi zina, kuri augi palīdz pret kaitēm, kas cilvēkam var piemesties, taču, lai nu kas, burvestība tā nav. Kurš katrs var sabrūvēt ārstniecisku dzērienu, un daudzi tā arī dara. Bet, tā kā mamma ir arī kauninātāja, ļaudis, protams, pieraksta viņai raganas spējas. Īstenībā ir tikai viena lieta, ko mamma var, bet citi ne: ieskatoties cilvēkam acīs, viņa spēj piespiest otru atzīt savu vainu un nokaunēties.

Pavilkuši Falku malā, skubīgi novietojām ratus līdzās citām tirgotavām un pajūgiem.

-  Varbūt tu aizvestu Falku? palūdzu Rozai. Mūsu vīri proti, Kallans, Davins un viņa draugs Pulverdibens bija palikuši iepakaļ klinšu ieplakā, mazliet augstāk ielejā, kur projām no trakās burzmas tagad slēja telti.

Roza rādīja norūpējušos vaigu.

-   Varbūt labāk tu pati? Cilvēku jūra, un vispār… ja nu viņš satrakojas.

Roza vēl nav pieradusi pie zirgiem. Viņas dzimtajā apkaimē ar tādām lietām neko daudz nenoņemas. Pirms mēs satikāmies, Roza dzīvoja Graustos, Dunarkas nabadzīgākajā, noplukušākajā rajonā.

Es pamāju. Lai notiek. Tev taču jāizkārto savas preces.

Mūsu vīrieši uz klinšainās kraujas tik tikko bija uzslējuši telti. Un tagad stāvēja plecu pie pleca, aplūkodami to ar tādu lepnumu, it kā nupat būtu uzcelta četrstāvu ēka.

-   Rau, kā tas darāms, berzēdams rokas, ierunājās Davins, mazliet jau jāpiestrādā, kur nu bez tā, runādams viņš raidīja man vienu no lielā brāļa skatieniem, likdams noprast, ka meitenes visā visumā tikai maisās pa kājām.

Izlikos neko nemanām, piesēju Falku rindā līdzās pārējiem trim zirgiem, lai plūc zāli blakus Kallana brūnajam rumakam,

Pulverdibena zeltainajam sirmim un manai daiļaviņai Silkei, ko pērnvasar saņēmu dāvanā no Helēnas Laklanas.

-   Vai Niko nav manīts? jautāju.

Kallans purināja galvu. Vēl jau ne. Bet kaut kur tepat jābūt.

Kallans laikam domāja, ka Niko būs tirgū kopā ar mums. Rīta pusē, kad aizgājām pie Niko, atradām abus ar meistaru Maunusu karsti strīdamies. Jau pa gabalu no mājas skanēja brēcieni, kas šķēla rīta klusumu: meistars Maunuss kliedza tik skaļi, ka bēris ārpusē pie slitas nobijies salēcās.

-         Kā lai tev ieskaidroju, puis? Tas taču, velns parāvis, ir tavs pienākums…

-        Nu un? Man tavi sprediķi par pienākumu līdz kaklam. Es gribu…

-        Tev viss viens pīpis, kā nu nezināšu. Tev prātā tikai dejas un blandišanās iereibušu zemnieku barā. Plītēšana uz nebēdu. To tu gribi vai ne, meistar Plenci?

-        Beidz mani apsaukāt! Niko iebrēcās ne klusāk par meistaru Maunusu.

-   Patiesība šķiet rūgta?

-        Vai tad nedrīkst i papriecāties? Tu uzreiz domā, ka piedzeršos! Tu man netici.

-   Kāds pamats man to darīt?

Uz brīdi mājā iestājās klusums. Un tad Niko, bāls kā nāve, izmetās laukā pa durvīm. Pēc mirkļa viņam sekoja meistars Maunuss.

-   Saņemies, puis! Neder sevi tā izniekot.

-        Kāpēc ne? atcirta Niko. Tu pat neklausies, ko es saku. Un kālab lai tu to darītu? Es taču esmu neapzinīgs plencis, uz kuru nevar paļauties.

-         Niko… Maunuss pastiepa rokas, kā vēlēdamies Niko apskaut.

Taču Niko nebija apstādināms. Rozai, Dāvinām un man viņš veltīja pavisam īsu mirkli, šķiet, mūs pat neredzēdams, un arī teikt neko neteica. Nepacietīgi atsējis ķēvi no slitas, Niko uzlēca

tai mugurā, neapgrūtinādams sevi ar kāpšļiem. Ķēve, trokšņa iztrūcināta, palēkusies metās pāri kalnam pa pusei riksī, pa pusei aulekšiem. Necik ilgi, un jātnieks ar zirgu pazuda mūsu skatienam.

Pagalmā palika vien meistars Maunuss, un viņš izskatījās gaužām bezpalīdzīgs. Ražena auguma vīrs sirmuma caurvītiem rudiem matiem un bārdu, mežonīgi spurainām uzacīm. Lai nu kam, bet viņam gan nepiestāvēja stāvēt tukšām rokām un apjukušu skatienu acīs.

-  Nolāpītais zeņķis, Maunuss murmināja. Kāpēc viņš nekad neklausās?

Kas nu Niko par zeņķi! Deviņpadsmit gadus vecs, nobriedis jauns cilvēks. Turklāt pieaudzis firsta dēls. Bet meistaram Maunusam, kā jau Niko mājskolotājam un audzinātājam, bija grūti atmest veco niķi lemt otra vietā. Maunusam piemita iesīkstējuši uzskati par to, kas Niko jādara un kas ne. Un tagad abi bija sastrīdējušies.

Likās meistars Maunuss tikai tagad mūs pamanīja. Ar padilušo zaļa samta piedurkni berzēdams pieri, viņš centās atgūt pašsavaldīšanos.

-   Labrīt, meitenes! meistars sveicināja. Labrīt, Davin! Kā iet mammai?

Viņš vienmēr tā apvaicājas. Pret mūsu mammu meistars jūt lielu cieņu kā vairums cilvēku. Cieņu, varbūt bailes.

-   Labrīt, Meistar! atņēmu sveicienu. Viņai klājas labi, paldies!

-   Priecājos, to dzirdot. Ko varu darīt jūsu labā?

Zagšus pārmijām skatienus. Spriežot pēc strīda, mūsu piedāvājums sajūsmu neizraisīs. Beidzot Davins saņēmies atbildēja: -Atnācām uzzināt, vai meistars Maunuss ar Niko negribētu piebiedroties mums uz vasaras saulgriežu tirgu.

-   Ak tā. Jā, jā, vasaras saulgriežu tirgus.

Meistars Maunuss samirkšķināja saulē acis, nevarēdams izšķirties. Man pašam diez ko negribas. Kādam jau arī jāpaliek mājās

pieskatīt lopus. Bet jaunais Nikodēms… jaunais kungs jau ir ceļā. Gribas ticēt, ka ceļā uz turieni. Turklāt domāju… varbūt izdarīsiet man pakalpojumu… jā, paturiet viņu acīs. Ja viņš būs kopā ar jums, tad… tad mana sirds būs mierīgāka.

"Tad tev atkritīs bailes," man iešāvās prātā, "ka Niko pieliksies kā mārks." Taču skaļi es neko neteicu.

Arī Davins izskatījās sapiktojies. Mans lielais brālis ar Niko diez ko nesatiek, laikam tāpēc, nozīmēts par tādu kā bērnaukli, viņš īpaši pārsteigts nebija.

-   Kāpēc ne, atbildēju, pirms Davins paspēja atplest muti.

Tagad man savu solījumu gandrīz vai nācās nožēlot: sameklēt Niko tādā burzmā taču nebūs viegli.

-        Kāda jēga šķiest laiku, dzenot viņam pēdas, burkšķēja Davins. Vai tad Niko kāds sīkais, kas jātur aiz rociņas?

-        Nē, es atbildēju, bet mēs taču apsolījām meistaram Maunusam.

-  Tad ej, meklē! Man jāskrien uz zirgu sacīkstēm.

-   Labāk turēsimies plecu pie pleca, iestarpinājās Kallans.

-   Citādi es tak nevar' uzpasēt visus ar reizi.

-        Nevari gan, es atsaucos. Bet, Kallan… šeit cilvēku ka biezs. Nekas taču nenotiks. Un, ja kāds ko sadomās, pietiek man tik iebrēkties.

Kallans norūca sev zem deguna. Jā. Tas tev nav jāmāca.

To sacīdams, viņš pieskārās ar rādītājpirkstu manam plecam.

-   Tomēr uzmanies. Vai saprati? Svešiem līdzi neej.

-   Nu, protams.

Skaidrs, kāpēc Kallans uztraucas. Pērn, kad Drakana brālēns Valdraku mani nolaupīja, tieši Kallanam bija jāziņo mammai par manu pazušanu, un visi bija nobijušies, ka esmu mirusi. To Kallans, bez šaubām, nebija aizmirsis. Arī man pašai ne reizi vien uzmācās bailes bailes, ka kaut kas tāds varētu atkārtoties. Taču šeit, kalniešu un tirgotāju burzmā jutos drošībā. Bija tā tā, kā teicu

Kallanam, vajag tik iebrēkties

Kallans tomēr negribēja mani laist projām.

-   Varbūt es… Labāk, ja tu nebūtu viena.

-   Kallan, nekas slikts nenotiks.

Nav divu domu ja nevarēšu pastaigāt bez Kallana, kas min uz papēžiem, tirgus diena būs bezgala garlaicīga.

Kallans nopūtās. Labi. Nevar jau tevi ietupināt būrī. Labs ir. Laidies, meitēn. Tomēr uzmanies!

Davins ar Pulverdibenu devās uz zirgu sacīkšu vietu, bet es ieniru tirgus burzmā meklēt Niko. Kas tik tur nebija! Sākumā mani aizrāva viss, acīs ņirbēt ņirbēja. Skaņas un smaržas, cilvēki un lopi… tirgotāji brēca, cik kuram iekšā, un starp tirgotavām bija sastājušies mākslinieki, izklaidēdami ar dažādiem priekšnesumiem, vajadzēja tik nolikt vērdiņu. Kāds vīrs žonglēja ar trijām liesmojošām lāpām. Turpat līdzās rosījās mācīts suns, kas apsēdās te viena, te atkal cita skatītāja priekšā. Kaklā sunim bija uzkārta kārbiņa, un, ja iemeti tajā vērdiņu, suns iesmilkstējies sāka riet, saceļot pamatīgu traci. Vienreizēji, tomēr es steidzos tālāk, negaidīdama, kamēr suns nosēdīsies man priekšā.

Pētīju svešas sejas sev visapkārt, taču Niko neredzēju. Zirgu sacīkšu laukumā, kur Davins ar Pulverdibenu patlaban ar pārgudriem ģīmjiem aplūkoja dalībnieku zirgus, Niko nebija. Nemanīju viņu arī skatītāju vidū pie laukuma nožogojuma. Garāmiedama ielūkojos vai katrā alus teltī, taču arī tur no Niko nebija ne vēsts. Piedevām ieskrēju krūtīs vezuma saimniekam, kas gandrīz vai nocēla mums tirgus vietu. Biju tā aizrāvusies alus telts viesu pētīšanā, ka nemaz nemanīju deguna priekšā iznirstam spēcīgu augumu ar priekšautu.

-   Ūja, meitēn, skaties, kur sper kāju! vīrs iesaucās. Un tad viņš mani pazina. Kur tev tā jālaužas?

-   Atvainojos! atmurmināju, pa vecam paradumam nolaizdama acis. Es neredzēju…

-  Nu, par to es nešaubos. Taču, lai arī tava mamma ir Kauninātāja, kārtīgus ļaudis gāzt no kājām neklājas.

-   Es netīšām, taisnojos, mēģinādama paspraukties vīram garām.

-        Ūja, ūja, kur nu tā jāskrien, viņš šņāca, sagrābdams mani aiz rokas. Varbūt esi par smalku, lai atvainotos?

-   Es taču atvainojos, teicu, cenzdamās izrauties.

-        Tiešām? Nedzirdēju. Katrā ziņā ne pārāk skaļi. Es teiktu, ka pavisam nedzirdami.

Nu gan kašķa mārciņa! Aizsvilos ne pa jokam.

-        Laid mani vaļā, teicu, vai ari kliegšu. Pēdējos vārdus gan nepaspēju izteikt.

-        Vai arī ko? Varbūt liksi mammai mani nolādēt? Taisies godīgam cilvēkam draudēt?

Baiļu es nejutu. Pa īstam ne. Aši pametu acis visapkārt, meklēdama Kallanu, bet viņa tuvumā nebija.

-         Es nemaz nedraudu, jau mierīgākā balsī turpināju. Un mamma cilvēkus nolādēt nevar. Un arī varēdama to nedarītu.

-   Un tu grib', lai es tev ticu?

-Jā, gribu!

Uzmetu vīram niknu mirkli. Un tad tas notika. Nejau tāpēc, ka es to gribēju. Tas nav manos spēkos. Vairs ne. Jutu tikai, ka caur galvu izskrien stindzinošas sāpes, un tad tas notika.

Vīrs, izdvesis apslāpētu skaņu, atlaida mani kā nokaitētu dzelzi.

-        Raganēns! viņš nošņācies atkāpās, šoreiz raganas zīmi pārmezdams pavisam atklāti, tieši man deguna priekšā.

Biju uzlūkojusi viņu kauninātājas acīm. Ne jau tīšām, varbūt tāpēc, ka saniknojos, vai arī tāpēc, ka viņš centās mani aizkavēt. Nu viņš vairs manī skatīties nevēlējās, kur nu vēl pieskarties.

-        Atšujies! vīrs iebrēcās tik skaļi, ka ļaudis sāka mums pievērst uzmanību. Ka tevi jupis, nešķīstā vellata!

Sieva ar olu grozu pārmeta to pašu zīmi, ko pirmīt vezuma saimnieks, un melnmatains vīrietis sarkanos svārkos noskatījās manī kā trollī vai meža nimfā.

Pēdējais laiks ņemt kājas pār pleciem.

-   Lieciet man svētu mieru! teicu un pagriezos, lai ietu.

Man priekšā, aizšķērsodams ceļu, stāvēja melnmatainais vīrietis. Sākumā domāju, ka tas ir nejauši, un gribēju vīrieti apiet. Taču viņš nostājās tieši man ceļā.

-  Atvainojiet, vai jūs nepalaistu mani garām? pieklājīgi sacīju. Viens tracis dienā ir pietiekami.

Bet vīrietis nekustēja no vietas. Un, mani uzlūkojot, sejā vīdēja ziņkārība… jā, tiešām nevaru pateikt, kas īsti. Varbūt… it kā viņš būtu kaut ko atradis.

-   Kā tevi sauc? vīrietis jautāja, un balss skanēja ērmoti un svešādi. Lai nu kas, bet kalnietis viņš nav, taču nerunāja arī kā man pazīstamie zemienieši. Vīrieša ausī šūpojās auskars sudraba čūskiņa ar zaļiem akmeņiem acu vietā. Vīriešus ar auskariem pārāk bieži redzēt negadījās.

Sirds man iepukstējās straujāk. Kas viņš tāds un kāpēc par mani interesējas? Vai tamdēļ, ka vezuma saimnieks man uzbrēca, nosaukdams par nešķīstu vellatu un tādā garā? Nejutu ne mazāko vēlēšanos teikt, kā mani sauc.

-  Atvainojiet, man tomēr jāsteidzas…

Vīrietis pēkšņi saņēma plaukstās manu seju un ieskatījās tieši acīs. Tvēriens nebija nedz vardarbīgs, nedz arī stingrs, tikai negaidīts. Spēru solīti atpakaļ, un vīrietis mani uzreiz atlaida.

Mirkli stāvējām, viens otrā skatīdamies. Pēc tam, apmetusies riņķī, sāku iet turp, no kurienes biju atnākusi.

-   Pagaidi! vīrietis lūdza.

Pametu skatienu pār plecu. Viņš man sekoja. Ai, kāpēc es nepagaidīju Kallanu! Metos skriet, cik ātri vien cilvēku burzmā iespējams. Kur gan palikusi mūsu tirgotava? Iedrāžos starp divām teltīm, pārlēcu pār vairākām ratu ilksīm, ieniru zem galda ar māla precēm, podnieks izbīlī nobrēcās, nosaukdams mani par nolāpītu palaidni. Es neapstājos. Skrēju kā negudra. Vai šī ir tā pati iela? Jā, tur jau manīju Rozas stāvu pilsētnieciskā tērpā zaļos svārkos un baltā, izšūtā blūzē. Pametu skatienu atpakaļ, un, man par lielu atvieglojumu, šoreiz melnmati sarkanajos svārkos neredzēju.

-  Ahoi! iesaucās Roza. Esmu pārdevusi jau trīs zirdziņus un vienu bļodu. Ari pēc zālītēm labs pieprasījums.

Mamma stāvēja, tērzēdama ar pircēju par ziedes burku. Viņa uzmanījās, vairāk skatījās uz trauku nekā uz pircēju, taču smaidīja abas, un tirgošanās, šķiet, gāja no rokas.

-Jauki, es atbildēju. Atglaudusi matus no pieres, centos pēc elpu aizraujošā skrējiena kaut cik nomierināties.

Roza ieskatījās manī ciešāk. Kas ar tevi?

Atvēru muti, gribējās pastāstīt par svešinieku sarkanajos svārkos, taču pēkšņi pārdomāju un vārdi palika neizteikti.

Ai, nobizojos, un viss! Uzskrēju tam vīram, kas grasījās ieņemt mūsu tirgošanās vietu, diez cik jauks jau viņš nebija.

-        Kur nu, Roza biedriski nosmīkņāja. Ko tu gribi, laba vieta aizgāja gar degunu, un tas šim kremt. Tā viņam vajadzēja!

Pati nezinu, kāpēc vairāk neko neteicu. Varbūt tāpēc, ka mamma tobrīd izskatījās priecīga, negribējās viņu sarūgtināt. Taču, manuprāt, ne jau tāpēc vien. Jutu vēl svešinieka rokas sev uz vaigiem. Delnas viņam bija raupjas un siltas. Mati un bārda ogļu melnumā. Bet acis, kas tik cieši lūkojās manējās, zaļas. Tādas kā man.

-   Vai Niko nemanīji? painteresējās Kallans.

-   Nē, atbildēju. Varbūt nav vēl atjājis.

Varoni un briesmoni

Niko atrada mūs pats. Sliecās jau uz vakarpusi, grasījāmies nokopt tirgotavu un lēnā garā vīkšķīt vakariņas. Vismaz mans vēders noteikti tās gribēja.

-        Ražena diena, ne bez gandarījuma teica Roza. Vajadzēja paķert no mājām lieku sprungulēnu, būtu izgrebusi vēl kādu zvēriņu. Noiets kā siltai maizei.

-   Varbūt vajadzēja prasīt mazliet vairāk.

Roza sastomījās. Nezinu gan. Gribas, lai katrs var atļauties. Un cik jau nu tāds izmaksā.

"Necik, vienīgi darbu," nodomāju. "Neko, tikai izdomu, prasmīgas rokas un pacietību, un vēl šo to." Bet tādi kā Roza to nezina. Rozai prieks par to vien, ka cilvēks viņas darinājumus grib, turklāt vēl maksā.

-        Redz, kur viņš ir! pēkšņi iesaucās māšele Mellija un pamāja. Rau, kur Niko!

Un tiešām tas bija Niko. Iešana cauri drūzmai viņam nesagādāja grūtības, cilvēki pašķīrās varbūt pat neapzinādamies, kāpēc. Jocīgi gan, šobrīd Niko bija ģērbies kā visi. Svārki un vilnas veste ne ar ko neizcēlās. Un tomēr jā, tomēr varēja redzēt, ka viņš nav parasts ierindas kalniešu zemnieks. Nezinu, vai firstu dēli piedzimst atšķirīgi varbūt nebrēc, nesasmērējas un neguļ kā pārējie zīdaiņi. Varbūt māk uzvesties citādi nekā pārējie bērni un paaugušies iemācās staigāt un stāvēt pa savam. Lai nu kā, tas viss krīt acīs. Un ne jau apģērba dēļ.

Kopš dzīvojam kalnos, Niko ataudzējis bārdiņu. Vairums kalniešu ir bārdaiņi, un Niko nosprieda, ka tādu viņu būs grūtāk pazīt. Bet, manuprāt, ar to ir par maz.

-     Labdien, kundze! Niko sveicināja mammu. Labdien, meitenes! Kur ir Kallans?

-      Aizgāja pēc Falka, atbildēju. Šodien jau kopjamies projām.

-   Vai tirgošanās gāja labi? Niko painteresējās.

Pamāju. Pārdevām ziedes, Roza iztirgoja lērumu zvēriņu.

Niko paņēma suņa figūriņu, apgrozīja to rokās.

-   Nudien labs. Cik tu par tādu prasi?

-      Vērdiņu par mazāko, par citiem divus, murmināja Roza, pietvīkdama sārta kā mežrozīte.

Niko sarauca uzacis.

-      Vai nav par lētu? viņš jautāja. Esmu pārliecināts, ka tu varētu prasīt vairāk.

-   Redzi nu, es piebalsoju.

-     Nūja, bet tas neskaitās, Rozai izlauzās, gribu teikt, Niko taču nav radis pie…

-   Pie kā? jautāja Niko, apraudamies pusvārdā.

Roza sadrūma, varēja redzēt, ka viņa nožēlo teikto.

-   Ai, ne pie kā, viņa murmināja.

-   Nē, pasaki gan! Pie kā es neesmu pieradis?

-   Domāt, cik kas maksā, čukstēja Roza.

Niko visnotaļ rūpīgi un piesardzīgi nolika suņa figūriņu.

-Jā, tev taisnība, viņš piekrita balsī, kas urbās līdz kaulam. Tādi kā es… par mums jau vienmēr maksā citi.

Strauji pagriezies, Niko metās projām, un jau atkal ļaudis uzkrītoši, pat nedomādami pašķīrās.

-         Pagaidi! iesaucos, nolikdama zālīšu turzas. Niko, pagaidi…

-        Ak, vari manis dēļ nepūlēties, Niko neapstādamies vēsi attrauca, godīgi sakot, atradīšu pats, kur nopirkt kausu alus.

Mijkrēslī Niko tūlīt izgaisīs ļaužu burzmā. "Velns parāvis!" nodomāju. "Mēs taču meistaram Maunusam apsolījām…"

-   Mamm? Mamm, vai varu iet viņam līdzi?

-Jā, mamma atļāva, ar acīm pavadīdama Niko tumšmataino galvu. Tā būs labāk.

Lauzos cauri drūzmai Niko pa pēdām, taču viņam kājas ir garākas nekā man, arī pūlis viņa priekšā pašķiras. Panācu tikai nākamajā tirgus ieliņā pie alus un degvīna tirgotavas, kur Niko bija piestājis. Patlaban viņš neizlēmīgi stāvēja ar vērdiņu saujā, ko vēl nebija ielicis šķīvī.

Piegāju viņam klāt.

-   Niko, vai tu gribētu kopā ar mums ieturēt vakariņas?

Niko strauji apmetās riņķī. Acīmredzot negaidīja, ka es sekošu. Uzmetis man ašu skatienu, Niko nodūra acis. Man sametās skumji.

-        Vari mierīgi skatīties, klusā balsī sacīju. Neesmu vairs bīstama.

Jutu acu kaktiņos riešamies asaras; ar kauninātājas acīm bija vientuļi un neparasti, tomēr bez tām… bez tām kaut kas nav lāgā. It kā es vairs nebūtu mammas meita. It kā es nebūtu es pati. Ja ticēt mammai, vienudien būs atkal kā senāk, kauninātājas spējas tikai paslēpušās, laiku pa laikam gan uzzibsnīdamas, kā pirmīt ar vīru priekšautā. Tomēr lielākoties… lielākoties, kad skatos uz cilvēkiem, nenotiek itin nekas.

-   Dina…

Niko pielika plaukstu man pie vaiga, tik viegli, ka gandrīz vai nejutu tās siltumu.

-    Vai tev tādēļ ir skumji? Vai nav jauki uzlūkot pārējos cilvēkus… uzlūkot pārējos, neizvilinot no viņiem tumšākos noslēpumus?

-   Nezinu, es atbildēju.

-   Tev radusies iespēja būt gluži parastai, Niko čukstēja. Tu pat iedomāties nevari, kā es tevi par to apskaužu.

Nevarētu teikt, ka es justos parasta. Jutos tikai kā… sašķldusi gabalos.

-   Manuprāt, viss nāk drusciņ par vēlu, teicu, neesmu pārliecināta, vai spēšu būt parasta. Nekad neesmu to mācījusies.

-   Tad jau mums abiem vairāk kopēja, nekā man likās, Niko drūmi novilka.

-   Ko tu ar to gribi teikt?

-Ja man ļautu izvēlēties, es laikam būtu… zirgkopja dēls, varbūt. Vai tirgotājs. Varbūt namdaris.

-  Ta tu saki tikai tāpēc, ka nekad neesi piedzīvojis mūžīga izsalkuma sajūtu ziemas beigās, kad jākar zobi vadzī.

-   Vai tad es teicu, ka gribu būt trūcīgs? Vai badā. Vai pārsalis. Bet man jau no dzimšanas cenšas iestāstīt, kāds esmu vai kādam man jābūt. Bērnībā nedrīkstēju rotaļāties ar pils sargu bērniem, kā jau firsta dēls. Labprāt būtu mācījies taisīt podus vai grebt koku, bet nē, bija jāiet uz paukošanas stundām. Un, kad man tās apnika līdz kaklam un aizmetu zobenu, tad… bet tu jau zini, kas bija pēc tam.

Jā. To es zināju. Tēvs Niko sita. Vienā laidā, vienā laidā kliegdams, ka bez zobena vīrietis nav nekas. Tomēr, lai kā tēvs viņu kulstīja, uz paukošanos Niko nebija pierunājams.

-   Un tad… tad sekoja notikums ar tēvu un Adeli, un Bianu… Kad viņus nogalināja, visi par vainīgo uzskatīja mani, un daudzi tā domā vēl šobaltdien. Viņu acīs esmu Briesmonis Nikodēms, viņi mani nevilcinādamies nonāvētu, pēc tam vēl palielītos. Kad tupēju Dunarkas cietuma pagrabos, atradās ļautiņi, kas nāca tikai man uzspļaut. Paziņas. Cilvēki, ar kuriem kopā uzaugu.

-   Bet visi taču tā nedomā! Ieroču meistars ne, Atraitne arī ne, un… un visi, kas tev apkārt.

Zemienē taču bija ļaudis, kas slepus, tomēr noteikti, kā vien varēdami, pretojās Drakanam.

-Tas tiesa. Viņiem esmu Jaunais Kungs, viņiem gribas, lai melos cīņā pret Drakanu, atbrīvoju Dunarku un pārējās pakļautās pilsētas, lai visi var līdz mūža galam dzīvot laimē. Viņiem gribas varoni tā es domāju.

-   Bet vai tad tas ir kas slikts? Lai nu kā, tomēr labāk nekā būt briesmonim.

-  Tu tā domā? Vai neesi ievērojusi, cik bieži varoņi mirst kaujas laukā? Pēc tam ļaudis, dabiski, sēro, sacer daudz skaistu dziesmu, taču varonis ir un paliek miris. Miris kā akmens. Man nav ne mazākās vēlēšanās kāpt baltā rumakā un doties slaktēt cilvēkus, kamēr krietnāks un veiksmīgāks varonis ietriec man krūtīs zobenu. Nē, paldies!

Niko izskatījās gan stūrgalvīgs, gan sakaunējies, it kā viņam tiešām vajadzētu kāpt baltā zirgā un rīkoties. Skaidrs, Niko negrib, lai viņu nogalina, un tomēr… Jā, laikam tak biju rēķinājusies, ka Niko viendien atgriezīsies Zemienē un dosies cīņā pret Drakanu.

-   Bet ko tu īsti gribi? man paspruka: tiešām grūti iedomāties Niko Modijas Kenzijas aitu gana lomā līdz mūža galam. Starp citu, ari tas Niko nepadodas nebija pagājusi ne nedēļa, kad visi kopā meklējām aitas, kas viņam noklīda.

Niko pacēla galvu, šoreiz paskatīdamies tieši manī.

-   Es gribu būt es pats, viņš čukstēja. Vai tas būtu tik briesmīgi? Gribu, lai man atļauj būt par Niko, nevis par daudzu pielūgtu varoni vai briesmoni.

-Jā, Niko, bet kā lai to saprot?

Nevilšus uzmetu skatienu Niko plaukstai, kas vēl aizvien turēja vērdiņu, un viņš to acumirklī ievēroja.

-  Gribu teikt to, Niko dusmīgi izmeta, ka alus kausu dzeršu, kad man sagribēsies. Kā jebkurš parasts cilvēks. Tagad manis pēc mierīgi dieb mājās pie meistara Maunusa un atstāsti.

Nezināju, ko darīt. Kas tur liels, ja viņš ieraus aliņu. Taču Niko ne vienmēr spēj apstāties pēc viena kausa. Vai pieciem sešiem.

Un tieši tāpēc jau Drakanam bija tik viegli piešūt viņam vainu par trīskāršu slepkavību.

Varbūt ar kauninātājas acīm es Niko apstādinātu. Bet man to vairs nebija.

-        Niko, es teicu, vēlāk, pēc aliņa, vai atnāksi ar mums pavakariņot? Esam apmetušies tur, pie klintīm.

Pamāju uz klinšu pusi.

Niko vairs neizskatījās tik spītīgs.

-   Kāpēc ne, viņš sacīja, nerādi tik bēdīgu ģīmi! Kāpēc ne?

Pagriezos, lai kāptu klintī. Pēc troksnī un spriedzē pavadītas dienas atstāju tirgu bez nožēlas. Nopriecājos, ka mamma izvēlējusies nomaļu vietiņu. Rasas pelēkais plīvurs jau klāja zāli un klintis, no iešanas pa zāli man samirka potītes. Saule bija gandrīz norietējusi debesīs vīdēja vien dažas zeltainas svītras; īsti satumsis gan vēl nebija krēslas stunda. Ap vasaras saulgriežiem kalnos jau līdz galam nesatumst. Virs ielejas kā migla blīvējās ugunskura dūmi, dzirdēju aitu un kazu blēšanu un suņu sariešanos un gaudas.

Pēkšņi man atkal acu priekšā nostājās viņš, burtiski iznira no zemes. Vīrietis. Sarkanajos svārkos.

Man aizrāvās elpa, aiz bailēm piemetās kāss.

-        Es tev pāri nedarīšu, vīrs svešādā balsī sacīja, maigāk un iznesīgāk, nekā biju paradusi dzirdēt. Man tikai ļoti gribas zināt tavu vārdu.

Neatbildēju. Tikai metos skriet.

Līdz apmetnei nebija tālu. Mūsu milzīgais suns Bests, dzirdot manus ašos soļus, draudīgi ierējās, un Kallans, kas patlaban kūra ugunskuru, strauji pielēca kājās.

-   Kas notika? viņš skarbi jautāja.

-        Nekas, aizelsusies attraucu. Viens vīrietis. Tikai kāds vīrietis, viņš…

-   Kur? jautāja Kallans.

-        Tur… pamāju ar roku uz kalniem. Taču tur neviena vairs nebija. Tikai klinšu bluķis, migla un ugunskuru dūmi. Vīrietis bija izgaisis. Kā spoks.

-  Tur neviena nav, sacīja Kallans.

-   Viņš… Viņš būs devies atpakaļ uz tirgu.

Tomēr nekādi netiku gudra, kā vīrietis varēja tik aši nozust. Tikpat kā izkusa. Kā spoks.

-   Kā viņš izskatījās? Ko gribēja?

-  Tikai vēlējās uzzināt, kā mani sauc.

Likās jocīgi pat man pašai. Taču Kallans pamāja, it kā tas nebūtu nekas neparasts.

-        Pareizi darīji uzmanīdamās, viņš sacīja. Tomēr gribas domāt, ka viņš nevēlēja tev ļaunu.

Tā arī netiku gudra. Vīrietis tiešām solīja man pāri nedarīt. Bet kurš tad būs tāds muļķis, lai teiktu: nāc, lai varu tev nodarīt pāri! Un pēc pēdējo divu gadu notikumiem, manuprāt, man bija iemesls būt aizdomīgai.

Apsēdos pie ugunskura, nopriecādamās, ka līdzās būs Bests, kamēr Kallans ar Falku aizies pēc mūsu vezuma. Pēc brīža ieradās Davins ar Pulverdibenu, vēlāk mamma un visi pārējie. Mamma atļāvās nopirkt kūpinātas desiņas, tirgošanās bija gājusi no rokas, un pamazām ēzdama un sarunādamās par svešinieku gandrīz vai aizmirsu. Vasaras saulgriežu tirgus. Vienreiz par visiem laikiem mums ir naudiņa. Davins priecājās un lepojās ar balvu, ko abi ar Falku bija saņēmuši par otro vietu. Un mamma apsolīja, ka vēlāk varēsim aiziet līdz vijolnieka teltij paklausīties mūziku un varbūt padejot.

Suņa rejas

Mamma mani sapurināja. Dina, mosties! Jāsāk visu savākt.

-   Mmm.

Ai, kā negribējās celties! Vakar bija gara diena, vakarā sadzēros ābolu sidru un dejoju, kamēr sagriezās galva un neklausīja kājas.

-        Vai esi pamodusies? Tev jāaizskrien pēc Niko un Mellijas. Viņi, šķiet, aizgāja uz dīķīti.

Izkūņojusies no segas, slējos stīvām kājām augšā. Nepavisam negribējās bizot apkārt, meklējot niķīgo māšeli. Un tomēr labāk nekā novākt telti. Tad nu pēc naskas rīta tualetes stūrēju projām uz dīķīti.

Mellijas smieklus dzirdēju jau pa gabalu. Māšele rīstījās, sprauslāja un elsoja. Ne vārda neteikdama, piegāju tuvāk gribējās zināt, kas viņu tā iepriecinājis.

Izrādījās, ka Niko.

Niko stāvēja dīķīša vidū, izmircis līdz pēdējai vīlei, ar mākslinieciski pārmestu ūdensaugu pār plecu. Rokā viņš turēja zaru, kas kalpoja par zizli.

-   Esmu Neptūns, jūras valdnieks, Niko skaļā balsī sauca.

-   Un tagad pavēlu: lai brāžas vētra!

Niko pieliecās un pūta ūdenī ieraudzīju trīs no niedrēm un zāļu stiebriem darinātas laiviņas. Visas trīs tagad bīstami sašūpojās, viena jau grasījās iet dibenā.

-        Slīkst! brēca Mellija, un viņas smiekli pārtrūka. Niko, glāb!

Nespēju ticēt savām acīm. Tādu Niko vēl nebiju redzējusi. Apģērbs izmircis, no matiem un bārdas pil ūdens. Tomēr… Niko seja staroja. Acīs dzirkstīja smiekli, no raizēm ne vēsts. Lūk, Dunarkas firsta trimdā izdzītais dēls stāv un spēlējas ar manu sešgadīgo māšeli, šķiet, pavisam aizmirsis par Drakanu un Dunarku, visiem varoņiem un briesmoņiem!

Ai, kā negribējās abus pārtraukt, taču mamma un pārējie gaidīja. Tirgus prieki beigušies, laiks braukt mājās.

-   Dižais karali Neptūn, es sacīju, laiks doties mājās.

Niko viegli satrūkās. Viņš pat nemanīja, pa kuru laiku es pienācu.

Dina, Niko teica, un smieklu dzirkstis viņa acīs apdzisa.

-   Skaidrs. Mēs jau ejam.

Niko nolaida rokas, un daži ūdens pilieni uzšļakstījās man uz svārkiem.

-        Paslīdēju uz kraujas, iegāzos ūdenī. Cerams, ka Dāvinām atradīsies svārki, ko man patapināt.

Notraucis ūdensaugus, Niko brida krastā.

-   Bet ko ar laiviņām? protestēja Mellija. Kas pūtīs burās?

-       Būs kādu brīdi jācenšas iztikt pašu spēkiem, atbildēja Niko, izgriezdams ūdens lielumu no svārkiem.

-   Nāc nu, Mellij! saucu. Brauksim mājās.

Mellija, iespraudusi plaukstas tuklajos sānos, izskatījās visnotaļ kaujinieciska.

-   Man mājās vēl negribas, viņa sacīja.

-   Bet vajag, es attraucu.

-Jā, bet es negribu!

Uzmetu māsai skatienu. Vaigi no lielās smiešanās vēl sasārtuši, kleita ap ceļgaliem no ūdensaugiem zaļa, izmirkuši, notašķīta dubļiem. Mellijas zaļganpelēkās acis stūrgalvīgi dzirkstīja. Māšele līdzinājās niknai jūras sirēnai, zināju, ka viņa kuru katru mirkli var nomesties zemē, spiegt un kliegt, saceļot pamatīgu traci.

-        Nāc nu, princese! aicināja Niko, nomezdamies uz viena ceļgala. Kāp rumakā, jāsim!

Un sirēna tiešām padevās. Līksmi apmetuši kāju ap Niko kaklu, Mellija jāja viņa plecos līdz pašai apmetnei. Protams, izmirkdama un sasmērēdamās vēl vairāk, jo Niko bija viscaur slapjš. Taču es neteicu ne vārda.

Pagāja savs laiciņš, kamēr sagatavojāmies ceļam. Pats par sevi saprotams uzsliet telti ir vieglāk nekā to savākt, turklāt vēl esi neizprotamā kārtā apaudzis ar mantām, tā ka nav ko domāt visu salikt maisos un saiņos, ar kuriem esi šurp atbraucis. Un nezin kāpēc tirgū nopirkto lietu izrādījās krietni vairāk nekā pārdoto. Lai nu kā, beigās visu kā nebūt salikām un pagriezāmies uz māju pusi.

Nebijām jājuši ilgāk par stundu, kad Bests ik pa brīdim sāka piestāt, bez mitas smilkstēdams, riedams, brīdinoši iegaudodamies, tieši tā viņš izturējās, ja kāds tuvojās mūsmājām Baurkenzijā. Kušināju, taču bez panākumiem.

-        Mammu, vai nevari Bestu apklusināt? Kad viņš tā darās, Silke kļūst pavisam nemierīga.

Bet Kallans iebilda.

-       Lieciet suni mierā! viņš sacīja. Ja suns ko jūt, tas nav nekas slikts, viņš taču brīdina.

Niko jautājoši uzlūkoja Kallanu. Kallans viegli paraustīja plecus, kā sacīdams: ej nu sazini.

-        Princese, Niko vērsās pie Mellijas, kurai bija atļāvis sēdēt sev priekšā uz brūnās ķēves, labāk uz brīdi pārsēsties ratos.

-   Man labāk patīk pie tevis, atbildēja Mellija.

-   Varbūt vēlāk, teica Niko. Tagad dari, kā saku.

Un, padomā, Mellija bez izrunāšanās acumirklī pārcēlās uz ratiem un iesēdās mammai klēpī.

-  Tev man jāiemāca, vērsos pie Niko.

-   Kas tad?

-   Piespiest Melliju klausīt bez kliegšanas un bļaušanas.

Niko bēdīgi pasmaidīja, domās būdams jau citur. Viņš sēdēja

zirgā, taisni izslējies, ar tumšzilajām acīm mezdams modrus skatienus visapkārt.

-   Pajāšu mazliet atpakaļ, ierunājās Kallans.

Niko pamāja: Jā, dari tā!

Kallans brīdi pa brīdim pieturēja zirgu, pamazām vien atpalikdams no ratiem. Ceļš vijās pauguru vidū, un pēc brīža Kallans pazuda mūsu skatienam.

-       Vai tur kāds ir? prasīju Niko, juzdama, ka mugura, jau iedomājoties vien par to, saspringst. Vai kāds mums seko?

-   Nezinu, attrauca Niko. Kallans centīsies pārbaudīt.

Taču Kallans, pēc laiciņa atgriezies, purināja galvu.

-   Neko nemanīj'viņš teica. Varbūt suns saož zvēru.

-        Iespējams, piekrita Niko. Tomēr Melliju zirgā atpakaļ neņēma, un viņa tumšzilās acis joprojām vērīgi skatījās uz visām pusēm: atpakaļ, sāņus, uz priekšu, vēlreiz atpakaļ. Tikai tad, kad tuvojāmies pēdējam pakalnam un jau kļuva redzama mūsu mājiņa, Niko nomierinājās.

Atvadījāmies no Pulverdibena un Niko. Kallans palīdzēja izkraut un sakārtot mantas. Palaidām zirgus brīvā vaļā, lai plūc aplokā zāli un atpūšas. Aitas un kazas kā sarunājušas nāca laukā, lai gan bija vēla vakara stunda; vistas kladzināja un klukstēja, diedelēdamas pēc paēdiena, tā ka beigās pabēru pāris riekšavu graudu, lai gan zināju, ka tas nav vajadzīgs. Meistars Maunuss mūsu prombūtnes laikā bija godam viņas sabarojis.

-   Iešu paņemt Belli, sacīja Roza. Vai drīkst?

-Jā, atbildēja mamma. Ej vien. Belle būs pēc tevis noilgojusies.

Belle bija Rozas suns. Tikai pāris gadu veca, vēl kucēns, tāpēc Roza baiļojās ņemt viņu līdzi uz tirgu, kur pilns svešu cilvēku un lopu. Laimīgā kārtā Modija labprāt Belli pieskatīja, viņa kā nekā savulaik Belli Rozai uzdāvināja.

-   Vai varu iet ar Rozu? jautāju.

-    Derētu līdz tumsai visu salikt vietā, atbildēja mamma. Tomēr pamāja. Nu, gan jau kaut kā. Laidieties vien, tikai pārlieku neaizkavējieties.

Roza bija kā sadegusi, gatava lidot. Lai gan abas bijām nogurušas, beigās gandrīz visu ceļu līdz Modijai noskrējām skriešus. Un, kad bijām jau pagalmā, Roza, iebāzusi mutē divus pirkstus, apdullinoši iesvilpās.

Nu tik sākās! Vau, vau,vau, rrr, rrr, rrr… Jā, Belle bija pēc Rozas noilgojusies un stāstīja to tik skaļi, ka skanēja viss pagalms un visiem Modijas suņiem vajadzēja piebalsot. Modija atvēra durvis, un viņai turpat gar kājām kā bulta izšāvās balti melns kamols. Belle nebija vairs kucēniņš, tomēr ielēca Rozai rokās, tā ka Roza apgāzās vēkšpēdus, nosēzdamās uz dibena ar visu suni rokās.

-   Redz, lietišķi teica Modija, kas par prieku, tevi ieraugot!

Roza, iespiedusi degunu Belles kažokā, murmināja kaut ko

nesaprotamu. Belles gaiši sārtā mēlīte laizīja visu, kam tik varēja tikt klāt, matus, svārkus, piedurknes, kaklu, vaigus. Man iedzēla tāda kā skaudība. Grēks būtu sūdzēties: man taču ir Silke, tāpat arī Bests, kaut daļēji, pieder man, tomēr, atgriežoties mājās, ar tādu sajūsmu nekad netieku lutināta.

Atvadījušās no Modijas, cilpojām pār kalnu mājās. Belle šaudījās mums apkārt, mezdama slaidus lokus, it kā mēs būtu viņai uzticēts aitu bars. Skrienot Belle krita zālē, ar vēderu vai braukdama pa zemi.

Metās jau tumšs, iemirdzējās pirmās zvaigznes. Mūsmājas atradās tādā kā ieplakā, pakalnu ieskautas, vēju pasargātas. Augstākā paugura virsotnē stāvēja Akmens loks ar klinšu stabiem melns siluets naksnīgajās debesīs. Koku tuvākajā apkārtnē necik nebija, un tie paši gandrīz bērzi vien. Vēl caurcaurēm auga arī kadiķu krūmi. Kad mūsmājām apritēja gads, uzlikām virs durvīm smalku izkārtni: Kadiķu nams tā tur stāvēja rakstīts; tā nu ēka tika pie vārda, jāsaka gan, ka šejienieši to vienalga sauca par Kauninātājas māju.

Mamma iededza virtuvē gaismu, atvēra slēģus, un lampas un pavarda liesmas iespīdēja pagalmā. No pakalna tenterēdams tuvojās Bests. Pēdējā laikā viņam īsti neklausa kājas, nepalīdz arī atpūtas brīdis ko tur, nav vairs nekāds jaunais. Belle jūsmīgi ar Bestu apsveicinājās, iesmilkstēdamās un luncinādama asti.

Mamma grasījās cept sīpolus, gaisā jau virmoja smarža. Vakariņas. Ņammm.

-   Esmu baigi izsalkusi, ierunājās Roza.

-   Es arī.

Ja godīgi, izsalkusi kā vilks.

Tomēr uz brīdi piestāju kalna piekājē un kā apburta noskatījos namiņa darvotajās baļķu sienās un velēnu jumtā, stallī un aitu kūtiņā, un aplokā, kur Silke ar Falku patlaban pastaigādamies plūca zāli.

Aiz mājas ziedēja augļu koki, mamma tos pērn iestādīja. Vēl pavisam sīki, jāpaiet ilgam laikam, lai ābele dāvātu vairāk par vienu augli, varbūt divus, tomēr balti rožainie ziedi tumšajos zaros tagad mirdzēja kā sniegs.

-   Tirgus ir laba lieta, sacīju, tomēr atgriezties mājās ir tik jauki!

-Jā, īsi piekrita Roza.

MIGLA

Divas dienas pēc mūsu atgriešanās no tirgus laiks pēkšņi sagriezās. No rīta pamodušies, redzējām pār kalniem klājamies biezu, pelēki palsu miglu, aitu kūtiņa tajā gandrīz vai noslīka. Izgājušu pagalmā, tevi apņēma mitrums, likās ādai pieskārās slapji pirksti, bet uz apģērba un matiem, un lopiņu kažokiem parādījās milzu lāses. Tādā laikā prātīgākais būtu palikt istabā, taču mamma tirgū sapirka daudz sēklu un stādu, un tie, ja gribas ražu, steidzami bija jādabū zemē.

-  Nu gan riebeklība, sacīju, rausdama melno zemi ap kāpostu stādiņa kātu. Nevar ne muti pavērt jau pilna ar miglu!

-  Gan jau pa dienu cik necik nokritīs, mierināja mamma. Lai tik pa īstam uzspīd saule, un migla pazudīs kā nebijusi.

Tomēr nekā. Migla palika karājamies gaisā. Un karājās. Un karājās.

-   Iesim istabā paēst, mamma beidzot sacīja. Varbūt pēcpusdien būs lielāka jēga.

Aplokā iezviedzās zirgs. Miglā zviedziens izklausījās bezgala vientuļš un baiss.

-  Varbūt vispirms ievedīšu stallī zirgus, sacīju. Diez vai Falkam tāds laiks patīk.

-   Dari tā, piekrita mamma.

Nomazgāju pie sūkņa savas netīrās rokas, noslaucīju priekšautā un devos uz vārtiem. Zirgu aploka vietā mums vēl bija šaurais iežogojums, ko ierīkojām Falkam. Davins grasījās celt jaunu, jo vecais bija sagāzies, arīdzan pašaurs mums taču tagad divi zirgi. Tomēr, lai cik mazs aploks, nemanīja nedz Falku, nedz Silki, tik blīva klājās migla. Dzirdēju vien pakavu troksni un apsūdzošu zviegšanu, pazinu Falku un tas bija viss.

-   Silke! Falk! Zirgi! iesaukusies pasvilpu signālu, parasti jau viņi uz to atsaucās. Vai jūs tur esat?

Falks iezviedzās atkal. Beidzot es viņu pamanīju vispirms tikai kā izplūdušu, tumšu veidolu, un tad, rikšodams cauri dūmakainajiem vāliem, iznira pats melnis. Pametu skatienu miglā Falkam aiz muguras, bet viņš bija viens. Kur gan palikusi Silke?

-        Kur liki Silki? prasīju Falkam. Bet viņš tikai sprauslādams purināja no skropstām ūdens pilienus.

-   Silke! iesaucos. Siiiilke!

Iesvilpos vēlreiz. No Silkes ne vēsts.

Dīvaini. Ievedīšu Falku stallī, gan jau Silke parādīsies. Vai nu patiks dirnēt laukā vienai.

-        Nāc, draudziņ! sacīju Falkam. -Ja "dāma" sadomājusi uzsist cenu, lūdzu! Tamdēļ jau tev neēdušam un nedzērušam laukā nav jānīkst.

Ievilku melno rumaku stallī, sarūpēju riekšavu graudu un atkal izgāju laukā skatīties, vai Silke beidzot nav sadomājusi mums piebiedroties. Nekā. Vismaz pie vārtiem labi audzinātā dūmakainā ķēvīte gaidīdama nestāvēja.

Nezināju, ko darīt skaisties vai raizēties. Tik nepaklausīga Silke jau parasti nav vai tiešām atgadījies kas nopietns? Pārrāpusies pāri vārtiem, metos uz aploka otru malu, ūjinādama un palaikam uzsvilpdama. Jutu sevī augošu nemieru. Nestrīdos pelēki dūmakains zirgs miglā nav tik labi redzams kā melns, tomēr vienreiz Silkei taču jāparādās.

Tuvojos žoga otrai pusei, bet arī tur neko nemanīju. Protams, migla bija bieza, taču ne tik bieza. Aplokā Silkes nebija.

-   Silke pazudusi!

Mamma ar Rozu jau grasījās klāt galdu, vārīt tējai ūdeni.

-        Pazudusi? atsaucās mamma, nolikdama maizes nazi. Kā to lai saprot?

-   Pazudusi! Aplokā viņas nav!

Virtuvē iestājās neveikls klusums. Visi sīkie troksnīši tasīšu un šķīvju šķindoņa, Mellijas kājas, kas šūpojās, sizdamās pret guļamlāvu, pēkšņi aprima. Dzirdēja tikai ūdens spalgo sīkšanu tējkannā.

-        Vai apskatījies kārtīgi? jautāja Davins. Gribēju teikt ārā tāda migla.

-        Protams, apskatījos! Noskrēju visriņķī žogam, ūjinādama un… nogāju līdz vietai, kur nogāzies augšējais šķērskoks.

Davins centās taisnoties: Zinu, vajadzēja apskatīties to žogu. Bet biju tā aizņemts ar jauno aploku.

-         Diez cik ilgi viņa savā vaļā nevarētu būt, teica mamma. Ejiet tagad abi ar Dāvinu meklēt, tikmēr mēs ar Rozu sagatavosim maltīti!

-        Paņemsim Falku, sacīja Davins. Saodis Silki, Falks noteikti iezviegsies, un viņa acumirklī būs klāt.

Mazliet nomierinājos, vismaz mums ir rīcības plāns. Un mammai galu galā taisnība. Tikuši vaļā, zirgi reti kad skrien projām. Ak, kaut nebūtu tās miglas! Varbūt Silke nevar atrast stalli tāpēc, ka to neredz?

Uzlikām Falkam iemauktus, seglus, Davins uzlēca zirgam mugurā. Es paņēmu spaini, iebēru mazliet auzu, lai ir pie rokas ēsma.

-        Vispirms apmetīsim loku ap māju un dārziem, sacīja Davins. Ej pa to pusi, es pa šo. Vai arī gribi kopā ar mani?

Purināju galvu. Nē, iesim katrs par sevi. Ta būs ātrāk.

-        Labi. Taču tālu no mājas neej, tādā laikā viegli var zaudēt sajēgu, kur ziemeļi, kur dienvidi.

Davins ar Falku nogriezās gar stūri uz aitu kūtiņu. Es laidos uz pretējo pusi gar māju un augļudārzu. Ja Silke sadomājusi apgrauzt mammas stādītos augļu kociņus, viņai būs darīšana ar mani! Bet dārzā Silkes nebija.

-   Silke! Siiiiilke!

Klau! Vai tur neskanēja zviedziens?

Trīsreiz vieglītēm uzsvilpu tas bija mans īpašais signāls Siļķei.

Pakavu duna. Vai tiešām pakavu? Jā, tā izklausījās. Piestāju, lai pārliecinātos, no kuras puses skaņa nāk. No turienes, no strauta… Metos lejā pa taciņu, kas veda uz mūsu veļas mazgāšanas vietu. Klip klap. Jau atkal.

-   Siiiiiilke!

Taciņa bija mitri gluma, man paslīdēja kāja, tāpēc pēdējo stāvo posmu nošļūcu, gandrīz vai pazaudēdama spaini ar auzām. Ar brīvo roku stingri ieķēros bērzā, un tikai tā izdevās noturēties kājās. Migla blīvējās lejā pie strauta, ap kalnu un zaļi apsūnojušajiem akmeņiem. Likās, ka miegainā miglas virpulī ap mani dejā griežas elfu meitenes. Un, tiklīdz iedomājos par elfu meitenēm, izdzirdēju īpatnēju, čukstiem līdzīgu mūziku, izklausījās pēc dūmakā aizsmakušas flautas. Sastingu, no galvas līdz kājām mani pārņēma aukstums. Mūzika? Kurš tad ies miglā spēlēt? Un kura flauta tad tā skan?

-   Klau! uzsaucu. Vai te kāds ir?

Atbildes nebija, un arī mūzika pagaisa, bet varbūt tās nebija vispār? Varbūt tur tikai šalca ūdens. Kurš tad nezina, ka miglā skaņas pārvēršas līdz nepazīšanai?

Un tad manu skatienu pēkšņi piesaistīja kaut kas cits, liekot aizmirst par flautas skaņām, kuru, iespējams, nemaz nebija. Dubļainajā krastā viņpus strautam pavisam negaidot ieraudzīju skaidrus zirga pakavu nospiedumus. Tik lielus kā Silkei.

Šķērsoju strautu Davins bija sakrāvis akmeņus, lai var tikt pāri sausām kājām, un uzrāpos pa krauju otrā krastā. Krasts bija noaudzis ar bērziem un lapeglēm. Lūkojos gar stumbriem pēc pelēki dūmakaina zirga auguma, bet neko nemanīju. Tikai pēdas, tās zem kokiem bija skaidri iespiedušās dubļainajā zemē. Lai nu kā, bet Silke pa šo ceļu gājusi.

Nošvīkstēja, noplīkšķēja, un man uz galvas uzkrita smagas miglas lāses. Satrūkos, bet tā bija tikai meža dūja, kas tagad uzspurdza gaisā. Putns smagi nosēdās uz zara nedaudz tālāk.

-   Siiiiiilke! iesaucos vēlreiz. Izklausījās dīvaini vientuļi, lai gan labi zināju, ka līdz mājām vien daži soļi. No koku zariem biezos, pelēkos vālos lejup nokarājās migla, sajūta bija kā mākoņos, turklāt neredzēja tālāk par tuvāko koku, tāpēc viegli varēju iztēloties, ka esmu viena pati visā pasaulē.

Ak, kaut tā migla vienreiz izklīstu! Bet kas tev deva. Pēkšņi pamanīju kaut ko pelēku. Pelēki dūmakainu. Silke! Gandrīz vai sev līdzās, pa pusei paslēpušos kokos. Vairāk par visu man gribējās pieskriet Silkei klāt, taču tā es viņu aizbiedētu. Tāpēc, pagrabinājusi auzu spaini, klusītēm uzsaucu un tad mierīgiem soļiem tuvojos.

Taču, tikko biju klāt, Silke pazuda. Kur tad viņa pačibēja? Pakavu dimu nedzirdēju, iekrita kā ūdenī. Un kur palika pēdas? Neizskatījās, ka te būtu gājis zirgs. Nē, laikam jau Silkes te nebūs, varbūt mazliet tālāk.

Gāju tālāk, ūjinādama un grabinādama spaini, gan jau viņa tepat vien ganās, tuvumā, citādi jau nevar būt. Kazi, jāgriežas atpakaļ, jāmēģina atrast pēdas. Taču, tiklīdz pametu skatienu atpakaļ, visi koki likās mats matā vienādi. No kuras puses es īsti atnācu? Ko tad, ja neatradīšu ceļu uz mājām? Kallans zināja stāstīt ne vienu vien šaušalīgu atgadījumu par bērniem, kas nomaldījušies Augšzemē un kļuvuši par vilku un lāču barību vai arī nonākuši pazemes būtņu gūstā, un pēc tam no bērniem ne čiku, ne grabu.

"Mieru, tikai mieru!" centos sev iedvest. Nevajag krist panikā. Galvenais tikt atpakaļ līdz strautam un tālāk līdz veļas mazgāšanas vietai. Viss pārējais nieks vien ir.

Bet Silke? Es taču viņu redzēju.

Brīdi stāvēju apjukusi, nezinādama, kur vēl lai dodos, vai arī prātīgāk būtu meklēt ceļu uz mājām? Tā gribējās, lai blakus būtu Silke. Gan jau nabadzīte maldās pa miglu, juzdamās vientuļa un izbiedēta, alkdama tikt mājās. Bet ja nu vilki? Pārāk bieži tie cilvēku māju tuvumā gan nerādījās, bet ej nu sazini, varbūt miglā viņi kļūst drošāki?

Vajadzēja ar iedomāties par vilkiem. Pēkšņi likās, ka dzirdu tālumā gaudošanu, pavisam skaidri, un viņi taču var pienākt tuvāk. Nabaga Silke! Vilkiem par maltīti es tevi neatstāšu, to es tev apsolu. Gan jau tevi atradīšu!

Mežs kļuva aizvien skrajāks. Atstarpes koku vidū lielākas, un pēdīgi bija zāle vien, akmeņi un virši, un migla. Bet no Silkes ne vēsts.

Jāgriežas vien uz māju pusi.

"Piedod man, Silke!" domās lūdzu. "Tālāk es vairs nevaru iet. Apmaldīšos." Domājot par savu nabaga zirdziņu, kas klīst apkārt, varbūt nespēdams atrast ceļu uz mājām, man sametās pavisam skumji; iedomājoties par vilkiem, kaklā iesprūda kamols, bet neko darīt. Pagriezusies sāku soļot atpakaļ uz mežu.

Bija tikai viena nelaime.

Man nebija ne jausmas, kur mežs atrodas.

Nolādētā migla. Nevarēju to ciest, vēl vairāk ienīdu. Visā visumā biju gandrīz vai akla, un arī uz dzirdi paļauties nevarēja: vai tad migla varēja būt piesātināta ar vilku gaudām un flautas treļļiem, pat ja man tā izklausījās? Kad gribēju saukt, migla nolaupīja man balsi, sanāca tikai muļķīgi bērnišķīgs šļupsts kā jēriņam, kas noklīdis no mammas. Un neviens man neatsaucās, lai gan Dāvinām, pie joda, taču vajadzēja būt tepat tuvumā. Mājas nevarēja būt tālu, tāpat arī mežs un viss pārējais. Akmens loks. Nevienas man pazīstamas lietiņas, lai varētu nolikt pasauli atpakaļ vietā, lai zinātu, kur austrumi, kur rietumi, dienvidi un ziemeļi, ceļš uz mājām un no mājām. It kā ar to nepietiktu: jo tālāk gāju, jo vairāk sala, mitrums sūcās cauri šallei un blūzei, tērpam, kļuvu viscaur slapja gan no ārpuses, gan iekšpuses. Ja tūdaļ netikšu laukā no bezgalīgās miglas, apaugšu ar pelējumu.

Varbūt jālūko kāpt lejā? Kadiķu namiņš taču atrodas ieplakā. Augšā un lejā bija gandrīz vai vienīgais, ko vēl spēju aptvert, tāpēc izšķīros, ka jāmēģina. Kāpt lejup. Bet kāpēc kļūst aizvien aukstāks? Tuvāk zemienei taču jābūt siltāk nekā augšā uz paugura. Šodien gan ne. Un tad man zem kājām iežļurkstējās. Tikko atrāvu no zemes kāju, pēdas nospiedumā sakrājās mirdzošs ūdens, kas lēnītēm sūcās projām. No kura laika pie mūsmājām tādi slapjumi? Cieši saaugušas, rindojās majestātiskas papardes, mazliet zemāk ķērpis un irbulenes. Zeme kļuva aizvien melnāka, aizvien spēcīgāk sevi pieteica tīreļa smārds.

Apstājos. Tālāk iet neuzdrošinājos. Ieleja, uz kuru tagad laidos lejā, noteikti nav mūsējā. Jāskatās patiesībai acīs: esmu apmaldījusies, bezcerīgi apmaldījusies.

Nezināju, ko darīt. Ja kāpšu atpakaļ augšā, riskēšu ar katru soli attālināties. Biju pārsalusi, izmirkuši un nobijusies, vairāk par visu man gribējās apsēsties uz akmens un kaukt. Vijīgs, zvīņām klāts radījums, izslīdējis no papardēm, aizlocījās pa melno zemi man gar pašām kājām. Sirds salēcās kā pārbiedēta varde, bet tas bija tikai zalktis pamanīju uz skausta dzeltenus plankumus. Labi zināju, ka zalktis man pāri nedarīs. Tomēr zigzagotais čūskas augums uzdzina drebuļus. Nē, te nav palikšana. Jākāpj augstāk, tur vismaz būs sausāks.

Centos soli pa solim mīt atpakaļ savās pēdās, taču zeme mudžēja no mitriem nospiedumiem, un to bija krietni vairāk, nekā es varēju iemīt. Papardes valgi plīkšķēja man pa kājām, visapkārt kūtri, laiskos virpuļos dejoja migla. Brīdis neuzmanības, un virpuļi pārtapa liegā plīvurā, baltās sejās un rokās, kas stieptin stiepās pēc manis.

Un tad es dzirdēju atkal, un šoreiz pavisam skaidri. Kāds tik tiešām spēlēja flautu. Melodija virmoja ap mani kā miglas vāls, valgi elsodama kā vēja brāzma niedru mežā, apraudamās un piloša kā pirmās lietus lāses. Sirds auļoja es tiešām dzirdēju mūziku, un tā varēja nākt tikai un vienīgi no zemes dzīlēm.

Un pēkšņi pār mani nāca apskaidrība, ka viss ir savstarpēji saistīts. Silki sagūstījuši elfi. Tāds zirgs viņiem ir kā radīts i smalks, i spēcīgs lielisks kalnu zirdziņš, ne asins lāsītes no Zemienes sugas. Arīdzan migla darīja savu. Kalna iekšienē, tepat tuvumā, sēdēja elfu karaliene Māte, Kalnu sieva, un kūra uguni zem milzīga katla. Katls burbuļoja un sīca, tvaiki vēlās aumaļām, klādamies ielejā pār stūru stūriem, pār bērzu birztalām, ezeriem un viršu pakalniem. Gan jau naktī kalnos gaidāmi svētki, viss skaidrs. Mūzika taču jau ieskanējās. Mani sagrāba neizsakāmas bailes: varbūt Silke iecerēta par galveno svētku mielastu. Ja ticēt ļaužu valodām, zirgu gaļa viņiem garšo.

Ai, kāpēc negāju kopā ar Dāvinu! Ja mēs tagad būtu divatā… turklāt brālim ir arī kārtīgs zobens, nevis lempīgā dzelzs vēzda, kas jau pirmajā cīniņā sašķīda gabalos.

Neuzdrošinājos Dāvinu pat saukt. Migla taču klausās. Un dažos nostāstos elfiem vairāk par visu garšo bērnu gaļa. Ak, kaut man būtu saglabājusies kaut daļiņa no kauninātājas acīm! Bet ej nu sazini, vai uz tādām būtnēm acis maz iedarbotos! Šamie, kā stāsta, neatšķir labu no ļauna. Ar tādiem noslēgt darījumu varot tikai gudrie un piesardzīgie. Taču uzticēties elfiem to gan nevar nekad, nemūžam.

Stāvēju nekustēdamās ilgi jo ilgi, līdz iegrimu zemē līdz potītēm. Kad grasījos doties tālāk, likās, kāds cieši satver mani no apakšpuses. Izrāvos, taču melnā zeme atlaida mani nelabprāt.

Nezinu, vai tas bija drosmīgi vai tikai dumji. Nebiju pat pārliecināta, vai rīkojos labprātīgi. Lai nu kā, bet sāku virzīties uz mūzikas pusi.

Flautas spēlētājs stāvēja gabaliņu tālāk virs ūdens virsmas, neliela ezera vidū. Miglas vāli glāstīja viņam ceļgalus un spiedās starp smalkajiem pirkstiem, zīdās pelēkā apmetņa malās, gandrīz vai apmīļodami. Mūzikas taktis plūda cauri miglas dūmakai, kaut ko čukstēdamas man ausīs un izspiezdamas acīs asaras flautas vēstījums bija gaužām bēdīgs. Pati nezinu, kāpēc, bet jutos bezgala skumji. Auzu spaiņa rokturis izslīdēja no rokām, kājas likās zaudējam beidzamos spēkus, un es noslīgu zemē, lai cik mitra tā bija.

Flautas spēlētājs, izdzirdis krītoša spaiņa šķindoņu, pagriezās. Viņš, bez šaubām, mani redzēja, taču spēli nepārtrauca, turpinādams raidīt sērīgās taktis pāri ezeram un niedrēm. Tikai noslēdzoties melodijai, viņš atrāva flautu no mutes.

-   Es jau domāju, ka tu nāksi, viņš sacīja. Tagad pasaki man, kā tevi sauc.

Tikai tagad viņu pazinu. Svešinieks no tirgus, vīrietis sarkanajos svārkos. Nu redzēju, ka ūdenī viņš nemaz nestāv, bet uz plakana, miglas ieskauta akmens.

Jutos atvieglota, ka viņš nav elfs, laikam tāpēc arī atbildēju.

-   Dina.

Vīrietis pamāja, it kā manu vārdu jau zinātu.

-  Tu meklē savu zirgu, viņš tad sacīja.

-   Kā tu to zini?

Vīrietis tik tikko manāmi pasmaidīja.

-        Pirms brīža garām aizrikšoja dūmakaina kalnu ķēvīte. Varam pameklēt viņu divatā.

Silke stāvēja gabaliņu tālāk, mierīgi plūkdama pļavā zāli, gluži kā savā aplokā. Viņu ieraugot, tā nopriecājos, ka acīs saskrēja asaras; tajā pašā laikā sanāca arī dusmas: kā tā var biedēt, likt man maldīties? Tomēr, zirgu saucot, mēģināju izturēties pavisam mierīgi un ikdienišķi. Silke! Auzas, zirdziņ!

Silke pacēla galvu, saausījās. Un tad trauksmaini metās man klāt, iebāza galvu spainī, bet es laimīga satvēru viņu aiz pavadas.

-        Paldies! teicu svešiniekam. Biju jau zaudējusi cerības viņu atrast.

-        Nekad nepadodies! vīrietis sacīja savā īpatnajā, svešādajā balsī. Vai mamma tev tā nemācīja?

Vilcinādamās pamāju. īsti nezināju, vai drīkstu ar viņu runāt. Ko viņš te dara? Vai sekoja mums no tirgus? Pēkšņi atcerējos Besta gaudošanu un Kallanu, kas veltīgi jāja atpakaļ.

-        Vai jūs ar manu mammu esat pazīstami? painteresējos. Vai no šī cilvēka jāpiesargās? Bet viņš taču palīdzēja man atrast Silki. Pa savam atbrīvodams Silki no pazemes spēkiem.

-        Tā varētu teikt. Katrā ziņā savulaik bijām pazīstami. Ielūdz mani pie sevis uz mājām, varbūt atkal kļūsim draugi!

Uzmetu vīrietim jautājošu skatienu, taču bez kauninātājas spējām nevarēju izšķirt melo viņš vai ne. Pēc melu tarbas jau neizskatījās, bet ej nu sazini. Mamma gan pateiktu. Varbūt tiešām labāk vest viņu mājās, uz Kadiķu namiņu. Ja tik spēšu to atrast.

-   Baidos, ka būšu nomaldījusies, atbildēju.

-   Tad jau lieti noderēs mana prasme atrast ceļu, viņš sacīja.

Līdz mājām bija tālāk, nekā domāju. Sāku jau uztraukties, vai svešais ved mani pareizā virzienā. Tas, ka viņš spēj atrast ceļu, varēja izrādīties tukši vārdi, nav izslēgts, ka viņš maldina tīšām. Taču Silke gāja pārliecināti, strauji, kā zirgs ceļā uz stalli pie siena un auzām; tad nu es cerēju, ka svešais nemelo. Pēc laiciņa sadzirdējām saucienus ūjināja gan Davins, gan arī Roza un mamma.

-   Esmu šeit! atsaucos. Jau nāku es atradu Silki!

-        Dina! mammai izlauzās. Paldies dievam! Baiļojāmies, ka būsi miglā apmaldījusies.

Davins, satvēris Silki aiz pavadas, ieveda to stallī, bet mamma mani cieši jo cieši apskāva. Redzēju, ka viņa ne pa jokam uztraukusies.

-        Mamm, es gandrīz vai apmaldījos, uzmanīgi iesāku, taču satiku… saminstinājos, jo svešais man nebija nosaucis savu vārdu, un tas vīrietis izklausītos gandrīz vai nepieklājīgi. Viņš saka, ka esat pazīstami, mamm. Viņš man palīdzēja atrast Silki.

Mamma mani atlaida un tikai tagad, šķiet, pamanīja svešinieku pelēkajā apmetnī, kas stāvēja pagalma malā, gandrīz vai saplūzdams ar miglu. Mamma sastinga. Redzēju, ka viņa no galvas līdz kājām nodreb un pēc tam visnotaļ nocietinās.

-   Kas tev šeit meklējams? viņa noprasīja.

-  Tas tev labi zināms.

-Nē.

Mammas balss skanēja cieti kā akmens. Bija skaidri noprotams: "Nē zinu, ko tu gribi, bet nepiekrītu!" nevis: "Nē, nezinu."

-   Melusina…

-   Nē.

Tikpat cieti un pārliecinoši kā pirmīt. Ej savu ceļu! Liec man un bērniem mieru!

-  To tu nedrīksti no manis prasīt.

-        Drīkstu gan. Nedz ar tevi, nedz tavējiem nevēlos ielaisties nekādās darīšanās!

Mammas rokas vēl arvien bija man uz pleciem, un es ievēroju, ka tās trīc. Kāpēc mamma no viņa tā baidās? Vai arī dusmojas, vai arī gan baidās, gan dusmojas. Netiku gudra.

-   Man ir tiesības.

-  Pazūdil sacīja mamma kauninātājas balsī, un viņam neatlika nekas cits, kā vien paklausīt.

Svešinieks nodūra galvu.

-   Kā vēlies, viņš sacīja, ietīdamies ciešāk apmetnī. Tad pagriezās un devās projām, un pēc pāris soliem migla bija viņu jau pilnīgi aprijusi. Taču svešinieka balss, lai arī viņu pašu neredzējām, sasniedza mūs skaidri un saprotami. Likās viņš atrodas tuvāk, nekā varētu būt īstenībā.

-    Vienmēr tu manas tiesības noliegt nevarēsi, viņš sacīja. Galu galā esmu meitenes tēvs.

Bests

Jutu, ka man zūd pamats zem kājām. Meitenes tēvs? Meitene? Vai tā būtu es?

-   Iekšā! norīkoja mamma balsi, kas bija tikpat pelēki blīva kā migla. Ejiet iekšā! Visi kā viens. Tūlīt.

Virtuvē uz galda vēl stāvēja šķīvji un tases, gaidīdami, lai tos liek lietā. Viss šķita tik nereāls. It kā es uz mirkli būtu aizvērusi acis, un nu, kad tās atvēru, viss it kā bija pa vecam un tomēr pilnīgi citādi. Mamma, aizvērusi slēģus, tos aizslēdza, un, norīkojusi Bestu laukā, lai sargā, aizbultēja durvis. Un tad viņa izdarīja to, ko biju bieži redzējusi darām citas sievietes gan Bērzūnē, gan Augšzemē -, taču ne mammu. Paņēmusi bļodu, viņa tagad ieslaucīja tajā mazdrusciņ pavarda pelnu. Pēc tam, uzspļāvusi pirkstiem, iemērca tos pelnos un pēc tam uzvilka sodraini melnus krustus uz durvīm un visiem logiem. Ļaudis teic, ka šādi varot aizbaidīt ļaunos garus. Mamma tamlīdzīgas izdarības parasti nepiekopa. Varbūt uzskatīja, ka kauninātājai tas nav nepieciešams. Bet kāpēc tad savajadzējās tagad?

-   Mammu…

-   Tagad ne, Dina, mamma strupi attrauca. Iekur pavardā uguni! Roza, iededz lampu!

Bija pats dienas vidus. Vai tiešām gaišā dienas laikā jādedzina dārgā eļļa? Viss bija sagājis šķērsām. Viss. Meitenes tēvs. Un es atrados visam pa vidu, augumu no vienas vietas durstīja kā ar adatām, viscaur kņudēja kā tad, kad noguli sev roku.

-   Mamma, viņš…

-   Nerunāsim par to, Dina. Kamēr migla nav atkāpusies. Tagad sēdīsimies pie galda ēst un Davins mums kaut ko pastāstīs.

Pretoties mammas skatienam nebija iespējams. Apsēdāmies pie galda, taču viss, ko liku mutē, bija zaudējis garšu; man pretī uz guļamlāvas sēdēja Mellija savilktām lūpām kā uz raudāšanu, viņa taču saprata: kaut kas nav labi. Belle gulēja, sarāvusies kamolā pie Rozas kājām, tā viņa parasti izturas pērkona laikā. Un piedevām neviens nebilda ne pušplēsta vārda.

-  Davin, varbūt tu varētu, kamēr ēdam, iesākt stāstīt? mamma beidzot ierunājās.

Davins uzmeta mammai vaicājošu skatienu, kā gribēdams pārliecināties, vai viņa nav saslimusi.

-   Ko lai stāstu? viņš jautāja.

-   Nezinu, atbildēja mamma. Kaut ko labu un jautru. Kas sasmīdina.

Davins bija raitākais stāstnieks mūsu ģimenē, varbūt tāpēc, ka viņam no laika gala vajadzēja stāstīt vakara pasaciņas mums ar Melliju, kad mammas nebija mājās vai arī viņai nebija laika. Redzēju, ka šobrīd brālim grūti koncentrēties. Beigās viņš uzsāka pasaku par vārnu, kas vēlējās būt balta.

-   Reiz bija vārna, iesāka Davins stāstnieka balsī, mazliet dobjāk un gausāk nekā parasti. Noskatījusies, kā smalkas dāmas pūderējas, viņa teica: "Redz kā, būs arī man jāpamēģina!"

Mellija vairs nerādīja tik izbiedētu vaigu. Klausīdamās nokodusi brangu kumosu no rieciena, viņa sāka to košļāt.

-   Vispirms vārna sirdīgi izvārtījās putekļos, stāstīja Davins, taču tie melnajās spalvās diez cik labi neturējās. Pēc tam viņa aizlaidās pie sivēnmātes uz mālu bedri, apsmērējās, taču spārni piemilza tik smagi, ka ne palidot, turklāt radās sarežģījumi, kad sivēnmāte sadomāja pagriezties uz otriem sāniem. Citas vārnas smējās kā kutinātas (un arīdzan Mellija), taču šī vārna bija cieši ieņēmusi galvā, ka viņai jākļūst tikpat baltai kā smalkajām dāmām. Beigās, ielaidusies pa logu dzirnavās, tā ienira lielākajā miltu maisā, kāds vien tur bija atrodams. Un, atstājusi dzirnavas, vārna bija balta, tieši tāda, kāda gribēja būt. "Paskatieties uz mani!" viņa teica citām vārnām. "Kāds skaistums! Kas par burvīgu krāsu! Areče, jūs ar savu prasto melnumu nestāvat man ne tuvu!" Un, sacēlusi knābi debesīs, vārna ielidoja tieši dzirnavu sienā. Būkšl Bladāc] Un vārna ievēlās dzirnavu dambī. Izmisusi viņa pērās un pērās, tikai par mata tiesu paglābdamās no vecās līdakas, kas grasījās viņā iecirst zobus. Un, izkūlusies krastā, vārna bija tikpat melna kā allaž.

-   …un tāda viņa ir līdz šai baltai dienai, pabeidza Davins.

Es mazliet nomierinājos. Viss it kā nostājās atpakaļ savās vietās. Bet tikai fiziski. Prātā drūzmējās jautājumi. Lai nu kā, bet kņudošā sajūta tomēr bija izgaisusi.

-   Vēl vienu pasaku! lūdzās Mellija. Davin, stāsti vēl! To par trijām vāverēm!

Davins vaicājoši palūkojās mammā. Mamma pamāja. Un tad Davins izstāstīja pasaku par trijām vāverēm.

Jutos apmēram kā negaisa naktī, kad, draudzīgi piecēlušies no gultas, pulcējāmies pavarda priekšā, dzērām tēju, piekodām maizi, dziedājām un stāstījām, kamēr pērkona negaiss bija garām. Taču patlaban bija dienas vidus, nevis nakts. Un laukā tikai migla, nevis negaiss. Pēkšņi Bests, īsi iesmilkstēdamies, ierējās vienreiz, tad vēl.

Davins aprāvās teikuma vidū.

-   Stāsti tālāk! mudināja mamma.

-   Bet Bests… Mums taču jāpalūko, kas tur notiek!

-   Nē. Stāsti tālāk!

Davins atvēra muti, lai iebilstu. Un aizvēra. Mamma tējas tasi bija satvērusi tik stingri, ka pirkstu kauliņi metās balti. Mellijai ietrīcējās apakšlūpa. Belle, izrāvusies no Rozas tvēriena, metās uz durvīm. Tur viņa nu sēdēja, zobus atņirgusi, klusi un draudīgi ņurdēdama. Tikām Davins stomīdamies atsāka stāstu par vāverēm, taču necik ilgi, un viņam nācās pārtraukt. Bests rēja aizvien negantāk, pēc tam mežonīgi ierūcās, izklausījās pēc cīniņa. Un tad rējieni aprāvās. Bests vaukšķēja. Smilkstēja kā kucēns.

-   Nu gan iešu laukā! strauji pieceldamies, teica Davins.

Mamma saķēra viņu aiz rokas.

-       Nē, Davin! viņa sacīja. Tu neko nevarēsi palīdzēt. Ka nesanāk vēl ļaunāk.

-   Kas ļaunāk? Mammu, kas te notiek?

Pēkšņi laukā iestājās klusums. Likās, ka visa pasaule aizturējusi elpu. Mamma pusbalsī zibenīgi izmeta vairākus man nesaprotamus vārdus. Šķiet, svešā valodā. Izklausījās pēc lūgsnas. Pēc tam, mazpamazām atlaidusi tējas tasi, viņa piespieda pirkstus deniņiem kā dažkārt, uznākot galvassāpēm.

Kaut kas bija noticis. Tas jautās gaisā. Belle, aprauti iegaudojusies, metās ar priekšķepu skrāpēt durvis. Pa slēģotajiem logiem uz grīdas vīdēja gaismas strēles. Saules gaisma.

-   Migla nokritusi, sacīja Davins. Vai tagad drīkstu iet laukā?

-Jā, mamma nogurušā balsī atļāva. Tagad drīksti.

Bests gulēja pie malkas grēdas aitu kūtiņas priekšā. Viens sāns viņam bija pavisam tumšs asinīs, arī kakls, deguns un žoklis asiņoja. Kad Bestu atradām, viņš vēl elpoja. Mamma nepaspēja apstrādāt brūces; Bests, savādi noraustījies, nomira.

Melnmeistars

Raudāju vienā raudāšanā. Bests! Viņš taču vienmēr bija kopā ar mums. Vismaz kopš tiem laikiem, kad biju maza. Viņš mūs pieskatīja, kad mammas nebija mājās. Vienīgais dzīvnieks, kas mums palika no Bērzūnes, vienīgais, ko Drakana vīri nenomocīja un nenobendēja. Zināju, ka Bests ir suns gados un viendien nomirs. Bet tas bija kas cits. Viņš taču nebija tikai miris. Kāds vai kaut kas viņu nonāvēja.

Mamma, balta kā krīts, sēdēja zemē, turēdama klēpī Besta galvu un glaudīdama kaklu vēl un vēl, pati to nejuzdama.

-        Kāpēc viņu vajadzēja sūtīt laukā sargāt?! uzkliedzu mammai. Kāpēc viņš nevarēja palikt istabā ar mums?

Mamma neatbildēja.

-        Davin, ved šurp Kallanu! viņa sacīja. Paņem Falku! Un jāj, cik ātri vien varēdams!

Davins pretī nerunāja. Uzkāpis zirgā, viņš aizjāja.

Belle satraukta, stīvām kājām pienāca klāt un, apostījusi Bestu, iesmilkstējās. Roza viņu apskāva, iegremdēja seju Belles melni baltajā kažokā laimīgā Roza, viņai vēl ir suns, ko apkampt. Mellija, pavisam bāla, stāvēja, nolūkodamās Bestā. Viņa pat neraudāja. Varbūt nesaprata, ka Bests ir miris.

Paņēmusi pie sūkņa spaini ar ūdeni, sāku mazgāt asinis no Besta pelēkajiem sāniem. Pati nezināju, kāpēc. Gribējās taču, lai viņš izskatās pēc sevis. Veltīgi brūces kļuva vēl uzkrītošākas. Divas garas švīkas pār ribām un viena dziļa brūce pie pašas sirds. Kāds Bestu bija nodūris ar nazi.

Nē. Tas nebija kāds. Tas bija viņš svešais. Kurš teicās esam meitenes tēvs.

-   Mammu, kas viņš ir? Mans tēvs?

-   Ne vairāk kā čūska ir mamma izdētajai olai.

Tātad jā.

-   Bet Davins? Mellija?

-   Nē. Tikai tu.

Tikai es.

Tikai mans tēvs ir čūska. Tikai mans.

Uzmetu skatienu rokām, no ūdens un asinīm tās bija gaiši sārtas. Pēc tam piecēlos. Nespēju vairs nosēdēt. Ja nepakustēšos, būšu pagalam. Apgriezušies riņķī, metos laukā.

-        Dina! Paliec! mammas balsī jautās bailes. Bet es nespēju. Tikai tuvojoties augļudārzam, apstājos.

Tātad Davins man nav īstais brālis. Un Mellija nav māsa. To taču man vajadzēja iedomāties. No laika gala esmu atšķirīga. Pietiek ielūkoties spogulī. Davins ar Melliju ir līdzīgi mammai tie paši skaistie, gludie, sarkanbrūnie mati. Es vienīgā esmu ar spurainiem, melniem troļļa matiem. Tikai es.

-   Dina!

Mamma bija man sekojusi.

-        Dūdiņ, nāc nu mājās! Nevar taču tā skriet projām, tas ir bīstami.

Trīcēju no galvas līdz kājām. Pēkšņi mani pārņēma tāds reibonis, ka vajadzēja apsēsties. Sīkie ābeļu zari bija kļuvuši galīgi melni, dienas gaisma žilbinoši balta.

-   Kā viņu sauc?

-   Sezuans.

-   Dīvains vārds.

-   Viņš nav šejienietis. No Kolmontes.

-   Mēs arī, pati teici. Toneru ģimene.

-Jā, bet… citādi. Tas ir garš stāsts. Galvenais nav, kas viņš ir, bet kāds viņš ir. Vai zini, kas ir Melnmeistars?

-   Tads kā… tāds kā burvis.

Mamma purināja galvu. Ne gluži. Ne vairāk kā kauninātāja ir ragana.

-   Vai tad Melnmeistars… ir kā kauninātāja?

-Arī ne. Kauninātāja redz patiesību un liek to saskatīt citiem. Melnmeistars rīkojas pretēji. Maldina. Liek saskatīt to, kā nav, vai neļauj redzēt to, kas ir.

-   Vai miglu uzlaida viņš?

-        Iespējams. Katrā ziņā izmantoja to savā labā. Melnmeistaram vieglāk likt otram kaut ko iztēloties, ja nekas nav skaidri redzams. Dina, viņš ir ārkārtīgi bīstams.

-   Kāpēc tad tu sūtīji laukā Bestu?

-        Tāpēc, ka dzīvnieku grūtāk ir apkrāpt nekā cilvēku. Un Bests mūs aizstāvēja. Pateicoties viņam, mēs palikām tādi, kādi esam. Un Sezuans nepārņēma mūs savā varā. Taču viņš atgriezīsies, Dina. Viņš mēģinās atkal.

Mamma apsēdās līdzās zālē un piesardzīgi mani apskāva. "Nu mums abām muguras slapjas," kaut kur prāta stūrītī pavīdēja doma, kas pievērš uzmanību sīkumiem, kad viss pārējais kļūst vienaldzīgs.

-  Tāpēc mums jādodas ceļā, sacīja mamma.

Pirmajā acumirklī man likās, ka es pārklausījos.

-   Ceļā? piesardzīgi pārjautāju. Uz kurieni? Cik tālu?

-   Projām no šejienes. Turklāt, Dina… varbūt uz visiem laikiem.

-Nē!

To taču viņa nesaka nopietni. Atkal. Patlaban, kad viss kļuvis… kļuvis gandrīz kā parasti. Sastādījām ābeles. Uzbūvējām māju.

-     Vai tad… var tik vieglprātīgi doties projām? Tikai tāpēc vien, ka viņš ir Melnmeistars?

-     Aizbēgu no viņa, kad tu vēl nebiji piedzimusi, mamma skumji turpināja. Man tik tikko pietiek spēka cīnīties. Nezinu, kā lai tagad nosargāju savus bērnus.

-     Tu gribi teikt mani. Viņš taču grib tikai mani. Es vienīgā mūsu ģimenē esmu čūskulēns.

-   Dina! Nerunā tā!

-   Kāpēc ne? rūgti attraucu. Tā taču ir.

Uzslējos kājās.

-     Vienu gan es nesaprotu… tik tiešām nesaprotu… nesaprotu, kā tev no viņa varēja būt bērns. Kāpēc es vispār piedzimu?

Mamma pavēra muti, taču atbildēt es viņai neļāvu. Metos projām. Plecam pieskārās ābeļzars, pieliecos, lai necieš maigie pumpuri. Un tad pēkšņi iedomājos: lai! Ja aizceļosim, vai nav vienalga, būs šajā kokā āboli vai ne. Ja sagribas, var lauzt kaut visu zaru.

Aizceļošana

Kallans centās mammu atrunāt. Sak, šeit ģimene ir draugu lokā. Kenziji Kauninātāju un viņas bērnus aizstāvēs. Bet mamma tikai purināja galvu un kārtoja mantas prombraukšanai. Laukā, pagalmā, Davins apbedīja Bestu.

-   Ļausim viņam dusēt tur, no kurienes viņam allaž būs pārredzams, kas nāk un iet, mamma teica, tā viņam patiks vislabāk.

-  Ja braucat projām, kas ta' jūs sargās? jautāja Kallans, sažņaugdams un atvērdams lielās plaukstas, kā grasīdamies kaut ko satvert. Puisim ir nags, taču viņš ir pārāk jauns. Kundze, tas ir neprātīgs pasākums!

-   Man skumji, Kallan, taču citas izejas mums nav.

-   Ļaujiet pulcināt krietnus vīrus! Ar to zelli mēs galā tiks'.

-  Zobens un krietni vīri pret Melnmeistaru nelīdzēs, mamma teica. Kā lai cīnās pret tādu, ko neredz? Un Sezuans ir redzams vien tad, kad viņš pats to grib.

Mamma pat nedomāja ieklausīties. Nedz Davinā vai manī, nedz Mellijā un Rozā, nedz ari Kallanā un Modijā. Nevienu nakti ilgāk viņa nevēlējās palikt nedrošībā zem Kadiķu namiņa jumta. Kallanam izdevās viņu pārliecināt kaut tik daudz, kā pārnakšņot pie Modijas, lai ceļā varam doties dienas gaismā. Nekādi nevarēju aizmigt. Otrpus plānajai sienai dzirdēju klusinātas balsis. Mamma un Modija, Niko un Kallans tur kala plānus. Taču ne jau tāpēc paliku nomodā. Pietika tik aizvērt acis, jau redzēju ezera vidū stāvam flautas spēlētāju, kam apkārt dejo migla.

Nākamajā dienā, vēl pelēkā rīta stundā, sasaiņojām pēdējās mantas. Vezumā daudz neieliksi, bet jāņem vērā, ka nekas vairāk mums šai pasaulē nepiederēs. Tik daudz kas no tā, ko pēdējos divos gados bijām padarījuši, paveikuši vai nopirkuši, tagad tomēr bija jāpamet.

Draņķīga sajūta. Cik drausmīgi atstāt Kadiķu namiņu! Tajā pašā laikā nepameta doma, ka viss notiek manas vainas dēļ, bēgām taču no mana tēta.

Dažkārt, sevišķi tad, kad sanāca dusmas uz mammu vai tamlīdzīgi, biju sapņojusi vaļējām acīm par tēti, kas atnāks un aizvedīs mani tālumā. Viņš, protams, būs jauks. Arīdzan stiprs un drosmīgs. Manam tētim piederēs arī liels, skaists zirgs, pats viņš būs lepni ģērbies, teiksim, samtā un zīdā. Viņš būs mani meklējis kopš manām pirmajām dzīvības dienām un, beidzot mani atradis, jutīsies laimīgs. Tādi, lūk, bija mani sapņi. Bet visa tā vietā iemantoju Sezuanu.

Pagalma stūrī, kur Davins apbedīja Bestu, rēgojās brūngans zemes pleķītis. Gribējās nolikt puķi vai vēl kaut ko, taču sunim puķes vienaldzīgas. Lietderīgāk būtu pakasīt viņam aiz auss, iedot desas gabalu. Bet to taču Bestam tagad vairs nespēju dot. Cerams; ka viņš atradīs labākus medību laukus, skraidelēs tur, ostīdams jaukākās smaržas pasaulē, un katru mīļu dieniņu rakņās bedres, kur nobēdzināt kaulus. Ja kāds suns to pelnījis, tad Bests noteikti. Katrā ziņā mēs rīkojamies nekrietni, aizceļodami, kamēr viņa miesas kapā vēl nav atdzisušas.

Ienīdu Sezuanu. Līdzīgi kā pirmīt ienīdu mammu, tieši viņa taču izšķīrās par labu prombraukšanai.

-   Dina, sacīja mamma, jau sēdēdama uz bukas. Ir laiks.

Uz mirkli piespiedu pieri Silkes siltajam kaklam, nejuzdama

ne mazāko vēlēšanos kāpt viņai mugurā un jāt projām. Taču man nebija izvēles. Davins jau gaidīdams sēdēja Falkam mugurā, ratos bija iejūgta peļu pelēkā ķēve, ko Modija pieteica mums ņemt līdzi, lai Falkam nav jāvelk vezums.

-   Vai padot tev rok'? piedāvājās Kallans. Viņš gribēja kādu gabalu braukt mums līdzi, vismaz līdz Augšzemes robežai. Vai tālāk, bet ciktāl, to viņš neteica.

Noliedzoši purināju galvu. Ne jau tāpēc kavējos, ka nespēju uzkāpt zirgā.

Niko ar Maunusu atnāca palīdzēt mums pēdējos darbos un arī atvadīties. Patlaban abi stāvēja strīdēdamies kā allaž. Neparasti bija tas, ka viņi čukstēja, visbiežāk jau abi skaļi bārās.

-  Tas ir tavs pienākums! klusā balsī sacīja meistars Maunuss, pašķielēdams pār plecu, gribēdams pārliecināties, vai nedzird mamma.

-Jā gan, tomēr ne tas, ko tu domā. Viņa izglāba man dzīvību!

-   No tevis atkarīga tūkstošiem cilvēku dzīve. Beidzamais stulbums būtu tupēt kalnos, tēlojot aitu ganu. Nedrīkst taču pamest valsti un dauzīties riņķī kā tāds alvas tirgonis!

Dziļi ieelpojis, Niko turpināja visnotaļ mierīgā un ieturētā balsī:

-   Vari lamāties, meistar, cik gribi. Esmu nolēmis.

Un tad Niko pasmaidījis savu skolotāju apkampa, vieglītēm piespiezdams lūpas viņa dusmās sarauktajai pierei.

Meistars Maunuss uz bridi zaudēja valodu.

-     Nūjā… tad jau… jā, tad… viņš purpināja un tad apklusa pavisam.

-     Paliec pie Modijas, Meistar. Vai arī ievācies Kadiķu namiņā. Kad viss būs garām, atgriezīšos. Vai došu ziņu. To es tev apsolu.

Tad nu, atstājot Kadiķu namiņu, Niko brauca mums līdzi. Bet meistars Maunuss palika viens.

II LoKLAiMA Stāsta Davins

PŪČU NAKTS

Vakarā pirms aizbraukšanas no Kadiķu namiņa mēs ar mammu sastrīdējāmies.

Viss sākās ar to, ka nevarēju atrast savu zobenu. Pirms brīža biju apbedījis Bestu un tagad domāju vienu domu: jādabū rokā nolādētais bezgodis, mūsu suņa slepkava. Turklāt vēl viņa, indīgā Čūsku veča, dēļ mums jādzenas projām no pašu mājām. Taču, iebāzis roku aitu kūtiņas pažobelē, kur zobenam bija droša slēptuve, sataustīju tikai salmus. Meklēju, rakņājos, kamēr roka iegrima salmos līdz plecam: tur taču tam vajadzēja būt.

-   Neatradīsi, teica mamma.

Satrūkos, nebiju gaidījis, ka viņa iejauksies manās darīšanās. Pagriezos, par varītēm tēlodams nesatricināmu mieru.

-   Kur tad tas ir?

-   Davin, tās briesmas ar zobenu nav apkarojamas.

Un tad es sapratu, ka zobenu paņēmusi mamma, un man sanāca dusmas.

-   Kur tu to liki? es prasīju.

-   Klausies, Davin, ko tev teikšu! 1 necenties meklēt.

Nebija jāsaka, ko tieši, abiem bija skaidrs.

-   Tev šķiet, ka viņš drīkst nogalināt mūsu suni?

Mamma, nodūrusi acis, nebilda ne vārda.

-     Varbūt tas viss ir nieki? Kas tur liels viens dumjš lopiņš! Ko tur daudz uztraukties!

-   Man ir tikpat skumji kā tev.

-   Neteiktu gan!

Mamma izskatījās gaužām sagurusi.

-     Šonakt pārgulēsim pie Modijas, viņa teica. Mazā gaismiņā dosimies projām.

Varu jau arī es savu reizi paklusēt. Ja nav zobena, varu izmantot loku. Varbūt pret tādām burvestībām tas vēl parocīgāks nav jāiet pavisam tuvu klāt. Un, ja notveršu nelieti jau šonakt, mums atkritīs pārcelšanās rūpes.

Dažkārt mani pārņem sajūta, ka esmu no stikla. Mamma bez mazākās piepūles redz man cauri.

-   Tu to nedarīsi, Davin, viņa sacīja. Tu man esi vajadzīgs. Vai tiešām tev liekas, ka man, ka mums visām gribas, lai viņš tevi noslīcina akacī vai nogrūž no kraujas, lai mums no tevis paliek tikai drumslas?

-   Mammu…

-   Nē. Es neļauju. Tu paklausīsi.

Un ko gan es varēju darīt, kad viņa runā tādā balsī. Tomēr samierināties bija grūti.

-   Tikai gļēvuļi iežmiedz asti kājstarpē!

-  Tad jau esmu gļēvule, mamma sacīja. Lai nu kā, paliks tā, kā es teicu.

-  Jā, bet kāpēc?

-   Tāpēc, ka mums nav citas izejas.

Zobenu mamma man atdeva tikai nākamajā dienā, kad bijām gatavi doties ceļā. Paņēmu to, neteikdams ne vārda, uzkāru mugurā, lai ir pa rokai un jājot netraucē. Lai ko saka mamma, gribējās, lai zobens ir pa tvērienam, ja indīgā čūska Sezuans gadījumā kaut ko izperina!

Dina uzkāpa mugurā Silkei, es Falkam. Mamma ar Rozu un Melliju iesēdās ratos. Modija piekodināja mums ņemt līdzi vienu no Kenziju zirgiem, lai nav jājūdz vezumā Falks, un es izvēlējos velnišķīgi stipru peļu krāsas ķēvi, kas līdz šim dzīvoja bez vārda. Tas bija viens no Valdraku vīru zirgiem, ko ieguvām pērn pēc kaujas Cūku ielejā, tāpēc uzskatīju, ka uz šo zirgu man tikpat lielas tiesības kā citiem.

Atnāca Pulverdibens atvadīties. Mazliet neveikli uzsita man uz pleca, nezinādams, ko teikt. Piepeši iedegos skaudībā pret Dinu viņai taču ir Roza. Man vienīgajam būs jāiztiek bez laba drauga. Taču pēc pērngada notikumiem, kuros mēs ar Pulverdibenu bijām iesaistīti, nav jābrīnās, ka Pulverdibena mamma, zvērēdama pie zilām ugunīm, solīja dēlu, ja viņš sadomās mūs pavadīt, atstāt visu nākamo pusgadu bez pusdienām. Un, tā kā es Pulverdibenu labi pazīstu, tad zināju, ka šādi draudi uz viņu iedarbojas.

-        Padod ziņ', kad beigās noskaidrosies, kur dzīvos', Pulverdibens sacīja. Lai var' jūs sameklēt.

Pamāju.

-   Lai tev veicas! novēlēju.

Pulverdibens savilka uzacis tik cieši, ka tās saskārās.

-        Viens gan man nav skaidrs, kāpēc mēs par visiem nevarētu to… Melno meistarzelli piebeigt.

-        Man arī nav skaidrs, piekritu. Mamma saka zobens nederot, tāpēc ka šis neredzams. Bet vakar es viņu taču redzēju savām acīm!

Lai nu kā, visu laiku neapzināti metu skatienu visapkārt. Ko mamma īsti domāja, sacīdama, ka Sezuans ir redzams vien tad, kad pats grib? Cik tuvu klāt šis var pienākt? Līdz tam tur pakalnam? Aitu kūtiņas stūrim? Vai pastāv risks, ka viņš pēkšņi uzrodas Falkam deguna galā?

Nojājuši blakus krietnu ceļa gabalu, mēs ar Pulverdibenu pat kārtīgi neatvadījāmies. Viņš tikai vēlreiz uzsita man uz pleca, un tad mēs turpinājām ceļu bez viņa. Modija, meistars Maunuss un Pulverdibens palika pagalmā, nolūkodamies mums nopakaļ. Kad sasniedzām pirmo pakalnu, pēdējo reizi pametu skatienu uz Kadiķu namiņu. Vai tiešām nekad to vairs neredzēšu?

Dina jāja tūlīt aiz ratiem, likās, ka notiekošo viņa neaptver. Ieskatoties ciešāk, ieraudzīju māsas acīs asaras.

-   Dina…

Dina purināja galvu.

-        Liec mani mierā! māsa attrauca un uzvilka cepuri pār acīm, lai neredzu viņas seju.

Mūsu rati nebija nekāds sacīkšu vāģis, un, lai cik varen dūšīga "dāma" bija peļu pelēkā, tomēr vilkt pajūgu pa neskaitāmajām stigām viņai bija grūti. Kad saule sāka laisties gar Macdinas kalnu lejā, mēs bijām tik tikko atstājuši Kenziju zemi.

-        Vai uz nakti nepiestāsim? prasīju. Apmetni vislabāk uzsliet, kamēr nav vēl satumsis.

Mamma purināja galvu.

-   Šodien jātiek līdz Skaiarkai, viņa sacīja.

Skaiarka. Līdz tai vēl bija tik tālu.

-   Mammu, kamēr tur tiksim, paies stundas…

Mamma neatbildēja.

-        Kamēr tiksim līdz turienei, būs melna tumsa. Varbūt mūs pat neielaidīs pa vārtiem!

Skaiarka kā nekā ir pilsēta cietoksnis. Biju redzējis tās mūrus, tādiem tik viegli vis nepārrāpsies.

-        Skaiarka, mamma atkārtoja. Neliksimies gulēt, kamēr ap mums nebūs mūri un cilvēki.

Saule norietēja. Redzēt ceļu kļuva aizvien grūtāk, tāpat arī bedrītes. "Vēl tikai vajadzētu, lai ratiem nomūk ritenis," es nodomāju, "tad tumsā izvērstos lieliski manevri." Nekavēdamies trīsreiz skaļi, spalgi nosvilpos, lai manas domas neizdzird kāds delverīgs ceļa gars. Ja kalnos kaut ko vēlies, jābūt īpaši uzmanīgam. Jo sevišķi tad, ja tuvojas nakts.

-        Ko tu dar', puis? nīgri norūca Kallans. Sagribēj', lai mūs dzird tuvu un tālu?

-   Atvainojos! atmurmināju.

Ne no šā, ne no tā ielejā svilpodams sagriezās ziemeļvējš; es nodrebinājos. Tādi spēji viesuļi kalnos nav retums, īpaši vakaros un rīta pusē. Tomēr drebinājos ne aukstuma dēļ vien. Vējš izklausījās naidīgs, likās, ja varētu, tas katrā ziņā nodarītu mums ļaunu. Saule bija pazudusi, debesīs baltas un aukstas iemirdzējās pirmās zvaigznes. Arī Falkam vējš nepatika. Pieglaudis ausis, zirgs sēca, kakls un mugura viņam saspringa.

-   Kallan, ierunājās mamma, iededz lāpu!

-   Tad jau mūs redzēs jūdzēm tāl', iebilda Kallans.

-        Vienalga iededz, norīkoja mamma, tumsā Melnmeistaram piezagties daudz vieglāk.

Sākumā likās Kallans atkal cels iebildumus. Bet nē, no viņa platajām krūtīm izlauzās tikai tāda kā nopūta.

-Ja kundze uzskata, ka tā būs vislabāk, viņš pēc brīža atbildēja. Par burvestībām un tamlīdzīgām lietām man nav lielas sajēgas. Lielceļa laupītāji un razbainieki cita lieta.

Varētu domāt, ka viņš sailgojies pēc kārtīgu lielceļa laupītāju uzbrukuma, tad vismaz būtu skaidrs, ko darīt.

Savā ziņā es Kallanu sapratu. Miglas vāli, auksti vēji… ko gan cilvēks pret tiem var iesākt? Vēl aizvien netiku gudrs, kas notika toreiz, kad Dina pazuda miglā un atgriezās kopā ar Čūsku veci. Sezuanu. Jau pašam vārdam bija indīga pieskaņa.

-        Par lāpu varu parūpēties es, teica Niko, nolēkdams no brūnās ķēves. Brauciet mierīgi tālāk, es jūs panākšu.

-        Nē, mamma nepiekrita, turēsimies kopā. Nekādas staigāšanas pa vienam!

Mamma vienubrīd pievilka pavadu, un peļu pelēkā pateicīgi piestāja.

-   Iedod viņai ūdeni, Davin! mamma norīkoja.

Nolēcis no Falka, izcēlu no ratiem spaini. Pirksti man stinga un sala. Te tev nu vasara! No kuras spraugas izlien aukstums?

-   Vai vēl tālu? klusi jautāja Roza.

-        Krietns gabaliņš, atsaucās Kallans. Viņš bija palicis sēžam rumaka mugurā, modrs un uzkrītoši taisni nostieptu muguru.

-         Mamm, gribu mājās! berzēdama acis, pīkstēja Mellija. Miedziņš nāk…

Negribējās teikt māšelei, ka māju mums vairs nav. Nekādu. Laikam jau arī mammai negribējās.

-        Atgulies šeit, mamma sacīja, ieliec galvu man klēpī! Vari pasnaust, kamēr braucam.

-   Mēs jau nebraucam, iebilda Mellija.

-Jā, sacīja mamma, bet pēc brīža brauksim.

Paturēju spaini, lai peļu pelēkā var tajā iebāzt purnu. Nekas liels tur nebija, lai gan spaini pildījām ik reizi, kad atradāmies ūdens tuvumā, taču pelēcīte, dod, cik gribi, kāri izsūc visu.

-         Šeit ir nejauki, izaicinoši pukstēja Mellija. Auksti un nejauki. Gribu mājās, savā gultiņā!

Niko, nolauzis pamatīgu bērza zaru, iemērca vienu galu eļļā, kuras mums bija atlicis pavisam maz; izskatījās, ka uguns beidzot iedegsies pa īstam. Tad viņš lāpu stingri nostiprināja ratu priekšgalā.

-        Vai zini stāstu par liesmiņu, kas tika brīvībā? Niko jautāja Mellijai.

Mellija klusēdama purināja galvu.

-   Gribi dzirdēt?

Mellija nezināja, ko viņai īsti gribas: saglabāt dusmīgu ģīmi vai ne. Taču klausīties nostāstos māšelei patika, tāpēc pēdīgi viņa padevusies piekrītoši pamāja.

Reiz bija maza liesmiņa, kas sadomāja apskatīt pasauli, iesāka Niko un uzkāpa atpakaļ seglos. Vienudien, bez grūtībām izlēkusi no pavarda, kurā dzīvoja, liesmiņa devās projām.

Tāpat kā mēs.

Lāpas liesma meta trīcošu gaismiņu uz klintīm, viršiem un papardēm, likdama ap mums plivināties melniem ēnu putniem. Vējš sadzina mākoņus, zvaigznes cita pēc citas pazuda. Tikai divas no tuvākajām gailēja kā blāvas mums pievērstas acis. Ratu riteņi grabēja uz akmeņainā ceļa, tumsu pāršķēla spalgs, svelpjošs brēciens. Mellija nobijusies klusi iekliedzās.

-   Tie ir tikai pūču mazuļi, skaidroja Kallans. Grib ēst.

Niko aprāvās stāsta vidū.

-   Kur ir Dina? viņš pēkšņi jautāja.

-        Tepat aiz… es iesāku. Bet māsas tur nebija. Vairs ne. Tumsa blīvi klājās mums apkārt, bet no Dinas un Silkes ne vēsts.

-   Dinai es iekliedzos.

Neviens neatsaucās.

Mamma, strauji apstādinājusi peļu pelēko, sākumā izskatījās pārbiedēta līdz nāvei. Mirkli vēlāk viņa iemeta grožus Rozai klēpī.

-   Paturi! Gaidi šeit! Davin, dod man Falku!

-   Es pajāšu atpakaļ, teicu. Tu labāk paliec ar Melliju.

Neļāvu mammai atbildēt iekams viņa paspēja bilst vārdu, es ar Falku pagriezos un metos projām tik ašā riksī, cik tumsā iespējams.

-   Pagaidi! Niko sauca man nopakaļ. Es ar tevi.

Mazliet palēnināju gaitu, lai Niko var mani panākt. Pavisam neapstājos. Pirksti pēkšņi kļuva tik mitri, ka pavada slīdēja laukā no rokām. Kur gan Dina varēja tik pēkšņi pazust?

Dina!! iesaucos atkal, cenzdamies nedomāt, ka kādreiz jau tā ūjinādams esmu jājis. Iepriekšējā reizē, kad Dina mums pazuda, pagāja mēneši, kamēr viņu atradām, un viņa vēl nebija pa īstam atguvusies.

Falks iebubinājās pie vienas grambas, tad pie citas, bet es to neievēroju. Nevilšus savilku pavadu, un zirgs aizkaitināti mētāja galvu.

-        Nevelc tik stingri, rāmi sacīja Niko. Palaid brīvāk, ļauj zirgam iet savā solī! Viņš redz labāk par tevi.

Parasti Niko pamācības mani kaitina, bet šoreiz dusmoties nebija laika. Ļāvu pavadai viegli slīdēt caur pirkstiem, un Falks sāka kustēties ātrāk un drošāk nekā pirmīt.

Cik ilgs laiks pagājis, kopš pēdējo reizi Dinu redzēju? Biju svētā pārliecībā, ka viņa turpat vien vēl ir. Kā gan varējām tā izrauties uz priekšu, nepamanot, ka Dina atpaliek? Kāpēc viņa neko neteica, kāpēc nekliedza? Varbūt, zirgā sēdēdama, aizmiga? Bet nebija jau nemaz tik vēls. Galvā man skanēja mammas balss: "Un ja nu viņš tevi noslīcina akacī vai nogrūž no kraujas…" Vai tiešām Čūsku vecis uz kaut ko tādu spējīgs?

-        Dina! iebrēcos no visa spēka. Nekā, vien pakavu duna, nakts vējš un izsalkušo pūču bērnu brēcieni.

Un tad… vai tā būtu flauta?

-   Niko… vai dzirdi?

-   Ko tad?

Skaņa pēkšņi noslāpa. Varbūt tas tikai vējš. Vai arī kaimiņielejā, gaiņādams miegu, muzicē aitu gans. Pāris jūdžu tālāk. Kalnos skaņa daudzreiz pārvēršas līdz nepazīšanai.

-   Redz, kur viņa ir! iesaucās Niko.

Dina sēdēja Silkes mugurā taisna kā miets, pašā ceļa vidū. Ieraudzījis māsu, jutos tik atvieglots, ka, protams, uz līdzenas vietas sāku lamāties.

-        Ko tu, velns parāvis, te dari? burkšķēju. Mamma tevis dēļ nosirmos!

Dina izskatījās kā aptaurēta. Kā pārakmeņojusies. Gandrīz vai likās, ka viņa mūs neredz.

-   Dzirdēju saucienus, viņa gausi novilka.

-   Nūja. Mēs taču tevi saucām, ūjinājām. Kāpēc neatsaucies?

Dina uzmeta man nedrošu skatienu. Nezināju, ka tie bijāt

jūs.

-   Dina, kas ar tevi?

-   Nekas.

-   Kāpēc tu vispār apstājies? Mamma taču teica, ka jāturas kopā.

Māsa skatījās uz Silkes palsajām ausīm. Es… es laikam aizmigu.

-   Un nenokriti?

-Jāt var arī guļot, mierīgi.

Dinas balss skanēja spītīgi, bet neba… tā iespējams aizmigt. Nūja, var jau nošļūkt gar zirga sānu un palikt tur kūļājamies. Bet nejau tāpēc Silke apstājās. Zirgi bez iemesla no bara nenoklīst, un Dina… Neizskatījās, ka viņa vispār gulējusi. Drīzāk jau murgojusi vaļējām acīm. Kāpēc māsa neatsaucās? Kā tas nākas, ka viņa mūs nepazina? Kas tad cits vēl varētu ūjināt?

Kaut kas ar māšeli nav kārtībā. Nevajag nemaz būt kauninātājai, lai to saprastu.

-   Dina…

-        Uznāca miegs, es taču teicu! Māsa izaicinoši lūkojās manī. Tu laikam domā, ka es meloju?

-        Jājuši, teica Niko. Steigsim atpakaļ pie pārējiem! Ilgāk viņus biedēt nav vajadzības.

Domāju, ka mamma Dinu rās. Bet viņa rīkojās citādi.

-        Dina, augšā, ratos! tas bija viss, ko mamma pateica, mazliet likdama lietā kauninātājas balsi, tieši tik daudz, lai Dina nedrīkstētu nepaklausīt. Roza, varbūt tu sēstos mugurā Silkei?

-  Varbūt, neizlēmīgi atsaucās Roza.

-   Tad dari tā!

Pavēle izskanēja kā pātagas plīkšķis; Dina nebija vēl lāgā iekāpusi ratos, kad mamma jau uzšāva peļu pelēkajai ar grožiem pa pēcpusi un tā izbīlī ar rāvienu metās uz priekšu. Mamma palaida zirgu aulekšiem; rati līgojās, kratījās palēkdamies, un Mellija pārbīlī sāka šņukstēt.

-   Rāmāk, kundze! sauca Kallans. Neaizmirstiet par riteņiem! Neaizmirstiet par zirgu kājām!

-    Mums nav laika, atbildēja mamma ledainā balsī. Man jādomā par meitas dvēseli.

Kā to lai saprot? Jautāt nebija laika. Vajadzēja turēt līdzi. Par jautrām vakara pasaciņām jāaizmirst. Pakavi dunēt dunēja pa akmeņaino zemi. Falkam no mutes šķīda baltas putas, melnā aste mirka sviedros. Pēkšņi ratu priekšgalā nostiprinātā lāpa vai nu vēja vai ātruma dēļ apdzisa, bet arī tas mammu neapturēja. Brīnums, ka, tā braucot, ratiem vispār nenoskrēja riteņi. Brīnums, ka neviens zirgs nepaklupa. Varbūt brīnums arī tas, ka mēs visi sveiki un veseli tuvojāmies Skaiarkai pat mana izklaidīgā māšele.

Skaiarka

-   Jaunajai Kauninātājai esam parādā lielu pateicību, sacīja Astors Skaja. Sezuans te nemūžam neiekļūs.

Astors lepni izrādīja mums pils aizsardzības sistēmu metru biezos mūrus, torņus, kur varēja nostāties strēlnieki ar loku sargi melni zilos mundieros ar zeltā izšūtu Skai ērgli uz krūtīm. Skaiarka ar apjumtajiem mūriem, kas vijās no vienas klinšu sienas līdz otrai, bija saritinājusies kalnu ceļu krustpunktā kā pūķis. Mūrus apiet nebija iespējams, ja nu vienīgi pārlidot, ja būtu spārni.

-   Mūris viņu neapturēs, domīgi novilka mamma.

-  Neapturēs? Kundze, trīs gadsimtu laikā caur cietokšņa mūriem nav izlauzies neviens ienaidnieks. Arī jūsu Sezuans to nevarēs.

-   Ar spēku ne. Bet var jau arī ar viltu. Nezaudējiet modrību, Skaja! Esiet ļoti, ļoti modrs. Sezuans spēj likt cilvēkam ieraudzīt to, kā nemaz nav, un redzēt citādi, nekā ir īstenībā. Viņš spēj simtreiz mainīt izskatu un piespiest niknāko ienaidnieku sniegt sev roku kā brālim.

Nu gan Astors Skaja kļuva nemierīgs. Viņš aplūkoja mūrus un sargus ar citām acīm, vairs ne tik pašpārliecināti un droši.

-    Vai ir kāda raksturīga pazīme, pēc kuras viņu sazīmēt? Astors jautāja. Ja jau Sezuans var mainīties simtiem reižu, kā lai mēs zinām: ir tas viņš vai nav? Nevaram taču visus ceļotājus pēc kārtas mest cietumā.

-   Viena pazīme viņam ir, sacīja mamma, pēkšņi sakautrēdamās. Sakautrējusies? Mamma? Kas vienmēr par visu jūtas pārliecināta un visvairāk pati par sevi. Tetovējums čūskas galva. Dzimtas zīme. To viņš nevar noslēpt.

-   Kur tā čūska atrodas?

-   Tieši līdzās nabai, vaigiem nosarkstot, sacīja mamma.

Un tikai tagad man pa īstam pielēca, ka Sezuans ir Dinas tēvs. Ka mamma tetovējumu redzējusi, varbūt… pat tam pieskārusies. Un viņai ir bērns ar vīrieti, no kura tagad bēgam.

Mani pārņēma tāds sašutums, ka nespēju mierīgi nostāvēt. Gribējās mammu sapurināt, uzkliegt. Kā gan viņa kaut ko tādu varēja izdarīt! Viņa, kura tik dedzīgi stāsta citiem, kas ir pareizi un kas aplam.

Astors Skaja stāvēja, ziņkārīgām acīm mūs pētīdams. Paturēju niknos vārdus sevī, lai nu kā, viņš tos nedzirdēs.

-   Laikam iešu atgulties, teicu un pagriezos, lai ietu. Devos lejā pa akmens pakāpieniem. Mamma un Čūsku vecis. Sezuans. Kā gan viņa to varēja!

Lai arī bija nakts vidus, nevarētu teikt, ka Skaiarka guļ. Dega lāpas, sargi gaidīja maiņu vai nāca nomainīt citus. Neliels sargu bariņš sēdēja pils pagalmā, aizrautīgi sizdami kauliņspēli. Palēnināju gaitu, negribējās, lai mani pamana, sāks vēl izprašņāt. Atbalstījos pret robusto, naksnīgi vēso mūri, paslēpdams seju ēnā. Kā gan viņa to spēja!

Dzirdēju augšā mammas balsi, viņa stāvēja uz sardzes tilta.

-Ja jau mana meita izdarījusi Skajam pakalpojumu…

-   Izdarīja, tieši tā. Jūs taču zināt, ka esam viņai parādā daudzas dzīvības.

-Jā. To es zinu. Un tāpēc tagad, atsaucoties uz meitu, lūdzu, lai Skaja sniedz mums palīdzīgu roku. Astor Skaja, aizslēdziet uz desmit dienām Skaiarkas vārtus! Neielaidiet iekšā nevienu, laukā arī neizlaidiet! Nevienu pašu cilvēku.

-   Desmit dienas, nesteigdamies atbildēja Astors. Tas ir daudz. Turklāt patlaban ir rosīgākais tirgošanās laiks. Daudzi būs neapmierināti.

-  Man šis laiks tiešām vajadzīgs, Skaja. Desmit dienas drošībā, lai varu sajaukt pēdas, lai viņš mūs neatrod.

Uz brīdi iestājās klusums.

-   Labi, Astors tad sacīja. Desmit dienas. Apsolu kundzei to personīgi.

-   Paldies! atbildēja mamma. Tas manī vieš cerību.

"Kā tad, labi," nikni nodomāju. "Ja tu nebūtu… ja vien tu nebūtu satikusies un gulšņājusi ar to čūsku, mums šīs desmit dienas nemaz nebūtu vajadzīgas. Nevajadzētu kā sadegušiem mesties projām no Kadiķu namiņa, projām no Pulverdibena, projām no visa, kas jau ļāva skatīties pasaulē cerīgākām acīm."

Mamma un Sezuans. Nekādi nespēju to aptvert.

Mēs ar Kallanu un Niko gulējām augšā virs staļļiem kambarītī ar zemiem griestiem, līdzās pusducim krācošu Skajas sargu. Astors Skaja piedāvājās sagatavot mums viesu istabu, bet tur aizietu puse nakts, un mēs bijām tik noguruši. Par mammu un meitenēm gādību uzņēmās pati pils kundze, Astora sieva Dia, un visas pazuda savā sieviešu pasaulē, kur vīriešiem ieeja liegta. Man nepazīstamā pasaulē, kas pilna tīriem palagiem, lavandas smaržām un tamlīdzīgām lietām. Savukārt mūsu galā oda pēc suņiem, zirgiem un cilvēku sviedriem, un neiztukšotiem naktspodiem. Taču gultasvietas salmi bija ciešami, un, lai arī dusmas

uz mammu manī vēl dega, biju tik saguris, ka ar visām nīgrajām domām tomēr iekritu miegā.

-   Ei, puis! Celies tak augšā!

Augšā? Kā augšā? Es taču nupat tik atgūlos.

Lai nu kā, uz grīdas dēļiem jau rotājās zeltaina rīta saule, un, kad plaši atvēru acis, redzēju, ka esmu vienīgais, kas vēl palicis guļam salmos. Kallans stāvēja gultas malā, laikam labi sen jau augšā.

Smagi nopūties, pārmetu kājas pār gultas malu. Kur tu cilvēks liksies!

-        Eju jau, eju, sacīju. Runāju vēl miegainā balsī, neskaidri krekšķēdams.

-        Tās desmit dienas jums jāizmanto lietderīgi, Kallans sacīja, nedrīkst izniekot ne minūti.

-Jums? Vai tad tu ar mums nebūsi?

Miegs man pēkšņi pazuda kā nebijis.

Kallans purināja galvu.

-        Kazi, būtu vēl dieniņu jājis jums līdzi. Varbūt nedēļu, divas. Bet tava mamma lūdz, lai palieku šeit.

-   Kāpēc?

Kallans pameta ašu skatienu pār plecu, taču vienīgais skajietis, kas bija istabā, likās iegrimis vanaga cimda labošanā. Strādādams viņš klusītēm dungoja, nelikdamies par mums ne zinis.

-        Viņa grib garantiju, lai Astors Skaja tur visus vārtus pilnīgi noslēgtus. Lai pa kādiem neieslīd bagāts tirgonis, ko Skaja nevēlētos aizvainot, vai kas cits. Bet, ja šeit palikšu es, tā nenotiks.

Sēdēju klusēdams uz gultas malas. Pats nezinu, kāpēc, bet nešaubījos, ka Kallans vienmēr būs kopā ar mums, pat tad, kad atstāsim Augšzemi. Izskatās, ka esmu alojies, un tas sāpēja.

Kallana roka mirkli palika guļam uz mana pleca. Tā viņam ir smaga un milzīga, tikpat kā lāča ķetna.

-        Tev tas būs pa spēkam, puis, viņš sacīja. Tev un Niko. Tagad Kauninātāja jāsargā jums abiem.

-         Niko… pasmīkņāju. Kāda jēga no Niko, viņš taču zobenu nemīl.

-Jaunajam kungam gaišs prāts, sacīja Kallans. Ja tik pratīs likt to lietā un vienreiz kļūs pieaudzis. Tas pats jāsaka arī par tevi, puis. Pacenties vienmēr krietni apdomāt, pirms mesties uz priekšu; neba viss noskaidrojams ar zobenu. Tagad atbildība gulstas uz tevi.

Viegli nokāsējos.

Man gribētos, lai tu paliec kopā ar mums, teicu, tiklīdz jutos drošs, ka balss netrīcēs.

Kallans pamāja. Es tevi labi saprotu. Arī man bez jums klāsies grūti. Taču jūsu drošība atkarīga no tā, vai jums nesekos Sezuans. Un varu tev apsolīt man viņš garām netiks.

Tā tur stāvēdams stalts, plecīgs un mierīgs -, Kallans zināmā mērā izskatījās tikpat neieņemams kā pati Skaiarka. Un, ja jau viņš nevar būt ar mums, tad tomēr nelokāmi stāvēs starp mums un Sezuanu.

īsi pirms pusdienām mamma, meitenes, Niko un es atstājām Skaiarku. Zirgi nebija paguvuši atpūsties, kājas tiem smeldza, un arī ratu riteņi nakts pārgalvīgā brauciena laikā bija dabūjuši trūkties. Mellija šņukstēja, pīkstēja par katru nieku. Dina klusēja, bet ar mammu es runāt negribēju. Virzoties cauri Skailēras pārejai un uzsākot garo ceļojumu uz Loklainu, mēs bijām klusējošs un nomākts bariņš.

Sodrēju briesmonis

Loklaina neatrodas ne īsti Augšzemē, nedz arī Zemienē. Kalnus tur neredzēt, bet pauguri gan sastopami tīri augsti. Loklainā ir ne mazums ezeru un ūdenskritumu, un mežu, daudz mežu. Un sūnas, papardes, knišļi, gara zāle un meža zemenes, un daudz, daudz putnu.

Arī iedzīvotāju tur ir vairāk nekā Augšzemē. Mazpilsētiņas ceļā gadās biežāk, un tās šķiet lielākas. Dažās, piemēram, ir vairāk par vienām dzirnavām un ne viens vien krogs. Taču lielas pilsētas kā Dunarka vai Drakana Loklainā neatrast.

Loklainā nav sava pils firsta. Pilsētiņu vārdi Katlu miests, Namdaru ciems, Tauvu pilsēta un tamlīdzīgi jau runā paši par sevi. Katrā sevi cienošā pilsētiņā parasti atradīsies trīs četri amatnieki un daži no tiem būs nevainojami sava amata meistari. Cilvēki no tālienes brauc apgūt podniecību pie podniekmeistara Lorenča Mālu miestā vai kalēja mākslu pie kalvja Hannesa Katlu miestā. Un, ja mazpilsētai kādreiz jāpieņem svarīgs lēmums, arī amatnieks saka savu vārdu.

Mālu miestā ieradāmies desmitajā dienā pēc Skaiarkas atstāšanas, vakarpusē. Nākamajā dienā Astors Skaja grasījās atkal atvērt pilsētas vārtus, un, lai kā sargi lūkosies pēc Sezuana, ievērojami palielināsies iespēja, ka Sezuans pašmauks garām. Maz ticams, ka sargi aizturēs katru ceļotāju, pieprasīdami parādīt nabu.

Lai nu kā, desmit dienas bijām izmantojuši godam. Patlaban atradāmies jūdzēm tālu no Augšzemes, braucām lielākoties pa nomaļiem ceļiem, mezdami līkločus. Pārdevām pat peļu pelēcīti un nopirkām melnu darba zirdziņu ar apaļu muguru, tikai tāpēc vien, lai mainītu kopējo izskatu. Mamma paslēpa kauninātājas zīmi zem blūzes un centās acis turēt nolaistas, lai izbēgtu runām, ka garām, rau, braukusi kauninātāja.

Mālu miestā mēs pat nedomājām apstāties. Tomēr, tiklīdz ieripojām laukumā starp smēdi un viesu namu, atskanēja spalgs krakšķis un rati draudoši sazvārojās. Mamma, acumirklī apturējusi melni, lika Rozai un Mellijai izkāpt. Un pēc tam izlēca arī pati. Rati nočīkstēja, nobrīkšķēja, viens priekšritenis noripoja sāņus, un vezums gausi noslīga uz sāniem. Melnis, cenšoties noturēt līdzsvaru, saklupa; Niko, lai atbrīvotu zirgu, bija spiests pārcirst dzeņauksti.

Redz, kā, teica sieva, kas grasījās smelt no akas ūdeni. Diez kas nav.

Viņai taisnība. Priekšējā ass pārsprāga uz pusēm, daļa no tās patlaban mētājās uz laukuma pamatīgi apdedzinātajām māla plāksnēm.

Rādās, ka šādi tālu netiksiet, sieviete sacīja.

It kā es pats nezinātu. Uzmetu viņai nogurušu skatienu un varbūt pat atcirstu, ja viņas smaidā būtu manāms ļauns prieks. Taču tā tur nebija. Sievišķis tikai juta mums līdzi.

-  Vai zināt, viņa turpināja, mans Amoss mācās amatu pie ratu meistara Gregoriusa Ratu pilsētā, tas nav tālu. Viņš jau nu neatteiks, atbrauks un ratus salabos. Tikmēr varat padzīvot viesu namā pie Minnas.

-   Cik tas izmaksās? mamma piesardzīgi apjautājās.

-  Pārlieku dārgi ne, bet arī ne lēti. Minna namu uztur, kā pieklājas. Taču, ja naudas mazāk, ir taču arī Irēnas būdiņa. Pārlieku lepna jau tā nav, mazliet nomaļā vietā, taču tur jums atļaus dzīvot par grašiem.

-   Izklausās labi, sacīja mamma. Kur šo Irēnu meklēt?

Sieviete pamāja uz smēdi.Rau, tur! Pērn viņa apprecējās ar kalēju, kopš tā laika būdiņa stāv tukša.

Būdiņa tiešām nebija nekāda pils. Salmu jumts nosūnojis zaļš, no māla sakleķētās sienas sašķiebušās. Arī diez cik plaši te nebija tikai istaba ar pavardu vienā galā un iemūrētu gultasvietu otrā, vēl bija arī trepes, kas veda augšā līdz pat nomelnējušajiem griestiem.

-  Nu, īstu mēbeļu jau te nav, izrādīdama māju, sacīja kalējmeistara Irēna. Taču pieteikšu padēlam Ulrikam, lai atnes salmu klēpi, būs jums, kur gulēt.

Mamma samaksāja Irēnai desmit vara vērdiņus, kā abas bija norunājušas.

-  Tad jau varat dzīvot šeit, cik ilgi jums vajadzēs, sacīja Irēna. Vecajai mājai jauni iemītnieki nāks tikai par labu.

Jauki, ka virs galvas atkal ir jumts, tikpat kā savs. Brīnišķīga sajūta. Kas par to, ka pažobelē mitinās peles dzirdējām, kā šās grabinās un pīkst.

-Ja paliksim šeit uz dzīvošanu, būs jāiegādājas kaķis, sacīja Roza.

Un pēkšņi mēs kā sarunājuši saskatījāmies. Ja paliksim šeit uz dzīvošanu cik dabiski tas izklausījās!

-  Naktij vai divām pietiekami labi, atbildēja mamma. Ilgākais nedēļu. Vairāk laika jau ass un riteņa nomaiņa neprasīs.

Neviens neko neteica, tomēr, šķiet, visi domājām vienu domu. Kāpēc ne šeit? Kaut kur taču jāpiestāj. Kaut kur taču jādzīvo.

-   Desmit dienas ceļā, čukstēja Dina, un viņas balsī ieskanējās alkas, alkas palikt uz vietas, nevis bezmērķīgi klīst apkārt pa pasauli. Vai ar desmit dienām ceļā vēl nepietiek?

Mamma sastomījās. Nezinu. Un mēs jau nezinām arī, kas te par vietu. Nesāksim nu priekšlaicīgi celt gaisa pilis.

Nākamajā rītā pamodos, kad sagribējās čurāt. Zābaki nebija atrodami, tāpēc, basām kājām norausies lejā pa trepēm, izgāju sētsvidū. Laukā spīdēja saule, bija uzaususi rēni silta diena. Būdiņas priekšā, mazajā pagalmiņā, auga izstīdzējusi zāle un savvaļā izvirtušas lupīnas. Izbridu caur zāli viņpus mājai, sameklēju koku, kur pačurāt. Gar stūri, asti luncinādama, izskrēja Belle un līksmi iesmilkstējās. Viņa vēl bija liels kucēns, kam pietrūkst spēļu biedra. Uz to nevienam nenesās prāts, kopš… jā, kopš ieradās Sezuans, Čūsku vecis, samaitādams mums dzīvi. Aizšņorējis bikses, pacēlu no zemes garu zaru.

-   Ņem nu ciet, meitēn, sacīju, ņem nu ciet!

Belle laimīga iecirta zobus zara galā, un mēs raustījām to turp atpakaļ, priecīgi saņurdēdamies, mīdīdami zāli un sažuvušās zeltslotiņas; varētu nodomāt, ka pāri slājis vesels mežacūku bars. Viss beidzās ar to, ka zars pārlūza uz pusēm. Belle vēl brīdi līksmi košļāja zara galu un tad, pienākusi klāt, gaidpilna nosvieda to pie manām kājām.

Pacēlu. Zars no suņa slienām bija pavisam mitrs, taču vajadzētu būt īpaši cietsirdīgam, lai pretotos Belles tumšajās acīs degošajam lūgumam. Atvēzējies metu, un Belle lēkšoja projām pa zāli, kas bija tik gara, ka laukā palika tikai Belles melnbaltā, kustīgā aste.

-   Davin!

Mamma.

-   Esmu šeit! atsaucos.

-    Vai neatnāksi man palīgā? Skurstenī kaut kas pamatīgi iesprūdis.

Un tiešām. Ieliecoties pavardā un skatoties uz augšu skurstenī, redzēju vien šauru gaismas spraudziņu un melnu drazu lērumu. Lūkojām bakstīt ar garu kārti, taču nevarējām aizsniegt. Lejā nogāzās sodrēju blāķis, un lielums saskrēja man acīs. Au, kā sūrstēja!

-   Dina, paķer spaini un virvi, paskaties, vai akā ir ūdens! izrīkoja mamma. Davin, neberzē, nelīdzēs!

Mātes, kad tām taisnība, visbiežāk kaitina. Sažņaudzu rokas dūrēs, lai netrītu acis; pēc brīža ieradās Dina ar spaini akas ūdens.

-   Smaržo tā nekas, sacīja mamma, piesardzīgi paostīdama. Labs. Davin, panāc, lai varu izskalot tev acis!

Mamma nomazgāja man seju, uzmanīgi un viegli ar roku pieskardamās manai no sodrējiem cietušajai acij. Pēkšņi jutos atkal kā mazs knēvelis, ko izrīko mamma. Dusmas par Čūsku veci manī vēl dega, bet ne jau visu laiku kad esi saguris, lāgā nepaēdis, arī neizgulējies un rāvies desmit diennaktis no vietas, niknums tik asi vairs netirda. Šad tad dusmas gan sakāpj, taču pēc mirkļa atkal norimst. Šobrīd es nedusmojos.

-   Vai tagad labāk?

-   Es pats, atmurmināju.

-   Protams. Bet es varu redzēt, ko daru, tu ne.

-   Jā, piekritis nodomāju, ka pamazām vien viss nokārtojas. Šodien vairs nejoņosim pa meža ceļiem. Un, ja vēl varētu iztīrīt skursteni, necik ilgi un rīta maltīti gatavosim pavardā, nevis uz šāda tāda ugunskura.

Viss beidzās ar to, ka man vajadzēja rausties uz jumta, ņemot palīgā garumgaru virvi, ko Niko apmeta skurstenim. Uzrāpies uz nosūnojušā salmu jumta, uzsēdos jāteniski uz kores, bet Niko padeva man augšā izturīgu kārti. Ieliecies skurstenī, pametu skatienu lejup.

-   Izskatās pēc putnu perēkļa, sacīju un, pagrūdis kārti zemāk, iebikstīju sablīvētajā zaru un salmu masā. Nebija nemaz tik vienkārši lai iebāztu kārti zemāk skurstenī, vajadzēja pavirzīties uz jumta kores augstāk.

-   Uzmanies! sauca mamma.

-   Labi jau, labi.

Bikstīju ar kārti, grūdu, kamēr gar matiem sāka pilēt sviedru lāsītes. Varētu domāt, ka šis skurstenī ieķēries ar nagiem, tik stingri turējās pretī. Beidzot sakustējās gan. Būkšķēdams perēklis krita lejā un pēc mirkļa iegāzās pavarda aukstajos pelnos. Pašķīda melnu pārslu mākonis, daļa sodrēju pacēlās augšā skurstenī, bet šoreiz es acis paspēju aizvērt.

-   U-ū-ū-ū-ū! ieaurojos.

-   Kas tad nu? brīnījās mamma.

-   Cienītā kundze, darbs ir galā, lūk, kā! Augstiene ieņemta! Cēlais bērza kārts bruņinieks pieveicis sodrēju briesmoni!

Mellija skatījās manī vaļēju muti un ieplestām acīm. Un tad viņas sejiņa atplauka smaidā. Pārmetis bērza nūju pār galvu slaidā lokā, atkārtoju uzvaras saucienu: U-ū-ū-ū-ū!

-  Labi jau, labi, teica mamma. Bet tagad gan kāp lejā, kamēr neesi nogāzies un kaut ko salauzis.

Peles bezpajumtnieces

tā aizritēja nedēļa, un mēs joprojām mitinājāmies Irēnas būdiņā. Nu zāle ap to vairs tik gara nezēla, ielaidām zirgus, un tie laikam nosprieda, ka tikuši paradīzē. Kas nekait plūkt zāli pēc sirds patikas un tikpat kā neko nedarīt.

Daži cilvēki pilsētā bija lādzīgi, citi atturīgāki. Tie gribēja vispirms mūs iepazīt un tikai tad izlemt, kā pret mums izturēties. Par Sezuanu neko nedzirdēja, un, kopš apmetāmies Mālu miestā, neviens svešinieks tur nebija iegriezies, vienīgi ļaudis no tuvākajiem kaimiņu miestiem Ratu pilsētas un Audēju ciema.

Kad nedēļa bija galā, nogājām ar mammu pie kalējmeistara Irēnas pajautāt, vai drīkstam palikt ilgāk un cik tas izmaksās.

Irēnu satikām aiz smēdes priekšpusdienas saulītē žaujam veļu.

-  Gribat palikt? viņa sacīja, nostiprinādama veļas knaģi palaga stūrī. Cik ilgi?

-   Nezinu, atbildēja mamma. Varbūt līdz ziemas beigām. Varbūt vēl ilgāk.

Svītrots pusaugu kaķēns zagās klāt veļas grozam. Un tad naski metās virsū krekla piedurknei, kas kārdinoši bija nokārusies pār malu. Irēna kaķēnu aizgaiņāja, pirms tas paspēja dubļaini nopēdot tīro veļu. Noslaucījusi rokas priekšautā, Irēna pastaipīja kāju. Pēkšņi ievēroju, ka viņa ir mātes cerībās. Pārāk uzkrītoši jau vēl nebija, tomēr, kad viņa tā staipījās, vēders runāja savu valodu.

-  Ieiesim uz brīdi iekšā, viņa sacīja. Uzvārīšu tasi mežrozīšu tējas.

Gājām Irēnai līdzi mājā, kārtīgi apdedzinātu akmeņu ēkā. Kalējs, bez šaubām, bija turīgs cilvēks. Un, pats par sevi saprotams, virtuvē Irēnai nebija vaļējs pavards, bet plīts ar smalkiem dzelzs kalumiem. Uzpūtuši liesmu, viņa piemeta ugunij sprunguli un uzlika tējkannu.

-   Kāpēc jūs apmetāties tieši šeit, Mālu miestā? Irēna jautāja, vēl aizvien uzgriezusi mums muguru.

-   Man liekas, mēs te jūtamies kā mājās, mamma klusā balsī atbildēja.

-   No kuras puses jūs esat?

-   No Piekrastes.

Mamma nenosauca nedz mūsu mīļo pilsētiņu Bērzūni, nedz Dunarku, Irēnai šie vārdi tāpat neko neizteiktu.

Istabā uz brīdi iestājās klusums. Ūdens kannā sīca. Sēdēju uz Irēnas virtuves soliņa, sakautrējies kā ubags, kas atnācis lūgt žēlastību. Un varbūt tā arī bija. Salīdzinājumā ar smēdes meistara labiekārtoto mājsaimniecību bijām tikai bariņš trūcīgu bezpajumtnieku, un, ja Irēna par īri pieprasīs vairāk nekā dažus dālderus, tad tā mazumiņa, kas mums vēl bija atlicis, ilgam laikam

nepietiks. Nekad iepriekš nebiju juties nabadzīgs, pat ne toreiz, kad ieradāmies Baurkenzijā un visā visumā bijām tukšinieki. Laikam jau nabadzīgs cilvēks ir tad, kad viņam kaut ko vajag pa īstam, teiksim, ēdamo, mājokli vai malku un viņš nevar to atļauties.

Irēna nesteidzīgi pagriezās.

-      Tu nekad neskaties cilvēkiem acīs, viņa mammai teica. Kāpēc tā?

Mamma krietnu brīdi sēdēja, kā zaudējusi valodu. Pēc tam pabāza roku zem blūzes un izvilka dienasgaismā kauninātājzīmi.

-   Lūk, kāpēc, viņa sacīja.

Irēna pamāja.

-   Tā jau man likās. Vai tu darbosies šeit kā kauninātāja?

-     Nē. Es… es šo to saprotu no zālītēm, ziedēm un ārstniecības mākslas. Pieturēšos pie tās. Un es arī lūgtu, lai tu par manu kauninātājas prasmi nestāstītu citiem.

Irēnas seja atmaiga.

-     Esmu dzirdējusi, kā Pūķa firsts Piekrastē nīdē no zemes virsas kauninātājas, Irēna līdzjūtības pilnā balsī teica. Mēs šeit gan tā nerīkojamies.

-   Un tomēr es lūgšu tevi klusēt.

-     Ko nu es tur daudz varu teikt, Irēna novilka, bet pēc brīža kā brīdinādama piebilda: Ilgi jau arī tu pati nenoslēpsi.

-     Man tikai gribētos, lai neiet baumas pa visu pagastu, sacīja mamma.

-   Nūja, atbildēja Irēna, vai tad es nesaprotu.

Nocēlusi kannu no plīts, viņa salēja tēju trijās augstās, brūnās māla krūzēs.

-     Laipni lūdzam Mālu miestā! Irēna sacīja, nolikdama krūzes mums priekšā. Zāļu dakteris mums noderēs katrā laikā.

-Jā, bet… kā ar naudiņu? jautāja mamma. Man taču jāzina, vai varam atļauties.

-     Nauda? Tas man netrūkst. Vai tad neteicu, ka varat palikt, cik ilgi jums vajag?

Un tad Irēna iesmējusies papliķēja sev pa vēderu.

-        Un, ja vēl tu nāksi talkā, kad sevi pieteiks ķipars, es būšu noslēgusi visnotaļ veiksmīgu darījumu!

Iedami cauri mežam mājās, mēs ar mammu tikpat kā nerunājām. Mājas. Vai nav jauki, ka ir vietiņa, ko vari tā nosaukt! Tomēr man kuņģī dīvaini kņudēja šajā vārdā taču apslēptas briesmas. Sāc tik par kādu vietu tā domāt, un tevī pamostas jūtas. Un, jo līksmāk šai vietā kļūst, jo smagāk būs tad, kad… Nē. Par Čūsku veci labāk nedomāt. Priecāties tas taču man nav aizliegts.

Stiga, kas veda uz Irēnas būdiņu mūsu būdiņu -, bija tikai šaura sliede. Diez vai svešinieks jebkad šurp iemaldīsies. Būdiņu varēja redzēt, tikai pienākot tai pavisam tuvu klāt. Gandrīz vai likās, ka mežs, namiņu apskāvis, to sargā.

Belle, laimīgi smilkstēdama, ņurdēdama un asti luncinādama, metās mums klāt. Vairākas reizes pārsteigta mūs apostījusi, viņa iebāza purnu grozā, kas mammai bija rokās. Roza sēdēja būdiņas priekšā, kaut ko grebdama, izskatījās pēc drēbju pakaramā; mūs ieraudzījusi, viņa uztrūkās kājās.

-   Ko viņa teica? Roza sauca. Vai drīkstam palikt?

Mamma pasmaidīja.

-        Būsim spiesti, viņa sacīja, kā nekā iedzīvojāmies kaķī. Cerēsim, ka Belle ļaunā neņems.

Aizvērām durvis, atstādami Belli otrā pusē, un tikai tad mamma nocēla grozam vāku. No groza izkūņojās svītrainais kaķēns, ko Irēna mums bija uzdāvinājusi.

-   Nu, sacīja mamma, nu peles var posties bēgšanai.

-       Gandrīz vai grēks, teica Roza, viņas taču šeit dzīvoja pirms mums.

Pumpiņas un burti

Spraudām zemē pupiņas. Neko citu, tik vēlu sēdams, rudenī nenovāksi. Augsnes sagatavošana bija īsta mocība. Aiz būdiņas gan pletās visumā ciešams virtuves dārziņš, taču mežs, divus gadus atstāts savvaļā, bija mežonīgi saaudzis. Aizņēmāmies smēdē grābekli, bet lāpsta mums bija pašiem. Vismaz agrāk, pirms Niko to kaut kur nogrūda.

-        Nudien netieku gudrs, viņš sacīja, mezdams mulsu skatienu visapkārt. Tik tikko tā te vēl bija!

Es arī netiku gudrs. Kā var pazaudēt lāpstu? Tā taču ir liela. Nav jau gredzens.

Meklējām divatā.

-        Padomā labi! teicu Niko. Kurā vietā tu lāpstu redzēji pēdējo reizi?

Uf! pūta Niko, rādīdams apjukušu ģīmi. Laikam jau…

šeit.

Viņš pamāja uz daļēji uzrakto virtuves dārziņu. Nekādu lāpstu neredzēja. Mana pacietība bija galā.

-        Velns parāvis, kā var pazaudēt lāpstu! es šņācu. Lai to izdarītu, vajag īpašu talantu!

Niko, nozibsnījis acis, pārvilka ar dubļaino plaukstu pār matiem. Man tiešām žēl, balsī varēja dzirdēt sirdsapziņas pārmetumus.

Nešaubījos, ka tā arī ir. Bet tādēļ jau lāpsta neatradīsies.

Nevarētu teikt, ka Niko ir tūļa, it kā jau ne. Varbūt drusku neveikls, sevišķi darbojoties sev nepazīstamās jomās, tomēr tādu bija ne mazums. Firstu dēli ar mājamatniecību un tirgus lietām jau nenodarbojas. Visļaunākais šķita tas, ka viņš, ja ko uzsāka, atstāja pusratā. Nometa pa roku galam. Atstāja zāģi aizzāģētā bluķī un asmens saliecās. Nosvieda zemē āmuru un aizmirsa, kur tieši. Pazaudēja naglu, nevīžodams to nolikt vietā. Netīšām izbārstīja pagalmā spinātu sēklas un vienīgie ieguvēji bija putni. Un tā bez sava gala. Bet lāpsta bija kronis visam.

-Jaunu nopirkt mums nebūs par ko, nelikos mierā. Un, ja neiesēsim pupiņas, mums būs bada ziema. Vai Jaunais Kungs to saprot?

Niko sarāvās.

-   Gan jau atradīšu, viņš klusā balsī sacīja.

Pēc brīža mamma sauca brokastīs.

-   Kur ir Niko? viņa jautāja.

-   Meklē lāpstu.

-   Davin!

Paņēmu mutē karoti biezputras. Garšoja mazliet pliekani.

-        Lāpsta mums vajadzīga, sacīju, un ne jau es to nometu, kur pagadās.

-        Viņš taču cenšas. Mamma paskatījās manī, un es, nodūris acis, blenzu biezputrā. Niko taču cenšas, grib mums palīdzēt.

-Jā, es attraucu. Tikai šim diez ko neveicas.

Lāpstu atradām nākamajā dienā nātru pudurī, kur Niko bija to iemetis, nevis iedūris zemē kā jebkurš normāls cilvēks.

Un tad nāca gadījums ar trusi.

Izliku vairākās vietās cilpas, būtu stulbi neizmantot mežu, kurā tu dzīvo. Katru rītu un vakaru apmetu mežā loku, pārbaudīdams izliktās cilpas, un pa reizei šo to arī sagūstīju. Todien, kā redzēju, tas bija gaiši brūngans trusēns. Dzirdot soļus, dzīvnieks sāka mētāties, par varītēm cenzdamies bēgt, negribēdams saprast, ka tam nav jēgas. Sagrābis trusi aiz kakla, aši apgriezu riņķī, kamēr noknakšķēja. Nu būs vakariņām gaļa, tā uz mūsu galda parādījās reti. Iedams atpakaļ uz būdiņu, jutos ar sevi apmierināts.

Niko sēdēja zālē durvju priekšā un ņēmās ar Melliju. Viņš bija pacēlis gaisā roku ar dažiem skaitāmkociņiem.

-   Cik tur ir?

-   Četri, nešaubīdamās atbildēja Mellija.

Niko aizlika roku aiz muguras un pacēla otru.

-   Bet tagad?

-   Seši.

-   Labi. Cik kopā?

Mellija sastomījās.

-   Deviņi? viņa kā šaubīdamās minēja.

Niko izstiepa abas rokas sev priekšā.

-   Saskaiti! viņš sacīja.

Ar acīm skaitot kociņus, Mellijas lūpas kustējās līdzi. …astoņi, deviņi, desmit, viņa murmināja. Desmit!

-   Pareizi. Lieliski, Mellij!

Mellija, pacēlusi acis, pamanīja mani.

-   Skaties! viņa, priekā starodama, sauca un sniedza man ķeburainus kricelējumus. Tas, lūk, ir M. Ar to sākas vārds Mellija!

Mani pārņēma neviltotas dusmas. Pupiņas nav sasētas, vistu kūtiņa bez durvīm, zirgi klamzā ar valgos sasietām kājām aploka taču mums nav. Pašiem, kur sēdēt, viens vienīgs sols; galda vietā, pie kā apsēsties, dēlis. Tikmēr Niko izzvēlies niekojas ar Melliju. Laikā, kad viņam būtu jāķeras pie tūkstoš un viena darba.

-   Še, sacīju, iemezdams trusi Niko klēpī. Nodīrā un atdod mammai!

To taču viņš var izdarīt. Turklāt biju trusi jau uzšķērdis, izņēmis iekšas.

Niko nobālēja. Uzmanīgi izcēlis trusi no klēpja, viņš nolika to zālē. Rokas Niko turēja stīvi, atstatu no auguma, redzēju, ka tās mazliet notašķītas asinīm. Varbūt viņš baidījās nosmērēt svārkus?

-    Es nevaru, izdvesa Niko un piecēlās kājās. Piegājis pie akas, viņš izvilka spaini ar ūdeni un rūpīgi nomazgāja rokas, līdz tās atkal bija pilnīgi tīras. Un pēc tam devās projām. Pazuda mežā, neko nepaskaidrodams.

Biju galīgā neizpratnē. Ar sava tēva vīriem viņš taču noteikti ne reizi vien gājis medībās. Firsti tādas lietas piekopj. Vai tad pāris asins pilienu dēļ, kas tika uz plaukstām, šitā jāizturas? Un zobenu viņš arī ne par ko neņem rokā. Ja nezinātu, ka Niko savulaik nogalēja pūķi, varētu noturēt viņu par mīkstčauli.

Labi, lai Niko pie mums dzīvo. Vienīgi nesaprotu, kāpēc viņš mums vajadzīgs.

-   Trīs putni, sacīja Mellija. Nē, četri! Skaties, Davin! Četri putni!

-Jā, Mellij. Bet nu gan ejam.

-        Divi melni gliemeži. Divi melni gliemeži un četri putni, kopā sanāk seši!

Vajadzēja ar' šim sākt to skaitīšanu. Tagad Mellija skaitīja visu bez izņēmuma: pelēkus akmeņus un baltus, lazdu krūmus, zirgābolus, kazenes un iemītas pēdas. Visu ceļu no būdiņas līdz Mālu miestam. Mājas, žoga mietus un skursteņus. Miltu maisus pie sudmalām, zirgu pakavus pie smēdes. Klausoties varēja palikt traks.

Uz pilsētu gāju pārdot apaļmuguri melni. Nevarējām atļauties turēt ziemā četrus zirgus. Īstenībā varbūt pat trīs bija par daudz, taču Silki un Falku mēs pārdotu, tikai būdami galīgā badā, un nevar taču prasīt, lai Niko pārdod savu zirgu, ja paši negribam šķirties no diviem savējiem.

-Jā, tas ir īsts darbarūķis, secināja kalējs, paceldams meļņa pakavu, kājavi brangi.

-   Vai meistars nezina kādu, kas gribētu pirkt?

Nolaidis meļņa kāju zemē, kalējs atlieca muguru.

-   Hm. Varbūt. Gluži neiespējami jau tas nav.

-        Vienpadsmit, divpadsmit, trīspadsmit. Trīspadsmit naglas! teica Mellija.

-   Mellij, apklusti vienreiz!

-        Trīspadsmit naglas, trīs āmuri un viens zirgs, kopā būs… būs… būs septiņpadsmit!

-        Ir gan apķērīga meitene, sacīja kalējs. Kas viņai to iemācīja?

-  To… ak, mans brālēns Niko.

Bijām vienojušies, ka labāk būs, ja sauksim Niko par savu ģimenes locekli, tomēr nekādi nespēju pie tā pierast.

-        Varu arī izburtot Melliju, lepni paziņoja māšele. M-E-LL-I-J-A. Un kalējs sākas ar kkkkk… K.

Kalējs īsi, kā rukšķēdams, iesmējās.

-Jā, nudien, viņš sacīja. Saki, vai tavs brālēns… kā tu domā, vai viņš būtu īstais vīrs, kas varētu iemācīt manam Olrikam rēķināt? Mēģināju pats, bet nekas prātīgs nesanāk. Un kaut kas tāds Olrikam jāprot, lai nekļūtu par krāpšanas upuri.

-   Varu jau mēģināt, pajautāšu, kā šaubīdamies sacīju. Ej nu sazini, ko Niko teiks par kalēja pusaugu dēla mājskolotāja izredzēm; Niko pasaulē skolmeistarus nolīga un, kad tie vairs nebija vajadzīgi, padzina. Pats par sevi saprotams, algoja labākos, taču ne jau vienmēr viņi tika celti augstā godā.

-  Zini ko, ja tavs brālēns Niko pratīs iedzīt Olrikam galvā mazliet aritmētikas, nepažēlosim pāris vistu. Un arī zirgs lai paliek tepat, varam taču pārdot par cenu, kas tevi apmierina.

-  Līkop, zibenīgi teicu, izstiepdams roku. Zili brīnumi! Un, ja Niko sadomās spuroties, viņam būs darīšana ar mani.

Kalējs sita man saujā, un darījums bija noslēgts.

-  Četri naži un viens katls, nerimās Mellija, bet katls saplīsis gabalos, kā lai to saskaita?

-   Nezinu, sacīju. Tas tev jāprasa Niko.

Man par pārsteigumu Niko, dzirdot, ko esmu apsolījis viņa vārdā, smaidīja kā saulīte.

-   Kāpēc ne, viņš sacīja.

Un jau nākamajā dienā Niko devās uz Mālu miestu, skaļi svilpodams, tikpat kā uz satikšanos. Nogrozījis galvu, ķēros pie pussabrukušās vistu kūts durvīm.

Pēc divām dienām ieradās Agnete Bagersa un pieklājīgi apjautājās, vai meistars Niko gadījumā nevarētu paskolot arī viņas Korneliusu? Meistars Niko. Ko tu neteiksi! Taču Agnete apsolīja divreiz nedēļā piegādāt svaigi ceptu maizi, tad nu beidzot kaut kāds labums no Niko tomēr atlēca. Izskatījās, ka viņam tas tīri labi patīk: mazpilsētiņā nebeidza vien runāt par kalējdēlu Olriku, kas pēkšņi iemācījies rēķināt, un nevienam taču nebija noslēpums, ka Olriks pieder pie tiem, kam divreiz divi ir pieci.

Pamazām vien Niko skoliņa izauga līdz deviņiem Mālu miesta bērniem, kas pulcējās divreiz nedēļā, priekšpusdienās. Un arī Dina ar Rozu tur piedalījās, lai kā es burkšķēju.

-   Mums taču bez viņām neiztikt! Darba līdz ausīm.

-   Liecies mierā, Davin! mamma sacīja. Rozai lasīšana un rakstīšana noderēs. Bet Dina var palīdzēt ar mazajiem.

Mamma uzmeta man skarbu skatienu.

-   Tev pašam, Davin, arī nenāktu par ļaunu tur aiziet. Burtu lietās neesi nekāds spēka mitriķis.

Tas nu bija par daudz! Es lai sēstos skolas solā un vērīgi klausītos Niko stāstos, kā izburtot Man nepatīk sasmērēt rokas! Izslēgts. Nemūžam. Pār manu līķi.

Dīvainie skatieni

Bija skolas diena. Niko ar meitenēm aizgāja uz rīta stundu, tad nu mums divatā ar mammu vajadzēja dzirdīt zirgus, barot vistas, ravēt pupiņas un salasīt kurināmo, ko lai dara augsti godātais prātvēders taču bezgala aizņemts, tēlodams mazpilsētiņas bērnu skolotāju. Tāpēc todien vēlāk nekā citkārt gāju apskatīt izliktās cilpas. Trešajā bija iekritusi neuzmanīga ūdensžurka, tagad jau mirusi. Nospriedis, ka tādā badā jau vēl neesam, pieliecos atbrīvot cilpu. Man gar roku aizšāvās dzeltenzaļa galva; izbīlī kāpos atpakaļ, kamēr iesēdos atmuguriski slapjā, ērkšķainā kazenāju krūmā. Čūska! Nikna, zibenīga čūska, taču ne no indīgajām. Labi, ka ne odze. Tomēr, lai arī šai čūskai indes nav, iekost tā varbūt var. Turklāt čūska, domājams, uzskatīja ūdensžurku par sav« laupījumu. Biju spiests pārgriezt auklu, atstājot medījumu likteņa varā.

Cilpa pagalam. Mugura man bija notašķīta dubļiem, viena roka kā nosēta sīkiem, asiņainiem kazenāju dzelkšņiem. Un, pats par sevi saprotams, vēl jāsāk līt. Ir nu gan dieniņa!

Pēkšņi pamanīju, ka lietū soļo Dina. Viņa izskatījās pavisam jocīga un arī uz māju pusi negāja.

Dina! uzsaucu. Kurp iedama?

Māsa apstājusies pameta nedrošu skatienu visapkārt. Vai tas esi tu, Davin?

-Jā, atbildēju. Kas tad cits?

Dina neteica ne vārda, tikai stāvēja un skatījās manī, kā šaubīdamās, vai tas esmu es.

-   Kurp iedama? atkārtoju.

-   Mājās.

-   Dina, mājas ir tur, pamāju ar roku.

-        Jā, viņa atbildēja, it kā nemaz nebūtu gājusi pretējā virzienā.

-        Kāpēc tu nāc mājās? Vai zinību vīrs Niko šodienas skolas izdarības jau beidzis?

Vienubrīd Dina beidzot izskatījās pati pēc sevis.

-         Kāpēc tev vienmēr gribas Niko uzknābt? Viņa sagādātā maize taču garšo tīri labi?

-Jā, un viņam mani nomedītie truši arī. Vienīgi šis cenšas neapsmērēt ar asinīm pirkstus.

-   Kāds tam sakars ar trušiem?

-   Nekāda.

Izberzēju no skropstām lietus lāsi.

-   Vai stundas jau cauri?

Dina atkal pārakmeņojās.

-   Nē, attraukusi viņa sakustējās, lai ietu.

-   Dina, pagaidi! Kas noticis?

-   Kam būtu jānotiek? Man tikai paslīdēja kāja.

Māsa raudāja, vai arī tas bija lietus?

-   Dina, kas lēcies?

-   Nekas, es taču jau teicu. Sasāpējās vēders.

Viņa aizgāja. Nodomāju, ka labi kaut tas, ka uz mājām. Un varbūt viņai tiešām sāp vēders. Var jau gadīties visādi. Lai nu kā, vēlāk jāuzprasa Rozai.

-        Nezinu gan, teica Roza. Mums klasē bija burtu vingrinājums ar māla tāfelēm, ko Irēna sarūpēja. Dinai viena izkrita no rokām un saplīsa gabalos. Un tad viņa vienkārši pagriezās un aizgāja projām.

- Jā, bet… vai kāds rājās? Niko vai vēl kāds?

-   Nnē. Niko jau nemēdz bārties.

-   Vai tad Dinai skolas nodarbības nesagādā prieku?

Līdz šim uzskatīju, ka Dinai skola iet pie sirds. Lasīšana un rakstīšana viņai padodas un atšķirībā no manis arī patīk.

-   Nu… Roza sastomījās.

-   Nu un?

Nu un palika karājamies gaisā, turklāt uzkrītoši ilgi.

-        Pašas mazākās Karīna un Beta no Dinas drusku baidās. Laikam jūt, ka viņa nav pieradusi pie svešiem bērniem. Un, lai arī Dinai kauninātājas acu nav, tā pa īstam vairs ne, viņai piemīt kaut kas… kaut kas neparasts.

Nopūtos. Lai nu kāda, bet parasta jau mana māsa nav. Bet kāpēc viņa nepacenšas? Dažreiz man tiešām sanāk dusmas. Kāpēc mūžīgi jāskumst? Kāpēc jānokar deguns un jāizturas tā, lai nevienam negribētos sākt sarunu, iepazīties? Ta jau draugus neiegūsi.

Dažas dienas vēlāk mēs ar Rozu sarūcāmies un strīds gāja plašumā. Viss sākās ar pāris vārdiem, ko pateica Irēna, kad aizgāju atdot palienēto grābekli.

-        Kā ir, vai galus savelkat? Irēna apvaicājās, uzmezdama man uzkrītoši jautājošu skatienu.

-Jā, atbildēju. Viss kārtībā.

-   Nekā netrūkst? Ēdamā un vispār?

-   Netrūkst. Maize taču mums ir un olas.

-        Tiklīdz ko ievajagas, uzreiz sakiet man, labi? Jums tikai jāpasaka. Lai zinu, ko meklēt.

Kāpēc viņa tik zīmīgi skatījās? It kā nepateikdama visu līdz galam.

-        Mums nekā nevajag, mazliet aizvainots sacīju. Protams, šis tas jau trūka, tūkstoš lietu, ne mazāk, taču nekā tāda, ko mēs paši nevarētu sagādāt vai nopelnīt.

-   Ubagu dāvanas mums nav vajadzīgas.

Par to, cik maz Irēna no mums prasa par dzīvošanu būdiņā, es centos nedomāt.

-        Apžēliņ! iesaucās Irēna. Dieva dēļ, es tikai gribēju palīdzēt. Ne viens vien šeit noskumtu, ja jums nāktos aizceļot.

Ko nozīmē visa šī runāšana? Jau atkal Irēna raidīja man dīvainu skatienu. Kaut kas notiek, kaut kas man nesaprotams.

Irēna pavadīja mani līdz durvīm. Laukuma otrā malā stāvēja viesu nama Minna, un viņas seja, ieraugot mani, pārvērtās. Laipni sveicināju, bet Minna sveicienu neatņēma. Stāvēja tikai, blenzdama kā negudra.

-   Kādu podu esmu viņai izēdis? jautāju Irēnai.

Irēna saminstinājās.

-        Nekādu, viņa sacīja. Minnai slikta oma, pazudušas vairākas vistas. Gan jau lapsa aiznesa.

Jo tālāk, jo trakāk. Kāpēc Minnai jātur uz mani ļauns prāts, ja lapsa nokoda vistas? Atvadījies no Irēnas, samulsis pagriezos uz māju pusi.

Biju pašā pilsētiņas nomalē, kad pēkšņi kaut kas smagi ietriecās man plecā. Pametu acis visapkārt, taču neko aizdomīgu neredzēju. Nošvīkstēja atkal, un šoreiz es vaininieku ievēroju. Sīkbodnieka Andreasa ābelē bija iekāpuši abi kurpnieka nekaunīgie zeņķi un nu svieda man ar maziem, zaļiem āboliem.

Pasmaidīju. Ak tad puikām gribas pajārēties? Tūlīt parādīšu, kā to dara, vai man grūti. Aši pacēlis sīko ābolu, atvēzējos un sviedu atpakaļ.

-   Zagļu banda, zagļu banda, iebrēcās lielākais puišelis.

Sastingu.

-   Es neko neesmu zadzis! saucu pretī.

-        Kāpēc tad no mūsu pieliekamā pazuda pīrādziņi? iebrēcās mazākais tik skaļi, ka noskanēja, varu saderēt, visā Mālu miestā.

-   Kā lai es to zinu? nikni attraucu. Palaidnis tāds!

Nomērķējis metu, cik stipri vien varēdams. Kokā atskanēja pārsteiguma pilns au\ "Kaut nu tev uzmestos zilums!" dusmās nodomāju. "Šitā apsaukāt garāmgājēju!"

Tikai pusceļā man prātā viss sasaistījās. Irēnas dīvainie skatieni un Tikai pasakiet, ko jums vajag. Pazudušās vistas. Izčibējušie pīrā<lziņi. Pilsētiņā uzradies garnadzis, un aizdomas, protams, krīt uz mums. Jaunajiem. Ienācējiem. Bet mēs taču neesam paņēmuši pat diega galu.

Apstājos kā zemē iemiets. Vai nu gluži tā būs. Roza taču ir no Graustiem, un tur, lai izdzīvotu, ne viens vien pievēršas zagšanai. Roza taču prot svilpt brīdinājuma signālus kā īsts strazds; cits strazds noturētu to par ciltsbrāļa dziesmu.

"Nevar būt," es nodomāju. "Lai nu ko, bet vistas Roza nezags. Ko viņa ar tām iesāks?"

Bet Rozai ir suns. Ko tad, ja Belle? Belle tā taču labprāt pavada meitenes uz skolu. Un mājās jau gaļas mums necik nav. Varbūt Minnas vistas nokodusi Belle? Un pīrādziņus nočiepusi Roza, lai pacienātu Belli? No bezgalīgajām aizdomām man sareiba galva, netiku gudrs, ko lai domā. Varbūt Roza nezina, ka pret kaimiņiem jāizturas kārtīgi. Sevišķi, ja esi ienācējs. Būs ar Rozu jāparunā.

Plīkš! Pļauka atbalsojās visā būdiņā, labi, ka man nenovēlās galva. Belle atskrējusi sāka neganti riet.

-        Kā tu uzdrīksties kaut ko tādu teikt? Rozas acis meta zibeņus, uz pietvīkušajiem, sārtajiem vaigiem mirdzēja asaras.

-   Es tikai pajautāju…

-        Bandu bērns no Graustiem, lūk, ko tu domāji! Utainā. Zaglīgais skuķis. Domā neesmu to jau dzirdējusi?

-Jā, bet es…

-   Kaut tevi velns parautu! Savu mūžu neko neesmu zagusi!

-Jā, bet tu proti… tu proti svilpot kā strazds.

-   Vai manu, kāds nāves grēks! Vai tāpēc man jāzog?

-   Roza…

-Ja tiešām tik ļoti gribi zināt, tad… čiepām. Pāris reižu. Mans nejaukais brālis un es. Taču tas ir kaut kas cits, nekā apzagt kaimiņus!

-   Tomēr likumīgi nav…

-Jā, tik tiešām. Lūdzu, ņem un pakar mani!

-   Saku tāpēc, ka ir svarīgi, lai mēs…

Bet Roza tālāk neklausījās. Spalgi uzsvilpusi Bellei, viņa pazuda durvīs, un suns metās viņai pa pēdām. Pieskāros sūrstošajam vaigam, nospriedis, ka patlaban Rozu labāk likt mierā.

-     Prāta darbs tas nebija, atskanēja Niko balss no istabaugšas.

Apsviedos riņķī. Domāju, ka būdiņā ar Rozu esam bez lieciniekiem.

-     Kāds taču staigā zagdams! aizstāvējos. Un tādās reizēs vainīgo visbiežāk padzen no pilsētas.

-     Roza mūsu mājās dzīvo jau divus gadus, sacīja Niko un apsēdās, pārkārdams kājas pār lūkas malu. Vai viņa pa visu šo laiku ir ko nočiepusi?

-   Nē, atmurmināju.

-     Tu Rozai to jautāji jautāji tikai tāpēc, ka viņa ir no Graustiem.

-Jā, jā, saprotu, aizkaitināts nobēru. Biju stulbs kā zābaks, nejūtīgs, no sirds nožēloju. Bet, ja nu Roza un Belle tomēr šo to paņēmušas, ko tad?

-      Nezinu, Niko dziļdomīgi atbildēja. Pats labākais būtu visu atklāt, iekams Mālu miestā nav nosprieduši tik ātru tiesu kā nupat tu.

-     Mums nav laika gulšņāt, uzglūnot zagļiem, spurojos pretī. Ir darbs, kas jādara.

-    Jā, jā, atmurmināja Niko; varēja redzēt, ka viņa domas jau klīst citur. Laikam būs jāaprunājas ar skolu jaunatni.

Vara odze

Roza kašķējās un burkšķēja vairākas dienas no vietas. Nākamajā priekšpusdienā, lāpīdams caurumu vistu kūts jumtā, dzirdēju, kā viņa pupiņu laukā uzbrēc Dinai.

-   Varbūt arī tev šķiet, ka mēs ar Belli zogam?

-   Nē, es tikai…

Laba draudzene, neko teikt! Roza ar dusmu asarām acīs teciņiem metās gar stūri, pamezdama man ašu skatienu, daudz netrūka, lai es beigts noveltos no vistu kūts jumta, un tad pazuda mežā.

-        Es tā negribēju! sauca Dina. Un arī metās gar stūri, neizskatīdamās necik priecīgāka par Rozu.

-   Ko tu viņai pateici? prasīju.

-        Neko, sacīja Dina. Tikai… tikai, lai viņa kārtīgāk pieskata Belli.

-   Diez vai Belle tās vistas aizstiepa.

-   Pati zinu! Ne jau to es domāju.

-   Ko tad?

-        Tikai to, lai viņa labāk pieskata Belli… lai suns neskraida riņķī, un vispār. Ka nenotiek kas slikts.

Dinas balss kļuva aizvien klusāka, un beidzamais vārds izskanēja kā čuksts.

-   Kāpēc lai tā būtu? Belle jau nav klaidone.

Dina neatbildēja. Tikai, aizgājusi atpakaļ pie pupiņām, metās atkal ravēt. Nogrozījis galvu, sāku dzīt jumtā salmu ķīļus, lai caurumu nebūtu vairāk kā ielāpu. Manuprāt, Dina, maigi izsakoties, jau laiciņu izturas jocīgi. Kas tam skuķim lēcies?

Kāja paslīdējusi atdūrās pret pašu jumta malu. Velns! Derētu to nolādēto vistu kūti noplēst līdz pamatiem un uzcelt jaunu.

-   Dina!

Saucēja bija mamma.

-   Vai šodien kāda ola bija?

-   Nezinu.

-   Tad apskaties!

Skanēja mazliet aizkaitināti, olu vākšana kā nekā bija Dinas tiešais pienākums.

Dina iznāca pagalmā. Izcēlusi no akas spaini ar ūdeni, viņa nomazgāja no rokām ravēšanas netīrumus. Pēc tam, pat nepametuši skatienu man augšā, iegāja vistu kūtī. Nūjā, kas tad es, nieka brālis! Vistas un olas, un viss pārējais, redz, svarīgāks.

Kūtiņā Dina palika ļoti ilgi, vismaz man tā likās. Tik ilgi, ka mani pārņēma ziņkāre un es iekārtojos ērtāk, lai varu pa caurumu, ko grasījos lāpīt, palūrēt.

Dina stāvēja, kaut ko paņēmusi rokās. Olu. Vistas ola tā nebija. Izkrāsota melniem un sarkanbaltiem rakstiem. Cieši saņēmusi olu abām rokām, Dina to pagrieza, un ola vidū atvērās. Laikam tā bija no koka vai metāla, bet varbūt no kaut kā cita. Olas iekšpusē atradās salocīts papīra gabals.

Ziņkārība mani pārņēma ne pa jokam. Kurš gan ar šādu olu pastu var sūtīt Dinai vēstules? Vai mīļākais? Varbūt tāpēc Dina pēdējā laikā tik ērmoti uzvedas, klusē, tad atkal sūdzas par vēdergraizēm, raida grūtsirdīgus skatienus. Bet, ja viņa ir iemīlējusies, tad nekāda laimīgā mīlestība tā nav.

Atlocījusi vēstuli, Dina sāka lasīt. Te pēkšņi, nometusi malā gan vēstuli, gan olu, māsa izplūda asarās.

Noslidinājies lejā no jumta, ielēcu zālē un nākamajā mirklī atvēru vistu kūts durvis. Dina, uzmetusi man izbiedētu skatienu, ķēra pēc vēstules, kas gulēja zemē. Es biju ātrāks.

"Visumīļā Dina, negribu tevi biedēt," tā tur bija rakstīts. Tālāk izburtot neizdevās, jo Dina izrāva lapu man no rokām.

-   Padod man! pastiepdams roku, sacīju.

Dina purināja galvu. Tas uz tevi neattiecas.

-        Nu un tad. Es taču esmu tavs brālis, un, ja tu mīlējies ar kādu pilsētas lempi…

Dina uzlūkoja mani ar dīvainu sejas izteiksmi.

-        Un, ja tā arī būtu, viņa nesteidzīgi sacīja, tad tā ir mana personīgā darīšana.

-Ja vien tev viņa dēļ nav jāraud!

Dina pavēra muti un atkal to aizvēra. Asaras viņai, šķiet, nožuva tikpat aši kā parādījušās. Uzlikusi roku man uz krūtīm, māsa viegli papliķēja kā Belli, ko grasās pakasīt aiz auss.

-        Dažkārt tu esi tik mīļš, Dina teica. Un, kamēr es tā stāvēju, domādams, kā šādu piezīmi uztvert, viņa paslīdēja man garām un, iedama pār pagalmu, izklaidīgi iemeta zīmīti akā.

-   Šodien olu nav! Dina mammai uzsauca.

Pacēlu izkrāsoto olu. Gluži viegla, koks tas nevarēja būt; nekādi netiku gudrs, kas tas par materiālu. Saliku kopā abas pusītes. Redzēju, ka tie nav vienkārši raksti, bet dzīvnieka ūdens čūskas, varbūt pūķa. Ola eļļaini spīdēja, it kā krāsojums vēl nebūtu nožuvis. Smalka un svešāda, pilsētas puika neko tādu neuzmeistaros. Un kurš tad tik dīvaini uzsāk mīlas vēstuli? Negribu tevi biedēt. Nu, tādi kā es jau mīlas vēstules neraksta. Un tomēr, rakstot meitenei, es vēstuli sāktu citādi.

-   Dina, murmināju. Kādā ķezā tu esi iekūlusies?

Pusdienas nebija nekādas priecīgās. Kalējs pirms brīža bija atvedis mūsu melni. Sak, diemžēl nevarot pārdot. Taču runādams viņš skatījās zemē, uz mammas pusi pat nepagriezdamies.

-   Neko darīt, teica mamma. Jāmēģina pašiem.

Kalējs pamāja.

-   Labs zirdziņš, viņš sacīja. Varbūt lūkojiet pārdot Audēju miestā vai tālāk uz dienvidiem. Atradīsies ne viens vien, kas gribēs nopirkt tik jauku zirdziņu.

"Kā tad, tikai ne Mālu miestā," drūmi nodomāju. "Vai aiz tā visa neslēpjas zagtās vistas?"

Kalējs aizgāja, un mēs sasēdāmies pie mana sameistarotā dēļu galda. Maize un nātru zupa. Gandrīz vai sakārojās, lai mēs tiešām būtu savākuši tās vistas un pīrādziņus. Visā visumā mani noķertie truši bija vienīgā gaļa mūsu galdā. Dina sēdēja, klīrīgi bakstīdama ēdamo, Rozas seja vēl aizvien bija samākusies kā negaisa mākonis.

-   Vai nevarētu iztikt bez skābiem ģīmjiem, ierunājās mamma, gan jau to zirgu pārdosim. Un pilsētniekiem nāksies savas domas mainīt, ja ne ātrāk, tad pēc tam, kad būs notverts īstais zaglis.

Niko iekāsējās. Katrīna… vai atceries, kura tā ir?

Mamma pamāja. Tāda sīciņa, melnīgsnēja. Mazākā no tavām skolniecēm.

-Jā, Katrīna teicās zinām, kā iekļūt viesu nama vistu kūtī. Varbūt mums labi jāapsver un naktī tā jāapsargā.

Mamma purināja galvu.

-       Tadas lietas lai kārto pilsēta, viņa sacīja. Mums labāk būtu palikt malā.

Dina piecēlusies paķēra šalli.

-   Kurp iedama, jaunkundz? mamma noprasīja.

-        Aizmirsu kapli un grozu pupiņu vagā, māsa sacīja. Jāpaņem, kamēr vēl nav tumšs.

Māsa izslīdēja pa durvīm, iekams kāds paspēja bilst vārdu.

Arī es piecēlos.

-   Un kas aizmirsās tev? mamma dzēlīgi prasīja.

-   Nekas. Iešu nomazgāt traukus.

-   Davin, vai tu gadījumā neesi slims?

Jutu vaigos sakāpjam karstumu. Nepavisam ne.

Aši savācis māla bļodas, metos uz aku. Iemērcu ūdens spainī un pametu skatienu gar stūri, lai redzētu, kas notiek pupiņu dārzā.

Dinas tur nebija. Pēdējā mirklī gan paspēju ievērot, ka māsa nozib kokos, un tad viņa pazuda skatienam.

Ta jau domāju. Randiņš.

Atgriezies pie ūdens spaiņa, sāku mazgāt traukus. Beidzu, bet Dina vēl nebija atgriezusies.

-        Uzmanies, Dina! pie sevis murmināju. Mamma taču sapratīs, ka kapli tik ilgi meklēt nevar.

Nogājis vēlreiz līdz vistu kūts stūrim, ielūkojos mežā. Dinu vēl nemanīja. Nu gan jāiet, jāmeklē rokā! Māsai taču tikai divpadsmit gadu, un laukā jau metas tumšs. Turklāt vēstulē bija dīvains teikums: "Negribu tevi biedēt." Jo vairāk par to domāju, jo nemierīgāks man metās prāts.

-   Davin!

Atvērtajās durvīs stāvēja mamma.

-Jā.

-   Kur ir Dina?

-        Kaut kur tepat vien grozās, sacīju. Gan jau drīz atgriezīsies.

Lūko viņu sameklēt! Mammas balsi jautās nemiers, un man tas bija tik saprotami. Pamājis devos uz mežmalu, kur pēdējo reizi Dinu biju redzējis.

Nebiju vēl lāgā iegājis starp pirmajiem kokiem, kad māsu ieraudzīju. Viņa nāca uz manu pusi, rīstīdamās un nespēdama atgūt elpu, vienu roku stīvi turēdama atstatu no auguma.

-   Man iekoda čūska, Dina sacīja. Un tad saļima uz ceļiem, tā ka līdz mājām māsa man bija jānes rokās.

No apakšdelma Dinai sūcās divas asins strūkliņas, skaidri bija redzamas zobu kodiena pēdas.

-   Uzkrita man virsū, sacīja Dina. No koka.

Manuprāt, šai apkaimē čūskas kokos nerāpjas. Bet kaut ko tādu jau varēja gaidīt.

-    Kādā krāsā tā bija? mamma satraukti jautāja, nostiprinādama ādas žņaugu, ko bija aplikusi Dinas rokai. Zināju, ko viņa domā. Ja brūnganpelēka, tad varētu būt glodene. Kaujinieciska, bet ne indīga.

-   Melni oranža, atbildēja Dina.

Vara odze.

-    Davin, sacīja mamma nedabiski mierīgā balsī. Padod man savu nazi!

Pasniedzu mammai nazi. Roka man trīcēja. Nesapratu, kā mamma spēj saglabāt tik nesatricināmu mieru. Varbūt tāpēc, ka nav citas izejas. Jāgriež taču būs viņai.

Vara odze. Šīs čūskas inde nonāvē. Cik daudz Dinai tās bija ticis?

-    Iededz lampu! mamma sacīja. Tumsā neredz, pie kā ķerties.

Niko iededza lampā uguni un to pacēla, cenzdamies iespējami labi apgaismot Dinas roku. Nu Dina gulēja uz galda, kur vēl pirms brīža bija kūpējusi nātru zupa.

-   Roza, uzved Melliju istabaugšā! Izstāsti viņai pasaku!

Roza, mēmi pamājusi, satvēra Melliju aiz rokas. Mellija nobijusies skatījās uz Dinas roku un sākumā negribēja iet.

-   Ej ar Rozu! sacīja mamma. Mellija paklausīja.

Mamma īsu mirkli paturēja nazi lampas gaismā. Pēc tam ieskatījās Dinai acīs.

-   Tas prasīs īsu brīdi, dūdiņ, viņa čukstēja.

Dina nobālusi skatījās mammā, neteikdama ne vārda, taču redzēju, ka viņa sakož zobus.

Mamma pielika naža asmeni Dinas rokai tieši virs koduma vietas. Tad ar ašu kustību izgrieza krustu. Dina vienubrīd izdvesa izmisīgu vaidu, kas aizgāja man līdz kauliem. Mamma, pielikusi lūpas pie brūces, sūca un spļāva, sūca un spļāva. Cerēju, ka šādi tiešām iespējams izdabūt laukā čūskas indi. Mamma atkārtoja darbību neskaitāmas reizes, bet Dina gulēja kā bluķis, neizdvesdama ne skaņu, lai gan neapšaubāmi cieta sāpes. No istabaugšas dzirdējām, kā Roza cenšas Mellijai kaut ko stāstīt. Pa brīdim viņa pieklusa vai arī atkārtoja vienu un to pašu teikumu vairākas reizes, taču Mellija neiebilda. Šaubos, vai viņa vispār klausījās.

-     Pasniedz manu grozu, Davin! mamma beigās sacīja. Mute viņai bija vienās asinīs. Un katlu.

Padevu grozu un katlu. Mamma izņēma no groza māla blašķīti.

-   Tas ir spirts, viņa Dinai skaidroja. Dedzina, bet attīra.

Runādama mamma iepilināja spirtu brūcē. Dina kampa pēc gaisa un iekoda lūpā.

-   Sāp, viņa čukstēja.

-   Zinu, dūdiņ, zinu. Taču sliktākais jau aiz muguras.

Kaut nu tā būtu! Nebiju redzējis kādu mirstam no saindēšanās, taču zināju ne mazums nostāstu par gangrēnu un redzes zaudēšanu, par cilvēkiem, kas gārdza, vai zili palikdami, un pēc tam izlaida garu. Ar Dinu tā nebūs, es sevi mierināju. Viņa taču gāja pati savām kājām, pārāk daudz indes, cerams, māsai netika. Un vara odzes kodiens ne vienmēr ir nāvējošs. Ne jau vienmēr.

Mamma iemērca pārsēju katlā ar kūpošu, karstu ūdeni. Pirms likt Dinai uz rokas, viņa to mirkli padzesēja.

Lādē ir tīri palagi, mamma man sacīja. Apmaini gultasveļu.

Atnesis palagus, sāku pārklāt gultu. Mamma palaida žņaugu v.iļigāk, un Dina atkal klusītēm ievaidējās. Mamma noglauda viņai pieri.

Pārējais atkarīgs no tevis, mamma sacīja. Vai atceries, ko teicu, kad saslimāt?

Ķermenis ir tikai puse, pagurušā balsī murmināja Dina, lai izveseļotos, jāliek lietā arī galva. Mamma pamāja.

-        Iedomājies, ka roka tev jau vesela. Ka indes tajā vairs nav. Notici tam! Iestāsti sev!

-Jā, jā.

Izklausījās tā kā nedroši.

-   Dina! Tev jāapsola man, ka tu cīnīsies no visa spēka! Dina brīdi klusēja.

-       Vieglāk būtu padoties, pēc brīža viņa gandrīz vai nedzirdami nočukstēja.

Mamma izskatījās pavisam satriekta.

-   Klausies, bērns! Ta tu nedrīksti runāt!

Dina noelsās. Tikai pēc brīža sapratu, ka tie ir smiekli.

-   Vai nav stulbi? Dina teica. Čūska iekoda čūskulēnam. Mamma bridi klusēja. Tad, saņēmusi abām rokām Dinas seju, ieskatījās viņai tieši acīs.

-        Aizmirsti viņu! mamma teica. Tu esi mans bērns. Ne viņa. Vai dzirdi?

Dina aizvēra acis.

-Vai dzirdi? mamma atkārtoja.

-Jā, mamma, atčukstēja Dina. Taču izklausījās, ka viņa pati tam īsti netic.

Tonakt mūsu būdiņā neviens tikpat kā neaizvēra acis. Roza ar Melliju uzkāpa gulēt istabaugšā, kur parasti uzturējāmies mēs ar Niko. Dina sūdzējās, ka viņai salst, lai gan uguns pavardā gailēja augu nakti; tad nu pārmaiņus gulējām blakus Dinai, cenzdamies viņu sasildīt.

Pagaidīju, kamēr mamma ar Niko nav vairs gluži līdzās. Abi patlaban sēdēja pie uguns, klusā balsī sarunādamies, redzēju, ka Niko roka mierinoši uzgūlusi mammas plecam.

-   Kas viņš ir? čukstus jautāju Dinai.

-   Kas? viņa atmurmināja.

-     Viņš. Tas, kas sūta tev vēstules, vilina mežā un met virsū čūskas. Tas viņš.

Balss man dusmās trīcēja.

-   Tas… tas nav tā, kā tu domā.

-   Nav? Vara odzes, Dina, kokos nerāpjas. Kas viņš ir?

Dina klusēdama manī noskatījās. Māsas seja drudzī bija pavisam mikla, piesvīdušie mati sajaukti. īsu bridi šķita, ka Dina atbildēs. Bet nē, viņa tikai pavisam vārgi papurināja galvu.

-   Es nezinu, par ko tu runā, skanēja atbilde.

Acis aizvērās, likās, ka Dina iemieg. Tomēr zināju, ka māsa neguļ. Elpa bija pārāk saraustīta.

Vienubrīd pavisam negribot aizmigu pats. Sapņos rādījās nolādētā ola. Dina to atvāza, un vēstules vietā olā bija čūska, melnbalti sarkana čūska. Čūska vijās Dinai ap roku, plātīdama muti, no kuras rēgojās divi gari indes zobi.

-   Nē, Dina, sacīja mamma, tā nedrīkst!

-   Es gribu noņemt…

-   Nē, dūdiņ!

Pamodos. Mamma stāvēja, pārliekusies pār Dinas gultu, satvērusi viņu aiz abām rokām. Pēc mirkļa mamma pamanīja, ka esmu pamodies.

-     Davin, mamma aizsmakušā balsī teica. Tev man jāpalīdz. Paturi viņu kādu brīsniņu.

-   Paturēt?

Galvā man vēl juku jukām jaucās neskaidrie sapņi par čūsku.

-   Viņa nedrīkst noplēst sev apsēju. Mosties taču, Davin!

Piesēdos pie māsas. Dina skatījās manī, taču visnotaļ stiklainam acīm. Skatījās man cauri. Sirds man izbīlī zvetēja kā āmurs, likās, ka māsa jau ir ceļā uz citurieni.

-  Turi viņu!

Satvēris turēju Dinu aiz plaukstu locītavām. Tās bija vienos sviedros.

-  Atlaid mani! Dina lūdzās. Gribu noņemt. Sāp!

Dina mēģināja izrauties, taču noturēt viņu bija viegli. Pavisam viegli.

-       Viņa nedrīkst šādi izšķiest spēkus, sacīja mamma, it kā Dinas pašas nebūtu klāt. Pacenties, Davin, noturēt viņu mierā!

-Kā?

-   Parunājies. Uzdziedi. Kaut ko pastāsti. Vienalga ko.

Galva man likās kā izslaucīta. Nenāca prātā neviens stāsts.

-  Atlaid mani! čukstēja Dina. Atlaid mani, atlaid mani…

Sāku dziedāt. Senu šūpļadziesmu, biju pat aizmirsis, ka to vispār zinu.

-   Zvaigznīt manu, aizver acis…

Dina tiešām nomierinājās. Varbūt biju to viņai dziedājis pavisam maziņai. Neatcerējos visus vārdus, bet vai nav vienalga. Varēju taču dūkt. Galvenais, ka dziesma Dinu nomierina.

Mamma atgriezās ar krūzi.

-   Pacel mazliet, viņa sacīja, lai Dina var padzerties.

Mamma pielika krūzi māsai pie lūpām, bet viņa novērsās.

-        Pretīgi ož, Dina teica, niķīgi un bērnišķīgi kā aizvainots trīsgadīgs mazulis.

-   Paskaties manī! sacīja mamma.

Dina nelikās dzirdam.

-       Paskaties manī! mamma atkārtoja jau kauninātājas balsī, un Dinai bija jāpakļaujas. Tu man apsolīji nepadoties. Vai dzirdi?

Dinas galva ieslīga man rokās ļengani kā lupatu lellei, taču viņas balss vienubrīd atguva normālu skanējumu.

-        Jā, māsa sacīja. Un paklausīgi izdzēra, ko mamma viņai pasniedza.

Dina gulēja. Bez pārtraukuma. Nepamozdamās ne reizi, kad mamma mainīja apsēju. Āda ap brūci bija sasārtusi, iekaisusi, taču mamma pēkšņi nomierinājās.

-    Švīku nav, viņa teica. Un, lai gan mani, atšķirībā no Dinas, nekad nebija saistījusi mammas ārstniecības māksla, tomēr zināju, ka viņa runā par asins saindēšanos. Proti, asins saindēšanās nav. Jādomā cerīga zīme.

Ap pusdienlaiku Dina pamodusies prasīja ūdeni. Lai arī karsonī, tomēr man pazīstamā Dina bija atgriezusies. Un nākamajā rītā arī drudzis atkāpās.

-     Dūšīgi cīnījies, māšuk! uzslavēju. Lai nogāztu tevi gar zemi, ar vienu vara odzi nepietiek.

Dinas sejā atplauka smaids pavisam vārgs, tomēr smaids. Un tad viņa atkal iekrita miegā.

-    Parūpējies, lai Dina atmozdamās ikreiz padzeras, mamma sacīja.

-   Kur tad tu? jautāju.

-  Apceļošu Mālu miestu.

Neko īpašu balsī nesaklausīju, taču pietiekami labi pazinu mammu, lai zinātu, ka viņa ir dusmīga. Īstenībā dusmas mammu smacēja jau vairākas dienas, taču tikai tagad viņa varēja ko uzsākt.

-   Došos tev līdzi, teicu.

Mamma uzmeta man īsu mirkli.

-   Labi, viņa sacīja. Man nekas nav pretī.

Bija teju pusdienlaiks, kad abi ar mammu iejājām Mālu miesta laukumā. Mamma apstādināja Falku viesu nama priekšā, taču no zirga nenokāpa. Palika sēžam seglos. Nebilzdama ne pušplēsta vārdiņa. Un Falks, kas citkārt ar īpaši labām manierēm neizcēlās, šoreiz uzvedās labi: ar priekškāju nekārpījās un galvu nemētāja, tāpat ari citus niķus, kā rādās, bija piemirsis.

Mamma Falka mugurā sēdēja ilgi un klusēdama, kamēr ap mums salasījās cilvēku bariņš.

Kas viņai padomā? čukstus, tomēr dzirdami prasīja viens vīrs citiem.

Mamma uzmeta vīram skatienu, un tas satrūkās.

-   Es gaidu, mamma atbildēja, atlaizdama skatienu no vīra gluži kā plēsīgs putns laupījumu, par kuru tam zudusi interese.

Vīrs, papurinājis galvu, metās berzēt vaigu.

-   Ko? jautāja cita droša dvēsele.

-   To, kas grasījās nogalināt manu meitu.

Nu laukums vairs nemaz neizskatījās kā parastā pusdienlaikā. Visas runas pieklusa. Neviens negribēja neko pirkt vai pārdot, nelūkoja nest ūdeni, nekāroja viesu namā iedzert aliņu. Likās, ka pilsētai cauri izskrien čuksts, un pusstundu vēlāk viss Mālu miests jau noteikti zināja, kas un kā. Patlaban vairums pulcējās vērot notikuma beigas.

Līdzās Falkam un Silkei drūzmas nebija, bet citviet gan laukums bija stāvgrūdām pilns ar sēdošiem vai stāvošiem cilvēkiem. Dažs labs mēģināja pļāpāt, te pēkšņi sarunas aprāvās, noklusdamas vai pāriedamas murdošos čukstos. Un, kad mamma iztaisnojusies apsēdās Falka mugurā vēl staltāk, iestājās nāves klusums. Klusums un miers visā laukumā.

-   Manai meitai iekoda čūska, mamma ne pārāk skaļi ierunājās, tomēr viņas teikto dzirdēja visi. Daudz netrūka, un viņa būtu nomirusi. Varbūt tas bija negadījums. Es tā ceru.

Mamma aplaida skatienu pūlim no sejas uz seju. Un, ja kāds pirmīt arī nezināja, ka viņa ir Kauninātāja, tad tagad zināja visi.

-   Tikai gļēvulis var tik ļauni izturēties pret bērnu. Ja kāds vēl mums ļaunu, lai panāk uz priekšu. Ja kādam kas zināms, lai panāk uz priekšu. Cilvēkiem jāuzzina par viņa rīcību.

Visi klusēja. Neviens pat nepakustējās. Mammas acis slīdēja no cilvēka uz cilvēku, sagūstot, atlaižot, pēc tam sagūstot nākamo. Neviens nebilda ne pušplēsta vārdiņa. Neviens nepanāca uz priekšu. Un tad Irēna spēra nedrošu soli uz Falka pusi.

-  Kauninātāj, viņa drebošā balsī iesāka, mēs tavam bērnam pāri nedarījām. Mēs esam kārtīgi ļaudis.

Mamma nesteidzīgi pamāja.

-   Es tev ticu, viņa teica. Neviens no šeit klātesošajiem nav vainīgs. Varbūt tiešām tas bija negadījums. 1a man gribētos domāt.

To pateikusi, mamma pagrieza Falku un atstāja laukumu. Un, kad jājām projām, nevienam visā Mālu miestā negribējās nostāties viņai ceļā.

-   Vai tiešām tu tā domā? kad bijām turpat pie mājām, jautāju. Ka tas bija negadījums?

-   Varbūt, mamma atbildēja. Katrā ziņā laukumā tā cilvēka nebija. Taču es arī pavēroju, kas nebija klāt. Sīkbodnieks Andreass. Kurpnieks. Un viesnīcnieces Minnas vecākais dēls. Ja kāds vainojams, tad viens no šiem trijiem.

Nevienu es nespēju iztēloties Dinas slepenā sirdsdrauga lomā, pat Minnas dēlu ne. Dinai par vecu, vecāks par mani, turklāt vēl ar vienu aci neganti šķielē. Varbūt maldījos, noturēdams vēstules rakstītāju par mīļāko. Ej nu sazini, varbūt tāda mīļākā nemaz nav. Kāds vienkārši varēja noklausīties par tikšanos un iegrozīt visu pēc sava prāta. Ja randiņš vispār bija norunāts. Varbūt tas nemaz nebija norunāts. Neskaitāmie varbūt švīkstēja man galvā kā iztramdīti sikspārņi, un skaidrs bija vienīgi tas, ka mums ar māsu nopietni jāizrunājas. Nu viņa būs spiesta man izstāstīt visu!

Taču, kad pārradāmies mājās, Dina vēl gulēja un es nespēju būt tik cietsirdīgs, lai viņu modinātu un izprašņātu. Biju priecīgs, ka māsa man vispār ir.

Lāpas naktī

Belle gaudoja. Skaļi, spalgi un brīdinoši, tā ka es uztrūkos, lai gan pilnīgi neatmodos. Pa miegam dzirdēju, kā Belli pie durvīm kušina, taču suns neklausīja.

Izvēlies laukā no cisām, pierāpoju istabaugšas malai.

Kas noticis? čukstēju Rozai uz leju, tik tikko viņu tumsā saredzēdams. Īstenībā manīju tikai Belles balto kažoku.

Roza uzreiz neatbildēja.

-        Manuprāt, kāds nāk šurp, viņa pēc brīža klusā, izbiedētā balsī sacīja.

Pagriezos modināt Niko, taču viņš jau bija augšā.

-   Sameklē loku! Niko teica.

Pamāju. Ja mūsu būdiņai tuvojas nakts vidū, kāds varbūt saslimis un gaida mammas palīdzību. Taču pēc beidzamo dienu notikumiem baidījos, ka…

-   Toneres kundze!

Ašs klauvējiens pie durvīm, aizelsusies balss. Izklausījās pēc…

-   Atver, Roza! sacīja mamma. Irēna.

Tā tiešām bija Irēna. Viņa nespēja atgūt elpu un izskatījās bezgala satraukta, tāpēc sākumā nodomāju, ka noticis negadījums ar bērniem. Laikam arī mamma pirmajā mirklī domāja tāpat.

-        Piesēsties! viņa aši teica. Esi izmirkuši? Davin, iededz gaismu!

Irēna noliedzoši atmeta ar roku.

-        Nē, viņa, vēl aizelsusies, teica. Man pašai nekas nekaiš. Tas ir… tas ir…

-   Pagaidi, kamēr atgūsi elpu, mamma sacīja.

Irēna apsēdās, nebeigdama purināt galvu.

-        Nav laika, viņa teica. Viņi uzgāja Katrīnu seglinieka Katrīnu. Un Katrīna… ar viņu nav lāgā. Guļ bez samaņas viesu nama vistu kūtī, un neviens nespēj viņu atdzīvināt. Un viņai… viņai uz krūtīm uzvilkta zīme. Ar asinīm.

-        Ar asinīm… pirmajā acumirklī mamma izskatījās tikai satraukta. Un tad nesteigdamās pajautāja: Kas par zīmi?

Irēnas acis urbās galdā. Divi apļi, viens iekš otra. Tāda kā… kauninātājzīme.

Man gandrīz vai izkrita no rokām lampa, ko beidzot biju iededzis. Mamma lūkojās kalēja sievā, kas nespēja atraut skatienu no galda, nevēlēdamās pacelt acis.

-   Irēna…

-   Nešaubos, ka jūs tie nebijāt. Irēna beidzot spītīgi pacēla skatienu.Lai kurš tas bija, lai kas to izdarīja… es zinu, ka jūs tie nebijāt. Taču… daudzi domās, ka tā ir Kauninātājas atriebība par negadījumu ar viņas meitu. Jums jādodas projām. Šeit jūs palikt nedrīkstat. Jums jādodas projām tūdaļ pat.

Domas man sagriezās virpulī. Kas noticis ar Katrīnu? Es viņu labi pazinu. Niko skolniece, klusa meitenīte ar brūnām matu cirtām un atstarpi zobos. Ne vecāka par septiņiem gadiem vai apmēram tā. Kurš gan spēja mazajai nodarīt ļaunu?

-   Viņa teicās zinām, kā ietikt viesu nama vistu kūtī, klusi sacīja Niko. Varbūt… Katrīna pārsteidza zagli vai tamlīdzīgi.

-   Sameklē manu grozu, Davin! teica mamma. Jāpaskatās, vai nevaru ko darīt lietas labā.

-   Vai jūs vispār dzirdat, ko jums saku? Irēna negaidot iebrēcās. -Jūs nedrīkstat šeit palikt! Kurpnieks, sīkbodnieks Jēkabs, viesnīcnieces Minnas dēls… kā jūs domājat, cik ilgs laiks vajadzīgs, lai viņi būtu klāt ar rungām un lāpām, un kas lai zina, ko vēl šie sadomā likt lietā? Jums jādodas projām, es saku. Uz līdzenas vietas!

Tikai tagad man pa īstam pielēca. Mums atkal jāauj kājas. Atkal esam palikuši bez mājām.

Belle atsāka riet vēl skaļāk nekā pirmīt.

Irēna rādīja pārbiedētu vaigu.

-   Tie ir viņi! kalēja sieva iesaucās. Jau ceļā uz šejieni.

Nebija laika pat iejūgt zirgus. Ātri paķēruši visnepieciešamāko, izskrējām laukā no mājām. Man bija jāsēstas seglos ar Dinu rokās: māsa bija pārlieku vārga, lai pati kāptu mugurā Silkei. Roza pēdējā brīdī sagūstīja svītraino kaķēnu un pierunāja Irēnu paņemt to atpakaļ. Un tad mēs jājām es ar Dinu uz Falka, mamma ar Melliju sev priekšā uz meļņa. Roza, galīgi bāla un nobijusies, sēdēja uz Silkes, pārāk stingri pievilkdama pavadu, viņa vēl nebija iemācījusies jāt.

Izvēlējāmies šauro stigu viņpus mājai. Tumsā vieglāk būtu |.it pa ratu sliedēm, taču neuzdrošinājāmies. Spriežot pēc Belles uzvedības, vajātāji jau atradās pavisam tuvu.

Apklusini! uzšņācu Rozai. Viņa mūs iegāzīs!

Pateikt jau viegli, atšņāca Roza, lai gan ne tik dusmīgi kā parasti. Zirga mugurā viņa vēl nejutās droša. Paraustījusi Belli .iiz kaklam uzliktās pavadas, Roza viņu norāja, taču bez panākumiem. Belle zināja tikai vienu: viņas ģimene ir briesmās un tagad ļāglābj. Silke, Belles riešanas izbiedēta, galvu mētādama, uzgrūdās Falkam. Roza, bailēs iespiegdamās, izlaida no rokām suņa pavadu. Belle ņurdēdama un riedama aizšāvās projām kā bulta pretī ienaidniekiem, kas apdraud viņas ļaudis.

-  Nē! iebrēcās Roza un, izlaidusi no rokām Silkes pavadu, nolēca zemē. Tad metās pakaļ Bellei.

-   Roza! Apstājies! saucu.

Bet Roza neapstājās. Uzmetu izmisušu skatienu mammai.

-  Griežam atpakaļ! teica mamma. Bez Rozas mēs nevaram doties prom.

Atklājās, ka mājas priekšā pagalms jau pilns ar vīriem un zirgiem. Netiku gudrs, cik tieši viņu tur bija, nedz arī kas tie tādi galvā visiem bija kaut kas uzmaukts, tādi kā maisi ar caurumiem mutes un acu vietā, un lāpu liesmu nemierīgajā dejā varēja manīt vien plaukstu, roku vai acu zibsni maskas caurumā.

Viens bija saķēris aiz rokas Rozu. Otrs, vicinādams lāpu kā nūju, centās atvairīt Belli. Belle rēja, ņurdēja, ķērās zirgiem stilbos.

Pēkšņi bara vidū parādījās mamma. Es pat nemanīju, kurā brīdī viņa nolēca no zirga.

-  Kas jums te meklējams? mamma prasīja balsī, kas liek apstāties un ieklausīties. Apklusa pat Belle, saraudamās čokurā, varbūt apjauzdama, ka rīkojusies neapdomīgi. Roza izrāvusies apkampa savu nepaklausīgo suni.

No sākuma neviens neatbildēja. Tad kāds nokāsējās; tas bija vīrs, kas jāja uz sirmja; man bija pārliecība, ka viņš ir no viesu nama.

-        Mūs tu nesakaunināsi, ragana! virs teica. Ieradāmies kārtot rēķinus.

Gan jau viņš gribēja runāt skarbi un nelokāmi, taču gluži tā nesanāca.

-        Un kas par rēķiniem tie būtu? jautāja mamma. Nezinu, kā viņai izdevās saglabāt tik nesatricināmu mieru, balsi nemanīja ne mazāko trīsu.

-Taisnīga lieta! Tas tev labi zināms!

-Ja jūsu lieta ir tik taisnīga, kāpēc esat maskās? Vai baidāties, ka jūs pazīs?

Vīri nemierīgi saknosījās.

-        Katrīna, viens no tiem ierunājās. Mazā Katrīna guļ uz nāves gultas. Ar tavu draņķa raganas zīmi uz krūtīm!

-        Ļaujiet man bērnu apskatīt, mamma sacīja. Varbūt spēšu viņai palīdzēt.

-   Lai nu kas, bet tu viņai nepieskarsies!

-   Kur ir meitenes tēvs? jautāja mamma. Ko saka viņš?

Jau atkal nevienam negribējās atbildēt. Un atkal ierunājās tas

uz sirmja: Sēž pie bērna.

-        Varbūt arī jums tā vajadzēja darīt. Man ar viņas slimību nav nekādas saistības, mamma teica.

-        Bet zīme, ierunājās cits. Raganas zīme. Ko lai domā par to?

Jautājums skanēja neviltoti: cilvēks, jādomā, šaubījās par vainīgo. Šajā mirklī varēja notikt jebkas. Varbūt pat atklāties īstais vaininieks.

Sirmja jātnieks iztaisnojās.

-        Raganas stiķi, viņš sēca. Vai tad jūs nesaprotat? Viņa jauc mums galvu, lai nevaram darīt, kas darāms!

Jātnieks pacēla lāpu, kā grasīdamies mammai sist. Dina apslāpēti, kurkstoši iekunkstējās un rāvās man laukā no rokām.

-         Esi mierīga, čukstēju māsai matos, lai gan pats dedzīgi vēlējos iejāt maskoto vīru barā. Ja viņi mammai iesitīs… Kaut vai pieskarsies… Man jābūt blakus mammai. Taču Dinu un Melliju atstāt arī nevaru. Raujies kaut pušu.

• Paliec pie māsām! čukstēja Niko, virzīdamies uz mammas pusi. Un viņam nebija pat naža, ar ko aizstāvēties. Jā, lai nu kas, bet zaķpastala Niko nebija.

-        Labs vakars, sīkbodniek Andreas! Labvakar, viesnīcas Pēteri! I abvakar, kurpniek! Redzu, šeit ir arī namdaris Vilmans. Kā mazajam Vilmanam iet ar rēķināšanu?

Niko acīmredzot bez grūtībām pazina vīrus ar visām maskām. Viņam taču ar pilsētniekiem vairāk darīšanu nekā man.

Vīriem, kā redzēju, nepatika, ka viņus pazīst un sauc vārdā. Labāk jau būtu palikt nezināmiem svešiniekiem tumsā.

-        Man sāp sirds par Katrīnu, sacīja Niko, un varēja redzēt, ka tā tiešām arī ir. Darīsim, kas mūsu spēkos, lai tikai viņai palīdzētu.

-        Kas tur ko palīdzēt, sacīja Vilmans. Meitēns guļ, un viss. Un ne par ko nav pamodināms.

-        Ļaujiet man palīdzēt! lūdza mamma. Ļaujiet apskatīt, lai zinu, ko varu darīt!

Viesnīcas Pēteris, strauji pagriezis sirmi, metās projām tik knaši, kā kad viņam uz papēžiem mītu meža ļaunie gari. Pārējie, mirkli vilcinājušies, viņam sekoja. Pakavi dunēja tālāk un tālāk, lāpu mirgoņa izplēnēja kokos.

Gandrīz vai neuzdrošinājos ticēt. Viņi bija projām. Neko mums nenodarījuši.

Mellija klusītēm, mēmi ieraudājās, kā baidīdamās, ka viņu sadzirdēs. Nolēcu no zirga, lai varētu apkampt gan viņu, gan Dinu.

-   Csss, čukstēju. Viņi ir projām. Viss jau garām.

Taču nebija vis.

Pēkšņi atkal izdzirdējām pakavu dunu, un pa ratu sliedēm švīkstēdami atgriezās trīs jātnieki. Viņi neapstājās, nedz arī ko teica. Tikai uzmeta lāpas uz būdiņas jumta.

Salmu jumta.

Palaidis vaļā Dinu un Melliju, metos pie akas.

-        Palīdzi man! uzsaucis Niko, rāvu augšā virvi, vindai nebija laika. Jumts bija vecs, nosūnojis, varbūt spēsim apslāpēt uguni, pirms tā iet plašumā. Viena lāpa noripoja lejā pati, tad nu augšā palika tikai divas.

Niko paķēra spaini no brūņa ekipējuma, es pārlēju tajā ūdeni no akas spaiņa. Pēc tam metos vilkt augšā nākamo spaini. Ar acu kaktiņu manīju, kā Niko pūlas laistīt jumtu. Necik augstu jau ūdens netika. Nolicis spaini zemē, Niko pazuda mežā.

Ko viņš dara? Vienkārši padodas, vai?

-   Niko!

Niko jau nāca atpakaļ ar brūno ķēvi. Uzlēcis tai mugurā, viņš gluži kā tirgus mākslinieks pēkšņi piecēlās kājās.

-   Roza, padod spaini!

Roza pienesa spaini. Niko uzgāza ūdeni salmu jumtam, apslāpēdams vienu lāpu. Ai, kaut izdotos apdzēst otro…

No meža iznira vēl trīs jātnieki, varbūt tie paši ar jaunām lāpām. Brūnā ķēve izbīlī metās sāņus, un Niko bija spiests noslīdēt, apsēsties jāteniski. Šoreiz jumtā palika tikai viena lāpa, taču nelaimīgā kārtā pašā augšā, pie jumta kores, un uguns acumirklī metās negausīgi rīt sausos salmus. Bet tumšajā mežmalā jau atkal nodunēja pakavi.

Mamma uzlika man uz rokas savējo.

-     Lai deg, viņa nogurušā balsī sacīja. Tāpat te nav palikšana.

Drosmi zaudējuši, stāvējām, noskatīdamies, kā liesmas laiza jumta kori. Belle smilkstēja, Mellija mēmi un izbiedēti turpināja raudāt.

-     Nu tu pati redzi, ko mums izmaksā tavs sirdsdraugs, uzšņācu Dinai. Vai tagad neatklāsi, kurš tas ir?

-    Ai, Davin, tu nu gan esi muļķis, Dina rāmi atbildēja. Nekāda sirdsdrauga man nav.

-    Ne jau es tas muļķis. Ne jau es slapstīdamies vilkos uz mežu, saulei rietot, kaut kāda zaļknābja vēstules dēļ.

-  Vēstule? ierunājās mamma. Kas par vēstuli?

Dina klusēja.

-   Dina! Kas par vēstuli?

Dina elpoja saraustīti, gandrīz kā todien pēc čūskas kodiena.

Viņš rakstīja, ka nevēlas mani biedēt. Ka Bestu viņš nenosita. Ka tikai vēlas ar mani iepazīties.

Muļķis. Jā, Dinai taisnība. Dumjš kā zābaks, lūk, kāds esmu! Sezuans. Vēstule olā bija no Sezuana.

Mammas acīs dega dusmas un izmisums.

Ai, Dina, viņa sacīja, un tu viņam noticējil

-       Nē. Nē. Uzreiz ne. Un ari… līdz galam ne. Vienīgi… mēs visi bijām tik laimīgi. Un man negribējās pārcelties… jau atkal. Turklāt manis dēļ.

Mamma klusēja šausminoši ilgi. "Tikai nerājies," domās lūdzos. "Tikai nerāj tagad Dinu!" Savu mūžu nebiju dzirdējis māsas balsi tik klusu, tik trauslu. Likās, ja kāds pret Dinu izturēsies bargāk, viņa saplīsīs smalkos gabaliņos.

-   Cik ilgi viņš jau ir šeit?

Mammas balss skanēja mierīgi, taču uz tādu mieru daudz paļauties nevar. Tikpat kā maska, aiz kuras paslēptas bailes vai dusmas, vai gan viens, gan otrs.

-        Nezinu, Dinas balss skanēja tik klusi, ka gandrīz vai apdzisa. Viendien parādījās uzraksts uz tāfeles. Pamanīju, kad man vajadzēja tās izdalīt. Nu jau būs nedēļa.

-        Teju divas, nosēcu. Todien, kad pārnāci mājās ar vēdergraizēm.

Dina pamāja.

Mežā spalgi iebrēcās pūce. Pūce, kas nemaz neizklausījās pēc pūces.

-        Laiks doties projām, teica Niko. Ja viņiem ir loks, liesmu gaismā būsim viegls mērķis.

Gandrīz vai likās, ka vajātāji mūs dzirdēja. Gaisu pēkšņi pāršķēla bulta un pāris soļu attālumā no mums trīsēdama ieurbās zemē.

-        Pazūdiet! sauca balss tumsā. Mālu miestā iztiksim bez raganas!

Kliedzējs bija viesnīcnieces Minnas dēls, taču šaut viņš diez vai šāva kur nu šim ar greizo aci, labi, ka vispār spējīgs blandīties pa pasauli.

-   Mežā! norīkoja Niko. Ja pievāks ari zirgus, būs ziepes.

Mamma satrūkās. Piespiedusi Melliju pie gurna, viņa neveikli

metās uz mežmalu. Niko, paņēmis rokās Dinu, viņai sekoja.

-   Ejam, teicu Rozai, kas vēl spieda pie krūtīm Belli. Un kārtīgi pieskati savu mežazvēru!

Vajātāji neatkāpās no mums visu nakti. Ikreiz, kad likās nu beidzot varam piestāt un atvilkt elpu, atskanēja nolādētais pūces brēciens un pēc mirkļa nošvīkstēja bulta. Ar mums spēlējās. Mežā viņi orientējās labāk nekā mēs, un, kamēr bijām zināmā attālumā, aizstāvēties nevarējām. Nonāvēt viņi mūs negrasījās, tad jau būtu to izdarījuši. Tomēr mēs pārdzīvojām nāves bailes: tik labi jau viņi neredzēja, lai būtu droši, ka netrāpīs. Vienreiz bulta nosvilpa mazajai apaļmugurei gar pašu skaustu, atstādama zirdziņam uz pleca asiņainu švīku. Nākamreiz tikai Niko septītais prāts un ātra noliekšanās pasargāja viņu no bultas; daudz netrūka, lai tā būtu ieurbusies viņam acī.

Tikai pelēkajā rīta stundā vajātāji no mums atstājās. Pēdējā bulta nošvīkstēja Silkei gar pašām nāsīm, taču viņa bija tik pārguruši, ka nepaspēja nobīties.

-   Pazūdiet no Loklainas! sauca man nepazīstama balss. Iztiksim bez jūsu slakas!

Četras dienas vēlāk, atstājuši aiz muguras Loklainas mežus, sasniedzām līdzenumu un nu atradāmies rietumos no Sagislokas. Mūsu rocība bija vēl mazāka nekā pametot Augšzemi gandrīz vai tikai kailā dzīvība un apģērbs, kas mugurā. Pret Sezuanu manī dega naids, bet tagadējās jūtas nebija ne ar ko salīdzināmas.

III APMETNE Stāsta Davins

Apmetne

Sagisloka bija bagāta pilsēta. Manījām to jau pa gabalu. Spoži vara jumti un stikli mirdzēt mirdzēja, savu mūžu nebiju redzējis tik daudz stikla rūšu vienviet. Cilvēki gandrīz vai visi bija lepni uzcirtušies. Zīda vestes apņēma labi barotos vēderus, sudraba pogas mirdzēja saulē. Jā gan, Sagislokā to varēja atļauties, un nevienam nebija vajadzības savu turību slēpt.

-        Viss te rādās varen dārgs, šaubu pilns teicu mammai. Kā tu domā, vai tādiem kā mēs šeit vieta atradīsies?

-Jāmēģina, mamma atbildēja. Ta kā tagad ilgi turpināties nevar.

Viņai bija taisnība. Gaužām derētu atpūta un naktsmājas. Mellijai bija piemeties kāss, dziļš, sēcošs klepus; uznākot lēkmei, māšele drebēja no galvas līdz kājām. Visi bijām saguruši un bāli, Dina vispār izskatījās pēc ēnas.

Apjautājāmies ielā satiktam vīram, vai ir kāds iestādījums, kur mēs varētu lūgt patvērumu. Man par pārsteigumu vīrs draudzīgi un vēlīgi atbildēja, ka pilsētas nomalē esot apmešanās vieta trūcīgiem iebraucējiem, izsmeļoši paskaidrodams, kā turp aizkļūt.

Apmetne atradās lejā pie ezera, pilsētas austrumu galā. Ta bija plaša, krietni plašāka, nekā biju gaidījis. Abpus ceļam rindojās balsinātas ēkas sarkaniem jumtiem īsta mazpilsētiņa pilsētas vidū. Virs pamatīgajiem vārtiem karājās ģerbonis ar divām pūķa galvām.

Niko, apstādinājis zirgu, uzmeta nemierpilnu skatienu pūķu galvām.

-   Kas tas tāds? painteresējos.

-   Drakonisu dzimtas zīme, lūk, kas, Niko atbildēja.

-   Pūķu?

Niko pamāja.

-   Ko tā nozīmē?

Niko savaikstījās. Neko īpašu. Tomēr… ja kāds prasa, esmu Nikolass. Nevis Nikodēms.

Viegli atradām, kur iet: ceļš aizveda tieši līdz atvērtām durvīm, virs kurām ieraudzījām norādi ar izstieptu roku. Niko palika laukā pie zirgiem, bet es iegāju kopā ar mammu un meitenēm pajautāt, vai varam cerēt uz vietu.

Telpa bija visai dīvaina. Sienas no augšas līdz lejai noklātas ar tāfelēm. Pat uz durvīm karājās melnas šīfera plāksnes. Telpas vidū aiz rakstāmpults stāvēja vīrs melni pelēkā apģērbā ar izšūtu dubultpūķi uz krūtīm.

-     Laipni lūdzam Drakonisu apmetnē! viņš sacīja un, lāgā mūs neuzlūkojis, draudzīgi pasmaidīja. Kā varu jums palīdzēt?

Nebija nemaz tik viegli stāvēt tukšām rokām un būt trūcīgam, kā viņi to sauca. Stāvēt, lūdzot un nespējot samaksāt.

-     Dzirdējām, ka… ka šeit varot saņemt patvērumu, iesāka mamma.

-     Jā, protams, atbildēja vīrs. Tādam nolūkam jau mēs te esam. Cik personu jūs būtu?

-   Sešas.

-     Sešas… vīrs piezīmēja tāfelē, kas viņam bija rokās. Un dzimums, vecums?

Mamma nosauca mūs visus pēc kārtas, sākot ar Melliju, un tā tālāk. Vīrs, nolicis tāfeli malā, nocēla no sienas trīs citas un sāka rindot uz tām burtus.

-   Mājlopi?

-   Trīs zirgi un suns.

Vīrs sarauca uzacis. Laikam ne jau katram tukšiniekam bija tāds lopu bariņš.

-     Tie jāizvieto Apmetnes stallī, vīrs teica, izdarīdams vēl vienu piezīmi.

Pēc tam viņš pašķindināja zvaniņu. Parādījās divi cilvēki vecāks vīrišķis pelēkās biksēs un svārkos un meitene pelēkā kleitā ar baltu priekšautu.

-     Paulus, parūpējies, lai dzīvniekus aizved uz stalli. Tikmēr jūs, Oliņa, lūdzu, parādiet četrām dāmām, kur viņas dzīvos. Bloks C, 2. un 5. istaba, tām jābūt brīvām. Abi kungi nāks ar mani.

Mēs visi kā sarunājuši bridi stāvējām nekustēdamies.

-        Mums labāk patiktu dzīvot kopā, sacīju pavisam skaļi un noteikti. Visai ģimenei vienviet.

Vīrs jau bija pusceļā uz durvīm.

-        Diemžēl, viņš, laipni smaidīdams, teica, mums nav tādu ērtību. Pie mums vīrieši un sievietes dzīvo atsevišķi.

Kas par ērtībām? Pirmā dzirdēšana.

-   Ko tas nozīmē? čukstus jautāju Dinai.

Māsa gurdi purināja galvu.

-   Gan jau saistībā ar gultasveļu, viņa sacīja.

Mellija nokāsējās.

-       Mums nav izvēles, sacīja mamma. Kaut uz dažām dienām, lai varam atpūsties un kaut cik atgūt spēkus.

Mamma ar meitenēm sekoja Oliņai laukā pa durvīm un tad nogriezās pa kreisi. Es izgāju ārā pasaukt Niko.

-        Šurp, sacīja draudzīgi smaidošais vīrs, caur durvīm pamādams pa kreisi, kur, jādomā, atradās vīriešu nodaļa.

Viss te mirdzēja spodri tīrs un glīts. Starp balsinātajiem mūriem kārtīgi noklāta grants, gaiteņu baļķi smaržoja pēc svaigas darvas. Šur tur manīja kādu večuku pelēkās drānās uzslaukām vai ravējam. Trīs puišeļi, ne vecāki par sešiem septiņiem gadiem, nometušies uz ceļiem, kailām rokām ravēja pagalmu. Arī viņi bija pelēkās biksēs un pelēkos svārkos. Vai tiešām visiem šeit jāģērbjas tā?

-        8. istaba, sacīja mūsu pavadonis, atvērdams melni krāsotas durvis, kas bija līdzīgas citām melni krāsotām durvīm, kam bijām pagājuši garām, balts bija tikai astotnieks un burts E. Vīrs atrāva slēģus, telpā ieplūda gaisma, un mēs varējām apskatīt istabu, kurā nu būs jādzīvo.

Diez cik plaša tā nebija. Gar divām sienām bija ierīkoti plaukti, pa trim katrā pusē, atstājot istabas vidū eju. Plauktos acīmredzot būs jāguļ. Laikam pa diviem uz viena, ar galvu katram uz savu pusi. Ik pie plaukta stāvēja mūrim stingri pienaglota koka kaste.

Vairāk no mēbelēm istabā nekā neredzēja, un nebija jau ari vietas. Lai nu kā, bet gultās bija ieklāti vairāki biezi pelēkas krāsas matrači, balti palagi un pelēkas segas.

-   Istabas iemītnieki atbild par kārtību un higiēnu, paziņoja vīrs. Personīgās lietas jāliek kastēs. Ja nepietiek vietas, pārējās mantas varat izvietot kopējā lādē.

Aplūkoju kastes. Neteiksim, ka tās būtu milzīgas. Pat ar savu līdzpaņemto nabadzību šo to nāksies ierindot pārējās mantās.

-  Augšējā un vidējā lāva ir brīva. Lūgtu pievērst uzmanību lāvas numuram! Šī ir 8. istaba, E bloks. Tavs lāvas numurs, jauno cilvēk, būs 10. Tatad, ja kāds jautā, tu esi 8-E-10.

-   Vai nebūtu ērtāk tikai nosaukt vārdu? nedaudz samulsis, jautāju. Nekādi netiku gudrs, kam vajadzīgas tādas skaitļu virknes.

-  Kur nu var atcerēties visu šeit neilgi dzīvojošu cilvēku vārdus. 8-E-10. Vai tad tas tik sarežģīti?

-   Nnē, atbildēju. Tik daudz jau atmiņā paturēšu.

-   Pirms iešanas uz vannasistabu varat atstāt lietas šeit.

Vannasistaba? Tagad? Man vispirms gribētos uzmeklēt mammu un meitenes. Bet nomazgāt ceļa putekļus, protams, nav ne vainas.

Vannasistaba bija bezgala jauka, vismaz neko tādu iepriekš redzējis nebiju. Grīdā iebūvētas divas milzīgas vannas, viena ar siltu ūdeni, otra ar aukstu. Vispirms ieej siltajā un vanna bija tik liela, ka pie labas gribēšanas varēja pilnīgi ienirt ūdenī! un tad meties aukstajā noskaloties. Tādas lietas liek asinīm riņķot straujāk. Pavisam aizmirsis par nogurumu, gribēju paķircināt Niko, kā to pa reizei darām ar Kinni un Pulverdibenu. Vai arī darījām. Kas zin', vai ar Pulverdibenu vēl kādreiz tiksimies? Taču šobrīd man par to negribējās domāt. Paniris zem ūdens, sagrābu aiz potītes Niko, un viņš pārsteigts paklupa un iegāzās ūdenī augšpēdus.

Izniris Niko pirmajā acumirklī rādījās varen saniknots. Tomēr acīs gailēja nebēdnīga uguntiņa. Atglaudis savus izmirkušos melnos matus no pieres, Niko, dziļi ieelpojis, ienira. Starp mums izraisījās brīnišķīga ūdens kauja ar visiem iespējamajiem viltus gājieniem un nodevīgiem trikiem; ūdens šļakstīt šļakstījās uz balsinātajām sienām. Niko zināja labus paņēmienus. Ja godīgi, vairāk nekā es.

Pēc tam, nometušies uz vannas malas, atpūtāmies. Zagšus aplūkoju Niko. Viņš bija vājš, bet vai tad es pats labāks? Ribas varēja saskaitīt gan vienam, gan otram. Pēdējos mēnešos ar ēšanu paplāni, un tauku rezervju, ko zaudēt, mums nebija.

Un tad manu uzmanību piesaistīja ērmotas rētiņas, kas klāja Niko ķermeni virs jostasvietas. Švīkiņas apmēram īkšķa garumā.

-   Kas tas? jautāju.

Niko sekoja manam skatienam.

-        Kas tad? Vai šī? Niko paberzēja vienu no zīmēm ar pirkstu.

-Jā.

Niko saviebās. Mana paukošanas skolotāja roku darbs. Kad kļūdījos pirmoreiz, viņš sita. Otrreiz jau iecirta. Mazu rētiņu. Sak, pāris asins lāšu palīdz labāk iegaumēt.

Nespēju atraut skatienu. Dučiem rētiņu. Kāds simts noteikti. Varbūt nav brīnums, ka Niko jūt netīksmi pret zobenu.

-   Gan jau sāpēja. Vai tamdēļ zaudēji paukošanas prieku?

Niko purināja galvu. Ne gluži. Kad aizsviedu zobenu, labi

zināju, kā, to atradis, rīkosies tētis. Un viņš slānīja sirsnīgāk nekā paukošanas meistars.

-  Jā, bet kāpēc tā?

Niko paraustīja plecus. Ej nu sazini. Toreiz no tā redzes viedokļa likās, ka tētis grib veidot mani pēc sava prāta. Daudzmaz līdzīgu sev. Bet man… man to nepavisam negribējās.

Ej nu sazini, varbūt man paveicies, ka nepazīstu savu tēti. Redz, kāds liktenis bija Niko! Vai nabaga Dinai, kas negaidot tikusi pie tēta, Čūsku veča.

Draudzīgi smaidošais vīrs atgriezās. Viņa smaids, ieraugot mūsu radīto ūdens postažu, uz mirkli sastinga, taču teikt vīrs neko neteica. Tikai veda tālāk vannasistabas trešajā telpā, kur bija paredzēta nosusināšanās un apģērbšanās.

-   Kur manas drēbes? jautāju.

-   Aiznestas uz mazgātavu, paskaidroja vīrs. Tur tās iztīrīs.

Vīrs pamāja uz diviem salocītiem pelēkas krāsas apģērba komplektiem. Kad saģērbsieties, varēsim doties tālāk uz refektoriju.

Atkal biju neizpratnē, atkal kaut kas man nezināms.

-   Ēdamzāle, murmināja Niko. Tikai un vienīgi ēdamzāle.

Izklausījās uzmundrinoši. Arī pelēkās drānas bija tīras un

daudzmaz laikā. Bikses viduklī savelkamas ar auklu, svārki brīvi, tomēr jutos kā svešā ādā, likās, ka mani cenšas pārveidot, ka izgaist mans es.

Niko pameta skatienu lejup uz savu augumu.

-        Ai, cik eleganti! viņš caur degunu novilka. Kas par glaunu griezumu!

Savu mūžu nebiju dzirdējis galminiekus tērzējam par apģērbu, taču gan jau viņi spriedelēja tieši tā. Klausīdamies Niko runas mākslā, nespēju apslēpt smaidu.

-        Kungs, teicu, cik vien spēdams, smalki, galminieciski palocīdamies. Vai uz banketu dosimies?

Niko pasmaidīja.

-        Dosimies, viņš sacīja, lai gan neteikšu, ka esmu par to sajūsmā.

Kad iegājām ēdamzālē refektorijā, kā to šeit dēvēja, mammu ar meitenēm nekur nemanīja, jo viņas, pats par sevi saprotams, bija kļuvušas tikpat pelēkas kā pārējie, turklāt sievietēm bija apsegtas arī galvas, tāpēc neredzēja pat matu krāsu. Bet tad es izdzirdēju Mellijas klepu.

Mellijai pelēkās drānas nepiestāvēja. Ja godīgi, tās nepiestāvēja nevienam, taču Mellijai vismazāk. Māšele līdzinājās noklīdušam zvirbulēnam. Jau tā viņa izskatījās nevesela, un pelēkā krāsa vērta seju vēl bālāku. Gribējās Mellijai svešās drānas noraut, uzģērbt naktskleitiņu, noguldīt, padzirdīt ar dzērveņu sulu, pastāstīt vakara pasaciņu.

-   Vai viņai nebūtu laiks gultā? prasīju mammai.

-        Istabā ēst nedrīkst, mamma atbildēja. Apguldīšu, bet vispirms jāpacenšas viņai iemānīt ēdamo.

Dina sēdēja, slābani, bezcerīgi lūkodamās tukšā skārda šķīvī. Turpretim Rozas vaigus klāja sārti dusmu plankumi, viņai iekšā viss, šķiet, vārījās.

-   Kas noticis? piesardzīgi apjautājos.

-   Viņi iespundēja Belli krātiņā! Citu suņu barā.

-   Kā tā? Vai Belle kādam iekoda?

-        Protams, ne! Roza nervozi attrauca. Suņi, rau, nedrīkstot vazāties apkārt. It kā Belle būtu klaidone. Viņa visu laiku tik kārtīgi turējās man pie kājas!

-       Tas taču tikai uz dažām dienām, Roza, mamma lūkoja mierināt.

-Ja kāds no šejienes plušķiem Bellei iekamps, tad… tad es viņiem parādīšu!

Sajutis pieskārienu plecam, pacēlu galvu. Man aiz muguras stāvēja viena no pelēkajām sievietēm.

-        Jūs nedrīkstat šeit sēdēt, viņa sacīja. Nedz skarbi, nedz apsūdzoši, visnotaļ bezkaislīgi, it kā pasaule būtu sagājusi grīstē un tur neko nevarētu līdzēt.

-   Kāpēc ne? brīnījos.

-   Ta nav jūsu vieta.

-   Ko jūs ar to gribat teikt?

Sieviete pamāja uz solu, un es pēkšņi ievēroju: katrai sēdvietai bija uzkrāsots savs numurs. Līdzīgi kā uz visām lāvām.

-   Šeit ir 2-C-4, sieviete paskaidroja. Ta ir mana vieta.

Parāvos, lai arī viņai ir kur piesēst, taču ar to acīmredzot nepietika.

-Jums jāiet uz savu vietu.

-   Vai tad nav vienalga?

Sieviete gurdi purināja galvu.

Kamēr katrs neatradīsies savā vietā, nevienam neizsniegs ēdienu.

Nodomāju, ka drīz vien Apmetne ar visiem skaitļiem un noteikumiem man būs līdz kaklam. Tomēr redzēju, ka mēs ar Niko esam vienīgie vīrieši šajā zāles pusē, un izsalkuši trūkumcietēji jau sāka raidīt mums niknus skatienus.

Lasāmies projām! sacīju Niko. Jālūko atrast 8-E-10 un 8-E-ll.

Niedru mežs

Pēc pusdienām miežu biezputras mūs lika pie darba, vismaz mani un Niko, nezinu, kas notika ar meitenēm. Mums bija jāvāc niedres gar ezermalu, katram iedeva pa līkam sirpim, ar ko tās cirst. Mūs līdz ar visiem pārējiem pelēkajiem Apmetnes strādniekiem uzmanīja divi vīri melnos formas svārkos un pelēkās biksēs.

-  Skaties, ka nepazaudē sirpi! piekodināju Niko. Ja pazudīs, man šķiet, nebūs labi.

Niko nopūtās.

-  Šad tad jau man darbarīku palaimējas noturēt un nepazaudēt, viņš sacīja.

-   Kā tad.

"Nejau tik bieži," prātā nopurpināju, taču skaļi neteicu. Tādēļ jau nav vērts strīdēties.

Uzrotījis bikšu staras, noāvu zābakus. Mums līdzās stāvēja plakandibena barža, taču tā acīmredzot bija paredzēta tikai novāktajām niedrēm. Galvenais darba uzdevums bija lēkt ūdenī un samērcēt pēdas. Un potītes. Un ceļgalus. Un stilbus. Veltīgi biju uzrotījis bikses, tāpat izmirku līdz pēdējai vīlītei. Un ezera dibens bija tik glums un gļotains, ka jutu to kā dzīvu būtni, un tas zināmā mērā tā arī bija, jo ezerā mudžēt mudžēja spalvaini kāpuri un tamlīdzīgas radības. Kāju pirkstu starpās līda dubļi, un es visiem spēkiem centos aizgaiņāt domas par dēlēm, blaktīm un citiem asinssūcējiem.

Darbs bija smags. Sāpēja gurni, nežēlīgi smeldza plaukstas un rokas. Ūdens sākumā šķita gandrīz vai remdens, tomēr pēc laiciņa pēdas un apakšstilbi nosala, asinis dzīslās sastinga. Kur nu vēl apnicīgie sīkdzīvnieciņi, tie sīca un zumēja, dzēla un koda.

Niko gāja vēl grūtāk nekā man. Lai nu kā, bet es vismaz biju vācis ražu mājās, Bērzūnē, un, ja ne bradāšana ūdenī līdz ceļgaliem, darbs bija daudzmaz pazīstams. Niko vispirms bija jāiemācās saņemt rokā sirpi. Protams, viņam gāja lēnāk par visiem, un, necik ilgi, viens no pogainajiem vagariem sāka izgāzt uz viņu savas dusmas.

-   Kustini pekas, slinkais suns! viņš no krasta sauca. Kāds tavs numurs, pelēci? Jā, tev! Kāds tavs numurs?

Niko atbildēja tikai pēc mirkļa. 8-E-l 1.

-   Es tevi pierakstīju! tāfeli vicinādams, brēca uzraugs. Nedomā, ka varēsi taisīt pigorus! Kas neizstrādā dienas normu, nesaņem arī dienas ēdiena devu.

-   Ko tas nozīmē? jautāju līdzās esošajam Apmetnes strādniekam.

-   Ja ar tevi nav apmierināti, vakariņās izsniedz tikai pusi devas, vīrs klusi izmeta. Un tas ir uz izdzīvošanas un miršanas robežas.

Diez kas nav. Mums taču jāuzkrāj spēki, nevis jāietur badošanās kūre.

-   Vai nevari uzņemt mazliet ātrākus apgriezienus? čukstus skubināju Niko.

-   Es taču cenšos, viņš atmurmināja, cenšos.

Un Niko nemeloja. Viņš tiešām nežēlojās, rāvās melnās miesās, cik labi vien varēdams. Bet ar to nebija gana. Beigās Niko lēnais solis uzraugu satracināja tiktāl, ka, iejājis ūdenī, tas trenca zirgu taisni uz Niko, un Niko nevarēja lāgā atliekt muguru, kad viņa skaustam jau spiedās klāt zirga pilošais purns. Bira lamuvārdu krusa. Gandrīz vai likās, ka uzraugs vēlas, lai Niko atsaucas. Bet

Niko neatsaucās. Sakodis zobus, viņš strādāja pieliecās un cirta, pieliecās un cirta, nebilzdams ne pušplēsta vārdiņa. Un, ja jau Niko spēj valdīt muti, tad, jādomā, to varu ari es. Taču viegli tas nenācās. Ikreiz, kad dzirdēju draņķa mēslu paļājam Niko par neprašu, sliņķi un nāvīgu lempi, man bija jāatceras, kā savulaik uzrūcu viņam pats. Rupjības ziņā es neko daudz neatpaliku. Turklāt tad Niko droši vien jutās vēl nelāgāk, jo lamas nāca no savējā puses.

Atpūsties mums neļāva, iekams saules milzīgā, oranžā ripa nenoslēpās aiz pilsētas jumtiem. Savā ziņā atstrādāt par vēdera tiesu un pilsētas piešķirto gultasvietu likās pamatoti, tomēr modās nelabas aizdomas, ka mūs izdzen mazliet par traku. Un, nododot uzraugam darbarīkus, ievēroju, ka Niko sirpja rokturis kļuvis pavisam sarkanbrūns.

-   Vai neparādīsi man savas rokas? es neizturēju.

Niko purināja galvu. Nav nekādas vajadzības!

-   Niko!

-        Ko tu ar tām darīsi? Nomazgāsi rožūdenī, ietīstīsi zīdā? Agri vai vēlu āda taču sacietēs. Man pašam būs vieglāk.

Vakariņās 8-E-l 1 saņēma tikai pusi devas. Pārliku pāris karotes lēcu Niko šķīvi.

-       Man dāvanas nav vajadzīgas! Niko centās atlikt ēdamo atpakaļ manā šķīvī.

-   Niko! Ciet klusu un ēd!

Mūsu istaba bija gandrīz vai pilnībā apdzīvota. Brīvas bija palikušas divas lāvas. Desmit cilvēki tādā šaurībā vai brīnums, ka drīz vien metās smacīgi. Atrāvu slēģus cerībā brīdi pa brīdim ieraut plaušās svaigu gaisu.

-   Salidos kukaiņi no lejas, no ezera, ierunājās 8-E-6.

-   Vai aizvērt?

-   Nē, viņš sacīja, tad jau te jānobeidzas.

Noģērbis svārkus, ierausos savā lāvā. Par apsēšanos taisni nebija ko domāt nepietiktu vietas. Lāvā varēja nolikties slīpi, gulēt, un ar to bija jāsamierinās.

Man paveicās pēc vakariņām izdevās pārmīt dažus vārdus ar mammu. Viņa bija panākusi kaut tik daudz kā atļauju palikt kopā ar Melliju, kamēr tā slima, bet Roza un Dina plūca linus visu pēcpusdienu un jutās tikpat salauztas kā mēs ar Niko.

Aizvēris acis, solījos sev, ka nepaliksim šeit nevienu dienu ilgāk nekā galēji nepieciešams. Tiklīdz Mellija atlabs, teiksim Apmetnei ardievas.

Melnie vīri

-   Vai kāds no jums māk darboties ar zāģi un āmuru? Niko viegli iegrūda man mugurā dunku. Tu taču proti. Vilcinājos. Nezinu, vai šeit ir vērts pieteikties, lai kas tas būtu.

Piedevām Niko niedru mežā paliktu pavisam viens. Tāda iespēja viesa manī nemieru.

-   Nekas sliktāks par niedru vākšanu nevar būt. Piesakies gan! Īstenībā Niko mani izgrūda priekšā ar grūšanu, un jautātājs,

neliela auguma vīrs ar tāfeli rokās, mani ievēroja.

-  Tavs numurs? >

-   8-E-10.

-   Un tev ir pieredze darbā ar koku? -Jā.

Vismaz mazdrusciņ.

-        Lieliski. Piesakies Sudraba ielā pie Aureliusa kunga. Viņi iecerējuši pārbūvēt ratnīcas vārtus.

Vīrs pasniedza man koka dēlīti ar divām Drakonisa Apmetnes pūķa galvām. Vienā pusē dēlim bija ar vasku pildīts padziļinājums.

-Atdod kungam. Ja viņš būs ar tavu darbu apmierināts, iespiedīs vaskā zīmi, un pēc tam tu ar visu plāksni atgriezīsies šeit.

Apgrozīju dēlīti rokās. Kur tā Sudraba iela atrodas? Nu, gan jau kādam uzprasīšu.

-   Veiksmi un laimi! novēlēja Niko. Līdz vakaram!

-Jā. Uz redzēšanos!

Manuprāt, viņam veiksme derētu vairāk nekā man. Cerēju, ka Niko sev īkšķi nenošņāps un ar uzraugu neizkausies.

Ejot pa Sagislokas ielām, ievēroju, ka daļa cilvēku ir tādās pašās pelēkās Apmetnes drānās kā es. Tie vāca kopā zirgābolus, stiepa kastes un maisus, slaucīja kāpnes mājas priekšā. Redzēju pat ieripojam laukumā nelielus ratus ar diviem pelēkiem vīriem zirgu vietā. Ratos zvilnēja samtā ģērbies pilsētnieks un laipni sveicināja citus sastaptos samtā tērptos pilsētniekus. Man viņš raudzījās garām tikpat labi manā vietā varēja būt caurspīdīgs rēgs. Taču es pats arī pirmajā dienā nebiju pievērsis uzmanību rosīgajām pelēkajām būtnēm. Zīds, brokāts un sudraba sprādzes ir uzkrītošākas.

-  Atvainojiet! uzrunāju sievieti, kas nāca man pretī ar puisēnu pie rokas. Kā aiziet līdz…

Viņa pagāja man garām, un, kad bērns pagriezās, lai piestātu, rāva viņu uz priekšu, norādama, it kā puisēns būtu iesēdies dubļos.

Sieviete bija vai nu pavisam neaudzināta, vai arī šausmīgi steidzās. Varbūt gan tas, gan tas. Par laimi, uz ielas bija ne viņa vien. Kaut vai tie divi cienījama vecuma vīri, kas stāvēja pļāpādami. Apstājies pieklājīgi gaidīju, kamēr saruna beigsies, bet vīri nelikās mani redzam. Abi bija ne pa jokam aizrāvušies, apspriezdami audeklu cenas dažādos valsts nostūros.

-Ja paveiktos karavānu droši nogādāt Kampaņā, kā dzird, tur esot labas cenas, līdz pat dukātam par olekti… viens vīrs sacīja un kā paukodamies pamāja ar sudrabpogoto piedurkni, piešķirdams saviem vārdiem lielāku svaru. Sarunu biedrs pamājis sāka rakāties pa maku sev pie jostas.

-   Atvainojiet, es ierunājos, vai…

-   Jā, jā, sacīja tas ar maku. Še tev vērdiņš. Tik atšujies. Manuprāt, ubagot jums nav paredzēts!

To sacīdams, vīrs pameta man vara vērdiņu. Es to automātiski satvēru. Un tad jutu, ka man sāk svilt vaigi, gan jau ģīmis bija kā novārīts vēzis.

-        Iesāli savu vērdiņu! dusmīgi atcirtis, nosviedu monētu vīram pie kājām. Audeklu cenu apspriešana aprāvās. Lai ari metos projām, cik aši vien varēdams, manas ausis sasniedza neviltots sašutums.

-        Ir gan nekauņa! viens no vīriem teica. Ar vērdiņu šim, skat, nepietiek!

-        Un, ja padomā, mums taču ir Apmetne un ubagot nevienam nav vajadzības, piebilda otrs. Bet nekaunīgu blēžu jau nekur netrūkst.

Guvis krietnu mācību, vērsos pie cilvēka tādos pašos kā man pelēkos svārkos, un viņš man izstāstīja, kā atrast Sudraba ielu un Aureliusa kunga namu.

Nams Sudraba ielā bija mūra ēka ar mirdzoši melnām durvīm un klauvēkli lauvas galvas veidolā. Durvis bija tik spožas, ka man gandrīz vai pietrūka drosmes tām pieskarties sapratu, ka pelēkie svārki pārvērtuši mani vienā no zemākajām būtnēm pilsētā. Taču man līdzi bija vēsts ar pieteikumu, tad nu, pacēlis lauvas galvu, pieklaudzināju.

Parādījās Apmetnes meitene.

-        Ko tev vajag? viņa jautāja. Kunga nav mājās, un neko pasūtījuši mēs neesam.

Parādīju viņai dēlīti. Sakarā ar ratnīcas vārtiem.

-        Tad jau gan, meitene teica, ej uz sētas durvīm, ielaidīšu tevi virtuvē!

Nesagaidījusi atbildi, viņa aizvēra durvis. Soļoju gar māju, līdz nonācu pie atvērtiem vārtiem un pa tiem tad iegāju pagalmā.

-   Nāc šeit lejā! meitene sauca.

Virtuve atradās pagrabstāvā, taču arī te logos bija stikla rūtis, tā ka gaismas netrūka.

-       Tev jāpagaida, kamēr atgriežas kungs, sacīja meitene. Viņš pateiks, kas tev jādara. Vai gribi tasi tējas? Un maizes riecienu? Mazliet atlicis no rīta cepiena kundzes brokastīm.

-Jā, paldies! atsaucos. Šeit nu gan bija pavisam citādi nekā niedru mežā.

-   Mani sauc Inese, meitene teica. Bet tevi?

-   Davins.

-Jauniņais, vai ne? Apmetnē tā kā nebūtu manīts.

Meitenes brūnās acis mani ziņkārīgi aplūkoja.

-   Ieradāmies aizvakar, paskaidroju.

-  Ak tā. Jā, tad jau vēl neesi pieradis.

-        I netaisos pierast, iesaucos, pats brīnīdamies par niknumu, kas, pieminot Apmetni, manī uzvirmoja. Paliksim te tikai pāris dienu.

-        Nūja, tā jau visi saka. Taču vari man ticēt, draugs, pelēkos svārkus novilkt nav viegli.

-   Cik ilgi tu nēsā savējos?

-   Četrus gadus.

-   Četrus gadus?

Nespēju pat iedomāties… kaut vai gulēt vien uz nožēlojamās koka lāvas. Četrus gadus?

Meitene paraustīja plecus. Neko daudz taču neiebildīsi, vai ne? Savu parādu tāfeli redzēji?

-   Ko savu?

-       Tā jau man likās. Vai saproti, Apmetnē par skaistām acīm tev neviens neko nedāvinās.

-        Nedāvinās gan, tik daudz jau man pielēca. Strādāju niedru mežā gandrīz divas dienas!

-        Jā, un tas tiek glīti atzīmēts vienā stabiņā. Savukārt blakus stabiņā redzams cits skaitlis tavs parāds par ēdienu un pajumti, vannu un apģērbu. Un tas ir mazliet lielāks. Tieši tik daudz, lai tu nevarētu samaksāt.

-Jā, bet es vergoju… mēs novācām un piekrāvām ar nolāpītajām niedrēm vairākas baržas. Tas taču kopumā ir vērtīgāk nekā guļasvieta un drusciņ miežu putras.

-       To, cik kas vērts, izlemj Apmetne. Gan par darbu, gan miežu biezputru.

-   Kad ieradāmies, neviens mums neko tādu neteica!

-   Nē. Viņi jau nav stulbi. Jaunos allaž uzņem laipni. Sākumā.

-Jā, bet… jā, bet, tas taču nav taisnīgi!

-   Laipni lūdzam Sagislokā! meitene mēlgaļoja.

-   Kas būs, ja es ņemšu un notīšos?

-        Tad to nosauks par zādzību, meitene paskaidroja. Ja noķers, aizsūtīs uz Sagis pili.

-   Kas tā tāda?

-  Tu no Mēness nokriti, vai?

Likās meitene nespēj pat iedomāties, ka cilvēks varētu nezināt Sagis pili.

-  Ta ir…

Taču tālāk viņa netika. Noklaudzēja durvis, un pa kāpnēm lejā dieba ašas kājas. Meitenīte vēl nebija virtuvē, kad jau dzirdējām viņas spalgās, sāpju pilnās raudas.

-   Viņš man iesita. Inese, viņš man iesita!

Samta lente gaišās sprogās, sarkana samta kleitiņa ar baltu mežģīņu apkaklīti un sudraba pogām uz pleciem. Jā, tas nepārprotami bija kungu bērns.

-   Kuš, kuš! Inese mierināja. Varbūt parādīsi man?

Meitene pastiepa roku. Pāri delnai stiepās sarkana švīka.

-   Viņš man iesita ar lineālu. Es viņu neieredzu!

Pār dusmās sasārtušajiem vaigiem plūda asaras.

Pēc brīža pa kāpnēm jau krietni cienīgākā gaitā nāca sirms vīrs melnā mētelī.

-Jaunkundzīt, vai jūs neatgrieztos klasē? viņš paģērēja. Jūs neesat pat iesākusi pārrakstīt!

-        Nē, un pat nedomāju! brēca jaunkundzīte. Tu esi dumjš vecis un pretīgi smirdi. Neieredzu tevi!

Smarža tiešām nebija no patīkamajām salkana, mazliet pēc puvuma kā sapelējis siens. Taču dzirdēt to no meitenes Mellijas vecumā, protams, bija nejauki. Aiz niknuma vīram aizrāvās elpa.

-   Nē, nu gan…

Apcirties uz papēža, viņš acīmredzot grasījās kareivīgā solī atstāt virtuvi, taču nekā durvīs stāvēja sieviete sarkanā samta kleitā, teju vai meitenes kopija, tikai pieaugusi.

-   Meistar Rubens, sieviete ierunājās, kas te notiek?

-        Es uzsaku savu vietu, vīrietis nikni izmeta. Tūdaļ pat! Paskatīsimies, kas cienīgkundzei mazo briesmoni mācīs!

-   Ak nē! atbildēja kundze. Ko viņa tādu izdarīja?

-         Uzpūtības iemiesojums. Tiepša. Nespēj koncentrēties. Nedzirdēti nekaunīga!

-        Viņš man iesita! bērns teica, pastiepdams roku uz mammas pusi.

-   Ak nē! Meistar Rubens, diez vai ar sišanu būs līdzēts.

-   Vai arī kundze grib man mācīt pedagoģiju?

-   Nē. Nē, protams, ne…

-        Meitēns nepakļaujas mācīšanai. Dumpīga. Viņai piemīt slieksme, jā, teikšu, kā ir, rakstura defekts. Kur būtu gaidāma dabiska sievišķīga piekāpība, sastopu tikai dumpošanos un barbarismu!

Dabiska sievišķīga piekāpība? Viņš, protams, nepazīst Melliju. Nedz Dinu. Nedz mammu.

-        Meitene tikai ilgojas pēc brāļa, kundze taisnojās. Es ar viņu parunāšu. Rīt viss būs kārtībā.

-   Iespējams, taču bez manis! Es iesniedzu atlūgumu. Rezervēti palocījies bērna mammai, vīrs spēra soli augšā pa virtuves kāpnēm.

-         Ak nē! jau pa trešam lāgam iesaucās meitenes mamma. Nē, to meistars nedrīkst darīt… Mēs varam… mans vīrs, esmu pārliecināta, piekritīs paaugstināt atalgojumu…

Taču meistars Rubenss nebija apstādināms.

-   Runa jau nav par naudu, viņš šņāca, runa ir par cieņu! To pateicis, skolotājs kareivīgi pagriezās un metās augšā pa virtuves kāpnēm, aizcirzdams aiz sevis durvis.

Sieviete mirkli stāvēja, izmisīgi nolūkodamās virtuves kāpnēs. Tad, saļimusi uz virtuves ķeblīša, viņa izplūda asarās.

-       Ai, Mira! viņa elsoja, pievilkdama meiteni sev klāt. Ko gan tu esi izdarījusi!

-    Bet… mammu, viņš man iesita, meitene nedroši teica.

-   Mamma, tu nedrīksti raudāt!

Nekādi netiku gudrs, kāpēc māte tik nevaldāmi raud. Personīgi es meistaru Rubensu necenstos tā aizturēt.

-        Vai tad es tev neteicu, Mira, manu meitēn, sieviete čukstēja meitenes matos. Tev jābūt mīļai un labi jāuzvedas, cītīgi jāmācās. Ja ne, viņi atnāks un aizvedīs tevi no manis projām.

Nu arī meitene skaļā balsī rīstīdamās ieraudājās.

-   Negribu, māmiņ! Negribu pie melnajiem vīriem!

-   Ai, manu drostaliņ…

-   Kas tie par melnajiem vīriem? es jautāju. Māte pacēla acis, tikai tagad ievērodama mani.

-   Kas tu tāds?

-   Mani sauc Davins. Neiešu jau stādīties priekšā kā 8-E-10.

-  Ierados jums palīdzēt pie ratnīcas vārtu būves. Kas tie par melnajiem vīriem, no kuriem Mira tā baidās?

Pirmajā acumirklī likās, ka izklāstīt personīgās raizes pelēcim sieviete uzskata par kaut ko pavisam nepiedienīgu. Taču laikam viņa bija tik nelaimīga, ka nespēja ciest klusu.

-       Viņi to sauc par Vispārējās izglītības rīkojumu, sieviete rūgtuma pilnā balsī sacīja. Taču, manuprāt, tas ir galīgi aplams. Visiem pilsētas bērniem katru gadu jāiztur zināšanu un prasmju pārbaudījums. Ja neiztur, tad… tad viņus sūta skolā.

Sieviete piekļāva bērnu sev klāt. Markusu viņi jau paņēma. Negribu zaudēt ari Miru.

Manā galvā lēnītēm ausa kāda doma.

-   Cik daudz laika atlicis līdz pārbaudījumam? es jautāju. Meitenes mammai pār vaigiem atkal plūda asaras.

-        Viena nedēļa, viņa apslāpētā balsī teica. Ai, Mira, kāpēc tu nevarēji būt mīļa!

Dziļi ieelpoju.

-   Mans brālēns ir visai lietpratīgs skolotājs… es teicu.

Grūti nācās Miras mammu pārliecināt, ka pelēcis var palīdzēt viņas bērnam. Tas, ka Apmetnē ir cilvēki, kas vispār prot lasīt un rakstīt, viņai nebija ienācis prātā, un, ja vien būtu cits risinājums, šaubos, vai mans priekšlikums tiktu uzklausīts. Taču beigās mēs norunājām, ka uz karstām pēdām vedīšu šurp Niko. Turklāt šādi viņš tiktu vaļā no niedru meža.

Inese pavadīja mani līdz durvīm.

-  Tu nu gan esi veikls darbonis, meitenes balsī jautās apbrīns. Tas tavs brālēns, vai tiešām viņš ir tik prasmīgs?

-Jā, atbildēju.

-   Labi, viņa sacīja. Šad tad jau Mira ir negantniece, tomēr tev vajadzētu redzēt Markusu, kā viņš te pēdējā laikā uzvedās. Atrast pieeju bērnam nav viegli.

Kad tovakar atgriezāmies Apmetnē, abi ar Niko palūdzām mūsu ģimenes parādu tāfeli. Un tiešām: parāds bija pieaudzis jau līdz astoņiem vara gabaliem. Ne jau tik liels, tomēr mazliet vairāk, nekā mēs spētu nomaksāt.

-  Varētu domāt, ka pirms rēķina sastādīšanas viņi iemetuši acis mūsu maciņos, teicu Niko.

Niko rādīja domīgu vaigu. Varbūt tā arī bija. Pirmajā dienā, kad vannojāmies.

-   Šeit ir slazds, rūgtuma pilnā balsī sacīju. Sagaida tevi atplestām rokām, un pēc tam, lūgtum, tupi būrī.

Sākot ar nākamo dienu, ik rītu abi ar Niko gājām uz Sudraba ielu: es būvēt ratnīcas vārtus, Niko kā nākas iedzīt vajadzīgos vārdus Miras spītīgajā galvā. Labos laika apstākļos Niko parasti iznāca pie manis dārzā ar maizi, sieru un vēl šo to, ko nu Inese mums varēja pusdienās sarūpēt.

-   Bērniem te māca ērmotas lietas, Niko stāstīja. Paskaties, kas viņiem jāpārraksta!

To sacīdams, Niko sniedza man pergamenta gabalu ar ķeburainiem burtiem.

-   Ai… būs ātrāk, ja tu nolasīsi skaļi, murmināju.

Niko uzmeta man īsu mirkli.

-        Kā tu domā, vai mums kādreiz nevajadzētu mazliet pavingrināties? viņš sacīja. Lasītprasme ir derīga lieta, un nav jau zvanīts, ka jāstāsta citiem.

-   Vai tad nu es nemāku!

-Jā, zinu. Taču, ja nekad nevingrinās, ātri aizmirstas.

-   Lasi vien, Niko, sacīju. Par ierēdni mani veidosi citudien.

-        Tu? Ierēdnis? Niko pasmaidīja. Diezin vai. Uz rakstīšanu jau tev prāts nenesas.

-        Lasi tak to papīru! uzstāju, notrausdams no svārkiem pāris drupaču.

Niko, nogludinājis papīru, sāka lasīt: Kas ir šīs zemes valdnieks? Artoss Drakoniss. Kāds ir firsts Artoss? Drosmīgs, gudrs un taisnīgs. Ko Firsts Artoss vēlas? Labu saviem pavalstniekiem. Ko vēlas pavalstnieki? Kalpot firstam Artosam. Kas ir tie, kas nekalpo firstam? Ienaidnieki. Kur nonāk firsta ienaidnieki? Sadeg ugunī. Kādi var būt ienaidnieki? Ārējie un iekšējie. Kas notiks ar ārējiem ienaidniekiem? Firsts, nežēlodams asinis, nonāvēs viņus ar zobenu. Kas ir iekšējie ienaidnieki? Nodevēji. Kas ir nodevēja alga? Nāve.

Niko pieklusa un pēc mirkļa turpināja: Un to visu dzen galvā sešgadīgai meitenei! Kas par brīnumu, ka viņai nepadodas.

-   Viņi pieprasa, lai bērns visu vārds vārdā noskaita?

Niko pamāja: Pretējā gadījumā sūtīs skolā pie tā sauktajiem skolmeistariem.

-   Melnajiem vīriem.

-       Jā, viņi ģērbjas melnos apmetņos. Un Mirai no tiem bail kā no paša nelabā. Meitene taču redzēja, kā gāja, kad veda projām lielo brāli.

-   Kāpēc cilvēki tā pakļaujas?

Niko paraustīja plecus. Taisnību sakot, Sagislokā atradīsies ne mazums pilsoņu, kas bērnus pie skolmeistariem sūta labprātīgi. Ja kārojas svarīgs postenis vai atļauja tirdzniecībai ar apģērbiem vai vara precēm, vai ko citu, no kā var iedzīvoties… jā, tad katrā ziņā jāmācās Drakonisa skolā.

-   Firsts Artoss to labi izdomājis. Vai tu viņu pazīsti?

Niko saviebies pārlaida ašu skatienu visapkārt. Staļļa strādnieks patlaban grasījās apstrādāt ar skrāpi pašmāju vezumnieku, nepievērsdams mums nekādu uzmanību. Mēs bijām pelēči, viņš ne un to cilvēks labi apzinājās

-        Taisnību sakot… Niko turpināja, viņš sanāk man tāds kā tēvocis. Nu, ja precīzāk manas tantes tēvs.

-        Tavas tantes… tu gribi teikt, Lizas kundzes tēvs? Drakana mātes?

-  Tieši tā.

-   Niko, vai tu Valdraku atceries?

-   Kā nu neatcerēšos.

-   Kādu radu Valdraku ir ar firstu Artosu?

-        Ciktāl varu izskaitļot… dēladēls. Par to, ka nogalināji Valdraku, labāk nebazūnē.

Iemetu skatienu papīra lapā, kas izsmeļoši vēstīja par ārējiem un iekšējiem naidniekiem, nežēlību, zobenu un asinīm.

-  Tieši par to es tagad domāju, piebildu.

Sūdzībnieks

Pieķēru sevi, ka iedams svilpoju. Ne jau pārāk skaļi vai uzkrītoši cilvēki jau man pakaļ nenoskatījās -, bet klusītēm, tikpat kā mēmi. Dzīve patlaban rādījās gaišākās krāsās. Mellijai klepus gandrīz vai mitējies, darbs pie ratnīcas vārtiem tuvojas noslēgumam, Aureliusa kungs mani pat uzslavēja un iešķiņkoja piecus vērdiņus savām vajadzībām, tā viņš teica. Aureliusa kungs par manu darbu taču maksāja arī Apmetnei. Tomēr pats labākais bija tas, ka viņš apsolīja divdesmit sudraba dukātus Niko ja Mira šodien izturēs pārbaudījumu. Par šiem divdesmit dukātiem mēs varētu izpirkties brīvībā no Apmetnes, varbūt pat mazumiņš paliktu pāri, un nākamajā pilsētā, kurp mēs dotos, nebūtu jāieiet kā plikadīdām.

-        Gan jau noliks, centos mierināt Niko, kas soļoja man līdzās.

-       Cerēsim, Niko balsī jautās pārliecība. Vismaz, kad noklaušināju, viņa mierīgi tika līdz galam. Tomēr mani apsēdusi doma, ka piespiest bērnam mācīties kaut ko tādu ir nejēdzība.

-   Kaut nu viņai veiktos!

Divdesmit dukāti. Nauda, kam pa spēkam izglābt mūs visus.

Iesvilpos skaļāk. Klusībā jau sāku priecāties, ka pametīsim Apmetni un Sagisloku. Dosimies uz dienvidiem, kā bijām nolēmuši, Kampaņas virzienā. Kur firsta Artosa ēna vēl tik smagi pār zemi negulstas. Skaidrā dienā no Sagislokas varēja redzēt Sagis pili, kurā viņš dzīvoja, viņpus ezeram, augstu kalnā.

-        Ienāciet uz brīdi iekšā! aicināja Inese. Šodien Markuss brauc mājās. Kungs viņu atvedīs, kundze tikmēr nevar atrast sev vietu.

Apsēdāmies virtuvē, iebaudījām ar Inesi to, kas bija atlicis no kungu rīta maltītes. Necik ilgi nepasēdējām, kad virtuves kāpnēs nodipēja Miras ašie soļi.

-        Niko! meitene sauca, teju vai mezdamās viņa apkampienos. Uzdziedi dziesmu par vardi!

Niko iesmējās. Ja jaunkundze tā uzstāj.

-Ja es… ko?

-Ja tu saki, ka man tā jādara.

-   Es tā saku!

Un Niko uzsāka vardes dziesmu. Tas bija man labi zināmais dzejolis par gudru vardi, kas piemāna stārķi, taču Niko dziesmiņā stārķis vārsmām pa vidu vēl noprasa: Kas ir šīs zemes valdnieks? un vardīte kvēkšķošā balsī atbild: Artoss Drakoniss, un tādā garā.

"Ak tad tā Niko piespiež nerātno jaunkundzīti apgūt zinības!" es nodomāju. Bet ne jau tā vien. Viņam bērni patīk, tas skaidrs bez teikšanas. Savukārt meistaram Rubensam, kā rādās, ne.

-   Mira? Mira, kur tu esi?

-        Viņa ir šeit, kundze, atsaucās Inese. Atnācis Niko un Davins.

-        Ai, cik jauki! teica Aureliusa kundze, nākdama lejā pa kāpnēm. Vai nenāksi pie manis, Mira?

Mira, paklausīgi izlēkusi no Niko klēpja, aizvirpuļoja līdz mammai kā maza dejotāja. Šodien meitene bija melnā samtā, ar stīvinātu baltu apkaklīti, kas sniedzās viņai līdz pašām ausīm. Aureliusa kundze sakārtoja Mirai krādziņu, notraukdama no melnā tērpa pūciņu.

-        Vai viņi vēl nav klāt? kundze satraukti jautāja. Nekādā ziņā nedrīkstam nokavēties.

Beidzot pagalmā nodunēja zirgu pakavi, nodārdēja ratu riteņi.

-   Paps! Mira starodama iesaucās. Paps ar Markusu!

Meitene metās uz virtuves durvīm un, tās atrāvusi, iesaucās:

Papu! Mēs esam te lejā!

Ienāca Aureliusa kungs. Arī viņš bija ievērības cienīgā tērpā brūnā samta uzvalkā ar sudraba āķiem. Blakus tēvam stāvēja deviņus desmit gadus vecs zēns, gaišmatis tāpat kā viņa māsa taču tik īsi apcirptiem matiem, ka galvaskauss izskatījās kails. Lai gan viņš bija vēl bērns, zēns izturējās visnotaļ oficiāli un cienīgi.

-   Markus!

Aureliusa kundze pastiepa rokas un apskāva dēlu.

-   Mīļumiņ, kā tev gāja?

Uz brīdi mazais, stīvais radījums maigi ļāvās mammas apskāvienam. Taču jau nākamajā mirklī viņš atsvabinājās.

-   Lieliski, mamma, zēns sacīja.

-   Labāk nekā agrāk? Tu izskaties bāls, dārgumiņ.

-   Man iet spoži, māmiņ.

Kāpēc izklausījās pēc meliem? Varbūt tādēļ, ka vārdi bērna mutē skanēja tā, it kā tos teiktu pieaugušais?

Inese, noslaucījusi rokas priekšautā, nāca Markusam pretī ar pastieptām rokām. Taču zēns uzmeta Inesei tik saltu skatienu, ka viņa apstājās pussolī.

Mani ar tavu kārtu vairs nekas nesaista, sacīja Markusa jaunkungs.

Redzot satriektās Ineses sejā aizvainojumu, gribējās uzpūtīgajam princēnam Puņķutapam kārtīgi uzšaut pa pēcpusi. Taču no jau viņam pienācās pēriens. Laika posmā kopš viņa un Ineses pcdējās tikšanās zēnam acīmredzot galvā ar dzīšanu bija dzīts, ka vīrietim neklājas izrādīt jūtas.

Pat Aureliusa kungs rādīja pārsteigtu vaigu.

Nu gan, Markus, viņš sacīja. Sasveicināties ar Inesi tu taču vari.

Markuss turēja rokas cieši piespiestas sāniem, it kā baidīdamies, ka, paceļot tās, varētu saplīst. Inese, strauji novērsusies, metās nokopt brokastu galda tases.

-        Ko nu tur, viņa izmeta. Lai notiek pēc jaunkunga prāta. Mani gaida darbs.

Markusa seja bija tik bezkaislīga, ka līdzinājās maskai. Ej nu sazini, kas aiz tās slēpās.

-       Bet mēs gandrīz vai aizmirsām mūsu zinību zvaigznīti, ierunājās Aureliusa kungs un uzcēla Miru uz virtuves galda, kur viņa tagad stāvēja.

-  Ai, cik tu smalka! Nu, vai varam noklausīties?

Niko Mirai viegli pamāja, un meitene, kā nu prazdama, metās skaitīt.

-        Kas ir šīs zemes valdnieks: Artoss Drakoniss. Kāds ir firsts Artoss…

Un tā tālāk. Vienā elpas rāvienā. Neaizķerdamās ne pie viena paša ērmotā vārda.

-Jauki! Mājasdarbs paveikts godam! iesaucās lepnuma pilnais tētis. Bet kāpēc Mira beigās saka kvā-kvā? viņš jau klusākā balsī jautājoši vērsās pie Niko.

-        Ak… to gan, Mira, labāk izlaid, sacīja Niko. Kas zina, vai cenzors šādu dziesmu sapratīs.

-        Markus, Aureliusa kungs iesāka. Šis, lūk, cilvēks palīdzēja tavai māsai sagatavoties pārbaudījumam. Viņa dēļ varēsim Miru paturēt mājās vēl gadu.

Markuss uzmeta saltu mirkli Niko. Lai gan zēna seja arī tagad bija bezkaislīga, no kalsnā auguma strāvot strāvoja naids. Varbūt Niko pelēko svārku dēļ vai ari tā bija vienkārša skaudība delverīgā māšele, rau, tiek cauri sveikā, bet viņam jāiet skolā?

Aureliusa kungs dēla vēsumu izlikās nemanām. Pagriezies pret Niko, viņš sniedza viņam roku kā līdzīgs līdzīgam.

-        Tev pienākas pateicība, kungs sacīja. Jāatzīstas, kundzes untumam uzreiz neatsaucos, taču tu liec man par šaubīšanos kaunēties. Un, kad Mira pēc pāris stundām izturēs pārbaudījumu, izpildīšu doto solījumu.

No mājām projām devās visa Aureliusu ģimene. Niko nekur nevarēja rast mieru, turpmākās divas stundas taču jāsēž bezdarbībā pie Ineses virtuvē un jāgrauž nagi. Nopriecājies, ka man vēl šis tas darāms pie ratnīcas vārtiem, izšmaucu laukā nogaidīt un pārdomāt.

Beidzot nebija neviena stūrīša, ko es nebūtu apslīpējis un noēvelējis, nevienas skaidas, ko nebūtu uzslaucījis. Bet Aureliusi no pārbaudījuma vēl nebija atgriezušies. Iegāju virtuvē, kur Niko soļiem mēroja grīdu.

-   Viņa to spēs, Niko murmināja. Es zinu, ka spēs!

-        Apsēsties vienreiz, es neizturēju. Uz tevi skatoties, var dabūt jūras slimību!

Niko apsēdās. Un ar labo roku sāka bungot pa galda malu.

-       Aizmirsusi taču viņa nebūs? piesardzīgi ierunājos. Varbūt svešu cilvēku klātbūtnē pazuda balss?

-   Kā lai es to zinu? rūca Niko. Vai es kāds gaišreģis?

Savādi gan, nodomāju, visa mūsu nākotne pēkšņi atkarīga no

tā, vai sešgadīga meitene labi iemācījusies bezjēdzīgu rīmi!

-        Neņem pie sirds, Niko, centos mierināt. Ja neizdosies, gan jau kaut ko izgudrosim.

Niko uzmeta man īsu mirkli.

-Ja neizdosies, nabaga meiteni izraus no mājām, aizvedīs projām no ģimenes, pakļaus tam… tam… tam, kas nodarīts citiem. Viņas brālim. Redzēji Markusu? Ne bērns, bet rēgs. Ja tev šķiet, ka man rūp tie divdesmit dukāti, tu maldies!

Mani sāka grauzt sirdsapziņa, tik tiešām mani bija apsēdušas domas par naudu.

Aiz loga nodunēja soļi, taču neizklausījās pēc Aureliusiem, kas atgriežas mājās. Drīzāk pēc kareivjiem.

Dzirdējām, kā atveras mājas vārti. Mums virs galvas stampāja daudzu zābaku papēži.

Pēkšņi mani pārņēma nelaba nojauta.

-   Niko, es čukstēju. Nebūs labi. Manuprāt, jālaižas lapās.

Niko nekustēdamies sēdēja pie galda.

-        Kāpēc nebūs labi? viņš sacīja. Neko sliktu taču neesam darījuši.

Inese rūgti iesmējās. Vai, tavuprāt, tam ir kāda nozīme? Šai pilsētā pelēcis vainīgs vienmēr, ja vien netiek pierādīts pretējais.

Soļi dimdēja jau virtuves kāpnēs.

Sagrābis Niko, uzrāvu viņu kājās. Ejam taču!

Niko beidzot atdzīvojās. Atvēru sētas durvis.

Un manas acis atdūrās pret mundierī tērpta sarga vēderu, kas acīmredzot labi zināja likumu par lapsas alu, kam ir vairākas izejas.

Mums aiz muguras virtuvē iebruka arī pārējie sargi kopā ar Aureliusa kundzi un Markusu. Kundze bija bāla kā krīts, bet Miru un mājas kungu neredzēja vispār.

-   Kurš no viņiem? prasīja sardzes kapteinis.

-Tas tur, rādīdams uz Niko, teica Markuss. Šis, rau, pelēcis saindēja manai māsai prātu!

Tiesas darbi

Mūs ar važās saslēgtām rokām trenca cauri pilsētai. Nespēju ticēt, ka vēl pirms dažām stundām soļoju pa tām pašām ielām svilpodams.

Kāpēc tev par varītēm vajadzēja iejaukties? aizsmakušā balsī jautāja Niko. Kāpēc bija jāuzsāk kautiņš?

Zem Niko acs rēgojās nobrāzums, šķērsām pār seju stiepās sīka asins strūkliņa.

Jauka pateicība, nav ko teikt. Es taču tikai gribēju palīdzēt!

-Jā, bet kas tagad būs ar tavu mammu? Kas ar meitenēm? Kurš gādās par viņām?

-   Viņiem taču būs mūs jāatlaiž, aizelsies sacīju. Sānos bija iemeties dūrējs, kas ne par ko neatlaidās. Neko traku taču neesam savārījuši!

-   Vienīgi iebliezām sardzes kapteinim pa nāsīm, tā tu gribi teikt?

Jā, prāta darbs tas laikam nebija. Taču, ja divi kareivji sagrābj tevi aiz rokas, neatliek nekas cits, kā pamatīgi kraut, un, kad šis sāka sist Niko, es vairs nespēju novaldīties. Niko pat nepretojās. Tikai centās taisnoties, un tad sardzes kapteinis iebrēcās, ka tādam pelēcim šeit nav jāatrodas un tāda nekaunība nav jāizrāda. Pēc tam viņi sāka Niko sist. Bet es iezvēlu sargam pa dullo.

Sardzes kapteinis, saķēris degunu, brēca vēl negantāk. Viens sargs atvēzējās pret mani, bet es, pa pusei izrāvies, steberēju atpakaļ, tāpēc sitiens netrāpīja. Galds sagrīļojās, šķīvji un tases ar blīkšķi gāzās zemē. Lauskas pašķīda uz visām pusēm. Un tad gāja vaļā pa īstam. Sargi ķerstīja mani, savukārt es centos izvairīties, lai mani nepataisa mīkstu. Arī Niko beidzot sadomāja pretoties, taču sargi bija seši, tāpēc iznākums šaubas neradīja. Mani piespieda pie zemes un lauskām, uzlika rokām dzelžus un atlauza tās aiz muguras. Bet sargkapteinis ar asiņojošo degunu atriebīgi metās spārdīt man ribas. Biju gandrīz vai pārliecināts, ka viena izmežģīta vai salauzta.

Patlaban soļojām ar sargiem abās pusēs, un smalkie Sagislokas pilsoņi pagriezušies blenza mums nopakaļ. Niko bija taisnība. Nudien esmu mūlāps. Ja mūs iespundēs uz vairākām nedēļām vai izdarīs, ko pieņemts darīt ar pelēčiem, kad tie uzdrošinās izrādīt pretestību, jā, kas tad gādās par mammu un meitenēm?

Mūs ieslodzīja tiesas nama pagrabtelpā. Logu tur nebija, tāda ērtība kā gaisma mums nepienācās. Pa durvju apakšu spraucās šaura gaismas strēlīte, un tas bija viss.

-   Nu, vai atguvies? apjautājās Niko.

-        Vai tik nebūs lauzta riba, murmināju. Dzelžus mums nenoņēma, tāpēc nevarēju aptaustīt. Kā tev pašam?

-   Nekas, viņš sacīja, nekas īpašs.

-   Kā tu domā, cik ilgi mums te jānīkst?

-        Ej nu sazini. Nezinu pat, vai pelēcis stājas tiesas priekšā kā pilsonis vai arī viņam piespriež sodu uzreiz.

Brīdi klusējām, un Niko domas, manuprāt, nebija jautrākas par manējām.

-   Tomēr es nesaprotu, viņš beigās sacīja.

-   Ko tad?

-        Kāpēc viņi mūs apcietināja. Ko mēs, viņuprāt, esam nogrēkojušies?

Izdvesu gurdu nopūtu. Vai tad nedzirdēji, ko viņš teica? Bālais žurkulēns. Markuss. Acīmredzot pelēcis nedrīkst mācīt. Kazi pārveidot Drakonisa rīmi dziesmiņā par vardi arī skaitās pārkāpums? Kas to lai izzīlē!

-   Bet kā es varēju to zināt! Pat Aureliusa kungs nezināja.

-   Domā, ka šiem nav vienalga?

Sēdēt nebija kur, tikai grīda, un tā bija netīra un auksta. Mēģināju pievilkt ceļgalus pie krūtīm, lai kaut cik sasildītos, bet iesmeldzās ribas. Pietika tik pakustēties, un nolādētie dzelži iežvadzējās, sajūta bija kā vilcējēzelim, ķēdes sunim vai apmēram tā. Katrā ziņā ne kā cilvēkam.

Dzirdēju Niko tumsā pārvietojamies. Viņš soļoja. Turp atpakaļ, no vienas sienas līdz otrai.

-        Vai tad nevarēja piešķirt mums gaismekli, Niko aizsmakušā, svešādā balsī teica. Vai tad drīkst mest otru tādā tumsā, ka tu, cilvēks, pat nezini, kur atrodies!

īsti nesapratu, kāda tur atšķirība. Atradāmies tukšā, aukstā pagrabtelpā zem tiesas nama. Kas tur ko redzēt? Taču Niko tas nezin kāpēc likās svarīgi. Un tad man lēnām pielēca, ka pazemes cietumā Niko nav pirmoreiz. Es taču zināju, tikai biju piemirsis: pirmoreiz Dina satikās ar Niko, kad viņš bija ieslodzīts Dunarkas cietuma pagrabā, apsūdzēts tēva, brāļasievas un mazā brāļadēla slepkavībā. Ja ne Dina ar mammu, bende toreiz būtu nocirtis Niko galvu. Un patlaban viņu mocīja atmiņas. Sagislokas cietuma tumšais pagrabs, jādomā, no Dunarkas cietuma pārāk neatšķīrās.

Mēģināju rast īstos vārdus, kaut ko teikt, pajautāt, ko viņa labā varu darīt, lai viņam būtu vieglāk. Bet krūtis man bija iemetusies sāpe un visu augumu pārņēmis aukstums. Varētu jau teikt: "Gan jau viss kaut kā nokārtosies," vai ko tādu, taču šobrīd es pats tam īsti neticēju.

Atnāca mūs savākt. Nezinu, pēc cik stundām, pagraba tumsā laika izjūta bija zudusi.

-   Laukā! sargs truli izrīkoja.

Ar grūtībām piecēlos nav viegli, ja rokas tev važās un atlauztas aiz muguras. Acīmredzot kustējos par gausu, jo sargs, sagrābis mani aiz rokas, izgrūda gaitenī. Nācās samiegt acis: pēc tumsas gaisma, kas nāca no loga gaiteņa galā, žilbināja.

Uzvilkuši augšā pa kāpnēm, sargi ieveda mūs zālē ar augstiem, šauriem logiem. Uz paaugstinājuma, pāris pēdu virs grīdas, rindā sēdēja vīri melnos apmetņos. Netiku gudrs, vai tie ir skolmeistari vai citi ierēdņi.

Uz grīdas melni ģērbto vīru priekšā stāvēja Aureliusa kungs. Bez dzelžiem, tomēr, jādomā, viņam tika izvirzīta apsūdzība.

-  Vai atzīstat, ka savas meitas mācībām nodarbinājāt viltus skolotāju, turklāt no Apmetnes? uz podija sēdošs vīrs iesāka.

-  Jā, mans Tiesmeistara kungs, atzīstu, atbildēja Aureliusa kungs. Taču ne jau ļaunprātības vadīts. Vai tad es varēju zināt, ka…

-   Nezināšana nav attaisnojums. Likums ir skaidrs, un pilsoņa pienākums ir to zināt: mūsu bērnus ļauts mācīt tikai Firsta apstiprinātam skolmeistaram.

Zālē nomurdēja čuksti, manīju, ka uz balkona, kas stiepās gar visu galasienu, nostājusies vērotāju rinda. Tiesmeistars pameta uz balkona pusi skarbu skatu, un čuksti mitējās. Tad, pacēlis milzīgu, smagu, ar filigrāniem apkalumiem un sarkaniem zīda pušķiem bagātīgi greznotu tiesas sējumu, viņš nolasīja spriedumu: Aureliusa kungam tiek piespriests nomaksāt soda naudu 100 sudraba dukātu apjomā. Bet bērns jāved pie skolmeistara Sagis pilī.

-        Nē! ievaidējās Aureliusa kungs. Naudu, jā, to samaksāšu labprātīgi, bet Miru gan…

Tiesmeistars piecēlies bargi uzlūkoja Aureliusa kungu.Žēlošanos varētu iztulkot kā firsta vārda zaimošanu, kungs. Vai zināt, kāds sods par to draud?

-   Nāve, Aureliusa balss gandrīz vai noslāpa.

-Tieši tā. Jums jāpakļaujas, jānomaksā sods un jājūtas apmierinātam. Nākamā lieta.

Sargs man līdzās iekāsējās. Mans Tiesmeistara kungs…

-Jā?

Varēja manīt, ka pārtraukt Tiesmeistaru nebija pieņemts.

-   Divi pelēči…

-   Ak tie… Seši gadi spaidu darbos Sagis pilī. Nākamais!

Seši gadi. Seši gadi?

-   Vai mums vārdu nedos? iebrēcos.

Izskatījās, ka ne. Sargs iegāza man pa kaklu tā, ka gar acīm nošķīda dzirksteles.

-        Atvainojiet, mans Tiesmeistara kungs, viņš sacīja. Un tad man uzšņāca: Turi muti, suns tāds, vai arī ielauzīšu tev žokli!

Tiesmeistars izskatījās kā cilvēks, kas nule pamanījis ēdienā kaut ko nebaudāmu.

-        Ved laukā no zāles! viņš sacīja. Un parūpējies, lai jau šovakar viņus nosūta uz Pili!

Sargs apņēmīgi sagrāba mani aiz pleca, pagrieza ar seju pret durvīm un pagrūda. Un tad es ieraudzīju viņu. Ieinteresēto skatītāju rindā uz balkona. Sezuanu. Nešaubījos, ka tas ir viņš. Ogļu melnie, cieši pieglaustie mati, Dinas acis. Viņš stāvēja un ilgi noskatījās man nopakaļ. Tad kāds pieceldamies aizstājās Sezuanam priekšā, un pēkšņi viņš pazuda. Man viss bija skaidrs. Sezuans gribēja, lai es viņu redzu. Sezuans ir redzams vien tad, kad viņš pats to grib. Bet kāpēc? Lai baudītu ļaunu prieku? Vai lai uzdzītu mežonīgas bailes, lai es domātu, ko viņš tagad nodarīs Dinai un visai ģimenei, tagad, kad vairs nespēju viņas aizstāvēt?

Ja to viņš gribēja, tad savu panāca. Kuņģis man savilkās milzīgā baiļu kamolā.

"Mamma," nodomāju. "Dina. Mellija un Roza. Nevar taču būt tā, ka mūs aizsūtīs, neļaujot pārmīt ne vārda."

Izrādījās, ka var gan.

Jau tajā pašā vakarā mūs izveda laukā no pagraba, kopā ar nabaga Miru iesēdināja laivā, un mēs aizkuģojām uz Sagis pili.

IV KALNu CEĻOS Stāsta Dina

Seši gadi

Linu plūkšana bija smags, netīrs darbs. Mugura un rokas sāpēja, un drīz vien es klepoju tikpat nelāgi kā Mellija.

-        Varbūt esam še pēdējo dienu, mamma mierinādama sacīja. -Tiklīdz Niko ar Dāvinu pārnāks ar naudu, varēsim paņemt savas labās drānas un doties projām.

Man vairs nebija spēka gaidīt. Dienas vilkās kā gliemeži.

Bet tovakar vakariņās neparādījās nedz Niko, nedz Davins.

-   Kur viņi varētu būt? satraukta prasīju.

-        Varbūt Aureliusu ģimene ielūgusi pie sava galda, sacīja mamma. Nosvinēt.

Taču arī mammas acīs kaisa nemiers.

Tovakar man gribējās iezagties vīriešu nodalījumā un abus sameklēt, taču pietrūka dūšas. Ja noķertu, gan jau atrastos kāds vājprātīgs sods; nebija vērts neko pasākt jau tāpēc vien, ka tas varētu pārvilkt svītru mūsu nodomiem atstāt Apmetni. Tad nu gulšņāju cauru nakti uz koka lāvas, iesnauzdamās, palaikam vērpdama biedējošas nomoda domas un tad atkal iesnauzdamās.

Brokastlaikā atkal neredzēja nedz Niko, nedz Dāvinu.

-   Kur viņi ir? čukstus jautāju mammai.

-   Nezinu, mamma atbildēja, būsim spiestas pavaicāt.

Aizgājām uz Pierakstīšanas nodaļu, namu, kur pirmajā dienā

mūs piereģistrēja uz Apmetnes tāfelēm.

-Atvainojiet, mamma uzrunāja ierēdni. Taču es nesaprotu… mans dēls un brāļadēls… nav redzēti kopš vakardienas brokastlaika.

Ierēdnis uzmeta mammai aizkaitinātu skatienu, it kā tas uz viņu vispār neattiektos. Mamma turēja acis nolaistas, taču varēja manīt, ka, nesaņēmusi atbildi, viņa projām neies.

Ierēdnis nopūtās.

-   Numurs? viņš strupi noprasīja.

-   8-E-10 un 8-E-l 1.

Atkabinājis 8-E tāfeli no sienas, ierēdnis to uzmanīgi pagrieza tā, lai neredzam, kas tur rakstīts. Tad, uzkabinājis tāfeli atpakaļ vietā, viņš veltīja mums saltu smaidu.

-   Viņi apcietināti, ierēdnis paziņoja. Man žēl.

Neizklausījās, ka viņam būtu žēl.

-   Apcietināti? jautāja mamma. Par ko?

-   Uzdošanās par viltus skolotāju un zaimojoša satura mācību izplatīšana, uzbrukums firsta amatvīram, rupja vardarbība personīgi pret viņu un pretošanās likumīgai aizturēšanai.

-   Kā tā? mamma bija galīgi apstulbusi, un, kad satvēru viņu aiz rokas, tā bija ledusauksta.

-   Viņiem piespriesti seši gadi, vīrs ar gandarījumu sacīja. Sagis pilī.

Mamma pieprasīja savu apģērbu, jo uz tiesas namu šādā izskatā viņa nevēlējās iet, turklāt bija skaidrs, ka ar tādu, kam mugurā Apmetnes pelēkās drānas, neviens garākā sarunā neielaidīsies. Sākumā pierakstītājs par apģērba izsniegšanu negribēja ne dzirdēt, taču viss beidzās ar to, ka mamma vērsa pret viņu kauninātājas skatienu.

-   Vai tā tu izturies pret līdzcilvēku? Vai tiešām gribi, lai tāpat izturas pret tevi?

Ierēdnis nobālis murmināja, nevarēja saprast, ko. Un pēkšņi visi šķēršļi pazuda kā nebijuši, mierīgi varējām no mazgātavas saņemt cilvēcīgu apģērbu, protams, ne jau savējo, tomēr labāku par pelēkajām drānām.

-  Tagad viņš zina, ka tu esi kauninātāja, mums līkumojot pa ielām uz tiesas namu, mammai sacīju.

-   Nebija citas izejas, atbildēja mamma, tas bija nepieciešams.

Tiesas nams bija milzīga, pelēka taisnstūrveida ēka, kādas būvē, lai liktu cilvēkam izjust savu niecību. Neizskatījās, ka nams mammu satrauktu. Viņa kaujinieciski uzsoļoja pa platajiem akmens pakāpieniem tikpat kā pa personīgās virtuves trepītēm.

-       Vēlos runāt ar Tiesmeistaru, viņa sacīja pirmajam sastaptaļ.un cilvēkam, sargam melni pelēkā uniformā. Un, lai gan mamma neizmantoja nedz kauninātājas skatienu, nedz arī balsi, viņas mil-

īgā pašpārliecinātība iedvesa cieņu, un sargs paklausīgi atbildēja: Tur, kundze. Par spīti mammas necilajam apģērbam un nebūt ne svarīgas personas izskatam. Tikai, jau stāvēdams šaipus durvīm, kas veda uz pirmo zāli, sargs tā kā sastomījās.

-   Un… ko lai piesaku? viņš piesardzīgi jautāja.

-        Melusinu Toneri, mamma izmeta, ļaudama sargam minēt, kas aiz šī vārda slēpjas.

Sargs pieklauvēja, un, kad otrpus durvīm atskanēja murkšķošs nāciet iekšā, atvēra durvis un pabāza telpā galvu, it kā šādi, līdz galam neieejot, varētu mīkstināt savu vainu.

-        Toneres kundze, sargs pieteica. Vai mans Tiesmeistars pieņems?

Taču Tiesmeistara kungam nebija ļauts izlemt. Paspraukusies garām sargam, mamma atgrūda durvis, un es sekoju viņai milzīgā, apgaismotā telpā, kur Tiesmeistars patlaban grasījās ieturēt agras brokastis.

-        Kungs, iesāka mamma, esmu atnākusi runāt ar jums par savu dēlu.

"Un Niko," klusībā piemetināju, "neaizmirsti par Niko!" Tomēr varbūt tas bija prātīgi, ka mamma uzreiz nepiemin brāļadēlu Nikolasu: viņa ļoti daudz ko dara pārliecinoši, bet melot gan neprot.

Tiesmeistars rādīja pārsteigtu vaigu. Viņš izlaida no rokām cāļa stilbu, kurā patlaban grasījās cirst zobus, un nevilšus ķēra pie krūtīm, atstādams uz melnā apmetņa taukainas svītras.

-        Un kas jūs tāda būtu? viņš dzedri prasīja. Un kas tas par dēlu, par kuru man jāzina?

-   Vakar kungs viņam piesprieda sešus gadus spaidu darbos.

Tiesmeistars sarauca uzacis. Vakar sešus gadus spaidu darbos nepiespriedu nevienam pilsonim.

-        Varbūt jūs neuztvērāt viņu kā pilsoni, sacīja mamma uzkrītoši skarbā balsī. Viņš bija ģērbies Apmetnes tērpā.

-   Ak tā, viens no tiem diviem pelēčiem.

-   Tā gan. Kungs, mans dēls tādu sodu nav pelnījis.

-        Kundze! Neatceros lietu visos sīkumos, taču zinu, ka pastāvošo likumdošanu es nepārkāpu.

-   Vai jūs, kungs, nepārkāpāt arī savu taisnības izjūtu?

Parasti mamma kauninātājas māku pret citiem cilvēkiem izmanto reizi divās trīs nedēļās, bet šodien jau otrreiz stundas laikā. Kuņģis man iekņudējās; dažkārt, lietojot kauninātājas spējas, ir gandrīz vai kā iebakstīt lapseņu pūznī. Pirmajā acumirklī, šķiet, nekas nenotiek, tomēr prātīgāk laikus mesties projām.

Tiesmeistara acis biezajās tauku krokās gandrīz vai nebija redzamas, pirmajā mirklī nesapratu: trāpīja mamma vārīgā vietā vai ne.

-        Pelēcis, Tiesmeistars, jau mazliet svārstīdamies, beidzot sacīja. Ja viņš nav vainīgs šajā lietā, tad taču būs nodarījis ko citu.

-   Tāpēc, ka pelēcis nav pilsonis? Nav cilvēks kā mēs ar jums?

Tiesmeistars izmisīgi uzlūkoja cāļa cepeti.

-        Spriedums jau stājies spēkā, viņš sacīja. Patlaban neko mainīt nevaru.

-        Tiešām ne? mammas balsī strāvoja salts nicinājums. Pieprasu, lai manu dēlu un viņa… biedru nekavējoties atbrīvo! Un tas taču ir Tiesmeistara spēkos?

Tiesmeistaram uz pieres izspiedās sīkas sviedru pērlītes, tomēr sakauts viņš nebija.

-        Laiva ir aizbraukusi, viņš sacīja. Abi notiesātie jau ir ceļā uz Sagis pili.

Balsī jautās kāda nianse, tik tikko manāma ļauna prieka ēna. Mamma uzmeta skatienu saliektajam skaustam, man gandrīz vai gribējās, lai viņa vēlreiz raida skatienu, lai piespiež viņu rāpot un kaunēties, atzīt savas kļūdas.

Bet mamma tā nedarīja. Man viņa bija pieteikusi nekad nelietot kauninātājas dāvanu ļaunprātīgi, nekad arī nebiju redzējusi, ka viņa tā rīkotos pati. Taču, manuprāt, todien pie Tiesmeistara galda tālu no tā nebijām.

laiva jau aizbraukusi. Patlaban Niko ar Dāvinu jau ir ceļā uz S.igis pili. Un cik ilgs laiks paies, kamēr kāds pamanīs, ka Niko Ir vecā Dunarkas firsta dēls? Un Davins. Davins nogalināja Valdi aku. Firsta Artosa miesīgo dēladēlu. Cik ilgi Dāvinām atļaus dzīvot, ja tas viss nāks gaismā?

-   Mammu?

Stāvējām uz tiesas nama kāpnēm. Labu bridi. Mamma apstājās pusceļā, izskatījās, it kā viņas kājas pēkšņi būtu iegrimušas akmens pakāpienos, nespēdamas soļot tālāk. Mani pārņēma bailes, vēl trakākas nekā pirmīt, citādas bailes. Ja jau mamma vairs nevar, ja mamma padodas… tad tiešām viss ir pagalam, tad pasaule grūst kopā.

Uz kāpnēm mēs stāvējām, šķiet, veselu mūžību.

Beidzot mamma pacēla galvu.

-   Kur atrodas Aureliusa kunga nams?

-  Sudraba ielā, sacīju, juzdama, ka baiļu plūdi atkāpjas. Mamma vēl nav pagalam. Viņa nav padevusies.

Inese, kalpu meitene, ieveda mūs kungu istabā. Istabā sēdēja namatēvs, viņa sieva un dēls, bāls zēns īsi apcirptiem matiem, gan jau Markuss. Visi trīs sēdēja klusēdami kā akmens stabi, cits citu tikpat kā neuzlūkodami, arī mūs ne. Galds bija uzklāts pēcpusdienas tējai, taču, šķiet, tikai zēns bija pieskāries ēdienam.

-  Toneres kundze, pieteica Inese, tūlīt pat steigšus atstādama istabu. Taču soļu troksnis, tiklīdz Inese atradās otrpus durvīm, noklusa. Vai viņa tur stāvēja noklausīdamās?

-  Toneres kundze, neskanīgi ierunājās Aureliusa kungs. Baidos, ka neesam pazīstami… Vai esam kādreiz tikušies?

-   Esmu Davina mamma.

Mammas atbilde lika kungam atraut skatienu no šķīvja. Viņš piecēlās.

-  Kundze… Aureliusa kungs iesāka. Viņa skatiens apstājās pie mammas bālgani zaļajiem svārkiem, likās, ka viņa acis tos redz pelēkus.

-   Esmu spiests lūgt jūs atstāt manu namu.

-        Kungs! Mans dēls un Niko ir ceļā uz apcietinājuma vietu, tāpēc ka centās jūsu namam palīdzēt. Un jūs vēlaties, lai es to atstāju neuzklausīta?

Kāpēc Aureliusa kungs uzmeta skatienu dēlam? Ašu skatienu, it kā pārliecinādamies, vai Markuss neieklausās sarunā.

-        Mūsu nams pakļaujas firsta Artosa gribai, viņš sacīja nedabiski skaļā, neizteiksmīgā balsī. Firsta ienaidniekus mēs neatbalstām. Ejiet, kundze, lai man nav jāsauc sargi!

To sacīdams, Aureliusa kungs satvēra mammu aiz rokas, kā personīgi gribēdams izgrūst ārā pa durvīm. Mamma uzmeta viņam saltu skatienu. Varu iet arī bez jūsu palīdzības, kungs.

-   Lieliski. Tad dariet tā!

Mums neatlika nekas cits, kā vien uzgriezt akmens stabu ģimenei muguru un atstāt istabu.

-        Mammu… kad durvis aiz mums aizvērās, es iesāku. Inese stāvēja turpat tuvumā, dedzīgi spodrinādama durvju kliņķi, kas jau tāpat mirdzēja. Mamma paskatījās uz Inesi, tad uz istabas pusi, no kuras nupat bijām padzītas.

-   Csss, viņa čukstēja. Iziesim laukā, tad.

Tikko bijām uz ielas, es jautāju: Mammu, kāpēc viņi tādi? Kā akmenī cirsti?

Mamma pašūpoja galvu. Nezinu. Tomēr Aureliusa kungs, kā izskatās, baidās pats no sava dēla. Man liekas, ja varētu, viņš labprāt mums palīdzētu. Viņš iedeva man sudraba monētu.

Mamma pacēla monētu, un tā iemirdzējās vēlās pēcpusdienas saulē.

Es pat nemanīju, kurā brīdī Aureliusa kungs mammai to iedeva. Varbūt satverdams aiz rokas?

-        Kāpēc lai viņš baidītos no sava bērna? Tas nu gan būtu dīvaini.

-   Piekrītu.

-        Ko tāds puišelis var… cik viņam gadu! Desmit? Ko viņš tādu var izdarīt, lai iedzītu pieaugušajam bailes?

Mamma bridi padomāja.

-   Varbūt… var palaist mēli, viņa tad sacīja.

Pēkšņi durvis mums aiz muguras atvērās. Inese iznākusi pameta ašu skatienu uz vienu pusi, tad otru.

-        Kungs lūdza pateikt, ka saņemsiet no viņa vēsti, viņa tad klusā balsī sacīja.

-   Kad?

-        To viņš gan nepateica. Taču, man liekas, ka… pēc jaunkunga aizbraukšanas.

Inese pazuda atpakaļ namā, klusītēm aizvērdama aiz sevis durvis. Nepaspējām pajautāt, kad tieši jaunais kungs aizceļos. Tāpat arī nezinājām, uz cik lielu palīdzību var cerēt. Sudraba dukāts, protams, nav nieks, tomēr, lai izrautos no Apmetnes nagiem, vajadzēja krietni vairāk. Un tas būtu tikai pirmais solis. Nespējām pat iedomāties, kā varētu atbrīvot Dāvinu un Niko.

-        Neatliek nekas cits, kā atgriezties Apmetnē un gaidīt, sacīja mamma. Labi, ja viņš ziņu sūtīs šodien vai rīt. Ja ne… būs kaut kas jāgudro pašām.

Jā, bet kas? Gribējās jautāt, taču es klusēju, labi zinādama, ka mamma nevarēs atbildēt.

Pusdienas Zelta gulbī

Tiklīdz pārradāmies Apmetnē, tikām izsauktas uz Pierakstīšanās nodaļu. Tur mūs sagaidīja ierēdnis ar aizdomu pilnu skatienu.

-        Par jums apjautājās kāds kungs, pierakstītājs teica. Vēlas nolīgt gabaldarbam, kādam īsti, sīkāk neklāstīja. Uzskatu par savu pienākumu atgādināt, ka izvirtību un citu nepiedienīgu rīcību mēs Apmetnē nepieļaujam.

Izvirtība? Mamma? Es?

-        Varat būt drošs, kungs, nedz manai meitai, nedz man prāts uz palaidnībām nenesas, mamma teica tik vēsi, ka pierakstītājam vajadzētu sarukt vismaz par galvas tiesu mazākam. Mamma uz ierēdni pat nepaskatījās, tomēr viņš nebija aizmirsis mūsu iepriekšējo tikšanos.

-        Nē, nē, pierakstītājs aši nobēra. Dabiski. Kungs atsūtījis ekipāžu.

Ekipāžu. Cik jauki!

-   Kas viņš tāds ir? mamma jautāja.

-   Kungs savu vārdu nenosauca.

-        Kā tu domā, vai tas jau būtu Aureliusa kungs? prasīju mammai.

-   Cerams, ka jā.

Rati bija skaisti, ar priekšā aizjūgtiem bērīšiem, kas man mazliet atgādināja Silki. Kučieris galanti pasniedza mammai roku, palīdzēdams iekāpt ratos, pēc tam arī man.

-   Vai jūs strādājat pie Aureliusa kunga? pajautāju.

-        Esmu nolīgts kučieris, viņš atbildēja. Strādāju tam, kas man maksā.

Vieglītēm, pieklājīgi man palocījies, viņš aizvēra durvis un uzrausās uz bukas. Rati ar rāvienu izkustējās no vietas.

-   Vajadzēja pajautāt, kurp mēs braucam, man ienāca prātā.

-        Nezinu, kas cits vēl varētu par mums interesēties, turklāt vēl maksāt par ekipāžu, mamma atbildēja, laikam taču cilvēkam pamodās sirdsapziņa.

Rati apstājās, taču ne pie Sudraba ielas nama. Durvis atvēra sulainis, un apkaime man likās pavisam sveša.

-   Kur mēs esam? nemierpilna jautāju.

-        Zelta gulbī, sulainis atbildēja. Nāciet, jaunkundz, šeitan… Kungs pasūtījis viesiem pusdienas.

Viesu nams. Mazliet nomierinājos. Sudraba ielas namā Aureliusa kungs ar mums tikties neuzdrīkstas: bālā Markusa skatienam taču nekas nepaliks apslēpts.

Sekojām sulainim sarkaniem dēļiem apšūtā ēkā. Kur pagriezies, visur mirdzēja lampas; metās jau mijkrēslis, un sulaiņi zilās vestēs un baltos svārkos iededza gaismas. Grīdas bija no tumša koka,

gandrīz vai melnas, tik spožas, ka tajās varēja spoguļoties. Ne viens vien Sagislokā cienījams pilsonis jau sēdēja pie balti klāta galda, baudīdams, kā varēja redzēt, izsmalcinātas pusdienas putna gaļu, salātus, vīnogas un vīnu.

-   Kunga viesi, teica sulainis kalpam ar zilo vesti.

-   Ak tā, atbildēja tas ar zilo vesti. Šeitan, kundze, jaunkundz… Kungs domā, ka visjaukāk pusdienas ieturēt oranžērijā, ir taču tik silts vakars…

Mūs ieveda flīzēm klātā pagalmā viņpus mājai; līdzenās rindās kā baznīcas kolonnas tur auga ābeles, bumbieres un persiku koki. No stikla ēkas pagalma galā pār flīzēm un kokiem lija maiga gaisma.

Gluži kā pasakā. Stikla nams! Gandrīz vai neliela kristāla pils. Vienās rūtīs… Pat jumts no stikla. Baidījos skaļāk ierunāties vai nošķaudīties, vai straujāk pakustēties. Ja nu viss sabirst gabalos?

Stikla nama plašās durvis veda dārzā, kur citronkoku, dateļpalmu un vīnogulāju rindu vidū baltoja uzklāts galds. Daudzžuburu sudraba svečturī zaigoja sveču mežs, un meitene sastīvinātā baltā priekšautā jau pasniedza pirmo ēdienu.

-  Apsēdieties, teica kalpotājs zilajā vestē, pieturēdams krēslu mammai un pēc tam man. Tā pret mani nebija izturējušies, kopš… nē, taisnību sakot, tik smalki pret mani nebija izturējušies nekad.

Sēdēju baltā krēslā ar zila samta atzveltni. Man priekšā bija nolikts šķīvis ar sarullētu zivi oranžas mērces ezeriņā. Visapkārt glezni sakārtotas smalki sagrieztas apelsīna šķēlītes; nespēju atvairīt domas par Melliju un Rozu, kas šobrīd sēdās pie galda ēst miežu biezputru vai, labākajā gadījumā, vārītas lēcas ar cūkgaļu.

Kalpotājs un meitene aizgāja. Trešais krēsls joprojām palika tukšs. Kur gan Aureliusa kungs kavējas?

-   Smalkas pusdienas un sudraba svečturi, murmināja mamma, pētīdama zivi. Tas viss ir burvīgi. Taču man labāk patiktu nauda, lai varam tikt vaļā no Apmetnes un… mēģināt kaut ko darīt Davina un Niko labā.

-        Kur nu tik pieticīgi, Melusina, kāds ierunājās. Tu taču, kā gribu teikt, vari iegūt gan to, gan to.

Mamma sakustējās tik strauji, ka apgāza krēslu.

-   Tu, viņa čukstēja. Man to vajadzēja iedomāties.

No ābeļdārza ēnas nedzirdami iznira Sezuans, likās, ka slīdēšana ir viņa dabiskā gaita.

-        Vai tu neapsēstos? Sezuans aicināja. Varu tev palīdzēt, Melusina, tu taču zini, ka varu.

Apmaiņā pret ko? mamma rūgtuma pilnā balsī jautāja. Par velti tu nedod neko. Allaž jāmaksā.

Sezuans saminstinājās.

-        Apsēsties taču! viņš kārdinādams aicināja. Kad tu beidzamo reizi ēdi? Gan jau pa visu dienu neesi iebaudījusi ne kumosa. Apsolu ēdiens ir dāvana, ko jums parādā neieskaitīšu.

īsā, sarkanā žakete, kas bija Sezuanam mugurā, mirdzēja saulē, tāpat arī auskara čūska. Mamma uzmeta viņam mirkli, abu acis gan nesastapās, tomēr neizskatījās, ka viņš no mammas baidītos.

-        Apsēsties taču! Sezuans atkārtoja, pamādams ar roku uz galdu un šķīvi ar zivi.

Man pārgāja visa ēstgriba. Gandrīz vai neticēju savām acīm, kad mamma nesteigdamās pamāja.

-        Labi, viņa piekrita. Lai notiek, paēdīsim kopā! Un pārrunāsim, ko varam viens otra labā darīt.

Mamma nogludināja patapinātā tērpa zaļos svārkus un palika stāvam, gaidīdama, kamēr Sezuans paceļ apgāzušos krēslu un to viņai pietur.

-   Vīnu? Sezuans jautāja.

Mamma pamāja: Jā, paldies.

Izrāvis karafei kristāla aizbāzni, Sezuans ielēja zeltaino vīnu vienā no trijām glāzēm, kas stāvēja līdzās mammas šķīvim. Kamēr viņa dzēra, Sezuans stāvēja aiz krēsla kā sulainis. Neviļus ievēroju, cik skaistas viņam rokas gariem, slaidiem, lokaniem pirkstiem. Flautas spēlētāja rokas.

-   Dina? Sezuans pacēla karafi.

-   Vienu malku, sacīja mamma, pielej klāt ūdeni, Dina. Rātni pielēju vīnam ūdeni. Netiku gudra, kāpēc mēs te sēžam,

tēlodami sirdsdraugus. Vai tad Sezuans pēkšņi būtu kļuvis labs? Vai ari mēs kļūdas dēļ pa galvu, pa kaklu kā sadeguši bēgām no šī cilvēka?

Mamma ķērās pie zivs, it kā viss būtu pilnīgi normāli. Es tev varu palīdzēt, tā viņš teica. Vai tāpēc mēs te vēl sēžam? Tāpēc, ka mamma cer kaut kādā veidā nopirkt viņa palīdzību? Bet kas tad mums tāds ir, kas viņu var interesēt? Naudas taču Sezuanam, šķiet, kā spaļu, ja jau var mitināties un baudīt maltītes pilsētas dārgākajā viesu namā.

-   Kad Dāvinām un jaunajam firstam pasludināja spriedumu, es atrados tiesas zālē, sacīja Sezuans un paņēma zivs gabaliņu. Visnotaļ steidzīgs tiesas process.

-   Firsta dēlam? mamma, paceldama uzacis, jautāja.

-   Nūja. Vai tad es nezinu, kas īstenībā ir brālēns Niko.

To sacīdams, Sezuans pasmaidīja nedz vīzdegunīgi, nedz uzvaroši, smaidā jautās vien mīļums un siltums, it kā mūs vienotu jauks noslēpums.

"Uz viņu paļauties nevar," domās sev teicu. "Neaizmirsti, kas Sezuans ir." Ai, cik grūti to paturēt prātā, redzot viņu tā sēžam un smaidām, nevairoties no mana skatiena! "Bet to jau," nodomāju, "var arī Drakans." Lai nu kā, Drakanam Sezuans līdzīgs nebija. Man gan. Melni mati, zaļas acis. Tieši kā man. Mamma nolika dakšiņu.

-   Labi. Par Niko tu zini. Vai jāmaksā arī par to, ka paturēsi to noslēpumā? mamma nelokāmā tirgotājas balsī jautāja.

-   Kāpēc tev vienmēr liekas, ka gribu nodarīt tev pāri? atjautāja Sezuans.

-   Man ir rūgta pieredze.

-    Melusina! Nekad neesmu pret tevi lietojis spēku. Nekad neesmu tev kaitējis. Nekad neesmu vēlējies neko citu kā vienīgi… Sezuans aprāvās, it kā baidīdamies no mammas turpmākās rīcības. Neko citu, kā vienīgi tevi mīļot, viņš beigās sacīja.

Ej nu sazini, kas tobrīd risinājās mammas galvā. Viņa sēdēja klusēdama, neko neizrādīdama.

-        Bet tava mamma? pēc brīža viņa teica. Tava dzimta? Vai arī tā mani mīļo?

Sezuans, nespēdams izturēt mammas skatienu, nolaida acis.

-        Mana mamma ir mirusi, viņš sacīja, virpinādams pirkstos glāzi; vīns šļācās pret glāzes malām, izraisīdams mazu viesuļvētru. Dzimtas galva patlaban ir mammas māsa. Zinu… zinu, to, ko mūsu dzimta tev nodarījusi, grūti piedot. Retais to sapratīs. Bet šobrīd taču es esmu kopā ar tevi, nevis ar viņiem. Vai tas kaut ko neliecina?

Man par lielām dusmām mammai pār vaigiem sāka līt mēmas asaras.

-        Jūs esat tik neģēlīgi veikli, mamma sacīja. Balsī gan asaras nedzirdēja, tikai dusmas, nogruvumam līdzīgas dusmas, tik nevaldāmas un milzīgas, ka draudēja aprakt visu pārējo. Jūs spējat pārvērst dienu naktī un izlikties, ka ļaunums ir krietnums. Tu nekad neesi mani mīlējis. Tava mamma sūtīja tevi pie manis kā ērzeli pie ķēves, cerēdama uz interesantu iznākumu. Vai vari, man acīs skatīdamies, to noliegt?

Viesuļvētriņa glāzē pēkšņi pierima. Brīdi Sezuans sēdēja kā olekti norijis. Gaisma meta auskara čūskā smalkas dzirkstis.

-        Nē, viņš pēc brīža čukstēja. Nevaru gan. Bērns, kam piemīt gan čūskas dāvana, gan kauninātājas spējas, kārdinājums tiešām bija pārlieku liels. Taču… lai nu ko, bet pieķēries tev biju.

-   Nemelo man! Jau atkal, Sezuan!

-   Es nemeloju.

Pacēlis galvu, Sezuans ielūkojās mammai acīs, īsu, nogurušu mirkli, un pēc tam atkal nodūra skatienu.

Mamma sarāvās.

-   Dina, viņa teica, ej! Ej un… un atnes mums vēl vīnu.

Nekustējos no vietas.

-        Varam taču pasaukt sulaini, iebildu. Negribējās atstāt abus divatā, nekādā gadījumā. Mammu šādā izskatā ar asaru pēdām uz vaigiem un rokām, kas nespēj nostāvēt mierā.

Mamma skatījās tieši manī.

Ej! viņa teica.

Pati pret savu gribu piecēlos. Nav viegli turēties pretī, ja tavai mammai piemīt kauninātājas spējas. Dažreiz tas ir pilnīgi neiespējami. Paņēmusi karafi, attālinājos no galda. Taču, tikusi līdz ēnainam augļudārza stūrim, kur mammas skatiens nesniedzās, es apstājos.

Mamma pagaidīja, kamēr, viņasprāt, es vairs nebiju dzirdamības attālumā. Tad, ar strauju kustību noslaucījusi no vaigiem asaras, viņa iztukšoja vīna glāzi līdz dibenam.

-   Labi, viņa skarbi, svešādi sacīja. Apspriedīsim maksu.

-   Melusina…

-   Nē, mamma pārtrauca. Caur puķītēm nerunāsim. Vaļējām acīm nesapņosim. Nekādu melu. Ko tu piedāvā, sacīdams, ka vari mums palīdzēt?

-    Naudu, kas tev vajadzīga. Palīdzību, kas spēs atbrīvot tavu dēlu un jauno Nikodēmu Kraukli no Sagis pils.

-   Vai esi pārliecināts, ka tas tev pa spēkam?

Sezuans paraustīja plecus.

-   Šai pasaulē ne par ko nevar būt drošs. Taču čūskas dāvana var lieti noderēt, vai ne? Kurš vēl spēs neredzams aiztikt gar mūri, uz kura stāv sardze? Kurš cits uzsūtīs cietumsargam saldu sapni un liks pazust atslēgām? Kauninātāja to nespēj, Melusina. Bet Melnmeistars var.

Mamma nesteigdamās pamāja. "Ak tad tāpēc," es nodomāju. "Tāpēc, dzirdot Sezuana balsi, tu vilcinājies un nemeties projām no galda. Viņš var sniegt mums vajadzīgo palīdzību." Un, lai glābtu Dāvinu, mamma bija gatava noslēgt darījumu ar pašu nelabo.

-   Bet kā ar samaksu? viņa jautāja.

-   Vai esi pārliecināta, ka tāda vajadzīga?

-Jā. Un, pirms spert nākamo soli, vēlos zināt, ko tieši tu gribi.

-   Ko esi nodomājusi man piedāvāt?

-   Nespēlējies ar mani!

-   Ij nedomāju. Sniedz man piedāvājumu, ja jau esi tik droša, ka mana palīdzība ir pērkama un pārdodama.

Mamma piecēlās. Un jau kuro reizi viņa nervozi nogludināja blāvi zaļganos svārkus, varētu nodomāt, ka mamma grib tajos noslaucīt plaukstas.

-   Dinai čūskas dāvanas nav, viņa sacīja.

-   Kā tu to zini? Sezuans jautāja. Neba esi mēģinājusi to atklāt. Vai arī es tevi galīgi nepazīstu.

-   Vari man ticēt. Viņai tās nav.

Mammas balss skanēja cieti un stiegri kā nostiepts loks.

-   Taču… taču esmu pietiekami jauna, lai varētu laist pasaulē bērnu. Bērnu, kādu vēlas tava dzimta.

Daudz netrūka, lai karafe izkristu man no rokām. Viņa… viņa taču nedrīkst tā rīkoties! Ar iekšējo ausi dzirdēju ierēdņa brīdinājumu: Apmetne nepieļauj izvirtību un citu nekaunību. Tas, ko mamma patlaban piedāvā, ir lielākā jebkad dzirdētā izvirtība. Daudz ļaunāk un piedauzīgāk par vispārzināmo veidu, kad sieviete pārdod savu ķermeni. Mamma taču, taisnību sakot, grasās pārdot vēl nedzimušu bērnu!

Brīdi likās, ka viņai izdevies pārsteigt pašu Sezuanu. Piecēlies viņš tagad nostājās mammas priekšā. Un saņēma plaukstās mammas seju tāpat kā manu, kad pirmoreiz tikāmies tirgus drūzmā (ak vai, likās, tas bija pirms simts gadiem!). Zināju, ka acis mammai patlaban aizvērtas. Viņa ar skatienu varētu atgaiņāt, novērst pieskārienu, taču to nedarīja.

Pacēlu karafi. Ja tagad triektu to no visa spēka stikla namiņa lielajās rūtīs… redzēju jau acu priekšā stiklus, kas šķind un plīst, un līst kā ledus lauskas pār citronkoku balto miglu. Sezuans un mamma…

Viņš mammu noskūpstīja. Un tad apvaldīti un samtaini maigi iesmējās.

-   Ai, Melusina, Sezuans mīļā balsī sacīja. Lai nu ko, bet melot tu neproti!

Mamma atkāpās soli atpakaļ, izraudamās no Sezuana tvēriena.

-   Ko tu ar to gribi teikt?

Pieņemsim, ka galu galā mazulis būs. Vai tiešām tu tici, ka gribēsi mums to atdot?

Mamma sastomījās.

Vai tad es to nupat neapsolīju? viņa pēc mirkļa jautāja. Taču pat es varēju saklausīt, ka mamma tā nedomā. Nolaidu karafi.

Sezuans purināja galvu.

Tencinu par dāsno piedāvājumu, viņš sacīja. Taču man vēl %iāv dzīvā atmiņā, kā mums beigās gāja. Nebūtu ticējis, ka sieviete stāvoklī ar mazu bērnu pie rokas spēj tik īsā laikā aizceļot simtiem jūdžu. Laikam pati apņēmība aizdeva tev savus spārnus.

Mamma spēra vēl soli projām no Sezuana. Pēkšņi viņa izskatījās izbiedēta, daudz vairāk izbiedēta nekā dusmīga.

-   Ko tad tu vēlies? viņa jautāja.

-   Laiku.

-   Laiku?

Sezuans pamāja.

-   Laiku kopā ar Dinu. Laiku, kurā viņu iepazīt.

-         Laiku, kad atklāt, vai viņai piemīt čūskas dāvana, vai tā tu domā?

-   Nē, Sezuans atbildēja. Ne jau to vien.

Novērsies no mammas, Sezuans atgriezās pie galda un ierāva malku no savas glāzes. Viņa ir vienīgā, Sezuans turpināja, vienīgais mans bērns.

-        Ej nu ej! mamma izaicinoši iesaucās. Vai gribi, lai ticu, ka es tev biju vienīgā? Tad jau tavai mammai šai ziņā tiešām nogāja greizi! Toreiz izskatījās, ka viņa nevilcinādamās sameklēs tev trīs četras citas… vaislas ķēves.

Sezuans paberzēja sev uz pieres krītošos matus, pēkšņi saraudamies un smagi sagumdams. Patlaban viņš izskatījās pēc pavisam parasta cilvēka.

-        Bija jau arī citas, savādi neskanīgā balsī viņš atzinās. Bet laikam jau neesmu pārāk… auglīgs.

-   Nu gan vilšanās. Tavai mammai.

-        Vai tu nebeigsi aizskart viņu vai katrā otrajā teikumā? Viņa ir mirusi. Ļauj taču dusēt cilvēkam mierā. Paklausies, Melusina! Tas taču nav tik pretdabiski. Ka tēvs iecerējis iepazīties ar savu meitu.

Mamma pašūpoja galvu.

-   Nē, viņa sacīja. Dinu tu nedabūsi.

Mamma izskatījās nesatricināma kā kalns.

-        Vai tiešām tu aizliegsi man pāris dienu kopā ar Dinu pat ja tas maksātu dēla dzīvību?

-        Tiksim galā pašu spēkiem, mamma kā ar cirvi noskaldīja. Kā līdz šim.

Pēkšņi jutu pieskārienu pie rokas.

-  Atvainojiet, vai lai pasniedzu…

Satrūkusies apsviedos riņķī. Karafe izslīdēja man no rokām, un, lai arī ķēru, skaidri zināju, ka jau par vēlu. Bladāc! Nogranda skaļi kā pērkona grāviens, un stikla lauskas pašķīda uz visām pusēm. Meitene ar balto priekšautu pārsteigumā aizklāja ar plaukstu muti. Mamma ar Sezuanu abi skatījās tieši uz mums. Un es zināju: viņi saprot, ka es noklausījos.

-   Vai lai pasniedzu tagad otro ēdienu? meitene jautāja.

-   Nē, atbildēja mamma. Mums vairs ne. Ejam, Dina!

Mamma ar mani nerunāja visu ceļu. Un arī man nebija dūšas bilst kādu vārdu. Tikai ieraugot ceļa galā Apmetnes baltās ēkas, es saņēmusies atvēru muti.

-   Mammu?

-Jā?

-        Vai nevarējām… es domāju, ja viņš grib tikai pāris dienu? Un ja šādi tiešām var izglābt Dāvinu un Niko?

Mamma apstājās kā zemē iemieta.

-  Vai tu maz apjēdz, ko viņš ar tevi darīs?

Mēmi purināju galvu. Centīsies ar mani iepazīties, tā viņš teica.

-        Dina. Nekad uz viņu nepaļaujies! Sezuans cer, ka tev piemīt viņa spējas. Čūskas dāvana. Lai tu, tāpat kā viņš, kļūsti par Melnmeistaru.

Tu taču pati teici, ka man tās nav.

Manuprāt, tiešām nav. Taču… viņš ir tavs tēvs. Iespējams ir viss. Nav jau tā… bet es negribu… Ja tas būs viņa spēkos, viņš lo tevī atmodinās. Un tad… Dina, ja tu… paliksi tāda kā viņš, es i iešām neizturēšu.

Čūsku dzimta. Čūskulēns. Nebiju pārliecināta, vai izturēšu to pati.

Darījums ar nelabo

Mamma tovakar ilgi nevarēja aizmigt. Zinu, jo ari pati gulēju vaļējām acīm un gaidīju. Mamma grozījās un knosījās, gulta brakšķēja vien. Tomēr beigās iestājās klusums, un, kad es, piesardzīgi pastiepusi kaklu pār gultas malu, pametu skatienu lejā uz mammas gultu, viņa, uzvilkusi segu līdz zodam, gulēja.

Ai, kā noderētu Sezuana spēja pārvietoties nedzirdami kā čūskai, tad nevajadzētu soli pa solim piesardzīgi, lēnītēm rausties lejā no lāvas, baidoties, ka zem kājām nočīkstēs grīda.

Pārapdzīvotajā istabā, lai arī slēģi bija atvērti (trūka gaisa), protams, bija tumšs. Laukā milzum liels un dzeltens debesīs rotājās vasaras mēness, mezdams logā gaismu un apspīdēdams roku, kāju, segas ieloci, kas vien iz kuras guļamlāvas bija izvirzījies. Ģērbties man nevajadzēja. Apmetnē iztika bez naktstērpiem, tad nu cilvēki gulēja pelēkajās drānās vai vispār bez nekā. Sasēju tikai ņiebura auklas un klusītēm žagos uz durvīm.

-   Dina?

Satrūkos. Mammas balss skanēja neskaidri un miegaini.

-   Man tikai jāpačurā, atčukstēju.

Mamma neko vairāk neteica. Laikam jau aizmiga. Atvērusi durvis, izšmaucu gaitenī.

Pie Apmetnes vārtiem sardze nestāvēja, lai gan ik pa brīdim divi apsardzes vīri izmeta loku, galvenokārt, lai kāds neielauztos virtuvē čiept ēdamo. Brīdī, kad viņi gāja garām, atradu sev drošu slēptuvi aiz Pierakstīšanas nodaļas un pēc tam mierīgi izslīdēju aizmigušajā pilsētā.

Ielas bija tukšas. Mēness dzelteni blāvā gaisma krita pār raupjajiem bruģakmeņiem, kas nakts mitrumā tumši blāvoja. Nezin kāpēc likās pārdroši atklāti soļot pa ielas vidu, tāpēc turējos malā, namu ēnā.

Ne jau mīļuprāt tur gāju. Kuņģis un krūtis sāpīgi saspringa, likās, ka neprotu vairs kārtīgi ievilkt elpu. Gandrīz vai kā toreiz, kad biju uzrāpusies augstu kokā pie dīķa un pēdīgi nobijusies nevarēju tikt lejā. Gan jau būtu palēnām norāpusies, ja ne Davins.

-   Tu to vari, viņš sauca. Lec, Dina, lejā!

Un es lēcu tā, ka kuņģis noraustījās un gar ausīm šalca vējš. Pēc tam Davins ar mani stipri lepojās, lielījās dzirnavnieka dēlam otrajam pēc vecuma. Tomēr lēciens, kam gatavojos patlaban, diez vai kādam sagādās lepnumu. Mammai jau noteikti ne. Ja viņa zinātu, kurp tagad dodos, izceltos tracis.

Zelta gulbis atradās pilsētas otrā galā, tālu projām no Apmetnes, pie paša pilsētas mūra. Dienā, kad ar mammu atgriezāmies Apmetnē, mēģināju pa ceļam iegaumēt zīmīgākas vietas. Patlaban, tuvojoties viesu namam, redzēju, ka tur ir tikpat tumšs kā citviet pilsētā. Ceļu uz iekšpagalmu noslēdza pamatīgi vārti, un es, nezinādama, ko iesākt, tagad apstājos un tajos nolūkojos. Nezin kāpēc biju iedomājusies, ka Sezuans mani sagaidīs. Šī cerība, protams, nepiepildījās.

Tramīgi pieklauvēju pie vārtiem. Neviens neatsaucās arī tad, kad piebungoju stiprāk.

-   Klausieties! es saucu. Vai drīkst ienākt?

Visapkārt valdīja klusums un miers. Aiz balti krāsotajiem slēģiem visi, šķiet, gulēja. Sāku soļot gar mūri jāpalūko, vai nevar tikt iekšā citādi.

Un tiešām sava veida ieeja atradās. Tieši līdzās mūrim, iepretim augļudārzam, auga milzīga kastaņa. Lai gan tik veikli kā vāvere kokos es nekāpju, neesmu jau Davins, tomēr likās, ka līdz milzu zaram, kas sniedzās pāri mūrim, tikšu.

Tas bija vecs koks, vienos robos un sasprēgājis, ar mezgliem nolauzto zaru vietās. Mēģināju klusītēm rausties augšā, bet iedzīvojos nobrāzumā, plaukstai tika sūnu zaļa švīka: lai nu kā, beidzot man tomēr palaimējās ieāķēt kāju zarā un uzvilkties augšā, tad nu sēdēju kokā jāteniski. Piesardzīgi līdu tālāk uz vēdera, lai paskautos, kas darās viņpus mūrim.

Redzēju stikla namiņu, kur bijām pusdienojuši, vai vismaz daļu no tā. Patlaban tur valdīja tumsa un klusums, taču galds vēl bija lurpat, tumsā vīdēja baltais galdauts.

Ausīs jau atkal ieskanējās mammas dusmīgie, Sezuanu apsūdzošie vārdi. Tava mamma sūtīja tevi pie manis kā ērzeli pie ķēves, cerēdama uz interesantu iznākumu. Iznākums biju es. Vai tiešām Sezuans mani uzlūko šādi?

Zars zem manis sašūpojās. Krampjaini ieķēros, cerēdama, ka tā būs tikai vēja brāzma. Taču pēc mirkļa tas sakustējās atkal. Un nu vairs nešaubījos, ka vējš tas nav.

Kāds rāpās kokā.

Pastiepu kaklu, cenzdamās ieraudzīt, kas tas ir. Lai arī manīju, ka lapotne trīs kā dzīva būtne, tomēr kastaņkoka vainagā neko skaidri redzēt nevarēja. Lapu mežs un tumsa, un… kaut kas mirdzēdams tur tomēr nozibsnīja acis, zobi… varbūt ierocis? Kāds tur tiešām bija.

Tupēju zarā klusi kā pelīte. Labi zināju, ka rīkojos stulbi, labāk būtu bēgt, norausties lejā pa mūri, ja vien tas vispār iespējams, un tālāk jau miera vējos. Taču rokas un kājas sastinga kā ledū. Varbūt viņš mani nepamanīs. Varbūt cilvēkam sagribējies uzrāpties kokā sava prieka pēc…

Bum! Kaut kas smagi ietriecās man starp pleciem, un daudz netrūka, lai es atlaistu zaru. Pametu drudžaini izbiedētu skatienu visriņķī. No kurienes tas nāca?

Bum! Jau atkal, paralizējoši smags sitiens man pa roku, tieši zem pleca. Zaudējusi līdzsvaru, apmetos otrādi, izmisīgi ķēru pēc zara abām rokām un pēc mirkļa tajā karājos. Un tad es viņu ieraudzīju. Virs sevis, vienu zaru augstāk. Paspēju notvert īsu mirkli: melni mati, bāla seja, sarkani svārki. Un tad viņš atkal blieza man ar pamatīgu nūju, šoreiz trāpīdams pa plaukstām. Cauri augumam izskrēja dedzinošas sāpes, pirksti, nespēdami noturēt zaru, atslāba. Brīdi, tirinādamās kā sikspārnis, karājos ar galvu uz leju, bet tad arī kājas zaudēja tvērienu un es gāzos lejā, šķeļot gaisu kā akmens, tieši virsū stikla namiņa jumtam; beigās nokritu uz galda, kas zem mana svara nodrebēja. Visapkārt brīnišķīgi trausli kā lāstekas, triekdamās pret bruģi, šķindēja stikla lauskas. Paliku nekustīgi guļam. Neredzēju neko, nespēju pakustēties, nevarēju ievilkt elpu. Pirmajā mirklī nekas pat nesāpēja.

Lauskas šķindēja un čirkstēja. Viņš tuvojās, to es, neko citu skaidri nejuzdama, tomēr manīju. Kaut kas pieskārās manai potītei, šķiet, zābaka purngals. Un tad es sajutu sāpes, nejau tieši kājā vai vēl kaut kur, bet viscaur. Laikam jau šņukstēju.

-   Mani sapņi, dzirdēju čukstu. Manējie. Tu nedrīksti man tos atņemt!

Nesapratu, par ko viņš runā, taču balsī jautās tāds niknums, ka pēkšņi kritu panikā. Projām! Par katru cenu jātiek projām. Viņš man nodarīs sāpes, tur nav divu domu. Mēģināju uzslieties, taču rokas neklausīja.

Auksti, kaulaini pirksti pieskārās manam kaklam.

Te piepeši atskanēja citi trokšņi balsis, soļi. Ieraudzīju gaismu, plīvojošu liesmiņu zem ābelēm.

-   Kas tur ir? prasīja pavēloša balss.

Uzbrucējs šņāca kā kaķis, kas negrib atlaist peli. Vienubrīd pirksti ieurbās man kaklā, bet tad viņš laidās projām, dzirdēju noklaudzam soļus, un pēc mirkļa viņu aprija tumsa.

"Derētu man darīt tāpat," apjukusi nodomāju. Maz ticams, ka, ieraugot sapostīto stikla namiņu, kāds priecāsies. Palaimējās uzslieties sēdus, pēc tam uz ceļiem. Tālāk netiku, jo stikla namiņa durvīs parādījās tukls vīrs ar sirmu bārdu, naktstērpā un kailām kājām, ar cepešpannu vienā rokā un svečturi otrā.

Vīrs palika stāvam vaļēju muti, nespēdams atraut acis no postažas.

Žēlīgā Svētā Magda! viņam paspruka. Sirmajam aiz muguras parādījās cits vīrietis, slaidāks un jaunāks. Kas te notiek?

-    Šī negantniece sagrāva oranžēriju, sacīja tuklais, lāčodams pāri lauskām. Nometis cepešpannu, viņš sagrāba mani aiz rokas un tad uzrāva kājās. Nāc nu, razbainiece, saņemsi pēc nopelniem!

-    Es neesmu vainīga, lūkoju taisnoties, taču vīrs, pats par sevi saprotams, manī neklausījās. Viņš saķēra mani aiz auss, un mana džinkstošā galva sareiba vēl negantāk.

-    Viņa asiņo, ierunājās jaunākais, droši vien sagraizījās uz stikliem.

-  Tāda zaglene neko labāku nav pelnījusi!

Taisnību sakot, tikai tagad pamanīju, ka man pa roku tek asinis. Kur tieši esmu ievainota? Laikam mugurā, pie lāpstiņas.

-   Es neesmu nekāda zagle, murmināju.

-    Tiešām? teica tuklais. Tad jau man, jaunkundz, dikti jāatvainojas. Jums, bez šaubām, bija savs iegansts nakts vidū rāpties pāri svešam mūrim un dauzīt laukā stikla oranžērijas rūtis!

-Jā, taču…

-    Aizbildināšanos, skuķi, vari pataupīt Tiesmeistaram. Adrian, ieslēdz viņu noliktavas pagrabā. Rīt agri no rīta atdosim pilsētas sardzei.

-Nē! Es…

-   Tu tikai paklausīgi iesi līdzi Adrianam. Saki paldies, ka pamatīgi nenozilinu tev ribas!

Vīrs aplaida drūmu skatienu pār smalkās oranžērijas gruvešiem.

Adrians paņēma mani aiz rokas, aiz tās, kas neasiņoja.

-   Ejam, viņš sacīja. Labāk jau bez trača.

Adriana tvēriens bija jūtami saudzīgāks nekā tuklajam vīram, un viņa vārdi izklausījās drīzāk pēc labvēlīga padoma, nevis draudiem.

Un tad es izdzirdēju flautas skaņas. Pavisam klusu, maigi mierinošu melodiju. Abi vīri saausījās kā suņi, kas izdzirduši tālumā saimnieka svilpienu. Melodija pēkšņi aprāvās, bet no tumsas iznira Sezuans spožs, nedzirdamiem soļiem. Ģērbies garā, zilā apmetni.

Garā, zilā apmetni.

Savu uzbrucēju biju manījusi vienu īsu mirkli, tomēr šķiet, ka…

Piespiedu brīvo roku deniņiem. Uzbrucējs bija līdzīgs Sezuanam. Taču tagad, viņu uzlūkojot… Nē. Sezuans tas nebija, ar nūju viņš mani nedauzīja. Bet kas tad?

-        Vai nevaru jums palīdzēt? Sezuans klusi, pieklājīgi apvaicājās.

Adrians atlaida manu roku. Tuklais sirmbārdis, kas pirms brīža stāvēja, izstiepis svečturi kā vairogu, pēkšņi kļuva pazemīgs.

-        Laikam iztraucējām kungam naktsmieru? viņš apvaicājās. No sirds atvainojos. Tā tikai zagle, viņa…

Sezuans apslāpēti iesmējās.

-   Kas nu par zagli. Mana meita.

-Ak…

Sirmbārdis izturējās tā, it kā pēkšņi būtu atklājis, ka viņa notvertais zaglis ir pārģērbusies princese.

-Jā, bet… Jā, ļoti atvainojamies… vīra balss aizlūza.

-        Par remontdarbiem nodarīto postījumu dēļ es, protams, samaksāšu, solīja Sezuans.

-        Kā tad… murmināja sirmbārdis. Paldies, kungs! Jā, bet… vai varu ko darīt jūsu un… jaunkundzes labā?

-  Atnesiet siltu ūdeni!

-   Lai notiek. Šurp vai…?

-   Istabā.

-Jā. Nu, protams. Adrian, paņem svečturi un aizved kungu un jaunkundzi uz istabu!

-   Dodiet svečturi man, iejaucās Sezuans, atradīsim paši!

Adrians un tuklais, aši palocījušies, atkāpās. Sezuans brīdi stāvēja, aplūkodams mani sveces gaismā.

-        Man jau likās, ka tu atnāksi, viņš tad sacīja. Bet vai nebūtu ērtāk pa parādes durvīm?

Neizskatījās, ka gultā kāds būtu gulējis, varbūt tiešām viņš mani gaidīja. Istabā uz galda stāvēja atvērta grāmata un arī eļļas lampa vēl dega.

-        Apsēdies, sacīja Sezuans, pamādams uz vienu no trijiem krēsliem līdzās galdam.

Apsēdos. Pēc kritiena jutos vēl apstulbusi un satriekta, tagad pleci smeldza ne pa jokam, tāpēc centos nepieskarties krēsla atzveltnei.

Pats Sezuans neapsēdās. Palicis stāvam netālu no galda, viņš tagad mani vēroja.

-  Tu atnāci brāļa dēļ, viņš tad sacīja.

Pamāju.

-  Tu taču dzirdēji, ko teicu tavai mammai, vai ne?

-Jā.

Balss man skanēja ķērcoši kā vārnai. Tā man uztraukuma brīžos dažkārt gadās.

-   Un mamma nezina, kur tu tagad esi.

-Jā, atčukstēju. Bail pat domāt, ko mamma atklājusi darīs.

Sezuans smaidīja ilgi. Un viņa smaids nebija no patīkamajiem. Tajā vīdēja nežēlīgs, dzirkstošs triumfs, prieks par savu uzvaru un mammas zaudējumu.

-        Nabaga Melusina, Sezuans sacīja. Taču žēlumu pret mammu es balsī nedzirdēju, un augstprātīgais tonis mani saniknoja. Tomēr savu niknumu es patlaban varēju iesālīt. Ja gribu, lai viņš palīdz Dāvinām un Niko.

Pie durvīm klauvēja. Sezuans atvēra, un istabā ienāca Adrians ar silta ūdens kannu un linaudekla stērbelēm.

-        Jaunkundzes brūcēm, viņš paskaidroja un, palocījies gan man, gan Sezuanam, devās uz durvīm.

-        Nomazgājies, teica Sezuans. Gan brūces, gan vispār. Neciešu netīrību.

Viņš to teica bez kāda zemteksta. Katrā ziņā apvainojoši tas neizklausījās. Tomēr pēkšņi sajutos sīka, netīra un netīkama, un man nemaz negribējās viņa acu priekšā attaisīt ņieburu un novilkt blūzi.

-   Kas tad nu? Sezuans prasīja, kad brīdi biju sēdējusi.

-        Es nevaru, kad tu skaties, sacīju kautri, taču arī stingri. Es tā tiešām domāju.

Sezuans sarauca uzacis. Pasarg' dies!

Paņēmis no galda grāmatu, viņš, smalkjūtīgi uzgriezis man muguru, iegrima lasīšanā. Novilkusi ņieburu, piesardzīgi nolaidu blūzi pār asiņojošo plecu. Pelēkais audums bija izmircis asinīs, plecā rēgojās brūce gandrīz plaukstas garumā. Izstiepu kaklu, taču līdz ievainojumam mans skatiens nesniedzās.

Blūze bija pagalam. Novilku to, iemērcu siltajā ūdenī un izmantoju par sūkli. Nav viegli iztīrīt brūci, to neredzot. Vēl grūtāk bija no Adriana atnestajām linaudekla strēmelēm uzlikt pārsēju. Nespēju atvairīt domu, ka tas būtu jādara mammai; kad saslimām vai kaut kas atgadījās, par mums vienmēr rūpējās viņa. Kas zin', kad beidzot mammu ieraudzīšu, un, ja notiks pēc Sezuana prāta… ja man tiešām piemīt čūskas dāvana un viņš to manī atmodinās… vai mamma vispār gribēs mani redzēt?

Norijusi pāris asaru, sasēju pēdējo mezglu neveiklajā apsējā. Pēc tam uzģērbu ņieburu, tomēr bez blūzes jutos puskaila.

-   Vai drīkstu pagriezties? jautāja Sezuans. -Jā.

Nolicis grāmatu malā, viņš mani aplūkoja. Man nebija ne jausmas, ko viņš domā.

-        Vai tev bail? Sezuans negaidot noprasīja. Vai tev no manis bail?

Atbilde uz šo jautājumu nepārprotami bija jā. Taču negribējās to atzīt. Vēl iedomāsies, ka pietiek pateikt bū, lai es palēktos.

-   Vai tu Dāvinām palīdzēsi? neatbildējusi jautāju.

-   Varbūt, viņš sacīja. Un ja es tā darīšu… ko tad?

-Tad…

Noriju kamolu, un man viss bija jāsāk no gala.

-   Tad darīšu to, ko tu gribi, lai es daru.

Sezuana sejai pārslīdēja ēna, nevarēja saprast, kas tās bija par jūtām.

-  Vari iedomāties, ko tieši? viņš jautāja.

-  Tu gribi izzināt, vai man piemīt… čūskas dāvana.

Sezuans lūkojās mani ilgi, ilgi un bezkaislīgi kā rāpulis. Tad viņš pamāja.

-Jā. To es tiešām gribētu zināt.

"Bet es ne," nodomāju. Taču nekas labāks man patlaban nespīdēja.

-        Pieņemsim, ka es tev to atļaušu, sacīju, cik apņēmīgi vien varēdama, vai tad tu samaksāsi, lai varam izkļūt no Apmetnes, vai palīdzēsi izdabūt Niko un Dāvinu no Sagis pils? Vai darīsi tā?

Skatījos tieši Sezuanā, domās diedelēdama pēc kauninātājas skatiena, tikai uz mazu brīsniņu, lai redzu, vai viņš nekrāpjas. Taču nekas nenotika. Tagad, kad vairāk nekā jebkad man vajadzēja būt mammas meitai, kauninātājas spējas mani pilnībā pievīla. Dziedi vai raudi.

-Ja samaksāšu Apmetnei, mamma tūlīt būs mums uz pēdām, Sezuans sacīja. Varbūt, ka ir jau tagad.

Iekodu lūpā.

-   Mammai gan tu solīji samaksāt.

-Jā. Ja te tirgodamās stāvētu viņa, būtu cita runa.

Jā gan, es nodomāju, viņa uzreiz zinātu: melo tu vai ne.

Piecēlos kājās.

-Ja tu neatbrīvosi arī viņas, es nepiedalos.

-        Paklau, Sezuans sacīja, un viņa sejā nepakustējās ne vaibsts, vai tad brāļa liktenis tev pēkšņi būtu kļuvis vienaldzīgs?

Nē. Ta tas nebija, un tur jau ir tā nelaime. Kas tas par tirgoni, kam jāpērk, neskatoties uz cenu? Labprāt izspertu, ka viņš ir čūska bez sirdsapziņas, kas iedzīvojas uz citu nelaimes rēķina. Ai, kā gribētos šo vīru sakaunināt kaut uz mirkli! Taču veltas cerības kauninātājas spējas manī nemodās.

-   Naudu saņemsi pēc atgriešanās, Sezuans teica.

Purināju galvu.

-   Ko tad, ja nopūdelēsim?

Iespējams taču viss. Zināju dažu labu, kas Apmetnē nonīcis septiņus gadus, jau no pašas tās dibināšanas dienas. Septiņi gadi jau iedomājoties vien, jākrīt gar zemi.

-         Es no visas sirds gribu atbrīvot Dāvinu un Niko. Bet kas palīdzēs mammai ar Melliju un Rozai, ja viņas paliks ieslodzījumā?

-        Apmetne un Sagis pils jau nav viens un tas pats, iebilda Sezuans.

Es neatbildēju. Lūkojos viņā ar labākā kauninātājas skatiena atspulgu, ko spēju patlaban sevī sakopot.

-   Lai notiek, viņš sacīja, gan jau ar Apmetni nokārtošu.

Sagumu krēslā, kājas zem manis mīksti saļima. Vai tiešām

iedarbojās? Vai tiešām man palaimējās atmodināt viņā sirdsapziņas drumslas? Kazi, pašai nezinot, varbūt man tomēr piemīt kauninātājas spēju mazumiņš.

Sezuans, piegājis pie lādes līdzās gultai, izņēma spalvaskātu un papīru un sāka rakstīt. Pēc tam parāva pie gultas pīlāra nostiepto zvana auklu. Pēc brīža durvīs parādījās Adrians.

-   Vai kungs sauca?

-   Lasīt protat?

-Jā, kungs.

-        Sekojiet norādījumiem, ko te uzrakstīju. Lūk, nauda Apmetnei un naudasgabals jums pašam.

Sezuans pasniedza Adrianam pelēku ādas maciņu un sudraba monētu. Adrians palocījās.

-         Paldies, kungs! Liels paldies. Viss tiks izdarīts tieši tā, kā kungs saka.

Adrians pagriezās, lai ietu, taču es viņu apstādināju.

-   Pagaidiet! Gribu redzēt to papīru.

Adrians vaicājoši uzlūkoja Sezuanu, kas vārgi pamāja. Un tad pasniedza man lapiņu. Uz lapiņas bija norādīta summa: divdesmit pieci sudraba dukāti, kas nomaksājami Apmetnes kasē, lai izpirktu brīvībā Melusinu Toneri, viņas meitu Melliju un audžumeitu Rozu. Un vēl tur stāvēja rakstīts: Izpirkšana brīvībā notiek pēc desmit dienām, skaitot no šodienas datuma, ražas mēneša astotajā dienā.

Uzmetu Sezuanam dusmīgu mirkli.

Nē! Tam jānotiek nekavējoties. Rīt pat!

Sezuans purināja galvu.

Nekādā gadījumā. Tas ir labākais darījums, ko varu tev piedāvāt. Vai nu tas, vai nekas.

Urbos papīra lapā. Ai, kā gribējās sapluinīt to sīkās strēmelītēs! Desmit dienas. Desmit dienas mammai ar Melliju un Rozu taču vilksies ilgāk par mūžību.

-   Nu? Sezuans prasīja. Noslēgsi darījumu ar mani vai ne?

Asaras svilināja acu kaktiņus, taču ko gan es varēju darīt. Atdevu papīru Adrianam.

-   Vai tas nozīmētu jā? jautāja Sezuans.

Pamāju.

-Jā, nočukstēju, juzdama mutē rūgtu garšu.

-  Labi, sacīja Sezuans un pamāja Adrianam, lai iet. Apsēdies uz gultas malas, viņš tagad staipījās kā pašapmierināts kaķis.

-   Nu viņai būs viedēt, kā ir sēdēt un vērties aizslēgtos vārtos!

"Kā tad," nodomāju. "Atriebība par Skaiarku."

Ar speršanu noāvis zābakus, Sezuans saslēja kājas gultā un atzvēlās spilvenos.

-  Pirms liecies gulēt, nodzēs gaismu, viņš man piekodināja un tad aizvēra acis. Pēc mirkļa izklausījās, ka šis jau aizmidzis.

Stāvēju istabas vidū vienā ņieburā un drebinājos. Viņam laikam vienalga palieku es vai aizeju. Nevīžoja pat aizslēgt durvis. Bet kur lai es skrietu? Noslēdzu darījumu ar pašu nelabo un tagad viņam piederēju.

Flautas skanas

Sagisloku atstājām iešus.

-   Kāpēc nebraucam laivā? jautāju. Sezuans purināja galvu.

-  Ezerā mīt nezvērs, viņš sacīja; es gan netiku gudra, vai tas domāts nopietni.

-   Laivā būtu daudz ātrāk, nelikos mierā.

Sezuans piestājis uzlūkoja mani ar vāji slēptu aizkaitinājumu.

-  Vai esi nodomājusi izrunāties līdz pašai Sagis pilij? Tad, jaunkundz, ceļš būs bezgala garš.

"Tāds tas būs jebkurā gadījumā," nodomāju. Viņš pat necentās sameklēt zirgus. Tikai pelēku ēzelīti, kas stiepa mūsu mantību un personīgi man blūzi un kleitu, lai vairs nelīdzinos Apmetnes skuķim. Kāpēc Sezuans nenopirka kaut mūli, lai varam jāt? Naudas viņam taču kā spaļu.

Nospriedu, ka tā ir apzināta gumijas stiepšana. Viņš grib, lai viss ieilgst, sak, pavērsies plašākas iespējas iepazīt meitu. Lai nu kā, bet Melnmeistaru no manis viņš neizveidos! Arī tad, ja ceļš līdz Sagis pilij izstiepsies gada garumā.

Paspēru akmeni, un tas aizlidoja ceļmalā. Ēzelis, pakustinājis ausis, nosprauslojās. Sezuans raidīja man kārtējo sirdīgo skatienu, taču teikt neko neteica.

Sākumā ceļš vijās gar ezeru. Lejā, niedru biezoknī, pelēki stāvi cirta niedres kā Davins ar Niko pirmajās dienās. Ja ezerā tiešām mīt nezvērs, tad ražas novācēji, manuprāt, sen būtu viņam vēderā. Laikam jau biju gandrīz pieradusi, ka puse no Sezuana teiktā ir meli. Pats grūtākais bija izšķirt, kurai pusei īsti ticēt.

Priekšpusdienu nosoļojām gandrīz klusēdami. Mani mocīja galvassāpes, pleci sūrstēja, tirdīja domas par mammu, tad par Niko un Dāvinu, pēcāk atkal par mammu. Saule cepināja, ceļa putekļi koda acīs, un, kad beidzot no ezera puses uzpūta vējiņš, visapkārt sāka mudžēt nejauki knišļi, kas koda un dzēla; gaiss bija tā pieblīvēts, ka, ievelkot elpu, tie strēga degunā. Laiku pa laikam mums garām aizdārdēja rati ar priekšā aizjūgtiem vēršiem vai zirgiem. Tādus antiņus, kas pusdienas tveicē stibī kājām, var tikai pameklēt.

Agrā pēcpusdienā iegājām miestiņā, ne lielākā par mazpilsētu, taču pietiekami lielā, lai tajā būtu krogs. Rīkle man bija tā izkaltusi un galva tik smaga, ka pirmajā acumirklī nopriecājos, par spīti tam, ka aizkavēsimies.

Nezinu, kā Sezuanam tas izdevās. Proti, lielceļa garāmbraucēji mūs pat neievēroja. Taču pietika ievilkties putekļainajā laukumiņā kroga priekšā, un Sezuans jau pēc dažiem soļiem iztaisnojās staltāks, bija patīkami viņā noraudzīties. Pietika Sezuanam augstprāitīgi uzsaukt staļļa puisim, un tas jau teciņiem metās pretī ēzelim kā paša firsta ekipāžai ar grezniem spalvu pušķiem, sudraba zirglietām un ģerboni uz durvīm. Redzot, kā Zelta gulbja ļaudis blenž Sezuanā un uzņem viņu kā firstu, varētu nodomāt: tie gan zina, ka viņam turas nauda, lai gan pēc izskata to vis nepateiksi. Bet no kurienes to bija zināt svešam staļļa puisim krietnu brīdi iepriekš, pirms Sezuana roka ieslīdēja makā? Klaidonim ar nastu ēzeli zelts lādes dibenā parasti nezaigo.

Tā tas turpinājās arī tad, kad iegriezāmies kroga istabā. Mums pretī godbijīgi nāca krodzinieks, atvainodamies par savu uzņēmumu, kas piedāvā pusdienās vienu vienīgu ēdienu necilu jēra gaļas sautējumu. Taču, ja kungam esot laiks, krodzinieks labprāt nokautu pāris dūju vai cāli.

-   Paldies, nevajag, sacīja Sezuans. Jērs tas ir burvīgi. Un vēl atnesiet mums vīnu un ūdeni.

Atnesa sautējumu, un es ēdu, lai gan galvassāpes ēstgribu neveicina. Ūdeni dzēru stopiem. Ūdeni vai arī ūdeni ar vīnu, par ko parūpējās Sezuans. Un pašsajūta uzlabojās.

-   Ej nu sazini, kāds šeit ūdens, viņš sacīja. Un nav nekā pretīgāka par bērnu, kas vemstās.

Nodomāju: vai tad pieaugušais tādā reizē ir daiļāks? Tomēr paklausīgi dzēru, lai gan vīns deva ūdenim rūgteni saldu rauga garšu.

-   Nu, kā, vai garšo? uzmanīgi apjautājās krodzinieks. Izskatījās, ka viņš vēl nav pārdomājis un grasās mums par godu nokaut cāli.

-   Lieliski, atbildēja Sezuans. Krietno cilvēk, manuprāt, labāku jēra sautējumu mūžā neesmu baudījis. Jums ar savu krogu un virtuvi jālepojas.

Krodzinieka seja svētlaimē piesarka, sākot no šķidrās vaigubārdas līdz pat kailajam pakausim.

-   Kungs ir visai laipns, zemu palocīdamies, viņš sacīja. Varbūt atļausiet saldajā piedāvāt pašmāju mandeļkūciņu? Bez papildu samaksas, protams.

Jā, lai nu ko, bet ar ļaudīm Sezuans apieties prata. Taču pats brīnumainākais notika atvadoties. Sezuans sniedza krodziniekam vienu vienīgu monētu. Biju gandrīz vai pārliecināta, ka vara sīknaudu, un ar vara vērdiņu, lai pienācīgi samaksātu par sautējumu divām personām, vīnu, ūdeni, ēdamo ēzelim un visu pārējo, noteikti nepietiek. Taču krodzinieks izturējās tā, it kā būtu saņēmis zelta gabalu. Staroja kā saulīte, klanījās un knosījās, vēlēdams mums labu ceļavēju. Staļļa puisis nesaņēma vispār neko, tikai dažus uzslavas vārdus, taču arī viņš smaidīdams klanījās, vēlēdams mums to labāko.

Kad bijām gabaliņu nostāk no kroga, saņēmusi drosmi, pajautāju: Kā bija ar to vara vērdiņu?

-   Kas vainas vērdiņam? atsaucās Sezuans.

-   Krodzinieks… viņš domāja, ka tas ir zelts, vai tad ne?

-   Iespējams.

-Jā, bet… tu taču viņu apkrāpi.

-   Vai tad šis izskatījās neapmierināts?

-   Nē, bet… Ta taču ir blēdība gaišā dienas laikā. Ko viņš darīs, kad apķersies?

-    Neapķersies. Viņam atmiņā paliks smalka kunga apciemojums, kas daudzina ēdienu un par to vēl karaliski samaksā. Viņš to atcerēsies ar prieku un lepnumu, lielīsies kaimiņiem. Arī tā taču ir sava veida atlīdzība.

-   Bet… ģimene no tā nepaēdis.

-  Tiešā nozīmē varbūt arī ne. Bet vai tad prieks nav neko vērts? Krodzinieks patlaban sirdī jūtas sātīgi paēdis. Un pēc tās summas, kas jāatvēl no mana maka Apmetnei, īsti turīgi mēs vairs neesam, tas tā tavai zināšanai.

Vai tamdēļ viņš nesarūpēja laivu? Un tamdēļ mums jāiztiek bez zirgiem? Acīmredzot Sezuans nemaz nav tik turīgs, kā man likās. Vai arī melo, patiesībā būdams bagāts kā pats firsts Artoss.

Tu viņu apkrāpi, nelikos mierā. Mamma katrā ziņā domātu, ka Sezuanam jāsakaunas. Bet šobrīd nekas par to neliecināja. Viņš tikai uz mirkli viegli samulsa.

Gailēnu taču es neļāvu nokaut, Sezuans beigās sacīja.

Nakšņojām lielās, rosīgās lauku mājās pelēkās drānās tērptu cilvēku pulciņš bija ieradušies vākt sienu. Sezuans lika mājas saimniecei sīkai, izkaltušai sievietei, kas, šķiet, nekad nesmaidīja, sarkt un ķiķināt kā meitenei manos gados. Neko citu nedzirdēja kā vienīgi kungs un kungs, un ja kungs to vēlas, un viss kopā mums atkal izmaksāja vienu vienīgu vara monētu. Kad bijām paēduši pelēči pagalmā pie pavirši sanaglota dēļu galda, pašu ļaudis saimes istabā -, Sezuans, paņēmis flautu, sāka spēlēt.

Centos flautas skaņas laist gar ausīm. Slepus no maizes drupačām samīcījusi divas bumbiņas, iebāzu tās ausīs, taču liela labuma no tā nebija. Mūzikas taktis zagās klāt kā murrājošs kaķis, acu priekšā atausa ainas. Skaidra bezzvaigžņu nakts, rasa uz rožu ziedlapām, zirga purns. Viss, kas maigs un daiļš, un jauks. Āboliņa smarža. Mammas lūpas man pie vaiga, viņas skūpsts pirms gulētiešanas.

Raudāju. Asaras ritēja man pār vaigiem kā lietus lāses uz loga rūts, un ne man vien. Bija jau mijkrēšļa stunda, bet visi sēdēja kā sastinguši, arīdzan pelēči pagalmā. Tomēr spēlēdams Sezuans lūkojās tieši manī, pie manis apstājās viņa acis. Skaidri zināju, ka viņš spēlē galvenokārt man.

Piecēlos.

Tas nebija viegli, mūzika vēlējās, lai es palieku sēžam. Varbūt maizes piciņas tomēr kaut cik līdzēja. Jo, kamēr visi pārējie sēdēja, likās: neviens nemūžam nepakustēsies es izsteberēju laukā pa virtuves durvīm, garām pelēčiem, kas klausījās mūzikā, tad tālāk līdz baļļai ar lietusūdeni pie dzīvojamās mājas stūra. Iegremdēju galvu baļļā, nelikdamās ne zinis par lapām un noslīkušajiem kukaiņiem, kas peldēja virs ūdens.

Kur te loģika? Tik burvīga mūzika nāk no tāda cilvēka.

Stāvēju, bet ūdens pilēja man pār muguru, acis līda beigti knišļi, un vēlējos tikai vienu: lai visi laimīgi tiekam mājās Niko un Davins, un mamma, un Mellija, un Roza -, mājās Kadiķu namiņā, lai ir kā toreiz, kad par Sezuanu ar visu viņa flautu nebiju pat dzirdējusi.

Mājā iestājās klusums. Mūzikas taktis noslāpa, taču aizritēja labs bridis, iekams kāds uzdrošinājās pakustēties vai pārtraukt klusumu ar kādu piezīmi. Sarunas raisījās gausi un lēnām.

Pagalmā iznāca Sezuans.

-   Dina? viņš, vērdamies tumsā, klusi uzsauca.

Es neatsaucos. Tomēr necik ilgi, un Sezuans pienāca man klāt, it kā mūs abus saistītu neredzams pavediens, pietiek tik tam sekot.

-   Vai mūzika tev nepatika? Sezuans jautāja.

-   Nē, es meloju. Neesmu diez cik muzikāla.

Ja godīgi, cerēju, ka Sezuans apvainosies vai vismaz saskaitīsies. Taču lika pagaidīt! Gluži otrādi. Viņa seja atplauka tik platā smaidā, ka mijkrēslī zobi nozibsnīja vien. It kā es būtu rīkojusies pilnīgi pareizi. It kā es būtu izdarījusi tieši to, ko viņš jau sen gaidījis. Vai tiešām viņš zina, ka meloju?

-        Nāc nu istabā, meit! Sezuans sacīja. Šovakar vairs nespēlēšu.

-   Nesauc mani tā!

-   Kā?

-   Par meitu.

-        Kas tev būtu iebilstams? Ja nemaldos, tu dedzīgi iestājies par to, ka jāsaka patiesība, jūs abas ar mammu.

Nezināju, ko teikt. Viņš atkal laiski un gausi pasmaidīja, kā to prata tikai viņš.

-   Ilgi laukā nepaliec, meit! pateicis Sezuans iegāja iekšā.

Stāvēju mijkrēslī, nezinādama iet vai palikt. Ja iešu tūlīt

istabā, izskatīsies, ka paklausu Sezuanam. Taču stāvēt šeit pavisam vienai, neveselai, sagurušai un miegainai arī nekam neder.

Viss beidzās ar to, ka pārrāpos pāri sētai aplokā, kur bija atstāts mūsu ēzelis. Viņam gan nebija Silkes maigā, siltā kakla, kam piekļauties, tomēr labāk nekā nekas; ēzelis nepretojās, beigās pat likās, ka viņam patīk, ja mazliet papliķē un paniekojas.

Te pēkšņi ēzelis pacēla galvu un sakustināja garās, svina pelēkas ausis.

-  Kas tad nu? jautāju. Vai kaut ko saklausīji?

Nezinu, kāpēc, bet ar dzīvniekiem, lai gan viņi neatbild, vienmēr sarunājos, tā nu tas ir. Un, lai nu kā, ēzelis man pa savam arī atbildēja. Nosprauslājies izrāvās no mana apkampiena un aizrikšoja.

Lūkojos vasarīgajā tumsā, kas pamazām vien bija sabiezējusi, arī zvaigznes vairs neredzēja. Mēness bija noslēpies mākoņos, kas tagad smagi gūla virs ezera un pakalniem.

-   Vai te kāds ir?

Mana balss skanēja vārgi un nedroši.

Neviens neatsaucās. Varbūt tas bija kaķis. Vai kāds no Apmetnes. Bet vai tad pelēcis neatsauktos? Ej nu sazini. Un nebiju tik drosmīga, lai ietu līdz šķūnim pārliecināties. Rāpos vien atpakaļ pār sētu un steidzu saimes istabā pie cilvēkiem un gaismā. Un, neko darīt, viens no cilvēkiem istabā bija Sezuans.

Nākamajā rītā saimniece pirms došanās ceļā dāsni pasniedza saini ar maizi, šķiņķi un citiem našķiem. Tas bija krietns ēdamā krājums, ar kuru iztikām labu laiku. Lai gan ļaudis Sezuanu sagaidīja kā ciemos ieradušos firstu, mājas mūsu ceļā gadījās arvien retāk, un cilvēkiem bija mazāk, ko dot. Šeit, Sagis kalnu pakājē, zeme bija liesa un skopa. Lauki atgādināja šauras terasītes, tos ieskāva akmens nožogojumi, kas turējās uz zemes, kā pagadās; cilvēkiem bija jānolasa akmeņi, vaiga sviedros jāvergo, lauki jāapūdeņo un jāmēslo, lai tik kaut kas izaugtu. Pļavu lopu ganībām arī necik nebija, tāpēc galvenais uzturlīdzeklis bija pupiņas un sīpoli, vēl arī sīki, saldi, miltaini kartupeļi, kas viņiem te auga. Augstākos godos truša cepetis.

Likās, ka soļojam bez jēgas, īsti netuvodamies mērķim. Ceļš kļuva akmeņains un stāvs, izlocījās čūskveidīgos pagriezienos, tā ka pēc pāris jūdžu soļošanas redzējām tādu pašu koku kā to, kam pirms septiņiem līkumiem pagājām garām. Mazliet nomācoši.

Bijām piestājuši pusdienas tveicē paēst un atvilkt elpu, palaist ganīties ēzeli. Zāle visapkārt pletās sažuvusi dzeltena, pilna sienāžiem, taču kārtīgam ēzelim tas viss ir nieks. Bija īsts bula laiks, gaiss ap klinšu virsotnēm virmoja. Ezers mazpamazām palika mums aiz muguras pa kreisi kā tāla mirgoņa.

Sezuans paņēma flautu. Ievēroju, ka tā allaž viņam pa rokai, vienmēr futrālī pie jostas kā citiem vīriešiem zobens. Divas dienas pēc vakara lauku sētā Sezuans flautai pat nepieskārās. Tagad viņš sniedza to man.

-   Vai negribi apskatīties?

Skatījos uz flautu viņa rokās kā uz indīgu čūsku.

-   Paldies, nē!

Sezuans pasmaidīja.

-   Flauta neko ļaunu nedara. No tās nav jābaidās. Ņem, pamēģini!

Purināju galvu. Sezuans uzmeta man īsu mirkli, kā pārlikdams, vai neiespiest man to rokās ar varu. Tomēr pārdomājis nolika zemē starp sevi un mani.

-   Atnesīšu ūdeni, Sezuans sacīja un ar ūdens maisu mugurā devās uz kalnu taku.

Pašķielēju uz flautu. Apgleznota melni sarkaniem rakstiem kā ola, ko viņš savulaik man iedeva. Kā tritons. Turklāt nepavisam nelīdzinājās citām agrāk redzētajām flautām. Šī bija krietni garāka. Zemākos caurumus Sezuans nevarēja aizsniegt pat ar saviem slaidajiem pirkstiem; viltīga metāla ierīce ar… ar vairākām baltām plāksnītēm vai tik nav kauls. Man uzmetās zosāda. Ej nu sazini, kas tie par kauliem un no kurienes!

Flauta likās dīvaini svešādi skaista. Un neba tā vainīga, ka pieder tādam cilvēkam kā Sezuans. Pasniegusies ar pirkstgaliem pieskāros spīdīgajai, gludajai lakai. Interesanti, kā plāksnītes darbojas?

Pametu ašu skatienu visapkārt. Sezuanu tuvumā nemanīja.

Pacēlusi flautu, pieliku to pie lūpām. Mēģinādama iepūtu.

Nekas nenotika, gandrīz nekas. Smalka, čērkstoša gaisa plūsma, un viss.

Iepūtu stingrāk. Vēl stingrāk. Pēc tam no visa spēka.

-Tik stipri nepūt. Jāpūš… smailāk.

Mēģināju smailāk. Uzreiz jutu, ka amats man rokā. No flautas kā no vientuļa putna kalnos sāka plūst klusas, sērīgas skaņas.

-Ja uzliksi rādītājpirkstu uz šī caurumiņa, iegūsi dobjāku toni.

Uzliku rādītājpirkstu. Pēc tam vidējo pirkstu un nākamo. Tonis tiešām kļuva dobjāks, tumšāks, pārvērzdamies pūces kliedzienā un pēc tam aukstā nakts vējā, kas brāžas pa klinšainām grotām.

Brīnumaina flauta. Nemaz negribējās to izlaist no rokām.

Sezuans smaidīja. Viņš stāvēja manā priekšā. Jau labu laiciņu. Un tad es pēkšņi atgriezos īstenībā.

Noliku flautu malā labprāt būtu nosviedusi to pie Sezuana kājām, tomēr neuzdrošinājos. Ja nu saplīst gabalos.

-   Tu mani piemānīji.

-        Kā tā? Sezuans brīnījās. Varbūt tas biju es, kas pacēla flautu?

Nē. Es pati. Un tagad jutos galīgi slima. Tas taču nozīmē vai tas nozīmē, ka man piemīt čūskas dāvana?

-        Skaisti spēlēji, Sezuans uzslavēja. Kurš katrs pirmajā piegājienā no flautas neko tādu neizvilinās.

Viņš droši vien zināja par manām izbailēm un apzināti tās uzkurināja. Piecēlos tik strauji, ka gandrīz vai paklupu. Sāku soļot, asaru dēļ neko neredzēdama. Man no kāju apakšas izlēca sienāzis un uz mirkli pacēlās ar rudajiem spārniem gaisā kā taurenītis, un tad atkal piezemējās, pārvērzdamies atpakaļ sienāzī. Arī es uz brīdi biju pārvērtusies citā būtnē: flautu spēlēdama, pacēlos gaisā. Bet tagad solījos sev, ka nekas tāds vairs neatkārtosies. Nekad mūžā. Esmu savas mammas meita, un Sezuanam mani piejaucēt neizdosies.

-   Dina! Pagaidi!

Negribēju gaidīt, tomēr soli palēnināju. Man taču neiztikt bez viņa palīdzības: jāglābj Niko un Davins. Kad abi būs brīvībā, tad gan parūpēšos, lai Sezuans no mūsu dzīves pagaist. Lai ko tas maksātu.

Piepeši gaisu pāršķēla smaga dunoņa. Pacēlu acis. Un negaidot saņēmu tādu triecienu mugurā, ka nokritu uz rokām un ceļiem. Akmeņu un smilšu lietus vēlās man pāri un tālāk uz kalna nogāzi. Klepoju, sarijos zemi, atkal klepoju; pēc brīža man pāri atkal brāzās oļi, pēdīgi gulēju plakaniski uz vēdera, saķērusi ar rokām galvu un gaidīdama, kad tas viss beidzot norims.

-   Dina! Kas ar tevi?

Ar vienu roku Sezuans steigšus parāva mani malā, ar otru slaucīja no manis zemes un smalkus akmentiņus. Vai tiešām tas ir viņš, es samulsusi brīnījos, viņš, kam riebjas netīrība? Nu gan būs galīgi sasmērējies.

-     Kas ar tevi? Sezuans atkārtoja, šķiet, ne pa jokam nobijies un arī noraizējies.

-      Nekas sevišķs, atmurmināju, liekas, ne. Laikam brūce atgāja vaļā, tas viss.

Zem lāpstiņas jutu kaut ko mitri lipīgu vietā, kur, krītot cauri stikla namiņa jumtam, guvu ievainojumu.

Sezuans pētīja nogāzi.

-     Vai redzēji, kā tas viss sākās? viņš jautāja. Vai kādu manīji?

Pamazām atgriezos īstenībā.

-     Ko tu gribi teikt, sacīdams kādu? jautāju. Vai tu pats kādu redzēji?

Sezuans purināja galvu.

-   Nē, neko… neko ievērības cienīgu.

Pēkšņi iedomājos vīru kastaņkokā un trokšņus pie šķūņa mijkrēslī.

-   Kāds mums seko? Vai arī tev?

Sezuans noskatījās manī, tomēr neatbildēja.

-     Ja ar tevi viss kārtībā, laiks doties tālāk, viņš pēc brīža teica.

Taču es neatlaidos.

Kas tas bija? Nekas. Saule un lietus. Kalnu kaza. Gājuši! Dabūsi gan no viņa skaidrību. Tomēr, kad gabaliņu bijām nogājuši, Sezuans piekodināja: Turies man līdzās! Negribu, lai tu atpaliec vai izraujies uz priekšu. Jāpiesargās. i

Sapņi

It kā nepietiktu ar to, ka jāpiesargās no Sezuana. Nu bija jābaidās arī no mistiskas būtnes, kas mums sekoja. Nepanesami. Visu pārējo dienas daļu turējos cieši līdzās Sezuanam un iedama ik pa brīdim pametu skatienu uz kalnu pusi, nervozi šķielēju pār plecu, vai kāds mums neseko. Kad turpat pie kājām no irbenāju krūma izspurdza rubeņu pāris, salēcos kā izbiedēts kumeļš. Iesāpējās pleci, viscaur nočirkstēja zeme ausīs, degunā, matos, pat nabā, jā.

Iesāpējās vēders, laikam jau tāpēc, ka vienlaikus jāsadzīvo ar divām nepatīkamām lietām. Lai nu kā, tomēr priecājos, ka tepat ir Sezuans. Kad Sezuans soļoja līdzās tik izturīgs, stabils un reāls -, nebija vairs tik bail kā toreiz, kad viņš lielākoties klīda apkārt kā neredzams bieds, balss miglā, tāla un baisa būtne, kas sazinājās ar mani, rakstot vēsti uz tāfeles vai paslēpjot to olas iekšienē. Gandrīz vai jātic, ka nebaltā stundā Sezuans mani nepametīs.

Mocījos šaubās. Varbūt viņš grib, lai es tā domāju? "Nekad uz viņu nepaļaujies," teica mamma. Varbūt neviens mums nemaz neseko. Kalnu nogruvums, var gadīties, notika pats no sevis. Bet varbūt to sarūpēja Sezuans. Varbūt pasvieda akmeni vai… vai pagrūda klinšu radzi, iedams, kā pats teica, pēc ūdens, vai nostrādāja vēl kaut ko. Rosīties pie šķūņa arī varēja jebkurš.

Bet vīrs kokā? Lai nu kas, bet Sezuans tas nebija.

Bet ja nu tomēr? Sākumā, kad pazibēja melnie mati un sarkanie svārki, izskatījās pēc Sezuana. Varbūt tiešām tas bija viņš. Nomainīt sarkanus svārkus pret zilu apmetni, notēlot, ka viņu

uzmodinājis troksnis, tam taču laika pietika. Un Bests. Pēc tam čūska, kas man iekoda. Kurš gan cits vēl zināja, ka tieši tobrīd iešu pa stigu? Gāju taču uz tikšanos ar Sezuanu.

No lielas domāšanas sareiba galva. Uzmetu skatienu Sezuana mugurai, vēlēdamās ielūkoties viņa sirdī. Balta tā vai melna?

Sezuans laikam juta manu skatienu. Vismaz acumirklī pagriezās.

-     Varbūt gribi flautu? viņš, man uzsmaidījis, mazliet vilcinādamies prasīja. Iedama taču vari pavingrināties?

-   Paldies, negribu! strupi attraucu.

-      Gribi gan, Sezuans dīvaini maigā balsī teica. Redzu pēc acīm.

-     Neņemšu! gandrīz vai iebrēcos, un smaids viņa sejā apdzisa. Seja kļuva noslēgta, it kā pārklājās ar ledu.

-   Kā vēlies.

Gabaliņu gājām, dzedri klusēdami. Ēzeļa pakavi dunēja pa cieto zemi iemidzinošā ritmā klip klap, klip klap. Citu trokšņu tikpat kā nedzirdēja.

Un tad es tomēr neizturēju. Jautājums izlauzās pats no sevis kā cālis no olas.

-   Vai man tā ir?

-   Kas tad?

-   Tava… tava dāvana. Čūskas dāvana.

Sezuans apstājās. Arīdzan ēzelis, pavada taču bija Sezuana rokās. Viņš uzmeta man skatienu pāri pelēkajai ēzeļa mugurai, un sejai pārslīdēja ēna.

-   Vai tā tev liktu justies ļoti nelaimīgai? viņš jautāja.

Acu kaktiņos man sariesās asaras. Neko neteicu, taču atbildi uzminēt nebija grūti.

-      Dina. Tas nav nekāds nešķīstais spēks. Tā ir… spēja sniegt citiem cilvēkiem sapņus. Vai tiešām tas ir tik baisi?

Mans kuņģis samilza kā akmens ezera dibenā. Ciets, auksts un glums.

-   Vai man tā piemīt?

"Nemelo man," domās lūdzu. "Nemelo!"

Likās pagāja vesela mūžība, iekams Sezuans atbildēja.

-   Kā lai es to zinu? Sezuans iesaucās. Tadas lietas jāizzina pašam.

Nesapratu: melo viņš vai saka patiesību.

Tovakar neatradām nevienu māju, kur pārnakšņot, nācās apmesties laurkoku audzē. Ilgi grozījos, nespēdama rast mieru, un, kad beidzot aizmigu, rādījās velnišķīgi pretīgs sapnis, un es nekādi nevarēju atmosties. Soļoju pa bezgalīgām pazemes ejām, meklēdama Dāvinu, visapkārt biezēja tumsa un migla. Saucu bez sava gala, līdz beigās dzirdēju Davina balsi. Skrēju turp, no kurienes tā skanēja, un pēkšņi atrados cietuma kamerā tādā ar Niko sēdējām Dunarkā. Pacēlusi lāpu, ieraudzīju Dāvinu, viņš bija piesaistīts mūrim. Taču ne ar ķēdēm, bet čūskām. Treknām, zvīņainām čūskām, kas, muti atpletušas, šņāca man pretī.

-   Trenc viņas projām! kliedza Davins. Dina, dzen projām!

Nobijos. Man vienkārši aptecējās dūša. Ārkārtīgi baidījos, ka čūskas var man iekost.

Pēkšņi jutu pieskārienu. Pametusi skatienu lejā uz kāju, ieraudzīju čūsku, kas locījās man ap potīti un vīdamās vijās augšā pa stilbu. Kliedzu, spārdījos, centos no čūskas atkratīties, te pēkšņi man visapkārt mudžēja čūskas: viena, nokritusi no griestiem, spiedās man pie kakla, cita locījās ap roku, un, kad atvēru muti, lai kliegtu, es to nespēju, kaut kas līda no manis laukā čūska bija manī iekšā…

-   Dina! Nomierinies, Dina, tas taču sapnis!

Lai gan prāta dziļumos skaidri to zināju, tomēr nespēju atmosties. Dzirdēju sevi raudam, jutu, ka man pieskaras, tajā pašā laikā atrados pazemē līdzās Dāvinām, mani smacēja čūskas, nu jau tās mudžēja simtiem, man virsū ņudzinājās čūsku kalns, tās rāpoja turp atpakaļ, jutu uz ādas aukstos, zvīņainos augumus.

-   Dina! Paskaties manī!

Izklausījās gandrīz kā mamma, un es beidzot ar grūtībām atvēru acis. Taču mamma tā nebija. Sezuans.

Centos savaldīt asaras, taču viegli tas nenācās. Čūskas vē! locījās tepat līdzās. Likās viņas man uzglūn. Un Davins taču bija gūstā, abi ar Niko; pēkšņi ieslīgu bezgalīgā bezcerībā: diez vai mēs viņus atbrīvosim, mēs ar Sezuanu divi vien.

-   Beidz taču raudāt, sacīja Sezuans, pliķēdams man pa plecu, mazliet tā kā neveikli, it kā nebūtu radis tā darīt. Pagaidi, es tūdaļ slikto sapni aizgaiņāšu.

Paņēmis flautu, Sezuans pielika to lūpām.

-   Nē, čukstēju, tikai ne flautu!

Ugunskura liesmu sārtajā ēnā Sezuana sejas izteiksmi nevarēja redzēt. Acis zibsnīja, sākumā likās, ka viņš uz mani saskaities. Taču dusmas tās nebija. Lai nu kā, flautu Sezuans nolika un, nosēdies man līdzās zemē, uzsāka dziedāt.

Naktsputni atlaižas tumsā Naktsputni atceļo sapnī Sapnī tik skaistā kā tu Sapnī tik skaistā

Nakts vēji brāžas pār ieleju Nakts vēji nes tavu vārdu Vārdu tik skaistu kā tu Vārdu tik skaistu

Bieži sapņos es meklēju tevi Bieži domās pie manis tu nāc Vai esi laimīga, vai esi stipra? Par mani vai domāji tu?

Nakstputni aizver jau acis Knābi tie pabāž zem spārna Guli, manu meitiņ, guli Nakts vēji nenes tev ļaunu

Kad Sezuans spēlēja flautu, jutos savādi. Neteiktu ari, ka viņam būtu nezin kāda balss. Tomēr dziedot viņš izklausījās pēc parasta cilvēka. Un tas bija labi. Nomierinājos. Čūskas cita pēc citas pazuda. Sezuans bužināja man matus, pat neievērodams, cik tie sajaukti, nevīžīgi un netīri. "Neuzticies viņam," teica mamma, bet šobrīd man taču nebija, uz ko paļauties, un tā gribējās kādam uzticēties.

-   Vai tu pats to sacerēji? jautāju. Dziesmu?

Sezuans atbildēja tikai pēc brīža.

-Jā, viņš klusi teica.

Ari es pieklusu. Ja tas tiešām tā ir, tad Sezuans taču sacerējis to man. Vai tad viņš neteica, ka citu bērnu viņam nav? "Bieži sapņos es meklēju tevi." vēstīja dziesma. Vai tiešām Sezuans redz mani sapnī?

-   Cik ilgi tu mani meklēji?

-        Gadiem, Sezuans atbildēja. Ja precīzi, tieši divpadsmit gadus.

Man krūtīs kaut kas atslāba, kļuva vieglāk elpot. Beigu beigās aizmigu, un slikti sapņi vairs nerādījās, tikmēr mans tētis sēdēja, glaudīdams man matus.

Ēzeļa ZAgliS

Nākamajā rītā atklājās, ka pazudis ēzelis. Ēzelis un lauvas tiesa mūsu krājumu. Ūdens maiss. Plāceņi. Žāvētas dateles. Rudzu cepumi un baltais kazas siers, ko Sezuans nopirka pēdējā nakšņošanas vietā.

-   Varbūt viņš norāvās? piesardzīgi jautāju.

-         Nejauši paķerdams līdzi seglu somas? atjautāja Sezuans. Diez vai. Tam zaglim bija rokas.

Es būtu ēzeli meklējusi, bet Sezuans teica, ka nav vērts.

-        Ja tie bija laupītāji, jāpriecājas, ka nepārgrieza mums guļošiem rīkles, viņš rūgti izmeta. Man vajadzēja cītīgāk sargāt.

-   Kā to lai saprot: ja tie bija laupītāji? nevarēju rimties.

Sezuans uzmeta man skatienu, kā apsvērdams situāciju.

-        Pastāv vēl kāda iespēja, viņš teica. Ja tas bija viņš, tad ēzelis atgriezīsies pats, bet nav jau zvanīts.

Ta jau man likās. Kāds mums seko.

-         Kas viņš tāds ir? dzedri vaicāju. Vienreiz taču skaidrībai jābūt.

Sezuans saminstinājās.

-        Slims cilvēks, viņš teica. Nožēlojams, taču bīstams. Reiz viņu sauca Nazims, bet tagad šo vārdu lietot nedrīkst, viņš dusmojas.

-   Kā tad lai viņu saucu? jautāju. Gadījumā, ja ieraugu.

Sezuans nopūtās.

-   Cerams, ka neredzēsi.

-   Bet ja nu tomēr?

-   Sauc par Ēnu.

-  Tas taču nav nekāds vārds.

-        Nav gan. Bet viņš jau arī nav… īsts cilvēks. Dina, ja… gadījumā, ja kas notiek un es neesmu klāt, runā ar viņu mīļi. Nekaitini. Un virsū neskaties, tas šim nepatīk. Vislabāk izliecies, ka viņu neredzi.

Apkārtējās klintis jau bija sasilušas saulē, bet man aiz aukstuma uzmetās zosāda.

-        Kāpēc viņš mums seko? jautāju, un balss man skanēja klusi un nedroši.

-   Tāpēc, ka viņš ir jucis.

-  Tāpēc vien jau neseko, iebildu.

-        Ēnam ar to pietiek, Sezuans īsi attrauca, nevēlēdamies sarunu turpināt.

Iztikām bez brokastīm. Nebija pat ūdens. Vienīgais mums atstātais ūdens trauks bija tējas katliņš, kas kopš iepriekšējā vakara mētājās līdzās izdegušajam ugunskuram. Pakratīju, taču tur nebija pat tik daudz, lai šļakstētu.

-   Aiziešu pēc ūdens, sacīju.

-   Nē, attrauca Sezuans, iesim abi!

-   Bet mantas? Ja nu kāds paķer un aizlaižas?

Kaut vai segas. Bez tām naktī draud nosalšana.

-Jāņem līdzi viss, kas mums ir.

Pats par sevi saprotams, nekā īpaši daudz mums vairs nebija atlicis, taču bez ēzeļa un seglu somām tāpat bija grūti. Nācās satīt saiņus un kraut sev kamiešos; krūzes un karotes ik pie soļa kūļājās un belza pa muguru. Sezuans nesa cirvīti, man rokās bija tējas katliņš.

Apstājāmies pie neliela ūdenskrituma, sadzērāmies ūdeni pēc sirds patikas. Pēc tam, uzpildījuši katliņu, devāmies tālāk. Mans vēders bija neizpratnē šļakstēt vai burkšķēt. Auksts ūdens nebija tas pats, kas brokastis; ja neatradīsies ēzelis vai izpalīdzīgs kalniešu zemnieks, bija lielas izredzes palikt bez kārtīgas maltītes.

Saule kāpa aizvien augstāk. Arīdzan stiga augšup vien un līču ločiem. Neredzēja nevienu dzīvu dvēseli, ja neskaita ķirzakas un putnus. No ēzeļa zagļa ne vēsts. No draudzīga kalniešu zemnieka arī nekā. Neredzēja pat nevienu kazu. Tikai nežēlīgu sauli un vēl nežēlīgākas klintis. Putekļi. Ērkšķu krūmi. Akmeņi, akmeņi, akmeņi.

Kāju muskuļi no nebeidzamās kāpšanas kalnā smeldza. Un, kad beidzot sasniedzām virsotni un acu priekšā pavērās skats uz nākamo ceļa posmu, ieraudzījām, ka tas ir tikpat akmeņains, stāvs un tuksnesīgs kā nupat pieveiktā krauja. "Vismaz tik labuma, ka jākāpj lejā no kalna," berzēdama samocīto apakšstilbu, nodomāju. "Vienreiz taču smeldzei jārimstas."

Un tiešām sāpes mazinājās. Vismaz sākumā. Pēc tam tās pārceļoja nedaudz augstāk.

Saule cepināja bez žēlastības. Mugura man bija slapja kā žurkai, stīvie, sasvīdušie pirksti negribēja lāgā turēt raupjo vilnas segu. Aptuveni pusceļā līdz nākamajai augstienei roka paslīdēja un sega, krūze un karotes pabira uz visām pusēm, piezemēdamās kalna pakājē. Turklāt, cenšoties saglābt saini, pamanījos pazaudēt tējas katliņu; nu mums nebija cita dzeramā ūdens kā vien mitri plankumi uz akmeņiem.

Paberzēju iekaisušās acis. Karsti, un par ūdeni tik pasapņot. Bēdīgi. Ta jau var palikt slims. Kas zin', kad nākamo reizi ceļā gadīsies urdziņa vai avots? Burbuļojoši strauti un vēsi mežezeri šajā apvidū, kā rādās, bija retums.

Sezuans nerājās. Klusēdams palīdzēja man visu savākt un ērtāk satvert saini. Tomēr, kā nopratu, viņš tālāk iet negrasījās.

-     Neko darīt, Dina, Sezuans sacīja, esmu spiests izmantot flautu.

-   Kāda jēga? Te taču nav nevienas dzīvas dvēseles.

-    Varbūt esam vieni, Sezuans sacīja, taču pārliecināts par to neesmu. Tad jau redzēsim.

Pametis skatienu visapkārt, Sezuans pamāja uz kurpīšu puduri stigas malā.

-   Apsēdies, viņš sacīja. Un izliecies, ka tevis te nav.

Uzmetu neizlēmīgu mirkli zili violetajiem ziediem. "Kurpītes,"

nodomāju, "ir indīgs augs. Bet vai tad man tās jāēd, jāpaslēpjas, un viss." Kurpīšu krūms gan sniedzās man līdz jostasvietai, taču diez vai tajā var nobēdzināties.

-   Tu gribi, lai es tur paslēpjos? šaubu pilnā balsī jautāju.

Sezuans purināja galvu. Tev nemaz nav jāslēpjas. Tikai jāapsēstas un jāiztēlojas, ka tevis te nav.

Mīklaini. Varbūt viņš gaišā dienas laikā var tā nobēgt. "Sezuans ir redzams, kad viņš pats to grib," teica mamma. Bet es taču neesmu Sezuans.

-   Neko citu nedari, tikai apsēsties, Sezuans sacīja. Un klusē.

Lai notiek. Iesēdos ziedošajā pudurī, un zeltaini brūnas bitītes,

nelikdamās traucētas, sāka zumēt man riņķī.

Redzēju, ka Sezuans paņem flautu. Un pēkšņi bija vairs tikai mūzika plaša un visaptveroša, skarba kā klinšu kraujas. Nepavisam ne tāda, kādu viņš spēlēja man. Šobrīd tā nevēstīja par rozēm un zirgu purniem dārdēja pērkons un taures, kas sauca kareivjus kaujā.

-   Nāc! aicināja flauta. Klausies!

Mūzikas taktis maršēja pār ieleju garās, līdzenās rindās, un man gribējās soļot līdzi. Taču aicinājums nebija domāts man, lāpēc paliku sēžam, kur biju, līgojošu kurpīšu ziedu ieskauta.

Nekas nenotika. Noslēpumainais Ēna no klinšu paslēptuves neiznāca. Nedz arī laupītāji, nedz viņiem līdzīgie. Nenotika itin nekas.

Sezuans ij nedomāja padoties. Spēlēja, kamēr seja spīdēja sviedros. Tomēr vienreiz flauta no lūpām bija jāatlaiž.

-   Varbūt tiešām viņa te nav, Sezuans čukstēja.

Lēnītēm cēlos kājās. No lielās sēdēšanas un klusēšanas biju galīgi stīva.

-   Iesim tālāk? jautāju.

-   Nekas cits mums neatliek.

Sezuans ielika flautu aizjostē. Es savācu saini un uzmetu to plecos. Soļojām tālāk.

Viņš pavisam negaidīti nostājās stigas vidū tieši mums ceļā, tikpat kā no zemes izšāvās. Atvērtu muti, trīcošiem malkiem kā ievainots dzīvnieks rīdams gaisu.

Sirds man salēcās, kārtējo reizi izlaidu no rokām saini. "Neskaties uz viņu," teica Sezuans, taču tas nenācās viegli. Izbalējušie sarkanie svārki uz krūtīm viņam bija izmirkuši sviedros, mati, kas iepriekš bija tikpat gari un glīti sakārtoti kā Sezuanam, tagad slējās gaisā kā gaiļa sekste. Piedzīti ar māliem un pelniem, krāsu nevarēja noteikt, taču tik melni kā tonakt kastaņkokā pie Zelta gulbja, manuprāt, tie neizskatījās.

Tomēr tas bija viņš. Par to es nešaubījos. Pat garā nūja līdzi. Viņš stāvēja, uz tās atspiedies, un nevarēja saprast, vai tā domāta atbalstam vai lai belztu mums.

Ne vārda neteikdams, Sezuans pielika pie lūpām flautu. Svešinieka acis sekoja katrai Sezuana kustībai, citādi viņš stāvēja kā sālsstabs. Sezuans nospēlēja īsu, signālam līdzīgu meldiņu, kā uzsvilpdams sunim. Nūja nokrita zemē, un vīrs Ēna, tā taču man viņš jāsauc nokrita tēta priekšā uz ceļiem putekļos.

-   Meistar, virs čukstēja, Meistar…

Atrāvis muti no flautas, Sezuans nolūkojās sakņupušajā radījumā. Man nebija ne jausmas, ko Sezuans vispār domā vai jūt.

-    Kur liki ēzeli? Sezuans prasīja, un balss skanēja tik salti, ka manī pret sagumušo stāvu modās žēlums.

Ēna uzreiz neatbildēja. Tikai, galvu pacēlis, nolūkojās manī, un man bija skaidrs, ko viņš domā. Acis naidā sažmiegtas šauri šauras.

-     Čūskiņa, Ēna ieķērcās, un balss skanēja tā, it kā viņš sen nebūtu runājis. Čūskiņa. Skaties, ka lielā čūska tevi neaprij!

Sirds man atkal salēcās. Pirms brīža man viņa kļuva žēl. Tagad metās baisi. Un man nepatika vārds, kādā viņš mani dēvēja. Čūska. Vai viņš zina, ka Sezuans ir mans tētis?

-     Kur liki ēzeli? atkārtoja Sezuans, un šoreiz balss skanēja saltāk nekā jebkad.

-    Aizļepatoja, iedziedājās Ēna. Aizļepatoja projām, projām, projām.

Un rāva vaļā lielo smieklu, es pat ievēroju, ka augšējā žoklī viņam nav viena zoba.

-   Kas Ēnam tiks, ja viņš atradīs ēzeli?

Ēna skatījās Sezuanā, un seja mirdzēja gaidās kā bērnam, kas zina, ka vectētiņam turzā ir našķi. Un laikam jau Sezuans zināja, ko Ēna kāro.

-    Sapnis, Sezuans dzedri teica. Parādi mums, kur ir ēzelis, un saņemsi no manis sapni!

Ēzelis stāvēja piesiets pie smiltsērkšķu krūma pusjūdzi zemāk, ielejā. Turpat mētājās arī seglu somas, bet tukšas. Ēna bija tās uzšķērdis, un mūsu mantība tagad izkaisīta mētājās vai pa visu ieleju. Viss, kas atverams, bija atvērts, viss, ko varēja saplosīt gabalos, sadīrāts. No plāceņa atlikušās drupatas saberztas putekļos, kas, izbārstīti uz akmeņiem, tagad vizēja kā sniega pūderis, bagātināts ar Sezuana sāls maisiņa saturu. Sakņupuši sēdus, bezcerīgi aplūkoju posta darbus.

-        Kāpēc viņš tā darīja? čukstus jautāju Sezuanam. Ēna mani tā biedēja, ka baidījos viņam pat uzmest skatienu. Arī uzrunāt neuzdrošinājos.

Sezuans man neatbildēja.

-        Man nekā nav! viņš nikni uzsauca Ēnam. Varēji mierīgi aiztaupīt sev pūles!

"Kā viņam nav?" nodomāju.

-        Meistars apsolīja Ēnam sapni, attrauca Ēna. Ēna atrada Meistara ēzeli, un tagad viņam pienākas sapnis!

-  Tu neatradi, bet nozagi! teica Sezuans.

-   Meistars apsolīja!

-Jā, Sezuans klusā balsī atbildēja. Apsolīju.

Nu viņš vērsās pie manis. Dina, izmet pastaigādamās nelielu loku!

Pastaigāties? Kad augām dienām tikai iets, iets, iets? Tomēr sapratu, ka Sezuans grib mani dabūt projām, kamēr Ēna saņem sapni. Negribīgi piecēlos.

-   Kur lai eju? pajautāju.

-        Paņem ūdens maisu. Manuprāt, vītolu brikšņos jābūt ūdenim.

To sacīdams, Sezuans pamāja uz dažiem panīkušiem, zemei pieplakušiem vītoliem zemāk ielejā.

Diez kas nav vienai ložņāt vītolu briksnājā. Arī ziņkāre nelika mieru ko Sezuans grib no manis noslēpt? Taču kaut kas Sezuana uzvedībā, tāpat ari Ēnas rīcībā, radīja manī vēlēšanos atrasties pēc iespējas tālāk no viņiem.

-        Ej! teica Sezuans. Viņa acis bija satumsušas dziļi zaļas kā purva akacis.

Gāju. Tukšais ūdens maiss ļengani kūļājās man plecos kā noslīcis kaķēns. Nez, vai Ēna ūdeni izdzēra vai arī tikai izlaistīja? Labi, ka vismaz ūdens maisam gāja secen uzšķērsto seglu somu liktenis. Man aiz muguras maigi un glāstoši kā kaķa pieskāriens sāka plūst flautas skaņas. Gribējās aizbāzt ausis, mūzika liptin lipa pie ādas, vienlaikus saldi un sīvi kā sarūdzis sīrups. Šķebinoši. Greizi.

Vītolu brikšņos tiešām uzgāju ūdeni vārgulīgu, izsīkušu strautu, tik seklu, ka tik tikko varēja iesmelt maisā. Saslapinājusi abas plaukstas, paberzēju kaklu un skaustu, cenzdamās laist gar ausīm flautas skaņas. Tikai tad, kad flauta apklusa, devos atpakaļ pie Sezuana, Ēnas un ēzeļa.

Sezuans izskatījās dīvaini promesošs. Savukārt Ēna bija nokritis garšļaukus, izplestām rokām, kā grasīdamies kādu apskaut. Acis pievērtas, un, lai gan zem plakstiem vīdēja milzīgas, tumšas acu zīlītes, bija skaidrs, ka viņš neko neredz. No mutes kaktiņa stiepās garas slienas.

Man uzmetās zosāda.

-   Kas ar viņu? jautāju.

-   Sapņo.

-   Es taču arī bieži sapņoju, bet vai tad tāpēc tā jāizskatās!

-   Daži sapņi mēdz būt baisi. Ja tu nespēj pār tiem valdīt.

-        Valdīt? Kas tad to var? Par saviem sapņiem taču lemt nevaram.

Sezuans, neko neteikdams, pastiepa roku pēc ūdens maisa. Pasniedzu, un viņš ielēja ūdens malku sev plaukstā, gandrīz visu izdzēra un tad ar mitrajām rokām paberzēja seju.

-        Kādreiz tas varbūt pie tevis atnāks, viņš sacīja, to var iemācīties.

-Ja tev piemīt čūskas dāvana?

-   Ne tikai. Taču tā palīdz.

Aizvēru muti, zaudējusi vēlēšanos jautāt vēl. Savukārt Sezuanam pēkšņi sagribējās stāstīt.

-        Tu prasīji, kāpēc viņš tā rīkojās. Sezuans pamāja uz sadriskātajām seglu somām.

-   Gan jau uznāca dullums. Varbūt tieši uz mums.

-   Nē. Viņš meklēja.

-   Ko tad? man paspruka, lai gan biju nolēmusi vairāk nejautāt.

-         Mēs to saucam par sapņu pulveri. To izgatavo no īpašiem riekstiem, kas aug dienvidos. Daži Melnmeistari pulveri izmanto mācību laikā, lai skolēns labāk izprastu sapņu dabu. Kamēr iemācies pārvaldīt savus un arī svešus sapņus, var paiet ilgs laiks. Un sapņu pulveris ir sava veida… īsākais ceļš. Taču bīstams. No tā tev jāizvairās.

Sezuans uzmeta man nopietnu skatienu, bet es biju neizpratnē, kāpēc viņš mani brīdina. Viņa čūskas prasmei neķeršos klāt nemūžam nedz ar sapņu pulveri, nedz bez tā.

Sezuans, šķiet, gaidīja no manis atbildi, bet es nezināju, ko viņš grib dzirdēt. Beigās, iedzēris vēl vienu ūdens malku, viņš sniedza maisu man.

-   Dzer, viņš sacīja. Citādi piemetīsies galvassāpes.

Dzēru. Pašķielēju uz Ēnu, kas gulēja uz muguras, skatīdamies

tieši saulē. Vai tas nav kaitīgi? Gandrīz vai gribējās kaut ko uzklāt uz sejas, tajā pašā laikā baidījos viņam pieskarties.

-       Ak tad tāpēc viņš tā izskatās? Tāpēc, ka iedevi viņam… sapņu pulveri?

Sezuans noliedzoši purināja galvu. Nē. Es taču teicu, ka man nekā nav. Melnmeistars ir pietiekami spēcīgs arī bez pulveriem. Bet Ēnam bija lemts šis ceļš. Un cilvēks nojūdzās. Gaišā dienas laikā kļuvis par sapņa vergu. Nevis tā valdnieku. Un tas… tas nekam neder.

Lūkojos Ēnas tukšajās acīs un pavērtajā mutē. Nekam neder. Neder gan, skaidrs bez teikšanas.

Pacēlis Ēnas nūju, Sezuans to brīdi aplūkoja. Un tad aizsvieda, cik tālu vien varēdams. Nūja, apmetuši loku, ar paukšķi piezemējās zemāk ielejā, sausserža krūmā.

-Jālūko iet tālāk, Sezuans sacīja. Mēģināsim uzstīvēt viņu ēzelim mugurā.

Es vislabprātāk pamestu Ēnu guļam. Taču varēja atnākt kāds zvērs, varbūt pat vilks. Un tādā stāvoklī Ēna nespētu cīnīties pat pret knisli. Kad Sezuans, saņēmis Ēnu rokās, mēģināja uzcelt ēzelī, Ēnam nepakustējās ne muskulis viņš nedz ļāvās, nedz arī pretojās.

-        Tev jānāk talkā, tētis teica. Saņem aiz delma un, kad es celšu augšā, tu velc.

Raudzījos Ēnā ar nepatiku. Negribējās viņam i pirkstu piedurt. No Ēnas nāca skābena, nemazgājušās cilvēka smaka. Viņš ir sliktāks par ēzeli, ēzelis vismaz smird pats pēc sevis. Tomēr, satvērusi Ēnu aiz rokas, vilku, kā man bija pieteikts. Ada viņam bija savāda kā nosēta sīkām plēksnītēm, kas pieskaroties lipa man pie pirkstiem. Paberzēju plaukstas svārkos, labāk gan būtu tās noslaucīt citur. Jau iedomājoties vien, ka man pieķērušies Ēnas gabaliņi, metās šķērmi.

Ēzelis īgni sarosījās, un Ēnas ļenganais augums jau grasījās slīdēt lejā.

-   Turi stingri, norūca Sezuans. Jāpameklē, ar ko viņu piesiet.

Nīgri satvēru Ēnu, šoreiz krietni augstāk, lai nepieskartos viņa kailajām, izģindušajām roku locītavām. Sezuans paņēma virvi, ko lietojām mantu piesiešanai, un piestiprinājām neērto nastu ēzelim uz muguras. Gandrīz likās, ka Ēna vairs nav cilvēks viņš bija pārvērties neparocīgā, nevienam nevajadzīgā neslavā.

-Tiktāl būtu, sacīja Sezuans, nostiprinādams beidzamo mezglu. Ta taču viņš turēsies?

Ēzelis atglauda ausis, neizrādīdams īpašu sajūsmu. Un nu, kad Ēna bija ēzelim nastas vietā, mums atkal nācās stiept visu aprīkojumu, ko Ēna vēl nebija paguvis samaitāt. Lai nu kā, bet ūdens maiss mums bija.

Saule spīdēja tik spoži, ka klintis izskatījās gandrīz baltas. Sarkanbrūna ķirzaka blenza mums pretī izvalbītām acīm. Citādi ieleja likās kā izmirusi.

-   Nāc! teica Sezuans. Kaut kur taču cilvēkiem te jāmīt.

Mans kuņģis, kas vēl aizvien nebija saņēmis neko citu, izņemot

ūdeni, negausīgi ierūcās. Cilvēki. Maize. Varbūt pat kazas siera riecieniņš? Bet kur likt Ēnu? Neviens zemnieks taču viņu zem sava jumta nelaidīs, lai spēlē Sezuans kā spēlēdams.

Taču ko tur raizēties pirms laika. Vispirms jāatrod zemnieks.

Paskubināju ēzeli, un sākām soļot. Lēnām Ēna ēzelītim taču nebija viegla nasta. "Lēnāk brauksi, tālāk tiksi," tā mēdza teikt mamma, kad dažkārt man aptrūkās pacietības. Līdz Sagis pilij vēl tālu, un šobrīd likās, ka neaiziesim tur nemūžam.

V PILS Stāsta Davins

Tārps

Laiva rimti slīdēja pār tumšajiem ūdeņiem. Airi šķēla ūdens virsmu klusi un piesardzīgi, dzirdējām vien dullu nomierinošo čirkstoņu. Neviens nebilda ne pušplēsta vārda. Laivas priekšgalā stāvēja divi vīri ar gariem šķēpiem rokās, modri vērdamies ūdenī. Nu jau stundu viņi to vien darīja. Interesanti, kādam nolūkam paredzēti šķēpi? Zivīm, vai? Provianta jau mums it kā netrūka. Sargiem pie kājām gulēja divi svaigi kauti jēri.

Virs ezera klājās viegla dūmaka. Ik reizi, airim šķeļot gaisu, plīvurs uz mirkli pašķīrās, atklājot melno ūdens spoguli. Ūdens te bija dziļš. Ja kas pārkritīs pār laivas malu, tad uz visiem laikiem.

Mēģināju iesēsties ērtāk, lai nesāpētu ribas. Važas nožvadzēja, un viens sargs īgni pagriezās.

-   Paliec klusu, viņš šņāca, vai arī izmantosim tevi…

-        Kam? jautāju, lai gan skaidri zināju, ka runādams izsaukšu vēl lielākas dusmas.

-   Tārpam, atbildēja sargs. Tāpēc nekaitini mani!

Kas tas par tārpu? Jautājoši uzlūkoju Niko, taču viņš tikai vārgi purināja galvu. Arī Niko nezināja.

Abpus mums kā cietokšņa mūri slējās klinšu sienas. Saule pazuda aiz kalnu grēdas, un tikai zeltītas svītras debesīs liecināja, ka tā vēl nav norietējusi. Citiem ļaudīm citviet saule vēl smaidīja. Vienīgi Sagis pils ēnā bija iestājusies nakts.

Mira iešņukstējās gan aiz bailēm, gan ilgās pēc mājām un piekļāvās pie Niko, lai gan viņš ar važās saslēgtām rokām nespēja viņu apskaut. Neko par labu nevērsa arī sargs, kas dzedri pavēlēja Mirai aizvērt savus mazos žokļus.

-   Liec meiteni mierā, sacīja Niko. Viņa taču nav vainīga.

Lai cik klusi runāja Niko, ar to pietika, lai sargs iebelztu viņam

ar šķēpa rokturi, un tad Mira, protams, sāka raudāt pa īstam. Spalgā meitenes balstiņa līdzīgi kaijas brēcienam atdūrās pret klinšu sienām un tad atbalsojās virs ezera.

Ūdenī kaut kas sakustējās. Kaut kas milzīgs. Tik nedabiski liels, ka laiva, izdarījusi pusapgriezienu, tika ierauta virpulī. Airētāji visiem spēkiem centās pagriezt laivu pareizā virzienā.

Laiva beidzot paklausīja. Vīri metās steidzīgi airēt, kā bēgdami no pašas nāves.

Laivai priekšā, tuvāk par trīs zirgu garumu, izšāvās… ūdens kolonna, nē… milzu zivs? Nē. Arī zivs tā nebija.

Galva!

Zvīņām klāta pelēka galva, lielāka par visu Miras bērna augumu kopā ņemot. Tā tagad cēlās pār mums, cēlās uz koka stumbram līdzīga kakla. Cēlās kā ūdensstabs. Par milzīgu, lai būtu dzīvs radījums. Taču dzīvs tas bija. Tārps! Melnās acis stingi nedzīvas glūnēja mums virsū kā galvaskausa acu dobumi. Mira nobijusies spalgi iespiedzās un paslēpa seju pie Niko pleca.

-Jēru! iebrēcās viens no vīriem ar šķēpu. Grūdiet viņam jēru, tūlīt!!

Otrs sargs, pagrābis svaigi kauto jēru, pārsvieda to pār laivas malu iespējami tālāk no mums. Tārps nelikās neko manām. Tikai turpināja blenzt uz laivu acīm tik dziļām kā kalnu ezeri. "Pietiks ar kodienu," nodomāju. "Pāršņāps laivu uz pusēm ar vienu vienīgu kodienu." Nezvērs jau atvēra muti, uzdvesdams mums pēc ezera gultnes dubļiem, ūdensaugiem un pussapuvušām zivīm smirdošu dvaku.

Viens no šķēpnešiem krita panikā. Paslēpis rokas aiz muguras, viņš savaikstījās kā uz vemšanu.

Nu gan, iešņācās otrs, izraudams šķēpu no biedra rokām. Ar vienu jēru pietiks vienīgi mazajiem. Lielo tikai saniknosim. Jāmet arī otrs!

Plīkš! Otrs jēra kautķermenis iekrita ezera ūdeņos krietnu gabalu tālāk no laivas.

Tārps nesteidzīgi pagrieza galvu. Nosprauslājās, un virs mums pacēlās ūdens šļakatu mākonis. Un tad viņš ienira atpakaļ ūdenī. Labi ieskatoties, dzelmē varēja manīt nezvēra rumpi masīvu kā klintsbluķis. Mēs salīdzinājumā ar viņu bijām blusiņas suņa vilnā.

-  Airējiet! iebrēcās tas ar šķēpu. Mums jātiek krastā, pirms viņš atgriežas!

Airētāji, piepūtuši vaigus, sparīgi iegrūda dullus ūdenī. Laiva šāvās pāri ezeram, un, necik ilgi, starp klintīm ieraudzījām spraugu.

-   Klausieties, tas bija Tārps! sacīja vīrs ar šķēpu. Pats lielākais. Taču viņam ir arī bars bērnu. To saku tikai tāpēc, lai kādam neienāk prātā laisties no šejienes projām peldus.

Atklājās, ka klinšu sprauga ir ieeja grotā. Gan augšā, gan lejā kā ilkņi plēsoņas mutē mums pretī slējās izrobotas klintis. Lai, nesalaužot laivas korpusu, tiktu tām garām, nācās piesargāties, tomēr, tiklīdz iebraucām alā, laiva šāvās pāri mirdzošajam, ogļu melnajam ūdenim uz pieturas vietu, kur mūs jau gaidīja cilvēku pulciņš.

Daži, jādomā, bija pils sargi, ģērbušies ar metālu cauraustos ādas bruņukreklos. Uz krūšu bruņām uzzīmētas rēgojās Drakonisu dzimtas pūķa galvas. Divi pārējie bija… jā, tie varēja būt skolmeistari, lai gan nejau tādus es viņus iztēlojos.

Melnos tērpos jā. To jau es zināju. Pat rokas sedza melni cimdi. Tomēr vairāk par visu mani pārsteidza sejas.

Sejas visas bija vienādas. Melnās cepures uzmauktas cieši uz galvas un kakla, redzamas tikai sejas, un sejas…

Neteiktu, ka viņi bija veci. Un arī jauni ne. Bez bārdas. Bez matiem. Sejās nebija pat uzacu. Likās viss, kas tām varētu piešķirt kaut cik cilvēcības, bija apsegts vai novākts. "Ak tad tādi ir skolmeistari!" nodomāju. "Ne dzimuši, bet izšķīlušies no olas." Mani pārņēma izjūta, ka viņi nekad nav bijuši bērni.

Mira, bailēs iešņukstējusies, atkal izplūda asarās. Pēc tikšanās ar Tārpu nesapratu, kā var baidīties no diviem cilvēkiem, lai cik melni tie ģērbti. Bet man jau nav seši gadi un pirmoreiz dzīvē ārpus mājām es neesmu.

Viens no pilsētas sargiem, izlēcis no laivas uz mola tilta, pasniedza skolmeistaram pergamenta vīstokli. Meistars, klusēdams to paņēmis, sāka lasīt: Mira, Antona Aureliusa meita. Apmetnieši Davins un Nikolass.

Pacēlis acis, skolmeistars uzlūkoja mūs kā pērkamus zirgus.

-   Vienu otru uz Sagis pili atved izglītošanai, pārējos sodīšanai. Tomēr piebildīšu, ka ik sods ir arī mācību vingrinājums. Un, kas mācīšanai nododas ar atvērtu sirdi un prātu, projām var doties taisns un nesaliekts kā īstens firsts. Savukārt tas, kas sirdi noslēdz un zinības nepieņem, nemūžam netiek ārā no tumsas.

Netiku gudrs, kā to lai saprot. Ko viņš domā, sacīdams, ka sods ir mācību vingrinājums? Vai tad, viņaprāt, man, pie joda, jāmācās piespiedu kārtā nēsāt važas un saņemt spērienus pa ribām? Bet varbūt tas bija skolmeistaru parastais izteiksmes veids.

-   Mira Aureliusa, skolmeistars turpināja, seko meistaram Aidanam uz Apmācību namu!

Mira piekļāvās Niko, nevēlēdamās viņu atlaist. Niko čukstēja meitenes gaišajos matos, tomēr viņa nerimās, un beigās viens no pils sargiem, zaudējis pacietību, sagrāba Miru aiz rokas un raušus atrāva no Niko pelēkajiem svārkiem. Meitene nepaspēja atkal pieķerties Niko, kad sargs, uzcēlis viņu uz tilta, pagrūda uz skolmeistara pusi.

Aizturēju elpu. Miras raksturs taču līdzinājās pērkona negaisam, un, ja tagad, palaidusi brēcienu, viņa iespers skolmeistaram Aidanam pa apakšstilbu kā Rubensa kungam… kas notiks tad baidījos pat domāt.

Taču Mira bija pārlieku izbiedēta, lai uzvestos sev ierastā veidā. Viņa stāvēja sastingusi, asarām līstot pār vaigiem, un, kad meistars Aidans satvēra meiteni aiz rokas, viņa klusēdama, pārbiedēta un stingi kā koka lelle sekoja.

-   Un ko ar pelēčiem? jautāja pils sargs.

Otrais skolmeistars iemeta skatienu pergamentā, kas viņam bija rokās. Jādomā, tur bija norādīti visi mums ar Niko pierakstītie drausmīgie noziegumi.

-   Vediet pie Mašas! skanēja atbilde.

-   Tādējādi varam tūlīt sākt iznīdēt no viņu ķermeņiem nepaklausību.

Gludmuguris

Uz piestātni un tālāk cauri kalnam veda kāpnes. Pa daļai akmens, pa daļai koka vītņkāpnes, kas izlocījās grotas mīklainajos sazarojumos kā gliemežvāka iekšienē. Kā aši plandošas ēnas ceļā uz kukaiņu nakts medībām virs galvām šaudījās pīkstoši sikspārņi. Līdz Sagis pils sirdij veda bezgala daudz pakāpienu, un ribas man ar katru soli smeldza aizvien negantāk.

Kāpnes beidzās šaurā, augstu mūru iežogotā pagalmā. Virs mums slējās smaili pils torņu jumtiņi; kur pagriezies, visur rēgojās margas, tilti un šauras lūkas. Mazliet tālāk manīju Miru ar skolmeistaru Aidanu. Abi gāja uz milzīgām, melnām durvīm, tik augstām, ka līdzās tām pat meistars Aidans izskatījās mazs. Mira tipināja kā negribīga skudriņa. Akmenī virs durvīm vīdēja iekalts skaidri saskatāms uzraksts jau pa gabalu varēja izlasīt vārdus: ZINĪBAS ITIN VISĀ tā tur stāvēja rakstīts, tātad tās ir Apmācību nama ieejas durvis. Skudriņa Mira (dāniski: myre skudra. Tulkotājas piez.) pameta pēdējo izmisušo skatienu pār plecu, un Niko pacēla rokas tādam kā mājienam. Tas bija domāts kā mierinājums, taču roku dzelži ainu vērta nožēlojamu.

Sargs iebikstīja man mugurā.

-   Kustini kājas! viņš drūmi norūca. Visa nakts mums nav atvēlēta.

Mūs pārveda pāri nākamajam pils pagalmam, un tad pa šaurām durvīm iegājām torņa pagrabstāvā. Nodeldēti akmens pakāpieni veda tukšā, apaļas formas telpā, vienīgi pie kailajām akmens sienām sešās vietās rēgojās restes. Pie vienām sardzes kapteinis tagad pieklaudzināja ar šķēpa spalu.

-  Maša! viņš iesaucās. Ei, Maša, mosties! Svaiga pūķa barība ir klāt!

Pūķa barība? Vai tie būtu mēs?

Tumsā aiz restēm nožvadzēja. Un tad parādījās vīrs. Bez bārdas un pliku galvu kā ola, taču tas nevērta viņu nedz bērnišķīgu, nedz arī nevarīgu. Kailajā ķermeņa augšdaļā manīja dučiem rētu,

dažas izskatījās pēc pātagas cirtieniem, citas pēc naža vai zobena dūrieniem. Pārāk stalts šis vīrs nebija, taču izstaroja cīpslainu spēku, kauties ar tādu man negribētos.

-Jau atkal, Maša īsi izmeta. Vai Erlans nevarēja savākt?

Sargs purināja galvu. Nē, tie ir tieši tev. Meistara Vārdo rīkojums. Bet, ja nepiekriti, vari taču ar viņu to apspriest!

Ar vārdiem Maša neatbildēja, tikai norūca. Sargs nosmīnēja.

-        Ta jau man likās, viņš novilka, aizslēgdams restotos vārtus. Šurp, draudziņi, lai tēvocis Maša var jūs mīļi aprūpēt!

Atklājās, ka telpa viņpus restotajiem vārtiem ir iegarena, tāda kā tunelis un tik zemiem griestiem, ka man bija jāpieliec galva. Viņā galā vīdēja vēl vieni vārti, taču maz ticams, ka tie mums būs vajadzīgi. Sargi klusēdami saslēdza mūsu rokas. Uzlika arī kāju važas un pēc tam pievienoja garai ķēdei, kurā bija saslēgti arī Maša un astoņi citi ieslodzītie.

-        Saldu dusu! novēlēja sargs ar nepārprotami ļaunu smaidu uz lūpām. Rīt jums gaidāma gara diena.

Pēc tam, aizslēguši durvis, sargi aizgāja, aiznesdami līdzi lāpas.

Mašas balsi varēja pazīt pat tumsā tā bija zvērīgi skarba un rupja.

-        Spītniekus allaž pasviež man, sacīja Maša. Nemiera cēlājus. Stūrgalvjus. Kāpēc viņi tā dara?

Nebildu ne vārda. Arī Niko ne. Lai nu kā, Maša acīmredzot uzrunāja mani, jo, nesagaidījis atbildi, parāva ķēdi, un es gandrīz vai nostiepos garšļaukus.

-   Kā tu domā, gludmuguri? Maša nelikās mierā.

-   Es nedomāju neko, nogurušā balsī atbildēju.

-        Ak ne? Vai zini, tas ir visprātīgāk. Pietiek jau, ka tur augšā, pilī, lemj firsts. Bet šeit, tumsā, ķēniņš esmu es. Ķēniņš Maša. Vai saprati, gludmuguri?

Es jau sāku Mašu ienīst. Gribējās dzīt viņu ratā. Taču ribas vēl aizvien neganti smeldza un tikt notriektam gar zemi nebija vajadzības.

-   Saprati?

-Jā, negribīgi attraucu.

Ar to laikam pietika. Lai nu kā, draudīgais tonis Mašas balsī pazuda.

-        Guli, viņš sacīja, rīt jums spēks noderēs. Un, ja sagribas piecelties pačurāt, tur ir rene. Centieties citus līdzi neraustīt.

Nekādu segu vai citu ērtību nebija. Tikai veci, sabirzuši salmi; es mājās zirgiem klāju biezāku kārtu. Salmi smirdēja, gan jau tur mudžēja kukaiņi, tomēr es atgūlos. Mans zili sadauzītais augums brēktin brēca pēc atpūtas.

Pēc lāpu aiznešanas kamera ieslīga tumsā pilnīgi un galīgi, kaut vai acī dur.

Dzirdēju citus elpojam. Visapkārt čabēja, un pietika kādam pagriezties jau nožvadzēja.

Un tad manu uzmanību piesaistīja cits troksnis. Pavisam klusa metāla šķinda pret akmeni, aša un regulāra kā naktstauriņa sišanās pie loga rūts. Brīdi ieklausījos, taču netiku gudrs, no kurienes skaņa nāk.

-   Niko! čukstus saucu. Vai tas tu?

-   Ko? Niko balss skanēja dīvaini aizelsusies.

-   Skaņa. Vai tā nāk no tevis?

-   Atvaino, Niko sacīja, un troksnītis pieklusa.

Necik ilgi, un sākās atkal. Šoreiz nebildu ne vārda. Pastiepis roku, pieskāros Niko kājai.

Niko trīcēja. Trīcēja tik stipri, ka potītei pieslēgtās važas, vibrēdamas skāra akmens grīdu, izraisot troksnīti ta-ta-ta-ta-ta-ta.

Mūs sadzirdēja arī Maša.

-        Beidz to balagānu, gludmuguri, viņš īgni sacīja. Vai tiešām tev no manis tik briesmīgi bail?

Taču ne jau Maša biedēja Niko.

Tā bija tumsa.

Man tas bija labi zināms kopš ieslodzījuma dienas tiesas nama pagrabā.

-   Pāries, es čukstēju, gan jau tu, Niko, pieradīsi.

-Jā, Niko atbildēja. Protams.

Un centās kā varēdams ķēdi nežvadzināt. Tomēr trīcēt viņš, šķiet, nepārstāja.

-   Ko nozīmē gludmuguris? Niko man prasīja.

Nezināju teikt. Bet likteņa biedrs man līdzās gan zināja.

-   Gludmuguris? viņš pārjautāja. Tāds, kas vēl nav izbaudījis pātagu.

Mūris, kas apjoza Sagis pili, bija divu pēdu biezumā un kalnu grēdas augstumā. Arējā mūra augšvirsma bija tik plata, ka pa to, nepieskaroties margām, plecu pie pleca varētu mierīgi soļot seši vīri. Bet lejā melnoja pūķu grāvis, dažviet platāks par trīsdesmit pēdām, un tajā mitinājās zvīņaini cilvēkēdāji pūķi, mats matā kā Drakanam Dunarkā. No mūra, kur tagad stāvējām, manīju divus pūķus laiski gulšņājam uz sasilušajām klintīm un sauļojamies. Attālums no pūķa rīkles līdz astes galam varētu būt trīs četru zirgu garumā.

Maša pamanīja manu interesi.

-   Skaties, ka neievelies, gludmuguri! viņš murmināja. Šie labprāt iecirstu zobus tādā zaļoksnā puisietī kā tu.

Pametu Mašam drūmu skatienu. Tur iekritušam, par pūķiem, manuprāt, nav jāuztraucas. Maz ticams, ka pēc kritiena paliksi dzīvs.

Visā visumā Sagis pilij bija pamatīgākie aizsargmūri, kādus jelkad biju redzējis. Tomēr firstam Artosam ar tiem, jādomā, nepietika. Viņš bija devis rīkojumu paaugstināt ārējo mūri.

-Jums jāpieveic atstatums no Augštorņa līdz Lejas tornim, skaidroja būvmeistars. Erlana vienība laužas no Lejas torņa uz Pūķa torni. Skolmeistari grib zināt, kura vienība pirmā beigs darbu.

Pēdējie vārdi netika īpaši uzsvērti, taču cauri Mašas vienībai izskrēja murdoņa, kaut kas pa vidu starp vaidiem un rūkšanu. Un, tiklīdz sargi noņēma kāju važas, visi kā sadeguši metās strādāt, it kā no tā būtu atkarīga dzīvība. Savu mūžu nebija redzēta tik dedzīga vergošana.

-   Ei, tu, gludmuguri! Vai esi iemēģinājis roku mūrēšanas darbos? jautāja Maša.

Purināju galvu. Zāģis un āmurs jā, bet vicināt mūrnieka ķelli gan nebija gadījies.

-   Un tu?

-   Nē, atzinās Niko, nekad.

-   Tā. Tad jau jums jāvelk akmeņi. Ejiet ar Geriku, viņš jums ierādīs, ko darīt.

Akmens bluķus ceļamajam mūrim šķēla kalna akmeņlauztuvē, kas atradās aiz pils, kur nocietinājuma mūris tikās ar kalnu, gandrīz vai ar to saplūzdams. Mums ar Niko bija uzdots kraut akmeņus šaurā sliežu vagonā un pēc tam vilkt līdz mūra posmam, kur strādāja Mašas vienība. Neizklausījās tik traki, un ar pirmajiem krāvumiem puslīdz veicās. Taču, tuvojoties divdesmitajam, darbs vairs nebija darbs, bet tīrā mocība. Ribas smeldza tā, ka pienāca brīdis, kad vairs nespēju taisni atliekt muguru.

-   Piestāsim uz mirkli, sacīja Niko, redzēdams, ka es salīkstu aizvien greizāks.

Pamāju. Parunāt nevarēju, trūka elpas. Kamēr, lūkodami atgūties, ar visu vagonu stāvējām augšā uz mūra, ievēroju pār pils pagalmu skrienam divus bērnus. Abi bija tikpat īsi apcirptiem matiem kā sūdzmanis Markuss, viens gaišiem, otrs tumšiem, baltos kreklos un melnās vestēs, pilnīgi vienādās pelēkās biksēs. Varētu būt Apmācību namā nometinātie nabadziņi. Jādomā, puikas sacentās skriešanā, un, atceroties Miru, es nopriecājos. Pirms tam uzskatīju, ka apmācības notiek putekļiem klātā klases telpā, kur vienā laidā jākaļ nejēdzīgi pantiņi, tādi kā Mirai pirms noklausīšanās. Bet, skat, bērniem ļauj ari iziet svaigā gaisā parotaļāties.

Ai, kā puišeļi dieba! Kājas zibēja, rokas gāja pa gaisu. Mērķis acīmredzot bija vārti, kur, viņus gaidīdams, stāvēja skolmeistars. Nogriežoties gar pēdējo stūri, tumšmatim laimējās nedaudz apsteigt gaišmati.

Te pēkšņi gaišmatis, pastiepis roku, parāva otro zēnu aiz apkakles, un tas, zaudējis līdzsvaru, paklupa. Nu gan blēdis!

Negodīgās rīcības dēļ gaišmatis pa vārtiem izskrēja pirmais. Vai tad skolmeistaram par šādu uzvaru nebūtu sakāms savs vārds?

Acīmredzot ne. Uzlicis roku uz gaišmatainā puikas pleca, skolmeistars viņu uzslavēja vismaz tā izskatījās, jo zēns staroja kā saule un lepni iztaisnojās. Iegājuši nākamajā pils pagalmā, abi pazuda Apmācību namā.

Tumšmatis piecēlās kājās. Viņam bija nobrāzts ceļgals, un pa kāju plūda sīka asins tērcīte. Likās, ka zēns to pat nemana. Kā nolēmēts viņš noskatījās pakaļ skolmeistaram un gaišmatim, un man pēkšņi pielēca, ka šīs sacīkstes nebija rotaļa. Puisēna bālā seja bija saviebta stingā izmisumā un bezcerībā. Varētu domāt, ka viņam sabrūk pasaule.

-   Bērnam gan tā nevajadzētu justies, murmināju.

Niko sekoja manam skatienam.

-        Manuprāt, tai namā ir ne mazums izmisušu bērnu, Niko drūmi teica, jo ātrāk izdabūsim no turienes Miru, jo labāk.

Tur jau kaķim jāsmejas! Mēs, divi izstumti un bezpalīdzīgi ķēdes suņi, stāvam, spriedelēdami par Miras atbrīvošanu!

-        Labāk centīsimies aizvilkt vagonu līdz galam, ka Maša nenorauj mums galvu. Gribas vēl laiciņu pabūt gludmugura godā.

Taču mūsu atpūtas mirkli ievēroja nejau Maša, bet Geriks.

-Jūs abi nojūgušies, vai? viņš šņāca, un balsī skanēja vairāk bailes nekā dusmas. Uzņemiet taču ātrumu! Vai arī gribat, lai Erlena vienība pabeidz pirms mums?

Uzmetu viņam izbrīnītu skatienu.

-   Un ko tad, ja šie būs pirmie? jautāju. Ko tad?

Geriks skatījās uz mani kā uz trako. Nezinu. Iepriekš to neviens nezina. Taču vari man ticēt patīkami nebūs. Un, ja zaudēsim tavas vainas dēļ, Maša šā vai tā uzzinās. To es tev apsolu!

Kad dienas darbs beidzot bija galā, būvmeistars rūpīgi izvērtēja mūsu veikumu, tāpat arī Erlana vienības darbu. Un, lai arī mēs ar Niko bijām jauniņie un droši vien nāvīgie tūļas, Mašas vienība mūri tomēr noklāja vienu pēdu tālāk nekā erlanieši. Būvmeistars to atzīmēja tāfelē, kas atgādināja man Apmetnes parādu tāfeles.

Atnāca sargi, uzlika mums kāju važas. Domāju, ka dosimies atpakaļ uz kameru. Bet nekā, mūs veda pa citu ceļu.

-   Kurp iedami? jautāju Gerikam.

-        Uz Soda laukumu, viņš teica, it kā tā būtu pašsaprotama lieta.

-   Kāpēc? Vai tad esam nogrēkojušies?

-        Nu, tā ir tikai tāda dienas atskaite, viņš sacīja. Bet šodien, par laimi, cietīs Erlana mugura.

To sacīdams, Geriks ļauni nosmīnēja.

Dienas atskaite? Kā to lai saprot?

Beigās izrādījās, ka vienam no dienas zaudētāju vienības jāsaņem trīs pātagas cirtieni. Pasākums jau pats par sevi likās šķebinošs, tomēr Gerikam un pārējiem, kā rādās, tas nelikās nekas īpašs. Vēl šķērmāk sametās, ieraugot pātagas vicinātāju.

Vienpadsmit divpadsmit gadus vecs zēns. No Apmācību nama, ģērbies biksēs līdz ceļgaliem, vestē un ļoti īsi apgrieztiem matiem. Zēnam aiz muguras, uzlicis rokas viņam uz pleciem, stāvēja skolmeistars. Jau pa gabalu varēja redzēt, kā, satverot pātagas rokturi, zēnam trīc rokas.

Vienam erlanietim jau bija noņemtas kāju važas, un viņš pats bija stingri piestiprināts ar seju pret platu pāli un virs galvas sasietām rokām.

-        Šis cilvēks ir firsta ienaidnieks, skaidroja zēnam skolmeistars. Viņu sodot, tev nedrīkst notrīcēt roka.

Zēns lūkojās uz saistīto vīru. Vilcinādamies viņš tagad pacēla pātagu. Un pēc brīža nolaida.

-   Es… es labāk ne, zēns čukstēja.

-   Pāvil, skolmeistars sacīja, vai tu firstu mīli?

-Jā…

-   Vai viņa naidniekus nīsti?

Zēns rātni pamāja.

-Tad tu nedrīksti būt vājš. Pildi savu pienākumu! Vai gribi būt neizlēmīgs?

Zēna seja saviebās, tajā nepārprotami pavīdēja bailes.

-        Nē, viņš spalgi smalkā, izbiedētā balsi teica, es nekad nebūšu neizlēmīgs, nekad!

Zēns lūkojās vīra kailajā mugurā. Vecas bālas un jaunas sārtas švīkas vēstīja par soda sitienu vēsturi. Beidzot, izšķīries par uzbrukumu, viņš pacēla pātagu un sita.

Taču ne pārāk spēcīgi. Laikam jau ne pietiekami spēcīgi.

-        Pāvil, pārmetoši ierunājās skolmeistars, tu taču neatstāji pat zīmi. Vai tiešām tavs naids pret firsta ienaidniekiem nav stiprāks?

Zēns ieraudājās. Klusītēm, mēmi.

-Jā, viņš šņukstēja, es viņu ienīstu. Es viņu ienīstu!

-   Tad pierādi to!

Taču zēns vilcinājās. Pār bālo seju lija asaras, un viņš šņukstēja.

Te pēkšņi pie pāļa piesietais vīrs, pagriezis galvu, paskatījās tieši zēnā.

-        Zaķpastala, vīrs izaicinoši rūca. Pienapuika. Sāc taču! Sit, lai vienreiz ir galā! Varbūt tev nepietiek dūšas?

Tas bija kā naglai uz galvas. Pacēlis pātagu, zēns, cik stipri vien varēdams, iesita trīs reizes. Zīmēm uz vīra muguras pievienojās trīs svaigas švīkas.

-        Labs darbs, Pāvil, slavēja skolmeistars. Godam esi kalpojis savam firstam.

Sargi atbrīvoja vīru no pāļa, un mums atļāva iet, šoreiz uz guļamkameru.

-        Kāpēc viņš tā teica? čukstus jautāju Gerikam. Nosauca zēnu par zaķpastalu? Gandrīz vai jādomā, ka viņš gribēja, lai viņam sit.

-        Gribēja arī, atbildēja Geriks. Antons jau nav muļķis. Ja netiek galā zēns, darbu paveic sargi. Un kurš kūliens smagāks no divpadsmitgadīga pienapuikas rokas vai bruņucūkas?

Labi padomājot, izklausījās loģiski.

-        Kāpēc sodīja tieši viņu? Proti, kāpēc tieši viņu, nevis citu erlanieti?

Geriks paraustīja plecus. Par to lemj Erlans. Vai Maša, ja zaudēsim mēs.

Viņš viegli sarāvās. Sapratu, ka arī pats Geriks saņēmis pie pāļa savu tiesu.

-   Dažas vienības uz pāli vienmēr sūta pašu vājāko, Geriks turpināja. Jo tie arī bez pēršanas ir vissliktākie strādnieki. Mašas vienībā gan tā nav. Viņš pēršanai dod visus pēc kārtas.

Dzirdētais mani pārsteidza. Spriežot pēc pirmā iespaida, kas man par Mašu radās, nedomāju, ka viņam ir asa taisnības izjūta.

-   Maša pats arī? brīnījos. Viņš arī iet uz pāli?

Geriks uzmeta man saltu skatienu.

-  Gadās, viņš teica. Tikai neiedomājies par daudz, gludmuguri!

Gludmuguris neapšaubāmi bija lamuvārds. Izklausījās gandrīz vai kā vīram pie pāļa, kad viņš nosauca zēnu par zaķpastalu un pienapuiku. Kā rādās, sitienus šeit saņem teju vai ar lepnumu.

No desmit Mašas vienības vīriem mēs ar Niko neapšaubāmi bijām paši nevērtīgākie. Pat sakumpušais večuks Virtuss citu acīs kotējās augstāk, kas par to, ka gar mūri viņš gandrīz vai rāpoja un, tuvumā manīdams sargu, nolieca skaustu vēl zemāk. Virtuss steberēja riņķī, bez mitas murmulēdams nesaprotamus pantiņus, sākumā domāju, ka nesakarīgu vārstījumu: "Fistediž, fistediž, fistediž." Tikai pamazām man pielēca, ka Virtuss saka: "Firsts ir dižs." Nē, īsti gudrs jau viņš nebija. Un pārāk čakls strādnieks arī ne. Trīcošās rokas tik tikko jaudāja noturēt darbarīku. Tomēr neviens viņu nelamāja, pat Maša ne. Mums ar Niko lamas bija jānoklausās ik reizi, kad apstājāmies atvilkt elpu, Virtusam gan ne. Pat tad, kad viņam pūķu grāvī iekrita mērlineāls un mums vajadzēja sargiem prasīt citu, tādējādi zaudējot, es pat nezinu, cik daudz laika.

-   Šitāds sēnalu lempis mums uz kakla, pačukstēju Gerikam. Bet Geriks aizsvilās.

-  Turi muti, puika! viņš teica. Tu jau neko nezini. Un Virtuss nav vecāks par mani.

-   Kāpēc tad viņš tā izskatās? jautāju, šķielēdams uz Virtusa trīcošajām rokām un kuprī salīkušajiem pleciem.

-   Kas tev par daļu, gludmuguri! norūca Geriks. Tomēr pēc brīža piemetināja: Tu pats neizskatīsies labāk. Ja zaudēsim.

Nezinu, varbūt Geriks mēģināja mani iebiedēt. Pametu atkal zaglīgu skatienu uz Virtusu. Mati un bārda sirmi, seja izvagota rievām. Tomēr tik vecišķs, kā izlikās, Virtuss nudien nebija.

-   Kas mums būs, kad zaudēsim? vēlāk vaicāju Mašam. Kam gan jānotiek, lai pārvērstos tādā graustā kā Virtuss?

-   Gan jau skolmeistari izdomās kādus uzjautrinošus pekstiņus, atbildēja Maša. Lai iemācāmies būt paklausīgāki.

To sakot, Mašas acīs dega naids. Un, redzot, kā vienība cīnās vaiga sviedros, lai tik uzvarētu, varēja noprast, ka no pekstiņiem lielu prieku nav ko gaidīt.

Tādā pašā garā aizritēja nākamās četras dienas. Vergojām pie mūra, kamēr debesīs spīdēja saule. Kad tā slīga uz rietu, būvmeistars, izvērtējis mūsu veikumu, atzīmēja tāfelē. Pēc tam gājām uz Soda laukumu. Pirmās trīs dienas Mašas vienībai darbs veicās labāk nekā Erlanam, varbūt tāpēc, ka atradāmies mazliet tuvāk akmeņlauztuvei nekā viņi. Pātagu ik vakaru vicināja cits Apmācību nama zēns. Un nejau visi bija tādi spītnieki kā pirmais. Viens nopūlējās, kā nākas, un peramais gūsteknis, pēc trešā sitiena neizturējis, skaļi iebrēcās. Skolmeistars zēnu uzslavēja par pūliņiem un naidu pret firsta ienaidniekiem. Un zēns, dzirdot cildinošos vārdus, atplauka un iztaisnojās. Jau skatoties vien, varēja palikt slims.

Ceturtajā dienā zaudējām mēs.

-    Divpadsmit pēdas un ceturtdaļa, paziņoja būvmeistars. Iepretim pilnām Erlana vienības trīspadsmit.

Man kuņģis sarāvās čokurā. Nu tik būs. Tagad dienas norēķinam pakļautas mūsu muguras. Biju gandrīz vai pārliecināts, ka Maša izvēlēsies mani vai Niko. Mana nabaga mugura jau tā bija darbā samocīta, un ribām, kā likās, nav lemts atkopties vispār.

Nebiju pārliecināts par sevi: vai spēšu saņemt sitienus kā vīrs? Kā citi gūstekņi, izņemot pēdējo.

Mašas tumšās acis brīdi pakavējās pie Niko, tad pie manis. Viņa sejā nepakustējās ne vaibsts.

Gerik, Maša sacīja. Šodien tu.

Neticēju savām ausīm. Biju svēti pārliecināts, ka cietīs viens no gludmuguriem.

Geriks neteica ne vārda. Tikai pamāja, it kā to jau būtu gaidījis. Vai bija pienākusi viņa kārta? Varbūt viņš kaut kādi neizdabāja Mašam? Ej nu sazini. Geriks nepretodamies ļāva piesiet sevi pālim un visus trīs sitienus saņēma, vien spītīgi iestenēdamies. Kad beidzot bijām kamerā, viņš uzmeta man skarbu skatienu, kā sacīdams: "Tā, lūk, to dara. Vai tu tā varētu gludmuguri?"

Man likās, ka Niko nespēj kārtīgi gulēt. Sākumā domāju, ka, mazpamazām apradis ar tumsu, viņš vairs tā nebaiļosies. Tomēr nekā. Dzirdēju, kā Niko ievelk elpu izmisīgi un sēkdams kā suns, kam par stingru savilkta kaklasiksna. Pāris naktis Niko uzrāva mūs visus augšā, pēkšņi iekliegdamies un pa murgiem airējoties ar rokām un kājām.

Citi ieslodzītie necieta viņu ne acu galā, sevišķi sākumā. Nedz to, kā viņš runā, kā iet, kā soļo, pat ar nožēlojamajām važām izceldamies citu vidū. Katram bija skaidrs, ka Niko ir smalks, vismaz savulaik tāds bijis. Tāpēc un arī nakts murgu dēļ Niko tika izsmiets un knābāts pie katras izdevības.

Niko izlikās to nemanām. Lamas viņš noklausījās klusēdams un, ja kāds pagrūda vai paraustīja ķēdi, nedusmojās. Es Niko vietā simtiem reižu jau būtu zaudējis savaldību; bieži vien viņa dēļ saskaitos tā, ka no savas puses sadevu pretī tikpat neglītiem lamuvārdiem. Piektās dienas rītā īsi pirms mūsu dzīšanas uz darbu es pat izkāvos ar Kārli, vienu no ieslodzītajiem. Viss sākās tā: tiklīdz Niko spēra soli uz priekšu, Karle rāvās atpakaļ, līdz ar to Niko paklupis izstiepās garšļaukus. Kad pusi dienas esi saslēgts ķēdē ar deviņiem citiem vīriem, gribot negribot iemācies kustēties, otru nepaklupinādams, tāpēc nešaubījos, ka Karle to dara tīšām.

-   Stulbais cūka! klusi, lai nedzird sargi, nomurmināju.

Karle uzmeta man ašu, ļaunu skatienu.

-   Vai ta' mana vaina, ka princis Mīzelnieks tāds lempis? viņš atrūca.

-   Tu tas biji! Tīšām parāvi!

-  Klusē jel, Davin, nopūtās Niko, uzslējies atkal kājās. Klusē taču!

Karle blēdīgi, augstprātīgi nosmīnēja. Gan jau nosprieda, ka Niko mani kušina tāpēc, ka baidās.

-   Mīzelnieks, Karle šņāca, princis Mīzelnieks ar savu bruņinieku Zīdaini. Pārītis uz goda!

Un paklupināja Niko vēlreiz.

Aizmirsu par ribām un sāpošajām rokām. Izdzēsīšu augstprātīgo smīnu Karies sejā, lai notiek kas notikdams! Turklāt Karle ķēdē bija tūlīt aiz manis un Niko, tā ka viegli varēju tikt šim klāt. Iegāzu Kariem, izlādēdams visu sevī uzkrājušos niknumu, ar dūri tieši pa degunu, tā ka šis apsēdās uz dibena.

Diemžēl ne uz ilgu laiku. Pēc mirkļa Karle jau bija kājās, un es acumirklī sapratu, cik maza man saprašana par cietumnieku kautiņu, kad ķēdes dēļ nevari pat atkāpties, turklāt, ja esi apķērīgs, vari izmantot to par ieroci.

Sargi neiejaucās. Stāvēja, vērodami, kā mēs ar Kārli grasāmies viens otru vai nosist. Vismaz Karle noteikti, bet man vairāk par visu gribējās palikt dzīvam.

Un tad es jau gulēju garšļaukus uz kameras raupjās akmens grīdas, kaklu žņaudza ķēde un Karies roka, bet ar brīvo kreiso roku viņš pēc sirds patikas zvetēja man pa vēderu. Centos pievilkt kājas, mēģinādams pasargāt savu nabaga vēderu, taču važu dēļ tas izdevās tikai daļēji.

Mūs izšķīra Maša. Nezinu, ko viņš izdarīja Kariem, taču sitieni pēkšņi mitējās, smacējošie dzelži pazuda. Kamēr, blenzdams grīdā, gulēju, Maša noliecās pār mani. Cieši sagrābis manu augšlūpu ar diviem pirkstiem, viņš spēcīgi saknieba. Sāpēja pēc traka; abām plaukstām satvēru Mašu aiz rokas locītavas, mēģinādams atbrīvoties. Koka stumbru izkustināt būtu vieglāk.

-         Kas tev devis tiesības kauties, gludmuguri? Maša prasīja. -Ja tava un Karies gausuma dēļ šodien zaudēsim, kā tu domā, kuru es sūtīšu uz Soda pāli?

Mašas rokas atlaidās, bet ne skatiens.

-        Celies! viņš sacīja. Un, ja tev rumpī ir kaut cik saprašanas, šodien vergosi kā nekad savā mūžā. Cerēdams uz uzvaru.

-         Četrpadsmit pēdas, paziņoja būvmeistars. Pret Erlana četrpadsmit un vienu ceturtdaļu.

Maša uzmeta man skatienu. Viņa acis bija tik satumsušas, ka izskatījās pēc dobumiem.

-        Es taču tev teicu, Maša sacīja. Un pameta ar galvu uz manu pusi. Tas tur, viņš pamāja sargiem.

-        Nē, pēkšņi iesaucās Niko, Davins ne. Viņš ir… Ļaujiet man! Ļaujiet man viņa vietā! Viņš kāvās manis dēļ.

Maša pretīgi noirgojās.

-        Vai kāds tev ko prasīja, princi Mīzelniek? Ne jau tu te esi noteicējs. Nebaidies, pienāks arī tava kārta!

Kad mani veda uz pāli, nespēju nepretoties. Taču sargi tamlīdzīgus gājienus bija pieredzējuši ne reizi vien, un pietika ar pāris sekundēm, lai es būtu savaldīts, roku locītavas stingri sasaistītas. Tādā ķermeņa pozīcijā sāpēja i ribas, i neganti apstrādātais vēders. Nevilšus pagriezu galvu, lai redzētu, kas šoreiz vicinās pātagu.

Sīks puišelis, labi ja desmit gadus vecs. Atviegloti uzelpoju. Cik nu tādam knēvelim tā spēcina!

Skolmeistars uzsāka savu parasto ziņģi par firsta ienaidniekiem, naidu, sodu un sparīgumu. Puisēns dedzīgi māja, taču, tiklīdz no vārdiem bija jāpāriet pie darbiem, viņš saminstinājās.

-   Viņš taču man neko nav nodarījis, zēns lēnīgi sacīja.

-        Viņš ir firsta ienaidnieks, Aril. Vai, tavuprāt, tāds nav pelnījis nosodījumu?

Arils saviebās.

-   Ir, viņš teica.

-   Kāpēc tad tu viņu nesodi? Vai nevēlies kalpot firstam?

-Jā… bet…

-   Kas tad, Aril?

Zēns brīdi klusēja. Beigās tik tikko dzirdami izdvesa: Mamma saka… mamma saka, ka sist nedrīkst.

Skolmeistars mirkli klusēja. Un tad noliecās pār zēnu.

-        Mēs taču par to, Aril, esam jau runājuši. Mammas tev vairs nav. Sieviete, kas bija tava mamma, kas viņa ir?

-   Firsta ienaidniece, čukstēja Arils.

-   Un ko viņa pelnījusi?

-   Nāvi.

-   Skaļāk, Aril!

-   Nāvi!

-   Labi. Tagad sit!

Arils sita. Pātaga noplīkšķēja man uz muguras, atstādama svilinošas pēdas. Zobus sakodis, gaidīju nākamo cirtienu.

Nesagaidīju. Zēns stāvēja raudādams, it kā pērtu viņu. Nometis pātagu malā, viņš vaimanāja: Negribu! Negribu!

Un, lai kā skolmeistars centās pierunāt, zēns ne par ko nevēlējās pacelt pātagu.

Beidzot skolmeistars, saņēmis puisēnu aiz rokas, aizveda viņu projām. Bet sardzes kapteinis pamāja kādam kareivim.

-        Tad nu tas būs jādara tev, Brand. Divi sitieni; paldies par pūlēm!

Brands bija īsts milzis, pātagu viņš satvēra, neteikdams ne vārda, un mēģinādams vienreiz nopliukšķināja gaisā, tā ka nošvīkstēja vien. Ievingrinātajā prasmē jautās saltums, un man pār muguru pārskrēja auksti šermuļi. Gribējās uzsaukt zēnam, lai noper mani līdz galam. Nu es sapratu, kāpēc pirmajā dienā Erlana vienības Antons savu stūrgalvīgo pērēju kaitināja tikmēr, kamēr zēns laida pār viņa muguru trīs piespriestos sitienus. Ai, kaut es laikus būtu apķēries un tāpat izturējies pret Arilu!

Brands sita. Cirtiens izskrēja cauri visam augumam. Galva atliecās atpakaļ tik spēji, ka zods ietriecās pālī. Pār muguru izšāvās uguns svēdra.

Tad nāca otrais sitiens, un šoreiz es palaidu bļāvienu. Brēcu kā govs, kam iededzina pazīšanas zīmi. Mugurā bija izcirstas divas i ievas un tajās it kā salieta verdoša eļļa. Vismaz tāda bija sajūta. Dedzināja. Dedzināja visu muguru. Un pār gurnu lija kaut kas silts. Asinis, tā tas varētu būt.

Kad mani atbrīvoja, mēģināju turēties taisni, taču kājas saļodzījās un es saļimu uz ceļiem. Nesapratu, kā Geriks spēja no pāļa atgriezties savām kājām, it kā trīs pātagas cirtieni būtu bites dzēliens. Nesapratu, kā Geriks un visi pārējie, saņemot sāpīgos sitienus, spēja apvaldīt kliedzienu. Vai tad viņi būtu no akmens? Varbūt āda uz muguras šiem tā nocietinājusies, ka cirtienus kā citi cilvēki viņi vairs nejūt?

Niko saņēma mani aiz rokas, Maša aiz otras. Maša? Maša balstīja mani?

-  Gājuši, puis, viņš sacīja. Tev pašam arī mazliet jāpacenšas, mēs, sasodīts, tevi nenesīsim.

Kaut kā jau līdz kamerai aizvilkos, lai gan ik pie soļa cauri neģēlīgi apstrādātajai mugurai skrēja sāpe. Dzirdēju Mašu klusi runājamies ar sargu. Sakņupu salmos uz ceļiem un vēlāk nogūlos uz vēdera. Žēlīgā Svētā Magda! Ai, kā sāp! Trīs nolāpīti sitieni. Īstenībā divi; Arila sitienu blakus diviem Branda piešķirtajiem es nemaz nejutu. Zināju, ka dažam labam savulaik piespriesti desmit un divdesmit soda sitieni. Kā izdzīvoja tie? Savu mūžu vairs nepātagošu zirgu vai vērsi. Nekad. Lai cik stūrgalvīgi viņi būs.

-   Dari tā! pēkšņi ierunājās Maša, tik skaļi, ka dzirdējām mēs visi. Tu esi man parādā pakalpojumu, kolēģi!

Sargs norūcis pazuda. Taču lāpu atstāja un pēc brīža atgriezās ar spaini ūdens, šādām tādām lupatām un nelielu krūzi.

Un nudien neviens cits, bet pats Maša iztīrīja man uz muguras brūces, iesmērēdams tās ar aitu taukiem. Un tieši Maša spieda man ēst un dzert, lai arī es to īsti nevarēju. Biju galīgā neizpratnē. Likās viņš mani necieš. Varbūt viņam prātā tikai rītdienas darbs. Jau iedomājoties vien, pār muguru pārskrēja skudriņas. Es taču nevarēšu. Nespēšu rīt no rīta piecelties, iet uz mūri un vilkt akmeņus. Pat ja tas maksātu man dzīvību.

Ienāca Karle ar novazātu, apdilušu apmetni, ar kuru naktī sedzās pats.

-      Paklāj sev apakšā, viņš sacīja. Diez kas nav cauru nakti valstīties uz vēdera.

-      Paldies, atčukstēju, neticēdams savām ausīm un acīm, ka pret mani izturas tik silti. Es taču brēcu, lai gan stingri nosolījos to nedarīt. Biju uzvedies kā gludmuguris, kas īstenībā arī biju.

-      Brands ir baigais cūka, drūmi novilka Karle. Viņam nevajadzēja tā dīrāt tev muguru. Nebrīnīšos, ja šis būs saderējis, likdams uz Erlanu.

-   Likdams? Ko tu ar to gribi teikt?

-     Vai tad nezini, ka viņi par mums slēdz derības? Par to, kuri pirmie pabeigs savu mūra posmu. Un, ja rīt nebūsi spējīgs strādāt, tas mums iegriezīs. Stulbais cūka!

Tauki tā kā remdēja sāpes. Galva man dunēja, viss ķermenis slābani gulēja uz akmens grīdas. Lai nu kā, es brīdi pa brīdim iesnaudos, pāris reižu iekrizdams tramīgā miegā. Vienreiz pamodos: Virtuss, noliecies pār mani, neveiklu roku glāstīja man matus.

-   Tas tamdēļ, ka viņš mūs mīl, Virtuss teica.

-     Kas tad nu, murmināju, nespēdams pat atkratīties no Virtusa rokas.

-   Viņš mūs soda, lai gūstam mācību. Jo viņš mūs mīl.

Niko spēji uzrāvās augšā.

-   Aizveries, Virtus! viņš šņāca. Liec cilvēkam mieru!

Virtuss atrāva roku.

-   Firsts ir dižs, viņš drudžaini murmināja. Firsts ir dižs.

-Jucis, čukstēja Niko. Galīgi traks.

Es nebildu ne vārda.

Pret rītu vairs nespēju nogulēt uz vēdera. Pusaizmidzis uzslējos uz ceļiem. Lāpa bija izdegusi, taču pa restotajām durvīm spraucās iekšā vārga rītausmas blāzma.

Acīmredzot sakustēdamies biju uzmodinājis Mašu.

-   Kā jūties, puis? viņš apvaicājās.

Nezināju, ko teikt. īsti neticēju negaidītajai gādībai, ko viņš man pēkšņi sāka izrādīt.

Puslīdz, beigās izspiedu.

Maša brīdi mani klusēdams uzlūkoja.

Kā tevi īsti sauc? viņš tad pajautāja.

Kāpēc šim pēkšņi jāzina? Uzmetu Mašam neuzticības pilnu skatienu. Taču viņa seja bez bārdas, bez matiem izskatījās bezkaislīga kā ola.

-   Davins, beigās pateicu.

-  Davins? Hm. Labi. Tad jau būs jāiegaumē. Mašas sejā negaidīti atplauka smaids. Tagad jau mums tevi par gludmuguri dēvēt neklājas. Pareizi?

Gudrības atslēga

Nākamajā rītā uz mūri gan aizgāju, taču nekāds dižais strādnieks no manis neiznāca. Vai pie katras kustības brūces uz muguras gāja vaļā, necik ilgi, un galva reiba tā, ka nācās izšķirties labprātīgi piesēst vai pēc brīža nogāzties augšpēdus. Niko vilka kā zvērs, krāva vagonā un vilka, tomēr kopumā viss ritēja gausāk. Tovakar Erlana vienība aizsteidzās mums priekšā vairāk par divām pēdām, un Kariem nācās saņemt trīs sitienus. Visā visumā saņemtais sods uz viņa darbu nākamajā dienā neatsaucās, un mani sāka grauzt sirdsapziņa par to, ka es vēl aiznākamajā dienā valkājos streipuļodams kā slims teļš, nespēdams vilkt savu nastas tiesu.

-  Atvaino, Niko, murmināju, kad trešo reizi pēc kārtas nācās atlaist ķerras rokturi un piesēst. Es… es tiešām neko nevaru sev padarīt.

-   Skaidrs, ka nevari! Tev vispār nevajadzētu strādāt!

-   Karle taču strādā.

-  Jā. Bet ir jau arī atšķirība. Kariem tika trīs sarkanas švīkas, kas, protams, neganti svilst. Bet tu iedzīvojies divās asiņainās brūcēs, kas, kolīdz pieliecies, iet vaļā un liek asiņot mugurai!

Arī tovakar uzvarēja Erlana vīri, pārspēdami mūs vairāk nekā par puspēdu. Šoreiz Maša nolēma saņemt sitienus pats.

-   Kā tā? aizsmakušā balsī jautāja Niko. Kāpēc ne es?

-   Tāpēc, ka man tos panest vieglāk nekā tev, gludmuguri, atrūca Maša. Viņš jau bija noskatījies, cik skaudri Niko vergo, vilkdams vagonu gandrīz vai viens, un teiktais neskanēja tik apvainojoši kā parasti.

Maša sitienus saņēma, neizdvesdams ne skaņas, un, kad atgriezāmies kamerā, vispār neko neizrādīja. Varbūt Maša tik tiešām bija no akmens. Lai gan pātagu vicināja spēcīgs trīspadsmit četrpadsmit gadus vecs zēns, Sašas rētainajā, saules izsviedrētajā mugurā sarkanas švīkas neparādījās.

Kad sargi, aizslēguši smagos dzelzs vārtus, aizsteidzās uz dienas noslēguma aktivitātēm, Maša aicināja mūs sarāpot vienkop parunāties, lai nedzird vienība kaimiņu kamerā.

-   Viss izšķirsies rīt, Maša paziņoja. Erlanam pietrūkst desmit pēdu, mums turpat divpadsmit. Tie, kas prot rēķināt, zina: lai šos apsteigtu, mums jāiedzen divas pēdas.

Kāds novaidējās. Divas pēdas bija daudz.

-   Vai spēsim? jautāja Geriks.

-Ja visi kā viens saņemsimies, atbildēja Maša. Proti, ja tev acumirklī nav akmeņu, ko stiept, par atpūtu i nedomā! Nē, tad tev, nolāpīts, jāmetas palīgā nest akmeņus citiem un uz turieni, kur tie vajadzīgi. Un tā tālāk. Visi strādā visu laiku.

-   Varbūt… ierunājās Niko un tad sastomījās, nejuzdamies drošs, vai kāds maz ieklausīsies prinča Mīzelnieka viedoklī.

-   Varbūt ko? jautāja Maša.

-   Ņemot akmeņus akmeņlauztuvē… citi visbiežāk izvēlas galvenokārt mazākos, tos vieglāk celt, un vagons pildās ātrāk. Esmu novērojis, ka tā rīkojas Erlana vīri. Bet, ja nu mēs ņemtu pašus milzīgākos, kādus vien spējam atrast, arī tad, ja tos var pacelt tikai divatā… tad mūra darbi virzītos uz priekšu krietni jaudīgāk. Un visā visumā darbs veiktos ātrāk, tā man šķiet.

Iestājās dziļdomīgs klusums.

-  Manuprāt, viņam taisnība, sacīja mūsu lielākais celtniecības lietpratējs Imriks.

Labi, piekrita Maša, lai notiek! Vēl kāda spoža ideja? Mums smagi jāstrādā! pēkšņi skaļā balsi iesaucās Virtuss. Smagi jāstrādā. Smagi jāstrādā. Jā, jā, Virtus, maigi atsaucās Maša; nebūtu domājis, ka viņš tā spēj.

-   Firsts ir dižs!

-Jā, jā. Vai ir vēl kāds ieteikums?

Neviens neatsaucās.

-   Labi. Pacentieties labi izgulēties! Arī tu, princi MIzelniek. Tu mums būsi vajadzīgs.

Rāvāmies kā zvēri. Kā nelabie. It kā mums nebūtu miesas un asiņu. Imrika rokas zibēja. Karle ar Mašu mētāja milzīgos akmens bluķus kā sprungulīšus. Savukārt mēs ar Niko, spēkus nežēlodami, vilkām kā vērši, ne cilvēki. Mūris stiepās garumā pēdu aiz pēdas, arvien tuvāk Lejas tornim.

-   Izrāvāmies gan! pēcpusdienā, stumdamies mums garām ar ķerru, sauca Geriks. Panācām šos un apsteidzām!

Biju izmircis sviedros, no dziļākās rētas jutu sūcamies asinis un šķidrumu, taču, dzirdot Gerika vēsti, pārgurušajās rokās un kājās ielija jauns spēks. Skat, mēs vēl varam uzvarēt. Mēs varam uzvarēt! Abi ar Niko pagrūdām, lai vagons skrien žiglāk.

Knakš! Spalgi nokrakšķēja plīstošs koks, nočirkstēja akmens pret akmeni, un visa krava, noskrējusi no sliedēm, izbira uz bruģakmeņiem.

Mēs ar Niko kā neticēdami lūkojāmies apgāztajā vagonā. Biezais ritenis bija pārsprādzis pušu, un priekšējais posms patlaban mētājās uz bruģa.

Piesteidzās Geriks.

-   Kas notika? viņš sauca.

Neteicām ne vārda. Niko mēmi, bezpalīdzīgi pamāja uz nelaimīgo vagonu.

-   Vai nevar dabūt jaunu riteni? es jautāju.

Izskatījās, ka Geriks tūdaļ sāks raudāt, un man nācās jautājumu atkārtot, lai viņš sadzirdētu.

-Jaunu riteni? Pirms citi būs galā? Nē.

-        Bet ja nevarēsim aizdabūt akmeņus… aprāvos pusvārdā. Ko tur daudz runāt. Ja neaizdabūsim akmeņus, nepabeigsim mūri.

-   Varam vest ar rokas ķerru, sacīja Niko.

-        Vai tu traks? iesaucās Geriks. Ta taču izjuks. Turklāt rokas ķerrai tikai divi riteņi. Nav ko domāt ar tādu kustēt.

-   Vai mums ir izvēle?

Geriks brīdi klusēja. Un tad papurināja galvu. Nav gan.

Darījām, ko varējām. Un vienubrīd tiešām likās, ka noturēsim mazu pārsvaru. Taču, tikko sasniedzām pēdējo mūra stūrīti, viņpus Lejas tornim nogranda līksmas gaviles. Erlandiešu mūra posms bija pabeigts. Pirms mums.

Ierakstījis piezīmi savā nolādētajā tāfelē, būvmeistars to ar ziņnesi nosūtīja skolmeistariem.

Vairums Mašas vienības vīru stāvēja nolaistiem pleciem, izmisīgi sēkdami. Es atlaidos uz akmens bluķa, kas bija palicis pusceļā.

-   Ko nu? uzlūkodams Mašu, jautāju.

-        Ko nu? Nu pabeigsim nolāpīto mūri līdz galam. Un tad jau redzēs, kādu mācību vingrinājumu skolmeistari mums būs sagatavojuši.

Pēdējos vārdos Maša ielika tik spīvu naidu, tādu rūgtumu, ka vārdi likās mērcēti etiķī.

Nākamajā rītā sargi aizveda Geriku.

Ne jau tie, kas mūs kā suņi parasti uzraudzīja. Šie bija tīrāki, tādi kā uzspodrināti, bruņas un zābaki spīdēja, sprādzes un pogas zibēja. Uz krūšu plāksnītēm vīdēja emaljēts Drakonisa divgalvu pūķis mūsu sargiem tas bija vienkārši uzkrāsots.

-        Firsta personīgie miesassargi, čukstēja Karle. Parasti jau šie lejā nenāk. Baidās, ka neapput zābaki.

Sardzes kapteinis pārskrēja mums ar acīm.

-        Tas tur, viņš norādīja uz Geriku. Un viens no mūsu sargiem pienācis atbrīvoja Geriku no dzelžiem.

Kur mani vedīs? painteresējās Geriks. Turi muti, plušķi! attrauca sardzes kapteinis. Maša nikni blenza uz sargu, kas viņam bija pazīstams.

-   Kur viņu vedīs? viņš nikni prasīja. Bet sargs tikai smīnēja. Drīz uzzināsi, pūķa barība.

-  Kāpēc viņi dēvē mūs par pūķa barību? jautāju Mašam, jo ne jau pirmoreiz dzirdēju sevi tā nosaucam.

Maša pamāja uz pamatīgajiem restu vārtiem kameras galā.

-  Redzi tos vārtus? Tie ved uz pūķu grāvi. Ja sadomāsim celt nemierus vai bēgt tik vien tā darba, kā atvērt vārtus, pārējo izdarīs pūķi. Un to viņiem patīk mums atgādināt. Turklāt, ja… ja kāds no mums sadomās mirt, nevajadzēs mūs, padibenes, pat apbedīt. Tāpat atkritīs arī ķēpāšanās ar līķi, jo, kā zināms, mirstīgās atliekas var notiesāt pūķis.

Man kuņģis sarāvās čokurā. Tiesa, labāk nekā nokļūt pūķa zobos dzīvā veidā. Tomēr ne mazāk šķebinoši.

-   Cik pūķu tam firstam Artosam pieder?

-   Nezinu. Daudz. Savi divi trīs duči būs.

Iespaidīgi. Drakanam, vienīgajam vēl man zināmajam pūķu īpašniekam, bija palikuši divdesmit septiņi, pēc tam kad vienu no tiem piebeidza Niko. Un tie, kā zināms, bija firsta sūtītais Lizas kundzes līgavas pūrs. Ej nu sazini, kā pūķi tādu gaisa gabalu līdz šejienei vesti! Dina teica esot brangi milzeņi. Bet varbūt toreiz tie vēl nebija pieauguši.

-   Kā tu domā, ko šie darīs ar Geriku?

-  Kā lai es to zinu? attrauca Maša. Paturi jautājumus pie sevis, puis!

Nedaudz vēlāk, varbūt pēc stundas vai divām, atnāca pēc mums, pārējiem, un aizveda uz pils ārpagalmu, turpat līdzās mūrim, ko vergojot bijām cēluši.

Uz mūra blakus pāris miesassargiem bāls kā nāve stāvēja Geriks. Bet kas gan bija noticis ar mūri? Uz tā slējās biezs akmeņos iedzītu pīķu mežs. Un katram pīķim galā bija uzkārta atslēga. Kādi… jā, tur bija kādi trīsdesmit pīķi.

Gar visu mūri un māju logos kārstījās ziņkārīgie. Sargi, galma ļaudis un citi pilsētnieki. Skolmeistari un skolas bērni. Vai tur augšā zem sarkana zīda baldahīna nepavīdēja pats firsts Artoss? Bez šaubām, bija gaidāms izklaidējošs pasākums. Bet kas tieši?

Pils pagalmā parādījās skolmeistars. Laikam meistars Vārdo, kas mūs sagaidīja pirmajā vakarā, taču gluži pārliecināts nebiju. Ar kailajām sejām, bez matiem un melnajās cepurēs visi izskatījās vienādi.

Meistars Vārdo ja tas tiešām bija viņš uzsāka runu.

-  Šie vīri zaudēja, viņš teica. Viņi nevīžoja pietiekami centīgi kalpot firstam. Taču firsts ir žēlsirdīgs. Firsts ir taisnīgs. Nevienam viņš neliedz iespēju mācīties. Un, ja viņi apgūs mācību, tad šovakar ēdīs pie paša firsta galda. Ja ne jā, tad viņus piemeklēs taisnīgs sods.

Skolmeistars pamāja uz Geriku.

-   Šo vīru nolaidīsim pūķu grāvī. Savukārt šiem, skolmeistars pamāja uz mums, tiks dota iespēja viņu glābt. Ja vien viņi spēs atrast gudrības atslēgu.

Gudrības atslēga? Nevilšus pašķielēju uz daudzajām pīķos sakārtajām atslēgām. Vai gudrības atslēga būtu viena no tām? Līdzās katrai bija iekrāsota zīme, izskatījās pēc burta. Ko tie nozīmē?

Apakšā līdzās mūrim vīdēja restoti vārti, līdzīgi tiem, kas ik vakarus noslēdza mūsu kameru. Šie veda ejā zem mūra un tālāk pūķu grāvī, acīmredzot lai ārējā pils pagalmā varētu ielaist pūķus, ja ienaidniekam palaimētos tikt pāri mūrim. Vai mūsu uzdevums būs atrast vārtu atslēgu?

-   Pati svarīgākā atslēga paslēpta šajā lādē, sacīja meistars Vārdo, pamādams uz Apmācību nama zēnu, kas ienāca pils pagalmā un, nolicis milzīgu, melnu lādi, žigli laidās projām.

-  Lai to atrastu, jums jāatbild uz vienu vienīgu jautājumu: kāds ir firsts?

Skolmeistara sejai pārslīdēja smaida ēna, paužot gandarījumu pašam par sevi un savu izstrādāto mācību vingrinājumu. Tad viņš pacēla roku uz Gerika un sargu pusi.

-   Sāciet! viņš teica.

Sāciet. Jā, bet ko tad? Kā? Tikmēr sargi jau grasījās nolaist Geriku gar mūri pūķu grāvī.

Mašas sejā dega spīts.

-        Paņemsim atslēgas, viņš sacīja. Visas bez izņēmuma. Un tad pēc kārtas mēģināsim.

Taču atslēgas karājās augstu, dažas neiedomājami augstu, un starp tām bija liela atstarpe. Jau nocelt vien, sevišķi augšējās, bija riskants pasākums.

-        Mums nepietiks laika, sacīja Niko. Davin, velns parāvis, nāc talkā! Kāds ir firsts?

Ko viņš no manis grib? Kā lai es to zinu? Un tomēr kaut kas man atmiņā atausa, kaut kas saistībā ar Miru un dumju dziesmiņu par viltīgo vardi.

-        To jau viņai mācīji tu, atšņācu, cenzdamies atsaukt prātā dziesmiņas vārdus. Kas ir šīs zemes valdnieks? Firsts Artoss Drakoniss. Kāds ir firsts Artoss? Gluži aizmirsies vēl nebija.

-   Niko, tu taču skandināji to simtiem reižu!

-        Man galva nestrādā, Niko vārgi attrauca. Tukša kā izslaucīta.

Kāds ir firsts Artoss? Kāds ir firsts Artoss? Labs? Nē.

Drosmīgs, gudrs un taisnīgs.

Pēkšņi atcerējos rīmi vārds vārdā.

-   Drosmīgs, gudrs un taisnīgs, noskaitīju, Niko, tā tur bija.

-Jā, viņš pusbalsī piekrita. Jā. Maša, nocel atslēgu, kas atrodas pie D.

Maša blenza uz Niko. Pie D? Vai tad es izskatos pēc skrīvera? Es taču, puis, velns parāvis, nemaz neprotu lasīt!

-        Rau, tā! es parādīju. Pašā malā, kreisajā pusē, trīs pīķus uz augšu.

Laimīgā kārtā viena no ērtāk aizsniedzamajām. Imriks uzkāpa Mašam plecos un, nocēlis atslēgu no pīķa, pasvieda to Niko.

-Ķer!

Niko iebāza atslēgu lādes slēdzenē. Vismaz mēģināja.

Atslēga nederēja. Niko raidīja man izmisušu skatienu.

-   Nav īstā.

-  Tad varbūt ne drosmīgs. Mēģini gudrs.

Karle uzrausies nocēla G atslēgu, kas, par laimi, karājās zemu.

-   Arī šī neder.

-        Taisnīgs, es teicu. Arī to skolmeistars pieminēja. Firsts ir taisnīgs!

Atslēgas karājās augstu, tik augstu, ka Imrikam, stāvot Mašam uz pleciem, bija jāpastiepjas. Viņš pameta atslēgu lejā man, un es ar to nesos tālāk pie Niko. Ja arī šī nederēs… ja nederēs, es pat nezinu, ko darīt tad.

Niko iebāza atslēgu slēdzenē, lūkoja pagriezt.

-   Nekā, viņš sacīja, nav īstā.

Sakņupu uz ceļiem. Biju gatavs vai izraut nolāpīto atslēgu no Niko rokām. Jābūt īstajai.

Niko acis aši pārskrēja pār mūri, kā gaidot, lai burti virs mums sarindojas loģiskā secībā.

-   Rau, kur ir īstā, viņš pēkšņi iekliedzās, tā tur, T!

Un Niko nebija kļūdījies. Šoreiz atskanēja skaļi brīnišķīgs klikšķis, un Niko atvāza lādes vāku.

Lādē atradās vēl viena lāde. Un arī tā, protams, bija aizslēgta.

Mēs ar Niko saskatījāmies.

-   Viss vārds, Niko teica. Jāsaliek kopā vārds.

Mums abiem galvā iedegās viena doma. Vai paspēsim?

Mēs ar Niko bijām vienīgie, kas pazīst burtus. Diriģējām pārējiem, kura atslēga jānoceļ.

A. I.

Dažiem skatītājiem, gan jau lasitpratējiem, pamazām saka pielēkt, ko mēs te darām. Cilvēki cits citam čukstēja, un dažs labs vulgārāks pilsētnieks sāka mūs pat uzmundrināt kā cīņas gaiļus.

S.

Gerika balss skanēja jau no pūķu grāvja.

-        Pasteidzieties! viņš sauca. Pasteidzieties taču, deviņi pērkoni!

Gerika balsi jautās apslāpētas šausmas.

N karājās pašā augšā. Imriks, pat stāvot Mašam plecos, nespēja lo aizsniegt. Ko nu?

-  Pagaidiet, teica Niko. Ļaujiet man! Davin, pasniedz roku!

Un tad Niko lunkanā kaķa solī rāpās augšā. Vispirms viņš uzlika kāju man uz pleca, tad iebāza roku spraugā starp diviem akmeņiem, pēc tam uzlika kāju Imrikam uz rokas… un pēc mirkļa jau stāvēja Imrikam plecos un sniedzās pēc atslēgas. Atcerējos, kā Niko savulaik balansēja brūņa mugurā, tikpat kā tirgus kumēdiņu rādītājs, kad centās nodzēst uguni būdiņas salmu jumtā. Nē, lai nu kas, bet lempis viņš nebija!

Niko nosvieda atslēgu lejā. Es, to pacēlis, metos pie lādes, un pēdējo posmu ceļā uz zemi Niko palīdzēja veikt Karle.

Kārtējā lāde.

Mazliet aizelsies, pieskrēja Niko.

-   Te būs G, viņš teica, sniegdams man atslēgu.

-   Pasteidzieties! sauca Geriks. Viens jau tuvojas!

Iegrūdu atslēgu slēdzenē. Pagriezu. Atvēru lādi. Tajā bija atslēga.

Maša to paķēra. Vai tā ir no vārtiem?

Lejā atskanēja kliedziens, kliedziens bez vārdiem.

-   Pamēģini, teica Niko. Taču abi domājām vienu: TAISNĪG.

-   Bet ko ar S?

-   Nocelsim arī to, teica Niko. Gan jau noderēs.

Un, kamēr Maša slēdza vaļā pūķu grāvja vārtus, Niko, uzlēcis man plecos, nocēla no pīķa atslēgu S.

-        Viņš ir pieķēdēts! brēca Maša iz grāvja. Vajag vēl vienu atslēgu! Tūlīt!

Metos ejā. Un apstājos kā zemē iemiets. Turpat blakus, pāris soļu attālumā no Mašas un pieķēdētā Gerika, stāvēja pūķis. Muti atvēris, šņākdams. Dvesdams mums sejā maitas un puvušas gaļas smārdu. Pūķa indes zoba galā vīdēja viens vienīgs pērlīgi balts indes piliens. Blenzu pūķa zilgani violetajā rīklē un dzeltenajās acīs krietnu brīdi, nespēdams pakustēties.

-  Šķēpu! brēca Maša uz mūra stāvošajiem sargiem. Pametiet man šķēpu, velns parāvis!

Sākumā likās, ka neviens Mašu nedzird. Tomēr beigās no augšas viņam pie kājām nokrita šķēps. Maša, to paķēris, spēra soli uz pūķa pusi.

Geriks stāvēja, ieslēgts ķēdēs, paceltām, aiz galvas sasietām rokām, tieši tā viņš bija nolaists lejā. Seja bija zaudējusi krāsu, un elpoja viņš, svelpjoši vaidēdams, bailēs izvalbītām acīm. Uzgriezu pūķim muguru cerībā, ka Maša spēs pietiekami ilgi noturēties. Un ka ar beidzamo atslēgu varēsim atslēgt Gerika važas.

-   Pielūko, lai dabū vaļā, gludmuguri! Maša šņāca. Citādi nezvērs mūs visus aprīs!

Atslēga derēja. Važas nokrita zemē, un Gerika rokas, no kurām bija aizplūdusi pēdējā asins lāsīte, nokrita viņam gar sāniem kā divi nedzīvi gaļas gabali.

-   Nu! uzsaucu Mašam.

Maša, iemetis ar šķēpu pūķim pa galvu, apsviedās riņķī un laidās projām.

Izskrējuši pa tumšo, bet īso eju, aizcirtām restotos vārtus nezvēra deguna galā. Geriks saļima uz ceļiem, it kā viņam būtu aizzāģētas kājas.

Uz mūra sastājušies ļaudis sāka līksmot un aplaudēt, it kā mēs būtu zirgu sacīkšu uzvarētāji. Viens otrs galminieks nometa pils pagalmā dažu labu nieku, pāris naudasgabalu un gredzenus, cimdu un plīvojošu zīda šalli. Sirdij dauzoties, skatījos viņos un jutu nicinājumu. Neba arī tad, ja pūķi Geriku saplosītu, viņu aplausi būtu tik skaļi?

Pils pagalmā jau atkal parādījās skolmeistars Vārdo. Kā apliecinādams, ka viņš ir visas kampaņas vadītājs. Var jau gadīties, ka aplausu dēļ vien mēs neapķertos, ko darīt tālāk.

-   Kāds ir firsts? jautāja skolmeistars, nenolaizdams skatienu no Niko.

Niko skatījās viņam pretī. Un pateica tieši to, ko skolmeistars gaidīja, mēs taču bijām sargu aplenkumā.

Taisnīgs. T, A, I, S, N, ī, G, S.

Niko burtoja vārdu gausi un rūpīgi, ik burtā ielikdams dziļu iii. inājumu. Skolmeistaram tas nepalika nemanīts, taču viņš bija bezspēcīgs. Lai nu kā, mēs draņķīgajā spēlē guvām virsroku, un viņš nevarēja neatzīt mūsu uzvaru. Skolmeistars pameta skatienu .iiigšup Apmācību nama logos, kur kārstījās skolēni.

Šie vīri guvuši vērtīgu mācību. Un šovakar viņi tiks atalgoti, baudot vakariņas pie paša firsta galda. Mācieties arī jūs no redzētā: gudrības atslēga ir dzīves atslēga un visam pamatā ir lirsta taisnīgums!

Bērni un pilsētnieki atkal metās aizrautīgi aplaudēt. Tomēr, kad sargu pavadībā devāmies projām, nespēju atvairīt domu: neba šo gudrības graudu skolmeistars bija iecerējis pasludināt. Cik tad ieslodzīto vispār prot lasīt? Gan jau tikai mēs ar Niko, nu, varbūt vēl kāds. Nē, bērniem bija paredzēta pavisam cita pamācība: ieslodzītie ir stulbi un nezinoši. Un tos, kas nemācās lasīt, apēd pūķis.

Pie firsta galda

-   Pusdienas pie paša firsta galda, sacīja Karle. Tas ir ko vērts, vai ne?

Karies balss skanēja savādi. It kā lielīgi un tomēr ne pārāk kaujinieciski. Visā visumā mūsu vienībā virmoja ērmota gaisotne. Atvieglojums, ka pēc meistara Vārdo mācību vingrinājuma esam palikuši dzīvi, jā, arī uzvaras līksme: uzdevumu taču izpildījām godam, baudījām vispārējus aplausus. Viens otrs, iespējams, kaut ko gaidīja. Un tomēr bija arī trauksmes izjūta, likās: nav īsti labi, zem tā visa kaut kas slēpjas un mēs tikai gaidām aizcērtamies slazdu.

- Ja tas par firsta galdu ir nopietni, es čukstēju Niko, kā tu domā, vai viņš tevi nepazīs?

Niko purināja galvu.

-   Firsts mani nekad nav redzējis, viņš teica. Tomēr… tomēr prātīgākais būtu neizceltics.

Laiks ieslodzījuma vietā vilkās gausi. Mušas sīca, blusas koda. Gandrīz vai sailgojos pēc darba. Kamerā pat dienas vidū bija patumšs, neatlika nekas cits, kā pļāpāt. Šo to pastāstīt. Uzraut nerātnu dziesmu. Vai arī gulēt, kā to darīja Niko, tagad, kad beidzot pavērās iespēja atpūsties dienas vidū.

Pēcpusdienā mūs savāca, taču bruņinieku zālē uzreiz neveda. Nē, pirms drīkstējām spert soli uz smalkās grīdas, protams, bija kārtīgi jānomazgājas. Mūs aizveda aiz staļļiem, kur pagalma vidū lika citam citu noberzt ar aukstu sūkņa ūdeni.

Un tas visā pasākumā bija gandrīz vai pats labākais. Nomest pretīgās skrandas, kas no sviedriem, čužām un kameras netīrības pamazām vien bija kļuvušas stīvas, atkal būt īsti tīram, kad ādu jūti siltu un gludu, nevis kraupainu un zvīņainu kā rāpulim. Mums piešķīra pat ziepes, veselus divus gabalus, kas putojās un smaržoja pēc puķēm.

Maša aizdomīgi nošņaukājās.

-   Kas tā par smaržu? viņš jautāja.

-   Manuprāt, kreimenes, sacīja Niko.

Maša nosprauslojās. Manuprāt, ar tādām lietām ņemas tikai dāmas.

Niko purināja galvu.

-   Galmā tas vispārēji pieņemts. Daži vīrieši pat lieto rožūdeni un smaržīgu matu eļļu.

-   Nūja. Rādās, tev tas labi zināms?

-   Esmu dzirdējis, Niko aši attrauca.

Kad bijām cik necik apžuvuši, saņēmām tīrus svārkus (tādus sargi ģērba zem bruņām) un brīvi krītošas pelēka audekla bikses, kas atsauca atmiņā Apmetnes apģērbu. Protams, par galma ļaudīm mūs nenoturēt jau tāpēc vien, ka tūdaļ kājām atkal uzliks važas, tomēr garastāvoklis uzlabojās. Pat mana sūrstošā mugura iztaisnojās un pirmo reizi pēc spārdīšanas varēju ieelpot, nedomājot par ribām.

Noslēdzošo ceļa posmu pār iekšpagalmu, kas atradās līdzās pašai pilij, pēc tam cauri vestibilam ar kolonnām un tālāk bruņinieku zālē soļojām sešu firsta personīgo miesassargu pavadībā. Ieradāmies pirmie, kalpotāji vēl klāja galdus; laikam ne jau pārāk daudzus viesus pirms apsēšanās pieķēdē.

-       Vai tad nevarēja tos nolādētos kāju dzelžus kaut vienu vakaru nelikt, murmināja Geriks. Šeit taču sargu ka biezs.

-  Gan jau raustās, ka metīsimies virsū firstam, teica Imriks.

-Jā, vai arī dāmām, nosmīnēja Karle.

Taču, tiklīdz parādījās citi viesi, smīns Karies sejā apdzisa. Vairākums izlikās, ka mūs neredz. Pārējie toties blenza.

-   Lūr kā uz zvēriem manēžā, pusbalsī novilka Imriks.

-   Ignorē viņus, atsaucās Niko.

-   Ko tu teici?

-   Ignorē viņus. Neliecies ne zinis.

-        Vai arī tu jau pasāc smalki runāt? Neesi ne pliku vērdiņu labāks par mums pārējiem biedriem.

-   Nekad arī neesmu to teicis, atbildēja Niko. Nekad.

Imriks drūmi pašķielēja, taču ne jau Niko acīmredzot izsauca

viņa dusmas. Niko tikai bija vienīgais, uz ko tās varēja izgāzt.

Pēkšņi kaut kur virs mums, tā sauktajā galerijā, vareni iedārdējās taures, un pusdienu viesi steigšus pielēca kājās. Mēs arī, lai gan dažus no mūsējiem miesassardzei vispirms nācās pagrūst vai skarbi izrīkot. Zāles viņā galā atvērās durvis, un vēstnesis Pūķa livrejā paziņoja: Viņa Augstība, Visuvarenais firsts Artoss Drakoniss Taisnīgais!

Pastiepu kaklu. Gribējās redzēt firstu Artosu, kas sašķēla mūsu ģimeni un iekala mani un Niko važās. Firstam jābūt ap deviņdesmit, tā biju dzirdējis, taču, lai nu kā, iet viņš gāja pats, stalti un cienīgi. Godīgi sakot, pēc večuka firsts nemaz neizskatījās. Bārda ogļu melna, galvā cepure, mazliet līdzīga tām, ko nēsā skolmeistari, vienīgi firstam tā bija kliedzoši sarkana un dāsni rotāta zelta pavedieniem un nelieliem dārgakmeņiem, kas, pieliecot galvu, zaigoja. Bārda noteikti bija krāsota. Bet āda… jā, tā bija gandrīz tikpat gluda kā man pašam, tikai savādi nedzīva un stinga. Kā čaula. Gluda kā ola. Pilnīgi kā skolmeistariem man pēkšņi iešāvās prātā. Abi ar meistaru Vārdo varētu būt tēvs ar dēlu. Vai brāļi. Izšķīlušies no vienas olas.

Bet vēstnesis vēl nebija beidzis.

-   Firsta meita un dārga viešņa augstdzimusī Lizas kundze! viņš sauca, un firstam pa pēdām ienāca sieviete krāšņā tērpā krītošos zīda svārkos un pērlēm klātu tīkliņu pār naksnīgi melnajiem matiem. Sirma matu cirta virs acs izskatījās atstāta ar nolūku. Savukārt seju, kas līdzinājās ar plānu ādas kārtu pārvilktam galvaskausam, tik kārnu diez vai viņa pati bija vēlējusies.

"Dāma Rēgs," tā par šo kundzi bija izteikusies Dina. "Drakana māte."

Un lai nu kas, bet Lizas kundze Niko neapšaubāmi pazīs.

Aizbēgt nekur nevarējām. Nevarējām pat piecelties no galda. Bijām saistīti vienās važās ar Mašu un pārējiem, kas savukārt bija pieķēdēti smagajam ozolkoka galdam, pie kura sēdējām. Niko neatlika nekas cits, kā nodurt galvu un cerēt, ka Lizas kundze pieder tiem galma ļaudīm, kas mūs ignorē, nevis blenž. Par laimi, teiktais par paša firsta galdu nebija jāsaprot burtiski. No bruņinieku zāles stūra, kur sēdējām mēs, līdz firsta Artosa un Lizas kundzes paaugstinātajam galdam nemaz tik tuvu nebija.

-   Ko darīsim, ja viņa tevi pamanīs? čukstus jautāju Niko.

-   Neko, viņš attrauca. Jo sevišķi tu. Vai dzirdi? Būtu muļķīgi, ja galvu nāktos zaudēt mums abiem.

Acīmredzot Niko nešaubījās, kas notiks, ja Liza viņu pazīs.

Kārtējo reizi iedārdējās taures, un tika ienests pirmais ēdiens. Bute baltā mērcē. Karle, paņēmis pirkstos zivs gabalu, grasījās stūķēt to mutē, taču viņam aiz muguras stāvošais sargs, uzšāvis Kariem pa pirkstiem, iešņācās: Vēl ne!

Kā guvernante, kuras pienākums ir iemācīt nevaldāmam bērnam smalkas manieres.

Skolmeistars vai tas bija Vārdo? -, kas pirmīt salīcis stāvēja malā aiz firsta krēsla, tagad spēra soli uz priekšu.

-  Pateiksimies firstam par maltīti, ko viņš mums labestīgi dāvā, un cerēsim, ka tā rosinās mūsu miesu un noskaņos prātus, lai varam kalpot viņam krietnāk. Par firstu!

-Parfirstul atbalsojās zālē. Likās, ka visi, izņemot mūs, cenšas cits citu pārkliegt.

Un tikai tad Karle saņēma atļauju notiesāt zivi.

Niko sēdēja, sagumis pār šķīvi, ar dakšiņu bakstīdams gaišo zivs gaļu. Pēc ierašanās Augšzemē viņš bija ataudzējis bārdu, kas patlaban bija garāka nekā jebkad. Bet vai šādi viņu vairs nevarēs pazīt? Diez vai. Par spīti visam, Niko izskatījās pats pēc sevis.

Iebaudīju butes gabaliņu. Stipri garšoja pēc kaut kā skāba. Varbūt firsta oranžērijā audzētais citrons? Mute bija tik izkaltusi, ka ēdiens negāja lejā, taču neēzdami mēs pievērstu sev uzmanību. Mums līdzās pārējie vienības locekļi stūķēja iekšā, it kā savu mūžu neko tamlīdzīgu nebūtu ēduši. Un droši vien nebija arī. Vismaz pēdējos divus mēnešus kopš atrašanās Sagis pils ieslodzījumā.

Atkal ieskanējās taures. Mūsu galdabiedri, acumirklī nolikuši nažus un dakšiņas, pieklusa. Firsts bija piecēlies kājās. Uzlūkodams sapulcējušos viesus, viņš piešķieba galvu. Šī kustība un cepure, manuprāt, vērsa viņu līdzīgu plēsīgam putnam vanagam, varbūt ērglim.

-   Mūsu vidū atrodas neparasti ciemiņi, firsts sacīja. Cilvēki, kas no rīta uzturējās pils dziļākajos pagrabos, patlaban sēž goda vietā pie galda līdzās zīdā un samtā tērptiem viesiem. Viņi guvuši mācību. Lai mācās arī citi. Kas reiz bijis zemu, var tikt augstu. Un kurš stāv augstu, var krist lejā, ja tāda būs firsta griba.

Iestājās nāves klusums. Man radās aizdomas, ka viesi neuzdrīkstas pat elpot. Firsta vārdi izskanēja kā brīdinājums, par to nebija šaubu. Neviens nejutās drošs. Pietika uzmest skatienu mums, lai zinātu, kur viņi firsta neapmierinātības gadījumā piezemēsies.

Zinības itin visā, tā stāvēja rakstīts virs Apmācību nama durvīm. Visa pils bija viens milzīgs apmācību nams, un doktrīna bija visnotaļ viena: noliecies firsta priekšā, vai ari tiksi sadragāts.

Klātesošo acis pievērsās mums, ari tās, kas pirmīt likās mūs neredzam. Nespēju atraut skatienu no Lizas kundzes vaibstu spēles, tomēr likās, ka viņa Niko vēl nav pamanījusi.

Firsts apsēdās. Pēc kārtējās tauru kanonādes tika ienests nākamais ēdiens, un es atviegloti uzelpoju. Pašķielēju uz Niko. Uz pieres un vaigu kauliem viņam bija izspiedušās smalkas, mirdzošas sviedru pērlītes, un, lai arī Niko ik pa brīdim kaut ko ielika mutē, šaubos, vai viņš izbaudīja garšu.

Kas to būtu domājis, ka tā ilgošos pēc tumsas un nelāgi smirdošās, utu apsēstās ieslodzījuma kameras. Tomēr patlaban biju pārliecināts, ka mēs abi ar Niko labprātāk atlaistos salmos, nevis sēdētu te, blenžot šķīvjos ar fazāna krūtiņu un sīkām, skābenām vīnogām.

Gaismeklī, tik lielā kā ratu ritenis, mums virs galvām mirdzēja simtiem sveču. Niko nebija vienīgais, kas svīda. Mašam bezbārdaino seju mikli svilināja sveču gaisma un vīns. Sviedru pērlītes mirdzēja arī Karies sejā, lai cik līksmi, neapgrūtinādams sevi ar dakšiņu un nazi, viņš stūķēja iekšā fazāna cepeti.

Negaidot mūsu galda galā nostājās pats firsta miesassardzes kapteinis.

-   Firsts vēlas zināt, kurš no jums tika galā ar lasīšanu, viņš paziņoja.

Maša vēl nebija tiktāl piesviķojies, lai zaudētu dziļi iesakņojušos modrību.

-   Vai nav vienalga? viņš piesardzīgi atvaicāja.

Savukārt Karle, kas pirmīt bija dziļdomīgi vēries šķīvī, pasteidzās atbildēt.

-   Tas bija, rau, mans draugs Niko, viņš sacīja, lepni un draudzīgi uzsizdams ar fazāna cepetī sataukoto roku Niko uz pleca. Un Davins, lapsa kūmiņš. Viņi šo to pieprot, abi divi. Un skolmeistars ar to nebija rēķinājies!

Kapteinis pamāja diviem sardzes vīriem.

-   Noņemiet važas, kapteinis norīkoja. Ar viņiem runās firsts.

-        Lasītpratējs esmu es, steidzīgi bildis, piecēlos. Niko tikai darīja to, ko teicu.

Sargs, kas grasījās atsvabināt no dzelžiem Niko kājas, apstājās pusceļā.

-Jūs, velns lai parauj, abi bijāt vienlīdz labi! skaļi un mazliet neskaidri taurēja Karle. Necenties nu uzņemties vis' godu!

Maša, juzdams ko nelāgu, lūkoja Kārli klusināt, taču bija jau par vēlu.

-   Vest viņu vai ne? jautāja Niko sargs.

-   Ved abus, atbildēja sardzes kapteinis.

Pametu ašu skatienu visapkārt neko darīt, jāpaļaujas liktenim, atradāmies taču sargu ielenkumā. Par bēgšanu nav ko domāt. Un, ja mēģināsim, uzreiz pievērsīsim sev vispārēju uzmanību. Kurš gan gūsteknis vēlētos laisties lapās, kad firsts, kā rādās, grasās viņu apbalvot?

Sargi veda mūs šķērsām pār zāli uz firsta Artosa galdu. Dažas vietas tālāk, firstam pie kreisās rokas, viegli pagriezusi galvu sāņus, iegrimusi sarunā ar galdabiedru, sēdēja Lizas kundze. Kvēli cerēju, ka saruna būs tik aizraujoša, ka viņai neatliks laika pievērsties mums.

Tikmēr firsts, galvu piešķiebis, uzmeta mums savu plēsīgā putna skatienu.

-        Kā tas nākas, viņš nesteigdamies uzsāka, ka manā cietumā sēž divi vīri, kas prot izburtot vārdu TAISNĪGS?

-        Mans draugs ir lasīšanas skolotājs, steidzu teikt, lai aiztaupītu atbildēšanu Niko. Nezinājām, ka bērnu mācīšanai Sagislokā nepieciešama firsta atļauja.

-   Lasīšanas skolotājs. Ak tā. Un kāds būtu skolotāja vārds?

-   Nikolass, steigšus atbildēju. Bet mani sauc Davins.

No sirds vēlējos, lai neviens neuzzina, kas Niko ir patiesībā. Ne reizi vien biju apsvēris, vai arī man pašam nevajadzētu mainīt vārdu. Un, tiklīdz man savs vārds paspruka, sapratu, ka esmu nošāvis buku. Jo Lizas kundie, to izdzirdējusi, pameta sarunu biedru pusvārdā.

Viņa pievērsa savu skatienu man. Pēc tam Niko. Ieskatījās ciešāk. Un tad iesmējās.

-        Lasīšanas skolotājs. Jā, tam viņš tiešām der labāk par visu, Lizas kundze sacīja.

Firstam Lizas kundzes uzvedība šķita dīvaina.

-   Vai jūs man laipni nepaskaidrotu? viņš skāņi vaicāja.

Lizas kundze atplauka smaidā.

-        Tas tur, rādīdama ar kārno pirkstu uz Niko, viņa teica, ir Nikodēms Krauklis. Un laikam daudz nekļūdīšos, sacīdama, ka plušķis viņam līdzās ir Davins Toners, tas pats, kas nonāvēja mana firsta kunga dēladēlu.

Firsts Artoss veltīja mums ilgu mirkli.

-        Uzlieciet važas, viņš beigās sacīja. Un vediet projām uz tiesas namu. Pēc tam atsauciet bendi.

Tiesas namā gaidījām ilgi, kamēr firsts Artoss tika galā ar pusdienām. Steigties viņš nesteidzās, turklāt kur tu aizbēgsi ar kāju važām, saķēdēts un četriem sargiem pie sāna?

Beigās firsts tomēr atnāca, un viņam pa pēdām sekoja meistars Vārdo ar četriem miesassargiem. Izskatījās, ka pat pie galda firsts liek sevi apsargāt tikpat stingri kā savus gūstekņus.

Firsts apsēdās krēslā ar augstu atzveltni; gluži tronis tas nebija, bet daudz netrūka, un tagad uzlūkoja Niko un mani, it kā mēs būtu uzdevums, kas viņam jārisina.

-   Ebnezera Kraukļa dēls, firsts beigās sacīja. Ko tu te dari?

Niko paklanījās tik labi, cik atļāva važas.

-        Neko ļaunu, viņš sacīja. Un, cik man zināms, Drakonisi ar mūsu dzimtu naidā nav.

Firsts viegli nošņaukājās. Kur ir tavi vīri?

-   Vīri? Man nav nekādu vīru.

-         Neturi nu sveci zem pūra! Man zināms, ka meitas augsti godātais dēls savā valdījumā jūt pretestību. Esmu dzirdējis par slēpņiem, ieroču zādzību, izlūkdarbību. Kas tad to visu dara, ja ne tavi vīri?

Niko noliedzoši purināja galvu. Nezinu, kas manā vārdā varētu rīkoties. Man nudien nav nekādu vīru, un es arī tādus nevēlos.

Firsta mutes kaktiņam pārskrēja tāda kā neticības trīsa. Tas, ka Niko negrib nevienu apakšnieku, firstam, kas cieši sagrābis rokās varu ilgāk nekā vienas cilvēka paaudzes garumā, likās neaptverami.

-   Vai kārtavnieks jau ceļā? viņš vērsās pie sarga.

-   Vēl ne, mans firsta kungs.

-   Kāpēc ne?

Sargs sastomījās. Viņš… viņš ierāvis pār mēru, mans firsta kungs. Iespējams, radušās grūtības, mēģinot dabūt viņu atpakaļ pie dzīvības.

-Ak tā. Tad jau jāmeklē cits kārtavnieks. Pieraksti, Vārdo!

Vārdo pamāja. Kā firsts pavēl.

-   Vai firsts nodomājis sodīt mani ar nāvi? iejautājās Niko.

Tikpat kā apvaicādamies par firsta rīta maltītes gaitu vai ko

tamlīdzīgu. Apbrīnoju Niko savaldīšanās spējas. Bet viņam jau piemīt kaut kas tāds, nu, kas man personīgi šķiet neparasti. Rāms vēsums, pieklājīga atturība. Varbūt tieši tāda ir galma uzvedība. Varbūt firsta dēliem to iemāca.

-        Iespējams, sacīja firsts Artoss. Iespējams. Taču es esmu praktisks cilvēks, jauno Kraukli. Ja varu izmantot, laukā nemetu.

Te pēkšņi atsprāga durvis, turklāt tik spēji, ka firsta miesassardze ķēra pie zobeniem. Taču nekāds svešzemju ienaidnieks uz sliekšņa neparādījās. Tā bija Lizas kundze, firsta miesīgā meita, kas tagad uzmeta mums ar Niko saltu skatienu.

-        Viņi vēl dzīvi? Lizas kundze brīnījās. Nedomāju, ka mans tēva kungs ir tik neizlēmīgs.

Firstam, pats par sevi saprotams, aizrādījums nepatika.

-        Mana meita ir karstas dabas, viņš vērsās pie meistara Vārdo. -Tik steidzīga, ka, var teikt, jau pārkāpj nekaunības robežu.

-        Mans tēva kungs! sašutusi iesaucās Lizas kundze. Neesmu pelnījusi, ka par mani tā saka!

-   Ak nē? Ja tu, mīļā meit, nebūtu no steidzīgajām un pirms došanās laulības gultā parūpētos par kāzām, tavs dēls tagad būtu Dunarkas likumīgais mantinieks un Pūķu dzimtai tiktu aiztaupīts ne viens vien apkaunojuma mirklis!

Lizas kundze skatījās tēvā acīm tik dzedrām kā zobenu škinda. Ilgais klusuma brīdis liecināja, ka savaldīšanās prasījusi no viņas milzu pūles.

-   Mans dēls, Lizas kundze beidzot trīsošā balsī ierunājās, grasās pakļaut visu rietumu Skaisagisu. Mana firsta kunga vara aptver turpat vai visus austrumus. Jums vajadzētu sniegt viņam palīdzīgu roku, nevis nomelnot. Nelieciet šķēršļus, un mans dēls parūpēsies, lai Pūķu dzimta sāk valdīt pār visu Skaisagisu!

-Jā, darbīguma viņam netrūkst, firsts lietišķi teica. Bet kāpēc gan man būtu jāatbalsta iznirelis, kas nav kungs pats savās mājās?

-Jums taču vienas asinis!

-   Viņš ir bastards, ko neviens neatzīst par savu dēlu.

-   Bet… mans firsta kungs!

-   Vai ne tādēļ paša ļaudis vērš pret viņu ieročus? Jā, meit, esmu dzirdējis par pretestību, ko tu mīļuprāt noklusētu. Esmu dzirdējis par ieroču zādzību, slēpņiem un kareivjiem dezertieriem, kas vairās no dienesta, lai tikai neatbalstītu viņu.

Firsts, mezdams pirkstu kā šķēpu, norādīja uz Niko.

-   Ebnezera laulībā atzītais dēls un mantinieks. Nu? Ko par to teiksi, manu meit?

Lizas kundze izdvesa skaņu dusmīgu, nicinājuma pilnu šņācienu. Nonāvē viņu! kundze sacīja. Piespried nāvi šeit un tūlīt, un visa pretestība izkūpēs kā dūmi!

-Ja firsts iestājas par likumību un tiesībām, tad nonāvēt mani būtu kļūda, mierīgā balsī paziņoja Niko. Ja sāksim ar likumīgu firstu nogalināšanu, kas mūs sagaidīs beigās? Vai kāds firsts maz būs drošībā?

Līdz šim nekad nebiju dzirdējis, ka Niko sauktu sevi par firstu. Tas taču bija galvenais Niko un meistara Maunusa strīdus objekts.

K.ipēc lai viņam gribētos sākt valdīt Dunarkā tad taču jāliek uz spēles dzīvība! Bet šobrīd Niko zināja, ka firsts Artoss tā nesteigsies ar bendes saukšanu, ja tiks izlietas aristokrātiskas asinis. Aplaizīju apkaltušās lūpas. Manī nav ne lāsītes firsta asiņu. Manā gadījumā Artosam galva nebūs jālauza.

Lizas kundze apveltīja Niko ar saltu skatienu. Un tad atkārtoja savu prasību: Nogalini viņu, un līdz ar viņu mirs visa pretestība!

-        Vai arī uzliesmos ar divkāršu spēku: Niko nāve taču aizdegs ļaudīs dusmas! Mums viņš ir izdevīgāks kā ķīlnieks, nevis moceklis.

-Ja esat par vāju, lai nogalētu, atdodiet viņu man!

Firsts pašķielēja uz meistaru Vārdo, kas joprojām stāvēja viņam līdzās.

-        Un kā domājat jūs, meistar Vārdo? Vai ļaut, lai bende izdara Drakanam pakalpojumu, nogalējot viņa sāncensi? Lai manas nekaunīgās meitas audzinātais pūķa mazulis paceļas vēl dažas pēdas augstāk?

-        Mans firsta kungs uz šo jautājumu atbildēja pats, pieklājīgi atmurmināja meistars Vārdo. Nekas noderīgs projām nav jāsviež. Un, kas zin', varbūt Kraukļa dzimtas mantinieks tiešām izrādīsies brīnumaini lietderīgs. Pēc kārtīga apmācību kursa.

Firsts Artoss uzmeta vēlīgu skatienu Niko kā grāmatai, ko vēlas lasīt.

-   Saki man, jauno Kraukli… vai tu savu tēti mīlēji?

Jautājums Niko pārsteidza nesagatavotu; varēju iedomāties, kā

viņš jūtas. Kāds tam ar visu sakars? Turklāt vēl Niko attiecības ar tēvu skaidrs, atbildēt nebūs viegli.

-   Viņš bija mans tētis, Niko beigās teica.

-Jā, vismaz tik daudz tu zini. Vairāk, nekā varētu pateikt Drakans.

Firsts izdvesa čērkstošu skaņu, sākumā izklausījās, ka viņam rīklē iesprūdusi ēdiena drupata. Tikai pēc brīža man pielēca, ka tie bija smiekli.

-        Diez vai meita mani mīl, firsts teica. Bet, lai kalpotu, mīlēt nav obligāti. Tomēr arī to par viņu nevar teikt. Nav viņa uzticams kalps, nav.

Firsts pameta zaglīgu skatienu uz Lizas kundzi, kas atbildēja viņam ar spītīgu mirkli. Pēc tam firsts atkal pievērsās Niko.

-Ja nu es tev, jauno Kraukli, dāvātu dzīvību, vai tu man kalpotu?

Niko klusēja. Pārlieku ilgi. Un tad papurināja galvu.

-  To… es nevaru apsolīt.

-        Hm, izdvesa firsts. Redzu, ka esi godīgāks un gudrāks, nekā man likās. Labi. Godīgu cilvēku es protu novērtēt. Tādi diemžēl sastopami reti. Bet ja nu es tevi atlaižu. Ja nu ieceļu par Dunarkas valdnieku… ko tad?

Lizas kundze nošņācās: Mans firsta kungs, lai nu ko, bet…

-        Klusē! atrūca vecais firsts, un meita, iekodusi lūpā, apklusa.

Lai cik godīgs bija Niko, tomēr ne jau galīgs muļķis.

-   Kā virsvadībā? viņš painteresējās.

-        Manā, atbildēja firsts Artoss. Un… Drakana. Viņa rokās ir karaspēks. Zobena spēku nevar neatzīt.

Neba jāpārkāpj deviņdesmit gadu slieksnis, lai šo to iemācītos. Niko piekrišanas gadījumā Ieroču meistara pretestība Drakanam sabruktu kā vecs, nekam nederīgs mūris. Dunarkā pils firsta krēslā taču sēdētu likumīgs mantinieks. Tas, ka Drakans vēlētos paturēt virskundzību pār visu piekrasti, bija cita lieta.

Niko, dziļi ieelpojis, savieba seju ērmotā grimasē.

-   Nē, viņš sacīja. Tas neies cauri. Tad labāk nogaliniet.

Ai, Niko, kāpēc tu vienreiz nevarētu samelot! Kāpēc nevari piekrist un pēc tam rīkoties pa savam? Taču Niko acīmredzot tiešām nebija uz to spējīgs. Lai kā es apbrīnoju Niko nelokāmo godīgumu, tomēr šobrīd vēlējos, lai viņam tā būtu mazāk.

Firsts Artoss nesteidzīgi pamāja.

-        Kraukļu dzimta no laika gala bijusi neganti ietiepīga, viņš sacīja, stūrgalvji, visi kā viens. Taču pat stūrgalvim jāprot locīt kaklu. Ņem viņu, Vārdo! Lūko izveidot uzticamu kalpu!

Niko satrūkās. Nu viņš likās vairāk satraukts, nekā apspriežot sodīšanu un tamlīdzīgas lietas. Ej nu saproti viņu! Pēc nelielā meistara Vārdo mācību vingrinājuma arī man negribētos piedalīties vēl kādā. Un tomēr vai tad labāk būtu zaudēt galvu uz ešafota?

Lizas kundze gan atgādināja kaķi, kam izkrāpts laupījums, taču saprata, ka atklāti nostāties pret firsta gribu nav jēgas.

-        Bet ko ar Kauninātājas dēlu? kundze jautāja. To taču mēs varam sodīt. No viņa nekāds moceklis nesanāks.

-       Tautā viņš ir pazīstams, aši izmeta Niko. Un viņa mamma arī. Davina nāve izraisītu lielas dusmas.

Asinis manī dunēja tik skaļi, ka ausīs šalca. Ak, ja varētu aizbēgt vai kādu nogalēt, vai darīt vienalga ko! Tik nepanesami bija tā stāvēt, gaidīt, saistītam važās un bezpalīdzīgam, kamēr citi vēsā mierā iztirzā nonāvēt tevi vai ne. Labi, ka manā vietā runāja Niko, pats es nespētu izdvest ne vārda. Tomēr baidījos, ka Niko vārdiem nav svara. Lizas kundzei taisnība mana nāve nesaceltu ne tuvu tik lielu troksni kā Niko nogalināšana.

Lizas kundze pasmaidīja. Ak, šaubos gan, ka, pakarot draņķa slepkavu, saceltos liela brēka, viņa sacīja.

-   Es neesmu nekāds slepkava, nikni izmetu.

Nu bija mana kārta izturēt firsta plēsīga putna caururbjošo skatienu.

-   Vai tad tu nenositi manu dēladēlu?

Ai, kā gribējās skatīties grīdā, taču ko tur liegties. Acīmredzot Cūku aizas notikumi Lizas kundzei bija zināmi visos sīkumos, gan jau no Valdraku vīriem, kas izkūlās cauri ar veselu ādu.

-Jā, aizsmakušā balsī atzinu. Taču tas bija… kaujas laukā.

Kad Valdraku gulēja un kārpījās aizas dubļos, taču par to es centos nedomāt. Valdraku grasījās nogalināt Dinu. Man viņš bija jāapstādina, lai tur vai kas.

-   Nu redzat, mans firsta tēvs! Viņš taču pats atzīstas.

Firsts Artoss, piešķiebis galvu, mani pētīja. Sodīt taču varam katrā laikā. Bet tā būtu iztēles nabadzība. Noskatoties, ko Vārdo spēs no viņa izveidot, mazliet izklaidēšos. Varbūt… varbūt kārtavnieku. Kā rādās, tāds man būs vajadzīgs. Visnotaļ praktiski. Izskatās, puisim uz tādām lietām nags.

Skatījos firstā ar riebumu. Vai vecais maitu ērglis tiešām domā, ka celšu zobenu viņa labā? Un pēc viņa rīkojuma nonāvēšu? Nē, tad jau labāk pašam likt galvu uz bluķa.

Ienāca kalpotājs, kaut ko iečukstēja firstam ausī. Firsts Artoss strupi pamāja. Un tad piecēlās no sava troņkrēsla.

-   Ņem abus, Vārdo! viņš sacīja. Un krietni apmāci! Meistars Vārdo palocījās, biju gandrīz vai pārliecināts, ka bez-

bārdainajā sejā pavīd smaida ēna.

-   Kā mans firsta kungs pavēl, Vārdo sacīja.

Tomēr radās iespaids, ka arī pats skolmeistars Vārdo labi prot pavēlēt. Viņš uzmeta mums īsu mirkli. Un tad pamāja sargiem.

-   Vediet viņus uz Čukstu zāli! skolmeistars izrīkoja.

Čukstu zāle

Skolmeistars Vārdo apstājās pie pamatīgām, smagi apkaltām baļķu durvīm.

-        Noņemiet važas! viņš sargiem pavēlēja. No šejienes neizbēgt.

Neteiksim, ka Vārdo runāja pārāk draudīgi, tomēr balsī jautās kaut kas… ļaundabīgs. Un tas sabojāja atvieglojumu, ko izjutu, uz brīdi ticis vaļā no smagajām roku un kāju važām. Pārmijām ar Niko ašus skatienus; redzēju, ka arī viņu pārņēmis nemiers. Zināju, ka Niko vairāk par visu nomoka doma par iespējamo tumsu.

Skolmeistars, atslēdzis durvis, uzlika plaukstu Niko rokai. Niko uzlūkoja to kā krupi.

-   Čukstu zāle, teica Vārdo. Klausieties un mācieties!

Pārkāpu slieksni, Niko arīdzan. Nebija vajadzības dot sargiem

iemeslu sevi grūstīt. Durvis aiz mums aizvērās, un slēdzenē noskrapstēja Vārdo atslēga. Čukstu zāle? Kas tā par zāli?

Lai nu kā, bet vismaz pilnīgi tumšs te nebija. No augšas lejā krita bālas gaismas strēles. Spēru pāris soļu uz priekšu, un Niko man sekoja.

īsti par zāli to saukt nevarēja, tā bija vien gara, izlocīta eja. Soļi dunēja starp pelēkajām akmens sienām, un atbalss atkārtojās bez sava gala. Pametu skatienu augšup. Līdz velvētajiem griestiem tālu kā līdz debesīm vai koku vainagiem mežā. Un viscaur vīdēja sejas, sejas vien: uz sienām, griestu velvēm, jā, pat uz grīdas.

Akmens sejas. Dzīvas tās gan neizskatījās, tomēr neviļus nodrebēju. Visas kā viena bija atplestām mutēm tumšu dobumu, kas likās bezgala dziļš. Noskurinājos. Gandrīz vai dzirdēju klusus kliedzienus. Vai tie būtu izdaudzinātie čuksti? Izliektās ejas galā vīdēja vēl vienas durvis. Drošs paliek drošs, satvēru kliņķi, taču durvis, protams, bija aizslēgtas un tikpat pamatīgas kā tās, pa kurām ienācām. Neviena paša loga. Nedz lūkas. Skolmeistars nebija melojis: važas šeit tiešām nav vajadzīgas. Lai nu kā, bet kaut tik daudz, ka neesam tumšā, drēgnā, žurku apsēstā būcenī. Varēja taču būt daudz, daudz ļaunāk.

Niko pašķielēja uz akmens sejām mums visapkārt.

-   Skatās uz mums, viņš teica. Viscaur sejas vien.

Niko vārdi, pieņēmuši dīvainu atbalsi, izlocījās zem velvētajiem griestiem.

…uz mums… uz mums… uz mums…

…viscaur… viscaur… ļauns…

-   Skatās? es atjautāju. Manuprāt, drīzāk kliedz.

Protams, atbalss man atsaucās, sajaukdamās ar Niko vārdu atbalsi.

…kliedz… kliedz… liedz…

…kliedz… ļauns… liedz… ļauns…

Noskurinājos. Pārgāja jebkāda patika runāt.

Atradu vietiņu, kur piesēst, lai virs manis nerēgotos kāda seja, un noguris atslējos pret mūri. Un tad iztaisnojos. Pieskaroties sienai, tā ērmoti sarosījās, iesanējās. Gluži kā dzīva. Varbūt ne kā cilvēks, tomēr dzīva kā mežs vai… vai kaut kas noslēpumaināks.

Kas šī bija par vietu? Mēs ar Niko taču jau krietnu brīdi nerunājām, tomēr pilnīgi kluss te nebija. Rosība, šņākoņa, iesvilpšanās… vai pa atvērtajām mutēm iekšā ārā nelodāja vējš, tāda kā elpa? Varbūt kliedzieni nav nemaz tik klusi, kā sākumā likās.

Niko, apsviedies riņķī, palūkojās manī. Vai tu kaut ko teici?

-   Neizdvesu ne skaņu.

Niko acīs pavīdēja izmocīts skatiens. Atvaino! Es domāju… …likās… likās… …vaina… vaina… vaina…

Niko aprāvās. Ta arī neuzzināju, ko viņš domāja. …vaina… vaina… vaina… čukstēja atbalss. Pēkšņi sapratu, ka arī es dzirdu vairāk par izrunāto vārdu atbalsi: …ļauns… ļauns… ļauns… …kauns… kauns…

Strauji pielēcu kājās. Manis radītais troksnītis, aizviļņojies izlocītajā ejā, atgriezās šķita, ka sarosās simtiem neredzamu cilvēku, simtiem kurpju nošvīkst uz akmens grīdas un simtiem piedurkņu pieskaras mūrim. …ļauns… ļauns… ļauns… …sīks… sīks…

Kāds taču te valodo. Pašķielēju sejās: diez vai akmenī cirsti ģīmji spēj uzrunāt dzīvu cilvēku. Lai nu kā, akmens maskas nebeidza blenzt. Aplaizīju apkaltušās lūpas. Sejas nudien skatījās tieši uz mums. Tukšajās acīs vietvietām iezibsnījās gaisma. Nē, tas nav iespējams, un tomēr… …sīks… ai… kauns… …gļēvs un… ļauns… …ļauns… ļauns… ļauns…

Apsūdzošie čuksti nerimās. No kurienes tie nāca?

-   Vai te kāds ir? …kāds… kāds… …ļauns… kāds ļauns… …kāds slepkava…

Skanēja klusi, klusi, gandrīz vai mēmi, un tomēr es dzirdēju. Slepkava. Vai šeit ir slepkava?

Es neesmu…

Pēdējā mirklī, sasprindzinājis spēkus, aizturēju beidzamo vārdu, kas man teju paspruka. Kas tur par prieku visu nākamo stundu klausīties, kā sienas čukst slepkava… slepkava… slepkava.

Stāvēju izstiepies taisns, stings un sasprindzis kā zirgs, kas saodis asinis. Sirds man rikšoja aulekšiem, un, lai gan augums brēktin brēca pēc atpūtas, nespēju piespiest sevi apsēsties.

-  Paliec taču vienreiz klusu! negaidot iesaucās Niko tik skaļi un izmisīgi, ka es palēcos gaisā kā izbiedēts bērns.

"Kluss…" čukstēja sienas. …kluss… kluss… kluss… …kluss un miris… tik kluss un miris… …miris… miris… miris…

Akmens maska manā acu priekšā pārvērtās cilvēka sejā, un es šo cilvēku pazinu. Vai arī kādreiz biju pazinis. Redzēju Valdraku seju, Valdraku mirstošās acis, aizcirsto kaklu, no kura šļācās asinis.

-   Nē!

Vārds izlauzās pats no sevis. Atbalss to paķēra, sagrieza riņķī un atdeva man atpakaļ. …nē… nē… …tu… tu… tu… …slepkava esi tu… …gļēvs… gļēvs…

Piespiedu mutei plaukstu, lai atkal nepasprūk vārds, kliedziens, lai varu izbēgt atbalss niknajam brēcienam. Valdraku lūkojās manī, bet no aizcirstās rīkles plūda asinis. Aizvēru acis, steberēju soli atpakaļ, taču, kad tās atvēru, Valdraku vēl bija tepat, nu jau arī citās vietās četrās, piecās… Simts Valdraku acu pāru vērās manī stīvi un nedzīvi kā nokautas cūkas acis. Viņu taču nonāvēju es, cirtu no mugurpuses, kad viņš rāpoja pa dubļiem, nokāvu kā cūku. Slepkava. Gļēvulis. Sīks un nožēlojams.

Notupos telpas vidū uz grīdas, apsēsties nebija manos spēkos. Apķēru rokām galvu, kā gaidīdams sitienu, tomēr balss no manis

neatkāpās, ausis skanēt skanēja uzbāzīgi čuksti: slepkava, nožēlojams gļēvulis, uzbrūk cilvēkam no mugurpuses.

…gļēvs… gļēvs… gļēvs…

-   Davin…

Pirmajā brīdī man nepielēca, ka runātājs ir Niko, nevis akmens seja. Lēnītēm vēru vaļā acis.

-   Davin, saki… vai manas rokas ir asiņainas?

Pagriezos pret Niko. Viņa seja bija bālgani pelēka, acīs dega bezgalīgs izmisums. Niko izskatījās pa pusei jucis. Rokas stīvi izstiepis atstatu no ķermeņa, izplestiem pirkstiem, it kā baiļodamies notraipīt apģērbu.

-   Nē, es atbildēju.

…nē… nē… nē…

…asins… asins… asins…

Niko ievilka elpu, izklausījās, ka viņš šņukst.

-   Goda vārds?

-Jā.

-   Paldies Dievam!

Taču sienas turpināja čukstēt: …asins… asins… asins….

Nezinu, cik ilgs laiks pagāja, līdz mūs izveda laukā. Arā jau melnoja tumsa. Vai tiešām bija vēl tā pati nakts? Noteikti ne. Bija pagājusi vesela mūžība. Varbūt klāt jau nākamā nakts? Lūpas slāpēs kalta un sprēgāja, bet man bija vienalga. Galvenais, ka bija apklusuši čuksti. Čukstu zālē miegs nebija nekāds miegs, rādījās vieni murgi. Nomodā bija slikti, tikai vēl ļaunāk bija gulēt.

Izveduši cauri īsam gaitenim, sargi iegrūda mūs katru savā šaurā kamerā. Biju tā apdullis, ka viņiem nācās mani atbalstīt, un, kad aiz muguras aizvērās durvis, es pat neiedomājos pārbaudīt, vai tās ir aizslēgtas.

Telpa rādījās pilnīgi tukša, tikai kailas, baltas sienas. Pa četrstūra lodziņu ieplūda mēness gaisma. Un te bija klusums.

Ai, klusums!

Nopūtos kā izslāpušais, kas ticis pie ūdens.

Atlaidos uz šaurās lāvas, uzvilku segu līdz zodam un laidos lejā, lejā, lejā, aizvien dziļākā miega alā.

Taču necik tālu netiku. Kad sargi mani uzrāva augšā, debesīs vēl blāvoja mēness. Tas pats mēness. Vismaz man tā likās.

Meistars Vārdo nogaidīja, līdz pārliecinājās, ka mans miegs beidzot aizraidīts.

-   Ņem, mans dēls! viņš sacīja, sniegdams tasi. Dzer!

Rokas man drebēja, aizdomu pilns apostīju tasi, taču tajā bija

tikai tīrs ūdens. Dzēru gariem, alkainiem malkiem.

-  Aplūko tasi, mans dēls!

Apgrozīju tasi rokās. Sudrabā uzzīmēta Drakonisu dzimtas pūķa zīme.

-        Pašam tev nav nekā. Visi labumi ūdens, ēdiens, atelpas bridis un dzīvība nāk no firsta rokām. Izrādi pateicību, mans dēls! Noskūpsti pūķi!

Pametu skatienu uz Vārdo. Melns no galvas līdz kājām, izņemot bezmataino, bezbārdaino viepli, kas līgojās virs manis kā maska, maska, aiz kuras nav ķermeņa, nav cilvēka. Vārdo man atgādināja čukstus.

-        Ej ratā! aizsmakušā balsī nosēcos un triecu tasi pret grīdu. Ta atsitās pret akmens flīzēm, nošķindēdama līdzīgi zvanam.

Vārdo sejā nepakustējās ne vaibsts. Bezbārdainais ģīmis tikpat labi varētu būt cirsts akmenī. Viņš tikai strupi pamāja sargiem, un tie sagrāba mani aiz rokām.

-   Uz Čukstu zāli, Vārdo īsi pateica.

Šoreiz izrādīju pretestību. Spurojos pretī, cik spēka, situ, spēru, kodu, kas par to, ka mugura atkal sāka asiņot. Taču viņi bija bruņās un biezos, ar metāla loksnēm nostiprinātos cimdos. Laikam pats dabūju ciest vairāk nekā viņi. Tomēr vienam sargam pacietība beidzot apsīka, un viņš ar smago, cimdoto roku sāniski iegāza man pa galvu.

Meistars Vārdo viņu apstādināja.

-        Sardzes meistar! Ja sit, tad pa ķermeni. Lai galva paliek skaidra.

Kam man skaidra galva? Patlaban lieti noderētu bezsamaņa. Taču par tādu laimi varēja tikai sapņot.

Mani ievilka izlocītajā ejā, ļaudami nokrist uz pelēkajām akmens plāksnēm. Viens man iespēra pa vēderu, laikam, lai noturētu mierā, kamēr paši tiek laukā pa durvīm.

Aiz sāpēm sarāvies čokurā, laiciņu paliku guļam uz grīdas. Ausīs šalca, īpaši tad, kad pagriezu galvu pret aukstajām, gludajām akmens plāksnēm.

…gļēvs… gļēvs… gļēvs…

-  Turi muti! atčukstēju. Mieru man dod…

…muti… slikti… slikti…

…gods… gods… negods…

Atvērās durvis, jau atkal. Telpā atbalsojās soļi.

-   Davin?

Man pie pleca pieskārās roka.

Protams, tas bija Niko. Vēl bālu seju, viens acu kaktiņš viņam raustījās.

-   Niko!

Uzslējos pussēdus, tālāk netiku. Neciešami smeldza kuņģis.

-  Tev slikti?

…slikts… slikts… slikts…

Protams, slikti, taču es purināju galvu, ne jau tas bija galvenais. Patlaban par sāpēm būtu jāpriecājas, tās vismaz novērstu uzmanību no nerimstošajiem čukstiem. Taču uz sienas sejās aiz Niko muguras vīdēja jau cita izteiksme. Izaicinoši un kaujinieciski tās vērās manī. Tumšajos dobumos dzirkstīja gaisma salta kā pats nicinājums.

…gļēvs…, maskas čukstēja, …gļēvs… nožēlojams… slepkava…

Manī lūkojās Valdraku acis. No kakla viņam plūda asinis.

Pagriezos pret Niko, vismaz par viņa seju biju drošs, ka tā ir īsta. Niko aiz pārguruma grīļojās, tik tikko turēdamies kājās, ierāvis plaukstas piedurknēs.

-   Vai tavas rokas vēl asiņainas? jautāju.

Niko pamāja. Nemitīgi rēgojas man acu priekšā.

-   Kāpēc tā?

-        Dunarkā… cietuma kamerā. Toreiz rokas un apģērbs man bija notašķīti asinīs. Tas bija mana tēta, Adeles un mazā Biana asinis. Man neļāva tās nomazgāt. Līdz atnāca Dina un viņus piespieda. Sēdēju ilgāk nekā diennakti ar mirušo tuvinieku asinīm uz rokām.

Pēkšņi atcerējos, kā pasviedu Niko nosistu trusi. Tagad sapratu, kāpēc viņš todien tik žigli mazgāja no rokām asinis.

-   Bet tu taču viņus nenositi, es teicu.

…nositi… nositi… nositi…

…viņus nositi…

-   Davin, lūdzams, klusē!

…kluss… kluss… kluss un miris… kluss un miris…

-        Bet tu taču to neizdarīji! skaļi, cenzdamies pārkliegt čukstus, saucu. Tas bija Drakans!

-        Bet es to pieļāvu! Ak, ja es nebūtu gaid… Niko balss aizlūza.

…naids… naids… naids… čukstēja sienas.

-        Kad nomira brālis, apsolīju Adelei, ka viņa katrā laikā varēs nākt pie manis. Ka es viņu sargāšu. Bet kur es biju, kad Drakans viņus nogalināja? Piedzēries līdz nemaņai savā kambarī. Vai arī pie viņas. Pats nezinu, kur īsti. Vai tiešām tu nesaproti, ka viņi miruši manas vainas dēļ?

Niko balss sakāpa līdz kliedzienam. Miruši, miruši, miruši skanēja visapkārt tik apdullinoši, ka uz mirkli tika pārmākta čukstu niknā šņākoņa.

-        Bet tu vismaz neesi nevienam iedūris mugurā zobenu, rūgtuma pilnā balsī izdvesu.

…mugurā… gļēvi un mugurā…

…dūris… nodūris… mugurā…

Niko stāvēja, viegli pieliecis galvu, gandrīz vai kā firsts Artoss. Ieklausīdamies, tomēr es nebiju pārliecināts, vai Niko dzird to pašu, ko es.

-         Manuprāt, būs labāk, ja vairs nerunāsim, viņš beigās sacīja.

…vairs… vairs… vairs nedzīvo…

Es tikai pamāju, bet čuksti runāja savu:

vairs ne… vairs ne… vairs nedzīvo…

Nožēlojams. Nožēlojams slepkava. Gļēvs un nožēlojams. Vai tas skan manā galvā vai ārpus tās? Tagad redzēju ne Valdraku seju vien. Mirušas acis lūkojās manī no mirušām sejām, dažkārt tā bija mammas vai Mellijas, vai Dinas seja. Vienubrīd ienāca prātā, ka vajadzētu zaudēt samaņu. Ja pietiekami spēcīgi triektu galvu pret grīdu…

Nekas nesanāca. Vienīgi galva iesāpējās vēl negantāk. Rīkle bija izkaltusi, it kā es stundām būtu kliedzis. Arīdzan čuksti nerimās. Tieši otrādi. Tie murdēja manā galvā, un visam pa vidu varēju izšķirt vārdus:

…ļauns… gļēvs un nožēlojams…

Kaut jel varētu iemigt! Taču pietika aizvērt acis, un viss likās vēl ļaunāk nekā tad, kad tās bija atvērtas.

Niko mani sapurināja. Davin! Skaties!

Viņš bija kaut ko piebāzis sev pie acīm. Tādu… tādu kā lelli, tā varētu būt no lupatām un auklām, ar ogli neveikli uzvilktām acīm un muti.

-   Ta stāvēja nolikta aiz kolonnas.

Niko acīs vairs nevīdēja izmisums un vainas izjūta. Patlaban tajās dega dusmas.

Nevarēju saprast, kāpēc viņš ir tik sašutis.

-   Vai tad tu nesaproti, ko tas nozīmē? Niko brīnījās.

Apātiski purināju galvu. Neko citu jau arī nevarēja gaidīt. No

tāda gļēvuļa kā es.

…gļēvs… gļēvs… gļēvs…

-   Viņi uz šejieni ved arī bērnus!

Samitrināju lūpas, katrā ziņā mēģināju. Likās mutē vispār nav siekalu.

Tas ir grēks, beigās aizsmakušā balsī izspiedu. …grēks… grēks… grēks…

Davin, mēs nevaram pieļaut, ka viņi uzvar. Pametu skatienu uz Niko. No kakla viņam plūda asinis. Kā Niko spēj parunāt ar pusaizcirstu kaklu? Aizvēru acis. Atkal atvēru. Asinis palika, kur bijušas.

-   Neesmu pārliecināts, vai tikšu no šejienes ārā, teicu.

…ārā… ārā… ārā… atčukstēja man sienas.

Čukstiet vai nečukstiet ārā man netikt.

Gulēju uz grīdas kas par to, ka šādi balsis bija dzirdamas vēl skaidrāk. Taisni nostāvēt vairs nevarēju. Durvīs parādījās meistars Vārdo. Viņš kaut ko pateica Niko, nesapratu, ko: ausīs man šalca čuksti. Niko, papurinājis galvu, uzgrieza skolmeistaram muguru. Viens sargs Niko sagrāba, apgrieza riņķī, nogrūda zemē uz ceļiem, un meistars Vārdo, izstiepis roku, ierunājās atkal. Neredzēju, ko īsti Niko dara, taču acīmredzot izraisīja meistara Vārdo nelabvēlību, jo pēc brīža atskanēja Niko sāpju kliedziens, tik skaļš, ka uz mirkli tika pārmākti čuksti. Niko gulēja sakņupis uz grīdas; sargi, pārkāpuši viņam pāri, tuvojās man.

Lūkoju piecelties, taču kājas neklausīja.

Sagrābuši aiz rokām, sargi vilka mani pa grīdu, līdz gulēju skolmeistaram pie kājām.

-   Kā klājas, mans dēls? Vārdo apvaicājās.

"Vecais akmens ģīmis," nodomāju. "Vai tev nav vienalga?"

-   Atbildi meistaram! nogrūzdams mani uz ceļiem, viens sargs teica.

-   Nevajag, iejaucās Vārdo, viņam jau nav jārunā. Pietiks, ja izrādīs labu gribu.

Vārdo pastiepa roku uz manu pusi. Uz melnā cimda mirdzēja sudrabā kalts gredzens ar firsta Artosa pūķa zīmi.

-   Noskūpsti!

I nedomāju. Kaut tevi saspārdītu septiņi mežonīgi zirgi! Savāc nolādēto pūķa zīmi un lasies ellē!

Tā es domāju. Taču neko tādu nepateicu. No sienām manī raudzījās Valdraku mirušās acis, un es jutos sīks, gļēvs un nožēlojams.

Noskūpstīju pūķa zīmi.

Labi darīts, mans dēls, uzslavēja meistars Vārdo, nu tev būs ļauts mazliet atpūsties.

Laukā vēl melnoja tumsa. Vai būtu aizritējusi vēl viena diena? Varbūt divas? Vai arī saule nolēmusi nemūžam neuzlēkt? Telpa bija tā pati, tas pats kambarītis ar kailajām, baltajām sienām, tā pati šaurā lāva. Atgūlies izstaipīju sāpīgo ķermeni. Klusums. Miegs. Tūkstošiem cilvēku pasaulē katru mīļu dienu stundām bauda gan to, gan to. Pat nenojauzdami, kāds dārgums ir klusums. Aizvēru acis.

…sīks… nožēlojams… gļēvs…

…gļēvs… gļēvs…

-Nē!

Pielēcu kājās. Pametu drudžainu skatienu visapkārt. Baltas sienas. Mēnesnīca. Nevienas akmens sejas. Un tomēr galvā man bez mitas skanēja:

nožēlojams… nožēlojams… gļēvs…

Kājas saļima, un es iegāzos atpakaļ lāvā. Pār vaigiem man lija asaras. Tas nav godīgi. Vai tad es nedarīju, kā man teica? Nolādēto pūķa zīmi taču noskūpstīju, lai gan, jau atceroties vien, metās šķērmi. Bet gulēt nevarēju. Jutos sīks, gļēvs un nožēlojams. Vēl gļēvāks nekā pirms tam.

Elpoju smagiem rāvieniem. Kaut tas vienreiz beigtos! Kaut reiz visam pienāktu gals! Atbalstīju galvu pret balto sienu, juzdamies visnožēlojamākais cilvēks pasaulē.

Zelta kauss

Viņš nav iebiedējams. Ne vienreiz vien dzirdēju par sevi ta sakām. Un es ar to lepojos. Biju pat iedomājies, ka man ļauts vairāk nekā

i itiem. Drīkstēju jāt uz ātrākā zirga un mežonīgākā. Kauties, pat ar tiem, kas, kā zināju, par mani stiprāki. Apbrīnoju drosmīgus cilvēkus. Piemēram, Kallanu un citus, kas bezbailīgi metās bīstamos pasākumos.

Turklāt teikšu, kā ir, ārkārtīgi nicināju tādus, kam drosmes bija mazāk. Diegabikši. Memmīši. Mīkstčauļi. Teļi. Jā, noniecinošu vārdu man nekad netrūka.

Niko bija bailīgs kā zaķis. Vēl sliktāks par bailīgu šausmu pārņemts. Niko nepatika zobens, viņš labāk laidās lapās nekā izkāvās. Vienreiz viņam pat pietrūka dūšas nodīrāt trusi. Taču pūķa zīmi Niko neskūpstīja. To izdarīju tikai es.

Un, ja nu mani atkal piespiež, ko tad? Vai arī liek darīt vēl ko ļaunāku? Firsts Artoss taču teica: "Vērojot, ko Vārdo spēs no viņa izveidot, mazliet izklaidēšos. Varbūt kārtavnieku?" Nozvērējos, ka labāk miršu nekā viņa vārdā nogalināšu. Taču izvēle varēja pavērsties citādi. Ja nu jāizšķiras: paklausīt vai arī nokļūt atkal Čukstu zālē? Jau iedomājoties vien, man iekšā viss sačokurojās un salūza kā salmu stiebrs ugunī. Man bija bail. Nevarēju pat iedomāties, ka reiz atkal būšu drosmīgs.

Gaudens. Nožēlojams. Mīkstčaulīgs gļēvulis.

Niko tāds nav. Es gan.

Ak, kaut varētu iemigt! Bet čuksti bija dziļi ieurbušies man galvaskausā kā parazīti aitas aknās.

Atbalstījos pie sienas līdzās logam. Aiz tā stāvi un reibinoši uz leju krita mūris un klintis. Pār izrobotajām klintīm un melnajiem ezera ūdeņiem lija mēnesnīca. Ja nogāztos tagad lejā, vienreiz iestātos klusums. Balsis apklustu. Nebūtu itin nekā. Taču logs nebija tik liels, lai pa to varētu izspraukties.

Sagaidīju rītausmu. Nostāvēju nakti pie loga, vērodams, kā skaidrojas un pamazām kļūst gaišs, sākot ar pirmo trauslo, sārti zeltīto mirdzumu līdz vasaras dienas dāsni baltajai saulei. Ārā tik jauki smaržoja pēc ezera vēsmām un saulē sasilušām klintīm. Pa brīdim, kājās stāvēdams un atbalstījies pret mūri, biju iesnaudies. Taču pa īstam gulējis, dziļi un bez sapņiem, nebiju.

Mazliet tālāk līdzās vārtiem dzirdēju tirgotājus, kas piedāvāja savas preces; vešerienes ķircināja cita citu, sprauslāja par kādas dēla un citas meitas nakts piedzīvojumiem. Dīvaini, ka viss gāja savu gaitu. Pasaule tur laukā likās tik ierasta, ikdienišķa, pilna cilvēkiem tie sprieda, kas būs pusdienās vai cik varēs ieņemt par diviem maisiem miežu vai ķerru ar kolrābjiem. Bet es, te stāvēdams, vairs nebiju tas, par ko sevi iepriekš uzskatīju, un Niko, Niko gulēja uz akmens grīdas Čukstu zālē, ar katru uzmācīgo čukstu palēnām tuvodamies vājprātam.

Durvis atvērās. Gaitenī stāvēja meistars Vārdo to pašu divu sargu pavadībā, kas mani aizvilka uz Čukstu zāli.

-   Panāc šurp, mans dēls! skolmeistars sacīja.

Vai paklausīdams izbēgšu čukstiem? Varbūt viņš piedāvās man ūdeni?

-   Meistar, aizsmakušā balsī čukstēju. Man gauži slāpst.

-Jā, viņš atbildēja. Drīz varēsi padzerties. Ja vien būsi drosmīgs, padevīgs un pakļausies firsta gribai.

Drosmīgs. Tāds es vairs nebūšu nekad. Sirds sarāvās mazītiņa. Ko īsti firsts gribēs, lai es daru?

Mani izveda cauri pilsētai lejup līdz otrai piestātnei. Pie grotas saules gaismā ņirbēja sīki vilnīši, virs galvas no klints griestiem kā tumši, rēgaini augļu ķekari nokarājās aizmiguši sikspārņi.

Pa kāpnēm nonāca vēl divi sargi, katrs savā pusē Niko. Niko skatiens apskrēja visriņķī grotai, apstājās pie manis, aizklīda tālāk uz laivām pie tilta, pēc tam līdz meistaram Vārdo un beigās atgriezās atkal pie manis. Skatienā, šķiet, vīdēja nosodījums, un es novērsos. Nožēlojams. Gļēvulis. Jā, Niko tas nemaz nav jāsaka. Viņa domas man bija labi zināmas.

Manī brieda rūgtums, šķērmums un niknums salts un gauss kā rāpulis. Ko gan Niko iedomājas? Kādas viņam tiesības mani tā uzlūkot tik augstprātīgi un apsūdzoši? Tāpēc vien, ka redzēja mani noskūpstām Vārdo pūķa zīmi? Kas tur tik briesmīgs? Saprātīga, apstākļu noteikta rīcība, nekas vairāk. Tikai vientieši ļauj sevi bez jēgas spīdzināt. Neveiksminieki tādi kā Niko.

Meistars Vārdo uzlika melni cimdoto plaukstu man uz rokas. To ar pūķa gredzenu.

-      Palūkojies manī, dēls! viņš pusbalsī sacīja, un es pēkšņi atcerējos mammu. Sarāvos: kas gan kopējs meistaram Vārdo ar kauninātāju?

Ej nu sazini, rasi vairāk, nekā varētu domāt. Tā vai citādi, lai kā gribēju, tomēr nevarēju pacelt galvu, nespēju ieskatīties viņam acīs.

-   Ko tu šobrīd visdedzīgāk vēlētos? skolmeistars jautāja.

-      Ūdeni, man bez domāšanas izlauzās. Nejēdzīgi slāpa. Un miegu.

Meistars Vārdo pamāja, kā dzirdēdams visnotaļ pareizu atbildi. Atviegloti uzelpoju. Nebiju kļūdījies.

-   Varu dot tev gan to, gan to, viņš sacīja.

Pēc tam skolmeistars vērsās pie Niko, uzlikdams plaukstu viņa rokai. Palūkojies manī, Nikodem!

Niko tik ašs kā es nebija. Taču arī viņš beigās paklausīja un sastapa meistara skatienu.

-   Kāda šobrīd ir tava karstākā vēlēšanās? jautāja Vārdo.

Niko klusēdams veltīja skolmeistaram ilgu mirkli. Un, kad klusums partrūka, Niko balsi dega spīts.

-     Brīvību, Niko sacīja, pamezdams skatienu uz grotas vārtiem un zilajām āra debesīm.

-   Nē, teica meistars Vārdo, vēlies kaut ko citu!

Niko tikai purināja galvu. Vārdo sarauca uzacis.

-      Nikodem, tu taču zini, ka firsts žēlsirdīgi piešķīris man tiesības izpildīt tavu vēlēšanos. Vai viņa žēlastība tavas stūrgalvības dēļ lai tiktu izšķiesta?

Niko uzmeta meistaram Vārdo pētošu mirkli.

-   Labi, viņš tad sacīja, brīvību Mirai.

-   Mirai? Aureliusa meitai?

-     Tieši tā. Ja firsts nupat minēto žēlastību domā nopietni, tad lai Mira atgriežas mājās pie vecākiem.

Meistars Vārdo uzlūkoja Niko ilgi jo ilgi. Pēc tam pamāja.

-   Lieliski. Tas ir manā varā. Ja būsi nopelnījis.

Tad viņš paaugstināja balsi, drošs paliek drošs, lai dzirdam viņu skaidri.

-   Firsts vēlas pārbaudīt jūsu uzticību, drosmi un izturību. Šajos ūdeņos guļ zelta kauss, vērtīgs dārgums. Tas, kurš izcels kausu no dzelmes un ieliks man rokās, saņems atalgojumu tiks izpildīta viņa vēlēšanās. Zaudētājs… zaudētājam būs jāatgriežas Čukstu zālē, lai mācītos paklausību.

Skolmeistars pamāja sargiem, un tie mūs abus atbrīvoja no važām.

-   Sāciet! norīkoja meistars Vārdo.

Trīs soļi, un Niko jau atradās pie mola tilta malas. Mirkli vēlāk arī es biju turpat. Abi metāmies ūdenī tik aši, it kā būtu jāglābj slīcējs.

Ūdens bija auksts. Ledaini auksts. Aukstums acumirklī sastindzināja, man likās, ka apstāsies sirds. Niko tostarp jau bija sācis nirt. Ja neatradīšu kausu pirmais, mani atkal iegrūdis Čukstu zālē un tur būs jāpaliek, līdz zaudēšu prātu vai arī izdomāšu, kā padarīt sev galu.

Dziļi ieelpojis, ieniru. Ūdens bija dzedri skaidrs kā ledus, dziļš. Lejā zem manis vīdēja balti zaļa pasaule, kalnu ainava ar klinšu smailēm un dziļām, naksnīgi tumšām ielejām. Nedaudz tālāk redzēju Niko. Viņš airējās lejup spēcīgiem vēzieniem, virs ūdens kā garaiņi no viņa apģērba un matiem augšā cēlās sīki burbulīši.

Nemanīju nekādu kausu. Ausīs man dunēja, asinis šalca, trūka gaisa. Taču Niko vēl nebija atgriezies. Ja viņš atradīs kausu pirms manis…

Izdarīju vēl pāris izmisīgu peldvēzienu, taču rokas negribēja klausīt, krūtīs dedzināja, likās plaušās izcēlies ugunsgrēks. Cauri ir. Ja palikšu zem ūdens kaut mirkli ilgāk, noslīkšu. Uzķepurojies augšā, pāris sekunžu paliku virs ūdens, raudams iekšā gaisu milzīgiem, negausīgiem malkiem. Un tad ieniru atkal.

Ūdenī pazibēja kustīga ēna… man garām augšup šāvās Niko. Vai tad viņš būtu nekā. Niko rokas bija tukšas. Kausu viņš vēl nebija atradis. Peldēju lejā, tuvāk grotas vārtiem. Klinšu bluķi slejās smaili un asi kā plēsoņas zobi. Tiklīdz roka pieskārās zemūdens smailei, klints nobrāza ādu, un ūdenī izplūda viegls sarkanu asiņu virpulis. Vai Tārps nesaodīs? Vai šis kādreiz iepeld arī grotā? Vajadzēja ar to iedomāties!

Skat! Kaut kas tur zeltaini mirdz. Laidos lejā, nelikdamies ne zinis par klinšu bluķi, uzplēsdams ceļgalus un bikses. Vai tas būtu… kas tev deva! Dzelzs gabals, un viss. Tāda kā kurpes vai jostas sprādze. Centos nedomāt, kā tā šeit nokļuvusi. Vai kur patlaban atrodas tās īpašnieks. Varbūt Tārpa vēderā?

Gaisu! Jau atkal biju spiests peldēt augšā. Bet kur tad ir augša? Mani sagrāba panika. Ūdens, tumsa, klinšu blāķi… gaisma. Tur. Augšā.

Hrrrrrrrrrr… hrrrrrrrrrrr… hrrrrrrrrrrrrrr.

Gaiss svilpa manī iekšā ārā; ezera ūdens svilināja rīkli, ierāvu gaisu drusku par ātru. Kāsēju, kraukājos, šņaukājos. Velns lai parauj firstu Artosu ar visiem viņa nolādētajiem kausiem! Rokas un kājas bija piemilzušas smagas un stīvas, krūtīs iemeties dūrējs. Ja neatradīšu… Ja neatradīšu. Tobrīd likās, ka labāk, lai tad mani apēd Tārps. Ieniru atkal, vēl tuvāk grotas vārtiem.

Un uzreiz ieraudzīju kausu. Un arī to, ka Niko pamanījis to pirms manis. Patlaban viņš kā ronis aši slīdēja lejā. Sasprindzināju smagās rokas un kājas, lai mestos peldus viņam nopakaļ, sasprindzināju, lai tās kustas ātrāk, vēl ātrāk…

Niko aizslīdēja garām klints smailei, sakūla kājām ūdeni un jau sniedzās pēc zeltītā dārguma. Nu jau tas bija viņa rokās. Biju nokavējis.

Čukstu zāle. Es to neizturēšu. Gluži vienkārši neizturēšu. Varbūt palikt tepat dzelmē, kas tur liels neelpot, un viss, gaisa vietā ieraut plaušās ūdeni, noslīkt. Pārāk ilgi tas nevilksies.

Bet pagaidi… Tas, kurš atradīs kausu un ieliks man rokās. "Ta taču skolmeistars sacīja. Ieliks viņam rokās. Un tiktāl Niko vēl nebija ticis.

Sagūstīju Niko brīdī, kad viņš tuvojās ūdens un gaisa robežai. Niko to nepavisam nebija gaidījis un nepaguva ne atjēgties, kad izrāvu kausu viņam no rokām. Nu vē! tikai jātiek līdz tiltam.

Niko apmeta roku man ap vidu un ievilka atpakaļ ūdenī. Sarijies ūdeni, kāsēju un šņaukājos, tomēr kausu no rokām neizlaidu.

-  Atdod! neganti sēca Niko, sprauslādams un slāpdams tāpat kā es.

Nelikos dzirdam. Cenzdamies atbrīvoties, iegrūdu viņam vēderā elkoni. Bet nekā! Niko uz tādām lietām ir nags, pietiek atcerēties ūdens kauju Apmetnes vannasistaba. Taču tagadējais cīniņš nebija vairs rotaļa. lekrampējos nolāpītajā zelta kausā, savukārt Niko ieķērās manī un ne par ko nelaida augšā uz tilta. Abi, kā vien prazdami, laidām darbā rokas, ceļgalus un elkoņus, taču ne viens, ne otrs nespējām gūt virsroku. Beigās tā nokausējāmies, ka nācās plecu pie pleca kā diviem pusnoslīkušiem kaķēniem pieķerties tilta malai.

-   Atdod! elsa Niko. Ja es uzvarēšu… viņi atlaidīs Miru. Un ko lūdzi tu? Ūdeni. Niko nosprauslājās pa pusei izmisīgi, pa pusei izaicinoši. Vai nekas labāks tev prātā neienāca? Paskaties sev apkārt! Ūdenī tu peldi.

-   Ne jau tāpēc, es atstenēju. Iemesls ir pavisam cits.

-  Čuksti? Niko mani uzlūkoja. Viņa seja no manējās atradās ne tālāk par plaukstas garumu. No tumšajiem matiem pilēja ūdens, acis aiz noguruma un sasprindzinājuma bija sasarkušas, taču manu roku viņš neatlaida. Davin! Vai tiešām tu nevari… Vienu nakti. Varbūt divas. Vai tiešām tev liekas, ka nespēsi izturēt Miras labad?

Man gribētos. Man tiešām gribētos.

Taču es biju tikai nelaimīgs mīkstčaulis, gļēvs un nožēlojams, turklāt vēl arī slepkava. Čukstu zāle nē, to man neizturēt!

Ar pēdējiem spēkiem izrāvies no Niko tvēriena, iespēru viņam un līkločiem uzvijos augšā uz mola tilta, krampjaini sažņaudzis rokā dārgumu. Raupjie dēļi zem mana svara sašūpojās, noplīkšķēja. Nebiju spējīgs piecelties, tāpēc pēdējo ceļa posmu līdz meistaram Vārdo aizvilkos četrrāpus.

Meistar, teicu, sniegdams viņam atradumu, lūdzu!

Vārdo gludā seja bija bezkaislīga ej nu sazini, vai mana uzvara viņu iepriecināja. Varbūt viņš labprātāk saņemtu kausu no Niko rokām?

Grotā krītošā saules gaismā kauss blāvi mirdzēja. Skolmeistars pirmīt nosauca to par nenovērtējamu dārgumu, taču patlaban, kad kauss dzelmes tumsā vairs nezaigoja, tas izskatījās drīzāk pēc misiņa, nevis zelta. Vārdo pacēla kausu augšā, kā ar kādu saskandinādams. Un pēc tam gausi, laiski iemeta to atpakaļ ūdenī. Atskanēja viegls plīkšķis, un kauss pazuda dzelmē.

Nespēju apvaldīt nopūtu. Iemest atpakaļ! Kā lētu un nekam nederīgu nieku. It kā tas neko nebūtu maksājis.

-        Vērtība slēpjas ne atalgojumā, bet pārbaudījumā, skolmeistars, tikpat kā nolasījis manas domas, teica. Lūk, tava šodienas mācība!

To pateicis, skolmeistars vērsās pie sargiem.

-   Izmakšķerējiet to otro!

Mola tilts zem sargu svara sašūpojās. Abi aizgāja līdz malai, viens nometās uz ceļiem. Un sakņupis palika tur dažus mirkļus.

-       Meistar, sargs pēc brīža dīvaini neskanīgā balsī sacīja. Viņa tur nav.

Sargi iekāpa laivā un nomeklējās ilgāk par stundu, kamēr parādījās Tārps un aizbaidīja viņus atpakaļ grotā. Viņi iztaustīja grotas dibenu garām kārtīm, laida ūdenī ķēdes ar āķiem, taču atrast neko neatrada.

-       Tārps būs šo apēdis, sacīja viens no neveiksmīgajiem meklētājiem. Vai arī noslīcis. Katrā ziņā dzīvs viņš nevar būt.

-       Tā gan, paskābā balsī novilka meistars Vārdo. Varbūt vēlies savu izskaidrojumu piedāvāt firstam Artosam?

Sargs nosarka līdz matu galiem, murminādams kaut ko nesaprotamu, kas noslēdzās ar "Nē, meistar!"

Un tomēr mazliet vēlāk meistars Vārdo tiesas namā gandrīz vārds vārdā atkārtoja to, ko bija teicis sargs.

-        Diemžēl, mans firsta kungs, jaunais Krauklis uzskatāms par mirušu. Noslīcis viņš vai Tārpa vēderā, tas praktiski neko nemaina.

Firsts Artoss, sēdēdams augstajā krēslā, galvu piešķiebis, lūkojās skolmeistarā. Skarbajā, olveidīgajā, gludajā sejā nemanīja ne mazākā aizkustinājuma.

-        Krauklis ir miris. Miris Krauklis, un viņa nelaimīgais liktenis gulstas uz mani kā nasta. Kā jums, skolmeistar, šķiet, vai par šīs dienas darbu jums pienākas pateicība?

-   Nē, mans firsta kungs. Esmu vainīgs.

Meistars Vārdo, atzīdams savu vainu, nolieca galvu.

-        Hm. Tā gan. Es taču varētu skolmeistaru sodīt, demonstrējot sabiedrībai savas dusmas par šādu neizdarību.

Vārdo seja, kā allaž, bija nevainojami gluda. Tikpat gluda kā viņa pavēlniekam. Neizskatījās, ka draudi viņu biedētu.

-   Manam firstam ir uz to tiesības, Vārdo sacīja.

-Jā. Taču šaubos, vai Kraukļa atbalstītāju pūlis iedziļināsies tik smalkos sīkumos. Šaubos, vai dusmas vērsīsies tieši pret mani un manas meitas nelikumīgo dēlu.

-   Protams, ne, mans firsta kungs.

-        Hm. Mūsu rokās nonāca necerēta figūra, skolmeistar. Bet mēs to slikti izspēlējām. Ejiet! Man jāpārdomā citas lietas.

-   Pateicos, mans firsta kungs!

Skolmeistars Vārdo palocījās.

-   Vai firstam labpatiktu turpināt Davina Tonera apmācību?

Izskatījās, ka firsts Artoss redz mani pirmo reizi. Kājas man bija

saslēgtas važās, it kā es būtu vainīgs pie Niko pazušanas. Katrā pusē pa sargam, tomēr pārāk bargi tie mani neturēja. Laikam jau saprata, ka esmu satriekts un nekaitīgs un ka mani vairs nav tik stingri jāpieskata. Biju izmircis kā žurka, un arī dvēseli man stindzināja aukstums.

-   Vai viņš progresē?

-        Veiksmīgāk nekā jaunais Krauklis. Taču apmācība prasīs vēl vairākas nedēļas.

Apmācība. Ko tas nozīmē? Vai tiešām manī neatstās ne kripatas no Davina, kāds es savulaik, kā man pašam likās, biju? Vai nebūšu v.iirs nedz savas mammas dēls, nedz Dinas brālis un Niko draugs, tikai paklausīgs firsta klēpja suns? Vēl ļaunāk. Viņa bende.

Isu, mežonīgu mirkli jutu vienaldzību pret čukstiem, vienaldzību pret meistaru Vārdo un viņa izteiktajiem draudiem. Pār mani nāca apskaidrība. Šajā brīdī izšķīrās itin viss. Ja gribu būt atkal es pats, cik ilgi nu man ļaus dzīvot, tad jārīkojas šeit un nekavējoties.

Zibenīgi pagriezies pret sargu, izrāvu viņam no maksts zobenu un sparīgi, cik vien man spēka vēl bija atlicis, sviedu ar to firstam. Zobens apgriezās gaisā kā nazis un ietriecās firsta krēsla atzveltnē. īsu brīdi tas tur trīsēja un tad nokrita uz grīdas marmora plāksnēm. Viens vienīgs asins piliens nopilēja no firsta ausu ļipiņas uz baltās mežģīņu apkakles, iekrāsodams maliņu sarkanu.

Pāris sekundes visi stāvēja kā pārakmeņojušies. Un tad miesassargi metās man virsū, notrieca gar zemi. Acīs man satumsa, neko neredzēju, taču dzirdēt gan dzirdēju. Dzirdēju firsta balsi.

-  Likšu nopātagot, firsts dzedri teica. Rīt, pils pagalmā, visu acu priekšā. Un, kad mugura paliks bez ādas, viņš aizies turpat, kur Krauklis. Lejā, pie Tārpa.

Mani atkal ievilka cietuma kamerā, šoreiz gan ne pie Mašas un man pazīstamajiem gūstekņiem. Manā priekšā atvērās citi restoti vārti.

-   Sveiks, Davin! sauca Maša. Kas te notiek?

Nebiju spējīgs atbildēt, manā vietā to izdarīja sargs. Nāksies naksniņu aizvadīt akmens šķirstā. Un rīt redzēsiet viņu Soda laukumā.

-   Ko tad viņš tādu pastrādājis?

Šoreiz atbildēja meistars Vārdo. Apvainojis un uzbrucis personīgi pašam firstam. Un rīt visi redzēsim, kas sagaida tos, kas izlej firsta asinis.

Cauri pagrabtelpai izskrēja murdoņa, un ne tikai Mašas vienībā vien.

-   Vai tas nozīmē, ka viņš to ievainoja? Davin, tu viņu sadūri?

-       Turi muti, suns! nikni norūca sargs. Labāk parūpējies pats par sevi!

Pagrabtelpā atkal atskanēja murmināšana un čuksti. Un vēl arī cita skaņa. Bungošana taktī: klang, klartg, klang. Maša dauzīja kāju važas pret durvju restēm.

-   Izbeidz! iebrēcās sargs.

Taču Maša nerimās. Un nu jau viņam bija piebiedrojušies arī citi. Klang, klang, klang. Desmitiem vīru dauzīja pa restēm vai žvadzināja kāju važas. Troksnis kļuva aizvien griezīgāks, pārvērzdamies ellišķīgā tracī, un, lai kā sauca un brēca sargi, nekas nelīdzēja.

-        Vediet viņu ātrāk projām! norīkoja sardzes kapteinis. Vai arī šie nemūžam nerimsies.

Mani pa pusei iznesa, pa pusei izvilka caur tumšu pazemes eju. Taču troksnis aiz muguras nerimās, varētu domāt, ka ļaudis aplaudē burvju māksliniekam vai virves dejotājam, negribēdami viņu laist projām.

Mani iegrūda mazā, drēgnā kamerā, kas bija tik šaura, ka tajā nevarēja taisni izstiepties. Jādomā, ka tas bija akmens šķirsts.

Skolmeistars Vārdo, stāvēdams uz sliekšņa, manī noskatījās. Tā arī netiku gudrs, ko viņš domā. Masīvs stāvs, kā allaž no galvas līdz kājām tērpts melnā apģērbā, bālā, gludā seja sastingusi kā akmens. Ja tagad es ņemtu un cirstu ar zobenu, vai viņš maz asiņotu?

Bet galvā gan pēdīgi iestājās klusums. Klusums un miers. Čuksti beidzot mitējās. Un tālumā, lai cik vāji, tomēr bija dzirdama gūstekņu ritmiskā bungošana.

-   Es uzvarēju, teicu akmens sejai. Tu zaudēji, es uzvarēju.

Vārdo man neatbildēja. Tikai, apsviedies uz papēža, aizgāja,

ļaudams sargiem ieslēgt mani tumsā.

VI NĀVES ĒNĀ Stāsta Dina

Meistars un Ēna

Augšā, virs mums, uz kalnu ceļa nemanīja nevienu dzīvu dvēseli. Neviens nenāca mums pretī, neviens mūs neaizkavēja. Pa visu dienu neredzējām nevienu māju. Pret vakaru Sezuans sagūstīja milzīgu sarkanbrūnu ķirzaku un nosita to ar akmeni.

-   Vai tā ir ēdama? šaubīdamās jautāju.

-   Var pamēģināt, sacīja Sezuans un, ķirzaku uzšķērdis, izņēma laukā iekšas. Lai nu kā, bet indīga tā nav.

Sakūrām nelielu ugunskuru, uzvārījām mazumiņu ūdens. Kārtīgas tējas mums nebija, taču pa ceļam biju saplūkusi baldriāna lapas un vīgriezes. Nekāda dižā maltīte, tomēr kuņģi nomierināja, radot sajūtu, ka cik necik ieēsts. Sezuans ievīstīja ķirzaku lapās, uzlika uz oglēm. Trīsošu sirdi noskatījos zaļajā sainītī, kamēr tas savilga, ārpusē kļūdams aizvien melnāks. Vai tiešām to var ēst?

Ēna nosvieda zemē krūzi, un siltā baldriāna tēja izšļakstījās uz visām pusēm.

-   Pēc suņa! viņš brēca.

Uzmetu viņam aizkaitinātu skatienu. Ēna sēdēja, ar vienu roku kasīdams krūtis kā blusains suns. Nokarājies ēzeļa mugurā vai visu dienu, viņš vakarpusē atguvās un pēdējo ceļa gabaliņu nogāja savām kājām. Jauki, varējām atkal sakraut saiņus ēzeļa mugurā, nebija jānes pašiem, taču manis pēc Ēna mierīgi varēja sapņot ēzeļa mugurā tālāk. Pēdējo stundu no viņa nedzirdēju neko citu kā tikai vaimanas un burkšķēšanu, turklāt viņš vienā laidā pinās man pa kājām. Nudien kā negants trīsgadīgs mazulis. Ar Ēnu bija sliktāk nekā ar Melliju, kad viņai uznāca niķi. Desmitreiz sliktāk.

Nevīžodams uzslieties kājās, Ēna rāpoja man te vienā pusē, te otrā. Viņa skābenās smakas dēļ mans nabaga kuņģis griezās otrādi, daudz netrūka, lai baldriāns nāktu atpakaļ.

-   Ēna grib ēst, viņš sacīja, ar visu svaru atsliedamies pret mani. Ēnam traki gribas ēst.

Nespēju to paciest. Atgrūdu, piecēlos kājās, taču viņš ar savu kraupaino, netīro roku ieķērās man potītē.

-   Var jau ēst arī bērnus, Ēna šņāca. Tie ir gardāki par ķirzakām!

-   Laid mani!

Iespēru Ēnam, centos atbrīvot savu potīti, taču viņš izrādījās stiprāks, nekā varētu spriest pēc izģindušās ārienes.

-   Liec viņu mierā! skarbi uzsauca Sezuans.

Ēna mani atlaida. Tomēr nebeidza ļauni glūnēt.

-   Atriebes stunda tuvojas, viņš šņāca. Ēna kļūs par Meistaru, bet Meistars par Ēnu, un Nāve tad ēdīs mazas meitenes līdz sātam!

Kāpos atpakaļ, kamēr mugura pieskārās ēzeļa siltajiem sāniem, tālāk, kur iet, vairs nebija. Likās, ka pa ķermeni kaut kas rāpo un knosās, it kā es būtu gulējusi utainā salmu matracī. Par to bērnu ēšanu taču nevar būt tiesa? Bet ja nu tomēr? Nē, viņš tikai grib mani pabaidīt.

Kā tad citādi. Tomēr… Ēnas acīs kaut kas gailēja, jā, un ne acīs vien, bet vispār kaulainajās rokās, kraupainajā ādā, smakā… Ja kāds vispār ēd cilvēku gaļu, tad viņš noteikti izskatās kā Ēna. Ložņa, kas smird tā, it kā ēstu visu, kas pagadās, beigts vai dzīvs, svaigs vai bojāts. Maitu ērglis bez spārniem. Un Sezuans grib, lai guļu tādam līdzās?

-   Neko labāku nesagaidīsim, ierunājās mans tētis, ķeksēdams iz oglēm nu jau melni apgruzdējušo lapu vīstokli. Izvilcis nazi, viņš kūpošo ķirzaku sagrieza trijās daļās.

Ēna savu porciju notiesāja četros negausīgos mutes kampienos. Es savējo uzlūkoju ar lielām šaubām. Ķirzakas gaļa bija gaiša, gandrīz kā cālim. Izlobījusi no lapām kumosiņu, ieliku to mutē. Ne šis, ne tas nedz rūgta, nedz salda, jutu tikai deguma garšu. Apēdu visu. Nekas liels jau tur nebija, kuņģis neapmierināti ieburkšķējās sak, derētu vēl viena ķirzaka.

-   Tagad liecies uz auss! Sezuans sacīja. Gan jau esi nogurusi.

Nogurusi, jā. Līdz pēdējam. Bet… vai drīkstu gulēt? Pametu zaglīgu skatienu uz Ēnu. Vai maz varēšu aizvērt acis, ja pāris roku attālumā būs viņš?

-    Guli mierīgi! atkārtoja tētis, likdams noprast, ka viņš mani sargās. Palicis nomodā, lūkosies, lai Ēna nenodara man pāri. Tikko atgūlos un pārvilku segu pār galvu, uzreiz aizmigu par spīti bailēm un vēderam, kam nācās samierināties ar trešdaļu no ķirzakas un malciņu baldriāna tējas.

Redzēju sapni. Skaidri zināju, ka tas ir sapnis, tumšais pazemes vēsums likās pazīstams. Ieslodzījuma kamera. Bet kur tad čūskas? Pagājušo reizi bija čūskas. Un kur ir Davins?

Šeit viņa nav.

Galvā man skanēja čuksti, skaļi runāt gan neviens nerunāja. Uzmetās zosāda i no vēsuma, i no bailēm. Ja šeit Davina nav, kur tad lai viņu meklē? Redzēt ar neko nevarēja. No augšas lauzās šaura gaismas strēlīte vārga, zili bāla kā mēnesnīca. Pieskāros sienai. Gļotaina, raupja, mitra kā gliemeža āda. Kur ir Davins?

Spēru nedrošu soli. Papēdis iegrima mīkstā zemē. Zemē? Gaidīju cietu un vēsu akmens grīdu. Kur tad es galu galā atrodos? Kas tā par vietu? Gandrīz vai kā ieeja āpša alā, tikai krietni plašāka.

-     Davin? piesardzīgi ierunājos, nepavisam ne skaļi. Neviens man neatsaucās; pašas balss izklausījās gaužām vārga un neskanīga, bet atbalss nebija vispār.

Kājas grima arvien dziļāk zemē, nu jau biju iestigusi tik dziļi, ka paklupusi izstiepos garšļaukus. Pretī sitās drēgnas zemes smārds, puvuma un pīšļu smaka. Roka kaut kam pieskārās, un tā nebija nedz zeme, nedz akmens.

Apģērbs. Ķermenis.

-   Davin?

Taustījos tumsā, raušu sānis zemi, stingri satvērusi, pacēlu…

Vārgā gaisma krita uz sejas. Ap muti un degunu tai lipa tumša, mitra zeme. Acis bija aizvērtas, bet ne jau miegā.

Šeit viņa nav.

Nav. Tas nav viņš. Viņš jau nu tas nav. Un šeit nav ieslodzīto kamera, nedz arī ieeja āpša alā.

Šeit ir kaps.

Es raudāju. Jutu siltas asaru pēdas sev uz aukstajiem vaigiem. Tas ir sapnis. Tas taču tikai sapnis. Citādi nemaz nevar būt, tomēr, šausmu un nožēlas pārņemta, nespēju valdīt asaras. Ta taču varēja notikt. Es pat nezināju, vai Davins ir dzīvs. Ja nu viņš tiešām miris, pa pusei aprakts tumšā alā? Jau iedomājoties vien, kļuva nepanesami smagi.

-   Kuš!

Kāds man pieskārās. Vaigam. Ar pirkstu maigi, uzmanīgi.

Sezuans. Varbūt viņš atkal man uzdziedās? Kaut jel viņš to darītu! Cik labi būtu gulēt, klausoties sev veltītā tēta dziesmā, kas aizgaiņā murgus!

-Kuš!

Jau atkal. Atvēru acis. Un tad iebrēcos kā aizkauta. Jo Sezuans tas nebija. Mans tētis ne. Tas bija Ēna, viņš mani mierināja, manām asarām bija pieskārušies Ēnas kraupainie pirksti.

-    Liec viņu mierā! iesaucās Sezuans, grīļīgi un nedroši sliedamies kājās. Acīs Sezuanam vēl bija miegs un apjukums, taču, sagrābis Ēnu, viņš to ar raušanu atrāva no manis. Es taču teicu, liec viņu mierā!

Ēna iešņācās kā kaķis.

-    Meitene raudāja, viņš sacīja. Ēna neko nedarīja, Ēna mierināja!

Ēna izskatījās pēc puišeļa, kas apsūdzēts nedarbā, ko nav izdarījis. Sajutu sirdsapziņas pārmetumus. Ai, cik pazīstamas man šīs jūtas bezpalīdzīgas dusmas par netaisnīgu apvainojumu! Ik reizi, kad cilvēki mani vai mammu nosauc par raganu, ik reizi, kad mums aiz muguras sačukstas un pārmet raganas zīmi, jūtos kā patlaban Ēna. Vai vismaz man tā šķita. Kas to lai pasaka, ko tieši viņš juta?

Sezuans stāvēja, nodūris skatienu. Aiz noguruma viņš grīļojās.

-     Piedod, Sezuans murmināja. Domāju, ka spēšu palikt nomodā, taču… taču ari man kaut cik jāpaguļ.

Pacēlis skatienu, Sezuans pievērsās Ēnam.

-   Panāc! viņš sacīja.

-   Kālab? neuzticīgi prasīja Ēna. Ko Meistars Ēnam darīs?

Sezuana roka pieskārās flautai.

-   Nāc taču, kad tev saka!

Ēnas skatiens liptin pielipa flautai.

-   Vai Ēna dabūs sapni?

-   Nāc šurp, un viss. Atgulies!

Aši satvēris ēzeļa valgu, Sezuans nošņāpa tam galu.

-   Ēnu siet nevajag!

-        Dari, kā teicu, strupi attrauca Sezuans. Vai arī piedzīvosi beidzamo sapni dzīvē.

Ēnas lūpas trīsēja. Viņš drebēja no galvas līdz kājām.

-         Meistars ir ļauns! Ēna čukstēja. Meistars pret Ēnu ir ļauns!

Tomēr viņš apgūlās, ļaudams Sezuanam sasiet sev rokas un ar virvi piestiprināt pie lauru koka, kam jau bija piesaistīts ēzelis.

Man gribējās Ēnu aizstāvēt. Jāsaka Sezuanam, ka viņš mani mierināja, viegli pieskardamies man pie vaiga. Taču, iedomājoties, ka Ēna man pieskārās… būdams brīvībā, viņš varbūt pieskarsies man atkal. Kad es gulēšu. Tāpēc, iekodusi lūpā, klusēju.

To nevarēja teikt par Ēnu. Lamas un pārmetumi ļaunajam Meistaram bira kā no pārpilnības raga. Kad aptrūkās vārdu, Ēna sāka vaidēt, izdvesdams garu, stieptu un apsūdzošu āāāā kā pārguris zīdainis vai ievainots dzīvnieks. Sezuans lūkoja Ēnu klusināt, taču viss velti Ēnas vaimanas pieņēmās spēkā.

-        Nāc, Dina! tētis sacīja. Pārvietosimies mazliet tālāk. Viņpus klintij. Mūs neredzēdams, viņš agri vai vēlu rimsies.

Taču Ēna neapklusa. Tiklīdz pazudām viņa skatienam, mēmie vaidi pārauga kaucienos. Skanēja visa ieleja. Ja kaut kur tuvumā rosījās laupītāji, viņiem bija skaidrs, kur esam.

-Ja šis turpinās tādā garā, negulēsim ne minūti, drūmi pareģoju. Vai tu nevarētu… uzsūtīt viņam sapni?

Sezuans ar ne pārāk tīro plaukstu paberzēja sev pieri. Īstenībā viņa roka bija galīgi netīra. Svārki ceļa putekļu un sažuvušu

sviedru traipu dēļ viņam bija kļuvuši palsi, zem nogurušajām acīm smagi gūlās tumšas ēnas. Ne vēsts no lepni ģērbtā, pašpārliecinātā kunga, kas pasūtināja mums pusdienas Zelta gulbja oranžērijā.

-Jo dienas, jo ar viņu kļūs ļaunāk. Manuprāt, ar katru sapni viņš top negantāks. Un arī man pašam nav viegli. Tas… prasa spēkus.

-   Vai Bestu nogalināja viņš?

Sezuans pamāja. Jā. Es… Tici man, nekad neesmu vēlējies darīt tev ļaunu. Gribējās tikai… satikt savu meitu. Gribēju ar tevi iepazīties. Vai tad es varēju zināt, ka mamma… ka notiks tas viss.

Uzmetu Sezuanam pētošu skatienu. Man nepatika, ka viņš cenšas uzgrūst vainu uz citu pleciem. Un arī tas, ka par galveno grēkāzi tiek iztaisīta mamma. Patlaban bija gandrīz vai pilnmēness, klintis blāvajā gaismā baloja kā kauli. Sezuana acīs mirdzēja mēnesnīca, tāpat arī sudraba auskarā. Otrpus klintsbluķim skanēja Ēnas vaimanas un apsūdzības pret ļauno Meistaru.

-  Un tu pats ne pie kā neesi vainīgs? Neko neesi nodarījis, visu tikai citi. Tiešām?

Runāju, gandrīz vai nepazīdama savu balsi. Tik stingra, apsūdzoša. Sezuans sarāvās, it kā es būtu viņā iedzinusi naglu.

-   Tavu suni es nenogalināju! Un par to… par to viņš saņēma sodu.

-   Kādu?

-   Sapņa vietā uzsūtīju viņam murgus. Pateicu, lai pazūd projām no manām acīm. To sacīdams, Sezuans novērsās, taču pēc brīža turpināja: Bet varbūt tas nebija prātīgi. Pēc tam… pēc tam viņš vispār nevarēja rādīties ļaudīs. Un tomēr man sekoja. Degdams greizsirdībā pret tevi: viņš taču saprata, ka tu mūs ar viņu izšķīri. Toreiz ar vara odzi… Daudz taču netrūka, Dina, ka viņš būtu tevi nogalinājis! Un pēc tam uzbrukums meitenītei… no pilsētas jūs padzina viņa dēļ…

-  Tātad pie visa vainīgs Ēna. Un tu pats nemaz? Vai tiešām tev ne par ko nav jākaunas?

Tas nebija apzināti. Viss notika bez manas ziņas. Pēkšņi es runāju kauninātājas balsī. Un Sezuans, pacēlis galvu, ieskatījās man acīs, nekas cits jau viņam neatlika.

-Jā, viņš murmināja, man ir kauns.

-   Par ko?

-        Tavu suni es nenogalināju. Vara odzi no koka lejā nesviedu. Es tas nebiju. Taču tas, ka Ēna šobrīd ir tāds, kāds ir, gulstas uz manas sirdsapziņas.

Manīju zibsni Sezuanam kaut kas atausa atmiņā. Puisēnam nenāk miegs. Lielāks zēns puisēnam dzied.

-   Viņš ir tavs brālis, man paspruka.

-   Pusbrālis. Mammas dēls no cita vīrieša.

Sezuana roka zagšus pieskārās auskara čūskai. Šķiet, pavisam nevilšus.

-       Mana mamma dzemdēja divpadsmit bērnus, Sezuans savādi nogurušā balsī sacīja. Dzimtas labad. Vienmēr dzimtas labad. Lai Dāvana pieņemas spēkā un ģimene kļūst varena.

Sezuana lūpas sašķobījās, taču ne jau smaidā.

-        Kad tava mamma aizbēga, manējā neganti saskaitās. Mājinieki pāris nedēļu trīcēja bailēs. Trencām zirgus, kamēr tie krita no kājām, tomēr Melusinu atrast neizdevās. Tā bija pirmā reize, kad mamma sastapa pretestību un vainīgajam palaimējās aizlaisties.

Nespēju atvairīt domu: kas notiktu, ja mana mamma nebūtu aizbēgusi? Cik atšķirīgi gan veidotos mana dzīve! Mājinieki trīcēja bailēs… Nē, man neticami palaimējies, ka savu mūžu neesmu tikusies ar Sezuana mammu. Ieta mammu. Cik dīvaini ir to izrunāt!

-   Kā gan viņa spēja pieskatīt tādu bērnu baru?

-Ja godīgi, viņa to nemaz nedarīja. Dāvana, kas viņai tā rūpēja, piemita tikai diviem pēctečiem. Pārējie tika atdoti kalpu rokās.

-   Neparasts bērnu audzināšanas veids!

Sezuans viegli pagrozīja galvu. Ta nu viņš ir. Tomēr, ja viss iet tādās sliedēs jau kopš tavas dzimšanas, tu tam nepievērs īpašu uzmanību. Tā rīkojās jau viņas māte. Un vecāmāte arīdzan. Dzimtas labad.

"Izklausās… salti," es nodomāju. Un atcerējos mammas teikto: "Tava mamma sūtīja tevi pie manis kā ērzeli pie ķēves, cerēdama uz interesantu iznākumu."

Salti, jā. Un ari mani pašu pārņēma… saltums.

-   Mazs būdams, lepojos, ka esmu mammas īstenais bērns, Sezuans svešādi rūgtā balsī sacīja. Ta viņa mūs dēvēja. Mūs, kas viņu nepievīla. Tagad dažkārt pārdomāju, vai tie, kas tika atdoti kalpiem, nebija laimīgāki.

-   Vai Ēna bija viens no īstenajiem bērniem?

-   Nazims. Nazims bija… robežgadījums. Ne reizi vien viņš tika atdots kalpu rokās. Tomēr allaž iemanījās pārliecināt mammu, ka ir viņas uzmanības vērts. Beigās mamma uzticēja Nazimu man kā… pārbaudes darbu. Mums bija noruna: ja spēšu Nazimā atmodināt dāvanu un to lietderīgi attīstīt, mamma uzskatīs, ka esmu apguvis mācību.

Sezuans nevilšus pameta skatienu pār plecu uz mūsu iepriekšējās apmetnes pusi, no kurienes nepārtraukti skanēja Ēnas brēcieni.

-   Nazimam bija divpadsmit. Man divdesmit viens. Abi bijām tīrie zaļknābji.

Strauji pacēlu galvu. Vai tiešām Ēna… vai tiešām Nazims ir turpat desmit gadus jaunāks par Sezuanu? Skatoties uz abiem šodien, varētu nodomāt, ka otrādi. Ēna visā visumā izskatījās pēc večuka, lai gan vāvuļoja kā bērns.

-Jutos spēka pilns un lepns par savām spējām. Un Nazims… bija tik dedzīgs. Viņš alka būt tāds kā mēs, būt viens no īstenajiem. Taču viņa spējas bija pavisam necilas. Lai kā Nazims centās, lai cik neganti viņu trenkāju, dāvana tā pa īstam neatplauka. Un tad es iedevu viņam sapņu pulveri.

Sezuans sastapa manu skatienu. Viņa acis bija kā divi satumsuši dobumi bez gaismas.

-   Tas nebija viņa dēļ, Sezuans aizsmakušā balsi sacīja. Ne tikai viņa dēļ. Ta rīkojos tāpēc, ka negribējās ciest sakāvi. Man bija jāiztur pārbaudījums. Jākļūst par Meistaru. Un es par tādu kļuvu.

Aplaizījis lūpas, Sezuans uz mirkli aizvēra acis. Un pēc tam atvēra.

-        Es kļuvu par Meistaru. Bet Ēna pārvērtās Ēnā. Ne jau uzreiz. Pakāpeniski. Nazims no dienas dienā, no gada uz gadu izbālēja. Un beigās palika tikai Ēna. Ēna uzskata, ka esmu nolaupījis viņam dvēseli un viendien viņš mani piespiedīs to atdot. Meistars kļūs par Ēnu, un Ēna kļūs par Meistaru. Tu jau pati dzirdēji viņu tā sakām.

Notrīsēdama pamāju. Ēna runāja par atriebes stundu. Un tai dienā Nāve ēdīs mazas meitenes līdz sātam.

-         Savā ziņā viņam taisnība, nesteigdamies teica Sezuans. Var jau teikt, ka esmu nolaupījis viņam dvēseli. Tomēr baidos, ka viņš to neatgūs.

Beigu beigās Ēna tomēr apklusa. Varbūt aizmiga. Gulēju, ietīstījusies segā. Saules siltuma pēdējie pieskārieni jau sen bija atstājuši klintis; ausīs un degunā, ja kārtīgi neiekūņojies, knieba aukstums. Rīkle šķita sausa, izkaltusi, taču biju pārāk nogurusi, lai celtos un ietu meklēt ūdens maisu, biedēja arī aukstums.

-        Sezuan? vaicājoši ierunājos. Ne par ko nespēju piespiesties teikt tēti.

-   Mhm? Sezuana balss skanēja miegaini un nenoteikti.

-   Kopā ar Ēnu… līdz Sagis pilij nekad netiksim.

Sezuans nopūtās. Nē. Protams, ne.

-   Bet… ko tad?

Sezuans mirkli klusēja.

-   Tev par to galva nav jālauza, viņš tad sacīja.

-   Mums jāatbrīvo Davins un Niko.

Gribējās pastāstīt par sapni, tomēr neuzdrošinājos. Likās, ka, runājot balsī, sapnis tuvosies īstenībai. Ja nu Nāve noklausās un, izdzirdusi savu vārdu, atnāk?

-   Tu taču apsolīji!

-jā. Apsolīju.

Dzirdēju, ka Sezuans sakustas, laikam viņš pagriezās uz sāniem.

-   Tagad pacenties iemigt.

-   Bet…

-   Gan jau kaut ko izdomāšu. Tagad guli.

Ceļā līdz Sagijai pilsētai kalnu pakājē līdzās Sagis pilij mums aizritēja vēl sešas dienas. Ik jūdze šķita kā murgs. Ar ēdamo bija bēdīgi: ar Ēnu taču cilvēkos nerādīsies, un arī gulēt daudz nesanāca, tāpēc ka naktī Ēnu vajadzēja sasiet, un, kad sasējām, viņš kauca kā pirmajā reizē. Nav izstāstāms, cik dziļš naids var rasties pret cilvēku, kas nakti pēc nakts liek tev palikt nomodā. Beigās es dedzīgi, kvēli vēlējos, lai viņš nekad nebūtu piedzimis. Vai arī piedzimis laika ziņā tik tālu, lai man nav jānoskatās kārnajos, alkatīgajos pirkstos, nav jāosta viņa skābenā dvaka un jāklausās caururbjošajā balsī.

Bijām nupat piestājuši cidoniju audzē pilsētas tuvumā. Cidoniju zaros karājās sīki, sarkanbrūni bumbulīši, galīgi nebaudāmi. Lai nu kā, bet pilsētā, kā dzirdējām, bija veseli trīs krogi. Padomā tik, varētu pasūtināt istabu, kārtīgi nomazgāties, pieēsties līdz sātam, vienreiz pa visiem laikiem izgulēt nogurumu. Vienu mierīgu naksniņu miegā, ak vai! Vienu nakti. Tad manī atgrieztos ticība Sezuana nekļūdīgajām Melnmeistara spējām. Ticība, ka mums pa spēkam iekļūt Sagis pilī, atbrīvot Dāvinu un Niko un nepamanītiem aizlaisties projām. Bijām jau tik tuvu mērķim. Nedaudz atliecot kaklu, varēja vērot Sagis pils apjumtos pelēkos mūrus. Redzēju Sagijas namu fasādes, tumšos šīfera jumtus, darvotos logu aizvirtņus. Un pilsētas vārtus. Neaizritētu ne stunda, un es pa tiem ieietu. Bet ar tādu nastu kā Ēna i neceri ieslīdēt, kur nu vēl neuzkrītoši šķērsot Sagiju un tad vēl pāri kalnam aiztikt līdz pūķu grāvim, par ko bijām dzirdējuši. Vispirms jau bija jāieiet pa milzīgajiem, melnajiem Sagis pils vārtiem.

-   Tu solījies kaut ko izdomāt, paģēroši čukstēju Sezuanam. Ko esi iecerējis? Sasiesi viņu un kaut kur pametīsi? Iespundēsi klinšu alā? Kaut kas taču jādara.

-   Dina, Sezuans neskanīgā balsī sacīja. Beidz vienreiz mani tirdīt!

Diez cik labi jau viņš neizskatījās. Izsmelts, novārdzis un saguris. Pat ļaunāk. Sezuana acis likās… manāmi apdzisušas. Varbūt tiešām rīkojos aplam tirdīdama, kā viņš teica. Taču arī es biju nogurusi. Izsalkusi un izmisusi. Davins un Niko ir ieslodzīti Sagis pilī… dažas dienas… man jau bija sajucis, cik tieši. Vairāk nekā nedēļu. Turpat divas. Kas tik ar viņiem šajā laikā varēja notikt!

-    Tu man apsolīji, es teicu. Mēs noslēdzām līgumu. Ja tu mani tagad piemānīsi, tad… tad tev vairs nav meitas!

To sacīdama, pēkšņi sajutu sāpes, klusībā jau biju sākusi viņu saukt par tēti.

Sezuans klusēja ilgi. Jau sabijos, vai viņš neapsver, kādos vārdos paskaidrot, ka mūsu pasākums ir nereāls, ka jāgriež ilksis apkārt un jādodas mājās. Varbūt tas vispār nekādā gadījumā nebija īstenojams. Varbūt Sezuans apsolīja, tikai lai aizmānītu mani projām no mammas? To iedomājoties vien, jutu asinis dzīslās sastingstam. Taču mamma noticēja tā taču bija? Noticēja, ka Sezuans to var. Vienīgi viņa nespēja nosaukt cenu.

-   Pagaidi mani lejā pie pilsētas vārtiem! Sezuans sacīja.

Mana sirds apmeta kūleni. Viņš kaut ko izdomājis. Bet kāpēc nesaka, ko?

-   Sezuan…

-   Ej! viņš atkārtoja. Ilgi tas nebūs.

Sezuans izņēma no aizjostes flautu, un es prātā pamāju ar galvu. Skaidrs, ko viņš izdomājis. Uzsūtīs Ēnam sapni. Un, kad Ēna pamodīsies, mēs jau būsim taipus pilsētas vārtiem. Ja vien Ēna nepamanīsies iešmaukt mums nopakaļ. Vajadzības gadījumā viņš bija viltīgs, to es labi zināju. Nez cik ilgi Sezuana sapnis iedarbojas?

Ēna, kas patlaban grasījās ēst nebaudāmos cidoniju augļus, apsviedās riņķī, it kā ar septīto prātu apjauzdams, kāpēc Sezuans pieskaras flautai.

-   Sapnis, viņš čukstēja. Vai Meistars dāvās Ēnam sapni?

-Jā, atbildēja Sezuans. Dina! Ej! Pagaidi mani tur lejā!

Vilkos projām pa ceļu. Manas kurpju sprādzes bija noputējušas pavisam dzeltenas. Abpus ratu sliedēm slējās dadži cilvēka augumā, zili violetajos ziedos zumēja bites.

Aiz muguras ieskanējās Sezuana flauta. Paspēru dažus soļus. Un tad pēkšņi manas kājas pašas no sevis apstājās.

Nebija kā beidzamajā reizē, kad Sezuans sūtīja Ēnam sapni, ko tas tik negausīgi kāroja. Nedz arī kā tai reizē, kad viņš centās izvilināt Ēnu laukā no slēptuves. Taisnību sakot, šādi Sezuans vēl nekad nebija spēlējis.

Bija dzidri skaidra diena. Spīdēja saule, debesīs baltoja vien daži viegli mākonīši. Tomēr man pēkšņi ienāca prātā mēnesnīca. Mēness gaisma, samtaini maiga, smaržīga vasaras nakts. Putns, izdzirdis tādas skaņas, iedomājas par ligzdu. Kaķēns atrod mammu. "Mājup," teica flauta. "Atgulies. Atpūties. Patlaban tev gribas saldi gulēt."

Vai man izlikās, vai arī tiešām satumsa? Vai te nepletās āboliņa lauks, vai nejutu tā smaržu? Dūja, apsēdusies pīlādžu kokā mazliet tālāk, pabužinājusi krūtiņu, pabāza knābi zem spārna. Bites ceļmalas dadžos vairs nezumēja. Norima pat vējš.

"Atpūties," čukstēja mūzika. "Guli. Esi pavisam mierīgs. Neviens tevi šobrīd neapdraud."

Tas bija skaisti. Neizsakāmi skaisti. Kā saulriets. Kā Iedus kristāli īsi pirms izkušanas. Tomēr pēkšņi mani sāka kratīt drebuļi. Negaidot iedomājos sapni. Par Dāvinu. Šeit viņa nav. Pusaprakts, aizvērtām acīm… Tikmēr flauta skanēja tālāk:

"Acis, aizverieties. Atpūtieties nu.

Sirds, aprimsti. Pārstāj pukstēt jel."

-Nē!

Gribējās kliegt skaļā balsī, taču pār lūpām nenāca ne skaņa. Likās flauta nolaupījusi man elpu un līdz ar to arī balsi. Iebāzu ausīs pirkstus, lai neko nedzirdētu. Steberēju stīvām kājām ne jau uz pilsētas vārtiem, bet atpakaļ uz cidoniju audzi. Nespēju uzņemt steidzīgāku soli, un tas vairs nebija vajadzīgs, labi zināju, ka tāpat jau ir par vēlu.

Flauta apklusa. Pēkšņi atkal sacēlās vējš, parādījās saule, jautās sīvā salviju, dadžu un putekļu smarža. Dūja kokā, izpletuši spār, nus, aizspurdza.

Sezuans sēdēja, uzgriezis muguru cidonijām. Viņa klēpi atdusējās Ēnas galva. Ēnas ķermenis bija ļengani nedzīvs, sirds nedauzījās, elpas nebija. Zināju, ka viņš ir miris.

-        Tu viņu nogalināji, teicu. Tu… tu aizspēlēji viņu līdz nāvei!

Sezuans uzreiz neatbildēja. Flauta gulēja zemē, Sezuana rokas bija tukšas un slābanas. Viņš pats izskatījās pusdzīvs.

-        Es taču tev pieteicu gaidīt lejā pie vārtiem, Sezuans beigās nomurmināja. Balss bija kā smalks, nodilis pavediens, viņš pat necentās taisnoties vai aizstāvēties. Tikai izbrīnīts lūkojās manī.

-   Dina, tu raudi? Tu par viņu raudi?

-   It kā tu neredzētu!

-   Bet… viņš taču tevi sāpināja!

Neatbildēju. Un Sezuans turpināja skatīties manī, kā neaptverdams, kāpēc es raudu.

-        Viņš mūs iegāztu, Sezuans beigās sacīja, it kā tas būtu pietiekami labs iegansts.

-   Tāpēc jau nedrīkst… Nevar taču tik vienkārši…

Bet es, taisnību sakot, taču pati to lūdzu. Vainas apziņa pieskārās man kā saplīsis stikls. Cauri augumam izskrēja apslāpēts šņuksts.

Sezuans nesteidzīgi piecēlās kājās. Pienācis klāt, viņš laikam gribēja mani mierināt, apkampt. Taču es redzēju tikai viņa rokas, slaidās, skaistās flautas spēlētāja rokas, kas tikko bija nogalinājušas cilvēku. Steberēju atpakaļ, nevēlēdamās, lai viņš man pieskaras.

Sezuans apstājās. Nolūkojās manī ilgi jo ilgi, un viņa skatiens sagādāja man sāpes.

-        Es… esmu spiests viņu noslēpt, Sezuans sacīja. Apbedīt. Paliec šeit, kamēr atgriezīšos.

Pieliecies viņš pacēla Ēnu, kā parasti paceļ bērnu. Izskatījās, ka mirušais ķermenis necik nesver.

Nebildu ne vārda. Mani no galvas līdz kājām kratīja drebuļi kā suni pēc pēriena. Vēlējos, kaut nekad nebūtu viņu satikusi.

Vēlējos, kaut nekad nebūtu satikusi nedz viņu, nedz Ēnu. Gribējās mājās. Taču man nebija māju. Varbūt nebija vairs ari mammas, kuram gan gribas bērnu ar tādu tēvu? Viņš aizspēlēja Ēnu līdz nāvei. Nolaupīja dvēseli, apstādināja sirdi, ar čūskas meistarību nogalēja. Un nu brīnās, kāpēc raudu?

Sezuans stāvēja ar mirušo pusbrāli rokās, viņa seja bija tik noslēgta un sveša, ka likās redzu viņu pirmo reizi.

-   Dina. Es to domāju nopietni. Paliec šeit!

-  Jā, tas bija viss, ko pateicu. Vairāk neuzdrošinājos.

Mironis

-   Vai tu negribētu kaut ko ieēst? Klusēdama purināju galvu.

-   Dina! Sezuans pastūma šķīvi uz manu pusi. Vajag, Dina. Blenzu beigtajā cālī, kas gulēja šķīvī, izslējis apdegušās kājas.

Varbūt nesen, vēl šorīt, viņš pastaigājās, uzknābdams pagalmā graudus. Tad viņu sagūstīja, nocirta galvu, noplūca spalvas un izcepa. Sajutu mutē rūgtenu garšu kā pēc vemšanas. Šobrīd nogalinātu cāli ēst nevarēju. Nezinu, vai vispār kādreiz spēšu ēst kaut ko nonāvētu.

-   Ēd nu!

-   Neesmu izsalkusi.

Sezuans aši pārlaida acis kroga istabai.

-   Cilvēki skatās, viņš sacīja. Man tas bija vienalga.

-        Piespied viņus lūkoties uz citu pusi, skarbi izmetu, tu taču esi nasks uz mānīšanos.

Sezuans viegli satrūkās, taču seja palika tikpat bezkaislīga kā pēc Ēnas nogalināšanas.

-        Esmu līdz nāvei noguris, Dina, Sezuans beigās vārgi sacīja. Un tu arī. Ja neēdīsi, saslimsi. Vai tad varam atļauties zaudēt vairākas dienas, kamēr tu izveseļosies? Pati zini.

Es viņu ienīdu. Ienīdu rokas, balsi, vēso saprātu, kas allaž izkārtoja lietas tā, ka tev nebija citas izvēles. Ai, kā es viņu ienīdu! Tomēr maizi nedaudz ieēdu.

Izrādījās, ka iekļūt Sagijā ir neiedomājami grūti. Sardze pie vārtiem paģērēja uzrādīt visus iespējamos dokumentus, kuru mums nebija. Ceļojumu dokumenti tā tos dēvēja. Lai tiktu no vienas pilsētas līdz otrai, šeit acīmredzot bija nepieciešams pergamenta gabals ar firsta izsniegtu atļauju. Domāju, ka Sezuans bez grūtībām pārliecinās sargus, ka tik smalkam kungam kā viņš nekas tāds nav vajadzīgs, bet viņš nedarīja itin neko, tikai stāvēja noguris un apputējis, izskatīdamies nevis pēc Melnmeistara, bet pēc vienkārša, līdz nāvei noguruša vīra ar ēzeli un izbiedētu, nerunīgu meiteni, ko sauca par savu meitu. Viss beidzās ar to, ka mums bija jānomaksā sargiem, kā viņi paši teica, soda nauda. Un, lai varētu atļauties mitekli Melnajā pūķī, lētākajā no trijiem Sagijas krogiem, bija jāpārdod ēzelis.

Sezuans apēda cāli līdz galam. Cālis mums izmaksāja sešus dukātus; vispirms bija jānoliek uz galda nauda, un tikai tad sulainis mūs apkalpoja. Vai tiešām tas ir tas pats Sezuans, kam jāpārliecina pils sargi, lai varam ieslīdēt pie Davina un Niko? Mani pārņēma pilnīga bezcerība.

-   Man drusku jāpaguļ, Sezuans sacīja. Šķiet, tev arī. Katrā ziņā jāatgulstas.

Pēdējie vārdi izskanēja kā rīkojums, jāsaka gan, manai ausij tīkams. Sekoju Sezuanam augšā pa kāpnēm. Viņam taisnība, ļaudis uz mums noskatījās. Varbūt svešinieki te ir reti viesi?

Nekāds viesnīcas numurs tas nebija, tikai nodalījums aiz padiluša, raupja audekla aizkara, tik izbalējuša un noplukuša, ka tikai ar grūtībām varēja manīt tā sākotnējo zilo krāsu. Nodalījumā atradās gultasvieta ar salmu matraci un diviem āķiem, kur uzkārt apģērbu. Vairāk nekā.

-   Gulies pie sienas, Sezuans sacīja.

Varbūt Sezuans baidījās, ka es, kamēr viņš guļ, aizlaidīšos? Varbūt grasījās mani sargāt? Ej nu sazini. Biju tik nogurusi, ka man bija viens pīpis.

Matracis smakoja pēc kaut kā pretīgi skābena, zināmā mērā atgādinādams Ēnu. Taču es ietinos segā, sagrozījos ērtāk un tūlīt aizmigu.

Pamodos pēcpusdienā no gultas iečīkstēšanās. Sezuans bija jau piecēlies. Vai viņš vispār bija gulējis? Neizskatījās mazāk saguris kā vakar.

-        Aizkāpšu papētīt pils vārtus, ieraudzījis, ka esmu pamodusies, Sezuans sacīja. Jāizzina ielaišanas un izlaišanas kārtība.

Neteicu ne vārda.

-   Vai drīkstu tevi atstāt, Dina?

Nez ko viņš, tā teikdams, domā? Ka aizlaidīšos vai arī ka man bail?

-   Ej vien, atbildēju.

Taču viņš turpināja manī lūkoties, kā nejuzdamies drošs.

-   Ej taču! teicu.

-Ja vari, pagūli vēl mazliet. Ilgi projām nebūšu.

Un tad viņš beidzot aizgāja.

Brīdi gulēju, pētīdama griestu baļķus. Kādreiz tie noteikti bija balsināti, tagad dzeltenīgi pelēki, noplukuši, izskatījās cietuši no lietus. Pa spraugām nokarājās skrandas un ērmoti zirnekļa tīklu, putekļu un citu drazu kamoli. Virs mūsu nodalījuma rindojās vienpadsmit griestu baļķi. Saskaitīju. Pēc tam, acis aizvērusi, lūkoju iemigt, taču, par spīti nogurumam, miegs nenāca.

Man slāpa. Gribējās arī kaut ko ieēst. Pieci maizes kumosi ilgi sātu nedeva, sevišķi manam izbadinātajam vēderam.

Vēlreiz saskaitīju griestu baļķus. Pēc tam uzslējusies saskaitīju grīdas dēļus, vismaz tos, kas bija redzami no gultas. Tas gāja ātri. Tikai četri dēļi. Pēc tam piecēlos un, pārbraukusi ar pirkstiem pār matiem, devos lejā kroga istabā.

Tajā pēcpusdienā Melnajā pūkīviesu necik nebija. Kroga istabā, izlicis sev apkārt preci, sēdēja skārdnieks un baudīja agrīnas vakariņas, turpat līdzās dirnēja divi večuki, katram priekšā pa kausam alus, tie sita kauliņspēli. Tāpēc nevarētu teikt, ka krodzinieks būtu pārlieku noskrējies. Tomēr uz mani viņš pat nepaskatījās.

-   Atvainojiet, jautājoši uzsāku.

Bez panākumiem. Krodzinieks, jādomā, bija iedziļinājies večuku kauliņspēlē.

-Atvainojiet! nedaudz paaugstināju balsi. Pietiekami, lai krodzinieks saprastu, ka jāveltī man skatiens.

-Jā? viņš īgni atsaucās.

-   Vai es nevarētu dabūt ūdeni? Varbūt ari mazliet maizes?

-   Kur ir tavs tētis?

-   Izgājis… taču drīz būs atpakaļ.

-   Ak tā. Tad jau tev jāpagaida, kamēr viņš atnāk.

Pirmajā acumirklī nožēloju, ka nespēju tāpat kā Sezuans tīt ap mazo pirkstiņu krodzinieku un viņam līdzīgos. Kas par gandarījumu būtu vērot strupo, neatsaucīgo vīru, kad viņš pēkšņi sāktu klanīties un čubināties. Bet tad ienāca prātā vēl kaut kas. Flauta. Ēna. Spēja aizspēlēt cilvēku līdz nāvei. Pēkšņi jutos tik sašņurkusi, ka nejaudāju pat ielaisties strīdā ar nejauko krodzinieku.

-   Malciņu ūdens? diedelēju.

Man tiešām neganti slāpa, un šis krogs nebūt nebija no smalkajiem iestādījumiem, kur istabās stāv paplāte ar karafi vai tējkanna.

-        Laukumā ir aka, krodzinieks sacīja, pamādams uz atvērtajām durvīm, kas veda ārā. Mierīgi vari padzerties no tās, tāpat kā citi.

Neko vairāk te panākt acīmredzot nevarēs. Paspraukusies garām kauliņspēlmaņu galdam, izgāju laukā.

Melnais pūķis atradās šaurā, kraujā ieliņā, gar kuru rindojās nebalsināti akmens mūri un logi ar sašķiebtiem, trūdošiem slēģiem. Pilsētas lepnākā vieta te, protams, nebija, uz ielas mētājās salmi, ēzeļu mēsli un citas drazas. Nedaudz tālāk bija krodzinieka pieminētais laukums. Laukumu apjoza stāvas ielas, vidū auga vientulīgs koks līks pīlādzītis. Atradu arī aku. Pa reni akmens traukā šļakstēdams plūda ūdens, un traukam līdzās sēdēja večiņa ar adīkli rokās. Pieliecos, lai padzertos no ūdens strūklas.

-   Paklau, ierunājās sieva, neaizmirsti par firsta šiliņu!

-   Kas tas tāds? brīnījos.

Veča samirkšķināja acis un uzmeta man greizu skatienu.

-  Tu, kā redzu, neesi šejieniete, viņa sacīja.

Pamāju ar galvu.

-Jā. Esam šeit ar… tēti. Drīz ceļosim tālāk.

-        Tas, vai zini, ir firsta ūdens. Ja gribi padzerties, noliec vienu vara šiliņu.

Pirmā dzirdēšana. Pat Sagislokā, kur viss pārējais maksā dārgi, bija atraduši līdzekļus, lai cilvēks varētu padzerties no pilsētas akas.

-        Bet… tas taču plūst bez apstājas, brīnījos. Nesapratu, kas notiks, ja es dažus malkus padzeršos.

-Jā, bet tāds nu ir likums, sacīja večiņa, pārlikdama adatu. Un no kā lai dzīvo tāda nabaga akas sieva kā es?

-   Bet man nav naudas, atzinos.

Sieviete palūkojās manī pār adīkli. Neviena paša šiliņa?

-Nē.

-        Hm. Tad uz ezeru, mīļumiņ. Tur var dzert par brīvu. Tikai piesargies no Tārpa.

-  Tārpa?

-   No kurienes tu esi, mīļumiņ? Kurš tad nezina Tārpu!

Es gan ne. Taču negribējās pievērst sev lieku uzmanību, tāpēc pamāju.

-  Ak jā, Tārps.

Un tad aši laidos projām, lai večiņa nepajautā, kas es tāda un no kurienes.

Ezera ūdens mirdzēja ielas galā. Mazliet baidījos aiziet par tālu no Melnā pūka, un arī Sezuans saskaitīsies, varbūt pat uztrauksies, ja pārnācis mani neatradīs. Taču man nebija naudas, ar ko maksāt nedz akas sievai, nedz īgnajam krodziniekam, un aiz slāpēm jau džinkstēja galva.

Nebiju vēl pusceļā, kad, brēkdams un galīgi sasarcis, man garām paskrēja puišelis ar pliku vēderu.

-   Mām, puišelis brēca. Mām! Mironis! Tur guļ mironis!

Skriedams garām, zēns mani pat nepamanīja, tik satraukts viņš bija.

Mironis? Sirds man sažņaudzās, uzreiz iedomājos par Sezuanu. Vai arī kāds uzgājis Ēnu? Lejā pie ezera jau pulcējās ziņkārīgo bariņš. Metos skriet, un kurpju papēžu duna klaudzēdama atbalsojās starp namu mūriem. Pietuvojusies bariņam, lauzos uz priekšu, nelikdamās ne zinis par saņemtajām dunkām.

-        Skat, kāds godbijīgā balsī ierunājās, ticis Tārpa nagos. Bet laikam jau šis viņu ir izspļāvis!

Mironis gulēja krastā, ūdens peļķē. Tumšie, mitrie mati aplipuši pierei un vaigiem; viņš bija bāls, gandrīz vai zils, ja neskaita tūkstošiem asiņojošu skrambu un nobrāzumu.

Sezuans tas nebija, un arī Ēna ne.

Tas bija Niko.

It neviens cilvēks

-   Vai neatsaukt pilsētas sardzi? kāds ierunājās.

-        Liela vajadzība pēc tiem slaistiem! atsaucās cits. Nezina neko citu, kā vien bāzt degunu citu darīšanās!

-   Bet… viņš taču ir miris.

-        Nu un? Cilvēks taču nežēlojas. Kuru katru brīdi varam iemest atpakaļ Tārpam.

Niko iekāsējās.

Ne pārāk skaļi, ne arī stipri tā bija tikai klusa, guldzoša skaņa, taču daži ziņkārīgie atkāpās.

-        Ūja! Nemaz ar nav miris! iesaucās sieviete, it kā Niko būtu pele, ko noķēris viņas kaķis.

Pieskāros Niko plaukstai. Ta bija auksta, un es sapratu, kāpēc ļaudis noturēja Niko par mironi, viņš taču nemaz neizskatījās

pēc dzīva cilvēka. Satvēru Niko aiz pleca, centos pavelt uz sāniem. Mamma teica, ka ar cilvēkiem, kas zaudējuši samaņu, tā jādara. Niko vārgi nogrudzināja un pēc tam jau spēcīgāk nokāsējās.

-   No kurienes viņš ir? jautāja tirgus sieva. Nekad agrāk te nav manīts.

-  Mans brālēns, steidzu teikt. Mums bija norunāta tikšanās. Viņš… viņš droši vien pa ceļam iekrita ezerā.

Tirgus sieva uzmeta man aizdomu pilnu skatienu.

-   Priekšpusdienā te iepeldēja laiva, viņa sacīja. No Pils. Vairāk nekā stundu braukalēja, kamēr Tārps aizdzina šos atpakaļ. Kas gan viņiem te būtu meklējams?

-  To nu es nezinu, atbildēju. Taču ne jau mans brālēns, Sagis pilī viņš savu kāju nav spēris.

"Notici man," domās atkārtoju, "jel notici man!" Mamma, kad saslimām, lika iedomāties, ka esam jau izveseļojušies, tāpēc es tagad iedomājos, ka sieva, noticējusi manam stāstam, pamāj un zaudē par mums ar Niko interesi.

Sieva viegli papurināja galvu, kā atgaiņādama uzmācīgu mušu. Un tad pacēla grozu, kas stāvēja nolikts malā, lai ērtāk varētu aplūkot mironi. Pēc tam pagriezās un devās projām.

Niko nebija vairs pelēkajās Apmetnes drānās, bet baltās, un tās, kā varēja redzēt, bija zvērīgi saplosītas. Kaut tik labuma, ka neizskatās pēc pelēča, nedz ari notiesāta ieslodzītā. Tomēr pūlī kāds vīrs, kas izskatījās pēc namdara, kaut ko bija ievērojis.

-   Kas tas? viņš jautāja, ar āmuru pamādams uz vairākām iekaisušām sarkanām švīkām pie Niko potītēm. Izskatās pēc zīmēm no kāju važām… Vīrs paskatījās tieši manī. Kā tavs brālēns tika pie tām?

Nezināju, ko teikt. Nespēju izdomāt nevienu daudzmaz ticamu izskaidrojumu. Un, ja kaut ko arī izdomātu, kā lai piespiež cilvēkus tam noticēt?

-   Varbūt tomēr jāatsauc pilsētas sardze, kāds atkal ierosināja.

Te pēkšņi atskanēja vārgas flautas skaņas, tik vārgas, ka, manuprāt, sākumā neviens tām pat nepievērsa uzmanību. Nedzirdēta melodija, mundrs gabaliņš, kas sauktin atsauc atmiņā siltas desiņas un svaigi ceptu maizi, kārdinošu ēdiena smaržu un aprasojušu glāzi ar vēsu un dzirkstošu dzērienu.

-       Nu jau māte būs uzklājusi pusdienām galdu, negaidot ierunājās namdaris, acīmredzot aizmirsis par zīmēm ap Niko potītēm.

-        Interesanti, ko pusdienās piedāvā Pūķis? nomurmināja cits, arīdzan posdamies uz promiešanu.

Pēc brīža bariņš jau bija izklīdis, krastmalā palikām tikai mēs ar Sezuanu un Niko.

Sezuans nolaida flautu. Jocīgu zivi esi noķērusi, viņš teica.

-  Tas ir Niko!

-Jā, Sezuans atsaucās. Zinu. Es taču… redzēju viņu kopā ar tevi un tavējiem.

-       Bet, ja Niko ir šeit un… gandrīz vai noslīcis… vārdi negribēja nākt man pār lūpām, …kur tad ir Davins?

Sezuans uzmeta skatienu Niko, kas joprojām izskatījās drīzāk pēc miroņa, nevis dzīva cilvēka.

-        Nezinu, Sezuans teica. Taču, ja izdosies jauno Kraukli daudzmaz dabūt pie dzīvības, varēsim pajautāt.

Sezuans aiznesa Niko pa stāvajām ielām līdz pat Melnajam pūķim. Viņš mazliet aizelsās, un pēdējo ceļa gabalu man bija jāpalīdz. Nīgrajam krodziniekam Sezuans paskaidroja, ka Niko ir pilsētā nejauši satikts brāļadēls.

-        Ierāva glāzīti vai divas par daudz, sacīja Sezuans, veltīdams krodziniekam vīrs vīram skatienu. Krogus papus taču zina, kā tādās reizēs gadās. Nolikšu, lai izguļ žvinguli.

Dīvaini, bet krodzinieks nepamanīja, ka Sezuana brāļadēls izmircis līdz pēdējai vīlei, viņš pat neieturēja papildu maksu par to, ka istabā tagad būsim trīs dvēseles.

-        Paliec tepat, sacīja Sezuans. Manuprāt, derētu iemānīt viņā lāsīti degvīna.

, To pateicis, Sezuans nozuda kāpnēs. Bezpalīdzīgi lūkojos uz Niko, cenzdamās atsaukt atmiņā mammas sacīto par cilvēkiem, kas izvilkti no ūdens. Laikam jāpūš no mutes mutē… taču šobrīd Niko elpoja pats, lai arī mazliet svelpjoši. Vēl tur bija kaut kas par sildīšanu. Ledainais ūdens! Tāpēc jau Niko ir tik zili bāls. Kā beigtas zivs vēders.

Paberzēju Niko rokas un locītavas, cenzdamās atgriezt tajās dzīvību. Cik auksts viņš bija! Kaut ātrāk Sezuans atnestu degvīnu!

-Ja es šo pacelšu, atnācis teica Sezuans, vai spēsi iemānīt viņā kādu lāsīti?

Sezuans pasniedza man māla blašķīti. Izrāvusi korķi, paostīju. Smaržoja visnotaļ pēc spirta un kadiķogām. Cerēju, ka būs gana stiprs miroņa atdzīvināšanai, kā teiktu augšzemnieki.

Pirmais malks aizlija Niko gar muti. Bet otro gan viņš norija. Un tad sāka kāsēt pa īstam. Sezuans belza Niko pa muguru, vēl un vēl, tik smagi, ka izklausījās pēc kautiņa uzsākšanas. Tomēr panākumi neizpalika, Niko sāka klepot laukā ūdeni un gļotas, un, kad klepus lēkme beidzot mitējās, viņam kļuva vieglāk elpot.

Noģērbuši slapjās drānas, centāmies Niko nosusināt un sasildīt, pamatīgi norīvējām ar manu segu, un pēc brīža viņš jau sāka izskatīties pēc cilvēka, nevis beigtas zivs. Taču acis neatvēra.

Ak kungs, pēc kā Niko izskatījās vienās skrambās, brūcēs, noberzumos un zilumos! Likās kāds milzenis iecirtis viņā zobus vai ķetnas.

-   Viņi teica, ka Niko aprija Tārps, sacīju Sezuanam. Kā lai to saprot? Kas tas par Tārpu?

-   Es taču tev teicu, ka ezerā mīt nezvērs.

-   Tu gribi teikt… ka Tārps…?

Sezuans pamāja. Savām acīm redzējis neesmu. Citi gan, turklāt ne reizi vien. Tāpēc jau šejienieši ar laivu ezerā nedz brauc, nedz arī dodas zvejā. Izņemot firsta laivu: tie nezin kā iemanījušies nezvēru apvest ap stūri. Un ari viņi uzdrīkstas to darīt tikai vakarpusē, kad zvērs kļūst pavisam laisks.

-   Bet… kā tu domā… cilvēki teica, ka nezvērs viņu izspļāvis!

Pametu skatienu uz Niko saplosītajām rokām. Kāpēc ezera nezvērs savu medījumu neapēda? Nez vai šis tikai norij… vai arī sagremo?

Un tieši tad Niko beidzot atvēra acis. Viņa skatiens drudžaini šaudījās no vienas puses uz otru, it kā viņš censtos aptvert, kur īsti atrodas, un ko tur brīnīties: pēdējais, ko Niko atcerējās, taču bija ezera ūdens. Vai vēl trakāk Tārpa vēders. Jau iedomājoties vien, man pārskrēja šermuļi.

-   Niko, es ierunājos.

Pagriezis seju, Niko uzreiz ieskatījās man tieši acīs. Un ilgi nenovērsās.

-   Vai tu esi dzīva? viņš beigās jautāja.

Ai, kā es pārbijos! Kas tad tā, būdams pie pilna prāta, runā? Vai tiešām no aukstā, tumšo ezera ūdeņu blāķa viņam galvā kaut kas sagriezies?

-Jā, es atbildēju. Un tu pats arī. Taču daudz netrūka, lai tu noslīktu.

Nodomāju, ka Tārpu šimbrīžam labāk nepieminēt.

Pēc tam Niko pievērsās Sezuanam. Pietika viena mirkļa, lai viņš Sezuanu pazītu, kaut gan redzēja pirmoreiz.

-   Melnmeistars.

Niko mutē tas skanēja kā lamuvārds, lāsts. Bija redzams, ka viņš nikni, drudžaini smadzeņo, nekādi nespēdams saprast, ko es daru kopā ar Sezuanu.

Sezuans neteica ne vārda. Tikai pamāja ar galvu, kā atņemdams pieklājīgu sveicienu.

-     Sezuans apsolīja man, ka palīdzēs atbrīvot tevi un Dāvinu, steidzu teikt. Jutos ērmoti. Pēc Ēnas nāves biju pārliecināta, ka Sezuanu ienīstu, bet tagad gribējās viņu aizstāvēt.

-   Kur ir Davins? jautāja Sezuans.

Niko sejai pārslīdēja izmocīta izteiksme.

-     Nezinu, kur viņš ir patlaban, Niko sacīja, taču zinu, kur bija. Un, manuprāt, jāsteidz dabūt viņu no turienes ārā.

Niko seja pēkšņi neizprotami noslēdzās, un man atkal uzmācās aizdomas, ka viņš ir sajucis.

-   Viņu, turpināja Niko, un visus pārējos.

-   Kā to lai saprot? prasīju.

-        Bērnus. Un ieslodzītos. Un visus pārējos iebiedētos un sagrautos, kamēr visā nolādētajā pilī nepaliks it neviens cilvēks.

Man likās, ka Niko vārdi paliek karājamies gaisā biedējoši ilgi. Tas taču nav iespējams. Vai tad Niko nesaprot, ka tas neies cauri. Kāpēc viņš tik dedzīgi pūlas palikt pie sava? Vai tad to var īstenot?

-        Niko, klusā, izbiedētā balsī sacīju. Es ierados, lai izglābtu tikai brāli. Un tevi.

-Jā, Niko atteica, un tā ir vīrišķīga rīcība. Taču ar to vien, Dina, nepietiek. Nepavisam, nepavisam nepietiek.

Sezuans lūkoja vest Niko pie prāta. Abi strīdējās ilgāk par stundu, līdz Niko acis aizmiglojās un viņš vairs nespēja parunāt. Un arī tad Niko nelokāmi palika pie savas neiespējamās ieceres. Es to vien darīju, kā klausījos un domās sagumu. Gribējās, lai abi izlīgst. Gribējās atsvabināt Dāvinu un steigties uz mājām. Tā jau mans plāns bija pietiekami sarežģīts. Lai kāds, tomēr daudzmaz reālāks.

Netiku gudra, kas ar Niko notiek. Savulaik, kad pavērās iespēja, Niko taču nespēja nogalināt Drakanu, tad kāpēc viņu pēkšņi apsēdis naids pret skolmeistariem?

-   Ko tad viņi tādu dara? beigās jautāju.

-        Sagrauj cilvēku dvēseles, Niko atbildēja. Sagrauj bērnu dvēseles.

Postīt bērnu prātus, pēc Niko domām, acīmredzot bija visneģēlīgākais noziegums.

-Jā… bet kā viņi to dara? nesapratu.

Un tad Niko izstāstīja par Soda laukumu. Par gudrības atslēgu. Un Čukstu zāli.

-         Viņi sagrauj cilvēku no iekšienes, Niko klusā balsī sacīja, līdz viņš zaudē gribu, cerību un sapņus. Daži bērni un, manuprāt, ari viens otrs ieslodzītais… ja atvērtu durvis un teiktu: tu esi brīvs, tu drīksti iet… viņi paliktu uz vietas. Jo nekam citam viņiem vairs nepietiek drosmes. Jo neko citu viņi vairs nespēj iedomāties.

-   Bet, Niko kamdēļ tad tu alksti viņus atpestīt? Ja jau cilvēki nevēlas savā labā i pirkstu pakustināt. Pietiks… pietiks taču, ka, mūs ieraudzījuši, viņi pasauks tuvāko sargu. Neko citu viņi neuzdrīkstēsies, vai tad pats to neteici?

-  Nezinu, Niko atbildēja. Pagaidām nezinu. Taču to nedrīkst tā atstāt. Gan jau es kaut ko izgudrošu.

-   Un cik ilgs laiks jaunajam Kraukļa kungam nepieciešams plāna izstrādei? indīgi noprasīja Sezuans. Saku to vien tāpēc, ka Melnajā pūķī mūs par velti neviens neturēs. Un arī drošībā mēs te neesam. Taisnību sakot, tikai manu Melnmeistara stiķu dēļ pilsētas sargi vēl nav klāt.

Pēdējie vārdi izskanēja varen žultaini Niko taču bija atklāti paudis, ko domā par Sezuanu un Sezuana čūskas dāvanu.

-   Beidziet mani tā saukt! iesaucās Niko.

-Kā?

-   Par jauno kungu. Neesmu nekāds kungs un nevēlos arī tāds būt.

-   Bet tēlot varoni un atbrīvotāju gan tev pēkšņi sakārojās?

Nu tik ies vaļā! Ta jau zināju. Un cik nepanesami to visu noklausīties.

-  Vai mums atrastos nauda riecienam maizes? pajautāju. Ja ir, aiziešu un atnesīšu.

Sezuans uzmeta man skatienu, un viņa seja mazliet atmaiga.

-Jā, gan jau tev gribas ēst, viņš teica un izķeksēja no maka dažus dukātus. Ņem. Redzēs, ko skopulīgais krodzinieks par tiem iedos.

Novilkos lejā pa kāpnēm kroga istabā. Šoreiz tā bija stāvgrūdām pilna, neviens nepievērsa man ne mazāko uzmanību. Īstenībā visi kā noburti lūkojās vīrā, kas sēdēja pie galda kroga istabas tālākajā stūrī. Vai nav tāds kā redzēts? Izskatījās, ka vīrs sagatavojies garai stāstīšanai.

-   Un tad sacēlās drausmīga vētra. Vējš šņāca un krāca, kūla ezera ūdeni putās…

Centos piesaistīt krodzinieka uzmanību, taču šobrīd tas likās neiespējami, vēl grūtāk nekā rīta pusē. Arī viņu bija aizrāvis vīra stāsts.

-  Tārpa vēderā bija velnišķīga tumsa, tad nu viņš iekūra ugunskuru…

Tārpa vēderā? Uzmetu vīram skatienu. Un, tikai ieraudzījusi uz galda darbarīku kasti, pazinu. Namdaris. Tas, kurš ievēroja rētas ap Niko potītēm.

-   …un klepoja vienā klepošanā, kamēr izklepoja viņu krastā. Mazliet jau šo, protams, apskrambāja, bet neko daudz, ja jau viņš spēja piecelties un aiziet savām kājām. Pavadījis septiņas diennaktis Tārpa vēderā!

Pēkšņi man pielēca, ka stāsts ir par Niko. Katrā ziņā tikpat kā par viņu. Vīrs, protams, pārspīlēja. Var teikt pūta pīlītes. Bet stāsts no tā tikai ieguva, un cilvēkiem jau labas pasakas iet pie sirds. Lai nu kā, dažs labs uzsita namdarim pa muguru un izpirka viņam vēl aliņu. Pat īgnais krodzinieks bija manāmi labākā omā un iedeva man par trijiem vara dukātiem gan maizi, gan arī sieru un desiņas.

Kad uzkāpu augšā istabā, Niko ar Sezuanu vēl aizvien strīdējās. Es viņus pārtraucu.

-   Niko, es teicu, vai tu biji Tārpa vēderā? Vai viņš tevi izspļāva?

-   Kas tev to teica? Niko pārsteigts atjautāja. Ja Tārps mani būtu apēdis, es te vis nesēdētu.

-Jā, bet… tie neskaitāmie nobrāzumi… Izskatās, ka tevi kāds būtu košļājis. Milzenis.

-   Pie visa vainīgas klintis, Dina. Daudzviet tās ir griezīgas kā plēsoņas zobi.

Mani pārņēma dīvaina vilšanās izjūta. Arī man patīk labas pasakas. Sevišķi tās ar laimīgajām beigām. Un, ja kāds pamanījies izsprukt no Tārpa vēdera, tad jau viņam būtu pa spēkam arī citi

fantastiski pasākumi. Kaut vai tas, kas stāvēja mums priekšā: izdabūt visus no Sagis pils lidz pēdējam ieslodzītajam, pēdējam bērnam, pēdējam apspiestajam, sagrautajam cilvēkam.

Bet nekā viss namdara stāsts bija blēņas un māņi. Tārps nebija izspļāvis Niko. Un maz ticams, ka arī mūsu pasakai būs laimīgas beigas.

Neko nevar darīt.

Bezcerība.

Niko teica: "Cilvēku sagrauj no iekšienes. Līdz viņš zaudē gribu un cerību, un sapņus."

Kas nu tā par pasaku!

Un tad manī kaut kas negaidot ieskanējās. Flautas spēles taktis. Melodijas sākums.

-   Aizdod man savu flautu, vērsos pie Sezuana.

Sezuans aprāvās kodīgas, Niko ausīm veltītas piezīmes vidū un uzmeta man pārsteiguma pilnu mirkli. Tomēr neizprašņāja, netaujāja, kāpēc. Tikai, izņēmis flautu no aizjostes, pasniedza man.

Pielikusi flautu lūpām, mēģināju spēlēt tikko sevī skanējušo melodiju. Centos pūst smaili un vienlaikus stingri, kā to mācīja tētis. Atskanēja pavisam aušīgs meldiņš tāds kā vēja pieskāriens, kā čuksts… netiku gudra, kā to noslēgt.

Pārtraucu spēlēt.

Sezuans ar Niko abi skatījās manī.

-   Kas tas bija? jautāja Niko.

Nespēju atrast īstos vārdus. Manuprāt… manuprāt… pasaka. Varbūt sapnis.

Sniedzu flautu Sezuanam.

-   Tu jau zini. Tu jau zini, kā tas darāms.

-   Dina…

-   Tu to spēsi. Spēsi visus izdabūt ārā. Ar īsto sapni.

Sezuans mirkli izskatījās satriekts. Es domāju šokēts.

-        Dina… kā tev šķiet, cik cilvēku ir tajā pilī? Vairāki simti. Es to nevaru!

-   Un ja nu katru reizi ņemt pa dažiem? Iet, vai tiešām tu nevari? Vai tiešām tev liekas, ka nespēsi?

Sezuans satrūkās. Viņš palūkojās uz Niko, tad manī.

-   Vai tiešām, Dina, tu to vēlies? -Jā.

Sezuans purināja galvu, taču tas nebija nē. Tikai šaubas, it kā viņš neticētu tam, ko saka.

-   Tad jau, protams, jā, mans tētis, vārgi pasmaidījis, teica. Var jau mēģināt. Ja meita lūdz.

Mūzikas skaņas naktī

Nakts bija maiga. Debesīs dzeltens kā gundegas zieds spīdēja gandrīz vai pilnmēness. Pūta vārga vēsmiņa, gaiss bija biezs no ezera knišļiem un sikspārņiem, kas tos medīja. Laiku pa laikam kāds aizšāvās garām tik tuvu, ka varēja dzirdēt bezspalvaino spārnu sausos knikšķus.

Labi, ka mazliet pasnaudām pēcpusdienā un arī pāris stundu pirms došanās ceļā.

Būs jādarbojas tumsā, tētis teica. Jāizmanto savā labā visi apstākļi.

īsi pirms pusnakts stāvējām pūķu grāvja malā, vērodami Sagis pils melnos vārtus. Kā jau nakts laikā, tilts bija pacelts, un mēs nevarējām pieiet tuvāk. Augšā bija sargi, un viņi bija nomodā. Manījām viņpus margām rosāmies tumšus stāvus, un šaujamlūkās virs vārtiem iedegās divas lāpas. Baiss skats: vārti rēgojās kā tumša rīkle, lāpas kā liesmojošas acis.

Sezuans pacēla flautu.

Viņš iesāka ar taktīm, ko biju dzirdējusi sevī. Tās tagad pacēlās pretim mēnesnīcai virs tumšā grāvja, kas pletās mums priekšā. Man prātā uzvirmoja zirnekļa tīmeklis, samezglots mudžeklis, mazpamazām pārvērzdamies smalki mirdzošā sudraba tiltā, kas jau pēc mirkļa līgojās starp debesīm un zemi un beigās nostiprinājās viņā pusē.

Tilts. Tilts pāri dzelmei elfu un laumu tilts, austs no miglas un mūzikas skaņām, dūmakas un nakts rasas. Ai, cik jauki būtu šo tiltu šķērsot! Spert soli uz sudrabaini mirdzošā mēnesnīcas loka, pāriet no vienas pasaules otrā, ielūkoties, kas notiek viņā pusē. Vaļējām acīm nokļūt sapņu pasaulē, pamest skatienu visapkārt.

Paceļamais tilts nolaidās. Savukārt miglas tilts piepeši kļuva reāls pamatīga, ar dzelzi apkalta baļķu rampa, pavisam ikdienišķa, būvēta ar mērķi noturēt cilvēka svaru. Uz paceļamā tilta stāvēja cilvēks, cilvēks bruņās un aizsargcepurē ar Drakonisu dzimtas pūķa galvām uz krūtīm. Vīra acīs mirdzēja sapņi un mēnesnīca, viņš gāja, tik tikko pieskardamies zemei.

-Tilts tā kā būtu, sacīja tētis, kad pieiesim tuvāk, redzēsim, ko darīt tālāk.

Baidījos uz tilta kāpt: ej nu sazini ņems un pārvērtīsies atpakaļ mēnesgaismas, mūzikas un zirnekļa tīmeklī. Taču manas bailes izrādījās nepamatotas. Soļi dunēja kā uz parasta tilta dēļiem. Un bruņās tērptais vīrs, kad gājām viņam garām, mūs pat neievēroja, it kā tilts, pār kuru iet viņš, atrastos citā vietā.

Vārti stāvēja pa pusei vaļā. Gan jau pa tiem vīrs iztika laukā. Atgrūdu vārtus līdz galam. Sezuans sāka spēlēt, un mēs klusi un sapņaini ieslīdējām naksnīgajā pilsētā.

Mūzikas skaņas klātin klājās pāri mitrajam pils pagalma bruģim. Pāri apjumtajām, mēnesnīcā bālganajām mūra smailēm. Cauri atvērtām durvīm un aizbultētām. Iekšā pa logiem. Un pa vārtiem. Skaņas pieskārās aizmigušai virtuves meitenei un staļļa puisim, kas sapņodams gulēja salmos. Flautas mūzika laiski rotājās ap snaudā iekritušiem sargiem, maigi aizbrāzās pār bērnu gultiņām Apmācību namā. Flautas melodiju dzirdēja pat gūstekņi drēgnajās kamerās, tie tagad sakustējās, un ķēdes nožvadzēja. Varbūt klausījās arī pats firsts Artoss. Kas zin'? Taču maz ticams, ka saltā, ' vecā sirds ļāvās sapnim.

Sezuans turpināja spēlēt, tikmēr mēness debesīs kāpa aizvien augstāk un pēc tam slīdēja lejup. Sezuans spēlēja, bet zvaigznes kalna galotnē kļuva dzedri skaidras un pēc tam palēnām izbālēja. Kad īsi pirms pelēkās rīta stundas virs mūriem pāršalca ezera vēsma, flautas skaņas nebija skaļākas par čukstu. Bet Sezuans turpināja spēlēt. Tostarp sikspārņi, atgriezušies savās mājās dobumos sakļāva naksnīgos spārnus. Strazds uzsāka rīta dziesmu. Debesis metās gaišākas, dienas agrīnais tvīkums iekrāsoja mākoņu malas. Un tikai tad, kad saule pakāpās pils mūru virsotnē, Sezuans atlaida flautu no mutes. Izkaltušās lūpas bija sasprēgājušas un asiņoja. Un, izdziestot pēdējai mūzikas notij, Sezuans saļima Apmācību nama vārtu priekšā; likās, ka viņš nekad vairs nepiecelsies.

Ūdeni, Sezuans čukstēja, dodiet padzerties!

Pametu tramīgu skatienu visapkārt. Diez cik droši te nebija klaja, saules apspīdēta vieta, turklāt uz paša skolmeistara mītnes sliekšņa. Mums virs galvām rēgojās izkārtne ZINĪBAS ITIN VISĀ milzīgi, kliedzoši burti, kas vairāk draudēja nekā solīja. Taču, redzot, cik bāls ir Sezuans, kā asiņo viņa lūpas, nespēju domāt ne par ko citu kā vienīgi par ūdeni, ko viņš lūdz. Metos pāri laukumam līdzās Apmācību namam un tad pa vārtiem uz ūdens sūkni, ko manīju tuvākajā pagalmā, kur iepumpēju spainī ūdeni.

No ēkas man aiz muguras kāds iznāca, un es satrūkos. Taču cilvēks, manī palūkojies, tikai viegli pamāja un devās uz pils vārtiem. Viņš bija bez svārkiem, matos spurojās matrača salmu stiebri.

Pēc brīža gar pašu mūri nāca sīks zēns ļoti īsi apcirptiem matiem. Pametis skatienu pa labi, tad pa kreisi, viņš metās pāri laukumam uz vārtu pusi.

Noklaudzēja durvis. Pa tām iznāca spēcīga, tumšmataina sieviete ar mazu meitenīti pie rokas. Viņām sekoja plikpaurains vīrs ar kāvēja skoteli. Divi sargi bez bruņām un aizsargcepurēm. Vēl divi īsi apcirpti zēni no Apmācību nama. Klusi raudošs vīrietis melnā samta vestē ar sudraba pogām. Virtuves meitene sastīvinātā aubē un satraukumā piesarkušu seju.

Visi gāja vienu ceļu uz pils vārtiem un paceļamo tiltu. Neviens necentās viņus aizkavēt.

-   Darbojas, es pie sevis čukstēju, darbojas!

Un pēc tam diebu atpakaļ pie tēta, ūdenim spainī šļakstot, tā ka tika arī pašai uz svārkiem. Pa ceļam mani apdzina vēl četri vīri, ieskaitot to ar nomestajām bruņām.

Niko kluknēja uz bruģa, atbalstīdams ar rokām Sezuanu.

-        Darbojas, priekā starodama, teicu. Visi kā viens laižas projām! Un neviens viņus neaizkavē.

Acis tētim bija aizvērtas, seja līķa bālumā. Niko bija mēģinājis noslaucīt ar piedurkni asinis, tomēr no apakšlūpas tās vēl sūcās.

-        Nezinu, vai viņš dzird, Niko man klusi sacīja, taču mēģini pievārdot, lai iedzer ūdeni.

Mani pēkšņi sāka kratīt auksti drebuļi.

-   Kas ar viņu? prasīju.

-        Nezinu, atbildēja Niko. Varbūt parasts nogurums. Kas tur ko brīnīties, viņš taču uzbūvēja mēnesgaismas tiltu un raidīja sapņus simtiem cilvēku.

Iesmēlusi ūdeni plaukstās, pieliku Sezuanam pie lūpām. Viņa acu plakstiņi viegli noraustījās, lūpas alkaini sūca ūdeni. Uzmundrināta sniedzu ūdeni plaukstā vēl, tad vēl.

Apmācību nama milzīgās durvis mums aiz muguras atsprāga vaļā, un pieci īsi apcirpti bērni divas meitenes un trīs zēni izslīdējuši laukā, basām kājām un naktskreklos skriešus metās pāri laukumam uz vārtiem.

-        Jāpaslēpjas, teica Niko. Jāatrod vieta, kur varam viņu apguldīt. Darāmā vēl daudz. Aizbultētas durvis un kāju dzelži paši no sevis vaļā netiks.

Niko, protams, bija taisnība. Bet mani pārņēma vēl drudžainākas bailes: ar Sezuanu ir pavisam ļauni, turklāt mūs var uziet, ne jau visi būs pakļāvušies tēta raidītajiem sapņiem. Sezuans brīdināja, ka flauta uz cilvēkiem vienlīdz stipri neiedarbojas.

-   Varēsi viņu panest? jautāju Niko.

• Mierīgi, atbildēja Niko. Tomēr ne jau verstīm. Mēģināsim līdz turienei.

To sacīdams, Niko pamāja uz namiņu laukuma viņā pusē ar balti krāsotām durvīm, diviem augstiem, šauriem logiem un zvanu tornīti. Es paķēru spaini, bet Niko, pacēlis Sezuanu rokās, gāja uz baltajām durvīm.

Kā izrādījās, tā bija sava veida kapela. Vismaz galvenā siena bija pilnībā noklāta ar gleznām, lielākoties ar Svēto Magdu, bet grīdā vīdēja iebūvēti apbedījumu akmeņi ar iegravētiem personu vārdiem, dievvārdiem un Svētās Magdas dubultapli, kas man allaž atgādina mūsu kauninātājzīmi. Gar trijām sienām stiepās balkons, kur sēdēt smalkiem ļaudīm lai paceltos virs pūļa. Lai nu kā, bija skaidrs, ka te sen neviens nav spēris kāju. Tumšo solu rindas klāja bieza putekļu kārta, tuksnesīgi un drēgni smaržoja zirnekļu tīmekļi un aukstas akmens sienas.

Noslaucīju ar piedurkni no sola putekļus.

-   Šeit, vērsos pie Niko. Vismaz nebūs uz grīdas.

Niko apguldīja Sezuanu uz sola. Tētis neizrādīja ne mazākās dzīvības zīmes sāpīgi bija viņā noskatīties.

-   Man jāiet, teica Niko. Lūkošu sameklēt Dāvinu. Paliec, Dina, te, lai nu kā, tomēr drošāk nekā citur.

Pamāju. Sezuanu vienu atstāt nedrīkst, turklāt Niko pilsētu pārzina labāk nekā es. Tā bija vienīgā saprātīgā rīcība. Un tomēr man bija jāiekož lūpā, lai nelūgtu Niko palikt kopā ar mani.

Niko izslīdēja pa balti krāsotajām durvīm, tās aiz sevis aizvērdams. Sēdēju viena līdzās tētim, un man metās aizvien aukstāk. Piespiedu Sezuanu iedzert vēl, iedzēru arī pati. Lai arī aizvērtām acīm, viņš neizskatījās aizmidzis.

Nebija apsēju, pat ne šalles, tāpēc, samitrinājusi svārku malu, gādīgi noslaucīju asinis no Sezuana sasprēgājušajām lūpām. Asinis laikam vairs netek vai arī tomēr sūcas? Kāpēc viņš neatver acis? Likās dīvaini sēdēt līdzās Sezuanam: nu bijām apmainījušies lomām. Uz kalnu ceļa, kad gulēju, nomodā bija viņš. Toreiz Sezuans man dziedāja, gaiņādams projām murgus.

Pēkšņi iedomājos par flautu. Kur tā ir?

Parastajā vietā pie Sezuana jostas nebija. Gan jau krizdams būs pazaudējis. Un mēs abi ar Niko to mierīgi atstājām kā kaut ko galīgi nevērtīgu.

Jāatnes flauta uz šejieni. Ja tā vēl tur ir.

Laukā, uz ielas, cilvēki turpināja iet bērnu, sieviešu un vīru straume rāmi plūda uz vārtiem. Es soļoju pretējā virzienā uz Apmācību nama durvīm.

Flauta tur bija. Vēl bija.

Piesardzīgi pacēlu un mēģinādama iepūtu pāris taktis, tās pašas, kas iekustināja mūsu pasākumu. Šķiet viss bija kārtībā. Piespiedusi flautu pie krūtīm, tagad steidzos atpakaļ uz kapelu.

Tētis slābani un aizvērtām acīm gulēja uz sola. Pieskāros viņa rokai. Arī pirkstgali, nu to pamaniju, bija vienās asinīs. Viņš bija spēlējis, līdz tie sāka asiņot.

Te pēkšņi balti krāsotās durvis atsprāga vaļā. Neapzināti pieliecos tajās parādījās nevis Niko, bet svešinieks, svešinieks melnā apmetnī un cieši galvā uzmauktu melnu cepuri.

Svešais spēra soli kapelas telpā.

-        Nāc nu laukā, viņš sacīja, zinu, ka tu tur esi, meitēn! Es tevi redzēju.

Sirds dauzījās krūtīs kā negudra. Skolmeistars tiktāl man bija skaidrs.

Skolmeistars spēra vēl vienu soli. Vēl drusciņ, un viņš mūs pamanīs, mūs abus ar Sezuanu. Uzmetu satrauktu skatienu tēta sejai, taču dzīvību un palīdzību no viņa vēl gaidīt nevarēja. Piecēlos un ar flautu rokā iznācu ejā starp solu rindām.

-   Esmu šeit, meistar, sacīju. Ko tu no manis gribi?

Skolmeistars satrūkās.

-        Bērns, viņš murmināja, kā neticēdams savām acīm. Tikai bērns.

Viņam aiz muguras ieraudzīju vēl trīs stāvus apmetņos, tikpat melnus kā skolmeistars. Kuņģis neganti iesmeldzās. Ko gan tāda meitene kā es iespēs pret četriem skolmeistariem, kas pārvērta murgā Niko dzīvi?

-        Vai tu tā biji? skolmeistars prasīja. Vai to visu pastrādāji tu?

-   Ko tad?

Skolmeistars pamāja ar melno pirkstu uz flautu. Arī rokas viņam bija melnas tās sedza melni, pieguļoši cimdi.

-        Saindēji gaisotni. Iepludināji cilvēku prātos kroplīgus sapņus vajadzēs gadus, lai tos iztīrītu!

Man par varītēm gribējās pamest skatienu uz Sezuanu. Tomēr, acis iepletusi, centos izturēties dumji un bērnišķīgi.

-        Es tikai mazliet uzspēlēju, teicu, lūkodama atdarināt Melliju. Vai gribi paklausīties?

Tuvināju flautu lūpām.

-Nē!

Grūti bija notvert izteiksmi visnotaļ gludajā, noslēgtajā sejā. Taču biju gandrīz vai pārliecināta, ka skolmeistara balsī skan bailes.

Viņam no manis bail?

Neatraudams no manis acis, skolmeistars izšāva veselu pavēļu zalvi pārējiem trim skolmeistariem.

-        Aizslēdziet durvis no ārpuses! Hero un Pellio paliks sardzē. Aidan, uzmeklē firstu un tik daudz sargu, cik var dabūt rokā! Saki, lai sastūķē ausīs lupatas, kokvilnas gabalus, vienalga, ko. Un nekavējieties! Man jāseko, lai viņa nenodara vēl kādu ļaunumu.

-   Bet meistar Vārdo… viens iesāka.

-   Dari, kā saku!

Otrs skolmeistars nodūra galvu un jaunus iebildumus necēla. Līdz ar pārējiem diviem viņš tagad atstāja kapelu. Baltās durvis noklaudzēja, dzirdēju noskrapstam atslēgu. Nu palikām aci pret aci ar meistaru Vārdo.

Viņš spēra soli uz manu pusi.

-        Atdod man flautu, Vārdo sacīja, kā runādamies ar suni, kuru paspēris ar kāju.

Purināju galvu.

-Ja nāksi kaut solīti tuvāk, brīdināju, sākšu spēlēt!

Skolmeistars apstājās. Es nolaidu flautu. Necik ilgi, un viņš taču mēģinās atkal? Cik ilgs laiks vajadzīgs, lai viņš aptvertu, ka pils vārtus spēlēdams atvēra un sapņus firsta pavalstnieku galvām uzsūtīja Sezuans, nevis es?

flautas spēlētāja mantojums

No augstā loga krītošs saules stars uzplaiksnīja solu rindām, kas šķīra mani no meistara Vārdo. Gaisā biezi un blīvi uzvirmoja putekļi. Jau redzot vien, iekņudējās deguns. Viena acs man sāka asarot, un, lai to paberzētu, uz brīdi nolaidu flautu.

-  Tu esi sagurusi, maigi ierunājās meistars Vārdo. Tev bija gara nakts, vai ne? Un flauta taču smaga. Esmu pārliecināts, ka tev smeldz arī rokas.

Kāpēc viņš tā runā? Flauta pēkšņi tiešām kļuva smaga kā svins, tāpat arī rokas.

-   Es tev neko ļaunu nedarīšu, skolmeistars sacīja. Tu esi tikai bērns. Tu neesi vainīga, tevi maldināja, bet flauta gan ir ļauna. Naidīgs instruments, mans bērns, kas musina cilvēkiem prātus un liek redzēt bīstamas ainas. Noliec to tagad malā!

Mani pārņēma spējš nogurums un apjukums. Tik tiešām flauta piespiež cilvēkus redzēt ainas. Redzēt to, kā nav, lietas, kas nekur nav atrodamas.

-   Apklusti! es čukstēju. Vai tu vienreiz apklusīsi…

-  Ta jau nav tava vaina, skolmeistars centās mani pārliecināt. Tur tu neko nevari līdzēt. Un tevi nesodīs, to es tev apsolu.

Rokas, pēkšņi zaudējušas spēku, nolaidās. Atkal saberzēju acis. Kaut viņš apklustu! Skolmeistara teiktais urbtin urbās manī. Jutos gandrīz kā toreiz, kad sāpēja auss un mamma tajā pilināja ausu pilienus. Taukaini. Dedzinoši.

Skolmeistars spēra vēl vienu soli. Un vēl. Pirmīt teicu, lai skolmeistars apstājas, taču, ja labi padomā, kāpēc lai es viņam to liegtu?

-   Es taču negribu neko citu, tikai palīdzēt…

Viņš tiešām vēlas man palīdzēt. Kāpēc seja pirmīt likās gluda un skarba? Tagad tā izskatījās tikai maiga. Kā tētim, kas varbūt mazliet arī pabaras, taču nekad, nekad pa īstam nedusmojas. Tētis, kas vienmēr ir un paliek viņš pats. Nevis kā Sezuans, par kuru nekad neko nevar zināt.

-  Atdod, skolmeistars maigā balsī teica, pastiepdams roku uz flautas pusi.

Nē! Pēkšņi manī ierunājās pavisam klusa balstiņa, taču ar to pietika, lai spertu soli atpakaļ. Nē, neklausies viņā!

-   Nē! es teicu. Nepieskaries man!

Skolmeistara melni cimdotās rokas lūkoja flautu satvert. Paslēpusi to aiz muguras, atkāpos vēl vienu soli. Pēc tam pagriezusies metos pa solu rindām uz galveno eju, tad augšā pa kāpnēm un beigās uz balkonu. Diebu pa putekļainajiem koka pakāpieniem un dzirdēju, ka skolmeistars jau min man uz papēžiem…

Viņš sagrāba mani aiz potītes. Nokritu, atsizdamās ar zodu pret augšējo pakāpienu, galva nodunēja vien. Spēru, centos tikt vaļā, taču skolmeistars, likdams lietā arī otru roku, vilka mani lejā; kratījos lejup pa trepēm pakāpienu pēc pakāpiena, piedzīdama muti ar putekļiem un nobrāzdama elkoņus un ceļgalus. Ne jau es šim vajadzīga, bet flauta. Piespiedusi krūtīm flautu, savilkos kamolā, lai skolmeistars netiek klāt, bet viņš spieda mani aizvien tuvāk kāpņu margām, cenzdamies iedzīt strupceļā.

-   Liec viņu mierā!

Skolmeistars, mani atlaidis, pagriezās.

Ejā, tik tikko turēdamies kājās, stāvēja Sezuans. No apakšlūpas, kā redzēju, vēl sūcās asins pilieni.

Meistars Vārdo uzmeta skatienu man un tad stingi palūkojās Sezuanā.

-   Tā gan, viņš sacīja. Klāt arī pats Melnmeistars. Ne jau neapmācīts bērns, bet pats ļaunuma tīrradnis. Un kas tad būtu meitene? Tava mācekle?

Sezuans noliedzoši purināja galvu. Nē. Tikai… kalpone. Palīdze.

Meistars Vārdo pieliecies sagrāba mani aiz matiem un uzrāva kājās.

-   Nē, viņš sacīja. Manuprāt, kas vairāk.

Brīvo roku skolmeistars piebāza man pie sejas. Cimdam virsū bija uzmaukts sudrabā kalts gredzens ar divām pūķa galvām. Meistara mazais pirkstiņš izdarīja kustību, un atskanēja klikšķis, kā attaisot slēdzeni. Un pēkšņi starp pūķa galvām kaut kas izvirzījās, tāda kā tieva sudraba nagla vai resna adata.

-   Vai zini, kas tas ir, Melnmeistar?

Mans tētis acīmredzot zināja, lai gan uz jautājumu neatbildēja.

-        Atlaid viņu, Sezuans čukstēja. Ja tu viņai ko nodarīsi… Ja viņa tevis dēļ mirs…

-        Kāpēc lai viņa mirtu, atbildēja meistars Vārdo, nāc taču, Melnmeistar!

Kāpēc Sezuans neko nedarīja? Kāpēc neaizbūra meistaru Vārdo projām? Kāpēc pats neizgaisa putekļu un rīta gaismas dūmakā? Sezuans ir redzams vien tad, kad viņš pats to grib. Kāpēc viņš mierīgi nepazūd? Pašķielēju uz adatu, kas bija aptuveni plaukstas attālumā no mana vaiga. Apmēram collu gara un, protams, asa. Gan jau paliks neglīta rēta, bet varbūt tikai nobrāzums. Taču mirt es diez vai nomirtu. "Kusties taču, Sezuan!" domāju. "Dari kaut ko! Varbūt tev mazliet piepalīdzēt?"

Vārdo mani joprojām turēja, sagrābis aiz matiem, galva man bija neērti atliekta atpakaļ. Tāpēc sviediens sanāca neveikli aprauts. Lai nu kā, bet flauta, apmetuši laisku loku, atsitās pret solu un nokrita uz akmens grīdas dažu soļu attālumā no Sezuana.

Meistars Vārdo, nikni iebrēcies, piegrūda cimdoto roku ar adatu man pie paša zoda.

-        Nepieskaries flautai, skolmeistars Sezuanam pavēlēja. Un nāc šurp! Nekavējoties!

Sezuans pārkāpa pāri flautai, it kā tās tur vispār nebūtu. Dažu soļu attālumā no skolmeistara viņš apstājās.

-  Tagad atlaid viņu! Sezuans lūdza.

-   Nometies uz ceļiem, sacīja meistars Vārdo, tad atlaidīšu!

Sezuans nokrita uz ceļiem. Meistara Vārdo tvēriens atslāba.

Un tad viņš pēkšņi iesita Sezuanam ar delnas ārpusi, ar adatu ievilkdams tēta vaigā asiņainu švīku.

Sezuans nebilda ne vārda. Abi krustoja skatienus, nepievērsdami man ne mazāko uzmanību. Atkāpos pāris soļu. Tad, lēnītēm pagriezusies, sāku rāpties uz flautas pusi.

Vēl jau uz mani neskatījās ne viens, ne otrs. Trīcošiem pirkstiem satvērusi flautu, izpūtu drebelīgu takti, kas ne pēc kā neizklausījās.

Taču ar to pietika.

Meistars Vārdo, strauji pagriezies pret mani, aizspieda ar plaukstām ausis. Tostarp Sezuans metās uz priekšu un apvija rokas skolmeistara kājai, noraudams viņu zemē. Abi tagadiņ valstījās starp soliem, un dažus acumirkļus nevarēju saprast, kas un kā. Viens sols apgāzās augšpēdus, tad otrs. Sezuans patlaban bija apakšā, abām rokām ieķēries Vārdo delma locītavā, cimdotajā rokā ar adatu. Otra Vārdo roka krampjaini žņaudza Sezuana kaklu, un neizskatījās, ka mans tētis uzvarēs.

Nekas labāks man prātā neienāca.

Pacēlusi flautu kā nūju, no visa spēka bliezu Vārdo pa galvu.

Skolmeistars uzgāzās virsū Sezuanam, taču Sezuans palika nekustīgi guļam, pat necenzdamies atgrūst Vārdo malā. Beigās, satvērusi skolmeistaru aiz pleca, pavēlu viņu sāņus saviem spēkiem, lai varētu palīdzēt tētim piecelties.

Nespēju Sezuanu uzsliet kājās. Tikai sēdus, balstīdama pret ačgārni sagāzto solu.

-        Nevajag, Dina, Sezuans aizelsies sēca. Man tikai… mazliet jāatpūšas.

Pēc tam viņš uzmeta skatienu Vārdo sabrukušajam stāvam.

-   Ko tu viņam izdarīji?

-   Iegāzu. Ar flautu.

Ta man vēl bija rokā.

-   Labi, tētis tikai pateica.

Sniedzu flautu viņam.

-   Nekas gudrāks prātā neienāca. Cerams, ka nesaplīsa.

Sezuans vārgi purināja galvu.

-   Paturi sev, viņš sacīja. Tagad tā pieder tev.

-   Man?

-Ja vien tu gribi to pieņemt… Sezuans uzmeta man nedrošu mirkli.

-   Es… es īsti nezinu.

Sezuans aizvēra acis.

-        Ņem vai ari atstāj tepat, viņš nogurušā balsī sacīja. Ta ir izcila flauta. Nav teikts… ka jāraida sapņi. Var vienkārši spēlēt, un viss.

Vārdo sakustējās. Vai man būs jāgāž vēlreiz? Varbūt ar kaut ko jāsasien? Ar zeķi, vai? Norāvusi kurpi, sāku rullēt lejā zeķi.

-   Ko tu tur dari? brīnījās Sezuans.

-   Sasiešu skolmeistaru.

-   Nē! Sezuans iekliedzās. Nepieskaries viņam!

-   Kāpēc ne?

Sezuans neatbildēja. Uzmanīgi jo uzmanīgi satvēris Vārdo roku, kurā bija adata, viņš piespieda to skolmeistara kaklam, tieši zem zoda. Adata iedūrās, un skolmeistars, kas jau bija pa pusei atžirbis, sarāvās. Rētiņa bija sīka, apaļa, diez vai dziļāka par collu. Mazliet asiņoja, taču ne tik nejēdzīgi kā Sezuana vaigs.

-   Kāpēc tu tā darīji? jautāju.

-   Lai viņš nekad vairs tev nedara pāri.

Iepletu acis. Kā lai to saprot?

Sezuans uzreiz neatbildēja. Radās sajūta, ka, būdams slīpā stāvoklī, viņš necik neatgūstas, tikai aizvien trakāk aizelšas.

-        Dina, Sezuans teica. Vai tu tomēr nepaņemtu flautu? Nekad nevienam citam tā pa īstam neesmu to devis.

-        Ja… ja tev liekas, ka flautai jābūt pie manis. Bet ko tad tu pats?

Sezuans ar flautu bija kā saaudzis, bez tās es viņu nespēju pat iedomāties.

Sezuans purināja galvu.

-        Diez vai man tā būs vajadzīga, viņš sacīja. Kur ir Niko? Ka tik kāds neatnāk.

Kāpēc manam tētim trūkst elpas? Un ko viņš domā, sacīdams, ka flauta viņam nebūs vajadzīga?

-  Tēt… vai kaut kas nav lāgā?

Viņš pamāja. Tu neparko nedrīksti pieskarties adatai, vai saprati, Dina? Nedrīkst pieskarties arī viņam. Un man ne. Arī vēlāk… pat vēlāk ne.

Un tikai tad man pielēca, ko Sezuans saka.

Inde.

Adatā bija inde.

-        Mazā Dina, murmināja tētis, kas raudāja par Ēnu. Vai raudāsi arī par mani?

Es jau raudāju. Bet viņš laikam neredzēja.

-   Vai es… vai es varu kaut kā palīdzēt?

-        Paliec kopā ar mani, Sezuans murmināja. Vēl mazliet. Tikai nepieskaries man.

Sezuans brīdi klusēja, un elpot viņam kļuva aizvien grūtāk.

-        Dina… ja gadījumā… atceries… Tārps ir tikai čūska. Un manai dzimtai… mums par čūskām ir saprašana.

Vai viņš murgoja? Kāpēc ne no šā, ne no tā jārunā par čūskām? Vai tiešām…

-        Vai man tā ir? steidzīgi jautāju. Vai esmu apveltīta ar čūskas dāvanu?

Ar grūtībām atvēris acis, Sezuans manī nolūkojās. Bezgala ilgi.

-   Nē, viņš pateica.

Pēc tam Sezuans vairs nerunāja. Vispār nerunāja. Jo pēc mirkļa viņš nomira.

Sēdēju uz aukstās akmens grīdas līdzās Sezuanam un meistaram Vārdo. Saules stars, iezadzies vēl tālāk uz grīdas, patlaban krita uz plāna kapakmens. "Edvina Drakonisa" tā tur bija rakstīts. "Svētā Magda, esi žēlīga viņas dvēselei."

Nemaz nezinu, vai ticu Svētajai Magdai. Kad jautāju mammai, viņa atbild, ka par tādām lietām jātiek skaidrībā pašai. Bet, ja tāda Svētā Magda ir, tad viņa, cerams, žēlos arī Sezuana dvēseli.

Pārstāju raudāt. Mūžam jau neraudāsi. Tomēr nepameta sajūta, ka vēderā man iegrūsts nazis. Jocīgi gan, ka tā var sāpēt tas, ko tu vispār neredzi.

Kad viņpus aizslēgtajām durvīm atskanēja saucieni un kņada, es tikai aizvēru acis. Neatlika nekas cits, kā vien paļauties uz likteni.

Dzirdēju plīstošu koku un soļus sev aiz muguras. Paliku sēžam, gaidīju, kas sekos.

-   Dina? Dina kas ar tevi?

Davins! Pagriezu galvu. Davins un Niko, un vēl pulciņš citu, galīgi netīru cilvēku ar mežonīgi ataugušu bārdu, daži vēl ar kāju dzelžiem un ķēdes posmiem ap potītēm.

-   Ar mani viss kārtībā, pateikusi piecēlos. Vai tagad varam mierīgi doties mājās?

Ticiet man, atradās ļaudis, kas notikušo pārvērta pasakā. Pasakā par muzikantu, kam flauta skanēja tik skaisti, ka atkausēja firsta sirdi; zobeni esot aizsviesti projām, bērni tapuši līksmi un brīvi. Skaista pasaka. Nudien gribētos, lai tā beigtos šādi.

Taču visi jau zobenus neaizsvieda. Manuprāt, arī ne katrs bērns atguva prieku un brīvību. Daži gan.

Niko atbrīvoja visus ieslodzītos. Viens otrs dega atriebības kārē, negribēja uzgriezt pilij muguru un vienkārši doties projām. Kad izgājām no kapelas, visapkārt cīnījās: ieslodzītie pret sargiem; sargi, kas vēlējās palikt, pret sargiem, kas rāvās projām. Atradās pat tādi ieslodzītie, kas cīnījās savā starpā, redzēju pati savām acīm. Apmācību nams bija liesmās, uz sliekšņa, tieši zem uzraksta ZINĪBAS ITIN VISĀ gulēja miris skolmeistars. Arī no firsta logiem šāvās laukā liesmas, vēlāk dzirdējām, ka firsts Artoss sadedzis bruņinieku zālē kopā ar vairākiem skolmeistariem un sargiem, kas saglabājuši viņam uzticību. Par Lizas kundzi nedzirdēja neko. Neizdevās pat uzzināt sadega viņa kopā ar tēvu vai aizbēga.

Nezinu arī, kas notiktu ar mums pašiem, ja ne ieslodzītie Niko un Davina likteņbrāļi. Plikgalvim Mašam balss dārdēja kā baurojošam bullim, tieši viņš saturēja kopā mūsu nelielo pulciņu, izlauzdams eju cauri laukuma drūzmai, jo stāties ceļā Mašam to negribējās nevienam. Taču uz pils tiltu iet neuzdrīkstējāmies.

-   Laiva! sauca Niko. Palūkosim, vai nevaram tikt pie laivas!

Niko pie rokas kā vīteņaugs cilvēka izskatā spiedās gaišmataina meitenīte. Gan jau Mira no nama Sudraba ielā.

Maša virzīja mūsu gājienu uz kāpnēm, kas veda šahtā. Kā izrādījās, tas bija tikai sākums. Kāpnes vijās lejup vien, likās nemūžam netiksim galā. Beigās nonācām grotā, grotā ar ūdeni. Bet ūdenī stāvēja laiva.

Sezuans gan teica, ka šejienieši ezerā nekuģojot.

-   Vai spēsim? jautāju Niko. Es domāju… ka neuzskrienam Tārpam.

-   Nebūs bīstamāk kā patlaban izkļūt laukā pa vārtiem, Niko atbildēja. Augšā visi nojūgušies, nesajēdz, kas kuram ienaidnieks, kas draugs.

Maša un vēl pieci vīri sēdās pie airiem. Laiva aizšāvās pāri melnajiem ūdeņiem uz grotas vārtiem. Nevilšus pieliecos: smailās klinšu malas slējās mums pretī kā ilkņi, likās neizsprauksimies, būs par šauru.

Bet mēs, protams, izspraucāmies. Beigās tikām brīvībā zem augstām, zilām debesīm. Virs mums, kalna galā, liesmoja Sagis pils. Degošās pils dūmu mākoņi todien bija vienīgie mākoņi debesīs.

-   Kas īsti ar viņiem notika? jautāja Davins. Kā viņi nomira?

Tikai pēc mirkļa es atjautu, ka brālis runā par Sezuanu un meistaru Vārdo.

-   Viņi… viens otru nogalēja, minstinādamās iesāku; laikam jau tā bija, tomēr nepameta sajūta, ka ne gluži tā… Ar indi.

-   Nu gan jauki, murmināja mans lielais brālis. Čūsku vecis un skolmeistars!

Pašķielēju uz Dāvinu; gribējās atcirst, sapurināt viņu, teikt, ka nepavisam ne jauki, ka… tas bija drausmīgi. Taču brālis izskatījās tik bāls, sapluinīts un pārguris, ka atmetu ar roku. Kur nu viņam to saprast! Un vispār, vai kāds maz sapratīs, ka manī, kur reiz bija Sezuans, tagad melno caurums, tumšs, smeldzošs tukšums? Ka man patlaban ir skumji, jo lemts nemūžam viņu neredzēt, nekad vairs nedzirdēt viņa balsi. Davins tik daudz ko nezina. Sezuans jau nav viņa tētis, bet manējais. Sezuans taču man dziedāja, glaudīja matus, gaiņāja projām murgus. Ko gan Davins par to visu zina?

Ezera ūdeņi virmoja tikpat zilgi kā debesis virs mums. Vēja tikpat kā nebija. Ja ne aiz muguras palikušie dūmu stabi un airētāju pašaizliedzīgie centieni, varētu nodomāt, ka dodamies izklaides braucienā. Maša, Geriks un pārējie cilāja airus vaiga sviedros, bet Mira spieda seju pie Niko pleca, nevēlēdamās skatīties ūdenī.

-   Cik ilgi mums jāsaglabā modrība? jautāju, nezin kāpēc nevēlēdamās saukt Tārpu vārdā. Ja nu viņš izdzirdis atnāk paskatīties, kas viņu piemin?

-  Kamēr iekuģosim seklākos ūdeņos, atbildēja Maša. Varbūt vēl stundu, ja spēsim noturēt ātrumu.

Neviens neko daudz nerunāja. Vairākkārt pieķēru sevi skatāmies ūdenī, taču neko vairāk par saules staru rotaļu un zilgano ūdens virsmu neredzēju.

Mums virs galvas, platus, pelēkus spārnus vēzēdams, pārlaidās gārnis. Laivas priekšgalā, kur tā vēl nebija šķēlusi viļņus, virs ūdens spoguļa dejoja knišļi un ūdenszirnekļi.

Un tad jutām, ka laiva paceļas.

Sākumā likās, ka tas ir vilnis. Bet vēja taču nebija.

-   Velns ar ārā! nosēcās Maša. Tā tik vēl trūka!

Nākamajā brīdī strauji gāzāmies lejā, atsizdamies pret ūdens

virsmu, tā ka dibendēļi nokrakšķēja vien un virs laivas malas pacēlās ūdens blāķis. Mira iekliegdamās cieši piekļāvās pie Niko, likās vai gatava viņu nožņaugt. Un mums priekšā, ne tālāk kā aira attālumā, kaut kas cēlās augšup. Cēlās un cēlās. Augšup. Augšup. Augšup vien.

Ja ticēt Sezuanam, tad Tārps ir tikai čūska.

Iespējams. Tāpat kā pūķis ir tikai ķirzaka.

Saule apmirdzēja sudrabotās zvīņas. Dzeloņainās spuras līgojās kā koku vainagi negaisa laikā. Mute bija… milzīga. Pietiekami liela, lai aprītu dzīvu cilvēku. Tomēr maz ticams, ka cilvēks Tārpa vēderā var izdzīvot septiņas dienas.

-        Vai nav ko šim pasviest? izmisīgi sauca Davins. Jērs vai kas tamlīdzīgs?

Jēra mums, protams, nebija. Kur lai mēs to rautu?

-   Vienīgi ja tu pats sadomāsi lēkt lejā, norūca Maša.

Vairāk neviens neko neteica; Tārpa galva šāvās lejup un pēcāk

pazuda dzelmē, un vietā, kur viņš pirmīt bija, sagriezās putu vērpetes.

Vai tiešām? Vai tiešām viņš aizgāja? Varbūt viņš nemaz nav tik briesmīgs, kā izrunāts.

Un tad laiva pacēlās vēlreiz, vēl augstāk nekā pirmīt. Bīstami sasvērāmies uz vienu pusi, un Maša iebaurojās, lai visi kā viens liecamies uz pretējo pusi labā borta malu. Dobji šļakstēdama un būkšķēdama laiva gāzās atpakaļ ūdenī, un zobi sāpīgi sacirtās.

-   Sūce! iebrēcās Geriks. Laivai ir sūce!

-   Tad aizbāz to, velns parāvis! atkliedza Maša.

-   Ar ko?

-   Ar lupatu, svārkiem, pēcpusi, vienalga, ar ko, tikai aizbāz!

-        Viņš ar mums spēlējas, izmisis teica Niko. Nav vajadzības pat mūs nobeigt, pietiek sašķaidīt laivu un pēc tam pa vienam savākt.

Mira raudāja. Davins satvēra mani aiz rokas. Viņa roka likās silta, varbūt tāpēc, ka manējā bija stinga kā ledus.

-        Kā būtu, ja ar to? viņš sacīja, pamādams uz flautu, ko es vēl turēju rokā. Vai nevaram mest pār bortu? Varbūt kaut uz mirkli šo apmuļķosim.

Nevilšus satvēru flautu ciešāk, skaidri apzinādamās, cik skaudri man tās pietrūks. Un tad man ausīs atskanēja Sezuana balss:

"Tārps ir tikai čūska."

Atlaidu Davina roku. Pacēlu flautu pie lūpām. Un iepūtu.

Atskanēja kaut kas mežonīgs, tāds kā kaijas brēciens, kad debesis aptumšo vētra. Flauta caururbjoši un skaļi spiedza virs ūdeņiem.

-         Ko tu tur dari, skuķi! brēca Maša. Atņemiet viņai to flautu!

Davins brīdi sēdēja un tikai noskatījās. Tad pastiepa roku pēc flautas. Taču es biju ašāka. Metos uz laivas pakaļgalu un nostājos tur ieplestām kājām, lai labāk varētu noturēt līdzsvaru. Un tik pūtu. Mūziku, piesātinātu ar vēju un ūdeni, tumšu dzelmi un melniem virpuļiem. Ar putnu brēcieniem un burām, un airu švīkstoņu ūdenī.

Parādījās nezvērs. Izniris pavisam man līdzās, viņš noskatījās blāviem acu dobumiem. No garā, pelēkā kakla pilēja ūdens lāses, zvīņas saulē zaigoja kā pērles.

Skatienu nenolaizdams, Tārps blenza. Bet uzbrukt neuzbruka. Un pēkšņi izdvesa skaņu trīcošu, smalku, svelpjoši spiedzošu. Tā Dunlainas apkaimē dzied vaļi.

-   Žēlīgā Svētā Magda, čukstēja Maša, viņš dzied! un pēc mirkļa, mazliet atguvies, turpināja: Spēlē vien, skuķi, spēlē! Bet jūs, pārējie, airējiet! Airējiet, velns parāvis!

Turpināju spēlēt. Tārpa galva slīga arvien zemāk, kamēr virs ūdens palika tikai acis un deguns. Svilpt viņš vairs nesvilpa. Tomēr neatstājās no mums, līdz ūdens kļuva tik sekls, ka šim bija jāgriežas atpakaļ. Un tad, izdvesis pēdējo sprauslājošo sēcienu, nezvērs ienira ūdenī un projām bija.

Davins lūkojās manī. Visi skatījās manī. Nolaidu flautu un bez steigas apsēdos.

-   Kas tev to iemācīja? brālis jautāja. Vai viņš? Vai tev to iemācīja Čūsku vecis?

Es tikai mēmi purināju galvu, necenzdamās neko paskaidrot. Jo zināju, ka beigās Sezuans man tomēr meloja. Pēdējie man teiktie vārdi bija meli.

Čūskas dāvana man tomēr ir.

Kadiķu namiņš

Sagislokai tuvojāmies īsi pirms rītausmas nākamajā dienā. Ostā iebraukt neuzdrošinājāmies, tāpēc laivu uzvilkām lēzenajā, dubļainajā krastā uz dienvidiem no pilsētas.

-   Ko tu tagad domā darīt? Niko pusbalsī jautāja Mašam.

-   Meklēšu rokā ģimeni, atbildēja Maša, pēkšņi zaudējis daļu drosmes un bravūras. Ja tā mani vēl gribēs.

Pa abiem viņi ar Geriku noplēsa laivai dibendēļus pēc Tārpa pamatīgajiem triecieniem tas nebija grūti un pēc tam ievilka dziļākos ūdeņos, lai noiet dibenā. Nezinājām, kas notiek Sagisā. Nezinājām pat, vai firsts Artoss ir dzīvs vai miris. Katrā ziņā nebūtu prātīgi bazūnēt, ka ieradāmies nočieptā Sagis pils firsta personīgajā laivā.

Izšķīrāmies. Gūstekņi jau mazā gaismiņā aizgāja katrs savu ceļu: pie ģimenēm, kas, cerams, viņus gaidīja, vai draugiem, kas, kā viņi cerēja, vēl būs draugi, vai varbūt tur, kur, saskaldot malku, varēs nopelnīt kausu alus. Savukārt mēs devāmies uz namu Sudraba ielā nogādāt mājās Miru.

Pa ceļam uzausa gaisma, un, manuprāt, pēdējo Sudraba ielas posmu mūs pavadīja ne viens vien ziņkārīgs skatiens. Es būtu gājusi uz parādes durvīm, bet Niko ar Dāvinu stūrēja uz sētas durvīm pagalma pusē.

Meitene virtuvē, mūs ieraudzījusi, izlaida no rokām tasi un ķērās ar plaukstu pie mutes.

-   Žēlīgā Svētā Magda!

-  Labdien, Inese! sveicināja Niko ar sev raksturīgo pieklājību, no kuras gandrīz nekad nešķīrās. Vai kungs ar kundzi mājās?

Inese tikai stāvēja vaļēju muti, sākumā nespēdama izteikt ne vārda.

-Jā, viņa tad izdvesa. Uzgaidiet, man tagad… jāuzkāpj augšā ar brokastu paplāti, bet nu jau tas vairs nav tik svarīgi. Mira, žēlīgā Svētā Magda, Mira atkal ir mājās!

Brīdi vēlāk Inese metās augšā pa kāpnēm, atstādama paplāti, un jau nākamajā mirklī pa kāpnēm lejā traucās Aureliusa kundze rītatērpā, basām kājām, nesakārtotiem matiem. Kundze neteica ne vārda. Tikai paķēra Miru rokās un sev piekļāva, līdz Mira beidzot neizturēja: Mammu, ne tik stipri…

Un rad man vairs nebija prātā nedz Mira, nedz viņas mamma. Jo kāpņu galā pēkšņi parādījās mana mamma.

Ai, kā gribējās mesties viņai klāt, piespiesties! Un tajā pašā laikā vēlējos pagriezties un bēgt projām, laukā no mājas, tālāk no mammas acīm. Viss beidzās ar to, ka stāvēju nekustēdamās, it kā manas kājas būtu pienaglotas virtuves grīdai.

Protams, mammai tas nepalika nepamanīts, un viņa vilcinādamās apstājās. Palūkojās manī, tad Davinā. Jo arī Davins pie mammas nesteidzās.

Kaut jel es varētu darīt tā kā mazā Mira, kas piekļaujas mammai, nelikdamās par apkārtējo pasauli ne zinis. Taču es nebiju vairs mammas bērns vien. Piederēju arīdzan Sezuanam. Biju tēta meita. Lūkojos grīdā, nezinādama, ko darīt.

Un tad mamma pienāca pati. Pievilka mūs abus sev klāt gan mani, gan Dāvinu.

-   Gribu teikt, ka… iesāka Davins dīvaini apslāpētā balsī, un es nešaubījos, kas sekos: Dinai ir čūskas dāvana. "Apklusti," domās purpināju, "vai tiešām tev šobrīd tas jāstāsta?" Varbūt viņš gribēja teikt ko citu, taču mamma lielajā uztraukumā Dāvinu pārtrauca, apraudama viņu pusvārdā.

-  Vēlāk, mamma klusi sacīja. Ļaujiet vispirms papriecāties, ka jūs man esat.

Tad nu tikai vēlāk mazpamazītiņām izstāstījām par visu, kas notika, vai gandrīz visu. Aureliusa kungs arī nokāpa lejā, tāpat arī Roza un Mellija, visi tad sasēdāmies pie virtuves galda, tikmēr Inese rosījās, likdama galdā ēdamo un atdzesētu pienu, un balto mājas alu tiem, kas to vēlējās. Puiku Markusu gan nemanīja. Nezinu, vai šis bija vēl skolā vai arī sapiktojies kaut kur nobēdzis.

Lielumu izstāstīja Davins. Šo to Niko. Es neko daudz nerunāju. Roza gan juta, ka īsti labi nav, un zem galda saņēma mani aiz rokas. Nevarēju atraut acis no mammas sejas. Dzirdot par Sezuana nāvi, tai pārslīdēja tāda kā ēna, manuprāt, ne atvieglojums vien. Taču, kad Davins stāstīja par Tārpu un kā es tam spēlēju…

Viņai viss kļuva skaidrs. Varēja redzēt, ka viņai viss ir skaidrs.

Nespēju vairs ilgāk nosēdēt. Piecēlusies no virtuves galda, izgāju pagalmā, apstājos pie smalkajiem, Davina svaigi būvētajiem ratnīcas vārtiem. "Varbūt palikšu te," nodomāju. "Varbūt kalpošu Aureliusu ģimenei. Nez, vai arī Roza paliks šeit vai tomēr dosies līdzi mammai? Kas zina, vai viņa maz gribēs draudzēties ar tādu, kam ir čūskas dāvana."

-   Dina? Nāc taču iekšā!

Pagriezos. Pagalma vidū stāvēja mamma, izskatīdamās gandrīz kā parasti, tikai mazliet sagurusi un ne tik spožām acīm. Kā gan viņa spēj izlikties, ka nekas nav noticis, kad viss ir pārvērties līdz nepazīšanai?

-        Man tā ir, aizsmakušā balsī ierunājos. Viņš teica, ka nav, bet ir gan.

-Jā, tā izskatās.

Un tomēr mamma izturējās tā, it kā tas nebūtu nekas īpašs.

-  Tu teici, ka neizturēsi.

-   Es teicu? Muļķīgi darīju.

-   Neizturēsi, ja kļūšu tāda kā viņš. Ta tu teici.

Nu jau es raudāju. Asaras svilināja vaigus. Mamma spēra dažus steidzīgus soļus uz manu pusi un mani samīļoja.

-        Tu neesi tāda kā viņš, Dina, mamma impulsīvi sacīja. Un nekad tāda nekļūsi. Tu esi tu pati. Turklāt mana meita. Nāc nu iekšā!

Paņēmusi aiz rokas, mamma mani ar vilkšanu ievilka virtuvē, bet man vairāk par visu gribējās nolīst tumšā alā, uz mūžiem nobēgt no cilvēku acīm. Nosēdinājusi mani pie virtuves galda, mamma nometās līdzās un pastūma man krūzīti.

-   Iedzer! viņa sacīja.

-        Dina raud, ierunājās Mellija, un acis viņai pašai kļuva milzīgas un spožas.

-Jā, atbildēja mamma. Tas bija smags laiks. Bet nu jau viss ir garām.

Palikām Sudraba ielas namā četras dienas visi seši: Davins un Mellija, mamma un es, Roza un Niko. Aureliusa kungs dāsni gādāja pat par mūsu dzīvniekiem, lai gan Bellei nācās mitināties stalli kopā ar Silki, Falku un Niko brūno ķēvi. Pēc tam kad pārvedām mājās Miru, Aureliusa kungs nezināja, kā mums atlīdzināt. Sak, ja gribat doties tālāk, labprāt nopirkšu jums ratus. Taču tikpat labi mēs varot palikt. Viņa mājas esot arī mūsējās, cik ilgi vien mēs gribot.

Tiklīdz ziņa par firsta nāvi sasniedza Sagisloku, smalkajās, sakoptajās ielās sākās neliels apjukums. Pilsētas sardze īsti nezināja, no kuras puses gaidīt rīkojumus; Apmetnes cilvēki pelēkajās drānās, neviena nekavēti, mierīgi varēja doties projām. Neredzēja vairs ratiņus ar zirgu vietā iejūgtiem pelēčiem. Un dažai labai smalkai Sagislokas kundzei pēkšņi rīta tēju nācās vārīt pašai.

Inese palika pie Aureliusiem. Jāsaka gan, ka pelēkos svārkus viņa iemeta virtuves pavardā un sadedzināja un pēc tam nēsāja ugunīgi oranžsārtu blūzi.

Aureliusa kungs bez grūtībām pārveda Markusu mājās no Drakonisu skolas un cerību pilns tagad raudzījās nākotnē.

-   No firsta Artosa dēliem neviens vairs nav dzīvs, viņš sacīja, tad nu dēludēliem būs jācīkstas par varu, varbūt arī mēs šeit kaut ko mainīsim! Pārveidosim Apmetni, tāpat skolas, lai tajās vairs nelaupa cilvēkbērniem dvēseli, nepārvērš tos mazās, svešās būtnēs.

Kunga sejai pārslīdēja sāpju ēna, bija skaidrs, ka viņš runā par Markusu.

-   Niko, tu varētu nākt mums talkā. Tev ir saprašana par bērniem un zinībām.

Taču Niko purināja galvu. Manuprāt, būs labāk, ja mēs aizceļosim.

-   Tagad, kad Čūsku vecis pagalam, mēs taču mierīgi varam atgriezties mājās, Kadiķu namiņā, ierunājās Davins.

-   Beidz viņu tā saukt, sacīja mamma. Viņš tomēr ir Dinas tētis.

-   Labi, Sezuans. Bet vai tiešām nevarētu?

Davina balsī skanēja gandrīz vai saskatāmas ilgas.

-Jā, teica mamma. Lūkosim doties mājup.

Kad tuvojāmies mājām, Augšzemē jau bija rudens. Dienas vēl ritēja rēnas, ar sauli neskopojās, bet naktis gan metās aukstas. Ābelēs aiz mājas vīdēja septiņi zeltaini sārti āboli, tik milzīgi, ka nebija saprotams, kā zari, būdami tik trausli, spēj tos noturēt.

Kallans, mūs ieraudzījis, varen nopriecājās. Par mums visiem, tomēr, manuprāt, visvairāk par mammu. Meistars Maunuss, uzzinājis par Niko atgriešanos, atsteidzās no Modijas mājām, ātrajā gājienā un aiz prieka galīgi sasarcis. Visā visumā ne viens vien pirmajās dienās pēc mūsu atgriešanās atnāca it kā tikai sasveicināties. Varēja manīt, ka cilvēki noilgojušies pēc zāļu ārstes. Iespējams viņi pat juta gandarījumu par atgūto Kauninātāju.

Bija pagājušas dažas dienas kopš mūsu atgriešanās, kad es, uz ceļgaliem nometusies, rāvu mūsu zāļu dārziņā bietes pirms salnām tās bija jādabū zem jumta. Pēkšņi izdzirdējusi Niko un Davina balsis, pieliecu galvu zemāk, lai mani nemana, un nu tupēju klusi kā pelīte klausīdamās.

-   Kad tu vienreiz beigsi vairīties no mana skatiena? jautāja Niko.

Davins uzreiz neatbildēja. Bet tad nikni, rūgtuma pilnā balsī attrauca tā, ka man pat elpa aizrāvās: Tu taču domā, ka esmu gļēvulis!

-Nē.

-   Nemelo! Neba tu neredzēji… kā rāpoju viņa priekšā. Neredzēji, kā noskūpstīju pretīgo pūķa gredzenu? Un… un es atņēmu tev kausu. Kaut arī tu vēlējies atbrīvot Miru.

-   Davin, Čukstu zālē līdzās tev biju arī es. Zinu, kā tur bija.

-   Pūķi tu neskūpstīji!

-   Nē. Arī firstu neievainoju. To izdarīji tu.

Brīdi valdīja klusums. Un tad Davins izspieda: Jā, tā bija. Bet…

-        Tu neļāvi viņiem uzvarēt, Davin. Vai tev nav ienācis prātā, cik tas ir svarīgi? Kad Sezuans spēlēja sapni gūstekņiem… vai, tavuprāt, arī tam nebija nozīmes? Visi taču redzēja, ka ir kaut viens nesalauzts ieslodzītais. Maša teica šie esot bungojuši pa restēm vai pusi nakts.

Uz brīdi atkal iestājās klusums. Tupēju, nometusies uz ceļiem dobē, ar zemjainiem pirkstiem, aizturējusi elpu. Paskat, cik daudz ko Davins noklusējis!

-        Dažkārt man tas viss rādās sapņos, pēkšņi mans lielais brālis pavisam klusi teica.

-        Man arī, sacīja Niko. Pretīgās balsis čukst, čukst un čukst. Bet citreiz atmostoties rokas man vēl ir asiņainas. Tikai pēc laiciņa asinis nozūd.

Pār pagalmu pārlidoja olis. Laikam Davins paspēra.

-        Manuprāt, tagad es zinu, kāpēc tev nepatīk zobens, viņš sacīja.

Niko palaida īsu, sēcošu smiekliņu.

-        Ak beidzot! Bet man jāsaka… man jāsaka, ka esmu par kaut ko izšķīries. Reiz tu lūdzi, vai nevaru palīdzēt tev vingrināties.

-Jā. Bet tu jau negribēji.

-        Manuprāt, esmu nolēmis. Ja tev vēl ir vēlēšanās, varam šad tad mēģināt.

Davins, šķiet, apstulba. Vismaz uzreiz neatbildēja.

-   Paldies! Ļoti labprāt.

"Beidzot!" nodomāju, izraudama no valgās zemes kārtējo bieti "Laikam jau mans stūrgalvīgais brālis un Niko ir sadraudzējušies. Kas to būtu domājis!"

Bez mammas un manis par čūskas dāvanu neviens cits vairāk nezina. Mēs par to nekad nerunājam, neizstāstīju pat Rozai. Tēta flauta guļ lādē zem manas gultas. Kopš to tur noliku, neesmu tai nedz pieskārusies, nedz arī spēlējusi pēc tās reizes ar Tārpu. Neuzdrīkstos. Negribu. Bet izmest laukā nespēju. Ta taču ir vienīgā lieta, kas man no tēta palikusi. Un, flautai skanot, pāri pūķu grāvim taču reiz pacēlās mēness staru tilts, kas ieslodzītajiem un Apmācību nama bērniem deva drosmi sapņot. Un drosmi atstāt tumšo firsta pili.

Lēne Koberbēla ČŪSKAS DĀVANA

Redaktore Rāta Koluža

Apgāds Zvaigzne ABC, SIA, K. Valdemāra ielā 6, Rīgā, LV-1010. Red. nr. L-1876. A/s "Poligrāfists", K. Valdemāra ielā 6, Rīgā, LV-1010.

Dāņu rakstnieces Lēnes Koberbēlas romānu cikla centrā ir Kauninātāja sieviete ar savdabīgām spējām. Jebkurš, kas ielūkojas viņas neparastajās acīs, atceras savus ļaunos darbus un kaunas par tiem.

Šī romānu cikla pirmās grāmatas

Kauninātājas meita

Mazā Dina ir mantojusi mātes Kauninātājas acis. Bet kurš gan grib just kaunu? Tāpēc Dinai nav draudzeņu. Tomēr māte viņu drošina: "Agri vai vēlu tu sastapsi cilvēku, kas uzdrošināsies skatīties tev acīs. Un tad tu kļūsi laimīga."

Tomēr gadās ari tādi, kuriem kauna jūtu vispār nav.

Ļaunais Drakans Dinas mammu nekādi nevar piespiest nežēlīgā slepkavībā apsūdzēt nevainīgu cilvēku. Par nepaklausību viņš draud to atdot pūķiem saplosīšanai.

Dinai jāglābj mamma. Viņai palīdz draugi, kas nebaidās skatīties meitenei acīs.

Kauninātājzīme

Toneru ģimene aizbēgusi augstu kalnos. Taču atriebes kārais Drakans ar savu Pūķa karaspēku sagrābj aizvien lielāku varu, un nav vietas, kur Kauninātāja ar bērniem būtu drošībā. Dinai un viņas brālim Dāvinām skaudri jācīnās, katram citādi Dāvinām ar zobenu, Dinai ar bīstamajām, no mammas mantotajām kauninātājas spējām.

Dina cenšas godprātīgi likt lietā mātes dāvanu. Kad varmāka Valdraku viņu sagūsta, meitene ir izvēles priekšā: kalpot tam un glābt Helēnas Laklanas kalna vecākās mazdēlu Tavisu vai abiem iet bojā. Kā rīkoties? Dinai jāatrod kompromiss…

Lēne Koberbēla it kā brīdina: talants zūd, ja esi spiests to izmantot negodīga despota mērķu sasniegšanai.

Content

Koberbēla Lēne Čūskas dāvana

1 stāsta Dina  AUGŠZEME

Svešinieks

Varoni un briesmoni

Suņa rejas

MIGLA

Bests

Melnmeistars

Aizceļošana

II LoKLAiMA Stāsta Davins

PŪČU NAKTS

Skaiarka

Sodrēju briesmonis

Peles bezpajumtnieces

Pumpiņas un burti

Dīvainie skatieni

Vara odze

Lāpas naktī

III APMETNE Stāsta Davins

Apmetne

Niedru mežs

Melnie vīri

Sūdzībnieks

Tiesas darbi

IV KALNu CEĻOS Stāsta Dina

Seši gadi

Pusdienas Zelta gulbī

Darījums ar nelabo

Flautas skanas

Sapņi

Ēzeļa ZAgliS

V PILS Stāsta Davins

Tārps

Gludmuguris

Gudrības atslēga

Pie firsta galda

Čukstu zāle

Zelta kauss

VI NĀVES ĒNĀ Stāsta Dina

Meistars un Ēna

Mironis

It neviens cilvēks

Mūzikas skaņas naktī

flautas spēlētāja mantojums

Kadiķu namiņš