Koberbēla Lēne

Kauninātājas Meita

Lēne Koberbēla

Kauninātājas Meita

.

.

Dinas pasaule --Sagas pussala

Dunarkas pilsēta

Dunarkas pils

1 Kauninātājas skuķis

Silla jau nav vainīga, ka pūķis sakoda man roku. Ta bija sagadīšanās, ka viņa nolēma uzgāzt man sūkalu spaini tieši todien, kad ieradās vīrs no Dunarkas. Bet, līdzko iesāpas kreisā roka… līdzko uznāk ilgas pēc Liepu namiņa un bumbierkokiem, un vistām, kas mums tur bija, dusmas pret Sillu uzbango manī ar jaunu spēku.

Silla bija meldermeitiņa, vienīgā meitene sešu bērnu ģimenē. Varbūt tāpēc arī izauga tik neganta. Līdzko Sillai sagribējās medus kūku, zīda matu lenti vai kauliņspēli Princis un pūķis, viņa tikai pievēra acis un sīrupaini saldā balstiņā iečiepstējās. Acis viņai bija rudzupuķu zilas, un katrā vaigā pa bedrītei. Tētis meitas rokās kusa kā sviests. Un, ja Sillu aizkaitināja vai neizdarīja viņai pa prātam, viņa tūlīt skrēja sūdzēties vienam no brāļiem. Brāļi kopš mazotnes strādāja dzirnavās, kur mētāja graudu un miltu maisus kā dūnu spilvenus. Neviens neuzdrošinājās ar viņiem kauties, pat mans lielais brālis Davins ne, un viņš nav no bailīgajiem. Silla bija pasākusi visu darīt pēc sava prāta.

Parasti Sillai gāju garām ar līkumu. Bet todien neveicās no paša rīta, jau kā piecēlos. Mamma sarāja par vakarā pie malkas šķūnīša pamesto šalli, kur tā galīgi samirka. Vēlāk iznāca sarauties ar Dāvinu, pēc tam atkal četrgadīgā māšele nebēdniece Mellija izplēsa manai vecajai lupatu lellei acis. Protams, neesmu vairs tik maziņa, lai ņemtos ar lellēm, vismaz ne vienā laidā, un tomēr Nana ir mana un es Mellijas spēlītēm to neatvēlēju. Vienvārdsakot ģimene mani satracināja līdz baltkvēlei, tā ka man negribējās nevienu redzēt. Vispirms devos uz stalli, kur brīsniņu pakavējos pie mūsu mīļās brūnās ķēvītes Blisas. Bet tad atnāca Davins un aizveda Blisu ganīties uz krauju aiz bumbierkokiem, un man stallī sametās pavisam vientuļi un garlaicīgi. Turklāt mamma drīz vien sameklētu man nodarbošanos, jo, viņasprāt, labākās zāles pret skābu ģīmi un nokārtu degunu ir darbs. Tad nu es, daudz neprātodama, laidos projām uz ciemu.

Bērzūne nav nekāda pilsēta, tomēr tur ir smēde, krodziņš un arī dzirnavas, Sillas vecāku īpašums, tāpat arī vienpadsmit daždažādi namiņi un lauku saimniecības ciema centrā. Turpat netālu rindojās tādas mājas kā Liepu namiņš (kurā dzīvojām mēs) mājas ārpus ciema, kas tam it kā pieder, it kā ne. Vai ik namiņā dzīvoja pa ģimenei, un gandrīz katrā auga bērni, bet dažās pat bariņš. Varētu domāt, ka pie tik plašas izvēles nav liela māksla iegūt draudzeni, divas, vismaz rotaļu biedreni. Nekā nebija! Nekā, ja esi Kauninātājas meita. Bērnībā rotaļājos ar krogus Sašu. Gāja laiks, un viņai kļuva aizvien smagāk ieskatīties manās acīs, un abas sākām justies neērti. Tagad Saša no manis izvairās, tāpat kā visi citi.

Nobridusies krietnu pusjūdzi pa dubļiem un vējā, beidzot tuvojos ciemam; godīgi sakot, man nebija ne jausmas, ko tur darīšu. Vispār jau viena turp devos reti, ja nu tikai mammas uzdevumā. Nezinādama, ko iesākt, tagad apstājos laukuma vidū, izlikdamās, ka esmu uz brīdi piestājusi atpūsties. Man garām ar rokas ratiņiem aizstūmās Januss, alvas tirgotājs, laipni sveicinādams, taču lāgā nepaceldams acis. Turpat blakus smēdē rāvās Rikerts, todien viņš apkala krogus bērīti. Pamanījis mani, kalējs samirkšķināja acis un atkal steidzīgi pievērsās darbam. Tostarp sāka krist pirmās smagās lietus lāses, pārtraukdamas manu bezrūpīgo gozēšanos saulītē.

Varbūt aiz veca ieraduma pagriezos uz kroga pusi. Krogs todien bija kā izmiris. Pie galda sēdēja viens vienīgs apmeklētājs, labi noaudzis Skaizemes vīrišķis no Augstkalnes taipus Skai robežai, un ēda pusdienas. Sezonas algādzis karavānas uzraugs vai kas tamlīdzīgs, kas bija ceļā uz mājām. Vīrs uzmeta man ziņkāru mirkli, taču uzreiz novērsās.

Aiz letes rosījās Sašas mamma, slaucīdama glāzes.

Labdien, Dina, viņa laipni sveicināja, neatraudama acis no glāzes, kuru tagad berza sevišķi cītīgi. Ko varu tavā labā darīt?

Interesanti, ko Sašas mamma iesāktu, ja es pēkšņi teiktu paskaties manī? Bet es, protams, tā nepateicu.

-   Vai Saša mājās?

-   Nē. Vai tik nebūs aizgājusi uz dzirnavām.

Vēl aizvien nepaceldama acis, Sašas mamma pamāja man ar galvu.

Laikam tieši tobrīd mani apsēda dulnums. Jutu žultainas dusmas. Visi kā viens uzgriež man muguru, novēršas… vai tad tā pieklājas? Vai tad es nesaprotu, ka viņi labprātāk redz mani ejam nekā nākam. Un neba esmu uzprasījusies Kauninātājas meitas godā. Neba lūdzu Kauninātājas acis, no kurām tagad visi vairās. Mūžam atcerēšos, kā raudāju, kad Saša atteicās ar mani spēlēties.

-   Kas gan manī tik ārkārtīgs? todien pajautāju mammai.

-   Nekā ārkārtīga, mamma atbildēja, esi mantojusi manas dāvanas, tas viss.

Mammas balsī ieskanējās ir lepnums, ir skumjas, bet es, ja varētu, no tādas dāvanas acumirklī atteiktos. Diemžēl tādas lietas pastāv neatkarīgi no mums.

Nebūtu uznācis tas dullums, ņemtu un vienā mierā ietu mājās. Bet spīts no manis neatkāpās. Nu ja, visi grib, lai turos pa gabalu… bet vai tad es nedrīkstu šurp atnākt? Ar kādu parunāties, pasērst cilvēkam taču ir uz to tiesības. Spītības pilna un kamolu kaklā vilkos atpakaļ uz laukumu un no turienes tālāk uz Dzirnavu ielu.

-   Vai tev kaut ko vajag, Dina? uzmetusi man skatienu, apjautājās dzirnavniece Etija. Viņa patlaban steidzīgi rāva nost veļu, cenzdamās paglābt no lietus.

-   Es tikai meklēju Sašu, atbildēju.

-  Meitenes būs šķūnītī, Etija pilnu muti knaģu skaidroja, skatīdamās uz veļu, ne uz mani.

Pārgājusi pār pagalmu, ieslīdēju šķūņa vārtu durtiņās. Šķūnī izskatījās patumšs, bet meitenes bija no bietēm sameistarojušas lāpas un salikušas tajās tauku sveces, kas tagad bija pārvērtušās it kā ugunīgās miroņgalvās. Skats bija vienlaikus patīkams un nepatīkams. Ratos zvilnēja Silla gaišsārtu palagu plecos un dzeltenu dāliju vainagu matos. Pārējās meitenes bija sasēdušās puslokā, bet vidū uz vienas kājas stāvēja Saša ar meldera veco filca hūti galvā, pūlēdamās atsaukt atmiņā "Mans mīļotais ir ceļotājs" divpadsmit pantus. Saša bija noskaitījusi līdz septītajam, un diez cik raiti viņai negāja. Skaitāmais aprāvās, pēc brīža viņa atsāka un tad atkal saputroja, šoreiz astotajā pantā.

Meitenes spēlēja "Princeses bildināšanu", un princeses tronī, pats par sevi saprotams, sēdēja Silla. Ciktāl Sillu pazīstu, viņa pielūdzējiem sagādās neizpildāmus uzdevumus, lai neviena cita princeses godā todien netiek.

"Galma dāmas" ņēmās Sašu izsvilpt un izzobot, savukārt Silla pieteica kavalierim noberzties un, kad būs gatavs, piekāpt vēlreiz. Un tad, pamanījusi mani, Silla, var teikt, izkrita no lomas.

-   Kas tev šeit meklējams? Silla noprasīja.

-   Atnācu bildināt princesi, atbildēju. Ko tad citu?

-  Neviens tevi šurp nav saucis, Silla noburkšķēja un pievērsās saviem rokas nagiem, likdama saprast, ka skatīties manī atrod zem sava goda. Pasaki man, Saša, kā ir, vai tu atceries, ka mēs būtu aicinājušas Kauninātājas skuķi?

Saša kaut ko noburkšķēja un nolaida skatienu.

-   Vari jau iztaisīties par nezin kādu princesi, Silla, valdīdama dusmas, es sacīju, bet uzvesties gan tu uzvedies kā pēdējā uts!

Silla tā kā sarāvās un jau gandrīz paskatījās manī, tomēr pēdējā mirklī skatienu novērsa.

-   Es tev parādīšu uti, ai, kā parādīšu! viņa man draudēja, bet tad negaidīti aprāvās. Labi, atvaino. Varbūt tas nav taisnīgi. Vai zini, Dina, vari mierīgi piedalīties.

Pārējās meitenes aiz pārsteiguma noelsās vien. Arī es pati, neticēdama savām ausīm, paskatījos Sillā. Tavu augstsirdību nemaz neizskatās pēc viņas.

-   Vai tiešām? Drīkstu piedalīties?

-Jā. Vai tad tu pati to nelūdzi?

-   Lūdzu gan.

-   Labi. Tagad bildini mani!

Varbūt viņa gribēja tikai vienu redzēt mani nokritušu ceļos un lūdzamies. Bet man sagribējās izmantot izdevību, kā nekā jau labu laiciņu ar Dāvinu un Melliju nebiju rotaļājusies. Aizpogājusi apmetni, pārmetu to pār plecu, lai izskatās pēc bruņinieka tērpa, un pastiepu roku pēc filca hūtes. Saša, acis nepaceldama, man to pasniedza.

-Jel daiļā princes', lilij cēlā, lūdzējs Ederss jūsu roku kautri vēlas… uzsāku, cik labi vien varēdama.

-   Lūgties roku varēsit vien tad, kad divus darbu paveiksit, Silla man atskaņās atbildēja.

-   Te zobens mans, te loks kā varu savai daiļai dāmai pakalpot?

-   Nedz zobens līdzēs jums, nedz arī lokam iespēt to pavisam citā veidā jūs te novērtēs mans lūdzēj, pirmais uzdevums jums šāds… Silla pasmaidījusi saminstinājās, taču es jau zināju, ka viņa izšķīrusies. Nodziediet man "Ceļotāja" pantus divpadsmit, kā klājas, bet jāstāv jums uz vienas kājas un acīm apsējs jāuzliek! Tea, aizdod viņai savu šalli!

Stāvēt uz vienas kājas, neko neredzot, ir grūtāk, nekā izklausās. Gandrīz neiespējami noturēties līdzsvarā. Bet es, lūrēdama gar degunu, pētīju salmus uz šķūņa grīdas, un tas palīdzēja. Turklāt, laimīgā kārtā, galva man ir gaišāka nekā Sašai. Aizgūtnēm skaitīju to, ko tik tikko biju apguvusi, cenzdamās no visas sirds:

Mans mīļotais ir ceļotājs ar zaļām spalvām cepurē, un meičas viņu mīļo augu dien', vēl stiprāk naksniņā, vēl stiprāk naksniņā…

Visapkārt smīkņāja un sačukstējās, bet man par to nebija ne silts, ne auksts. Dziedāju pantu pēc panta, lai gan kāja, uz kuras stāvēju, aiz saspringuma trīsēja. Brīžos, kad tā notirpa pavisam, man pietika iedomāties Sillas skābo ģīmi, kad viņai pret savu gribu nāksies atstāt vietu, ļaujot par princesi kļūt man; un tā, pavisam nemanot, tiku galā vēl ar pāris pantiņiem. Jau grasījos dziļi ievilkt elpu, lai uzsāktu divpadsmito un beidzamo, kad notika tas.

Man pār galvu nolija kaut kas auksts un slapjš, un gaisa vietā mute pildījās sūkalām. Zaudējusi līdzsvaru, streipuļoju atmuguriski, klepodama un rīstīdamās, cenzdamās atgūt elpu. Daļa sūkalu saskrēja degunā, un rīklē un nāsīs dedzināja un svila. Pirmajā acumirklī nesapratu, kas noticis. Bet, norāvusi šalli un ieraugot Sillu ar tukšu spaini rokās, un dzirdot meiteņu nevaldāmos smieklus, tad, tad es sapratu.

-  Noslaukies, raganas atvase… un, kad būsi gatava, piekāp vēlreiz! ņirdza Silla, sajūsmā par savu izgājienu krizdama vai gar zemi. Aizrāvusies viņa aizmirsa par piesardzību. Un velti. Jo es biju satracināta kā nekad, un pietika ievilkt elpu, lai es atkal būtu kājās, vēl vairāk -, daudz nedomādama, pielēcu Sillai klāt un, nogāzusi viņu zemē, ņēmos zvetēt viņai pa krūtīm, neļaudama piecelties. Apķērusi Sillas seju abām rokām, tagad ar pilnu krūti izbaudīju atriebes mirkli.

-   Paskaties manī, utainā, uzpucētā lellīt. Ieskaties man acīs!

Tas gāja pāri Sillas spēkiem. Viņa brēca un pinkšķēja, gribēja

aizvērt acis, bet tvēriens bija ciešs un man ne prātā nenāca to atslābināt.

-   Paskaties manī! nošņācos vēlreiz, un laikam jau Sillas gribasspēks padevās. Rudzupuķu zilās acis pavērās augšup un ieskatījās tieši manējās.

-  Tu esi patmīlīga un samaitāta, es čukstēju. Skaļi runāt man nemaz nevajadzēja, Silla manis teikto saprata tikpat skaidri kā savas domas. Nenāk prātā itin nekas, ko tu būtu paveikusi citu labā. Un man labi zināms par visiem taviem sīkajiem gājieniem, ko esi pastrādājusi, lai tikai panāktu savu. Zinu, kā iedzīvojies šajā gredzenā. Zinu, kā izmānīji Sašai rokdarbu kārbiņu. Zinu, ko sastāstīji brāļiem, lai piedabūtu viņus sadot pa mizu muļķa Ansim.

Viņš tev esot slepeni tuvojies, jūsmojis par taviem matiem! Tā nu ir, Silla. Tu meloji. Tu esi tik nicināma, tik zemiska, tik nožēlojama, ka, skatoties tevi, man paliek nelabi. Es zinu visu, Silla. Es tevi pazīstu caur un cauri.

Un tas tiešām tā bija. Nometusies Sillai uz vēdera un skatīdamās viņā, zināju visus viņas nedarbus. Un, lai gan Silla man apakšā, spārdīdamās kā slīkonis, gauži vaimanāja, tomēr izrauties nespēja. Es piespiedu viņu ielūkoties pašai sevī. Un liku par redzēto izjust kaunu.

Viena no Sillas draudzenēm centās mūs izšķirt, taču pietika man pagriezt galvu un uzmest viņai skatienu, lai meitene tikpat kā apdedzinājusies atlēktu sāņus.

-  Tu esi nožēlojama, Silla, atkārtoju jau skaļāk. Un, ja iedomājies, ka šeit ir kaut viena meitene, kam tu tiešām patīc, tad tu dziļi maldies.

Piecēlos kājās. Silla palika guļam. Raudādama bez apstājas, tikpat kā saņēmusi no manis pērienu.

-   Un jūs, pārējās, neesat labākas, izmetu. Jūs, kas nākat šurp tēlot princeses Sillas galmu tāpēc vien, ka baidāties vai arī gribat no viņas ko nebūt izdiedelēt. Turpiniet vien savas muļķīgās spēlītes. Man pietiek!

Pametu skatienu uz visām pēc kārtas, taču vienīgās acis, kas vērās man pretī, bija baisās sveču ugunis biešu lāpās. Dusmas manī tā kā pierima. Nemaz negribēju, lai tā beigtos. Bet ko nu vairs, jāiet projām.

Biju jau turpat pie vārtiņiem, kad durvis atvērās un ienāca Sillas tētis.

-   Ko jūs te darāt? viņš iesaucās. Silla, kas noticis?

Silla neteica ne vārda. Viņa tikai, vēl aizvien guļus, šņukstēja. Pēkšņi melderis apķērās, kas stāv viņa priekšā, un, daudz nedomādams, nolēma, kas pie visa vainīgs.

-   Elles skuķi, ko tu viņai nodarīji? Ja tu manai Sillai būsi ko nodarījusi, tad…

-   Es viņai tik tikko pieskāros vairāk nepaguvu pateikt, jo Sillas tētis iegāza man pa seju tik spēcīgi, ka atbalsojās visā šķūnī.

L:— 17

-Jūsu slakai gar citiem nav jāgramstās, Sillas tētis noburkšķēja, tinies projām pie savas mammas vellatas un i nedomā vēl kādreiz piedurt manai Sillai pirkstu… neskatīšos, Kauninātāja vai ne, noslānīšu, kā nākas, uzmetīšu galvā maisu, dabūsi pēc nopelniem!

Tik tikko turējos kājās. Pēc sitiena jutos kā apstulbusi, mutē bija asins garša, zobi iecirtušies mēlē. Viens bija skaidrs: žēlastību te nesagaidīt. Saņēmos, iztaisnojos, cenzdamās tēlot, ka man

tas viss ir vienalga. Pēc tam neatskatīdamās izskrēju lietū.

*

Pagāja krietns brīdis, kamēr aizsoļoju pusjūdzi līdz mājām. Bet vēl vairāk laika vajadzēja, lai saņemtos un ieietu pie mammas. Ne jau dēļ tā vien, ka zaļais vilnas apmetnis, svārki un priekšauts itin viss smirdēja pēc sūkalām un sūkalas vairāk ģeld cūku dzirai, nevis drēbju mazgāšanai. Nebiju pārliecināta, ka mamma par notikušo būs sajūsmā. Un pati biju pie visa vainīga. Jutos ārkārtīgi nožēlojami, līdz sirds dziļumiem nelaimīga un vientuļa. Dāvinām ir draugi. Mellijai draudzenes, tas ir, māšeie cilvēkiem liekas tik mīļa. Kāpēc man viss iet ačgārni?

Visbeidzot iegāju stallī pie Blisas. Milzīgā, siltā dzīvnieka klātbūtne, kas nešķiro: ir tev Kauninātājas acis vai nav, neizsakāmi nomierina. Piespiedusi vaigu maigajam ziemas akota klātajam kaklam, nobirdināju pāris asaru; tikmēr laukā metās krēsla.

Slēģu spraugās iedzirkstījās uguns, atvērās durvis.

-   Dina? uzsauca mamma. Ko tu tur tumsā dari?

Viņa pacēla augstāk eļļas lukturi, lai labāk mani redzētu.

-   Kas noticis?

Melot mammai, protams, nav jēgas. Klusuciešot glabāt noslēpumu arī nav viegli. Tāpēc izstāstīju tikpat kā visu, un pārējo mamma uzminēja pati. Kad beidzu, mamma brītiņu manī noraudzījās. Rāties viņa nerājās nemaz. Tikai nogaidīja, kamēr es sapratu, ka biju rīkojusies aplam. Tad mamma pamāja.

-         Tā ir velte, viņa sacīja, bet tai pašā laikā arī vara. Nelietderīgi izmantot to nav ļauts.

Iebāzusi roku priekšauta kabatā, mamma kaut ko tur sameklēja un tagad pasniedza man.

-    Lūdzu, viņa sacīja. Gaidīju izdevību, kad iedot. Manuprāt, patlaban pienācis īstais brīdis.

Tas bija kulons. Apaļa alvas plāksnīte, greznota ar baltu emalju un mazāku zilas emaljas aplīti vidū. Ne mirdzošs, ne skaists ķēdītes vietā necila melna ādas aukliņa -, bet es zināju, ka rotai piemīt kaut kas īpašs. Mammai uz krūtīm visu laiku atrodas tamlīdzīga rota, tikai mazais aplis ir melns, nevis zils.

-   Kālabad man tā?

-   Tālabad, ka esi mana mācekle.

-   Tava mācekle…

-Jā. No šodienas mācīšu tevi izmantot savu dāvanu, kad to likt lietā, kad ne.

-   Kāpēc? Nejūtu ne mazāko vēlēšanos.

Mamma nopūtās.

-    Kad notiek zādzība. Vai kāds nodara otram ļaunu. Vai varbūt ņem un nogalina. Tad tiek sūtīta vēsts Kauninātājai. Jo netrūkst cilvēku, kas spēj izdarīt ļaundarību, neizjūtot kaunu. Ir cilvēki, kas spēj kaunu noslēpt un meklē aizbildinājumu pēc aizbildinājuma, līdz paši notic, ka viņiem ir svētas tiesības darīt pāri otram. Bet tad ierodos es… un viņiem nav, kur likties. Nevar vairs noslēpt, ko esi ieguvis sev vai nodarījis otram. Visumā jau cilvēkiem kauna sajūta piemīt. Tādus, kam tās nav, savā ceļā esmu sastapusi reti… Un tad es palīdzu kauna jūtas atrast. Jo man ir dāvana, kuru māku likt lietā. Visai neparasta dāvana. Tāda piešķirta arīdzan tev.

-   Labāk lai tās nebūtu!

-    Bērns… Tas ir smagi, turklāt spējas tev atklājās tik agri. Labprāt gribētu, lai viss nāk mazdrusciņ vēlāk. Lai nu kā, mūsu veltei ir noiets, tāpēc, zinādama, ka tev tā ir, īsti noskumt nevaru.

-    Pat ja tā liedz man iegūt draugus? Un neviens normāls cilvēks nespēj ieskatīties manās acīs?

Mamma pievilka mani sev klāt un turp atpakaļ pašūpināja.

-        Nav jau tā, ka nespēj. Cilvēkiem gluži vienkārši negribas. Tu liec atcerēties to, ko viņi labprātāk aizmirstu. Visu, par ko viņiem kauns.

Mamma nocēla man no vaiga sūkalās sažuvušu matu cirtu.

-        Tomēr apbruņojies ar pacietību. Agri vai vēlu sastapsi cilvēku, kas uzdrošināsies ieskatīties tavās acīs. Un tad tu kļūsi bezgala laimīga. Jo tas, kas spēj ieskatīties Kauninātājas acīs, ir tiešām neparasts cilvēks un labākais draugs, kādu var iegūt.

-   Silla jau tā nebūs, es drūmi novilku.

Mamma iesmējās.

-   Nē, viņa sacīja, nedomāju gan.

2 Vīrs no dunarkas

Laiks sagriezās vējains, viesulis raustīja logu slēģus, un tie grabēt grabēja. Mamma, ienesusi virtuvē lielo bļodu, nolika to pavarda priekšā, tad nu beidzot varēju i nomazgāties, i sasildīties. Mazgādama saķepušos matus, prātoju, vai maz varēs dabūt ārā sūkalas no zaļā vilnas apmetņa. Kā gan es varēju zināt, ka drīz vien tas smaržos daudz negantāk un man būs vienalga.

Pavakariņojām, un mamma atļāva saldajā pasutināt ugunī ābolus. Pēc brīža virtuve pildījās ar kārdinošu un brīnišķu smaržu, un tieši tad es sāku justies labāk. Viss bija gandrīz kā senāk. Gandrīz, taču ne pavisam jauniegūtā alvas rota, kad vien sakustējos, smagi un svešādi sitās man pret krūtīm, atgādinādama, ka sācies mācekles laiks.

-     Kas tev šodien atgadījās? apvaicājās Davins.

-      Pastāstīšu rīt, savilkdama mammas veco, zilo šalli ciešāk ap pleciem, atbildēju, tā uzreiz nevaru.

Neko vairāk Davins netaujāja. Tikai pamāja. Tā ir viena no Davina labajām īpašībām šad tad īstajā brīdī viņš apķeras un lieki nerunā. Bests, mūsu vecais, pelēkais vilku suns, gulšņāja uz lupatu deķīša uguns priekšā, bet Mellija bija ierāpusies mammai klēpī.

-     Pastāsti par Ziemas pūķi, viņa lūdzās.

-    Tagad ne, Mellij.

-    Kad tad?

-       Varbūt pirms gulētiešanas. Ja līdz tam nepaspēsi sastrādāt pārlieku daudz blēņu.

Mamma sēdēja uz soliņa pie galda, rakstīdama glītas zīmītes pudelēm un burciņām, kuras viņa todien bija sapildījusi. Ābolu sula un bumbieru biezenis, kazeņu vīns un mežrozītes rindojās garā virknē uz virtuves galda, gaidīdami katrs savu uzlīmi.

Bests, pacēlis galvu, klusītēm ieņurdējās: "Vrr!" Pie durvīm pieklauvēja.

Uz brīdi sastingām visi, tikai Bests ne pielēcis viņš stīvām kājām metās uz durvīm. Māte nopūtusies nolika rakstāmo.

-    Esi mierīgs, Best. Bet tu, Davin, paskaties, kas atnācis, mamma norīkoja, un lielais brālis, atdevis man ābolu nazi, piecēlās.

-    Vai tad nevarēja atnākt kārtīgi dienas gaismā, viņš saīdzis noburkšķēja.

-   Davin!

-Jā, jā, es jau eju.

Man gandrīz vai likās, ka būs atnācis Sillas tētis, taču, kad Davins atvēra durvis, parādījās vīrs, ko savu mūžu nebijām redzējuši. Bet tas jau nebija nekas neparasts pie mammas nāca ne viens vien svešinieks. Dažkārt ļaudis ieradās, meklēdami viedas sievas padomu, kas zina par zālītēm un ārstniecības līdzekļiem garam vai miesai. Citreiz, laimīgā kārtā retāk, nāca pēc Kauninātājas.

-   Miers jūsmājās, vīrs padeva sveicienu, greizi uzsmaidīdams Bestam, kas bija gatavs svešiniekam ķerties pie rīkles.

-    Un miers tev, atbildēja mamma. Nāc nu iekšā siltumā. Viņš tevi neaiztiks.

-    Paldies, pateicās vīrs, uzlikdams cepuri atpakaļ galvā, bet tā ir steidzama lieta. Ja vien tu esi Melusina Tonere.

Vīra seja bija pavisam bāla un nolemtības apzīmogota, un melno matu šķipsnas mitras lipa pie pieres. Varēja redzēt, ka viņš jājis garu un nogurdinošu ceļu.

-Jā, es tā esmu. Un kāds būtu tavs vārds?

-    Nāku ne jau savā vārdā, vīrs, neskatīdamies mammai acīs, atbildēja, atvedu lūgumu no Dunarkas.

Ziņnesis nevarēja redzēt to, ko redzēju es, proti, mamma, izdzirdusi Dunarkas vārdu, pamira un tad saspringa kā atspere. Dunarka atrodas pašā jūras krastā, un no Bērzūnes līdz turienei ir pamatīgs attālums. Dziednieces dēļ vīrs tādu ceļa gabalu nebrauktu. Tādās reizēs Kauninātāju izsauc vienīgi saistībā ar noziegumu.

-   Parādi vēstuli, mamma palūdza.

Vīrs no Dunarkas, noņēmis pie jostas noslēptu iegarenu ādas rulli, pasniedza to mammai. Pazibēja Dunarkas pilsētas ģerbonis krauklis uz lakotas sarkanas buras virs viļņiem -, kas kalpoja zīmoga vietā. Mamma, atlauzusi buru, izņēma papīra vīstokli. Nogludinājusi viņa pacēla to pret gaismu, lai izlasītu, kas tur rakstīts. Eļļas lampas blāvā liesma meta atspīdumu mammas sarkanbrūnajos matos un uz slaidajām, garajām plaukstām, kas turēja papīra lapu. Vienīgi seja atradās ēnā.

-  Skaidrs, mamma beigās sacīja. Balss skanēja stingri, kā gribēdama noslēpt trīsas. Nu, tad jau mums laiks doties ceļā.

-   Nē! Mellija brēkdama iekrampējās mammai rokā. Tu apsolīji… tu apsolīji pastāstīt par Ziemas pūķi.

Māšele izplūda asarās, bet es labi zināju, ka stāsts par pūķi nav vainīgs. Mellija, kad nav mammas, baidās iet gultā. Jo sevišķi vējainā laikā, kad mājā krakšķ un brakšķ.

-   Kuš, mīļumiņ, mamma mierināja, paņemdama Melliju rokās un viegli samīļodama, gandrīz tāpat kā pirms brīža mani. Davins tev izstāstīs. Un rīt, kad tu agri pamodīsies, noteikti būšu jau mājās.

-   Viņam tik labi kā tev nesanāk!

-  Davins, jāatzīst, stāsta pat labāk. Saņemies, esi liela meitene. Paskaties uz Dinu. Vai tad viņa raud?

Nē, es neraudāju. Taču turpmākajās dienās nācās to darīt ne reizi vien, un arī tagad es jutos tikpat maziņa kā Mellija, un man tāpat gribējās piespiesties klāt mammai, cieši viņai pieķerties un asarām acīs lūgt, lai nebrauc projām. Bet es tā nedarīju. Jo man bija turpat vienpadsmit gadu un es zināju, ka mammai jādodas projām un viņai to nemaz negribas, viņai gribas gandrīz to pašu, ko mums, palikt mājās, paņemt klēpī Melliju un pastāstīt par Ziemas pūķi, kam vasarā nenāk miegs.

-  Nāc nu, Mellij, ierunājos, vai tik tavs ābols nav jau gatavs. Vai gribi ar medu?

Laimīgā kārtā Mellija ir nelabojama kārumniece.

-   Labi daudz medus, viņa atsaucās. Bet vidū ievārījumu.

Paskatījos mammā, un viņa apstiprinoši pamāja.

-        Vidū ievārījumu, mamma atkārtoja. Tikai neaizmirsti pēc tam iztīrīt zobus.

-   Vai Bests varēs gulēt pie manis? -Jā.

-   Gultā?

-Jā, gultā. Dina, apstrādā viņu pirms tam ar suku.

Mamma piecēlusies paņēma no vadža virs plīts jauko melno šalli un uzmeta to uz pleciem. Dāvinām rokās parādījās mātes biezais ziemas apmetnis.

-        Laukā auksts, viņš sacīja. Ja slikts laiks, paliec tur pa nakti. Mēs nepazudīsim.

-        Paldies, mamma sacīja. Zinu, ka nepazudīsiet. Bet labāk jau braukšu mājās.

Viņa dēlu samīļoja. Redzēju, ka Davins ir turpat mammas augumā. Tie paši sarkanbrūnie mati. Tas pats smalkais augums, nelielās rokas un slaidie laumas pirksti. Mēs ar Melliju šai ziņā, manuprāt, esam stūrainākas un pamatīgākas. Mamma saka "robustas", piebilzdama, ka mūsos jaušams spēks, mēs esot tuvākas zemei, tomēr es dotu priekšroku meža fejai, tādai kā mamma. Un galu galā kāpēc maniem matiem jābūt melniem, taisniem un nespodriem kā zirga krēpes? Ja jau lemts pilnībā mantot mammas liktenīgās spējas, kāpēc tas pats nevar būt ar daiļumu?

-        Labu nakti, dūdiņ, mamma sacīja, noskūpstīdama Melliju uz vaiga. Mellija, izstiepusi ar medu notašķītās roķeles, apķērās mammai ap kaklu. Pagāja labs brīdis, pirms viņa mammu atlaida, bet pat Mellija zināja, ka gausties nav labi.

-        Brauc mājās uzreiz, viņa, pilnu muti ar āboliem un medu, sacīja, cik ātri vien vari.

-        Cik ātri vien Blisa spēs auļot, mamma apsolījusi pasmaidīja. Arlabunakti, Dina.

Mamma mani samīļoja, un es jutu, ka viņa viegli trīc. Iemetu skatienu papīra lapā, ko mamma vēl aizvien turēja rokā.

-        Vai kaut kas nelāgs? pusčukstus pajautāju, lai neizdzird Mellija.

-   Rādās nelāgi. Redzēsim.

-       Vai nevaru braukt tev līdzi? Es domāju… tagad, kad esmu tava mācekle un tā tālāk?

Mamma papurināja galvu.

-        Nē. Šodien tev piedzīvojumu atliektiem galiem. Un iesākumam derētu kaut kas mazāk svarīgs… ne tik nopietns.

Viņa noskūpstīja man matus.

-   Pieskatiet cits citu kārtīgi.

Bests paluncināja asti, lūgdamies ceļabiedros, taču mamma, saņēmusi suni aiz zoda, ielūkojās viņa dzeltenajās acīs.

-   Paliec šeit, viņa pavēlēja, un pieskati manus bērnus!

Mūsu lielais suns iesmilkstējās, un aste, beigusi luncināties,

smagi noslīga lejā. Taču, kad vīrs no Dunarkas, atvēris durvis, tās paturēja, lai mamma iziet, pēc tam pats sekodams viņai lietū un

vakara mijkrēslī, Bests līdzi skriet nemēģināja.

*

Nomazgājām lipīgās medus paliekas Mellijai no sejas un pirkstiem, palīdzējām iztīrīt zobos iesprūdušās aveņu sēkliņas un likām izskalot muti ar piparmētru ūdeni. Apstrādāju ar suku Bestu, bet Davins pastāstīja par Ziemas pūķi. Kad Mellija ar Bestu kājgalī aizmiga, mēs ar Dāvinu vēl ilgi palikām augšā runādamies, un beigu beigās es, neko neslēpdama, izstāstīju par Sillu.

-        Silla ir muļķa zoss, Davins īsi un skaidri pateica. Ja mazliet viņu sakaunināji, tas nāks tikai par labu. Pat Sillas brāļi domā, ka viņas delverības ir par traku.

Par to, ka Davins ir mans lielais brālis, visbiežāk priecājos. Ja vien viņš mani neķircināja un nekāvās. Un tovakar, kad mamma aizbrauca projām un laukā plosījās viesulis ar lietu, līdzās viņam piecpadsmit gadus vecam un bezmaz pieaugušam jutos visnotaļ droši un jauki. Uguns izplēnēja līdz pelēki sarkanām oglēm, un tikai tad mēs likāmies gulēt. Līdzās Mellijai ar Bestu gan siltuma dēļ, gan lai būtu draudzīgāk. Gulēdama tumsā, ieklausījos vējā, kas mazpamazītēm norima. Arīdzan lietus mitējās pātagot jumtu un slēģus. Ja nelīs, mamma jau naktī pārjās mājās, es, miegā laizdamās, nodomāju. Taču, kad nākamrīt pamodāmies, mammas vēl nebija.

3 Drakons

nākamajā rītā pamodušies, lūkojām izlikties, ka viss ir kā parasti. Davins, izgājis laukā, atvēra slēģus. Laiks joprojām bija samācies, tomēr mierīgs. Ienesu no sūkņa ūdeni, sakūru pavardā uguni un uzvārīju auzu tumi. Mellija gribēja biezputru ar medu.

-        Medu tu dabūji vakar, es sacīju, skaties, ka nepārvērties par brangu, tuklu medus lāci.

-   Es jau neesmu tukla, māšele iebilda, es esmu gluži smalka!

Godīgi sakot, viņai taisnība. Mellijas apaļumā jaušams kas liegs,

viegls un smalks, tikpat kā dūjas spalvām vai kaķa kažokam. Mati viņai mirdzoši un sarkanbrūni spoži, tādi kā mammai vai Dāvinām, varbūt drusku vairāk sarkani nekā brūni. Es ģimenē esmu vienīgā, kam tie līdzinās zirga krēpēm.

-   Varētu jau, es teicu, taču medum jāpietiek visai ziemai.

-   Mamma man vienmēr dod pilnu karoti!

-   Tas nekam neder, iesāku, taču Davins mani pārtrauca.

-         Nežēlo to medu, brālis sacīja. Viņš stāvēja pie loga, vērodams ceļu.

-   Davin…

-   Neesi pret viņu tik stingra, Dina.

-   Tā jau nu gluži nav…

Ieskatījos brāļa sagurušajā sejā un uz krūtīm sakrustotajās rokās; viņš stāvēja kā sastindzis.

-   Vai ar tevi viss labi?

-   Viss kārtībā. Vienīgi ēst gribas. Vai putra vēl nevārās?

Zināju, ka brālis uztraucas par mammu. Taču, cenzdamās izturēties kā parasti, mierīgi pasmēlu tumi un pasniedzu to Mellijai, ielikdama vidū brangu karoti medus.

-   Lietus nakti mitējās, klusā balsī sacīju Dāvinām.

-Jā, brālis atsaucās, un arī pūst vairs tā nepūš.

-   Ņem, sacīju, pastiepdama Dāvinām karoti ar medu. Mums

visiem taču pienākas mazdrusciņ salduma.

*

Pret pusdienlaiku saule izlauzās ārā no mākoņiem, bet mammas kā nebija, tā nebija. Pabarojām kazas, vistas, baložus un trušus, salasījām ābolus, ko vējš bija notriecis no ābeļu zariem augļu dārzā aiz mājas. Mans zaļais apmetnis, gandrīz izžuvis, pēc sūkalām tikpat kā nesmirdēja.

-   Kur ir mamma? noprasīja Mellija. Kāpēc tik ilgi?

-   Nezinu, Mellij.

Mellija klusītēm iešņukstējās.

-   Man bail, viņa sacīja. Kur ir mamma?

-        Zini ko, pacēlusi māšeli rokās, atbildēju, Davins paņems tevi līdzi uz smēdi pie Rikerta un Elīnas. Tur varēsi paspēlēties ar Salu un Tennu, tikmēr mamma pārbrauks mājās.

Mellija atplauka.

-   Kā tu domā, vai Elīna ceps kūkas?

-        Nav izslēgts, es atbildēju. Gods kam gods, to viņa dara itin bieži, vai ne?

Turklāt kalēja sieva pret Melliju ar tās milzīgajām, zaļajām acīm nebija vienaldzīga.

-   Vai tu nenāksi? pajautāja Davins.

Papurināju galvu.

-        Labāk lai kāds paliek mājās. Un jums arī būs vieglāk, ja neiešu līdzi.

-   Rikerts no tevis nebaidās, iebilda brālis.

-        Baidīties varbūt nav īstais vārds. Viņš nekad neskatās man tieši acīs. Un… pēc vakardienas laikam prātīgāk būtu kādu laiciņu negadīties citiem ceļā.

-        Tas nav nekāds risinājums, Davins sacīja, un balsī skanēja gar rūpes, gan aizkaitinājums.

-   Varbūt arī nav, es atbildēju, bet es tomēr palikšu mājās.

Tikko Davins ar Melliju nozuda aiz vistu kūtiņas stūra, paņēmu

ābolu grozu un, apsēdusies uz soliņa malkas šķūnīša priekšā, ķēros pie ābolu mizošanas. Saules spožums un augļu smarža vilināt vilināja izsalkušas lapsenes, kas tagad dzelteni melnas un negantas riņķoja ap mani. Katru ābolu bija jāņem uzmanīgi. Vistas te viena, te otra pagrozījās manā tuvumā, kašājās un kladzināja, knābāja un šķaidīja mizas. Bests nometās saules pusē līdzās soliņam un, smagi nopūties, nolaida galvu uz priekšķepām. Kucēna gados nevarējām viņu atradināt no lapseņu un bišu medīšanas, līdz, saņēmis trīs četrus dzēlienus, suns kļuva prātīgāks. Pēkšņi suns, pacēlis galvu, ieņurdējās. Pametu skatienu uz vistu kūtiņas pusi. Vai tad Davins jau atpakaļ? Un tad izdzirdu zirga pakavu šķindoņu ārā uz ceļa, un man tikpat kā akmens no sirds novēlās. Mamma mājās.

Bests piecēlies ierūcās. Un tad ierējās tik apdullinoši skaļi un neganti, ka vistas pajuka uz visām pusēm.

Atvieglojuma sajūta pagaisa kā nebijusi. Bests nav no tiem, kas ne no šā, ne no tā apries mammu un Blisu. Tātad tā būs sveša zirga pakavu duna, ko dzirdēju. Varbūt nejaušs garāmjājējs, kas iegriezies darīšanās Bērzūnē vai kaut kur Augšzemē.

Ceļa līkumā parādījās milzīgs, melns zirgs. Arī jātnieks izrādījās ražena auguma un tumšs, ģērbies melnā ādas tērpā ar tumšzilu kapuci. Tagad, zirgu pieturēdams, viņš uzmeta skatienu Bestam, kas nebeidza vien riet. Pagriezis galvu, jātnieks palūkojās manī.

-   Vai šī ir Kauninātājas sēta? vīrs jautāja.

Melnais zirgs, pagriezies pret Bestu, sprausloja, brīdinoši piecirzdams priekškāju, tā ka no dzelzs pakava pašķīlās dzirksteles.

-jā.

Piecēlusies iemetu priekšautā ārā metamās ābolu serdes.

-   Bet Kauninātājas nav mājās.

-   Zinu, ka nav, vīrs, viegli paraustīdams grožus, attrauca. Melnis pārstāja cirst priekškāju, taču es drošības pēc pieturēju Bestu aiz kakla siksnas.

-   Un tu esi viņas meita, vai ne?

-Jā. Dina Tonere.

Nolēcis no meļņa, vīrs spēra pāris soļus uz manu pusi. Bests, zobus atiezis, raustīja kakla siksnu, tā ka es tikai ar lielām grūtībām varēju nostāvēt uz vietas.

-   Paliec mierīgs, es sunim uzšņācu. Sēdi!

Bests pret savu gribu atsēdās. Suņa garais, pelēcīgais augums izstiepās līdz pēdējam, muskuļi trīsēja vien. Kas viņu tā kaitina? Mammas prombūtne? Svešinieks piestājis uzmeta ātru skatienu Besta zobiem, kurus suns sēdēdams rādīja. Un tad vīrs vēlreiz centās sastapt manu skatienu. Būdams pavisam cieši līdzās, viņš tomēr ieskatījās man taisni acīs.

Mani pārņēma dīvaina sajūta. Acis viņam bija zilas, tumšzilas kā nakts debesis. Aukstas, skaidras nakts debesis. Un tās sastapās ar manējām, nemirkšķinājās un neizvairījās. Tas, kurš spēj skatīties Kauninātajai atklāti acīs, ir tiešām neparasts cilvēks, tā teica mamma. Un labākais draugs, kādu var iegūt. Vai tas nozīmē, ka svešinieks būtu mans draugs? Vai arī par tādu kļūs? Uzmetu vīram sevišķi ieinteresētu skatienu. Viņam nebija bārdas nedz uz zoda, nedz arī vaigiem, jā, pat ūsas nemanīja. Tas bija gandrīz visiem man pazīstamajiem vīriešiem. Svešinieka seja izskatījās pavisam gluda, gandrīz vai kā bērnam. Viss viņā bija plāns deguns, lūpas un zods. Vecums nebija nosakāms, un tomēr, par spīti gludajai bērna ādai, acu izteiksme vērta viņu krietni vecāku par, teiksim, Dāvinu vai meldera vecāko dēlu Torku.

-   Nesu vēsti no tavas mammas, Dina, vīrs paziņoja, viņai vajadzīga tava palīdzība.

Aukstuma sajūta, kas radās šorīt pie brokastu galda, pārmijot skatienus ar Dāvinu, apņēma mani vēl ciešāk.

-  Kas noticis? pajautāju, un mana balss skanēja klusi, savrupi un bikli.

-  To vislabāk zinās teikt viņa pati, vīrs atbildēja. Bet, ja nebaidies jāt uz milzīga zirga, paņemšu līdzi. Un tu taču nebaidies, vai ne?

-  Nē, es attraucu, lai gan melnis rādījās milzīgāks par jebkuru zirgu, ko biju līdz šim redzējusi, man tikai jāatstāj ziņa brālim.

-   Brālim? Kur tad viņš ir?

-   Pie kalēja, atbildēju. Necik ilgi, un pārnāks mājās.

Pat neiedomājos, ka varu nebraukt, lai gan vīrs bija svešinieks un Bests viņu aprēja. Es šim cilvēkam uzticējos. Kāpēc lai es to nedarītu, ja viņš stāv un skatās man acīs, to taču nespēj neviens cits, izņemot manējos. Un varbūt mamma tomēr izšķīrusies, ka mācekles laiks uzsākams ar Dunarkas gadījumu lai kāds tas būtu.

Bestu ieslēdzu virtuvē. Ticis uz brīvām kājām, viņš atsāka riet un lēkāt, saceldams priekšķepas uz zemākajām durtiņām. Bests nudien nebija nomierināms. Nomazgājusi pie sūkņa rokas un noslaucījusi tās priekšautā, gāju iekšā rakstīt vēstuli Dāvinām. Man ir glīts rokraksts. Tik glīts, ka mamma šad tad ļauj rakstīt uzlīmes burkām, krūkām un pudelēm, kas glabājas pieliekamajā. Un tas nav nekas sevišķs, ja uz etiķetēm redzams baldriāns vai beladonna. Šis tas, ko mamma lieto, gan ir bīstams, ja deva nav īstā vai tiek iedota neīstajam slimniekam.

-   Kurp mēs braucam? uzsaucu vīram, kas vēl aizvien stāvēja pagalmā, turēdams zirgu aiz pavadas, un gaidīja mani. Uz Dunarku?

-jā, viņš apstiprināja, uz Dunarku.

Tad nu uzrakstīju Dāvinām, ka no Dunarkas pienākusi vēsts: mamma vēl ir tur un gaida mani palīgā. Varbūt lai viņš ar Melliju labāk pārnakšņo pie kalēja. Mīļš sveiciens Dina. Pārlocīju zīmīti uz pusēm, uzrakstīju virsū "Dāvinām" un pēc tam noliku virtuves galda vidū, tur viņš to noteikti ieraudzīs. Tad uzmetu plecos svaigi izmazgāto apmetni, pavēlēju Bestam ielēkt grozā un izgāju pagalmā.

Melnais zirgs bija milzumliels, taču svešinieks uzcēla mani tajā viegli kā pūciņu un iesēdināja seglos sāniski kā smalku dāmu. Tā sēdēt, bez šaubām, jaukāk, nekā uzrautiem svārkiem jāteniski, kā es to parasti darīju, taču arī grūtāk. Likās, ka nemitīgi slīdu lejā.

Vīrs, aplicis man roku ap vidukli, cieši pieturēja, bet ar otru roku rimti vadīja zirgu.

-   Es vēl arvien nezinu, kā tevi sauc, mazliet satraukta izmetu.

-   Drakans, vīrs strupi attrauca, neapgrūtinādams sevi ar paskaidrojumu, vārds tas vai uzvārds. Tad viņš palaida zirgu vieglā riksī un man bija jānoturas. Bijām nojājuši pamatīgu ceļa gabalu, bet man ausīs vēl aizvien skanēja Besta neremdināmās rejas, it kā viņš grasītos riet mūžīgi.

4 Pūķu aploks

Dunarka bija sens cietoksnis, pakāpeniski izaudzis par pilsētu.

Pilsēta atradās uz milzīga klints bluķa, kas pacēlās augstu pār apkārtējo zemieni; varētu nodomāt, ka milzis vai dievi sev par prieku iemetuši kalna smaili upes ielejā. Vēlīnā pēcpusdienas saule rotaļājās upes vilnīšos, ezeros, smilšainajos krastos un dārzā, kas patlaban atklājās mūsu skatienam. Turpretim pati Dunarkas klints slējās melna un stūraina, draudīgi izteiktām kraso šķautņu līnijām.

-   Vai esi kādreiz šeit jau bijusi? pajautāja Drakans, kas visu ceļu bija klusējis.

-   Vienreiz, atbildēju, kopā ar mammu. Bet toreiz mēs iebraucām pa citiem vārtiem.

To teikdama, pamāju uz Austrumu vārtiem, kas parasti kalpoja Dunarkas ceļa braucējiem.

-   Mēs iejāsim pa citiem vārtiem, Drakans paziņoja. Pa tiem ātrāk tiksim.

Viņš paskubināja garkāji melni, pagrieza to mazliet sāņus, un mēs jājām jau pa mazāku ceļu, gandrīz taciņu. Melnais zirgs, kur nebija tiltu, bez grūtībām bija pārbridis mazākus kanālus un seklākus ezerus. Cerēju, ka Drakana izvēlētais ceļš tiešām izrādīsies īsāks: neizsakāmi priecājos, ka drīz atkal stāvēšu uz savām kājām. Dibens no neierastās sāniskās sēdēšanas zirgā sūrstēja, tāpat arī mugura.

Drakana vārti bija krietni mazāki par Austrumu vārtiem. Jādomā, tos tik bieži neizmantoja. Taciņa ieaugusi niknās nātrēs un usnēs, un, vārtu sargam verot vārtus, eņģes nočīkstēja vien. Sargs strupi sveicināja Drakanu, un durvis aiz mums atkal aizvērās.

-   Viss mierīgi? pajautāja Drakans.

-Jā. Pagaidām jā.

Drakans pamājis mudināja melno zirgu tālāk uz šauru eju starp seniem, apdrupušiem pils mūriem. Eja bija tik šaura, ka manu zābaku purngali šad tad pieskārās mūrim, bet dažviet mūris pacēlās mums virs galvām, pēkšņi pārvēršot eju tunelī. Man tas nepavisam nepatika. Jutos kā sprostā un brīnījos, ka melnais zirgs izturas tik lēnprātīgi. Zirgi kā nekā pieraduši pie atklātiem un plašiem līdzenumiem, nevis ejām un šahtām. Debesis, ja parādījās, cēlās augstu, augstu, uri pēcpusdienas saule, kas likās ieslodzīta augstākajā no mūriem, ne mirkli nenolaidās lejā. Lejā bija tumšs, drēgns un auksts. Tomēr ceļš, mezdams negaidītus pagriezienus un līkumus, vijās augšup, augšup uz Dunarkas klints smaili, kur atradās gan Dunarkas pils, gan Dunarkas pilsēta. Kad bijām ar mammu Dunarkā pirmoreiz, es mazliet nobijos, jo Austrumu vārtu pusē ļaužu un dzīvnieku, pajūgu un tirgotavu burzma bija man kas jauns. Šeit viss rādījās citādāk pa ceļam no vārtiem līdz pilij nesatikām nevienu dzīvu dvēseli, tikai vārtu sargu, bet nepievērsu tam ne mazāko uzmanību. Nepavisam ne.

Beigu beigās aiztikām līdz vārtiem ar kārtējo vārtu sargu, kas sveicināja Drakanu un aizslēdza aiz mums vārtus; tagad, par spīti visam, atklāju, ka varu labi redzēt ceļu, mūri vairs netraucēja. Drakans uzsauca, parādījās vīrs un paņēma meļņa grožus. Pateicīga noslīdēju zemē. Viena kāja man bija notirpusi, tāpēc nejutos īsti droša. Bet Drakans paņēma mani aiz rokas.

-   Šeit, Dina, viņš sacīja, vedinādams uz akmens kāpnēm, kas nolaidās pazemē un aizvadīja mūs līdz durvīm ar smagiem, melniem dzelzs kalumiem. Pa durvīm tālāk nokļuvām garā pagrabejā, pēc tam parādījās vēl vienas kāpnes, vēl viena eja… Tadā vietā, man liekas, viegli zaudēt sajēgu. Visbeidzot Drakans apstājās pie režģu vārtiem.

-   Uzgaidi mirklīti, norīkojis viņš izņēma no jostas atslēgu un, atslēdzis vārtus, iegāja pa tiem iekšā. Rūpīgi pagriezis slēdzeni,

Drakans pazuda skatienam. Paklausīgi stāvēju gaidīdama. Smaržoja dīvaini tā kā pēc dzīvniekiem, tā kā pēc puvuma. Varbūt tuvumā ir kādi staļļi? Bet zirgi tā nesmaržo. Mēģināju paskatīties cauri režģiem, bet neredzēju neko citu kā vēl vienu eju un tālāk atkal režģus un tādu kā saules atspīdumu, bet varbūt tās bija tikai lāpas? Iekšpusē kaut kas nobūkšķēja un dīvaini, šņācoši nošļūkāja. Drakans atgriezies pacēla režģi, lai varu ieiet. Pats apbruņojies ar šķēpu, kas bija garāks par viņu pašu.

-   Kas tā par vietu? nemierpilna pajautāju.

-  Pūķu aploks, Drakans strupi attrauca. Neatkāpies no manis ne soli, tad nekas slikts nenotiks.

-   Pūku aploks?

Par Dunarkas pils pūķu aploku baumoja. Baumoja par zvīņām klātiem nezvēriem, kas pieaugušu cilvēku norij kā ogu. Desmitgadīgs meitēns, bez šaubām, būtu lielisks saldais ēdiens.

-   Daudz neuztraucies, esmu pie viņiem pieradis. Turies man līdzās. Tu taču gribi redzēt mammu?

-Jā… bet vai cita ceļa nav? Vai mums noteikti jāiet cauri…

-   Jāiet. Bet tagad ejam, es nupat viņus pabaroju, ne jau mēs viņiem prātā.

Vairāk laika iebildumiem Drakans man neatvēlēja. Viņš cieši sagrāba mani aiz rokas, un neatlika nekas cits, kā sekot cauri nākamajiem režģu vārtiem.

Ieraudzījusi pirmo pūķi, sastingu. Tik liels, kā biju baidījusies, viņš nemaz nebija: šausmīgākajos murgos pūķis rādījās lielāks par māju. Taču vienā ziņā te bija ļaunāk nekā murgā. Šis pūķis bija īsts. Zemāks par zirgu un gandrīz trīstik garš. Vienās zvīņās kā čūska. Resnām, līkām ķetnām ar gariem nagiem. Dzeltenām acīm un iegarenu, saplacinātu galvu. Bet no mutes rēgojās asiņains gaļas gabals, kas reiz bija bijusi teļa pakaļkāja. Mazliet tālāk zvilnēja vēl pieci nezvēri, gatavi saplosīt atlikušo teļa daļu gabalu gabalos. Un mums jāiet viņiem garām!

-   Nu, Dina! Tikai neuztraucies, Drakans atkārtoja un pavirzījās uz priekšu, neizlaizdams no acīm tuvāko pūķi. Tas, muti pa pusei pavēris, šņāca uz viņa pusi, dvesdams pretī smagu, pūstošu dvaku. Piekļāvos Drakana rokai, un sirds man dauzījās tā, ka neko citu vairs nedzirdēju. Taču pūķis acīmredzot tālab vien, lai pagaršotu cilvēka miesu, kumosu no mutes izlaist negribēja. Mierīgi stāvēdams, viņš blenza dzeltenām acīm, palaizdams mūs garām tuvāk nekā trīs pūķa garumu attālumā. Manām ausīm nebija jaukākas skaņas par režģu vārtu aizciršanos pūķu aploka otrajā galā, kad Drakans tos aiz mums aizdarīja.

-   Kam tādi vispār vajadzīgi? pajautāju. Kurš gan aiz laba prāta tur tādus mājlopus?

-Tev viņi nepatīk? Drakans stāvēja, nespēdams atraut skatienu no tuvāk stāvošā dzeltenacainā nezvēra. Vai tad neredzi, cik viņi skaisti pa savam? Spēcīgi, lunkani un bīstami. Un uz viņiem var paļauties. Viņi ir tādi, kādi ir. Patiesībā necik neatšķiras no jūsmāju mežonīgā sargsuņa.

Pārsteigta iespurcos.

-   Viņi taču ne mazākā mērā nelīdzinās Bestam!

Bestam, kas labpatikā ņurd, ja kasi viņam vēderu vai aiz ausīm. Bestam, kas mammas prombūtnes laikā ir brangs, silts un jauks gultas biedrs…

-   Ne jau daudzi to ievēro, turpināja Drakans, bet nezvērā tiešām ir savs skaistums. Un atsver veselu varzu sargsuņu.

Dzeltenacainais nezvērs, galvu atgāzis, norija kumosu. Gandrīz ceturtā daļa teļa ar visu ādu, spalvām un nagiem nogāja lejā vienā rāvienā. Acumirklī pūķa kaklā piebrieda kamols, un pelēkzaļās zvīņas iemirdzējās un saviļņojās kā ūdens. Cerams, ka teļš vismaz bija beigts? Vai arī to aprija dzīvu?

Drakans negribīgi uzgrieza muguru "sargsuņiem".

-   Mamma tevi gaidīt gaida, viņš ierunājās. Labāk pasteigsimies.

Lai tiktu cauri beidzamajiem režģu vārtiem, bija jāizmanto vēl viena atslēga, līdz beidzot stāvējām zem drūmām pagraba velvēm, kur gaisma ieplūda pa šaurām actiņām sienas augšdaļā. Pustumsā zem arkām varēja izšķirt divas durvis, taču Drakans izvēlējās akmens kāpnes, un mēs devāmies uz trešo durvju nišu.

Pēc pustumsas pagrabejā un pūķu aplokā gaisma telpā, kurā tagad ienācām, gandrīz vai padarīja mani aklu. Pēcpusdienas saule ieplūda pa lielu arkas logu, un būtne, kas loga priekšā stāvēja, izskatījās kā tumšs siluets. Bet man šis siluets bija labi pazīstams.

-   Mammu….

Mamma tā kā pagriezās. Gaisma spieda acīs tik griezīgi, ka es tikai ar grūtībām spēju saskatīt viņas sejas izteiksmi. Bet skarbums mammas balsī bija nepārprotams.

-   Dina! Kas tev te meklējams?

5 Asiņainās rokas

Biju pilnīgā neizpratnē. Mēroju garu ceļu no Bērzūnes līdz Dunarkai. Stundām jāju uz milzīgākā zirga, kādā jebkad sēdēts. Izgāju cauri pūķu aplokam ar sešiem nezvēriem, kas spējīgi norīt bērnu ar visu ādu un matiem. Biju līdz nāvei piekususi un pārbijušies. Tikai tāpēc vien, ka Drakans pateica: mammai vajadzīga mana palīdzība. Bet viņa prasa: "Kas tev te darāms?" kā pieķerdama mani piemājas ķiršu kokā.

-   Tu sacīji… viņš sacīja… viņš sacīja, tu esot teikusi…

Mēle man neklausīja. Biju tuvu asarām. Bet mamma manī vairs neskatījās. Mamma ar skatienu ieurbās Drakanā, kā vēlēdamās izdedzināt viņā caurumu.

-   Kā to lai saprot? mammas balss skanēja salti, un man acu priekšā jau novizēja sarma.

-   Nospriedu, ka mēs varētu pārrunāt Nikodēma kunga šaušalīgo noziegumu. Atkārtoti.

-   Es taču teicu, ka viņš tas nebija.

-   Vai tiešām par to nav ne mazāko šaubu? Varbūt Kauninātāja varētu parunāt ar viņu vēlreiz.

-   Kāda tam jēga? Pavadīju ar viņu vairākas stundas. Redzēju cilvēka prāta apkaunojošākos nostūrus līdz pēdējam. Trūkumi viņam piemīt. Cilvēciski trūkumi. Bet tas… drausmais noziegums, to nu gan viņš nav izdarījis. Zvēru pie sava Kauninātājas vārda. Atrodiet man vēl kādu aizdomās turamo, un darīšu visu, kas manos spēkos. Taču, ja nespējat uzrādīt citu vaininieku, atlaidiet. Bērni mājās būs mani pārgaidījušies.

-   Nikodēma kungu pieķēra ar nazi un upuru asinīm uz rokām un drānām. Varbūt viņš to pastrādāja dzērumā, pats īsti neaptverdams, kas viņu apsēdis. Tā vai citādi, to noteikti izdarīja viņš. Arī tad, ja pats neatceras.

-        Viņš to nav izdarījis. Prātā būtu palikušas pēdas. Bet to tur nav.

-   Bet vai tad nevar vēl parādīties?

Mamma stāvēja atturīga, stalta un draudīga kā šķēps.

-         Uz ko jūs, Drakana kungs, mērķējat? viņa sacīja balsī, kas skanēja skaidri kā stikls un tikpat griezīgi. Ja šeit atrastos Bests un dzirdētu mammas balsi, viņš smilkstēdams nolīstu pagultē.

-Toneres kundze. Visi pierādījumi liecina pret Nikodēmu. Viņš pats apgalvo, ka neko neatceras. Bet es nešaubos, Kauninātāja spēs viņu piespiest atcerēties savu vainu.

-Ja viņš nav vainīgs nekad.

-        Sirmgalvis. Četrgadīgs zēns. Sieviete un viņas nedzimušais bērns. Četru cilvēku dzīvības, kundze. Kāpēc gan viņš to nevar atsaukt atmiņā?

-   To, kas nav izdarīts, atmiņā neatsaukt.

Mamma vēl arvien nebija pakustējusies, un balss joprojām skanēja dzidri kā stikls.

-        Gāju viņu apcietināt, kundze. Vai man jāstāsta, kā izskatījās firstienes guļamistabā? Vai jāstāsta, cik reižu viņš tai iedūra un kurā vietā? Viņa vairs nebija skaista. Ne vēsts no skaistuma.

-Jel apklusti, mātes balss cirta nikni un draudīgi. Bērns…

To sacīdama, viņa pamāja uz manu pusi.

-        Kundzei taisnība. Tādi skati nav domāti bērna acīm. Bet viņa bija mana brālēna sieva. Un viņas bērnam tas viss bija jāpiedzīvo. Četrus gadus vecam. Atceroties man ir ļoti, ļoti smagi. Un es panākšu… Drakana balss sāpēs aizlūza, … un es panākšu, ka briesmonim savs nodarījums būs jāatceras. Vai tiešām es lūdzu par daudz patiesības?

-   Es taču saku…

-Jā. To jau es dzirdēju. Bet, ja Kauninātāja tiešām ir tik pārliecināta par saviem vārdiem… tad Kauninātājas meita bez bailēm var pārnakšņot briesmoņa cellē. Atvainojiet. Nevainīgā cellē.

Balss Drakanam aizlūza līdz galam, it kā vārdi nespētu viņam izlauzties pār lūpām.

Mamma neapzināti paspēra soli uz manu pusi un nu atradās pusceļā starp mani un Drakanu.

-   Vai tāpēc…

-Jā, tieši tāpēc es viņu šurp atvedu. Nav liela māksla lemt par citiem, vai ne? Vainīgs, nevainīgs, kas tur liels. Ja jau esi tik pārliecināta, izlaid viņu no būra. Taču iepriekš lai meita paliek ar viņu divatā vienu vienīgu nakti.

-   Tātad tu izmantosi bērnu…

-   Viņa ir vecāka par mana brālēna dēlu.

Drakans uzgrieza mammai muguru un atvēra durvis.

-        Stunda pārdomām, viņš izmeta pār plecu, atnākšu pēc atbildes.

-         Pagaidi! mamma, sagrābusi Drakanu aiz rokas, pagrieza viņu pret sevi, un nu abi stāvēja ar seju pret seju.

-        Vai tiešām tev nav kauna… mamma iesāka. Un skatiens bija tas skatiens, un balss bija tā balss, kas savulaik lika laupītājiem un slepkavām vainas apziņā saliekties čokurā, lūdzot pelnītu sodu. Turpretim Drakans mammas skatienu uztvēra atklāti un nevairīdamies.

-   Nē, viņš stingri noteica. Nejūtu ne mazāko kaunu.

6 Cipars vai ērglis

Durvis aizcirtās, un kāpnēs nodunēja Drakana soļi. Kur viņš tagad iet? Vai atkal gar pūķiem?

-   Mammu, vai tie ir īsti pūķi?

-   Pūķi?

-   Tur laukā, pūķu aplokā.

-         Ak tie? Nezinu, es, godīgi sakot, nemaz neredzēju. Bija tumšs, un gājām lielā vīru barā, ar lāpām. Bet ost gan oda šķebinoši un vīri bija satraukti. Vai jūs nācāt pa to ceļu? Tikai viņš un tu?

Es pamāju. Jā, bija dzirdēts, kā Drakans izsakās par nāvei nolemtajiem, it kā arī pats tur pieliekot roku. Bet pūķus es skaidri un gaiši redzēju savām acīm. Smaka vēl tagad cirtās degunā. Viņi man uzdzina lielākas bailes nekā kā viņu sauc? Nikodēms, ko Drakans dēvē par briesmoni.

-   Panāc šurp. Tev bize atpinusies.

Bize man mūždien izspūrusi. Tā ir, kad matu vietā zirga krēpes. Bet mātes rokas, atpinot un pārpinot garo, biezo bizi, likās maigākas nekā citreiz.

-   Vai pūķi tevi nobiedēja? viņa pavaicāja.

-        Viņi ir pretīgi. Vienās zvīņās, īstas čūskas. Un alkatīgi rāva cits citam ārā no mutes teļu.

Mamma savilka ādas saitīti ap bizi cieši jo cieši. Bet es zināju, ka tā vienalga atraisīsies, varbūt jau pirms Drakana atgriešanās. Mamma bridi palika stāvam man aiz muguras, piespiedusi vaigu maniem matiem.

-        Tev nav jābaidās, viņa mierināja, Drakans dusmojas, ka nevēlos pateikt to, ko viņš no manis grib dzirdēt. Bet tev viņš pāri nedarīs. Neuzdrošināsies.

-   Mammu… viņš skatījās tev tieši acīs.

Mamma nopūtusies mani apkampa.

-Jā. Pat nezinu, ko tas varētu nozīmēt. Tā vai citādi, viņš tiešām nejūt kaunu. Un Nikodēma kungs, ko viņš sauc par slepkavu… viņš kaunas par daudz ko, bet par to gan ne. Un viņš, Dina, ir pavisam jauns, septiņpadsmit gadu drusku vecāks par Dāvinu. Viņi man netic nedz Drakans, nedz tiesas kungi -, bet es skaidri zinu, ka Nikodēms nav vainīgs.

-   Ko tad īsti nogalēja?

-   Pašu pilskungu veco firstu Ebnezeru. Un viņa vedeklu Adeli, kas palika atraitnēs pēc vecākā dēla, ko pirms pusgada noslepkavoja laupītāji, uzbrūkot no slēpņa. Un mazdēlu Bianu.

-   Bet… kāpēc gan kādam vajadzēja visus nonāvēt?

-   Nikodēma kungs ir firsta Ebnezera jaunākais dēls. Stāsta, ka pēc brāļa nāves gribējis precēties ar Adeli, bet firsts Ebnezers neļāvis. Tāpat runā arī, ka viņš nogalinājis firstu dzērāja dulnumā. Un pēc tam Adeli, jo viņa no tā vairījās. Vai arī atgrūda. Un dēlēnu, mazo Bianu… laikam tāpēc, ka puisēns visu redzēja. Vai arī tāpēc, ka slepkava nespēja vairs apstāties. Viss izskatās nepārprotami skaidri. Nikodēmu atrada galīgi piedzērušos priekštelpā, notašķījušos ar asinīm un turklāt ar nazi rokā. Viņš neko nespēj atcerēties, nedz arī ko paskaidrot. Tiesas kungu spriedums ir nešaubīgs. Un mans spriedums ir tikpat nešaubīgs. Nikodēms to nav izdarījis.

Mamma apgrieza mani riņķī un ieskatījās sejā. Gandrīz tāpat kā pirms brīža Drakanam. Viņa bija bāla, zem acīm gūlās zili melnas ēnas. Varbūt mamma, kopš viņu no mums lietū aizveda, vispār nav gulējusi.

-   Tas, ko Drakans grib, lai daru, ir briesmīgi. Piespiest cilvēku noticēt, ka viņš izdarījis ko tik necilvēcīgu, ja vien viņam ir… tā būtu nelietība, līdzvērtīga šaušalīgajai slepkavībai. Vai saproti?

Es pamāju.

-   Bet vai tu spētu? Vai spētu piespiest viņu noticēt?

Mammas seja pēkšņi kļuva nopietna un dzestra.

-   Kāpēc tu tā jautā?

-Ja man lemts kļūt par tavu mācekli, tad jāzina viss, ko Kauninātāja spēj.

-        Varbūt ari spētu. Varbūt ne. Taču neparko nemēģinātu. Vai saproti? Nekad nedarītu tā, lai man pašai līdz mūža galam jākaunas. Tāpēc…

Mammas rokas apkampa man plecus.

-        Dina, ja viņš īstenos draudus… tev jāsaņem drosme un jātic man. Nikodēms ir liels zēns, nekas vairāk, viņš jūt kaunu par ikdienišķām lietām tomēr nav nekāds briesmonis, par kādu viņu iztaisa.

*

Kad ieradās Drakans, saule bija nolaidusies gandrīz līdz apvārsnim un debesis arkas logā klājās zeltaini sārtās strēlēs. Sākumā Drakans, nostājies durvīs, tikai nopētīja mūs abas ar mammu. Loga nišā sēdēdamas, metām Ciparu vai ērgli ar sīkām monētām, ko mamma bija izņēmusi no sava ar auklu pārsietā maciņa.

-        Cipars, minēja mamma, izlikdamās, ka Drakana ienākšanu nav pamanījusi.

-        Ērglis, atsaucos es, parādīdama mammai plaukstā sažņaugtās trīs monētas. Manuprāt, tas Drakanu saniknoja. Viņš spēra trīs soļus istabā, aizcirzdams aiz sevis durvis.

-   Nu? viņš pajautāja.

-        Ko nu? atjautāja mamma, un tas Drakanu aizkaitināja vēl vairāk.

-   Gaidu atbildi, kundze. Kur Kauninātājas meita aizvadīs nakti?

-        Cerams, ka mājās, savā gultā. Drakana kungs, kumēdiņi ieilguši. Esmu pilnībā apzinājusi nozieguma radīto ļaunumu un baisumu. Taču Kauninātājas pienākumu esmu izpildījusi un tagad labprāt atgrieztos mājās.

-        Nē. Es, kundze, nespēlējos. Tie nav nekādi kumēdiņi. Nešaubos, ka tiesa var notikt arī bez Kauninātājas līdzdalības. Taču gribu, lai viņš zina, ka ir vainīgs. Dina, panāc šurp.

Uzmetu tramīgu skatienu mammai, bet mijkrēšļa gaismiņa bija tik vārga, ka viņas sejas izteiksme nebija nolasāma.

-   Lieciet meiteni mierā. Viņa taču neko nav nodarījusi.

-        Arīdzan Bians ne, klusā balsī atbildēja Drakans, uzlikdams plaukstu man uz rokas. Nāc. Gājuši.

Sabožos. Būt drosmīgai dienas gaismā ir viena lieta, bet nu, kad satumsis, gribējās palikt pie mammas. Taču Drakanam bija citi nolūki. Viņš uzrāva mani kājās ar tādu spēku, ka man aizcirtās elpa.

-        Nu? paģēroši atkārtoja Drakans. Tas viss var arī nenotikt. Bilstiet vārdiņu, kundze.

Mamma pacēla galvu.

-        Ej ar viņu, Dina, viņa mierīgā balsī sacīja, atceries, ko tev teicu. Nikodēms neko ļaunu nedarīs.

Bailes negribēja no manis atkāpties. Taču mamma stāvēja tik lepna un mierīga, ka man sagribējās, lai viņa ar mani lepojas.

-        Nevajag mani turēt, kungs, sacīju iespējami vēsi un pieklājīgi, tīri labi varu iet pati.

Mamma pasmaidīja. Drakans saviebās, kā ieēdis ko nelabu. Taču manu roku atlaida, un es mierīgā, nosvērtā solī gāju uz durvīm un tad neatskatīdamās izsoļoju ārā.

7 Briesmonis

Smaržoja te gandrīz tikpat pretīgi kā pūķu aplokā. Ieslodzītais pāris reižu bija vēmis, un salmi uz celles grīdas arī pirms tam droši vien nebija īsti tīri.

-Ja man jāpaliek šeit uz nakti, nāksies uzkopt, paziņoju.

-        Drakans teica… iesāka viens no sargiem, bet es sagūstīju viņa skatienu. Turklāt gandrīz vai nešaubījos, ka, mammasprāt, īstais laiks likt lietā dāvanu.

-   Pret otru tā neizturas, ja pats gribi būt cienījams.

Par varītēm centos, lai izklausītos kā mamma, kad viņa runā Kauninātājas balsī, un, manuprāt, izdevās arī, vismaz daļēji. Sargs nodūra galvu un mani vairāk neuzlūkoja.

-        Varam salmus vienā mierā izmēzt laukā, viņš piekrita, un atnest ūdeni. Bet tīrus salmus tieši šeit un tagad man tev nedabūt.

-        latad ūdeni. Siltu ūdeni, mazākais divus spaiņus. Un ziepes.

Sargs, manī neskatīdamies, pamāja.

-        Karman, atnes slotu, viņš uzsauca vienam no sargiem. Bet jūs abi sagādājiet ūdeni.

Piegājusi pie režģa, ielūkojos cellē. Nikodēma kungs gulēja uz mūra paaugstinājuma, kas kalpoja par guļamlāvu. Viņš nepacēla skatienu arī tad, kad atgriezās Karmans ar slotu un atvērās durvis. Kamēr Karmans mēza no celles netīros salmus, turpat blakus stāvēja četri vīri ar kaujas gatavībā paceltiem šķēpiem, uzmanīdami ieslodzīto, taču Nikodēma sejā nepakustējās ne vaibsts.

-         Pārējo vari iztīrīt pats, Karmans aizvainotā balsī noteica. Man kļūst nelabi, jau paskatoties uz to briesmoni. Šeit, jaunkundz. To pateicis, viņš ienesa cellē spaini ar ūdeni un, ironiski paklanīdamies, pieturēja atvērtās durvis, it kā es būtu smalka dāma ceļā uz viesībām. Iegāju, un durvis aiz manis aizcirtās.

Nikodēms gulēja uz sāniem, ar seju pret sienu. Krekls savulaik bija šūdināts no smalka audekla, ar zili zeltītiem izšuvumiem. Tagad plecā rēgojās izplēsts caurums un audums bija drīzāk brūns nekā balts. Daļa garo, tumšo matu sasieti zirgastē. Seju es neredzēju.

-   Nikodēma kungs? minstinādamās ierunājos.

Sākumā likās, ka runāju tukšam gaisam. Tad viņš pagriezies lēnītēm uzslējās sēdus. Septiņpadsmit gadu, tā mamma teica, bet šobrīd viņš izskatījās gan vecāks, gan arī jaunāks. Sejā atspoguļojās vienlaikus apņēmība un bezcerība; žoklis, deguns un viens vaigs nobrāzti un pietūkuši. Sargi bija pacentušies godam.

-        Meitene? Nikodēms izbrīnījies nomurmināja. Ko tu šeit dari? Kas tu esi?

-   Dina Tonere…

Un tad mūsu skatieni sastapās.

-        Ak kungs! viņš nočukstēja, paslēpdams seju rokās. Ak kungs. Pietiek. Jaunkundz, esiet laba… jel esiet laba un ejiet projām.

-   Nevaru. Viņi aizslēdza durvis.

Centos runāt iespējami mierīgi, taču balss man mazliet trīcēja.

-   Man šeit… jāpaliek visu nakti.

Nikodēms pārsteigts pacēla skatienu, bet tūlīt atkal novērsās.

-   Kā tā?

-   Manai mammai ar Drakanu radušās domstarpības.

Nikodēmam bija tik pašsaprotami skatīties sarunu biedrā, ka

viņš sāka aizmirst, ka negrib skatīties man acīs. Taču, kad vien tas notika, viņš sarāvās, kā izjuzdams sāpes.

-       Tava mamma ir Kauninātāja, vai ne? viņš pajautāja, jau atkal paslēpdams seju plaukstās.

-Jā.

-   Tev ir mammas acis.

-Jā… man tas labi zināms.

Un tad es uzmetu skatienu Nikodēma rokām. Viņam bija lieguši mazgāties. Neskaidrajās līnijās plaukstas virspusē, starp pirkstiem, ādas rievās starp kauliņiem, zem nagiem manīja sažuvušas asinis. Viņam bija lieguši nomazgāties. Ja mammai taisnība un Nikodēms nav vainīgs, tad… tad viņi to ar varu atveduši uz šejieni ar asinīm uz rokām, ar viņa tēva asinīm, Adeles asinīm un zēna asinīm… Augu nakti un augu dienu Nikodēms pavadījis ar mirušās ģimenes asinīm uz rokām.

Pēkšņi tīra grīda vairs nebija pirmajā vietā. Paņēmusi spaini, noliku to Nikodēma priekšā un pasniedzu robusto, iedzelteno mums atstāto ziepju gabalu.

-   Lūdzu, es aicināju, vari nomazgāties.

Nikodēms brīdi klusēja. Tad pleci sāka raustīties, tā ka man vienubrīd sametās bail, vai tik viņš neraud. Viņš izstiepa rokas ieplestiem pirkstiem sev priekšā, un arī rokas trīsēja. Pēc tam saņēmies Nikodēms atbildēja manam skatienam ar garu mirkli. Viņa acis bija gandrīz tikpat tumšzilas kā Drakanam, vienīgi acu baltumos tik daudz asinsvadiņu, ka, skatoties viņa acīs, pārņēma dedzinoša sajūta.

-   Paldies, Nikodēms sacīja. Pat necerēju, ka Kauninātājas meita būs tik… žēlsirdīga.

Ziepju gabalu viņš paķēra, kā izsalkušais pagrābj maizes riecienu. Un nevarēja vien beigt berzt plaukstas un rokas, pēc tam, norāvis kreklu, nomazgāja seju un visu ķermeņa augšdaļu, jā, pat matus izmazgāja, lai gan cellē no aukstuma bija jātrīc. Arī krūškurvis vienā pusē bija vienos nobrāzumos; Nikodēms līdzinājās kalējam Rikertam, kad to reiz saspārdīja meldera lielais vezumnieku zirgs.

Nebija, kur noslaucīties, jo Nikodēmam acīmredzot negribējās pieskarties asinīm notašķītajam kreklam. Noņēmusi priekšautu, sniedzu to viņam.

-   Paldies, Nikodēms pateicās un saņēmies vēlreiz sastapa manu skatienu, lai gan, kā redzēju, tas viņam sagādāja ciešanas.

-        Tu sasalsi ragā, nomurmināju, kad viņš aizspēra svārkus celles kaktā, cik tālu vien varēdams.

-        Tam nav nozīmes, Nikodēms sacīja, šaubos, vai man atļaus dzīvot tik ilgi, kamēr saslimstu.

-   Mamma visiem saka, ka zina: tu neesi vainīgs.

-   Viņa tā teica?

Nikodēms visnotaļ rūpīgi pētīja savas rokas.

-  Tad jau viņai zināms vairāk nekā man pašam.

Viņš vēlreiz paskatījās manī, laikam ticēdams, ka, darot to vēl un vēl, sāpes atkāpsies.

-        Un kā gan viņa var teikt mani nevainīgu, zinādama… Nikodēma balss aizlūza, zinādama, ko citu esmu darījis. Vai nedarījis. Katru nožēlojamo, neveiksmīgo, gļēvo darījumu, ko jelkad esmu uzsācis. Par cilvēkiem, kurus esmu sāpinājis. Par to, ko neesmu uzdrošinājies. Par visu, ko esmu ņēmis no citiem, un visu, ko savas aprobežotības, baiļu vai alkatības dēļ neesmu spējis sniegt… Nē, jaunkundz, es nudien neesmu nevainīgs!

Pēdējo vārdu viņš izspļāva, kā sajuzdams mutē nelabu garšu.

-        Un tomēr man negribas ticēt, ka spēju… spēju nodarīt Adelei ļaunu. Un puisēnam. Bianam, kas… Nē, es tam neticu, tas nav iespējams, lai cik piesūcies es biju.

-        Mana mamma arī saka, ka neesi to izdarījis. Un viņa praktiski nekļūdās.

Nikodēma acis skatījās tukšumā attēlos, rēgos, atmiņās; tas viss manām acīm palika apslēpts.

-        Nespēju atcerēties, viņš neskanīgi sacīja. Nespēju atcerēties, ka būtu ko tādu darījis. Bet nespēju arī atcerēties, ka nebūtu to darījis. Un to, ka man rokas bija vienās asinīs, neaizmirst.

Es viņu īsu brīdi uzlūkoju.

-        Neticu, ka tu to izdarīji, sacīju ar visu pārliecības spēku, kādu vien spēju sevī sakopot.

-       Tu vēl esi bērns, viņš atbildēja. Bērni par visiem cilvēkiem domā to labāko.

Taču tukšums Nikodēma acīs pagaisa.

-   Ko tu te galu galā dari? viņš turpināja. Vai tad Drakans, ieslēgdams mazgadīgu meiteni nāvinieka cellē, būtu izkūkojis pēdējo prātiņu?

-   Tu vairs neesi nāvinieks. Kamēr vien mamma apliecinās, ka neesi vainīgs. Taču… tieši tāpēc jau es te esmu. Drakans iedomājies, ka spēs piespiest mammu mainīt viedokli.

-   Un vai viņš to spēs?

Pasmaidījusi papurināju galvu. Viņš mammu īsti nepazīst.

Izvilkusi no jostas nazīti, sagriezu ziepju pārpalikumu skaidiņās un sagatavoju spainī ziepjūdeni. Tad lielumu izlēju uz grīdas, bet slotu izmantoju grīdas bēršanai. Nikodēms, sacēlis kājas uz lāvas, mani uzmanīgi vēroja. Jādomā, pilskunga dēlam savu mūžu nebija ienācis prātā paņemt rokā grīdas lupatu. Ārā, kā varēja redzēt pa celles actiņu, melnoja tumsa. Taipus durvīm, ejā, karājās eļļas lampa, un tā meta cellē iedzeltenu, trīsošu gaismu. Līdz mums no sargistabas atplūda sargu balsis tie laikam bija aizrāvušies kādā spēlē, jo ik pa brīdim dzirdējām triumfējošus izsaucienus un lamas, tāpat apvainojumus par blēdīšanos vai neticamu veiksmi.

-  Jaunkundz… iesāka Nikodēms.

-   Vai zini, neesmu pieradusi pie tituliem, es viņu pārtraucu. Sauc mani par Dinu, tad jebkurā gadījumā zināšu, ka tu uzrunā mani.

-   Dina, Nikodēms atkārtoja. Tādā gadījumā es būšu Niko. Tā mani sauc pareizāk, sauca draugi. Taču es gribēju sacīt… tev nav nekādas vajadzības palikt šeit visu nakti. Pasauc sargus. Esmu pārliecināts, ka Drakans gribēja tikai… mazliet pabaidīt tavu mammu.

Papurināju galvu.

-  Neticu, ka viņš tik viegli atkāpsies. Un, tā vai citādi… ja tagad saukšu sargus, tad… tad būšu padevusies. Un padoties man nepatīk. Turklāt es no tevis nebaidos.

Niko izspieda kaut ko līdzīgu smiekliem.

-        Nebaidies gan, es jau ievēroju. Un tomēr. Šeit ir auksti, nejauki un neērti. Un vēl jā, vēl te ir žurkas.

Pēdējo vārdu viņš izrunāja, kā gaidīdams, lai es, palaidusi spiedzienu, sarauju augšā svārkus un brēcu pēc sardzes. Varbūt tieši tā viņam pazīstamās meitenes darītu.

-        Mums mājās žurkas mitinās zem grīdas un stallī, es mierīgi atbildēju. Bests, mūsu suns, kad sadūšojas, metas tās trenkāt, bet tādi cīniņi nav nekāda izprieca. Un tev salst vairāk nekā man.

Niko, es to labi redzēju, trīcēja no galvas līdz kājām. Noņēmu sev no pleciem apmetni.

-   Ņem. Skaidrs, ka par mazu, taču kaut kāds siltumiņš tiks.

-   Tas nebija es nudien nevaru…

-        Ņem taču. Kad būsi sasildījies, es kuru katru brīdi varu savākt atpakaļ.

Niko apmetni paņēma. Ja rūpīgi aiztaisīja trīs apakšējās stūra pogas, tas labi piegūla viņa pleciem. Galu galā man apmetnis sniedzās līdz ceļiem un, ja ne vairāk, tad vismaz Niko auguma augšdaļai pietiks.

Brīdi vēlāk nodunēja soļi un viens no sargiem ienācis paņēma no gaiteņa vadžu rindas lukturi.

-         Laiks likties gultā, viņš sacīja. Bet tu, briesmoni Nikodēmi

-Jā, ko es, nogurušā balsī atsaucās Niko.

-        Tā ir Drakana ideja, ne manējā. Taču apsolu tev, briesmoni, ja skuķēnam piedursi kaut mazo pirkstiņu, tad…

-   Es viņai pāri nedarīšu.

-        Nedarīsi gan. Tu labi zini, ja darīsi savām rokām samalšu tavu rumpi miltos, pirms viņi izdos pavēli nocirst tev galvu.

Sargs nikni pablenza uz Niko un tad aši pamāja uz manu pusi:

-        Arlabunakti, Toneres jaunkundz. Ja kas, tik pasauciet mani. Esam tepat ejas galā.

-        Arlabunakti, sarga kungs. Un paldies, nebūs nekādas vajadzības.

Kaut ko nesaprotamu norūcis, sargs aizgāja savu ceļu, paņemdams līdzi gaismu. Celle iegrima tumsā. Vienīgi pa actiņu krita vārgi bāls mēnesnīcas stariņš.

-   Likšos uz grīdas, ierunājās Niko, bet tu varēsi gulēt uz lāvas.

-   Kas par muļķībām, atbildēju, mēģinādama atdarināt mammas balsi brīžos, kad Mellija izved viņu no pacietības. Mierīgi sagulēsim divatā. Un tā būs arī siltāk.

-Jā, bet, tu taču nevari… Būs labāk, ja tu par mani nerūpēsies.

Izklausījās, ka Niko jau krīt panikā.

-   Kas par muļķībām, es atkārtoju. Vai tad tu kāds nezvērs? Tu man neko nenodarīsi.

Un, pirms Niko paspēja vēl ko iebilst, apsēdos lažā un pieliecos mazliet tuvāk viņa plecam.

Niko satrūkās. Smagi sēkdams, viņš ievilka plaušās gaisu. Varbūt tāpēc, ka bija tumšs. Varbūt tāpēc, ka pēc asinspirts Adeles mājoklī neviens cilvēks nebija viņam izrādījis laipnību. Vai arī tikai tāpēc, ka ilgāk vairs nebija iespējams paciest, Niko izplūda asarās; viņa augums bezpalīdzīgi un neremdināmi raustījās, rokas, mani apķērušas, turējās cieši klāt, it kā es būtu vienīgā, kas var viņu glābt no slīcēja likteņa.

-  Tu esi skaists briesmonis, es čukstēju. Kāpēc gan no tevis būtu jābaidās?

Brīdi vēlāk Niko pleci mitējās trīcēt un elpa sāka plūst vienmērīgi. Mani viņš no savām rokām tomēr neizlaida, un viņa apskāvienos jutos tīri jauki, kā nekā diena bija gara un baisa. Arī es sāku elpot lēnām un miegaini, nožāvājos. Niko mazliet parāvās sāņus, un es iekārtojos ērtāk.

-   Dīvaini, viņš tumsā čukstēja. Tu esi savas mātes meita. Un tomēr… Viņas skatiens rausta mani gabalu gabalos un liek justies kā nožēlojamam radījumam, kam pazemīgi jālien zemē. Bet tu… Niko klusi nopūtās, tu man liec gandrīz vai noticēt, ka neesmu vainīgs.

8 Miera blašķe

Nezinu, cik ilgs laiks bija pagājis. Laikam brīsniņu gulēju, lai gan mēness stari uz grīdas klājās tādā pašā rakstā kā pirmīt. Niko elpoja dziļi un vienmērīgi, taču šaubījos, vai viņš guļ. Un tad es izdzirdēju atkal to, kas mani bija uzmodinājis: soļus. Ejā uz sienas raustīdamās noplaiksnīja luktura gaisma. Drakans.

-   Niko, viņš klusītēm uzsauca. Niko, vai tu esi augšā? Niko maigi raisījās vaļā no manis, cenzdamies nepamodināt, -

viņš vēl nezināja, ka vairs neguļu. Tomēr acis turēju aizvērtas un snaudu lapsas miegu, lai neiztraucētu. Drakans taču sacīja Niko un Niko bija teicis, ka tā viņu uzrunā draugi.

-   Esmu jau augšā, Niko atsaucās.

-        Kauninātāja nebeidz vien apgalvot, ka neesi vainīgs. Gatava vai ar pieri skriet sienā. Un tad man ienāca prātā, ka būs labāk… Nezinu vairs, kam īsti ticēt. Tad nu nonācu pie tevis aprunāties.

Niko lēnītēm uzslējās kājās. Caur skropstām manīju, cik gausi viņš pieceļas. Gulēšana nakts aukstumā novārdzinātajam augumam par labu nenāca.

-        Paldies, ka atnāci, Niko klusā balsī sacīja. Tomēr neko sakarīgu tev nepastāstīšu. Pilnīgi neko neatceros līdz brīdim, kamēr tu ar sargiem iedzini manī atkal dzīvību, un tad es… Tas viss.

-       Jā, bet kas bija pirms tam? Bija taču kāds nolūks, kālab gāji uz Adeles mājokli.

Niko papurināja galvu.

-        Nezinu gan. Martens izdomāja tās stulbās ātrumsacensības ar mucām, mēs visi bļāvām aizgūtnēm un ierāvām pār mēru, un es paspēlēju trīs sudraba markas Ebertam un trakumā gribēju pats sevi iekaustīt, domāju, ka spēšu noturēt mucu līdzsvarā, kamēr

viņš iekšpusē… bet tu taču pats tur biji. Pats visu redzēji. Varbūt pat labāk nekā es.

-        Pēdējoreiz satiku tevi todien, kad, apķēris siena gubu, pasludināji to par karaļvalsti.

-  To nu gan neatceros.

-        Tu sēdēji, dziedādams pilnā rīklē un neciešami greizi, un, kad Eberts lika tev aizvērties, meties viņam virsū ar sākumiem. Bet tad tu pēkšņi meti mieru un ne no šā, ne no tā iešņukstējies, un mēs aizvedām tevi mājās. Bet laikam jau turpināji plostot, jo, kad atguvies, turpat mētājās tukšas pudeles. Un vēlāk pēcpusdienā, jādomā, būsi gājis uz Adeles mājām. Niko, to noteikti izdarīji tu.

-        Neparko neatceros… čukstēja Niko, piespiezdamies durvju režģim.

-        Pierādi, Drakans strupi un skarbi sacīja. Pierādi. Noteikti uzgāji augšā pa Rietumu spārna kāpnēm gan jau pa Slepenajām kāpnēm, citādi tevi kāds būtu redzējis, tu tātad pārvietojies pa eju, pieklauvē… vai kā? Ko tu no viņas īsti gribēji? Kas atvēra durvis? Vai arī tu vienkārši iegāji iekšā, un viss? Un kāpēc tev līdzi bija garais duncis?

-        Drakan… es nespēju. Viss izkūpējis. Vai, tavuprāt, man galvā viss sagājis šķērsām? Es nespēju.

-   Man likās, ka nu, kad esi skaidrā…

-   Nē. Tur arī tagad ir viens pamatīgs tukšums.

-        Niko, es… tiešām ceru. Kauninātājai taisnība. Tu esi mans brālēns. Un draugs. Bet es taču zaudēju radiniekus.

-        Man pašam jau sāk likties… ka īstenībā neesmu to izdarījis. Nekādi nespēju saprast, kādā sakarībā biju pie Adeles. Taču tāda kā apjausma pamazām rodas. Nu, rādās, man jau ir izskaidrojums. Vai tik es nemeklēju…

Drakans domīgi vēroja brālēnu.

-        Tad lai meklējumos tev uzsmaida veiksme un laime. Un te būs neliela izlīguma dāvana.

To sacīdams, Drakans izvilka blašķi ādas maisiņā.

-   Droši vien tev ir draņķīgākās paģiras pasaulē.

Niko uz pudeli paskatījās, taču neņēma.

-        Nedomāju, ka atbilde, ko meklēju, atrodas tās dibenā, viņš beidzot sacīja.

Drakans sāji pasmaidīja.

-        Atbildi neatradīsi, nē. Bet varbūt… mieru. Šā vai tā, paņem. Noliec. Varam taču to nodēvēt par miera blašķi. No manis tev. Nožēloju, ka biju… kāds biju. Ko tur, izgāju no rāmjiem.

-        Iegansts labs, Niko, paņemdams pudeli, noteica. Un galu galā, brālēn… tiešām priecājos, ka šodien atnāci.

Korķis izsprāga ar blīkšķi, un Niko pacēla pudeli pie deguna.

-   Ne jau tas ir galvenais taču smaržot smaržo daudzsološi. Drakans viegli piebukņīja Niko.

-   Un meitene? Vai aiz bailēm nenomira? Niko aprauti iesmējās.

-   Nē, tā nevarētu teikt. Viņa ir savas mātes meita. Drakans nopūtās.

-        Biju tā saskaities uz Kauninātāju. Šaubījos, vai viņa maz zina, kas darāms. Bet tagad… Viņa var mierīgi saņemt meitu atpakaļ. Un tev arī lažā būs vairāk vietas.

Viņš paņēma no vadža lukturi.

-  Tūlīt tikai jāsameklē atslēga. Tikmēr iesildies ar vīnu. To pateicis, Drakans ienira gaiteņa dziļumos.

Niko palika stāvam pie durvīm, noskatīdamies aizejošajā gaismā. Un tad vēlreiz apošņāja vīnu.

-   Drusciņ derētu… nomurminājis viņš ierāva vienu malku. Drakanam ar atslēgu meklēšanu diezin kā neveicās. Pēc pirmā

malka Niko iebaudīja otro, trešo, ceturto un piekto, un tā līdz desmitajam.

-   Kā tu domā, vai nepietiks? es noprasīju.

-        Vai tad tu arī… tāpat kā pārējie? atbildēja Niko. Ne īsti dusmīgi, tomēr mazliet aizkaitināti.

-  Tu taču pats sacīji atbilde pudeles dibenā neatradīsies.

-   Svētā jaunava. Deguns tāpat kā mātei mākoņos.

Niko mēle jau mežģījās, balss skanēja neskaidri. Desmit malki nu jau vienpadsmit vai tiešām no tāda mazumiņa viņš tik ātri apreiba?

-   Niko… Met mieru. Vai nav drusku par stipru?

-    Par stipru nekādi nevar būt. Dzīve tik īsa, un necik ilgi nāve klāt.

Niko ierāva vēl vienu malku.

-   Pavisam necik ilgi un nāve klāt, viņš atkārtoja.

Un tad Niko piepeši dziļdomīgi pievērsās pudelei.

-    Tev taisnība, viņš piekrita, paberzēdams ar delma augšpusi acis, jūtami ātrāk jūtami ātrāk nekā parasti…

-   Padod man, sacīju, pastiepdama roku pēc pudeles.

-    Mana, Niko murmināja, tikpat kā Mellija mūsmājās, ja kaut ko gribēju no viņas paņemt. Mana pudele. Mana nāve. Drakans man to iedeva.

Sastingu Niko priekšā, mēness staru lokā.

-   Palūkojies manī, sacīju.

-     Nē, nevajag, Niko lūdzās tik klusu, ka izklausījās gandrīz pēc šņuksta.

-   Paskaties uz mani.

Niko lēnītēm pacēla skatienu. Ne jau tāpēc, ka es tā liku, bet labprātīgi. Lai nu kā, bet šādas drosmes viņam netrūka. Mēnesnīca apgaismoja pusi Niko sejas, un acis izskatījās tik tumšas, ka līdzinājās dobumiem. Taču vienā dobuma stūrītī noplaiksnīja gaisma, niecīgs gaismas atspīdums. Šajā gaismiņā es tagad skatījos, un manā galvā norisinājās kaut kas neparasts. Tumsas vidū veidojās ainas. Slaids tumšmatis zēns, tieši torīt kļuvis astoņus gadus vecs, stāvēja ēnā un noskatījās, kā lielais brālis uzvar zirgu skriešanas sacīkstēs, cēli un lepni jādams uz slaida, sasvīduša zirga, kas saules gaismā mirdzēja kā varš. Ļaudis aplaudēja un līksmoja, un firsts sniedza zēna lielajam brālim nazi, vīrišķīgi uzsizdams pa plecu. Tumšmatis zēns, nu jau nedaudz paaudzies, gulēja ar seju pret Arsenāla sētas bruģi, tikmēr brālis sēdēja viņam mugurā, aurodams: "Vai padodies? Nu, Niko? Nikoliņ? Vai padodies?" Trīspadsmitgadīgais Niko stāvēja spoguļa priekšā

paukošanas zālē ar paceltu zobenu, sviedriem plūstot un aiz noguruma līgodamies, tikmēr paukošanas skolotājs uzšāva viņam ar spieķi ikreiz, kad zēns nolaida rokas vai uzmeta kūkumu. Četrpadsmitgadīgais Niko lūkojās pār vienu no Dunarkas kanāliem, vicinādams virs galvas zobenu, līdz beidzot iemeta to ūdenī, cik tālu vien spēja. Mirdzošais asmens nogrima zaļganajā dzelmē, pazuzdams aļģēs un dubļos, un cauri zēna augumam izskrēja atvieglojums. Kāds vīrs nebeidza vien sist pusaudzi dēlu ar pātagu, ar dunča spalu, ar plikām dūrēm, kūla bez sava gala, un sitienu krusa bira un bira, bet vīrs tikai burkšķēja: "Bez zobena vīrs nav vīrs!" Piecpadsmitgadīgais Niko, pirmoreiz saticis brāļasievu, nevarēja vien noskatīties tās sarkanzeltainajos matos, zaļajās acīs un smaidošajās lūpās un iemīlējies čukstēja: "Adele!" pa dienu zirga krēpēs, naktī spilvenā: "Adele, Adele, Adele!"; pēc tam sešpadsmitgadīgais Niko piedzēries mērkakojās un visādi izrādījās un zālē skanēja smiekli, un vīri, paplikējuši zēnam pa muguru, sniedza vēl vīnu, un izdarības vērtās aizvien mežonīgākas, un vienīgie, kas nesmējās, bija tēvs un arī Adele, tēvs, kam acis meta pār galdu dusmu zibeņus, un Adele, kas, skatienu novērsusi, nolieca galvu tā, ka sarkanzeltainie mati slīga lejup, slēpdami līdzjūtību. Un Niko iedzīvojās mīļākajās, un meitenes viņā iemīlējās, bet zēns, kad tās viņā lūkojās, nejuta nedz siltumu, nedz arī prieku, kad tās saņēma viņa roku, taču viņš tās izmantoja, lai pierādītu pasaulei, ka brālis, tēvs un Adele, neviens viņu nemīļo. Viņš dzēra, ākstījās, krita augšpēdu, tad cēlās augšā, ākstījās, atkal dzēra, jo viss viņam bija vienalga. Pilnīgi vienalga. Tad atkal atgriezās tumsa un mēnesnīca un mēnesnīca mirdzēja asarās, kas ritēja pār Niko vaigu.

Tu esi soģe visai nežēlīgā spēlē, jaunkundz, Niko čukstēja, bet attēli gan redzami visnotaļ skaidri.

Skatoties man iesāpējās galva iekšpusē aiz acīm. Zināju, ka redzētais ir patiesība un ka Niko acīm pavērās tas pats, kas man.

Niko bija nolicis pudeli malā, un vīna paliekas izlija uz grīdas, bet viņš to pat nepamanīja. Novērsies viņš tumsā aiztaustījās līdz tukšajam spainim. Nokritis pie tā ceļos, Niko grūda rīklē pirkstu, līdz sāka vemt. Es noriju siekalas. Vēlreiz. Kad Mellija vai Davins

saslima un viņus parāva vēmiens, man pašai ne reizi vien nācās dīrāt āzi. Tagad neuzdrošinājos Niko tuvoties, neuzdrošinājos traucēt vai palīdzēt. Baidījos, ka man pašai sametīsies šķība dūša.

Beigās Niko piecēlās kājās. Iesmēlis otrajā spainī riekšavu ūdens, viņš izskaloja muti. Tad piesēda uz lažas un, paņēmis manu priekšautu, kas tur vēl bija, noslaucīja seju.

-    Atvaino, viņš sacīja, zinu, ka tādas lietas acīm un ausīm nepatīkamas. Lai nu kā, palīdz, kaut tik tā labuma.

Balstīdams muguru pret sienu, Niko saguma. Viņa seja mēnesnīcā spīdēja vienos sviedros.

-   Nu gan dabūju… Taisnīgs Dieva sods plencim.

Niko elpa bija ātra un saraustīta, krūškurvis izteiksmīgi cēlās augšā un pēc tam krita lejā, augšā, atkal lejā.

-   Mamma vienmēr atkārto, ka jāelpo mierīgi. Tad kļūst labāk.

-   Varētu būt. Tava mamma ir gudra sieviete.

Niko visiem spēkiem centās elpot dziļāk un lēnāk, bet tas, jādomā, nenācās viegli. Viņš uzslējās pussēdus, taču pēc brīža atkrita atpakaļ guļamlāvā.

-   Manuprāt, drusku jāatlaižas, viņš sacīja.

-   Dari tā.

Paliku stāvam uz vietas, pusceļā no loga līdz durvīm. Jau atkal man uzmācās nelabums, un piepeši Niko priekšā sakautrējos. Skatīties attēlus cita cilvēka galvā… ir dīvaina lieta. Tikpat kā redzēt cilvēku bez drānām, pat sliktāk. Ielūkoties visdziļākajos noslēpumos un izzināt to, ko viņš nevienam nav atklājis… tagad sapratu, kāpēc mamma, atgriezusies mājās pēc Kauninātājas pienākumu pildīšanas, bija tik nerunīga un sagurusi. Un viens otrs redzētais noslēpums, bez šaubām, bija ļaunāks par Niko gadījumu.

-    Vai tu nebiji vientuļa? Niko no savas guļvietas klusītēm pajautāja. Es domāju izaugt ar tādām acīm kā tavējās? Laikam grūti ir iedraudzēties, kad neviens nespēj ieskatīties tev sejā nenosarcis.

-   Man nav… daudz draugu.

Ja godīgi, vispār neviena, bet to man negribējās atzīt.

-       Toties man ir ģimene. Mamma un Mellija, kur nu vēl vecākais brālis Davins.

Un tad es iedomājos viņa vecāko brāli. Vai padodies? Nu, Niko? Vai padodies? Un Adeli, ko dzīvu un daiļu biju redzējusi Niko atmiņu ainās un kas tagad auksta, mirusi un sakropļota guļ kaut kur pils telpās.

-Jā. Ģimene. Niko pieklusa. Nu, Dina, kad tev zināms viss, vai tiešām briesmonis tevi nebaida?

Nenoliedzami, man bija atklājies kaut kas jauns. Neapšaubāmi, kaut kas bija mainījies. Ieraudzīju Niko dvēselē greizsirdību un niknumu. Aukstumu. Vienaldzību. Tāpat arī aizliegto, bezcerīgo mīlu pret Adeli. Taču ne slepkavību. Asinis ne un arī līķus ne. Un pret mani viņš neizturējās nedz auksti, nedz vienaldzīgi.

Vārdiski es neatbildēju. Vien apsēdos uz grīdas līdzās Niko guļvietai un satvēru viņa roku.

-        Tu esi tik drosmīga, Niko sacīja. Es tavā vecumā baidījos pat no savas ēnas.

Niko vēl aizvien elpoja paātrināti, un viņa plauksta bija sasvīdusi mikla.

-        Dina… Kad Drakans atgriezīsies vest tevi projām, un es gadījumā būšu aizmidzis, tad… varbūt nemodini mani. Rasi vairs neredzēsimies. Pēcpusdienā likās, ka pēdējais vakars izvērtīsies ellē. Tomēr… tā nebija. Pateicoties tev.

Man pēkšņi pār muguru pārskrēja šermuļi.

-        Ko tu gribi sacīt… ar pēdējo vakaru. Kāpēc tam jābūt pēdējam? Mamma zina, ka neesi vainīgs, un pat Drakans tam noticēja!

Niko mutes kaktiņi tā kā notrīsēja smaids vai grimase, grūti pateikt.

-   Drakans uzskata, ka esmu vainīgs.

-   Bet viņš taču teica, ka…

-        Drakans domā, ka to izdarīju es. Un no tavas mammas teiktā viņš izlobījis, ka nebiju pie pilnas saprašanas. Sak, es nebiju es pats. Un tāpēc jau Drakans man izrādīja tādu kā žēlastību.

-   Žēlastību? Niko, par ko tu runā?

-        Kad nocērt galvu, esot sāpīgi. Un es nekad neesmu izcēlies ar drosmi. Tas te ko Drakans atnesa pudelē, katrā ziņā atbrīvos no ciešanām.

-Niko!!

Inde. Viņš runā par indi. Miera blašķe mirušā miers, lūk, kas slēpās pudeles dibenā.

-   Paklau! Tu taču nedrīksti tā vienkārši atgulties un nomirt!

-   Diez vai man ir kāda izvēle.

Labi, ka viņš lielumu izkorķēja, bet vai tas ko dos?

-        Apsēdies, saņemies… raustīju Niko aiz pleciem, mēģinādama uzcelt augšā, taču viņš bija ļengans un truls kā lupatu lelle. Saņemies!

-        Dina liec mani… Niko balsī atkal skanēja apjukums un nedrošība, liec mani mierā!

-Jā, Dina, liec viņu mierā.

Sastingu. Tā bija Drakana balss. Viņš bija atgriezies, taču bez luktura. Nedzirdēju, pa kuru mirkli viņš ienāca.

Cik ilgi viņš tur tumsā bija stāvējis un klausījies?

9 Pavisavm neliels nazītis

Niko elpoja skaļi, aizgūtnēm un sēcoši, it kā viņam trūktu gaisa. Drakans pie režģiem kvernēja kā melna ēna, un viņa seja slēpās tumsā. Vai tiešām tas, ko teica Niko, ir patiesība?

-   Kas bija tajā pudelē? es noprasīju.

-        Vīns, atbildēja Drakans, Niko dzer bez jēgas un to nepanes. Vai tad viņš tev pats nepastāstīja nu, kad esat kļuvuši tik labi draugi?

No Niko puses izlauzās skaņa kaut kas pa vidu starp elsām un smiekliem.

-        Viņa par mani zina itin visu, brālēn. Pazīst mani no ārpuses un no iekšpuses.

Drakans stāvēja nerunīgs un melns, gandrīz vai saplūzdams ar tumsu.

-        Tā gan, viņš beidzot novilka, ak tad savas mātes meita? Panāc nu, mazā Kauninātāj. Izlaidīšu tevi laukā.

-Nē.

-   Nē? Kas par nē?

-        Vispirms tev jāpalīdz. Pirmkārt, jāpasaka, kas bija pudelē, un jāpalīdz viņam atžirbt.

Dzirdēju, kā Drakans ieliek atslēgu slēdzenē.

-        Vai mamma nemācīja, ka pieaugušie jāklausa? Bet es jau pats varu tevi paņemt.

-   Vispirms tev viņam jāpalīdz! Varbūt viņš mirst!

To iedomājoties vien, mani pārņēma negantas dusmas un izmisums.

-   Dina, ej, ierunājās Niko sēcošā balsī, ej ar viņu.

-        Nē! pievilku Niko roku sev klāt. Viņam tev jāpalīdz! Es nepieļaušu, ka tu nomirsti!

Durvis atvērās, un Drakans ienāca cellē. Nu viņš stāvēja mēnesnīcā, lai gan arī tagad seja slēpās ēnā, to sedza mēteļa kapuce. Tas nebija tumšzilais pēcpusdienas mētelis. Šis bija tik melns, ka likās uzsūcam visu apkārtējo gaismu.

-        Nāc šurp, Dina, Drakans tagad sacīja, un balss plūda mierīgi, gandrīz vai mīļi. Nāc nu pie manis.

Todien pūķu aplokā biju tā pārbijusies, ka likās, trakāk nobīties nav iespējams. Nu sapratu, ka tā nav. Tieši tagad Drakans biedēja mani vairāk par visiem pūķiem. Un tas bija vai tas nebija tāpēc, ka ap viņu virmoja tāda kā pūķu rūgtenā puvuma smaka?

Nesteigdamās uzslējos ceļgalos, vēl aizvien cieši ieķērusies Niko rokā.

-        Kāpēc tu viņam nevēlies palīdzēt? čukstēju. Labprāt pateiktu skaļāk, taču man pietrūka spēka. Viņš taču ir tavs brālēns.

Drakans panācās soli tuvāk, un es vairs nešaubījos, ka viņš smird pēc pūķiem.

-        Brālēns? Drakans pārjautāja. Balss skanēja jūtami aukstāk un nicīgāk. Nē, tā mani godā tikai pieklājības pēc. Vai saproti, kad esi ārlaulības bērns, tu dzimtā pa īstam neiederies.

Kapuces mala nošvīkstēja man gar vaigu, un es pierāvos tuvāk Niko. No kāda auduma kapuce šūdināta? Likās vēsa un mitra, vaigu tikpat kā govs nolaizīja.

-         Brālēn, Niko aizsmakušā balsī ierunājās, kas tai vīnā bija?

Drakans nometās uz ceļgala blakus un apņēma manus plecus. Mēģināju izrauties, taču tvēriens izrādījās pārāk ciešs.

-        Vai tiešām tev tas jāzina? Drakans pajautāja. Vai, tavuprāt, draudzenītei no tā būs liels prieks?

Otru roku Drakans pielika Niko pierei.

-        Tu nudien nejūties labi, vai ne? Bet indes vīnā, mīļo brālēn, nebija. Tieši otrādi. Tur bija pūķa asinis.

-   Pūķa, Niko novaidējās, pūķa asinis?

-        Jā. Pūķa asinis jau nav nekāda inde. Dod spēku un ašumu, pasargā no daudzām kaitēm. Nelielās devās. Viņš gandrīz vai

mīļi papliķēja Niko vaigu. Taču tu, pats par sevi saprotams, neesi pieradis. Var gadīties, ka pārķēri pār mēru.

Man pēkšņi pielēca, no kā darināta Drakana kapuce. No pūķa nomestās ādas. Savulaik redzēju, kā odzes viršu ielejā met nost ādu, atstādamas to kā tukšu maksti. Vai ar pūķiem ir tāpat? Un ko viņš domā, sacīdams, ka Niko nav pieradis? Vai tad viņš pats bija?

Celles durvis stāvēja atvērtas pāris soļu attālumā. Pavisam tuvu bija mamma. Tepat arī citi ļaudis, kas nesmird pēc pūķa un pūķa asinīm. Ko tad es galu galā gaidu?

Atlaidusi Niko roku, viegli to papliķēju. Tad, izrāvusies no Drakana skavām, pielēcu kājās un jozu projām uz atvērtajām durvīm. Taču necik tālu es netiku. Drakans aizšāva man priekšā kāju, un es paklupusi izstiepos garšļaukus uz aukstās, mitrās celles grīdas. Tā nu es tur apstulbusi gulēju labu brīdi, bet Drakans mierīgi piecēlās kājās un, aizcirtis celles durvis, pret tām atspiedās.

-   Kurp tad nu? viņš pajautāja. Vispirms ne mazākās vēlēšanās un tad pēkšņi tāda steiga?

Niko bija parāvies sāņus. Plaušas viņam sēca kā plēšas, pie katra elpas vilciena stabulēdamas un šņākdamas.

-   Ļauj viņai iet, Niko gārdza.

-   Diemžēl, atbildēja Drakans, es to nevaru. Viņai paredzēts īpašs uzdevums. Bet tu, ja gribi elpot, tik daudz neklepo.

-   Uzdevums viņai, Niko metās uz priekšu, ko tu… ar to gribi teikt?

Es joprojām gulēju uz grīdas, taustīdamās ap jostu pēc nazīša, ar kuru biju sloksnējusi spainī ziepes. Tas bija pavisam neliels asmens ne garāks par rādītājpirkstu tomēr labāk nekā nekas. Nejutu ne mazāko vēlēšanos pildīt Drakana uzdevumus, lai kādus viņš tos man paredzējis. Piecēlusies ar rokā sažņaugtu nazīti, tagad par varītēm mēģināju uzmest viņam ciešu skatienu.

-   Atlaid mani, sacīju labākajā Kauninātājas balsī. Ta gandrīz vai netrīcēja.

Drakans dzedri, glumi iesmējās, un viņa smiekli nebūt neizklausījās jautri.

-   Tā tu man neiekodīsi, viņš sacīja, tikpat labi vari mēģināt likt sakaunēties pūķiem aplokā. To izdarīt būs vieglāk.

Durvis Drakans nebija aizslēdzis, tikai pievēris. Dziļi ievilkusi elpu, virzījos uz viņa pusi. Vēl viss nav zaudēts, vēl ne. Iedama pa taisno virsū, pārsteigšu viņu nesagatavotu. Un, tikko Drakans pasniedzās mani sagrābt, šķīlu viņam plaukstā ar nazīti. Drakans tā kā nosēcās, atlaida mani un izstiepa rokas sev priekšā. No rētas šķērsām pār plaukstas virspusi plūda asins straumīte, mēnesnīcā izskatīdamās pavisam melna.

-   Velna skuķis, Drakans nošņācās. Bet no durvīm vairs neatkāpās ne soli.

Neizskatījās gan, ka es viņu būtu pārāk sabiedējusi. Gluži otrādi, kapuces ēnā pat atplauka tāds kā smaids.

-   Nazis, Drakans apcerīgi ierunājās, pavisam mazītiņš, tomēr nazis.

Viņš atkal iesmējās, un šoreiz smieklos skanēja tāds kā uzjautrinājums, tāds kā uzvaras prieks.

-   Tas jau būtībā ir daudz labāk… Drakans murmināja, domāju izmantot rokas, bet nazis jau derēs labāk.

Ak, kaut es nebūtu Drakanam parādījusi nazi! Skatienā, ar kādu viņš mani uzlūkoja, jautās kas dīvains… gandrīz vai izsalkums. Tieši tā mūsu vecais kaķis spēlēdamies vēroja noķertu peli. Vēl pirms Besta. Tad kaķis mūsmājas pameta un pārcēlās uz smēdi. Nepaspēju izdomāt domu līdz galam, kad Drakans sakustējās. Nezinu, ko viņš izdarīja. Nepaspēju izsekot. Nākamajā mirklī Drakans jau cieši spieda mani sev klāt, ar vienu roku sagrābis man kaklu, lai netieku vaļā, un ar īkšķa nagu urbdamies man plaukstas locītavā, kur bija nazis. Nezinu, vai kliedzu, taču jebkurā gadījumā kaut kādu skaņu izdvesu. Iespērusi Drakanam pa kāju, cirtu galvu uz augšu, mērķēdama zodā, bet te tev nebija kautiņš ar Dāvinu. Drakana rokas žņaudza man kaklu, elpot kļuva grūti, un plaukstas locītava svila kā ugunī. Nazi laist darbā nesanāca, neparko nevarēju to parocīgi satvert. Ak vai, viņš tūdaļ to pagrābs! Metu nazīti, cik sparīgi vien varēdama, pārāk lielu piepūli tas neprasīja Niko virzienā. Drakans kaut ko nosvepstēja, nedzirdēju, ko. Roka aizvien ciešāk spieda man kaklu, un man acis viss sametās savādi sarkans un miglains. Gribējās saukt mammu vai Dāvinu, vai Bestu, bet viņu taču te nebija un saucienam man trūka elpas; tikmēr sarkanā migla krita aizvien zemāk, un mani sagrāba bailes, ka tieši tā cilvēks jūtas pirms pašas nāves… te pēkšņi atkal varēju ievilkt elpu. Biju četrrāpus uz celles grīdas, raudama plaušās gaisu gariem, šņukstošiem malkiem; izklausījās sliktāk nekā Niko sēcieni pirms brīža. Bet līdzās man izstiepies gulēja Drakans, arīdzan viņš elpoja jocīgi burbuļodams un gārdzieniem, kas kļuva aizvien vārgāki, līdz beidzot norima pavisam.

Uzslējos kājās. Turpat stāvēja Niko ar manu nazīti rokās, un gan nazītis, gan rokas bija tumši netīras no Drakana asinīm.

-   Vai viņš miris? atguvusi valodu, pajautāju.

Niko stāvēja, skatīdamies uz nazi savās rokās.

-     Cerams, ka piebeidzu, viņš smalkā balstiņā izdvesa, it kā būtu Mellijas vecumā, šaubu nav, mana galva ripos.

-   Viņš grasījās mani nožņaugt…

-   Viņš sacīja… viņš sacīja…

-   Niko, kāpēc viņš gribēja mani nožņaugt?

Drebuļi mani kratīja no galvas līdz kājām.

-     "Viņi domātu… ka tu," tā viņš sacīja, Niko atkal sēca, vēl trakāk nekā pirmīt, "domātu… ka tu nositi… Kauninātājas meitu."

Niko pleci trīsēja kā sunim, kas grib no kažoka izkratīt ūdeni.

-    Bet tas… bija viņš… kas dabūja galu. Niko apjucis pārlaida skatienu visapkārt. Projām, viņš iečukstējās, mums jātiek… no šejienes projām… pirms ierodas… Drakana cilvēki…

-   Gājuši, uzsliedamās kājās, teicu, tad nu gājuši.

Niko krūtis čīkstēja ik pie soļa, ko spērām, un es piespiedu viņu uzlikt roku sev uz pleca, kaut arī biju par sīku, lai sniegtu pienācīgu atbalstu. Taču ejā pēc dažiem soļiem Niko pēkšņi apstājās.

-    Pūķu aploks, Niko čukstēja, mums… jāizmanto… Drakana… mētelis…

Nevarēju saprast, kāpēc. Kam mums pretīgā, smirdošā pūķāda! Taču Niko bez tās nekustēja ne soli. Beigās, atbalstījusi viņu pret sienu, devos atpakaļ cellē.

Drakans vēl aizvien gulēja uz grīdas mēness staru lokā, ietinies melnajā pūķa futrālī. Nebija nekādas patikas tur iet. Biju redzējusi beigtus dzīvniekus nokautas cūkas un jērus, un kādu no dzirnavnieka mūļiem, kas reiz negaidot nogāzās starp ratu ilksīm, taču nekad nebiju redzējusi mirušu cilvēku.

-   Niko, iesvepstējos, iekurkstējos kā varde, neesmu pārliecināta, vai drīkstu.

-   Ļauj es, viņš atsaucās, tik tikko turēdamies kājās, un man pārskrēja salti šermuļi, iedomājoties par diviem miroņiem vienlaikus.

-   Nevajag, sacīju, paliec, kur esi. Gan jau es kaut kā.

Spēru trīs ašus soļus cellē un, cieši sagrābusi mēteļa malu, parāvu to uz savu pusi. Drakana ķermenis atkrita uz muguras, un tagad pūķādu varēja viegli paņemt. Izvilku to kokainām rokām, mēģinādama neelpot pūķa smaku. Pē, ir gan smirdoņa! Bet mūžīgi šai cellē ar līķi taču nebūs jāpaliek. Un pēkšņi man iešāvās prātā vēl kaut kas. Ja gribam aizbēgt, ja gribam tikt laukā… tad mums noteikti vajadzīgas Drakana pūķu aploka atslēgas. Un tas nozīmē, ka man viņam jāpieskaras.

Dedzīgi vēlējos palūgt Niko, lai viņš to izdara. Vai lai šeit ir Davins vai mamma. Bet te biju tikai es un neviens cits. Neviens cits, nekādas izvēles. Es viena. Tad nu, sakodusi zobus, metos uz līķa pusi un, aizvērusi acis, taustījos pēc jostas ar atslēgām.

Te pēkšņi manai kājai kaut kas pieskārās.

Pielēkusi kājās, nelabi iebrēcos, un Niko atklamzāja, balstīdamies pret ejas sienām.

-   Kas… te…

Vārdi nenāca man pār lūpām. Stāvēju kā pārakmeņojusies, nespēdama atraut skatienu no Drakana rokas, kas nezin kādā veidā bija apķērusi manu potīti. Un, man tā stāvot un blenžot, Drakans gausi, pavisam gausi un ar mokām pagrozīja galvu un tad paskatījās manī ar savām naksnīgi zilajām acīm.

-   Palīdzi man, viņš klusā balsī, tomēr skaidri čukstēja. Kaklam vienā pusē rēgojās asinis un caurums, kur Niko viņam bija iegrūdis nazi.

-   Pasniedz man blašķi.

Drakana tvēriens atslāba, un pirksti atlaidās kā zirneklim, atlaižot laupījumu. Taču viņa acis sekoja man kā piekaltas.

-   Blašķe… es atkārtoju, pamezdama skatienu visapkārt. Pudele gulēja uz grīdas pāris soļu attālumā, tomēr Drakana tvērienam nebija aizsniedzama. Diez vai tajā būs vairāk par pāris malkiem. Kam tā viņam? No vietas, kur patlaban stāvēju, līdz manām ausīm no ejas atplūda Niko vaidi. Tik neapskaužamā stāvoklī pāris malku Drakanam pietiks, lai izlaistu garu. Pēkšņi man iešāvās prātā, ka tieši to viņš vēlas. Viņam sāp, neciešami sāp diez kas nav tā, pusdzīvam. Paņēmusi blašķi, ieliku to Drakana rokā, un viņa pirksti to cieši satvēra.

-   Paldies, Drakans sacīja un lēnītēm tuvināja pudeli mutei. Man nebija ne jausmas, vai tur maz kas palicis, bet Drakans sūca kā zīdainis. Pēc tam viņa acis aizvērās.

-   Dina, iebrēcās Niko, cik skaļi vien varēdams. Mums laiks doties ceļā.

Paskatījos uz Drakanu pēdējo reizi. Pēc tam uzgriezu viņam muguru, nezinādama, dzīvos viņš vai ne, paņēmu pūķa futrāli un atslēgas, kas pirmīt bija aizmirsušās, un gāju pie Niko.

10 Dāma Rēgs

Sardzes istaba gaiteņa galā stāvēja tukša. Sargus Drakans bija aizraidījis projām, lai iecerētais pasākums cellē norit bez lieciniekiem. Mums paveicās, jo nebūtu nekādas patikas skaidrot, kāpēc laižamies lapās, atstādami Drakanu mirušu vai mirstošu. Uzmanīgi pabāzu ārā galvu, taču nedz pagrabtelpas spārnā, nedz viņpus sardzes istabai nemanīja nevienas dzīvas dvēseles.

-   Paliec šeit, pačukstēju Niko, es aiziešu pēc mammas.

Niko pamājis neviļus slīdēja uz sienas pusi, kamēr tai pieslējās. Sardzes istabā dūmoja vientuļa, līdz pēdējam piekvēpuši eļļas lampa, taču pat šajā dzeltenajā mijkrēslī Niko bija bāls kā nāve. Viņam nenāktu par ļaunu miers un atpūta, un ne jau tikai dēļ galvu reibinošās bēgšanas pa cietuma ejām un cauri pūķu midzenim. Pūķu aploks jāšķērso taču kopā ar mammu mums vairs nebūs jāslapstās. Viņa paskaidros, ka nazi Niko lietojis pašaizsardzības nolūkā vai, pareizāk, manis aizsargāšanai. Mamma taču ir Kauninātāja. Lai nu kam, bet viņai ticēs, pat tad, ja mums ne. Zagdamās cauri pagraba velvēm augšup pa akmens kāpnēm, centos to sev par varītēm iestāstīt. Un, tā vai citādi, cerēju arī, ka pūķi izjutīs pret mammu cieņu.

Durvis nebija aizslēgtas. Atvērusi tās, ielūkojos iekšā. Telpā, kur mēs ar mammu pirmīt sēdējām, zīlējot mezdamas monētas, pa milzīgo arkas logu ieplūda mēnesgaisma, un es nodomāju, cik sen gan tas bija. Vienā sienā nišas priekšā bija aizvilkts aizkars; dzirdēju, ka tur kāds guļ.

-    Mammu, čukstēdama vilku aizkaru sāņus, mosties, mamm, tev mums jāpalīdz, un aprāvos pusvārdā, jo tā, kas nišā gulēja, nemaz nebija mana mamma. Šo sievieti redzēju pirmo reizi mūžā.

Sieviete atvēra acis.

-   Vai tu to izdarīji? viņa iesāka, tikai tagad mani kārtīgi uzlūkodama. Kas tu tāda? sieviete turpināja, blenzdama manī neizteiksmīgām acīm. Viņai bija dīvaina salda pelējuma smarža, kas rodas, ja aizmirstas apmainīt ūdeni ziedu vāzē un kāti sāk pūt. Sievietes vaigi bija dziļi iekrituši un seja līdzinājās miroņa galvai, taču kaulainajos pirkstos, kad tie ieķērās man zodā, jutu pietiekami daudz spēka.

-   Ļauj, lai tevī paskatos…

Sieviete pacēla manu zodu augstāk, un mēnesnīca tagad krita tieši man virsū.

-    Kauninātājas meita, sieviete nočukstēja. Viņa ir tava mamma, vai ne?

-   Kur viņa ir? es atjautāju. Kur ir mana mamma?

-   Šeit viņas nav, sieviete atbildēja un, kaut ko meklēdama, sāka rakņāties zem spilvena. Bet, ja brītiņu pagaidīsi, es parādīšu…

Ko viņa īsti grasījās man rādīt, es nesadzirdēju. Smārds piepeši ieguva jēgu: smaržas nespēja pārmākt pūķa asiņu smaku. Un no spilvena apakšas sieviete izvilka nazi.

Atlēcu atpakaļ tik spēji, ka paklupusi nosēdos uz dibena. Starp mums augšup cēlās baltu dūnu mākonis. Sieviete, nazi vēlēdama, bija pāršķēlusi spilvenu, ko tagad aizkaitināta atgrūda sāņus, cenzdamās izkūņoties no palagiem un segas. Es rāpoju atmuguriski kā vēzis, ieskrēju galdā un tad, to apgāzusi, grūdu uz sievieti. Viņa nokrita augšpēdus, un galds virsū. Ar vienu izdilušo ģindeņa roku sieviete centās pabīdīt galdu atpakaļ, tomēr negribēja no otras rokas izlaist nazi un ar vienu roku vien galds nebija pieveicams. Es, piespiedusi muguru sienai, turējos pretī, pamazām virzīdamās uz durvju pusi. Dūnas mēnesnīcā virpuļoja kā sniegpārslas. Sieviete, niknuma pārņemta, cirta nazi galdā un, atmetusi galvu atpakaļ, ieķērcās. Spiedzoši un sēcoši kā žurkas, ko Bests pāris reižu bija noķēris. Brīdi likās, ka laiks apstājies. Sievietes zilgani pelēkā gultas veļa izplātīta staipījās pa grīdu;

izskatījās, ka viņa sēž uz ledus gabala. Sieviete bija pazaudējusi balto mežģīņu aubi, un garie, melnie mati tagad gāzās pār pleciem un zemāk vai līdz viduklim. Kraukļa melnumā, nakts melnumā, izņemot divas šķipsnas, kas baltas kā krīts stiepās katra savā pusē. Melnās acis no sadzeltējuši bālās sejas vērās tieši manī, un pretī dvesa aukstums, saldēdams man ādu un stindzinādams domas un kustības. Stīvām kājām atmuguriski spēru pēdējo soli laukā uz kāpnēm; sagramstīju durvis un tad tās aizcirtu. Jaucos pa Drakana atslēgām un spiedu ciet durvis ar visu spēku. Viņpus durvīm brakšķēja un krakšķēja nu jau viņa būs atbrīvojusies no galda. Iespraudu atslēgu slēdzenē, bet tā nebija īstā. Sieviete mēģināja atgrūst durvis vaļā, un, lai gan izdilusi kā mironis, rādījās gandrīz spēcīgāka par mani. Durvis zem viņas svara drebēja un tā kā pavērās, tomēr beigu beigās es guvu virsroku. Vēl viena atslēga. Atkal nekā. Trešā atslēga… slēdzene, varbūt krakšķēdama un klīrīgi, tomēr padevās atslēga bija īstā! Pieliku visas pūles, un atslēga, iegājusi robā, noteikti un stingri noklikšķēja. Sieviete sāka spiegt un klaudzināt ar nazi pa durvīm, taču darīja to aiz tīrā žēluma pret sevi, ka nevar izlauzties laukā.

Brīdi stāvēju, cīnīdamās pēc elpas, tikmēr sieviete otrpus durvīm kliedza un zvetēja, un kapāja. Pēkšņi man sagribējās būt tālāk no šejienes. Gribējās mājās, tūdaļ pat, šajā acumirklī. Mājās, kur virtuvē smaržo kazeņu ievārījums un sautēti āboli, kur Mellija diedelē medu un Bests gulšņā uguns priekšā, kasīdamies pie katra blusas kodiena. Mājās, savā gultiņā, mājās pie Davina, mājās pie mammas, mājās, kur neviens negrasās tevi nožņaugt, nodurt vai apēst. Degunā iekņudējās neremdināmas elsas, un asaras, sanesušās acu kaktiņos, sāka ritēt man pār vaigiem. Biju gatava visam atmest ar roku. Savilkties durvju priekšā kamolā un tikai gaidīt kādu, kas atnāks mani glābt. Bet Niko nevarēja gaidīt. Un kur tad ir mamma, ja šeit nav? Nošņaukājusies izslaucīju piedurknē acis un degunu. Tad noskrēju lejā pa kāpnēm, krustām šķērsām apakš velvēm līdz pat sardzes telpas durvīm.

Niko sēdēja, kur biju viņu atstājusi, un tagad, mani ieraudzījis, uztrūkās kājās.

-        Dina, pēc īsā atpūtas brīža Niko elpa plūda vienmērīgāk, tu izskaties kā… kas noticis?

-        Mammas tur nav, iešņukstējos, un asaru plūdi draudēja noslīcināt manas balss paliekas, tur bija… Dāma Rēgs. Viņa grasījās durt man ar nazi!

Niko roka uzgūla manam plecam, bet es, pēkšņi nespēdama noturēties, cieši piekļāvos un apkampu viņa vidukli. Niko sabužināja man matus un piespieda man pie vaiga plaukstu.

-Tu esi galīgi nosalusi. Bet, Dina… maz ticams, ka… šeit mitinātos spoki. Vismaz tieši te ne.

-   Viņa jau nav nekāds spoks! Cilvēks, īsts cilvēks, vienīgi…

Cik labi vien varēdama, aprakstīju sievietes izskatu.

-        Nu ja, Niko novilka, tā būs bijusi Lizas kundze. Mana tante. Drakana māte viņa ir slima… tāpēc… izskatās tāda… novājējusi.

Ar delnu notrausu sejai asaras. Drakana māte varbūt tieši tāpēc viņa man uzbruka. Vienīgi… kā viņa var zināt, ka dēls miris. Varbūt miris.

-        Bet, Dina, … vai esi pārliecināta … par to nazi? Varbūt pārskatījies? Varbūt tas bija kaut kas cits?

Papurināju galvu.

-  Tas bija nazis.

Redzēju to skaidrāk par skaidru, blāvi mirdzošu mēnesnīcā, gandrīz tik garu kā mans apakšdelms.

-        Viņai ar to izdevās izplēst caurumu spilvenā. Dūnas gāja pa gaisu.

-   Nu, un ko darīji tu? Un kur tagad ir viņa?

-   Es viņu ieslēdzu.

Niko, salicis rokas man uz pleciem, pavirzījās nostāk.

-   Ak tad tu ieslēdzi viņu.

Pēkšņi Niko izplūda smieklos, ko pa brīžam pārtrauca sēcieni, jo viņam trūka gaisa, un tomēr tie bija īsti smiekli.

-        Vai zini … man liekas … drusku apsēdīšos … vēl kādu stundiņu … un tu būsi pieveikusi visu pili … pati uz savu roku.

Bet tas nenozīmē, ka viņš drīkst palikt te.

-        Tev jānāk kopā ar mani! es dusmīga uzstāju. Viena gar pūķiem es neiešu!

Niko acumirklī kļuva pati nopietnība.

-        Dina nu gan joks es taču nemūžam… neizstrādātu tādu numuru.

Viņš ieknieba man plecā.

-   Bet tagad derētu… padomāt, ko varam… iesākt ar pūķiem

-   Vai nenogaidīt, kamēr paliks gaišs?

Nu bija Niko kārta purināt galvu.

-         Nē. Ja gribam, nevienam neredzot, no šejienes aizlaisties, jāizmanto tumsa.

Cieši aizmiedzu acis, lai vienreiz par visām reizēm tiktu galā ar asarām.

-        Nu, ja citādi nevar, sacīju iespējami mierīgi, ejam, varbūt izkulsimies arī.

Niko pamāja.

-   Tā tam vajadzētu būt. Laiks negaida.

Un, paķēruši pūķādas futrāli un sardzes telpas lukturi, laidāmies projām uz pūķu aploku.

11 Drako… Drako

pūķu aplokā valdīja stindzinošs aukstums. Jau pie režģu vārtiem mums pretī dvesa saltums. Pūķu valstības vienā malā rēgojās vairākas senas pagraba velves, līdzīgas tām, no kurienes nācām, un, kā rādās, jau pasen dažas velves un augšējie balsti bija sagāzušies blāķī, un tagad virs drupām pletās ledusaukstas, melni zilas nakts debesis. Lejā nokritušo mūra bluķu un trūdošo baļķu stumbeņu plaisās un spraugās patlaban auga sūna, ķērpis un mitrumā panīkušas sēnītes. Vai arī neauga nekas.

Es jau grasījos likt lietā sardzes telpā paķerto lukturi, bet Niko teica, ka labāk to atstāt. Ejot ar lukturi, labi redzams, kur krīt gaisma, viņš sacīja, bet, ja gaismas nav, pūķi var neredzēt neko. Ja mēs naktī pusakli taustītos apkārt, spīdinādami gaismu, pūķiem būtu izprieca. Tad nu stāvējām laukumā starp diviem režģu vārtiem, gaidīdami, lai acis aprod ar tumsu.

Es nevarēju saskatīt nevienu pūķi.

-   Vai šie naktīs neguļ? čukstus noprasīju.

-   Nezinu gan, atčukstēja Niko, bet uz to nevar paļauties.

Viņš bija sadabūjis Drakana šķēpu un apmetis ap pleciem pūķ-

ādas mēteli.

Kad pateicu, ka tas ir pretīgs, Niko atbildēja:

-Ja smirdi pēc pūķa, šie varbūt noticēs, ka esi pūķis.

Pēkšņi jutu, ka Niko saspringst.

-   Rau, kur šie ir, viņš pamādams nomurmināja.

Pirmajā mirklī neko neredzēju. Un tad mans skatiens apstājās pie slīdoša radījuma ēnā zem pusnobrukušas velves. Pārējie pūķi gulēja, savijušies kamolā, kakls pie kakla, aste pie astes, atgādinādami milzum lielas čūskas, jo kājas bija apslēptas. Varbūt tie cits citu sildīja. Mamma reiz stāstīja, ka glodenes, odzes un ķirzakas pašas sevi nevar sasildīt, tāpēc vasarā guļ uz akmeņiem sauļodamās. Turpretim ļoti aukstā laikā tās izdzīvo tikai tāpēc, ka guļ pavisam nekustīgas.

Nakts bija neparasti auksta. Aplokā pār daudzām akmens atlūzām kā balta krevele klājās sarma. Varbūt pūķiem jābūt pavisam nekustīgiem?

-   Drako… Drako, iečukstējās Niko, te nu mēs nākam.

Patlaban viņš vēra vaļā pēdējos režģu vārtiņus.

-   Kāpēc tu tā saki?

-   Kā?

-   Nu drako… drako.

-   Hm… tā viņus sauc. Latīniski.

Blenzu uz lielo tārpu mudžekli aplokā. Man bija pilnīgi vienalga, kā tos dēvē latīniski.

-Jā, tas brangi palīdzēs, ja šie sadomās kādu notiesāt, indīgi nočukstēju.

Niko pasmaidīja. Kā viņš tādā brīdī spēj smaidīt?

-        Iedomājies, ka tās ir pāraugušas ķirzakas, aizgrūzdams vārtus, viņš sacīja.

Vairāk par visu man gribējās izskriet cauri vienā elpas vilcienā, taču Niko teica, ka tā nedrīkst. Oļi sarmā noglumējuši un slideni, mūru atlūzas to vien gaida, lai uz tām izstieptos garšļaukus. Izmežģīsi potīti, netiksi uz priekšu būs badīgajiem pūķiem gards kumosiņš. Tad nu mēs soļojām. Turējos cieši līdzās Niko un šķēpam viņa rokā, nenolaizdama acis no pūķiem, tāpēc daudz netrūka, lai es pakluptu pār pussatrunējušu baļķa galu. Niko pēdējā brīdī stingri satvēra manu roku, un es noturējos. Sirds dauzījās tik skaļi, ka, likās, pamodināšu pūķus. Tie zem velves nemaz tik mierīgi nedusēja. Iesākumā kamols bija tik blīvs un ciešs, ka nevarēja izšķirt, kur viens pūķis beidzas un otrs sākas. Taču pēcāk viens pūķis, tad otrais, trešais sāka no ņudzekļa nošķirties.

-   Niko! es drudžaini nočukstēju.

-        Redzu, viņš atbildēja, ciešāk satverdams šķēpu. Tikai neapstājies.

Pateikt jau viegli. Kājas man kustējās kokaini un svešādi, un augums, baiļu pārņemts, šalca un pulsēja, un dūca. Pietiks pūķim pienākt solīti tuvāk…

Un viņš nāca. Vienu solīti, otru, lēnām un izplestām ķetnām tas slāja, galvu piegrūdis zemei. Kad pūķis izslīdēja blāvajā mēnesnīcā, zvīņas iezaigojās kā pērles un milzīgais, garais rumpis locījās mirdzošos gredzenos kā upe mēnesgaismā. Skaidri varēja redzēt, kā raupjā mēle svempjas laukā no mutes, it kā pūķis vienā laidā izgaršotu gaisu.

-   Uz priekšu! nočukstēja Niko, un tikai tad man pielēca, ka es stāvu uz vietas.

Vienīgais, ko man gribējās, bija skriet, skriet, skriet bez apstājas, bet es te stāvu kā aptaurēta, neuzdrīkstēdamās pakustēties.

\ Vistrakāk kaitināja pūķa gausums. Nepanesami bija skatīties, kā viņš slīd uz priekšu, gandrīz vai peld. Patlaban skaidri redzēju pūķa blāvi dzeltenās acis. Lēnām, vienu pēc otras, viņš stampāja resnās, zvīņainās ķetnas. Gausi grozīja galvu, ļaudams tai zvalstīties no vienas puses uz otru. Bez steigas plātīja zili violeto muti, pilnu smailiem, asiem adatu zobiem.

Ja ne Niko, es laikam stāvētu, skatīdamās pūķim acīs, mutē un zobos, kamēr viņš mani apēstu. Niko parāva mani aiz rokas, piespieda iet tālāk, lai gan kājas man lāgā neklausīja.

-   Met mieru, neskaties viņā, Niko piekodināja. Labāk novēro vārtus. Paseko, vai ejam īstajā virzienā. Tikmēr es paturēšu acīs nezvēru.

Ar varu liku skatienam slīdēt garām pūķiem un lūkoties vārtos. Un tad es pēkšņi sapratu, ka mums jāmirst.

Starp mums un vārtiem bija nostājies pūķis. Augstāks, platāks un garāks par visiem pārējiem. Likās, ka pūķis pilnībā aizpilda attālumu starp mums un vārtiem. Dzeltenās acis blenza manī no augšas, un mēs bijām tik tuvu viens otram, ka varēju redzēt pienbaltas indes pilienus katrā pūķa ilkņa galā.

Es piečurāju bikses.

Labprāt sacītu, ka mierīgi un drosmīgi skatījos pūķim acīs. Nekā tamlīdzīga. Notikuma vidū jutu gar kājām līstam silti slapju strūkliņu un sapratu, kas noticis.

Man izlauzās vārga, putna čiepstienam līdzīga skaņa. Ne īsti kliedziens, kliegt man nepietika gaisa un spara. Pūķis mazliet atmeta galvu, kā atvēzēdamies cirtienam. Es nedomāju itin neko. Ne par Niko, ne mammu. Galva man bija pārvērtusies plānā čaulā ap bezgalīgi pelēku, tukšu telpu. Tūlīt viss būs garām, un es pat nevēlējos cīnīties. Izturējos ne labāk par teļu.

Te pēkšņi man pār galvu kaut kas nošvīkstēja. Un tad dzeltenās acis pazuda. Pūķa galvai kaut kas uzkrita pūķādas mētelis. Daudz nedomādama, metos sāņus, klupdama krizdama gāzos starp akmens atlūzām, tikmēr Niko devās pretī apstulbušajam pūķim. Pūķis mētāja galvu, gribēdams nokratīt to, kas traucē redzēt, taču mētelis bija aptīņājies un cieši viņam piekļāvies, tikpat kā milzīgs melns sikspārnis. Un tad Niko trieca pūķim kaklā šķēpu, tieši zem galvas. Izšļācās tumša asiņu šalts, pūķis cirtās atpakaļ, bet Niko nenoturēja šķēpu. Lai nu kā, trāpījums izrādījās liktenīgs. Pūķis nogāzās augšpēdus, vēl aizvien pūķādas dēļ neko neredzēdams, un nebija šaubu, ka viņš mirst. Nezvērs kārpījās un, asinīm gāžoties no kakla brūces, apmetās otrādi, un zeme ap viņu kļuva dubļaina un tumša.

Ja milzu pūķis būtu vienīgais aplokā, mēs tiktu cauri bez neviena nobrāzuma. Niko stāvēja, skatīdamies mirstošajā briesmonī, kā neticēdams savām acīm. Katru dienu jau tādus pūķus neslaktē. Bet es jau biju kājās un jutos kā uts, pavisam nenozīmīga uts, jo Niko bija tik gudrs un stiprs, un drosmīgs, bet es to vien darīju, kā pielaidu bikses. Un abi nebijām īsti gudri, jo patlaban nebija īstais brīdis apcerēm par utīm, nedz arī par pūķu galēšanu.

Pēkšņi turpat aiz muguras izdzirdējām nagu skrāpēšanos pret akmeni. Nebiju vēl attapusies, kad uzbrukumā devās otrais pūķis. Niko izmisīgi metās sāņus, zaudēja līdzsvaru un patlaban cēlās augšā, kad mirstošais pūķis ar asti iebelza viņam tieši pa muguru. Niko nokrita zemē, bet pūķa aste uzgāzās šķērsām pār viņa kājām.

Tikpat labi tas varēja būt koka stumbrs nu Niko bija cieši piespiests pie zemes un nespēs laikus atbrīvoties. Jo otrais pūķis jau grasījās uzbrukt.

Ar mazu uti, kad to grasās apēst, ir tā. Pēkšņi atrodas darāmais, ne tikai stāvēšana un noskatīšanās, kā pūķis notiesā to, kas šim tīk. Man nebija ne šķēpa, ne mēteļa. Toties akmeņu bez sava gala. Savākusi veselu oļu mūri, tagad sviedu tos, cik spēka. Mājās mēs ar Dāvinu stallī ar akmeņiem apmētājām žurkas. Un pūķis ir krietni labāks mērķis. Kad tuvumā parādījās pūķis, oļi planēja gaisā atbilstoši manām iecerēm.

Pūķis sarāvās, nopurināja galvu. Pacēlu oli, nomērķēju un bliezu atkal. Nezvērs, nesteidzīgi novērsis skatienu no Niko, tagad lūkojās manā virzienā. Tieši tā nesteidzīgi. Stāvēdama mierīgi kā dumji blējošs jērs vilka priekšā, es sev uzmanību, dabiski, nepievērstu. Aši paskrējusi dažus soļus sāņus, metu kārtējo oli. Spiedzu un klaigāju, mētāju akmeņus, dejoju nezvēram riņķī, tā ka šim, lai neizlaistu mani no acīm, gandrīz vai aste sasējās mezglā.

-   Klau, pūķi! es saucu. Dumjo pūķi! Drako-drako-drako…

Un visu šo laiku ar acs kaktiņu vēroju, kā Niko cīkstas ar pūķa

asti, pakāpeniski no tās atbrīvodamies. Nu, pārrāpies pār beigto pūķi, viņš jau tvēra pēc šķēpa.

-   Šurpu, Dina! Mironim mugurā! Niko izrīkoja.

Miris jau miris, bet kustēt vēl kustējās. Taču es sapratu, ko Niko izdomājis. Tur mēs būsim tādā kā cietoksnī, kamēr atdarīsim vārtus. Un laika tiešām nebija: tārpu ņudzeklis zem velves bija atšķetinājies līdz galam, un šobrīd sarosījās vēl četri pūķi. Sviedu beidzamo oli un tad jozu, ko kājas nes.

Un tas bija pēdējais, ko redzēju. Drāzos pa zemi, baļķiem un šķembām kā apsēsta, pārlēcu pār garo, izstiepto pūķa asti un nu biju pūķa mugurā līdzās Niko, kas stāvēja ar paceltu šķēpu rokās, neizlaizdams no acīm citu pūķi. Un tieši tad, kad tur jau stāvēju, taustīdamās pēc atslēgas, kad jau redzēju vārtus, tieši tad mirstošais pūķis pēdējo reizi pacēla galvu, mētelis noslīdēja un viņš atguva redzēšanas spēju. Šoreiz nepaspēju pat iekliegties. Nezvēra mute atvērās, un žokļi sakļāvās ap manu kreiso roku.

Smailie zobi izgāja cauri apģērbam, ādai un muskuļiem līdz pašam kaulam. Pūķim vairs nepietika spēka mani raustīt, kā, noķēris žurkas, darīja Bests. Nezvēra galva noslīga zemē, un es biju spiesta noslīgt tai līdzi, un nu ar roku spīlēs tupēju blakus pūķim. Dzeltena acs blenza manī, un es sapratu, ka pūķis, pat izlaidis garu, nemūžam neatlaidīs manu roku. Neteiksim, ka pārlieku sāpēja, kā to varētu gaidīt. Roka bija kļuvusi gandrīz vai nejūtīga. Taču es biju piekalta uz vietas.

-   Niko… nočukstēju, jo kliegt man pietrūka spēka. Tumsa nezin kādā veidā sabiezēja vēl melnāka, un es neredzēju neko citu kā vienīgi pūķa dzelteno aci. Taču dzirdēju Niko izmisušo saucienu:

-   Dina!! Nē…

Pēkšņi dzelžainais tvēriens atslāba. Niko bija iedūris šķēpu pūķim mutes kaktiņā, atkabinādams žokļus vienu no otra. Mana roka izkrita laukā no pūķa mutes un tagad nokarājās no pleca kā bieza, nejūtīga pagale. Pusnemaņā apjautu, ka Niko savāc atslēgas tur, kur biju tās pazaudējusi, un pēc tam atver vārtus. Un otrais pūķis? Citi pūķi? Kāpēc neuzbruka tie?

-   Mēģini piecelties… Dina, nāc nu, tagad padoties nedrīkst…

Niko pieturēja mani aiz otra sāna, un es pieslējos kājās. Pusakla

un nedroša nosteberēju pēdējos kokainos soļus līdz vārtiem. Viņā pusē, tiklīdz Niko aizslēdza režģus, juzdamās drošībā, nokritu ceļos. Un cauri vārtu dzelzs režģiem redzēju, kāpēc pārējie pūķi mums neuzbruka. Viņi bija pārlieku aizņemti. Tie badīgi metās plosīt beigto sugas brāli.

12 Meistars Maunuss

Acu priekšā plaiksnīja zilas strēles. Kaut kur tālumā kalējs Rikerts, paķēris manu roku, nolika to uz laktas un pārpratuma dēļ tagad zvetēja ar āmuru kā pa arkla lemesi, kas viņam ir parasta lieta. Galva man plīsa vai pušu, un vēl jo draņķīgāk jutos tāpēc, ka gaiss no lampas eļļas un citām smaržām bija smags un biezs. Vienubrīd likās, ka krītu, bet tad apķēros, ka jau esmu slīpi. Skropstas, kad vien lūkoju pavērt acis, salipušas pretojās. Ja neskaita divas blāvas liesmiņas, visapkārt pletās melna tumsa.

-   Vai līdz rītam vēl tālu? aizsmakušā balsī nočukstēju. Drīz taču vajadzēja būt dienai.

-   Rīts garām, atbildēja sveša balss kaut kur tumsā, nu jau atkal vakars.

Ai, kā viss apnicis. Tā gribējās, lai tumsa vienreiz beidzas, lai ieraugu saulstarus un dienasgaismu un netraucēti, brīvi varu elpot svaigu gaisu. Un nu man viss gājis secen, un priekšā atkal bezgalīga nakts, kurai jātiek cauri. Acu kaktiņos sariesās asaras, un, tā kā biju guļus, tās neritēja pār vaigiem, bet sāņus gar ausīm.

-   Esi mierīga, balss sacīja, guli. Kad pamodīsies, atkal spīdēs saule.

Aizvēru acis ar cerību, ka viņam taisnība. Guļot man rādījās murgaini sapņi par pūķiem, un Niko vilka mani projām pa bezgalīgi gariem gaiteņiem, un biju tik sagurusi, ka sāpēja visas vietiņas, bet visvairāk roka, kas pukstēja, pukstēja, pukstēja.

Taču runātājs nebija melojis. Kad nākamreiz pamodos, pār man uzklāto zili svītroto pēli krita saules gaismas kūlis. Roka vēl aizvien smeldza, taču ne tik uzstājīgi. Un uz gultas malas sēdēja Niko un skatījās manī izbiedētām acīm.

-   Pamodies? viņš pajautāja. Kāda sajūta?

-        Var iztikt, sacīju vai arī mēģināju pateikt, jo vārdi man savērpās dīvaini elsojošā vardes kurkstienā. Kur mēs esam?

-   Pie meistara Maunusa.

-   Kas tas par meistaru Maunusu?

-        Es tas esmu, atsaucās naktī dzirdētā balss. Un tās īpašnieks bija slaida auguma vīrs ļoti slaids vīrs, manuprāt, slaidāku iepriekš nebiju redzējusi ar ugunīgi sarkaniem matiem un milzīgām, sarkanām, spurainām ūsām. Vīrs bija ģērbies apdilušos zaļa samta svārkos, bet ugunīgajā bārdā manīja ēdiena drupačas. Un smaržoja pēc spirta un joda.

-       Vai tu esi ārsts? pajautāju, jo tādas smaržas man, pateicoties mammai, nebija svešas.

Vīrs papurināja galvu.

-   Alķīmiķis, viņš sacīja.

Ja manas skropstas vēl aizvien nebūtu tik salipušas, es ieplestu acis.

-   Zelta ražotājs?

Meistars atkal papurināja galvu, taču šoreiz viņa sejā pavīdēja aizkaitinājums.

-        Zinātnieks. Zelta ražošana ir krāpnieku un neprašu diletantu padarīšana, kas citādā veidā nav spējīgi sevi apliecināt. Saprātīgs alķīmiķis nodarbojas ar ķīmiskām vielām objektīvā un zinātniskā veidā. Šai naivajai dvēselei, kas sēž līdzās tavam spilvenam un beidzas vai nost, neko tādu neesmu iemācījis.

Niko nosprauslājies atlaida pavedienu, kuru bija lūkojis izvilkt spilvena pārvalkam.

-Jebkuru brīnumaināko, lieliskāko un fantastiskāko lietu meistars Maunuss padarīs sausu un garlaicīgu, Niko sacīja, man tas labi zināms. Deviņus gadus viņš bija mans mājskolotājs.

Meistars Maunuss sarauca kuplās, ugunīgās uzacis.

-        Neveiksmīgs posms, viņš teica, turklāt tālaika dumjības nemaz nav pretrunā pacilātajai muļķības izpausmei, ko tu piekop šodien. Kāpēc tu nevēlies saprast, ka…

-   Maunus, Niko iebilda, tagad nevajag…

To sacīdams, viņš tikko manāmi ar nogurušu un gurdu rokas mājienu norādīja uz mani.

-         Nevajag, tev taisnība, atzina Maunuss, tagad ne. Tagad jaunkundze brokastos.

Maunuss nozuda aiz biezā tumšzilā aizkara, kas, jādomā, aizklāja man piešķirtās guļamistabas vienīgo izeju.

Ieskatījos Niko mazliet vērīgāk un nopriecājos, redzot, ka viņš vairs tik smagi necīnās pēc elpas. Niko izskatījās pagalam bāls un izvārdzis, nobrāztā seja vienā pusē bija kļuvusi dzeltenīgi melna, tomēr pēc mirēja viņš vairs neizskatījās.

-   Vai tu jūties labi? apjautājos.

-        Var iztikt, Niko atbildēja ar maniem vārdiem. Visa tā pūķu kauja, kā rādās, kalpoja indes palieku izsviedrēšanai no miesām. Sekas nav nāvējošas pati redzi.

-   Bet, Niko… kāpēc esam šeit? Kur ir mana mamma?

Niko nodūra galvu.

-         Šobrīd viss mazlietiņ samezglojies. Drakans pēc notikušā acīmredzot guļ pie savas mātes kambarī, svārstīdamies starp dzīvību un nāvi, un saistībā ar mani izsludināta meklēšana, apsūdzot slepkavības mēģinājumā. Gan viņa ļaudis, gan pārējie pils sargi dzen man pēdas. Visi domā, ka esmu tevi nolaupījis.

-   Un mamma? Kur ir viņa?

-        Nezinu. Neviens, kam meistars Maunuss uzdrīkstējās pajautāt, diennakts otrajā pusē viņu nav redzējis.

Man atkal gar ausīm sāka birt asaras. Tur neko nevarēja līdzēt. Viss bija vienas briesmas un mudžeklis, un roka tik sāpīga. Un mamma. Nu man arī jābaidās, kas noticis ar mammu…

-        Dina… Lūdzu, pārstāj vienreiz raudāt. Mēs uzzināsim. Viss nokārtosies!

-Ja ar manu mammu kas notiks… Tvarstīju gaisu, cenzdamās nebimbot, taču viegli tas nebija.

Neviens neuzdrošināsies darīt pāri Kauninātājai. Mēs viņu atradīsim. Tikai pagaidi un redzēsi.

Aizkars tika pavilkts sānis atgriezās Maunuss.

-        Pagaidām jaunkundzei jāsamierinās ar zupu, viņš paziņoja, un tev, jauno meistar muļķadesa, jāiet projām. Lūko mazliet iemigt. Sarūpēju tev darbnīcā guļamlāvu. Diez vai kāds sadomās šurpu nākt, taču vienalga noslēdz aiz sevis vārtus.

Niko neiebilzdams piecēlās. Aiz noguruma viņš līgojās.

-   Viss noteikti nokārtosies, Dina, viņš mierināja, uz redzi!

-Jā, es atbildēju, arlabunakti!

Neizlēmīgi pamājis, Niko spēra grīļīgu soli uz durvju pusi. Meistars Maunuss turējās viņam līdzās, neļaudams nogāzties.

-   Vai viņš… meistar Maunus, kļūs pilnīgi vesels?

Sarkanmatainais milzis pamāja.

-        Cilvēkam mazliet jāatpūšas. Nav aizvēris acis kopš brīža, kad vakarnakt abi atsteberējāt. Un pirms tam viņam arī tika vairāk, nekā cilvēks var panest. Te nu būs. Vai zupas šķīvi noturēsi?

Es nevarēju. Roka, kur pūķis bija iekampis, lāgā neklausīja. Viss beidzās ar to, ka meistaram Maunusam bija jāpalīdz man pieslieties sēdus un jāpietur aiz muguras, lai bļodiņa neizgāžas man klēpī. Tā vai citādi veselajā rokā es varēju noturēt karoti.

Tā bija teļa gaļas zupa ar dārzeņiem, burkāniem, dillēm un kartupeļiem. Garšoja debešķīgi, un, iztukšojusi bļodiņu, jutu, ka esmu pavisam cits cilvēks. Varbūt nebūs tik slikti, kā rādās. Pēc tam man ienāca prātā, ka kopš brokastīm Liepu namiņā nekas nav ēsts… jā, nu jau būs divas dienas.

Meistars Maunuss, redzēdams, cik aši zupa pazūd, tā kā nosmīnēja bārdā.

-         Nu, vai tagad labāk? kad bļodiņa bija iztukšota, viņš apjautājās.

-Jā, paldies. Krietni labāk.

-        Ja gribas čurāt, tur būs naktspodiņš, meistars Maunuss man sacīja, parādīdams, kā atvērt mazo kambarīti nišā, kur podiņš stāvēja.

-        Nedrīkstam ļaut tev pastaigāties tālāk, kamēr, kā sacīt, visa pils sardze sacelta kājās.

-   Bet, meistar Maunus, ja viņi meklē mūs ar Niko un tu biji viņa skolotājs tik ilgus gadus, vai pēdas nevedīs arī šurpu?

-   Ne gluži, meistars atbildēja, un viņa sejai pārslīdēja savādi skumja izteiksme, visi zina, ka mums ar jauno Nikodēmu pirms diviem gadiem izcēlās zvērīgs kašķis un kopš tās reizes mēs viens ar otru nerunājam.

-   Pirms diviem gadiem? Kašķa dēļ?

Manā balsī ieskanējās neticība. Mēs ar Dāvinu plēsāmies bez sava gala. Ja pēc tam ikreiz nerunātu divus gadus, mēs nerunātu vispār.

Meistars Maunuss, juzdamies neveikli, norūca:

-   Varbūt kas vairāk par kašķi. Cik atceros, ielaidu viņam ar vara mēģeni. Bet arī tādā veidā iedzīt muļķadesas galviņā saprātu neizdevās.

Likās, ka, atceroties vien, meistaru pārņem niknums.

-  Viņš jau zina, ka neatteikšu, manī neskatīdamies, meistars Maunuss piebilda.

Uzmetu meistaram skatienu. Ej nu saproti tos cilvēkus. Saiet ragos tiktāl viss skaidrs. Nepārmij ne vārda divus gadus… to iedomāties jau grūtāk, bet, ja esi nāvīgi nikns, varbūt. Nesarunājas divus gadus un vienalga zina, ka šeit, lūk, ir cilvēks, kas, neskatoties ne uz ko, palīdzēs, tas gan gāja pāri manai saprašanai.

Likās, ka meistars Maunuss nolasījis manas domas.

-   Mēs abi esam neticami stūrgalvīgi, meistars nomurmināja, viņš ir jauns, dumjš un ietiepīgs, toties es padzīvojis un mazliet gudrāks, taču tikpat iecirtīgs. Lai nu kā, daudzus gadus biju viņam vairāk par tēvu, vairāk nekā pilskungs jelkad bijis. Abi bija kā uguns pret ūdeni. Neparko nespēja saprasties.

-   Un tomēr gāzt ar mēģeni bija stulbi, man nevilšus paspruka.

-    Pavisam stulbi, norūca meistars Maunuss, savus niķus viņš būs mantojis no firsta Ebnezera. Tā nedrīkstēja… bet zeņķis negribēja klausīties. Citas izejas nebija. Izskatījās, ka viņš sadomājis visu palaist vējā, visu, kas viņam vēl bija, visu, kas bija atlicis.

Un tad notika tas, kas notika. Divi gadi. Lai nu kā es esmu tas, pie kura viņš tagad meklē palīdzību.

Pārcilādams galvā domas, meistars Maunuss izstiepās staltāks.

-   Un cik ilgs laiks aizrit, kamēr pils sargi atrod? pajautāju.

-    Atrod agri vai vēlu. Neatraduši labi zināmās vietās, ja ne citādi, pārķemmēs visu pilsētu.

Pārliecies man pāri, meistars Maunuss ar roku pieskārās nišas dibensienai.

-    Tūdaļ redzēsi, viņš sacīja, te ir kambaris, ko esmu izmantojis pāris reižu, strādājot ar cēlmetāliem, lai pasargātos no garnadžiem. Bet vai tur atradīsies pietiekami daudz vietas tādai meitenei kā tu?

Pacēlis matraci, meistars pagrūda dažus dēļus sāņus, un, jānudien, tur, zem gultas, bija vietiņa, kā radīta man.

-     Kad vien kāds nāks, varēsi iešmaukt. Zibens ātrumā. Bet nu īstais laiks apmainīt tavai rokai apsēju.

Roka diez cik skaista neizskatījās. Starp elkoni un delnu, kur bija iekodušies pūķa zobi, rēgojās sešas dziļas rētas, un apakšdelms no vienas vietas bija satūcis zili melns. Taču meistars Maunuss, manuprāt, jutās gandrīz vai ieinteresēts, kā roka izskatās virs elkoņa.

-     Nekas neliecina par asins saindēšanos, viņš nomurmināja. Vai pirkstus pakustināt vari?

Lūkoju. Sākumā tie neparko neklausīja. Pēc tam trīs pirksti atdzīvojās. Taču mazais pirkstiņš un zeltnesis ne. Meistars Maunuss norūca:

-    Varbūt vēlāk, kad uztūkums kritīsies un rētas aizvilksies. Tev jāturpina mēģināt. Draņķa nezvērs. Varbūt no bioloģiskā viedokļa tas ir visnotaļ interesanti, taču vienalga nesaprotu, kam viņi vajadzīgi.

-   No kurienes tie uzradās?

-     Daļa no Lizas kundzes pūra. Vai arī daži no tiem. Kopš tiem laikiem pūķi pārveidojušies, viens otrs izaudzis pavisam milzīgs. Bet tev jau tas labi zināms.

-        Ne jau viss, drūmi attraucu, aplūkodama savu nožēlojamo roku. Vai tāds pūrs nav mazliet jocīgs?

Meistars nopūtās.

-        Lizas kundzes tēvs bija savādnieks. Un tās bija tādas ērmotas laulības. Taču ne viens vien pilskungs atvērtu maciņu, lai iegādātos tādus nezvērus.

-   Bet kāpēc gan?

-        Kaut kas saistībā ar cieņas izraisīšanu. Cilvēks, kam pieder tāds baiss retums, vai tad tu viņu necienītu?

-   īsti nezinu. Varbūt tikai mazdrusciņ baidītos.

-   Redzi nu. Daudziem pilskungiem tas ir tas pats, kas cieņa.

*

Meistara Maunusa paspārnē netraucēti nodzīvojām visu dienu. Taču vakarā, kolīdz es biju iekritusi zili svītrotajā pēlī, ienāca alķīmiķis un maigi man pieskārās.

-   Tikai mierīgi, viņš čukstēja, aši. Zem gultas. Sardze klāt.

Kad vēlos ārā no nišas, lai meistars Maunuss varētu pacelt matraci, sirds man dauzījās kā negudra. Viss notiekošais likās nejēdzīgs murgs, varbūt tamdēļ, ka mani uzrāva sapņa vidū. Tomēr zābakoto soļu duna bija nepārprotami īsta. Meistars Maunuss nogrūda gultasveļu malā tik steidzīgi, ka neēvelētie dēļi sadzina viņam pirkstos skabargas.

-   Laidies nu lejā!

Iespraucos šaurajā telpā, un dēļi atgriezās atpakaļ savā vietā reizē ar nelūgtajiem viesiem, kas jau vēra priekšistabas durvis.

-        Lai notiek kas notikdams, neizdves ne skaņas! nočukstēja Maunuss, grūzdams matraci vietā, un mans šaurais kambarītis iegrima pilnīgā tumsā. Dzirdēju krakšķi un smagu soļu troksni, un kā ieliecas gultas dibens. Jādomā, ka Maunuss bija ielēcis neuzklātajā gultā ieņemt manu vietu.

-        Kas te galu galā notiek, viņš tagad saniknots brēca, kur gan tas redzēts… Klausies! Vaktniek Johan! Ko lauz man durvis? Turklāt vēl nakts vidū!

-        Man ir pavēle, ievaukšķējās balss, acīmredzot sargs Johans. Šobrīd viņš pārslēdzās uz mazliet pielaidīgāku toni:

-   Un nav jau nemaz tik vēls, meistar.

Atskanēja trokšņi: augšā grūstīja skapjus un kastes, no plauktiem lidināja stikla traukus. Dūres pašas no sevis sažņaudzās, un nagi iegriezās man delnās. Guļamlāva… visai nepierasta slēptuve. Vai tiešām to nepārmeklēs?

-        Uzmanīgāk, cilvēk! iesaucās meistars Maunuss, vēl pāris stikla traukiem nokrītot uz grīdas. Dažas vielas ir bīstamas! Lieciet skapi mierā, to drīkstu atvērt tikai es pats…

Noblīkšķēja atkal, un pēkšņi alķīmiķis iebrēcās tik spalgi, ka nodrebēja logu rūtis:

-        Nnēē\ Neelpojiet! Arā, visi kā viens, ārā! Ārā visi, kam dārga dzīvība!

-        Mirklīti! iebrēcās sargs Johans, taču, spriežot pēc skrejošu soļu dunas, viņa sauciens izskanēja tukšumā. Es pati arī biju nobijusies ne pa jokam, jo pat šeit, zem matrača, savādi oda un acīs un degunā jau sāka kņudēt. Taču meistars Maunuss bija piekodinājis palikt te, lai notiek kas notikdams, un es tā arī darīju.

Noklaudzēja durvis. Un tad kļuva pavisam kluss, ja ne citur, tad vismaz meistara Maunusa mājoklī. Tālumā, no ielas, pa ausu galam dzirdēju saniknotas balsis, izklausījās gandrīz vai pēc kautiņa. Kaut nu meistaram Maunusam nenodarītu pāri! Pēc Niko sejā un uz auguma redzētajām zīmēm sapratu, ka cilvēkus te nežēlo.

Un tad durvis ar pamatīgu blīkšķi atsprāga vaļā, un kāds ierēcās tik skaļi, ka daudz netrūka, lai sagrūtu sienas.

-        Vienreiz pietiek, vecais! Man tavi numuri līdz kaklam. Kur viņš ir?

Un šoreiz tas nebija sargs Johans.

Tas bija Drakans.

13 Pūķa ordenis

Vai šī vietiņa katrreiz ir tik šaura? Jutu, ka trūkst gaisa, un prātā atausa dzirdētie nostāsti par dzīvi apbedītiem cilvēkiem. Ka dzīvu apbedītu gultā, gan nebiju dzirdējusi, bet viena reize taču varēja būt pirmā. Un ja nu pēkšņi Maunusam kaut kas atgadās vai tad es saviem spēkiem pacelšu gultu un matraci, tagad, kad viena roka nelietojama?

Viņi tur gaismā un svaigā gaisā skaļās balsīs strīdējās. Kas tad šiem nekaiš, kad gribas, ievelc elpu. Neizklausījās, ka Drakana dzīvība karātos starp dzīvi un nāvi. Gluži otrādi, viņš izklausījās neticami dzīvs… un satracināts līdz baltkvēlei.

-        Es zinu, ka viņš te ir, Drakans naidpilns sēca, un tas atkal izklausījās pēc rēciena. Varbūt viņš grūda Maunusu pret sienu?

-        Kam tie cirka priekšnesumi? Nekādas dzīvību apdraudošas gāzes, tikai amonjaks! Nelgas! Nobīties no tā, kas atrodams katrā cūkkūtī! Ved tālāk!

Iekodu lūpā. Meistara Maunusa uzmanības novēršanas gājiens izgāzies saceltas vēl lielākas aizdomas. Tagad tikai laika jautājums: uzies guļamlāvu un atradīs arī Niko.

-       Kāpēc lai es dotu patvērumu slepkavniekam? noprasīja Maunuss. Kā gan viņam izdodas saglabāt tādu mieru? Pirms nozieguma mēs bijām ienaidnieki. Kāpēc lai tagad būtu draugi?

Drakans dzēlīgi iesmējās.

-Jūs, vecais, savu mūžu neesat bijuši ienaidnieki. Viņš no sākta gala ir bijis tavs mīlulis. Pat strīdoties. Kas šim ko nezināt, kur meklējama palīdzība.

Kāds sargs bezcerības pilnā balsī ziņoja:

-  Arīdzan tur nav, kungs. Izmeklējāmies krustām šķērsām.

Kā tas var būt? Vai tiešām guļamlāva palikusi ārpus uzmanības loka? Tik stulbi viņi taču nevar būt!

-   Viņam šeit jābūt. Kāda velna pēc tad tas numurs ar amonjaku?

-  Man pirmajā brīdī likās, ka hlors, norūca meistars Maunuss, godīga, nevainīga pārskatīšanās, tas viss.

-   Pārskatīšanās? ņirdza Drakans. Tāds brīdis, kad nespēsi atšķirt hloru no amonjaka, iestāsies tad, kad nespēsi vairs ievilkt elpu. Piesargies, vecais! Un tā diena var ataust ātrāk, nekā tu domā. Drīz mums būs jauna kārtība. Un ar nodevējiem nekādas ampelēšanās nebūs!

Jau atkal noklaudzēja zābaki, izskanēja kārtējie rīkojumi. Un

tad klusums. Apbrīnojami. Viņi atkal aizgāja, mūs neatklājuši!

*

Tikai pēc laba laika Maunuss uzdrošinājās izlaist mani laukā no slēptuves, un arī tad viņš pielika pirkstu pie lūpām par zīmi, ka jāizturas klusu. Tas tik bija skats! Kur pagriezies, visapkārt stikla šķembas. Aizkars saplēsts, un darbnīcā skapja durvis izlauztas. Tas viss, pa daļai atriebjoties par veltīgo meklēšanu. Kāpēc, piemēram, vajadzēja sadauzīt meistara Maunusa tabakas dozi? Vai, viņuprāt, tur varēja paslēpties Niko?

Niko bāls un satriekts stāvēja pie loga, acīm izvērtēdams posta ainu.

-   Man tik žēl, viņš čukstus teica, bezspēcībā nolaizdams rokas. Viss tavs darbs, visas tavas lietas…

-   Lai nu kā, tās ir tikai lietas, atbildēja meistars Maunuss, notraukdams stikla šķembas papīra lapām, kas sajauktas mētājās uz grīdas. Jāpriecājas, ka nesadedzināja manus pierakstus. Tā gan būtu katastrofa.

-  Mēs nedrīkstam šeit palikt, Niko pusbalsī sacīja. Nav pieļaujams, ka tādas lietas tavās mājās atkārtojas vai vēl ļaunākas.

-  Bet jūs nedrīkstat arī iet laukā pa durvīm, to sacīdams, Maunuss maigi glāstīja papīrus rokas paijāja tos kā bērna vaigu.

-        Nebrīnīšos, ja Drakans būs sarūpējis pie durvīm sargu vai okšķeri. Es viņa vietā tā rīkotos. Lai nu kas, bet muļķis viņš nav.

-         Ij nedomāju, ka Drakans vēl dzīvs, nomurmināja Niko. Nešaubījos, ka nositu viņu. Un, kad viņš palūdza blašķi ar pūķa asinīm, domāju, ka tas, lai izvairītos no sāpēm…

-        Man arī tā likās, es piebalsoju, bet viņš ir dzīvāks par dzīvu!

-        Par to nav jābrīnās, ja jau iedzēra pūķa asinis, teica meistars Maunuss, it kā tas būtu skaidrs katram muļķim.

-   Ko tu ar to gribi sacīt?

-        Pūķa asinis satur ļoti spēcinošu vielu. Citādi, ik reizi plēsdamies par gaļas gabalu vai pleķīti saules gaismas, viņi viens otru nogalētu. Ar indi.

Atceroties pienbaltos indes pilienus pūķa mutes kaktiņos, es nodrebi nājos.

-        Vai tas nozīmē… ka viņi, pateicoties kādai vielai savās asinīs, spēj panest indi?

-Jā. Un pūķa indei piemīt lēna un daļēji paralizējoša iedarbība. Pati par sevi tā nenonāvē upurim mirkli jāstāv mierā, kamēr to sakošļā.

Mani pārņēma vājums. Cik tur trūka, lai es to būtu pieredzējusi uz savas ādas, proti, ka tevi paralizē un sakošļā.

-Tātad Drakans, iedzerdams asinis…

-        Asins viela iedarbojas pilnīgi citādāk nekā inde dzīvinoši un spēcinoši. Tātad Drakans, iedzerdams asinis bez indes iedarbības, palika tāds, kādu viņu redzējāt šodien, pareizāk sakot, dzirdējāt. Nepacietīgs, nikns, gandrīz vai pārlieku dzīvs. Vienvārdsakot, pūķa asinis būs paglābušas viņu no šoka nāves un necilvēciski ātri uzcēlušas kājās. Jādomā, tās ir ārkārtīgi veselīgas.

Ilgāk klausīties nebija manos spēkos. Piecēlusies ar skatienu ieurbos guļamlāvā. Pareizāk sakot, atliekās, jo patlaban tur rēgojās īstākās krāsmatas.

-   Niko… kur biji tu? Kā viņi tevi neatrada?

Niko noslēpumaini pasmaidīja. A, es tikai izgāju laukā ieelpot svaigu gaisu.

-   Bet kā?

Pa durvīm taču nevarēja iziet, bet logs tur pavērās neaprakstāmi skaists skats un reibinoši stāvs kritums pār Dunarkas klints krauju.

-   Nāc, paskaties!

Niko piesardzīgi tuvojās logam un tad atklāja man savu pazušanas noslēpumu. Tieši zem loga mūrī slējās izvirzījums milzīgs sarūsējis krusts, un zem tā viņš bija sataustījis virves galu. No virves Niko sameistarojis kaut ko līdzīgu cilpai, ko apmetis sev ap kājām un vidukli.

-        Tā nu es tur šūpodamies zvilnēju, kamēr nešķīsteņi grāva meistara Maunusa mājokli.

Mazliet pieliekusies, pametu skatienu lejup. Ja tur lejā būtu jāšūpojas man, tik mierīga es vis nejustos. Nobītos kā diegs.

-   Man likās, viens sūdzējās par drosmes trūkumu.

Niko skatījās manī nevairīdamies, pavisam nopietni un godīgi-

-        Tu pat iedomāties nevari, uz ko cilvēks ir spējīgs, kad jāglābjas no galvas zaudēšanas.

Nopūties Niko atkal novērsās.

-        Tālāk tā vairs nevar iet. Šeit mēs palikt nedrīkstam, un arī par tām durvīm meistaram Maunusam taisnība.

Biju nomocījusies, roka smeldza. Neko taču nedarīju, tikai zvilnēju pagultē, aiz bailēm gatava nomirt, bet laikam arī tādas nodarbes laupa spēkus.

-        Vai mēs maz drīkstam gulēt? es painteresējos. Ko tad, ja šie nakts vidū atgriezīsies?

-        Pirmo nakts pusi sardzē būšu es. Šā vai tā, bet viss jāsavāc, paziņoja meistars Maunuss, savukārt atlikušajās stundās dežūru varētu uzņemties Nikodēms. Bet Dinai, ja tik var izturēt, labāk gulēt lejā, alā, tad tikai jāsakārto dēļi un matrači. Bet varbūt šoreiz viss ies secen.

Teikts, darīts. Tiku pie vēl viena pēļa gulēšanai apakšā un pieliku visas pūles, lai iztēlotos kambari par jauku, siltu ligzdiņu, nevis, piemēram, par neaiznaglotu zārku. Bet varbūt biju tik pārguruši, ka šā vai tā iekristu miegā.

Nakts vidū mani kaut kas uzmodināja, izklausījās pēc strīda, dzirdēju kliedzienus: "Nē! Nē! Nē!" Uzrāvos augšā, pārliecināta, ka Drakana rokaspuiši mūs atklājuši. Bet tas bija Niko, viņš gulēja uz matrača nišas pusē un tagad kliegdams mētājās, kamēr meistars Maunuss centās viņu pamodināt un nomierināt. Beigās Niko atguvies pierima.

-   Tas tikai murgs, Niko… vecais sarkanbārdainais alķīmiķis sacīja, apņemdams Niko kā mazuli. Tā bija pirmā reize, kad, man dzirdot, meistars Maunuss viņu nosauca par Niko, nevis Nikodēmu vai jauno meistaru muļķadesu.

-   Zinu bez teikšanas. Taču … viņi visi gulēja zemē, un viscaur asinis, un … meistar, tas ir tiesa. Tas tiešām tā bija. Īstenībā. Adele un Bians. Mans tēvs.

-Jā. Tas tiešām tā bija. Un tas ir slikti. Taču tu neesi vainīgs.

-   Par to es nejūtos tik drošs!

-   Nejūties gan. Un, ja šaubies, pajautā man. Vai savai mazajai draudzenei. Vai viņas mammai. Visi zinām, ka neesi to izdarījis. Un, ja nevari aizmigt, tad vismaz mēģini kaut mazliet atpūsties.

-   Meistar… Vai nevarētu atstāt mazu gaismiņu? Tikai… lai redzu, kur atrodos.

-Jā, atbildēja meistars Maunuss. To mēs varam darīt.

*

Pārējā nakts daļa aizritēja daudzmaz mierīgi. Taču brokastu vidū mums ar Niko atkal nācās slēpties. Gulēju alā ar tasīti un šķīvīti uz vēdera, lai atnācēji neredz, ka pie galda bijuši vairāki cilvēki. Niko rīta gaismiņā zvalstījās savā brīvdabas šūpulī, lolodams cerību, ka neviens šai pilsētas galā nesadomās pamest aci logā un neviens no zvejniekiem vai gliemju vācējiem no dumbrāja neievēros zēnu uz sienas, kas veic mūra "remontdarbus" augstu viņiem virs galvām.

Tas nebija nedz Drakans, nedz sardze.

-        Vai redzēji? kolīdz meistars Maunuss aši aizvēra durvis, kāds ierunājās. Vai redzēji? Izlīmēts pa visu pilsētu. Laikam skrīveriem pietika darāmā visai naktij.

-   Labrīt, virssulaini. Ko redzēju?

-   Šo te!

Brītiņu abi klusēja, laikam meistars Maunuss pētīja, kas virssulaini tā satraucis.

-        Tā gan, viņš tad īsi un strupi novilka, jā, to jau varēja gaidīt. Pēc tā, ko Drakans vakarvakarā sacīja.

-   Drakans? Viņš vakar te bija?

-        Vai tad tu man ticēsi, ja teikšu, ka man apriebās vecās mēbeles?

Varbūt virssulainis tikai tagad kārtīgi pameta skatienu visapkārt.

-   Augstā debestiņ! Pēc kā te izskatās!

-        Drakans nezin kāpēc ieņēmis galvā, ka starp stikla kolbām esmu noslēpis Nikodēma jaunskungu.

-        Un vai tad tā nav? Negribēju teikt… tieši starp stikla kolbām, dabiski, ne, bet varbūt citviet? Krietno meistar Maunus, vai tev ir zināms, kur ir jaunais kungs?

-   Nezinu, alķīmiķis dabiski atbildēja, kā lai es to zinātu?

-        Jo mēs… jo, manuprāt, jaunajam kungam jāzina, ka esam daži, kas apšaubīja pret viņu celto apsūdzību jau pirms šīs…

Gaisā tā kā nošvīkstēja, laikam atnācējs novicināja papīra strēmeli.

-   Un šaubas nav gājušas mazumā arī tagad!

-        Rāmāk, virssulaini, rāmāk… Par tādām lietām pārlieku skaļi runāt neder.

Virssulainis acumirklī pieklusināja balsi.

-  Tur tev taisnība, krietnais draugs. Bet tomēr jāpasaka!

-   Vai kāds bija uz ielas vai kāpnēs, kad nāci augšā?

-        Nu… Jā, es teiktu, neviena, izņemot kādu, kas grasījās mazgāt… kāpnes, jā.

-        Paldies, virssulaini. Paldies, ka atnāci, un paldies par taviem vārdiem. Bet kādu laiciņu brauksim pār tiltu lēnītēm. Uzmanies, runā tikai ar ļaudīm, par kuriem droši zini, ka var uzticēties.

-   Uzmanīšos gan. Paliec sveiks, zeltmeistar!

-   It kā tu nezinātu, ka man šāds pagodinājums derdzas!

-Jā un tāpēc tā saku.

Meistars Maunuss nosprauslājās.

-   Labs ir, paliec sveiks, virssulaini!

*

Liekas, pagāja vesela mūžība, kamēr atnāca meistars Maunuss nobīdīt matraci, bet varbūt pie visa vainojama mana ziņkārība. Priekšistabā stāvēja Niko ar biezu, spilgti dzeltenu papīru rokās. Iekārtojos tā, lai varu skatīties viņam pār plecu.

PAZIŅOJUMS -

tā tur stāvēja rakstīts. Un tālāk:

AR ŠO KATRAM PAVALSTNIEKAM DUNARKĀ DARĀM ZINĀMU,

•          ka Nikodēms Krauklis, Dunarkas firsta Ebnezera Kraukļa jaunākais dēls, šodien tiek notiesāts un atzīts par vainīgu tēva slepkavībā, tāpat arī firstienes Adeles Kraukles un viņas dēla Biana Kraukļa drausmīgajā slepkavībā, un par noziegumu samaksās ar galvas zaudēšanu;

•          ka Nikodēms Krauklis līdz ar to uz visiem laikiem zaudējis un viņam zudušas visas tiesības, visas privilēģijas, visi tituli un viss mantojums, tāpat viņš atzīts par ārpus likuma stāvošu, sākot no šīs dienas, līdz dienai, kad kāps uz ešafota;

•           ka ikviens pavalstnieks, augstas kārtas vai zemas, kas palīdz vai slēpj ārpus likuma stāvošu cilvēku, kaut vai tikai neveicinādams apcietināšanu, kļūst līdzvainīgs nodevībā, par ko pavalstnieks var tikt notiesāts un samaksāt ar savu dzīvību.

TĀLĀK DARĀM ZINĀMU,

•           ka Kraukļu nams palicis bez laulībā dzimuša mantinieka un ģimenes galvas;

•      ka vara pār Dunarkas pili un pilsētu tagad ir Drakana rokās, asins dēlam caur Ebnezeru Kraukli un līdz ar to Pūku firstam pēc vārda un būtības;

•      ka ikviens godīgs cilvēks, kas Pūku firstam vērtīgi kalpos un ticēs, var kļūt par Pūka ordeņa bruņinieku neatkarīgi no tā, kāda pirms tam bijusi viņa reputācija un statuss.

KRAUKĻU NAMS KRITIS:

Pūka ordenis paceļas tur, kur Kraukļi krituši.

-  Tāda sajūta, it kā es jau būtu miris… nočukstēja Niko.

-Jā, tā viņam gribētos gan, nīgri noburkšķēja meistars Maunuss, bet vari man ticēt, šim kremt, ka viena lietiņa palikusi novārtā. No maziem strautiņiem izaug upe. Vai dzirdēji, ko sacīja virssulainis Osians?

Niko pamāja.

-Jā. Bet nevar jau zināt, cik daudzi tā domā.

-    Grūti pateikt. Drakans ar paziņojumu neuzdrošinājās vilcināties tāpēc, ka tādu kā virssulainis sarodas arvien vairāk.

-    Kāpēc viņš sevi sauc par asins dēlu? man kārojās zināt. Tādu teicienu nebiju dzirdējusi.

-    Viņš apgalvo, ka esot mana tēva ārlaulības dēls, paskaidroja Niko, dzimis ārpus laulības, lūk, kā.

-     Mana mamma nekad nav bijusi precēta. Tamdēļ jau es neesmu ārlaulības!

-Tagad tā lielākoties notiek arī firstu ģimenēs, bet ar tādām lietām tomēr jārēķinās, secināja meistars Maunuss. Tā vai citādi, kamēr ir īstais mantinieks, neīstais ir beztiesīgs.

-   Bet tas taču ir stulbums!

-   Iespējams. Bet tāds ir likums.

Maunusa roka uzgūla manam plecam.

-Tavā vietā es par īstumu vai neīstumu galvu pārāk nelauzītu. To, ko mantoji no mammas, tev taču neviens nevar atņemt, pareizi?

Neapzināti satvēru kulonu, kā baiļodamās, ka man to nolaupīs. Ienāca prātā, ka pavisam nemanot esmu mainījusies. Es vairs nebiju tāda kā todien stallī, kad gribējās tikai vienu atbrīvoties no sasodītajām Kauninātājas acīm. Nu vairs nebiju pārliecināta, vai maz gribu no tām tikt vaļā.

-        Smieklīgi! Niko strupi izmeta. Kā viņš uzdrīkstas apgalvot, ka ir mans brālis!

Meistars Maunuss laikus izrāva no Niko rokām paziņojumu, kas to jau grasījās mest ugunī.

-   Tāpēc, ka tas tā arī ir.

Niko uz brīdi zaudēja valodu.

-   Viņš ir mans brālēns! Niko beigās dusmīgi iesaucās.

-   Nē. Tavs pusbrālis.

-   Bet mans tēvocis…

-        Tavs papucis mīļuprāt vilka Lizas kundzi savā guļamistabā. Bet precēt neprecēja varu viņš tās dzimtai piešķirt neuzdrošinājās. Un tad viņai neatlika nekas cits, kā vien steidzīgi noslēgt laulības ar tavu tēvoci Ezru paša Ebnezera pusbrāli, kas arī dzimis ārpus laulības un līdz ar to pēc likuma atradās ārpus mantošanas tiesībām.

Iedomājos par pūķiem, Lizas kundzes pūru. Tātad to meistars Maunuss bija domājis, sacīdams, kā tās bijušas dīvainas laulības.

-   Kā tu to zini? Niko aiz dusmām un pārsteiguma nobāla.

-   Man bija jākārto laulību lietas.

-Jā, bet Drakans viņš… visu šo laiku…

Niko nekādi nespēja atrast īstos vārdus.

-        Toreiz līguma ietvaros Liza zvērēja, ka nekad neatklās viņam patiesību. Izskatās, ka viņa solījumu nav turējusi.

Stāvēju, skatīdamās paziņojumā. Kraukļu mājas tagad paliek bez laulībā dzimuša mantinieka un ģimenes galvas…

-       Tad tāpēc, lēni vilkdama vārdus, sacīju, tad tāpēc vajadzēja noslepkavot Bianu.

-Jā, atbildēja meistars Maunuss. Un tāpēc Niko nebija nekādas vajadzības kļūt par slepkavu, vai ne? Varu iedomāties, ka ārkārtas apstākļos, mežonīgākajā aptumsuma brīdī Niko saskaities varētu uzsākt kautiņu ar firstu Ebnezeru. Bet Adele un Bians? Nemūžam. Turpretim Drakans… ja Bianam atļautu dzīvot, ja Adelei atļautu laist pasaulē mazuli abi bērni nostātos Drakana ceļā uz firsta titulu, pareizi? Bet nogalini firstu un abus mantiniekus un vainu par slepkavību uzgāz trešajam un Kraukļu nams krīt, un Pūķu ordenis var mierīgi pacelties.

Niko trīcēja pie visām miesām.

-   Tad tā tas bija? Vai tiešām, tavuprāt, viss notika tā?

-   Kāpēc gan ne? Šņauciens pulvera tev vīnā vai varbūt lāsīte pūķa indes… kolīdz tu pilnā, viss vienalga. Un tu, jāsaka, tīri bieži biji ķirsī.

Pēdējos vārdos izskanēja rūgts dzēliens, taču Niko to palaida gar ausīm.

-   Tātad es to neesmu izdarījis, viņš čukstēja, tātad īstenībā es to neesmu izdarījis…

Stīvām kājām Niko iesteberēja guļamistabā un, nometies uz matrača, iespieda muti segā, lai mēs nedzirdam viņa atvieglojuma elsas. Mēs ar meistaru Maunusu ātri pārmijām skatienus tā bija pirmā reize, kad meistars man pa īstam ieskatījās sejā, un likām Niko mieru.

-   Bet… es iesāku.

-   Kas par bet?

-   Drakans skatījās man acīs. Viņš skatījās acīs manai mammai. Viņš noslepkavoja trīs cilvēkus un grasījās notiesāt par slepkavību ceturto un vienalga skatījās mums acīs. Kā viņš to spēj?

-  To es nezinu, atbildēja meistars Maunuss. Tik tiešām nezinu.

14 Atraitne

Niko pacēla gravēto metāla spoguli, lai varu sevi apskatīt.

Nu? Kā tev pašai liekas? viņš pajautāja.

Nezināju, ko teikt. Mati man laikam tik tiešām līdzinās zirga astriem, tomēr, par spīti visam, tie bija biezi un gari, tik gari, ka varēju uz tiem gandrīz vai apsēsties. Bet tagad man uz galvas neviens mats nebija garāks par plaukstu. Būdami cieti, tie patlaban spurojās uz visām pusēm, un es līdzinājos… jā, kam tad es īsti līdzinājos? Varbūt trollim? Kādai apakšzemes būtnei? Meitenei jau nu noteikti ne. Un tagad jo īpaši, kad kleitu nomainījuši vieni no meistara Maunusa vilnas svārkiem, kas sniedzās man gandrīz līdz ceļgaliem. Piedurknes bija atšūtas īsākas, vajadzīgajā garumā, lai nenokārtos pāri plaukstām, un Maunuss bija aizdevis man arī ādas siksnu, kas svārkus viduklī mazliet saturēja. Laimīgā kārtā man pašai bija garas audekla apakšbikses; Maunuss palīdzēja man ietīstīt pēdas lupatu stērbelēs, un pa virsu tās tika stingri pārsietas ar ādas auklām. Ja manī cieši neieskatījās, varēja noturēt par puiku, kas vienā laidā skraida darīšanās no pils uz pilsētu un atpakaļ trūcīgu zēnu, kas pelna pa šiliņam, vilkdams kurināmo, atkritumus vai ūdeni tiem, kas par tādām lietām spējīgi samaksāt.

-   Saki "kungs" visiem vīriešiem un "kundze" visām sievietēm, lai kādai kārtai kurš piederētu. Un centies neskatīties acīs, piekodināja Maunuss.

-  Ka tikai nenoiet greizi, satraukta sacīju. Neaizmirstiet, es neesmu vietējā.

-   Lūdzu, noklausies visu vēlreiz, atbildēja alķīmiķis. Izgājusi pa durvīm, nogriezies pa kreisi. Lejā uz pirmajām kāpnēm. Tālāk uz Arsenāla sētu. Gar Austrumu spārnu projām uz smēdi. Cieši gar smēdi un tad pa šauriem vārtiņiem uz Pajūgu gatvi.

Garām Slepenajai sētai un tālāk uz Staļļa eju. Tad pa kreisi cauri Zemajiem vārtiem. (Ja vien sargi atļaus man iziet. Un viss, lai iztiktu laukā no pils teritorijas!)

Nav kā mājās, kur atvēri durvis un jau biji uz lielceļa.

-Tikusi līdz pilsētai, labāk pavaicā, ka nenomaldies. Bet, ja ielāgosi visu, ko tev teicu, Atraitnes māju atradīsi bez grūtībām.

-     Man tas nepatīk, iebilda Niko, ko tad, ja kāds sargs viņu pazīs?

-   Šajā mundierī? Mazs ticams.

Meistars Maunuss savilka man ciešāk jostu, apveltīdams ar skatienu kā balvu ieguvušu zirgu, ko pats atvedis uz tirgu.

-     Neder sūtīt bērnu vīra darbos, drūmi novilka Niko. Nav lāgā!

-    Man jau turpat vienpadsmit! iebildu, un Maunuss noskremšļojies dzēlīgi uzlūkoja Niko.

-     Un cik ilgs laiks, tavuprāt, paies, kamēr sardze saņems tevi? Vai mani? Pasaki man, meistar muļķadesa. Viņai ir izdevība, jo viņa ir bērns.

-   Pēdas dzen arī viņai! Niko gandrīz vai kliedza.

-     Pēdas dzen Kauninātājas meitai. Vai tad šitais līdzinās Kauninātājas meitai?

-    Vajadzētu iziet cauri, sacīju ne tik mierīgi, kā pašai gribētos, šeit taču mani neviens nepazīst. Kāpēc lai kurš katrs malkas vilcējs pievērstu sev uzmanību?

-     Vari būt droša, ja skatīsies acīs, uzmanību sev pievērsīsi, Niko balss cirta kā nazis. Viņš bija nikns, galvenokārt uz meistaru Maunusu, taču arī pats uz sevi, jo neko labāku par skolotāja plānu izdomāt nespēja.

-     Labi, nedarīšu tā. Un nu, kad meistars Maunuss nošķērējis man matus, tas būs pavisam viegli.

Ponijs īsais matu griezums uz pieres izrobotā puslokā krita man līdz pašam degunam. Tas mazliet kaitināja, un vienā laidā vajadzēja mest matus atpakaļ, taču acis bija pilnībā noslēptas, tikai nepieciešams mazliet noliekt galvu.

Lai gan Niko nebeidza vien iebilst, palika tā, kā bija nolēmis Maunuss. Ar veselo roku uzmetu plecos malkas grozu, bet otras rokas īkšķi aizspraudu aiz jostas, lai savainotā roka nokārusies nešūpojas. Rētas vēl nebūt nebija sadzijušas, taču apvilkušās ar kreveli un nesmeldza vairāk kā iepriekš. Labi gan, ka malkas grozs tukšs, jo kājas neļāva aizmirst gultā pavadītās dienas.

-   Laiks doties ceļā, Dina. Aptiekāra atraitnes nams aiz Svētās Adeles baznīcas. Tu nevari aiziet garām.

-  Cerams, ka ne, nomurminājusi pabāzu ārā degunu. Nevienu nemanīja, un es izšmaukusi nogriezos pa kreisi un pēc tam stūrēju uz tuvākajām kāpnēm. Kāpņu galā dirnēja sargs, atslējies pret sienu un skrubinādams šķiņķa gabalu. Viņa bārda un pirksti spīdēja taukos. Jutu, ka ceļgali man saļogās, un ne jau tamdēļ vien, ka tik ilgu laiku biju pavadījusi gultā. Taču, kad klaudzinādama steberēju lejā pa gludajiem akmens pakāpieniem, viņš man neveltīja ne mazāko uzmanību. Es biju tikai zēns ar malkas grozu. Pagāju garām nodurtu galvu un ar pieklājīgu "Labrīt, kungs!", kā man pieteica darīt meistars Maunuss. Sargs, kaut ko nesaprotamu norūcis, skrubināja tālāk. Man starp lāpstiņām uzmetās zosāda, kuru katru brīdi gaidīju mugurā saucienu "Ei! Stāt!", taču likuma sargs, jādomā, bija pārlieku aizņemts ar šķiņķa gabalu. Un tā es aiztiku līdz pašai Arsenāla sētai.

Tas bija plašs, varbūt plašākais līdz šim redzētais laukums, un cilvēku un dzīvnieku te redzēju pulka vairāk, nekā biju paradusi vienviet skatīt, bet citādi laukums no mūspuses vietām nemaz tik krasi neatšķīrās. Visapkārt valdīja neiedomājama kņada. Pie akas gāzelējās zosu bars, kas ar skaļu gāgināšanu un trokšņošanu centās dabūt projām pīles un dūjas. Piesietas nīka četras kazas, gaidīdamas, lai tās izslauc, un kāds bērnelis, pazaudējis mammu, klunkurēja riņķī dīkdams. Plikgalvis vīrs platām krūtīm un baltu priekšautu uz vēdera uzbrēca te vienam, te otram "ķēmam", kas tūdaļ tika sūtīts projām pēc olām vai selerijām, bet zem nojumes ar kājām gaisā karājās nokauts sivēns, gaidīdams, lai to uzšķērž. Man šķita, ka sivēns ir vienīgā būtne visā laukumā, kas nepalaiž muti.

Nebūtu prāta darbs apstāties un blenzt kā smurgulim, kas pirmoreiz atnācis uz tirgu. Tieši otrādi, vajadzēja tēlot, ka nāku šurp pārdienās. Bet kur gan varētu būt smēde? Garām Austrumu spārnam, tā teica meistars Maunuss, tātad… Jā, nu jau ausīs ieskanējās āmura sitieni pa dzelzi. Turpat pie slitas piesieti stāvēja vairāki zirgi, gaidīdami jaunus pakavus. Taču, kolīdz grasījos iegriezties Pajūgu gatves šaurajos vārtos, no melni darvotās ēkas izstāja pulciņš sasvīdušu vīru, un man nācās atkāpties līdz pašai smēdes sienai. Daži vīri bija izmetušies līdz jostas vietai kaili, lai gan lielākā daļa bija tērpušies sardzes tumšpelēkajos formas tērpos.

-   Vīri, kas spēj noturēt ieroci rokā, lūk, kā, norūca vīrs žaketē, ne jau kāds nolāpīts mulla, kas savu mūžu nav ņēmis rokā zobenu!

-   Tikpat labi var vēl iemācīties, iebilda viens no kailajiem, jauns, tumšmatains puisis. Neatkarīgi no tā, kāda pirms tam bijusi reputācija un statuss, tā tur stāv rakstīts. Ja rakstīto nevar ņemt par pilnu, tad tā ir cilvēku mānīšana!

-  Varbūt tu gribi teikt, ka Pūķu firsts ir melis? iesaucās viens no muskuļainākajiem vīriem, grūzdams tumšmati pret mūri turpat man līdzās, tā ka man, lai izvairītos no dūres sitiena pa galvu, nācās pierauties. Salīkusi lūkoju sāniski izšmaukt, te pēkšņi nosvīdušais vīrs man pilnībā aizsprostoja ceļu.

-   Netrako, Dres, samierinošā balsī ierunājās vīrs formas tērpā, sagrābdams muskuļaino aiz rokas, tā paglābdams tumšmati no otrā belziena. Firsts Drakans vārdus pa vējam nemētā. Atradīsies vieta jebkuram, kas gribēs viņam kalpot. Bet saproti pats, nevar tā ne no šā, ne no tā viendien bodnieks, nākamdien bruņinieks!

-   Es neesmu bodnieks, bet mucinieka māceklis.

-   Viena alga, mucinieks vai bodnieks, bet karavīrs jau nu noteikti ne. Pagaidām. Bet, ja vēlies par tādu kļūt, jāiemācās paklausīt pavēlēm. Vai to tu vari?

-   Varu gan, kāpēc ne.

-   Tad ej un pieraksties pie garnizona vārtiem, tepat aiz Arsenāla. Un saki, lai ieroču meistars ieskaita tevi jaunkareivjos. Vai saprati?

-   Tieši tā, noskaldīja mucinieka māceklis, izstiepdamies taisns. Laikam gandarīts par pakāpi, kaut vai tādu.

-   Un jūs trīs varat sekot, pie vienas pavēles.

To pateicis, vīrs pamāja trijiem ar kailajām krūtīm. Divi, nezaudēdami laiku, aizdrasēja pāri laukumam kokainā solī, kas pašiem likās vīrišķīgi kareivīgs. Solis sagriezās greizs, kad vienam pie akas nācās atlēkt sāņus, lai izvairītos no zoss knābja cirtiena.

Trešais palika stāvam, domīgi vilkdams pār galvu ikdienas vilnas vamzi. Vīrs izskatījās vecāks par pārējiem, gandrīz plikgalvis, un spalvu melnajā biezoknī uz krūtežas manīja pa sirmai šķipsnai.

-Jaunkareivis, vīrs rūgti novilka, izklausās labi. Bet atšķirībā no tiem nelgām es zinu, ka tas ir tikai iesācējs.

-   Nu un tad, sirmā bārda? Mums taču visiem kādreiz no kaut kā jāsāk.

-Jā. Taču neesmu pārliecināts, ka tieši tā. Vismaz par sevi ne.

-   Esi jau arī pavecs šādam pasākumam, vai ne? Kāpēc vispār atnāci?

Sirmais vīrs novērsa skatienu.

-   Bija man neliela saimniecība ar seglinieka darbnīcu Eidēnas apkaimē. Un tad ieradās Fredēna vīri. Gandrīz visu izlaupīja, bet pārējo nodedzināja. Viens no tiem nelgām ir mans dēls. Vienīgais, kas man no ģimenes atlicis.

-   Nu tad dodies kopā ar viņu, sirmais. Krietns seglinieks mums allažiņ noderēs.

Sirmais pamājis devās pāri laukumam. Viens no vīriem formas tērpā beigās atkāpās tiktāl, ka varēju aizlavīties garām. Neviens mani pat neievēroja, lai gan vārda tiešā nozīmē stāvēju rokas attālumā. Kā rādās, meistaram Maunusam taisnība nevienu neinteresēja apkārt klīstošs zēns ar kurināmā grozu kamiešos. Ieroču meistars uzsita muskuļotajam Dresam pa plecu, tā ka atbalsojās tālu gatvē.

-  Nu tad ejam iekšā iemēģināt nākamo grupu. Diena solās būt gara!

Bariņš ienira atpakaļ melnajā koka ēkā, un es neievērota pateicīgi cilpoju pāri gatvei. Satiksme te bija rosīga. Meitene, apmēram manos gados, nāca, ganīdama divas sarkanbrūnas govis platiem vēderiem. Viņas pagāja garām tik tuvu, ka vienas govs siltais, gludais sāns nobrauca man gar roku. Gatve kļuva platāka, un pēkšņi es pazinu laukumu: šeit Drakans nocēla mani no zirga, kad ieradāmies Dunarkā. Toreiz te izskatījās tīri vai tuksnesīgi, toties šajā stundā mudžēt mudžēja no cilvēkiem un dzīvniekiem lielākoties, protams, zirgiem; Maunuss taču teica, ka lielā ēka gatves kreisajā pusē ir firsta stallis. Nu man tikai jānogriežas gar staļļa stūri, pēc tam pa kreisi un tad pa Zemajiem vārtiem…

Taču pie vārtiem drūzmējās kārtējais pūlis, un es, sirdij trīsot, ieraudzīju, ka sargi vērīgi nopēta garāmejošos cilvēkus. Kādam pieklājīgi ģērbtam jauneklim norāva no galvas cepuri, un kaulaina večiņa ar rokas ratiņiem (grūti bija noticēt, ka viņa vispār spēj pastumt) stāvēja šķendēdamās un klaigādama, kamēr divi sargi ratiņos iztaustīja katru maisu. Skaidrs bez teikšanas, te kādu meklē. Nebija grūti uzminēt, ka šis "kāds" ir Niko. Niko un varbūt es. Stāvēju labu brīdi šaubīdamās: lūkot tikt garām vai labāk pagriezties un doties citā virzienā. Nez kur vieglāk izšmaukt? Varbūt pa Slepenajiem vārtiem, caur kuriem iejājām ar Drakanu? Taču ari tur stāv sardze, turklāt šis ceļš aizved pavisam sāņus no Dunarkas. Mani sagrāba bailes, ka nemūžam neatradīšu Aptiekāra atraitnes namiņu.

Turējos turpat līdzās govīm un salīku pār grozu vēl zemāk. Mamma allaž saka, ka slims cilvēks izveseļojas ātrāk, ja iedomājas sevi veselu. Tas man tiešām palīdzēja pret garo klepu, varbūt iedarbosies arī attiecībā uz pils sargiem? Aizžmiegusi acis, iedomājos, ka esmu jau garām vārtiem, ka sargus nepavisam neinteresē sīks, kūkumu uzmetis zeņķis ar malkas grozu, ka…

-   Kurp iedams, puis?

Mans kuņģis pārvērtās akmenī, īstā akmenī. Ledusaukstā, pelēkā, mitrā, tonnu smagā. Visupirms galvā iestājās pilnīgs klusums, un daudz netrūka, lai es pagriezusies mestos projām. Taču drūzmā necik tālu netiksi. Un pēkšņi es izdzirdēju no savas mutes nākam skaņu. Cita cilvēka balsi.

-        Mājup, labais kungs, nomurkšķēju, jau sapratusi, kas tā par balsi. Tieši tā mājās, Bērzūnē, vāvuļo muļķa Ansis.

-Jā, tā varētu būt, strupi attrauca sargs. Un kur tās mājas

ir?

-   Pie mammas.

Sargs aizkaitināts iesita man ar šķēpa rokturi.

-        Atzīsties, kas tu īsti esi nekauņa vai ierindas muļķis? Kur tava mamma dzīvo, lempi?

-   Mājās. Baznīcas pusē.

-   Kuras baznīcas? Adeles vai Magdas? Atbildi man!

To sacīdams, sargs man vēlreiz iezvēla ar šķēpa rokturi, šoreiz jau stiprāk, un es, iedomājusies muļķa Ansi, iešņukstējos un sāku raudādama rīstīties.

-   M-m-magdas, labais kungs. Nesitiet mani, labais kungs…

-        Liec puikam mieru, uzreiz redzams, ka viņam visi nav mājās, iejaucās kāds man rindā aiz muguras ražena, spēcīga sieva ar veļas grozu uz muguras. Neba mums jānosit šeit visa pēcpusdiena!

-        Atlaid viņu, Matīs, noburkšķēja otrs sargs. Tas taču no Graustu ubadziņiem, viens no sēnalu pakaušiem, kas pērienu redz biežāk nekā ēdienu. Vai varbūt tu domā, ka tas ir firsta dēls?

-Ja nu vienīgi firsts būtu viesojies prieka mājā, kur strādā žeņķa māte. Lasies, kucēn, un turies stingrāk kātos!

-Jā, kungs, nošņaukājos. Paldies, kungs.

*

Meistaram Maunusam, kā rādās, bija taisnība. Nomaldīties nebija iespējams: tiklīdz ārā no pils, tornis un Svētās Adeles baznīcas vara jumts priekšā. Līdzās baznīcai pletās Aptiekas dārzi,

un tur, aiz nobalsināta dārza mūra, pūpolvītolu ielokā stāvēja Aptiekāra atraitnes namiņš. Iegājusi pa dārza vārtiem, uzreiz jutos kā mūsmājās, lai gan biju šeit pirmoreiz. Smaržoja tieši tāpat kā mammas zāļu dārziņā pie Liepu namiņa svaigi un asi pēc salvijām un lauvmutītēm, smagāk un reibinošāk pēc trompetpuķēm un plūškoka. Bites miegaini zumēja pēcpusdienas saulē, vākdamas nektāru gada pēdējam medum, un pie grantētās taciņas, nometusies uz ceļiem, sieviete raka no dobes ķiplokus. Seju viņai sedza salmu platmale, un cepuri, lai rudens vēji nenorauj, stingri saturēja gaišzila lente.

-   Petri kundze? jautājoši uzsāku, nejuzdamās īsti droša. Biju iedomājusies, ka atraitne būs melnā apģērbā, varbūt tāpēc, ka visi sauca viņu vienkārši par Atraitni. Turpretim šai sievietei svārki bija sūnu zaļi, blūze dzeltena un plecos uzmestā šalle bieza un gaišbrūna kā brieža akots.

-Jā? sieviete, atliekusi muguru, atsaucās. Viņa izskatījās arī jaunāka, nekā biju iedomājusies. Cepures apēnotajā sejā necik krunciņu nemanīja, vienīgi pa rievai starp uzacīm un abos mutes kaktiņos. Viņa bija vēl manas mammas gados un nepavisam ne sakrunkojusies večiņa, kā biju iztēlojusies. Glītie, rūsgani zeltainie mati ieskāva sasvīdušo pieri, un sirmums tos, manuprāt, vēl nebija skāris.

-   Nāku ar ziņu no meistara Maunusa.

-   Ak tā, nopurinājusi no plaukstām zemi, viņa uzmeta man skatienu. Viņa bija gara auguma sieviete. Pat uz ceļgaliem necik mazāka par mani. Pēdējā mirklī apķēros nodurt galvu, tā ka Atraitne manu skatienu līdz galam sagūstīt nepaspēja.

-   Tad jau labāk iesim istabā, piecēlusies viņa nopurināja no apģērba zemi, piebilzdama, paņem to grozu, esi tik labs.

Labāk nebūtu teikusi. Man taču jau pašai malkas grozs un brīva tikai kreisā roka. Diez vai noturēšu skalu groziņa rokturi, vēl aizvien, pakustinot divus pirkstus, rokā neganti dūra. Lūkoju saņemt rokturi, taču ceļot tas man izspruka, un ķiploki pabira kur kurais.

-        Atvainojiet, sacīju, juzdama sevi nosarkstam. Man viena roka nekam neder.

-   Vai tamdēļ viņš tevi atsūtīja?

-   Nē, atbildēju un, nometusies zemē, sāku uzlasīt ķiplokus.

-   Lai nu paliek, sieviete sacīja, pēc tam savākšu.

Nu Atraitne grozu paņēma pati, un es sekoju pa grantēto celiņu līdz pelēkajam akmens namam, kurā viņa dzīvoja.

-       Apsēdies, sieviete sacīja, pamādama uz zili krāsotu virtuves ķeblīti, lai varu apskatīt cietušo roku, un pastāsti, kas meistaram Maunusam uz sirds.

Apsēdusies pametu ziņkārīgu skatienu visapkārt. Te bija tāda kā virtuve un tomēr ne. Plīts, darbgalds un arī sūknis padomā, sūknis istabā! Un vēl plaukti. Kur vien pagriezies, visur plaukti, zili krāsoti plaukti, no tumšpelēkās klona grīdas līdz pat darvotajiem griestu baļķiem. Plauktos rindojās burkas, krūkas un pudeles, cita līdzās citai. Pat vairāk nekā meistaram Maunusam pirms Drakana rokaspuišu posta darbiem.

Atraitne iepūta oglēs dzīvību un pēc tam pielika plītij malku.

-        Vai kaut ko neieēdīsi? viņa pavaicāja, sākdama sūknēt ūdeni milzīgā vara tējkannā.

Es pamāju. Mums trijatā nācās iztikt ar meistara Maunusa vientuļnieka pārtikas devu, jo, pēkšņi sākdams patērēt vairāk nekā parasti, viņš pievērstu sev draudīgas aizdomas.

-        Nu, ko tad viņam, vecajam rūgumpodam, no manis savajadzējies?

-        Meistars Maunuss lika pavēstīt, ka cilvēkam, ko vajā pūķis, nepieciešama palīdzība.

Sieviete sastinga pusceļā. No sūkņa kādu brīdi vēl pilēja un tad vairs ne.

-        Man vajadzēja iedomāties, viņa klusā balsī teica. Viņš no laika gala pieķēries tam zēnam. Kaut jel šoreiz nebūtu kļūdījies.

-        Vēl man jāpaziņo, ka pūķis pats sev nobruģēja ceļu līdz virsotnei.

Sieviete, apmetusies riņķī, tagad manī noskatījās.

-        Tiešām? Un kas tu tāds, lai pieminētu šo vārdu manā namā? Vārdu, kas cilvēkam var maksāt dzīvību?

Atraitnes izsauciens nebija pārāk skaļš, taču balss atsauca atmiņā naža asmeni, ko kalējs, nokarsētu līdz baltkvēlei, iesviež ūdens spainī.

-        Dina Tonere, apsēzdamās galda malā, atbildēju, Kauninātājas meita.

-   Kauninātājas…

Pāris soļu, un atraitne bija līdzās un, ar vienu roku satvērusi mani aiz zoda, ar otru pagrūda malā biezo matu cekulu. Manu skatienu viņa izturēja ilgāk nekā vairums cilvēku. Tad, mani atlaidusi, atraitne apsēdās uz sola galda otrā pusē.

-        Kauninātājas meita, viņa čukstēja, jā. Jā, ticu. Un vai vari apzvērēt, ka tevi sūtīja meistars Maunuss?

-        Jā. Viņš piekodināja pateikt, ka māsa bijusi ķildniece, bet meita vēl negantāka.

Atraitne pasmaidīja.

-        Es tev ticu. Un varbūt esi jau sapratusi… Viņš ir mans tēvocis. Es esmu viņa māsasmeita.

Atkal piecēlusies, Atraitne uzlika tējkannu uz plīts.

-   Kas tad, viņaprāt, man tagad jādara?

-        Man līdzi ir vēstule. Taču, lai līdz tai aizkļūtu, mums jāatsaitē roka.

Meistars Maunuss brīdināja: ja meklētāji aizkļūs tiktāl, viss pagalam. Neviens, ieraudzījis rētas, neticēs, ka mani vienkārši sakodis suns.

Atraitne palīdzēja man attīstīt pārsēju. Ieraudzījusi lielās trīsstūrainās brūces, viņa sarauca uzacis.

Ko gan tu, augstā debess, esi sev nodarījusi?

-         Tas bija pūķis. Viens no īstajiem, četrkājainajiem pūķiem. Taču, par laimi, pusbeigts, tāpēc tik traki nemaz nebija.

Atraitne iespurcās izklausījās gandrīz vai pēc meistara Maunusa.

-   Ne tik traki? Vai viņš tā teica?

-   Vispār jau viņš teica, ka jāpriecājas, ka man roka vēl ir.

-Jā, domāju gan. Taču vispār… ņemot kopsummā, nav tik traki.

Šobrīd iekaisuma nav un krevele tīri jauka. Tomēr uzvedies godīgi, lai sadzīst līdz galam.

Izņēmusi zem pārsēja noslēpto papīra strēmeli, Atraitne to atlocīja. Papīrs izskatījās pilnīgi tukšs un neaprakstīts, bet laikam jau viņa labi pazina savu tēvoci, jo, nesacīdama ne vārda, iededza tauku sveci un uzmanīgi paturēja papīru virs liesmas, kamēr parādījās smalki, kārtīgi, brūngani burti. Bet tas, šķiet, vēl nebija viss.

-   Lapsa kūmiņš. Neredzama tinte un spoguļraksts, Atraitne murminādama nozuda blakusistabā. Pēc brīža viņa atgriezās ar nelielu spoguli rokā, kam bija smalki senatnīgs, apsūbējis sudraba ierāmējums un rokturis pāva astes veidolā, lejkannai palēnām sīcot un garaiņiem ceļoties gaisā, Atraitne lasīja meistara Maunusa rakstītos teikumus.

-   Vai zini, kas te rakstīts? beigusi lasīt, viņa pavaicāja.

-   Meistars Maunuss teica, ka labāk, ja zināšu mazāk.

Atraitne pamāja. Manuprāt, piesargādamies viņš rīkojies prātīgi. Vari nodot, ka neiespējami tas nav. Taču ne ātrāk kā parīt.

Viņa vēlreiz uzmeta skatienu zīmītei. Pēc tam, pavērusi plīts durtiņas, iesvieda to liesmās.

*

Kad izgāju no Aptiekāra atraitnes dārza, saule bija pakāpusies mājas kreisajā pusē. Atraitne piepildīja manu grozu ar malku, jo ar pustukšiem groziem ļaudis pilī parasti neierodas, tā viņa sacīja. Viņa piepildīja arī manu vēderu ar ēdamo rudzu maizi un piena ķīseli ar ābolu biezeni. Tāda sāta sajūta nebija piedzīvota jau vairākas dienas. Grozs smagi vilka uz leju roku, toties garastāvoklis uzlabojās. Sliktākais aiz muguras, tā man toreiz likās. Laimīgi izkļuvu no pils, nenomaldījos, neaizmiršu vēstījumu, kas jānodod Atraitnei… nu tik vien kā atpakaļ līdz meistara Maunusa mājai, un tos, kas iet uz pili, sargi tā nepārbauda.

Tirgus laukumā pie baznīcas vairāki tirgotāji bija saslējuši letes nekāds dižais tirgus, daži ādas izstrādājumi, mazliet alvas nieciņu un tādā garā. Viens vīrs stāvēja, cepinādams ugunskura oglēs desiņas, vēl cits pārdeva sidru. Lauzdamās uz priekšu ar grozu plecos, ziņkārīgi pētīju preces, taču neviens necentās man kaut ko pārdot. Laikam jau neizskatījos pēc pircēja, kam kabatā turas nauda. Gluži otrādi, alvas tirgotājs rādīja raižpilnu vaigu, laikam domādams, ka varu kaut ko nozagt. Vienā ziņā jauki saprotams, ne jau tādēļ, ka tevi tur par zagli, bet tādēļ, ka netur par Kauninātājas meitu. Neviens nezina, kas tu tāda. Vai nav burvīgi pastaigāties no viena Dunarkas gala līdz otram, nepievēršot sev uzmanību? Neviens aiz muguras nesačukstas. Neviens novērsies nepāriet ielas otrā pusē, lai izvairītos no ieskatīšanās tev acīs. īsu acumirkli mani pārņēma vēlēšanās rīkoties tieši tā soļot uz priekšu vien, neatgriezties pilī, biezajos mūros ieslēgtajā paslēptuvē, kur tevi vajā bailes no tvarstītājiem. Taču vēlme ātri apdzisa. Niko ar meistaru Maunusu taču gaida ziņu, baiļojas par mani. Mazliet veiksmes, un parīt visi varēsim izslīdēt no pils. Tik daudz no vēstījuma sapratu, tik man atļauts zināt.

-   Sakiet man, vai tiešām esmu idiots?

Aši pacēlusi acis, acumirklī tās nolaidu. Lai gan pircējs līdzās sidra pārdevējam burtiski iebrēca man ausī, mani viņš neuzrunāja. Viņš bija sagrābis sidra pārdevēju, sašķiebdams tirgoņa Ietīti, un nu sidra krūkas drebēja un grūdās cita citai virsū.

-   Sīkais blēdi! Trīs šiliņi par kausu, un tik meklē muļķus, un tik ielej mazāk!

-   Es nevienu nekrāpju! sēca tirgotājs, lūkodams atsvabināties. -Ja tev par dārgu, meklē citur!

Aina jau bija piesaistījusi skatītāju pulciņu, savukārt es teciņiem laidos projām. Uz neapmierinātā pircēja melnā apmetņa biju pamanījusi mirdzošu jaunizcepto zīmi melna pūķa galvu ar atplestu rīkli.

-   Ar Pūķa ordeņa vīru tā nerunā! neapmierinātais auroja. Izrādi vairāk cieņas, velns parāvis!

-        Ordenis te, ordenis tur, sidra pārdevējs atcirta, galu galā atbrīvodamies no tvēriena. Kopš kura laika tik lecīgs? Pēdējoreiz redzēju tevi Zaļajā kausā ārā metēja lomā. Kas tur tik smalks?

-        Varbūt vēl neesi pamanījis šo? vīrs pagrūda pūķa zīmi sidra pārdevējam zem paša deguna.

-   Koka gabaliņš ar bildīti. Kas tur sevišķs?

-        Tas, smalkais draugs, nozīmē, ka esmu Pūķa ordeņa skvairs. Un, tiklīdz aizritēs skvaira laiks, kļūšu Pūķa ordeņa bruņinieks. Un tad, sīko blēdi, godāsi mani par bruņinieka kungu un diedelēsi atļauju noskūpstīt man zābaku purngalus. Bet tagad… dod kausu, apsvēršu, ziņot par tavu krāpšanos un nepaklausību vai ne.

-        Pasarg' Dievs, noburkšķēja sidra tirgotājs, neesi vēl lāga iedzēris, jau taisies projām. Lielisks ordenis, tā gribēju sacīt. Bet dzīve ir dzīve. Viena kabata tukša un otrā nekā.

-         Man domāt, tev pēdējais laiks kļūt piesardzīgākam, mans draugs. Tu taču neesi pret firstu Drakanu ko? Tu taču neesi Pūķa firsta ienaidnieks, ko?

-        Neesmu, nē, manāmi tramīgāk atbildēja sidra pārdevējs. Neesmu gan. Bet…

-        Pūķis saviem ienaidniekiem nepiedod. Pūķis ir kareivīgs un modrs pret jebkuru noziegumu, nav jau nekāds Krauklis. Ja gribi redzēt, kā Pūķis rīkojas ar nodevējiem, atnāc rīt uz pili.

Es jau laidos projām no sidra letes, bet šie vārdi lika man apstāties. Rīt? Ko Drakans paredzējis rīt? Kas par nodevējiem?

-        Kas par nodevējiem? ievaicājās balss burzmā. Vai noķēruši briesmoni?

Pūķa skvairs purināja galvu.

-       Vēl ne. Taču apcietinājuši viltus Kauninātājraganu, kas ar viņu metusies uz vienu roku.

Kauninātājraganu? Vai ar to viņš domā mammu?

-   Kas par Kauninātājraganu? es iebrēcos. Par ko tu runā?

-        Nu jau tikpat kā izrāde, sacīja skvairs, acīmredzami juzdams gandarījumu par cilvēku interesi. Tā pati viltus Kauninātāja, kas vedina atlaist brīvībā briesmoni slepkavu… viņa apsūdzēta burvestībās un nodevībā un rīt tiks sodīta. Jums jānāk un jānoskatās!

-        Nu gan, iestarpināja alvas tirgotājs, netaisos nosist pusi dienas, lai redzētu, kā vienu nabagu pakar!

-        Viņu nepakārs, skvairs smaidīdams paskaidroja, viņu saplosīs gabaliņos. Uzrīdīs vienu no pūķiem.

Stāvēju pavisam apstulbusi. Nevarēju ievilkt elpu. Ausīs šalca, un no galvas līdz kājām kratīja drudzis. Nu beidzot skaidrs, kur ir mamma. Pie Drakana. Un rīt viņu pametīs pūķa varā.

-        Nu? pajautāja skvairs, pastiepdams kausu sidra tirgotājam. Kā būs?

Sidra pārdevējs neteica ne vārda. Tikai pasmēla mucā un piepildīja kausu līdz malām. Ja labi ieskatījās, varēja redzēt, ka viņam mazdrusciņ trīc rokas.

15 Pieķēdētais pūķis

Līdz šim brīdim nespēju atcerēties, kā no sidra letes aizkļuvu līdz pilij. Neatceros arī, vai pie vārtiem mani kāds apturēja. Ja tā, tad laikam cirtu pušu muļķa Ansi, noteikti uzvedos kā aptaurēta. Galvā, šķiet, vārījās tāda putra, ka nespēju izsekot, kas notiek man visapkārt. Gandrīz vai brīnums, ka vispār pārnācu.

Atceros, kā sēdējām pie kamīna meistara Maunusa darbnīcā; ugunij sprēgājot, es salu nost. Atceros Niko un meistara Maunusa strīdu. Niko brēca tik spalgi, ka meistaram Maunusam nācās viņu klusināt, lai neizdzird sargi. Pēc tam abi strīdu turpināja dīvaini klusinātās balsīs, kas nemaz nepiestāvēja teiktajam.

-   Ja tev liekas, ka, glābdams savu ādu, metīšos prom, kamēr tas sātans izbaro pretīgajiem pūķiem Dinas mammu, tad tu maldies, Niko šņāca.

-   Tev nudien visi nav mājās, puika! Vai tad neredzi, ka tas ir slazds?

-   Un kā tu pats domā? Varbūt aizsūtīt vēstuli? "Mīļo Drakan, mēs zinām, tas ir slazds, bet varbūt tomēr Dinas mammu nenonāvēsi?" Un tad viņš godprātīgi atlaidīs Kauninātāju brīvībā, vai tā tev liekas?

-   Aizveries, tā nebūs līdzēts…

-Jā, zinu jau, kā man jārīkojas pa tavam: salīkušu muguru jāslapstās, bet…

-   Nu tad sāc vienreiz kustināt smadzenes, ko visuvarenais radītājs tev piešķīris, un tūdaļ pat! Ja metīsies Drakana rokaspuišiem rokās un ļausi izbarot sevi pūķiem, kāds no tā labums? Ko mēs iegūsim? Vai tiešām tu tici, ka viņš Kauninātājai liks mieru? Vai Kauninātājas meitai? Vai man? Vai Atraitnei?

-   Es savu mūžu neizpaustu…

-   Ne jau no laba prāta, un tomēr. Un viņš nerimsies, kamēr nebūs izvilcis gaismā visus pretiniekus līdz pēdējam. Un to nemaz tik daudz nebūs. Necik, kad Drakans izrēķināsies ar tevi. Tad Kraukļa nams tiešām kritīs un nebūs neviena, kas pavēsta patiesību, ko viņš mēģina noslēpt: slepkava ir Drakans, īstais briesmonis ir viņš. Padomā, puis. Padomā labi!

-   Tā tu saki vienmēr! Bet ar domāšanu samierinās tikai gļēvuļi!

Meistara Maunusa lūpas nobāla pavisam, un viņš vairs nebilda ne pušplēsta vārdiņa. Pār istabu kā milzīgi liels, melns putns nolaidās ilgs klusums. Meistars Maunuss, pēkšņi uzgriezis Niko muguru, vēroja uguni, it kā gribēdams dejojošajās liesmās kaut ko ieraudzīt.

-   Rīkojies pēc saviem ieskatiem, viņš svešādi lietišķā, neskanīgā balsī sacīja, es vairs neesmu tev skolmeistars. Bet atļauj kaut Dinai doties pie Atraitnes, lai nepakļautu visnotaļ bezjēdzīgām briesmām viņu.

-   Vēlreiz? nu, kad meistars Maunuss beidzot padevās, Niko balsī ieskanējās pieļāvība. Vai tas nebūs mazliet bīstami?

-  Un šeit, pēc tavām domām, viņai būs mazliet drošāk? meistara Maunusa vārdi jau atkal cirta dzēlīgi un skarbi. Nu, kad grasies tēlot varoni, Dinai palikt pils apkaimē ir bīstami. Būs labāk, ja viņa nekavējoties dosies uz Aptiekāra namu un paliks tur, kamēr… kamēr viss būs garām.

Teikuma vidū meistars Maunuss pēkšņi bija mainījis savu viedokli. Ko viņš īsti gribēja teikt? Kamēr? Kamēr mamma būs mirusi? Kamēr Niko tiks ieslodzīts? Šobrīd laimīgu iznākumu bija grūti iedomāties.

-   Tur tev taisnība, atsaucās Niko. Dina, nudien labāk padzīvo pie Atraitnes!

Nesacīdama ne vārda, pamāju, un Niko rādīja pārsteigtu vaigu. Varbūt viņš gaidīja no manas puses iebildumus. Bet es tobrīd nebiju noskaņota strīdēties, būs ērtāk, ja viņš domās, ka viņa teiktajam piekrītu.

-     Iedodiet man vēstuli vai kādu attaisnojošu rakstu, es sacīju, noderēs, kamēr sardze nav aizvērusi uz nakti vārtus.

Abi mani uzlūkoja.

-      Vai jūties labi? apvaicājās meistars Maunuss. Kā ar roku?

-   Pietiekami labi. Rakstiet nu vēsti.

-     Varbūt vispirms iedzer tasi tējas, ierosināja Niko. Kaut nedaudz atgūsies. Droši vien sametās nelabi, dzirdot… ko viņi teica par tavu mammu.

Piecēlos kājās. Kas tev deva, uguns nesilda, jākustas. Un pēkšņi nejutu ne mazāko vēlēšanos klausīties viņu strīdā.

-   Labāk došos ceļā, es sacīju.

*

Par laimi, sardze kāpnēs bija nomainījusies. Varbūt vīrs ar šķiņķa gabalu nobrīnītos, ieraudzīdams to pašu malkas zēnu augu dienu skrējām turp atpakaļ. Tagadējais sargs, kaklu staipīdams, stāvēja durvīs, kas veda uz Arsenāla sētu. Kad spraucos garām, viņš mani gandrīz vai nepamanīja, jo bija bezgala aizņemts, vērojot norises laukuma viņā malā. Nevilšus pametu skatienu tajā pašā virzienā. Laukumā valdīja pamatīga burzma, bet nekādi nevarēju saprast, kas tur īsti notiek.

-   Nolāpīts! šķendējās sargs. Vispār neredz.

-   Ko tad? piesardzīgi apvaicājos.

-     Pūķi, atbildēja sargs, viņi grib to piesiet, lai rīt no rīta viss ir pilnīgā gatavībā.

Sastingu. Un tad metos soļot, taču pret drūzmu. Nezinu, kāpēc. Tik tiešām, kāpēc man jāredz pūķis, kas paredzēts mammas nonāvēšanai? Bet es viņu gribēju redzēt. Varbūt Niko nekļūdījās, sacīdams, ka es neesmu es pati.

No sākuma neredzēju pilnīgi neko, traucēja pieaugušo platās muguras. Varēju tikai saost jau labi iepazīto pūstošas gaļas smaku. Tad atskanēja vārgi blējieni, kas nekādā gadījumā nenāca no pūķa. Ieniru burzmā, lai kāds mani nenotver un neizprašņā par gājienu, un, tikusi gabaliņu tālāk, ieraudzīju, ka sargi pie pūķu aploka vārtiem piesējuši raibu kazlēnu. Kazlēns izmisīgi mētājās valgos, gribēdams tikt brīvībā. Tas bija labi saprotams, jo viņpus restēm valstīdamies uz šo pusi līgani slīdēja divi pūķi; un viens nezvērs, ja vien pacenstos, mierīgi izbāztu galvu vai vismaz pāris ķetnu šaipus režģiem. Viens pūķis, šņākdams uz otru, metās uz priekšu, cenzdamies to apsteigt. Pēcpusdienas saulē pūķi kustējās ievērojami naskāk nekā nakts aukstumā. Labi, ka tā nebija naktī, jo tad mums ar Niko būtu jāpārvēršas pūķa maltītē.

Kazlēna blējieni skanēja aizvien izmisīgāk, viņš lēkāja un raustījās valgos tā, ka, pārmetis kūleni, nokrita uz muguras. Dažos skatītājos tas izraisīja smieklus, bet es sajutu mutē rūgtu garšu un nelabumu. Gribējās mesties sasaistītajam dzīvniekam klāt, atbrīvot viņu, taču es neuzdrošinājos. Abi pūķi, ilkņiem zibot, centās viens otru apsteigt. Nedz viens, nedz otrs nevēlējās atteikties no kumosa, taču sprauga mūrī diviem bija par šauru. Tad nu lielākais pamatīgi iekampa otrajam priekšķetnā. Ievainotais pūķis skaļi iesēcās un atvilka stumbeni, tikmēr otrais traucās taisni uz režģi. Viņš bija tik milzīgs, ka piepildīja visu mūra spraugu, un no sākuma, lai kā centās, spēja izbāzt tikai galvu.

-   Lūku! Aši! pilnā rīklē iebrēcās viens no sargiem, un divi palīgi ķērās pie celtņa sviras, un jau pēc brīža daži režģi pacēlās augšā. Pūķis, izbāzis galvu, iecirta zobus kazlēna sānā, un atskanēja sirdi stindzinošs blējiens. Raibos sānus notašķīja asinis, taču vienu acumirkli kazlēnam tomēr izdevās no pūķa tvēriena atbrīvoties. Tad pūķis cirta vēlreiz, un šoreiz viņš sagrāba galvu, pēc tam no kazlēna vairs nenāca ne skaņa, lai gan pakaļkājas kādu brīdi vēl spārdījās.

-   Ķēdi! iebrēcās sargs izrīkotājs, un, kamēr pūķim mute vēl bija piestūķēta ar kazlēnu, drošsirdis sargs, apmetis nezvēram ap kaklu pamatīgu metāla ķēdi, to nostiprināja. Pūķis mežonīgi mētāja galvu un lūkoja ķēdei tikt klāt ar priekšķetnu nagiem, taču lūka bija par šauru, un, kamēr nezvērs sadomāja atkāpties no režģa, ķēde bija jau cieši savilkusies.

-   Tas nu gan it nemaz nebaidās, nomurmināja viens no skatītājiem, liels, plecīgs vīrs ar smalku, jaunu pūķa zīmi uz vilnas jakas. Man vajadzētu piemaksāt nez cik, lai es tā spēlētos ar pūķi!

-   Stāsta, ka šim par to maksā desmit sudraba gabalus, atsaucās vīrs līdzās. Padomā, desmit sudraba gabali! No tiem ģimene mājās varētu pārtikt pusziemu.

No reti darbinātā vecā zobrata izlauzās čīkstoņa un čērkstoņa. Vairāki režģi noslīdēja pūķim aizmugurē, tikmēr restes laukuma pusē cēlās augšup. Nezvērs, ķēdei žvadzot un kazlēna asins lietum pār ilkņiem šļācoties, mežonīgi mētāja galvu. Vīrs ar aizkaitinātu sejas izteiksmi noslaucījies metās projām no pūķa. Pūķis zvalstīdamies paspēra dažus soļus, un nu neviens pūlī vairs nelauzās uz priekšu. Gluži otrādi, vairums neapzināti atkāpās, un pēkšņi pirmajā rindā stāvēju gandrīz es viena pati. Varēju atkāpties kopā ar visiem, taču stāvēju kā noburta un blenzu pūķī. Blenzu zaļpelēki zvīņainajā kājā, dzeltenajās acīs un uz asiņainajām kazlēna ķeskām, kas nokarājās abpus pūķa mutei. Gluži tik traki kā toreiz pūķu aplokā nebija, kad bailes paralizēja tā, ka Niko nācās mani skubināt uz priekšu. Skaidri apzinājos, ka tagad pūķis man klāt netiks. Manuprāt, stāvēju un mēģināju sagremot sagremot, ka to visu iedarbinājis Drakans: kazlēns, lūka, pūķa savaldītājs un viņa desmit sudraba gabali, tas viss taču Drakana roku darbs. Un viņš grib atdot pūķim mammu, nogalēt kā tādu kazlēnu.

-   Uzmanies, izdzirdu sev aiz muguras balsi, un manam plecam uzgūla roka. Apsviedusies riņķī, pacēlu skatienu. Tā bija pils sarga roka, kam acīmredzot jātur ļaudis drošā atstatumā no pūķa. Viņš var izspļaut indi, tamdēļ labāk…

Sargs sastinga. Un tad man ienāca prātā, ka es taču ieskatījos viņam acīs. Zibenīgi nodūrusi galvu, pamāju.

-  Tiešām esmu pienācis par tuvu, piekritu, turklāt apsolīju arī laikus atgriezties mājās…

Atbrīvojusies no sarga tvēriena, centos tēlot puišeli, kam jāsteidz mājup. t

-   Pagaidi… sargs metās uz manu pusi. Balsi skanēja drīzāk samulsums nekā rīkojums, it kā viņš pats nezinātu, kāpēc vēlas mani aizturēt.

-Ja pārnākšu vēlāk, mamma noskaitīsies, pār plecu izmetusi, sāku spraukties cauri pūlim.

Sargs man neatbildēja, un es jau sāku lolot sevī cerību, ka viņš nemūžam neprātos, kāpēc tik dīvaini un neomulīgi skatīties malkas zēna acīs. Izlauzos cauri burzmai un nu mērķtiecīgā riksī skrēju pāri Arsenāla sētai, stūrēdama uz Pajūgu gatvi. Tiklīdz pazudīšu skatienam, viņš mani aizmirsīs, un nu vairs tikai divi trīs soļi…

-   Stāt! Ei, tu ar grozu, paliec, kur esi!

Sirds man dauzījās kā negudra, taču izlikos sarga saucienu nedzirdam. Vēl pāris soļu, un būšu ārpus viņa redzesloka.

-   Dres, apturi viņu! iesaucās sargs. Pametu skatienu pār plecu, lai redzētu, kam viņš uzsauc, un ieraudzīju priekšpusdienas muskuļu kalnu, to, kurš kāroja uzzināt par iekļūšanu pūķa bruņinieku kārtā. Jāatzīst, ka, neskatoties uz druknumu, viņš bija gana žigls. Pirms brīža šis vēl stāvēja, ērti atzvēlies pret darvoto dēļu sienu, bet jau nākamajā mirklī, izstiepis platu, spalvām apaugušu ķetnu, sagrāba mani aiz svārkiem.

-   Paliec turpat, muskuļu kalns sacīja, ar garu vēzienu ievilkdams mani melni darvotajā ēkā. Svārki žēli nošvirkstēja, un es ietenterēju pa parādes kāpnēm un, pazaudējusi grozu, nokritu četrrāpus uz nostaigātā māla klona. Savainotajā rokā iecirtās asas sāpes, taču sevis lutināšanai laika nebija, jo muskuļu kalns, sagrābis no mugurpuses, uzstatīja mani atkal kājās.

-   Kurp tad tā iedams? Vai nedzirdēji, ka tev lika apstāties?

Manuprāt, zinu, kā jūtas žurka, kad mūsmāju Bests to aiz muguras sagrābj žokļos. Muskuļu kalns sažmiedza mani tik stipri, ka ne par ko citu vairs domāt nespēju. Manas kājas zemei, šķiet, pieskārās tikai uz īsu mirkli, iespējams, tās vairs negribēja mani tālāk nest.

-   Klau, Dres, drusku mierīgāk. Tas taču bērns.

-        Katrā ziņā pietiekami vecs, lai censtos aiztīties no Hannesa, atbildēja Dress. Taču tvēriens atslāba, un es, zaudējusi līdzsvaru, atkal nostiepos garšļaukus.

-        Nu ja, norūca vīrs, kas bija apsaucis Dresu, un es apķēros, ka tas ir tas pats ieroču meistars no tās pašas priekšpusdienas. Acīmredzot mājā iekārtota sargu treniņu zāle: viscaur uz melnajām koka sienām sakārti dažnedažādi ieroči un ekipējums, koka nūjas, šķēpi un ķīļi, ķiveres un bruņu vestes, un zobeni.

-   Un ko tad Hanness ar šo zaļknābi iesāks?

-        Nezinu gan, atbildēja Dress. Bet puika nepaklausīja un neapstājās.

Tostarp durvīs parādījās pirmais sargs.

-        Nu viņš man rokā, sargs iesaucās, viegli nostiepdams uz leju mundiera malas, kas acīmredzot, viņam kāpjot augšā, bija sarāvušās uz augšu.

-        Jā, tā varētu sacīt. Ko tu domā ar viņu iesākt? pajautājis ieroču meistars noņēma ķiveri un pārbrauca sev pār matiem, kas bija īsi, iebrūni un sviedros salipuši.

-        Nezinu… Hanness pēkšņi izskatījās pavisam bikls, nu, ar viņu kaut kas nav lāgā…

-        Kaut kas ar viņu nav lāgā, ieroču meistars atkārtoja izsmējīgā balsī, ak vai, cik traki. Par to viņš jāiemet bedrē.

Hanness samulsa vēl vairāk, taču palika pie sava.

-        Manuprāt, esmu viņu kaut kur redzējis vai arī… vārdu sakot, viņš man kādu atgādina.

Ieroču meistars nopūtās.

-   Celies augšā, puis. Kāpēc tu neapstājies?

Lēnītēm uzrausos kājās un nokāru galvu kā baidīdamies vai kautrēdamies.

-        Nemaz nezināju, ka viņš domā mani, un… un es apsolījos mammai laikus būt mājās.

-        Tas nu gan ir slepkavniecisks noziedznieks, ko esam te noķēruši, vai ne, Dres? ieroču meistars nicīgi smīkņāja. Pārbaudi, vai nav kaut ko nočiepis, un, ja nav, laid mājās pie mammas. Mums, pie joda, taču jādara prātīgākas lietas.

-        Es neesmu nekāds zaglis! iespējami dusmīgā balsī sacīju. Neesmu neko nočiepis!

Dress stūma mani uz sienas pusi, ar vienu roku cieši pieturēdams, ar otru cenzdamies novilkt meistara Maunusa ādas jostu. To viņš pēc brīža pameta Hannesam, kas, atraisījis ādas maciņa auklu, izbēra kreisajā rokā tā saturu.

-        Četri vara stienīši, maizes gabaliņš, papīra strēmele un mazlietiņ pūkainas jēra vilnas, viņš sacīja.

-   Un kas uz tās lapiņas? painteresējās Dress.

-   Hm… man par burtiem maza saprašana…

-        Dod man, teica ieroču meistars, paņemdams zīmīti, divi klēpji malkas, samaksāts: četri vara šiliņi, viņš lasīja.

-       Tā tas ir, lai malkas mammucis nedomā, ka šmaucos, iestarpinājos. Jo meistars Maunuss, manuprāt, šoreiz bija vēl viltīgāks. Vēsti viņš, tāpat kā pirmajā reizē, uzrakstīja ar neredzamu tinti, taču par malku ziņoja ar parastu tinti, lai nevienam nerodas aizdomas.

Hanness stāvēja, blenzdams uz četrām vara monētām. Aizturēju elpu skaidri jutu, kurp virzās viņa domu gaita. Viņš zināja: kaut kas nav lāgā, un tas lika pievērst uzmanību acīmredzami necilam malkas zēnam. Un vīrs netika gudrs, kas te īsti slēpjas.

-        Atdod zēnam maciņu, lai iet, norīkoja ieroču meistars, un man aiz atvieglojuma saļodzījās ceļgali. Dresa tvēriens atslāba, un Hanness pasvieda man jostu un maciņu ar monētām. Trīcošām rokām mēģināju to aiztaisīt, un beigu beigās izdevās arī.

-        To nu gan glabā, puis, piekodināja ieroču meistars, pastiepdams papīra lapiņu, lai malkas mammucis nedomā, ka šmaucies.

-   Paldies, kungs, sacīju, pastiepdama roku pēc lapiņas.

Viņš to nelaida vaļā.

Tā nu mēs stāvējām, satvēruši papīru katrs aiz savas malas, un es nekādi nevarēju saprast, kāpēc viņš to nelaiž vaļā.

-        Kungs? ierunājos, juzdama, ka balss mazliet dreb. Vai drīkstu paņemt savu papīru? jautāju, cenzdamās nepacelt skatienu.

-   Tev rokas par tīru, viņš sacīja.

Pirmajā mirklī neaptvēru, ko ieroču meistars grib teikt. Tas nāca tik negaidīti. Tik pēkšņi. Mamma mūždien atkārto, ka man netīras rokas. Un tad jāiet uz sūkni tās mazgāt, citādi nedrīkst ķerties pie ēdiena vai viņas sulu pudelēm, vai zāļu burciņu etiķetēm, vai vēl pie kaut kā. Savu mūžu necerēju, ka rokas man būs par tīru.

Beigās man pielēca, kur tas suns aprakts. Iedomājos meldera puikas un muļķa Anša rokas platas, spēcīgas ķetnas ar sasprēgājušiem nagiem un sarepējušu ādu pirkstu starpās un ap nagiem, rievām, kas tikpat kā iezīmētas ar brūnu tinti. Atlaidusi zīmīti, pievilku roku sev klāt, taču, kas par vēlu, tas par vēlu. Ieroču meistars, sagrābis mani aiz aproces, nelaida vaļā.

-        Tā nu gan nav zēna roka, viņš sacīja, un malkas nesēja ne tik.

Mēģināju izlocīties, roku izraut, taču panācu vienīgi to, ka Dress stingri satvēra manu otro roku, savainoto, un nu, lai nekliegtu, bija jākož lūpā.

-  Tu domā… ka tā ir meitene?

Ieroču meistars, saņēmis mani aiz zoda, pacēla seju augšup.

-   Ieskaties ciešāk, viņš sacīja, protams, meitene.

Aizvēru acis, taču jutu, ka starp skropstām spiežas asaras. Dre-

sa sagrābtā roka pulsēja un svila, trakāk vairs nevar būt: tik tuvu brīvībai un atkal sprostā.

-        Paskaties manī, klusā balsī, gandrīz vai dūdodams, sacīja ieroču meistars. Paskaties, manu meitēn…

Kā apvārdodams bērnu vai dzīvnieku, ko grasās apmācīt.

Labi, es nodomāju. Ja jau pats lūdz, palūkošos arī. Un, atvērusi acis, sastapu viņa skatienu.

-        Atlaidiet mani, ierunājos labākajā Kauninātājas balsī. Vai tā jūs izturaties pret cilvēkiem, kas pārjums vājāki?

Abi mani palaida vaļā. Atmuguriski virzījos uz durvīm. Dress šūpoja galvu, tikpat kā saņēmis bliezienu ar kamanu sliedi. Ieroču meistars stāvēja klusēdams. Acis viņam mirkšķinājās, tomēr pēc brīža atkal pievērsās man.

-   Tu esi Kauninātājas meita, viņš secināja.

-Jā. Nu varbūt arī mani izbarosiet pūķiem? Un ieturēsiet naudu no cilvēkiem par to, ka atnāks noskatīties?

Nespēju nostādīt īsto balss toni, tā skanēja par biklu vai par dusmīgu.

-   Tikpat kā cirka priekšnesumā… balss man aizlūza līdz galam, un es nespēju vairs parunāt. Šā vai tā ieroču meistara skatiens pievērsās grīdai.

-   Mēs tev neko nedarīsim, viņš solīja, un varbūt arī tava mamma drīz tiks brīvībā. Lai tik atrodas īstais slepkava.

-   Vai jūs maz zināt, kurš tas ir? Vai vispār esat padomājuši, ka…

Tālāk netiku, jo Hanness, sagrābis mani no mugurpuses, ar roku aizspieda muti.

-   Noķēru gan, viņš iesaucās.

Iekodu rokā no visa spēka.

-   Velns parāvis, Hanness iegaudojās. Viņa man iekoda! Tas velnēns man iekoda!

-   Kaut tu no tā nomirtu! iesaucos un iespēru viņam pa kāju. Tomēr, arī neganti streipuļodams, viņš mani neatlaida, un arī Dresā bija atgriezusies dzīvība. No vadža uz sienas norāvis vecu apmetni, viņš uzmeta man to uz galvas, tā ka es vairs neko neredzēju un tik tikko spēju paelpot. Viens, laikam taču Hanness, salieca man kājas un cieši spieda, kā jutu, ceļgalu mugurā.

-   Padod jostu, noņurdēja Dress, un ap mani kaut kas cieši sakļāvās, neļaudams pakustināt rokas.

Spiediens mugurā atslāba, taču par piecelšanos vēl nebija ko domāt. Apmetnis smirdēja pēc sviedriem un dubļiem un bija tik biezs, ka, šķita, jānoslāpst. Josta, ko man aplika, spieda un padarīja nejutīgu savainoto roku, un Dresa tvēriens nepārprotami atplēsa vaļā pūķa koduma brūces, jo man pār elkoni uz delmu ritēja silta, mitra straumīte. Ar pūlēm pagriezos uz otriem sāniem un tad uz muguras, mēģinādama uzslieties sēdus.

-        Viņa man iekoda! Hanness, šausmu pārņemts, nebeidza vien vaimanāt. Asiņo…

-        Paturi bridi zem ūdens pumpja, ieroču meistars deva padomu.

-Jā, bet, kā tu domā vai… vai viņa nebūs mani apvārdojusi…

-        Nu un? Varbūt grasies gaidīt, kamēr nokritīsi beigts? Vai tad viņai ir indes zobi, ko? Taisies, ka tiec līdz ūdens pumpim! Un tu, Dres, savāc meitēnu. Mēs taču nodosim viņu tālāk virsvadībai.

Dress uzstatīja mani kājās, paceldams aiz jostas kā somu aiz roktura. Tad mani pēkšņi sagrieza otrādi, viņš bija pārmetis mani pār plecu, ļaudams nokarāties ar galvu uz leju. Spārdījos, cenzdamās dabūt kājas lejā, bet viņš rūca vien.

-        Beidz, viņš sacīja, mēs, kā sacīt jāsaka, vajadzības gadījumā varam tev sasiet arī kājas.

Mitējos spārdīties. Iekritu bezcerībā.

*

Dress stiepa mani projām kā saini un arī nometa kā saini. Neredzēju pilnīgi neko, nevarēju pakustināt rokas, un, lai arī biezais apmetnis triecienus cik necik mīkstināja, es tomēr apdauzīju plecu un ceļgalu un kārtējo reizi nostiepos garšļaukus, jau atkal nespēdama piecelties.

-   Nu, ierunājās dzedra balss. Kas te tāds?

-   Meitene, kundze. Noķērām Kauninātājas meitu.

-   Kāpēc viņa iesaiņota kā Ziemas Saulgriežu velte?

-        Kundze, mums likās… ieroču meistars apstājies mazliet satraukti iekāsējās, viņas acis, kundze…

-        Viņa taču pavisam bērns, ieroču meistar. Neba trīs pieauguši vīri nespēj tikt galā arī tad, ja viņas seja nav aizsegta. Atbrīvojiet viņu.

īsti nezinu, ko biju iztēlojusies par "virsvadību". Taču, kad Dress atlaida siksnu un smacējošais apmetnis beidzot nokrita, man acu priekšā parādījās bagātīgi zili zīda svārki. Un, kad pacēlu galvu, mans skatiens apstājās pie zeltīta brokāta ņiebura. Kundzes

melnos matus stingri saturēja baltu pērļu virkne, bet pašās beigās jo šoreiz tā biju es, kas nevēlējās skatīties viņai acīs, ieraudzīju sausu, kaulainu seju līķa bālumā. Dāma Rēgs. Lizas kundze. Drakana māte.

Man sametās baisi. Galvā pazibēja satraucošas ainas nazis, baltu dūnu sniegputenis un nikns kliedziens, tik ass un griezīgs, ka izklausījās drīzāk pēc plēsīga putna, nevis cilvēka. Kundze pieliecās man klāt, un es nevilšus nodūru galvu. Bet viņa tikai maigi pieskārās manai rokai.

-   Bērns, tu taču asiņo. Vai viņi tev nodarīja pāri?

Neticēju savām ausīm. Gaidīju, ka viņa atkal izvilks nazi un uz vietas pārgriezīs man rīkli. Bet kundze stāvēja un izskatījās, ka viņai tiešām rūp mana sasaitētā roka. Aiz pārsteiguma zaudēju valodu.

Kundzes kārnās, bālās rokas atrotīja uz augšu manu piedurkni, un atklājās asinīm piesūcinātais pārsējs.

-   To mēs neizdarījām, ierunājās ieroču meistars.

-   Viņu, jādomā, savainoja briesmonis, Lizas kundze ļāva manai rokai atkal nokrist. Nabaga bērns. Pateicies liktenim, ka tiki vaļā, pirms viņš nodarīja ko sliktāku. Un nu tu esi drošībā.

Atvērusi muti, tūdaļ to atkal aizvēru. Ko lai es teiktu? Labprāt bilstu vārdiņu Niko aizstāvībai, bet diez vai tas būtu prāta darbs. Katrā ziņā labāk neatklāt, ka zinu viņa atrašanās vietu.

-   Tu esi pavisam apdullusi, vai ne? Nāc apsēdies uz krēsla. Nu, kā tad tevi sauc?

-   Dina, nokurkstēju, tikpat kā iekritusi apburtā pilī, kur viss inscenēts tieši tā, kā paredzēts. Kāpēc viņa tik laipna? Vai tāpēc, ka līdzās stāv ieroču meistars ar saviem vīriem? Kundze balstīdama turēja mani aiz veselā elkoņa, it kā baiļodamās, ka nokritīšu. Krēsls, uz kā viņa man piedāvāja apsēsties, bija ar sarkanas ādas sēdekli un brokāta spilvenu, kas mirdzēja zelta pavedienos. Tas nekādā gadījumā nebija paredzēts tādam noskrandušam un necilam bikšu pārim kā manējais.

-   Pastāsti mums, Dina, kas īsti notika, kundze tagad prašņāja, kā tu no viņa tiki vaļā? Kur viņš tevi ieslodzīja?

Kundzes smarža klājās man visapkārt kā neredzams mākonis, gandrīz tikpat smacējoši kā pirmīt apmetnis. Nezināju, ko teikt.

-   Kur ir mana mamma? es atbildēju ar pretjautājumu. Kāpēc jūs gribat viņu nogalināt? Viņa neko sliktu nav izdarījusi!

Mēģināju sastapt kundzes skatienu, taču viņa, ar mani runādama, skatījās ieroču meistarā.

-   Tava mamma runāja nepatiesību un nespēja veikt savu pienākumu, kundze man paskaidroja. Tas ir nopietns pārkāpums. Bet varbūt šāda rīcība izskaidrojama ar to, ka viņa baiļojās par tavu dzīvību. Nu varam mammai parādīt, ka esi drošībā mūsu paspārnē, un viņa, cerams, savu liecību mainīs. Un, ja tu vēl varētu mums palīdzēt notvert briesmoni Nikodēmu… jā, tad viņa, man domāt, vispār izbēgtu sodam.

Kundze bija soli atkāpusies un vēl aizvien vairījās skatīties uz manu pusi, bet es jutu, ka viņa tomēr mani vēro. Viņa stāvēja pavisam rāmi, gaidīdama, uzlikusi vienu roku krēsla atzveltnei un otru man uz pleca. Labi zināju, ko viņa gaida. Viņa to jau tikpat kā pateica: izdod mums Niko un jūs ar mammu būsiet brīvas.

Nezin kāpēc ienāca prātā meldera Silla un diena, kad spēlējām princeses. Todien es kļūdījos, lai gan Sillu labi pazinu, tāpat arī mūsu attiecības. Taču Silla gaiši sārtajā tērpā un zilu puķu vainagu galvā… viņa taču bija tikai vāja atblāzma. Lizas kundze lūk, īstā princese: ar mirdzoši spožu ārieni, zīda svārkiem un pērlēm, kas, pieskaņojoties smaidam, zaigo matos, taču nāvējoši bīstama jebkurai nabaga dvēselei, kas viņas spēlītē sper nepareizu soli. Nazis bija īsts nazis, un, jau iedomājoties vien, ko Lizas kundze darīs ar Niko, ja sagūstīs, mani stindzināja.

Es viņai neuzticējos. Neba viņa nezina, ka darīšu gandrīz vai jebko, lai glābtu mammu? Ausīs man vēl aizvien krakšķēja pūķa zobu cirtieni kazlēna galvā. Taču, ja es mainītu Niko dzīvību pret mammu, kāda garantija, ka Dāma Rēgs izpildīs savas saistības? Un Niko… iedomājos, kā viņš sēdēja cellē, dzerdams Drakana vīnu, pat nojauzdams, ka tas saindēts. Zināju, cik smagu cīņu viņam nācās izcīnīt, lai saglabātu drosmi, cik ļoti viņu, godīgi sakot, biedēja soda izpildītāja zobens, nāve cilvēku aplenkumā, kas naidpilni kliedz un brēc, būdami svētā pārliecībā, ka viņš nobendējis sievieti, bērnu un vecu vīru.

Jutu sev uz pleca Lizas kundzes kuslos, kaulainos pirkstus. Ak, kaut viņa ļautu man pakustēties! Roka pukstēja un smeldza, un mitrais traips uz piedurknes pamazām gāja plašumā, plezdamies aizvien milzīgāks. Man nebija ne jausmas, vai rīkojos pareizi. Tomēr izšķīrusies pagriezu galvu, turklāt tik aši, ka Lizas kundze nepaspēja novērsties.

-  Pastāsti mums, kāpēc tavs dēls nogalināja Bianu, ierunājos. Bērns, manuprāt, tieši bērns būs visiedarbīgākais. Ja viņai piemīt kaut mazākā vainas un kauna izjūta, tad to spēs atsaukt Biana nāve, kas varbūt sagādāja viņai lielākās sāpes.

Lizas kundzes acis bija neiedomājami tumšzilas, gandrīz melnas. Sejā nekādas izteiksmes, taču vienubrīd tajā atplaiksnīja niknums, tāds pats kā manējais.

-   Viņš mani atgrūda kā medību suni vai izjādes zirgu, Lizas kundze pavisam neskanīgi dvesa. Atgrūda, kad bija no manis noguris… Un mans dēls firsta krēslam nebija pietiekami labs… Tas bija taisnīgi. Tas bija tikai taisnīgi!

Te pēkšņi kundzes seja zaudēja neizteiksmīgumu. Viņa atgrūda mani tik noteikti un spēji, ka krēsls sasvērās un es nokritu uz viena ceļgala.

-   Raganas perējums! kundze iebrēcās. Ieroču meistar, ņemiet viņu ciet! Viņa ir tikpat melīga kā māte tikpat melīga un tikpat bīstama!

Uzgriezusi man muguru, Lizas kundze paslēpa seju rokās. Kaulainie pleci trīcēja. Vai viņa raudāja? Ieroču meistars ar Dresu stāvēja kā pārakmeņojušies, nespēdami atraut no kundzes acis. Vai tie viņas teikto dzirdēja? Vai kundze maz runāja tik skaļi, lai viņi dzirdētu? Varbūt viņus apstulbināja mans uzdotais jautājums un nekas cits.

-  Vai dzirdējāt, ko teicu? ķērca Lizas kundze, jau mahāmi sekmīgāk pārvaldīdama balsi. Ņemiet ciet to sātana skuķi, pirms viņa nav mūs visus nobūrusi!

16 Ledus lelle

Vēlāk šī nakts ne reizi vien man rādījās sapņos. Pamostoties tumsā, kad acs vēl neko neizšķir, es atkal jutu apmetņa stūri, ko noplēsa, lai aizsietu man acis. Uz mirkli degunā iesitās Dāmas Rēga smārds, pliekani smags saldas smaržas un pūķa asiņu smakas sajaukums.

Kundzes mātišķās rūpes par manu roku beidzās ātri. Nevienam nebija prātā mana roka, ne mani sasienot, ne stiepjot pa gaiteni un kāpnēm uz vietu, ko nekad neredzēju, taču jutu un saodu. Tur bija auksti un akmens grīda bija tik cieta un gluda kā marmors. Smaržoja pēc pelniem un sārma. Man liekas, tas nemaz nebija ieslodzīto pagrabs, ja nu vienīgi manējais. Kaut kur dzirdēja pilam ūdeni. Varbūt te kāda pirts? Bet malkas grēdu, kāda mums ir mājās pie ūdens tvertnes, nekur nemanīja un visas skaņas atbalsojās akmens sienās. Tas nebija nedz ieroču meistara, nedz Hannesa vai Dresa balsis. Šīs balsis man kļuva pazīstamas, lai gan palika bez sejām, man nebija lemts tās ieraudzīt.

-   Nu, un tu mīļuprāt noskatīsies, kā pūķis notiesā mammu? Sarūpēsim tev ērtu vietiņu!

-   Pacentīsimies, lai esi pavisam tuvumā. Tik tuvu, ka, asinīm šļācoties, tiks arī tev!

Man sejā iešļācās ūdens šalts, kas ielija degunā, tā ka nācās klepot un šķaudīt. Ainas, skaņas, kas mudžēja man galvā, bija tik spilgtas, ka sākumā šķita tās ir asinis. Vienubrīd degunā iecirtās smagais meldera kautuves smārds. Pēc tam gan saodu, gan sagaršoju vīnu to viņi man uzgāza uz galvas.

-   Labi, mamma tev ragana. Tomēr, jādomā, pašas bērns būs viņai pieķēries.

-   Vai tad tu viņu nemaz nemīli? Kaut mazdrusciņ?

Rokas mani sagrāba, grūda pret sienu, purināja, līdz galva atsitās pret gludo akmens mūri.

-   Kas tu par bērnu, ka nemīli savu mammu?

Rēciens atbalsojās telpā un atsitās pret mani kā mitra vēja brāzma, vēja brāzma, piesātināta ar vīna smārdu un spļāviena pilieniem.

-  Vai gribi dzirdēt, kā pūķis viņu dīrās? Vai gribi? Tas izklausās, lūk, tā!

Man tieši ausīs ietriecās skaņa, slapjš kraukšķis, kā noplēšot ceptam cālim stilbu.

Tas bija par daudz. Kuņģis sāka raustīties, un biezi, rūgti vēmekļi sakāpa man mutē. Spļāvu un spļāvu, cerēdama trāpīt kādam no viņiem. Ja tik varētu izspļaut arī ainas, ainas, galvā iesprūdušās ainas, no kurām nekādi nespēju atsvabināties.

-   Lieciet mani mierā! saucu, un tas bija tiklab sauciens, kā šņuksts. Lieciet mani mierā, lieciet mani mierā, lieciet mani mierā…

Un tad bija vairs tikai šņuksts.

-   Lieciet viņu mierā, ierunājās pirms tam nedzirdēta balss, ne no tām, kas gvelza riebeklības. Un viņi lika man mieru. Saļimu uz grīdas, un viens vai otrs nedzirdētā balss? uzslēja mani atkal kājās.

-   Nevajag pret viņu izturēties tik skarbi, balss tagad sacīja, mani raudošu maigi apkampdama. Neba viņa vainīga. Ne jau viņa nogalināja tos trīs cilvēkus.

Sēdēju pa pusei uz grīdas, pa pusei viņam klēpī, nespēdama apvaldīt raudas. Viņš glaudīja man matus, it kā būtu mana mamma. Vai tēvs, kuru savu mūžu neesmu redzējusi.

-   Nu, nu, balss murmināja, viss nokārtosies. Mammu atbrīvos. Tevi atbrīvos. Nevienu nekāds pūķis neēdīs.

Augums atslāba, nepajautādams man, vai drīkst. Nepretodamies tas ļāva sevi turēt un aijāt, un mierināt, un pēkšņi es tiešām noticēju. Viss nokārtosies. Sliktākais jau aiz muguras.

-   Tā taču nav tava vaina, balss čukstēja man tieši ausī. Vainīgs ir viņš. Visā vainojams viņš. Un, kolīdz zināsim, kur viņš ir, viss atkal būs labi.

Mans augums alka pēc garāka apskāviena un aijāšanas. Galvā cita garām citai auļoja asiņainas, baismas ainas, un man gribējās tās apstādināt. Vēlējos, lai atkal ir kā senāk. Mamma, Davins, Mellija un es. Pirms Drakana. Pirms Niko. Tobrīd pret Niko jutu neviltotas dusmas un naidu, jo viņš bija visu saraustījis un salicis citā kārtībā. Viņš vainīgs, ka man šobrīd jāstāv izvēles priekšā. Niko vai mamma. Mamma vai Niko. Kāpēc gan pasaulē jābūt tā? Tā būtībā ir Niko vaina, ļaudīm taisnība.

-  Tagad pastāsti mums, balss čukstēja, lai varam noņemt tev acu apsēju un atsvabināt rokas. Kur viņš atrodas?

Daudz netrūka, lai es pateiktu. Cik grūti bija to nedarīt! Tomēr, par spīti tam, ka viņa klusēja, par spīti tam, ka viņa stāvēja klusa kā pelīte, it kā viņas te vispār nebūtu, es varēju viņu saost. Dāmu Rēgu. Prātā ienāca Silla un tas, ka uz smaidošiem cilvēkiem nevar paļauties.

-   Nezinu, izdvesu, nudien nezinu!

-   Kur tu viņu redzēji pēdējo reizi?

-   Ejā pie pūķu aploka. Viņš negribēja mani ņemt līdzi. Sacīja, ka atstāšot pilsētu un es tikai maisīšos pa kājām. Viņš nevēlējās ar mani….

Nebija nemaz tik grūti izplūst asarās un notēlot sāpes un dusmas.

-   Un ko darīji tu? Kur sadabūji drēbes?

-    Es… es noņēmu no veļas auklas. Taču es neesmu zagle. Nebūt ne. Nudien neesmu. Atradu sievieti, kas meklēja zēnu, malkas iznēsātāju. Viņa dod man pusi šiliņa par katru grozu. Es domāju… iešņukstējos atkal, cerēju mazdrusciņ nopelnīt, lai varu samaksāt cilvēkam, kas aizved mani mājās. Taču šeit viss ir tik dārgs…

-    Un mamma? Vai tiešām tu laistos lapās un atstātu viņu šeit?

-         Es taču nezināju… Vēl šorīt neko nezināju… ka jūs… ka viņa…

-   Ka viņa apcietināta?

-Jā. To es taču nezināju.

Uz brīdi iestājās klusums. Tad viņš mani atstūma, neteiksim, ka aizkaitināti vai mežonīgi, tomēr roka iesmeldzās. Atvērās kādas durvis, kuras pēc brīža aizslēdza. Vai es būtu palikusi viena? Kas to lai zina. Sēdēju uz gludās, cietās akmens grīdas, drebinādamās, maziņa un nobijusies, un nebija nevienas vietiņas, kur man nesāpētu. Varbūt viņi aizgāja apspriesties.

Durvis atkal atvērās. Nodunēja soļi.

-   Vai dzirdi mani?

Ta bija Dāmas Rēga balss. Mani apņēma viņas smarža.

-   Vai dzirdi mani, raganas perējum?

-Jā, atčukstēju. Citādi neuzdrošinājos.

-        Tava mamma, raganas perējum, rīt mirs. Tava mamma rīt mirs, un briesmonis mierīgi varēs pastaigāties, runāties, ēst, dzert un elpot vēl ilgi pēc tam, kad mamma būs pārvērsta nožēlojamā asiņainā gaļas gabalā un kaulu čupiņā. Vai to tu vēlies? Vai tiešām jūties gandarīta?

Manuprāt, tieši tobrīd es pārvērtos ledū. Skaidrāk es pateikt nevaru. Neteiksim, ka mans augums pārstāja asiņot, smelgt vai sāpēt. Taču tas man vairs nebija tik būtisks. Likās, ka sēžu pati savā galvā, tālu projām no visa, iekšpusē, taipus parastās siltās ādas, biju pārtapusi statujā, ledus lellē, cietā, dzedrā un nekustīgā.

Kundze gaidīja. Taču ledus lelle nevēlējās runāt. Nesacīju ne vārda. Pēkšņi viņa nošņaukājās, it kā saodusi nelabu smaku, un soli no manis atkāpās. Zīda svārki nočaukstēja.

-        Viņa ir netīra. Viņa smird. Noskalojiet un izmetiet laukā. Nevēlos savā mājā tādu sātana tīstokli.

Laikam jau viņi saprata. Ne reizi nenoliecu galvu. Ledusauksts ūdens gāzās vispirms no priekšpuses, tad no aizmugures un beigās man pāri. Trīs pamatīgi spaiņi, un es biju izmirkuši kā noslīkusi

žurka. Mani kārtējo reizi pārvietoja, šoreiz tuvāk durvīm. Augšā pa dažiem pakāpieniem un tad ārā pa durvīm. Sejā iesitās auksts nakts gaiss, mani nogrūda uz ceļiem, ne uz gludas akmens grīdas, bet raupja, robaina bruģa.

Paliec sveiks, raganas perējum, norūca viena no bezsejainajām balsīm, jūtu līdzi tavai mammai!

Ašs šņāpiens, un rokas nokrita man gar sāniem brīvas, lai gan pēc tik ilgas sasaistīšanas ļenganas un nejūtīgas kā lupatu lellei. Saņēmusi pēdējo spēcīgo grūdienu mugurā, nokritu plakaniski uz aukstā, naktī pievilgušā bruģa.

Gulēju labu brīdi, gaidīdama nākamo sitienu. Soļi attālinājās, taču nebiju pārliecināta, vai aizgāja visi. Bet laiks ritēja un viss bija klusu. Pūķa sakostā roka negribēja klausīt, taču pēc brīža atgriezās dzīvība otrajā un es uztrausos sēdus. Stingiem pirkstiem satvēru auduma stērbeli, ar kuru man bija aizsietas acis. Nevarēju atraisīt mezglus, un apsējs turējās tik stingri, ka pār degunu novilkt nevarēju, tomēr beigās pārstīvēju to pāri pierei un beidzot atkal redzēju pasauli.

Sēdēju Arsenāla sētas vidū. Mēness slīga virs Rietumu spārna torņa, un nevienu tuvumā nemanīja. Tur augšā, pūķu vārtu ēnā, mazāk nekā trīsdesmit soļu no šejienes, saritinājies kā čūska grozā gulēja iesprostotais pūķis. Manī dzima ledus lelles aukstā un skaidrā apņemšanās: jāmēģina pūķi nogalināt tūlīt, kad tas nakts vēsumā ir kūtrs un gauss. Bet es biju par lēnu, un man jau arī pietrūktu spēka, turklāt aplokā ganās vairāki pūķi. Atvestu citu.

Piecēlos. Kājas man bija nosalušas un lempīgas. Vienīgā nenosalusī vietiņa bija pūķa apstrādātā roka, kas svila un pukstēja, it kā tur sēdētu otra sirds. Nejūtīgām kājām steberēju pāri laukumam. Apstājusies pie akas un nejaudādama izvilkt spaini ar tīru ūdeni, padzēros no zirgu dzirdīšanas trauka. Ūdens bija auksts un mazliet smaržoja pēc akmens un sūnām, un, par spīti tam, ka biju viscaur slapja, man zvērīgi slāpa.

Dzēru, kamēr kuņģis bija pilns ar aukstu ūdeni, un pēc tam devos tālāk pa Pajūgu gatvi. Ne jau tāpēc, ka man būtu izstrādāts darbības plāns. Prāts bija pavisam mierīgs. Nedomāju par torņa sargiem, kas var apturēt pils teritorijā izmirkušu un pārgurušu zēnu bez groza un malkas vai cita attaisnojoša iemesla. Un, kad piegāju klāt vārtiem, mazās durtiņas stāvēja atvērtas un sargs, atspiedies pret mūri, nepārprotami snauda. Turpināju ceļu ārā pa vārtiņiem un iekšā aizmigušajā pilsētā.

Vienīgais cilvēks, ko pilsētā pazinu, bija Atraitne, un pat cauri ledum sirds dziļumos mazdrusciņ ilgojos pēc iekurtas plīts un Aptiekāra namiņa zili krāsotajām mēbelēm. Tieši aiz Svētās Adeles, tu nevari aiziet garām… Svētās Adeles smaile, mēnesnīcā vizēdama, pacēlās virs pārējo namu jumtiem, un es vilkos torņa virzienā piemirkušos zābakos, kas ik uz soļa, ko spēru, jocīgi žļerkstēja. Vai viņa nedusmosies, ja atnākšu tik vēlā stundā? Nē, Atraitne nedusmosies vis. Nosēdinās mani uz zila virtuves soliņa blakus plītij, uzliks uz uguns lielo vara kannu. Varbūt noģērbs man slapjās drēbes un iedos pūkaino stirnu krāsas šalli, un virtuvē spēcīgi un jauki smaržos pēc kumelītēm, plūškoka un pūpolvītola, tieši kā pie mammas Liepu namiņā…

Un te mans sapņojums aprāvās. Jo mammas Liepu namiņā taču nav un varbūt nebūs nekad. Doma nāca kā sitiens, satriekdama manu iekšējo ledu lauskās. Paklupusi nokritu uz ceļgaliem, atspiezdamās uz abām rokām, un cauri ievainotajai rokai izskrēja degoša šautra. Un tieši tad, ar ceļgaliem uz bruģa, saķērusi svilstošo, pukstošo roku, es to izdzirdēju pirmo reizi. No sākuma likās, ka tie ir pašas soļi, kas atbalsojas mūros. Tomēr nē, bija vēl cita skaņa, sausāka un piesardzīgāka par maniem piemirkušajiem šļurk-šļurk soļiem.

Uzslējusies kājās, izdarīju pusapgriezienu. Skatījos tuksnesīgajā ielā. Taču tur bija kā izslaucīts tikai mēnesnīcā spīdīgs bruģis, māju mūri un ēnas. Un neviena no ēnām nekustējās.

Vai tā būtu tikai mana iedoma? Brītiņu stāvēju, atslīgusi pret mūri, turēdama pūķa savainoto roku, ieklausīdamās. Nedzirdēju neko citu kā vien savu elpu un vientuļu suni, kas garlaikots gaudoja dažas ielas tālāk.

Gāju vien tālāk, taču tagad soļodama ieklausījos. Un atkal izdzirdēju skaņu klusu, piesardzīgu, zaglīgu, kas apstājās reizē ar mani, un turpināja iet, kad gāju tālāk.

Nogriezušies gar Svētās Adeles baznīcu, devos pāri laukumam uz tirdziņu, kur sidra pārdevējam stāvēja uzslieta lete. Atraitnes namiņš tikpat kā ar roku aizsniedzams, jau varēju saost zālīšu smaržu Atraitnes dārzā. Cik labprāt es piestātu. Cik labprāt atlaistos uz soliņa pie plīts, pārējo atstādama Atraitnes ziņā. Taču man aiz muguras dunēja soļi. Un pie vārtiem zvilnēja īstajā brīdī aizmigušais sargs… Un vēl Dāma Rēgs, kas nav dumja, bet mani par tādu uzskata. Domās dzirdēju, kā viņi stāv mēļodami, kamēr es, aizsietām acīm un sasaistīta, guļu otrpus pirts durvīm. Ļausim viņai diebt, tā viņi noteikti sacīja. Palaidīsim, lai diebj, un noskatīsimies, pie kā viņa aizdiebs! Tā nu es, aiztikusi līdz Aptiekas dārza nobalsinātajam mūrim, neapstājos. Pārgāju uz citu ielu un devos projām no baznīcas laukuma dziļāk svešajā pilsētā, kurā nepazinu nevienu.

17 Soli un ēnas

nezināju, vai mans pavadonis ir viens vai vairāki. Dažbrīd J li likās, ka man neseko neviens. Varbūt kāds suns vai kaķis, vai cilvēks, kam sagadīšanās dēļ ejams tas pats ceļš. Kaut jel tā būtu! Tad varētu tagad pagriezties, tieši tagad, un doties atpakaļ uz Atraitnes namiņu… ja es vēl spētu to atrast. Ieliņas locījās līkumainas un svešādas, un Svētās Adeles baznīcas tornis vairs nebija redzams.

Gandrīz visas ēkas bija tumšas un aizslēgtas, ar slēģiem logu priekšā un aizbultētām durvīm. Tikai vienviet, kur gāju garām, kūsāja dzīvība. Tas bija alus krogs, no kura viesmīlis tagad grasījās mest ārā pēdējos apmeklētājus. No atvērtajām durvīm uz bruģa krita gaismas četrstūris, un doma par gaismu un siltumu lika man palēnināt soli. Daži godībnieki skaļās balsīs burkšķēja, apsaukādami viesmīli par kraupainu suni un nagu maucēju, kas liedz cilvēkiem degvīnu, par ko jau samaksāts. Visskaļākajam bļaurim uz svārkiem pamanīju svaigu pūķa zīmes uzšuvi, un tā apdzēsa manu vēlmi tuvoties. Tamdēļ iegriezos šaurā ejā starp divām mājām, bet tur atkal bija jāapstājas. Taciņas vidū, uzgriezusi man muguru, plati ieplestām kājām stāvēja sieviete, vienlaikus tā kā saturēdama raupjos, melnos svārkus. No sākuma nesapratu, ko sieviete dara, taču tad izdzirdēju viņa vienkārši stāvēja ar vienu kāju vienā rensteles pusē, ar otru otrā un čurāja, radīdama plīkšķus. Kamēr es tā stāvēju, īsti nezinādama, spraukties garām vai ne, viņa jau bija galā un, mazliet sapurinājusies, devās tālāk, it kā nekas nebūtu noticis.

Atvainojiet… klusā balsī ierunājos, atvainojiet, kundze…

Sieviete lēnītēm pagriezās. Lēnītēm tāpēc, ka kustināt kājas viņai laikam bija pagrūti. Katrā gadījumā septiņu soļu attālumā varēju saost degvīnu.

-   Vai tā kundze būtu es? sieviete pajautāja.

Klusēdama pamāju. Ieskatoties ciešāk, atklājās, ka no smalkas kundzes sievietē nav nekā. Korsete bija pa pusei izspraukusies ārā, turklāt nenosakāmā krāsā un tiktāl nopleķota, ka līdzinājās butes sāniem. Mati, kas rīta pusē noteikti bija sakārtoti glītā mezglā, tagad pa pusei sašļukuši, pa pusei saslējušies un mitri pielipuši kaklam. Par spīti nakts dzestrumam, sievietei plecos bija tikai šalle vai apmetnis.

-   Nu, pieklājīgs jau tu esi. Tomēr atšujies. Man plukatām naudas nav.

-   Nē, jūs pārpratāt, steidzīgi iebildu, tātad, ja kundze pateiktu… es labprāt uzzinātu, kur atrodas baznīca.

-   Baznīca? Taisni ārā pa vārtiem, tad pa kreisi…

-   Paldies, kundze, tencināju, spraukdamās viņai garām. Arlabunakti!

-   Klau, sieviete sauca man nopakaļ. Necik tālu netiksi. Tagad viņi, tāpat kā visi citi, durvis aizver jau dienas gaismā…

*

Gāju uz priekšu vien, pa vārtiem laukā un tad pa kreisi, un tur nudien atradās baznīca. Vienīgā nelaime tā nebija Svētā Adele. Tā bija pavisam cita ēka, kas rādījās smagnējāka un tumšāka, mēnesgaismā pelēki melna. Dievnamu apjoza metāla žogs ar pīķiem, kas slējās uz augšu kā asi šķēpi, un laukumiņā starp žogu un baznīcas mūri cita citai cieši klāt spiedās kapu kopiņas, it kā arī šeit trūktu vietas. Baznīcu apņēma pamestības gaisotne, lai gan tā atradās pārapdzīvotas pilsētas vidū. Starp kapu kopiņām bija saaugusi izstīdzējusi, bālgana zāle, un, kad pieskāros žogam, pirksti sataustīja rūsas pārsliņas. Mirkli stāvēju, tikai stāvēju, pieslējusies žogam, bezcerīgi skatīdamās uz kapu kopiņām. Ta varētu būt Svētās Magdas baznīca bet kur tad ir Svētās Adeles baznīca un Atraitnes māja? Varbūt atgriezties, pajautāt čurājušajai sievietei, ja viņa tur vēl būs.

Viņa tur bija taču ne viena. Sievieti bija sagrābuši divi viri, katrs aiz savas rokas, un viņas brēcieni atbalsojās pa vairākām ielām.

-   Lieciet man mieru, velns parāvis… Neesmu neko pārgalvīgu izdarījusi. Lieciet man taču mieru, laupītāji tādi!

Viens vīrs, atspiedis sievieti pret mūri, kaut ko pateica, nedzirdēju, ko. Sieviete vairs nepretojās.

-   Kāpēc? viņa izbrīnījusies vaicāja. Viņš tikai pajautāja, kur atrodas baznīca…

Un tad sieviete pameta skatienu ieliņā un tieši uz manu pusi. Arī vīrs pagriezās, un viņa seja tumsā spīdēja kā bāls, apaļš mēness. Atlaidis sievietes roku, vīrs spēra soli uz manu pusi.

-   Nāc šurp, viņš sauca, bet es nejutu ne mazāko vēlēšanos. Es tikai apsviedos riņķī un cilpoju projām zaķa ātrumā, kam pa pēdām dzenas suņi.

Nemaz nedomāju, ka man pietiks spēka skriešanai. Taču, kā redzams, pietika. Kājas mitri klaudzēja pa bruģi. Atpakaļ cauri vārtiem un tad pa kreisi, projām no baznīcas. Tik tālu projām no baznīcas, cik būs manos spēkos. Līkumoju pa ieliņām, ap vārtiem un laukumiem, spraukdamās cauri žogiem un sastatnēm, rāpdamās pār mēslu kaudzēm un atkritumu kalniem; vienviet izlavījos pa šauru eju cūkkūtī starp divām pamatīgām, smirdīgām peļķēm. Visu laiku izvēlējos šaurākos, tumšākos, netīrākos ceļus, cerēdama tikai uz vienu: vīri man aiz muguras būs par lēnu, par slinku, par vārgu vai gluži vienkārši par lielu, lai sekotu.

Kad beidzot apstājos, tāpēc, ka tālāk vairs nebija, kur skriet, zem kājām bruģa vairs nebija un mūra māju un logu ar stikla rūtīm arī ne. Iela, ja vien to varēja saukt par ielu, bija dubļaina, nolaista taciņa starp māla un dēļu sienām. Te nebija nedz ielu izkārtņu, nedz ūdens sūkņu vai notekcauruļu, nedz arī ielu apgaismojuma. Deguma dūmi jaucās ar atkritumu un dzīvnieku, tāpat arī cilvēku čuru un mēslu smaku, un mājas stāvēja cita citai tik tuvu, ka visbiežāk, izstiepjot roku, varēja pieskarties raupjajām un grubuļainajām dēļu sienām abpus ieliņai. Zirga pajūgs te nemūžam neizsprauktos pat ar rokas ratiņiem tā būtu, kā būtu. Nebija grūti iedomāties, ka esmu iekuģojusi tumšākajā, šaurākajā un netīrākajā Dunarkas daļā Graustos.

Uzgriezusi muguru nevīžīgajai māla sienai, zagšus rāpos uz priekšu, ik pa brīdim ieklausīdamās. Kaut gan bija dziļa nakts, aiz biezajiem mūriem dzirdēju balsis un citus trokšņus: māla priekšmetu un skārda podu piesitienus, ķildas, žurkas pīkstošo spiedzienu, kam trāpījusi kurpe vai akmens. Bet soļus gan nedzirdēju. Ilgi sēdēju, gaidot, vai kāds neiegriezīsies šaurajā ielas galā. Nezināju, vai esmu aizbēgusi. Nezināju, ko viņi darītu, mani atraduši. Sveikā jau es cauri netiktu. Droši vien atkal iespundētu. Varbūt piesietu ķēdē kā medību suni, ko grasās izmantot. Biju tik nogurusi, ka ieslīgu gandrīz vai pilnīgā vienaldzībā. Nē, vienaldzība tā nebija. Tikai… gurdums. Ja viņi uzpeldētu ar pūķi saitē ielas galā, es šobrīd nekustētu no vietas. Tomēr, ja mani tagad notvertu… lai nu kā, vismaz medību suni no manis neiztaisīja. Niko viņi neatrada. Un uz Atraitnes māju es viņus arī neaizvedu.

Nezinu, cik ilgi tā sēdēju. Vai tik vienubrīd neaizmigu atvērtām acīm. Nebiju droša, vai pēc tik nāvīga sasaluma vispār atgūšos. Skriedama biju sasvīdusi. Taču šobrīd, sēžot bez kustībām, nakts gaiss dzēla divtik dzestri. Mati un apģērbs man bija izmirkuši līdz pēdējai vīlītei, un zobi mutē klabēja. Lai nu kā, nedz soļus, nedz ēnas ieliņas galā nemanīja. Laikam būšu izsprukusi sveikā. Ja tik vēl atrastu daudzmaz siltu un sausu slēptuvi un mazliet nosnaustos. Pēc tam varētu atgriezties pilsētā un, austot gaismai, sameklēt Atraitnes māju.

Kājas trīcēja tik neganti, ka tik tikko spēja mani nest. Un ielas bija tik dubļainas, ka ik pie soļa šļakstēja. Uzgāju nojumi ar trīs kazām un mirklīti aizsapņojos par mīkstiem salmiem un pat, kā tikt pie siltas lāses kazas piena. Tomēr nekā viens no radījumiem izrādījās vecs, negants āzis, kas, apjautis manu nodomu rāpties pāri, tūdaļ ar ragiem metās klūgu žogā. Grasījos atmest visam ar roku un atlaisties kaut kur sētmalē, te pēkšņi degunā iesitās brīnumaina smarža, gandrīz vai pārmākdama šeit ierasto smirdoņu. Maize. Svaigi cepta maize. Un deguns aizveda mani gar stūri uz nelielu sētu, kas izrādījās tīrāka par pārējiem graustiem. Pagalms bija kārtīgi nolīdzināts māls, ne tikai drazas un dubļi, un, kā rādās, laiku pa laikam to pat izmēza. Māja apņēma pagalmu no divām pusēm, un ēka bija māla un guļbaļķu būves krustojums, sienas pat bija redzējušas balsināšanu.

Vienā pusē slēģi stāvēja plaši atvērti, visu mājas galu, šķiet, aizņēma viena milzumliela krāsns un no sarkanbrūniem akmeņiem būvēts skurstenis. Šobrīd nemanīja nevienu maiznieku, taču man ne prātā nenāca pa galvu pa kaklu mesties iekšā ceptuvē, kā to varētu nodomāt. Mans īstais vārds acumirklī bija sušķis. Pat jaukākais un saprotošākais maizniekmeistars, ieraudzījis tādu dubļu cūku savā ceptuvē, zaudētu pašsavaldīšanos. Turklāt vienā stūrī, atslieta pret mūri, stāvēja koka ķerra. Ak, ja varētu zem tās palīst… paglābtos no smalkā lietutiņa, kas bija sācis sijāt, un nobēgtu ārpus naidnieku redzesloka. Un skursteņa mūrītis noteikti ir jauks, silts kaktiņš, kur atlaisties.

Slapstīdamās šķērsojusi pagalmu, ielocījos spraugā starp ķerras kasti un sienu un ķerras paspārnē un tumsā svētlaimīgi savilkos čokurā. Kur nu vēl labāku slēptuvi, es pie sevis nodomāju. Un tad mana roka pieskārās kaut kam mīkstam un siltam, un dzīvam, kas iešņācās:

Tinies projām! Nenāc klāt! Vai zini, man ir nazis!

18 Roza

Tāda, lūk, bija mūsu pirmā tikšanās ar Rozu. Ja ne mans nogurums, mēs nepārmītu ne trīs vārdus es gluži vienkārši laistos lapās. Bet tobrīd es to nejaudāju. Biju izcīnījusies ar slepkavām, pūķiem, dāmām rēgiem un lieliem, pieaugušiem pils sargiem. Un samiegojusies pārbiedētas meitenes balss man vairs nebija nekāds bieds, lai cik nažu būtu viņas rīcībā.

-        Pietiks gan tev, gan man, atbildēju, ja ne, tev jāmeklē cita vieta, es personīgi nakts melnumā nesperšu tālāk ne soli.

Iestājās īss klusuma mirklis. Tumsā meitenes seja blāvoja kā nedaudz gaišāka pelēka ēna ar izplūdušu acu pāri.

-   Cik jocīgi tu runā, viņa sacīja. No kurienes tu nāc?

-        No Bērzūnes, attraucu, pēc tam iedomādamās, ka par daudz atklāties nav prāta darbs. Varbūt Kauninātājas dzīvesvietu zina visa pilsēta?

-   Kur tas ir, meitene painteresējās, pavisam tālu laukos?

Meitenes mutē "pavisam tālu laukos" izklausījās kā "ļoti stulbs

un ļoti tūļīgs". Taču biju pārlieku nogurusi, lai strīdētos.

-Jā, es atbildēju, pavisam tālu…

Skursteņa mūrītis izrādījās vēl siltāks, nekā biju cerējusi. Atspiedusi muguru, tagad ļāvos cepināties. Acu plakstiņi krita ciet, taču augums vēl ilgi nebeidza trīcēt.

-   Kur tu tā izmirki? meitene tumsā noprasīja.

-   Līst, strupi atburkšķēju.

-        Ne jau tik ļoti, meitenes balsī ieskanējās neuzticēšanās un aizdomas. Vai tik tev kāds nedzenas pakaļ?

-        Nnē, es meloju. Vai tiešām viņa neapklusīs, vai tiešām neļaus man iemigt?

-   Dzenas gan, meitene turpināja. Kamdēļ tad tu šeit slēpies?

-   Kamdēļ slēpies tu? Man tikai vajag vietiņu, kur izgulēties.

Uz mirkli iestājās klusums.

-        Skaidrs, meitene pēc brīža atsaucās, lai gan neizklausījās, ka viņa man ticētu. Tā vai citādi, viņas aizdomīgums, šķiet, noplaka. Varētu nodomāt, ka tas, ka mani vajā, viņu mazdrusciņ nomierināja. Dīvaina meitene. Taču es biju pārāk nogurusi, lai brīnītos, pārāk nogurusi domāšanai, pārāk nogurusi jebkam, izņemot gulēšanu.

*

Man sānos bukņīja elkonis.

-   Ei! Ei, miegamice! Mosties!

Atvēru acis. Neteiksim, ka laukā bija liela diena, taču nakts pamazām bālēja.

-   Kusties. Es taisos projām, bet tu tik guli.

Tramīgi pagriezu galvu. Līdzās man gulēja meitene ar gaišām izspūrušām bizēm, bukņīdama man sānā. Kas viņa tāda? Kur es atrodos? Un kāpēc man tik nelabi?

Un tad pēkšņi man prātā atausa itin viss. Mamma. Pūķis. Šodien. Šodien, un es te gulšņāju zem ķerras maiznīcas sētā Graustos, bet Niko ar meistaru Maunusu domā, ka esmu pie Atraitnes. Un meitene ar gaišajām matu pīnēm dalīja ar mani guļvietu nakts otrajā pusē. Ātri aizvēru acis, cenzdamās izvairīties no skatiena, taču viņa nelikās neko manām.

-   Celies, miegapūžņi. Pasteidzies!

-        Mieru, tikai mieru, murmināju, lai gan, sliedamās augšā, nebūt nejutos mierīga.

Tikko sakustējos, pūķa sakostā roka iesmeldzās tik stipri, ka man aizrāvās elpa. Izlauzušās no aizvērtajiem plakstiem, man pār vaigiem noritēja vairākas asaras.

-   Kas noticis? pajautāja mana nakts draudzene.

-        Es… sasitu roku, izspiedu caur sakostajiem zobiem. Pukst, pukst, pukst… vienreiz taču tai jānomierinās.

Meitenes gulēšanai sarūpētais salmu klājiens nočaukstēja.

-Jā, redzu, viņa noteica, asiņojusi, nudien smagi asiņojusi.

Atvērusi acis, centos palūkoties uz sevi no malas. Meitenei taisnība. Visa roka no pleca līdz elkonim sakaltusi tumšos asins traipos. Un es vēl cerēju nepamanīta atrast ceļu līdz Atraitnes mājai. Tāda roka taču nevar nepievērst uzmanību.

Zagšus paskatījos meitenē. Viņas jaka bija vienmuļš brūnas, pelēkas un baltas krāsas savārstījums, droši vien adīta no dzijas pārpalikumiem. Zem tās melna kleita, kas sniedzās līdz zemei.

-   Ko tu gribētu klāt, ja mēs samainītos drēbēm? pajautāju.

-   Ko es teicu! Tevi vajāl

Izlikos nedzirdam.

-        Man ir četri šiliņi, tos tu varētu dabūt, paziņoju, saņemsi vēl, kad atnāksi paņemt savas drēbes pie… vienā vietā, par kuru pateikšu vēlāk, ja piekritīsi.

Meitene pārdomāja dzirdēto.

-        Un kā lai zinu, ka tu vienkārši nešmaucies? Četri šiliņi: lēti novērtētas drēbes.

Nezināju, ko teikt.

-   Es tevi nepiešmaukšu…

Kā lai viņu pierunāju?

-        Šajā iedzīvojos pavisam nesen, meitene stāstīja, pieskardamās kleitai, mammai iedeva viena kundze, kam viņa mazgā veļu, un tā nav necik nēsāta. Diez kas nebūs, ja tagad…

Meitene aprāvās pusvārdā, cenzdamās notvert manu skatienu, bet es, dabiski, neskatījos viņai virsū. Nezināju, ko vēl lai saka. Sēdēju, turēdama roku, gaidīdama, kad viņa izšķirsies.

-       Atnāc pie mums uz mājām, meitene pēkšņi izšķīrās, varēsi paņemt vecos svārkus, tie tāpat nekam neder. Un apmetni. Apmetni tu arī dabūsi klāt.

Tagad nāca mana kārta šaubām: uzticēties vai ne. Mājām… kāpēc tad sēdēt šeit, ja ir mājas? Un, ja došos līdzi, ko tad, ja viņa jau sapratusi, kas esmu? Bet varbūt, viņasprāt, man "dzenas pakaļ" tikai naudas dēļ? Bet ko lai vēl es daru? Ne mazākās izvēles.

Un meitene neizskatījās pēc tādas, kas blēdīsies. Par spīti visām runām par nazi un tā tālāk.

-   Nu? meitene noprasīja. Vai nāksi?

Pamāju. Jā.

-   Nu tad gājušas.

Novilkusi pār galvu apmetni, meitene sniedza to man. Nu man kļuva skaidrs, ka neesmu vienīgā, kam iemesls vaimanāt līdz rītam. Meitenes kakls un pleci bija nodauzīti zili melni, izskatījās, ka viņa smagi kritusi vai arī piekauta. Meitene sajuta manu skatienu, taču neko neteica.

-   Kā tevi sauc? pajautāju.

-   Roza. Un tevi?

Nez vai cilvēki zina Kauninātājas meitas vārdu? īsu mirkli jutu kārdinājumu sagudrot citu vārdu, kaut vai tikai drošības labad. Tomēr nezin kāpēc savu nodomu mainīju. Nojautu, ka melot Rozai tas man varētu dārgi maksāt.

-   Mans vārds ir Dina.

Dzirdot šo vārdu, Roza neizrādīja ne mazāko pārsteigumu. Varbūt tāpēc, ka vispirms viņa saklausīja manu balsi tumsā un tikai pēc tam ieraudzīja zēna apģērbu. Šā vai tā, Roza, neko neteikdama, pamāja un, iespļāvusi saujā, pastiepa roku, kā dara ļaudis, noslēgdami darījumus. Arīdzan es iespļāvu, un mēs abas sarokojāmies. Manuprāt, nedz vienai, nedz otrai pusei par noslēgto darījumu nebija īstas skaidrības. Par spīti visam, jutām…

jā, jutām, ka laikam varam viena uz otru paļauties.

*

Roza dzīvoja šaurākajā mājiņā, kāda jelkad redzēta. Ieej vārtos un uzkāp augšā pa šaurām kāpnēm, gandrīz vai trepēm, un tur tad virs pašiem vārtiem mitinājās Rozas ģimene.

-        Uzvedies klusu, mums ejot pa kāpnēm, viņa čukstēja, būs labāk, ja nevienu neuzmodināsim.

Viss mājoklis bija iegarena, šaura istaba. Vienu sienu pilnībā aizņēma divas nišas, un aizkaram otrā pusē kāds gulēja un krāca.

Gaiss telpā bija sastāvējies un smags no alus dvingas un neiztukšotiem naktspodiem. Priecājos, ka man te nav jādzīvo, bet varbūt te tomēr ir labāk nekā uz salmu klēpja zem ķerras? Roza metās klāt lādei pie sienas līdzās nišai. Lāde, saņēmusi grūdienu, iečīkstējās, neteiktu, ka skaļi, tomēr dzirdami.

-   Roza? Tu tā esi?

Otrpus vienam aizkaram sākās rosība, tikmēr aiz otra nogranda mežonīgs krāciens.

-Jā, mamm, atčukstēja Roza, guli vien tālāk.

-   Kur tu biji?

Parādījās Rozas mamma, saņurcīta un miegaina, sirmie mati saslējušies gaisā. Viņa neizskatījās nedz dusmīga, nedz norūpējusies, tikai sagurusi. Nospriedu, ka viņa izskatās drīzāk pēc vecmāmiņas nekā mammas. Katrā ziņā ievērojami vecāka par manu mammu. Basās kājas, kas pavīdēja zem naktstērpa, bija kārnas un grubuļainas kā vistai.

-       Pilsētā, īdzīgi attrauca Roza. Vai man, ja es tā atbildētu savai mammai! Bet Rozas mamma tikai nopūtusies novērsa skatienu, it kā par kaut ko kaunēdamās.

-        Tā taču viņa māja, Roza, meitēn, sieviete sacīja, šobrīd mājas kungs ir viņš.

-        la tu mūždien saki, skaļā, dzedrā un rūgtuma pilnā balsī attrauca Roza.

-        Kuš, meitēniņ… nočukstēja mamma. Taču bija jau par vēlu. Smagie krācieni pēkšņi aprāvās, un gulta iečīkstējās.

-        Kas te, velns parāvis, par kladzināšanu, iesēcās balss otrajā nišā, un aizkars atrāvās tik mežonīgi, ka riņķis augšā izlēca no vietas un visa gardīne nobruka uz grīdas. Mūs nikni uzlūkoja jauns vīrietis stipri iekaisušām, apsārtušām acīm.

-   Kas, velns ar ārā, ir šī? viņš, rādīdams uz mani, noprasīja.

-       Viena no draudzenēm, Roza strupi attrauca, mēs jau ejam. Guli vien tālāk.

-       Vai tādā troksnī, deviņi pērkoni, maz iespējams gulēt? Un ko tu tur grābsties pa lādi? Ko esi sadomājusi no turienes izvilkt?

-   Neko tādu, kas nav mans!

-  Tavs… Tavā īpašumā nav ne diega galiņa, ko tu nebūtu saņēmusi no manis. Rokas nost no lādes un tinies, ja ne, būšu spiests iemācīt, kas tavs, kas mans, zaglīgo skuķi!

-Ja kāds šeit ir zaglis… Roza aizkaitināta iesaucās, bet mamma metās pa vidu.

-   Nebrēc tā uz brāli, Roza. Aūn, viņa tik ļauni nemaz nedomā…

Aūns pat neatbildēja. Izlēcis no nišas, viņš atgrūda mammu sāņus un aizcirta lādes vāku, Roza tik tikko paspēja paglābt pirkstus. Nu brālis, uzlicis baso kāju uz lādes vāka, atgāzās un cieši ieskatījās Rozas sejā.

-   Kur pavadīji nakti, skuķi?

-   Nekur.

-   Tev labi zināms, kas notiek ar meitenēm, kas blandās naktīs pa ielām, ko? Beigās viņas kļūst par pasaules brūtēm. Divpadsmit šiliņi par reizi. Ta viņš ir. Vai tā tu domā atlīdzināt man par maizi un mitekli?

Roza nebilda ne pušplēsta vārda. Viņa neatkāpās. Viņa nepiekāpās ne par sprīdi. Bet viņa arī neko nesacīja. Redzēju, ka Rozas žoklis saspringumā trīc.

-   Negribi maksāt būs jāiemācās paklausīt.

Brāļa roka lēnām uzgūlās Rozas kaklam gandrīz tur, kur no vienas vietas melnoja zilumi. Iešāvās prātā, ka Aūns mazliet atgādina pūķi. Kustības tādas pašas gausas, gandrīz trulas… bet vienalga biedējošas un bīstamas. Viņš bija kails, ja neskaita zilas audekla bikses, ķermeņa augšdaļa plata, sasprindzinātiem muskuļiem. Mati pusgari, viļņaini, brūni, rīta saulē tie mirdzēja kā kastaņi. Ja ne sarkani iekaisušās acis, Rozas brālis būtu no tiem, kam mūsu ciema Silla uzķiķina un blisina pretī rudzupuķu zilās teles actiņas. Mani ar tādu ielaisties nepiespiestu pat ar knīpstangām nu, varbūt ar knīpstangām -, milzīgs, drukns, kas var ne pa jokam iesist. Kā gan viņš var tā izturēties pret Rozu? Būdams viņas brālis!

-Ja atmiņa mani neviļ, tad vakar pēcpusdienā saņēmi rīkojumu. Vai atceries?

Roza joprojām klusēja. Un tad es redzēju, ka viņš Rozas zili melno kaklu sagrābj stingrāk.

-   Vai atceries, draņķa skuķi?

Nekādas atbildes. Roku kauliņi Aūnam izspiedās pavisam balti, tik cieši viņš turēja. Un beigās Roza tik tikko manāmi pamāja.

-   Ko es tev pieteicu darīt? Nu?

Roza uzmeta skatienu mammai. Dari kaut ko, lūdzās viņas acis. Apturi viņu! Bet mamma, sīka, veca un pārsalusi, neatraudama skatienu no grīdas, sēdēja pie nišas.

-  Ko es tev teicu?

Apspiests čuksts, tad rāviens, kas varētu pārlauzt sprandu žurkai.

-        Tu teici, ka man jānospodrina tavi zābaki, gandrīz nedzirdami izdvesa Roza.

-   Un vai tu to izdarīji?

Klusums. Un tad Roza pēkšņi tā kā iztaisnojās.

-   Spodrini tos pats.

Tas bija tikai čuksts, taču Aūns neticībā sastinga.

-   Ko tu teici?

-   Es teicu, ka savus draņķa zābakus tu vari spodrināt pats!

Roza stāvēja, izstiepusies taisna kā svece, un kliedza brālim sejā, savukārt viņš izskatījās kā krupi norijis. Uz mirkli sastinga abi. Tad Aūns iegāza Rozai pa galvu tā, ka viņa ietenterēja šaurās istabas pretējā sienā.

-Tavu nekaunīgu skuķi!

Pēc mirkļa viņš metās Rozai virsū no otras puses un iegāza pa galvu arī no otras puses.

-        Aūn, iebilda māte, taču tā bija tikai vārga, nepārliecinoša skaņa, viņa taču ir tava māsa!

-       Atradusies māsa, bauroja Aūns, sagrābdams Rozu aiz gaišās matu pīnes, padauzas bērns, uztaisīts ar citu, ne jau manu tēvu, un tas viņai lien ārā pa visām spraugām!

Pārvilcis Rozu pār istabu, Aūns pa atvērtajām durvīm grūda viņu uz strazdu būrītim līdzīgo gaiteni.

-     Tinies, padauziņ, brālis auroja, un neaizmirsti smalko draudzeni!

Zinu, ka tas bija muļķīgi. Tomēr nespēju atturēties.

Kolīdz Aūns pagriezās pret mani, ieskatījos viņam acīs.

-   Tu nu gan esi nabadziņš.

-   Kas, pie joda…

-   Vai tiešām tu esi tik nožēlojams? Vai patiešām tev tik bail?

Aūns atlaida Rozas bizi un izskatījās ārkārtīgi apjucis, un arī es

vēl nebiju īsti gatava.

-     Tu esi īsts vīrietis, vai ne? Tik liels un spēcīgs, ka uzdrīksties sist mazai meitenei. Mājas kungs! Ak vai, kas par kungu! Vai pateikt, no kā tu baidies visvairāk? Vai pateikt? Tu esi pēc suņa nobijies, ka patiesībā mēs par tevi pasmejamies. Un vai zini? Tā tas varbūt tiešām arī ir. Nekā vairāk tu nudien neesi pelnījis!

Aūns stāvēja kā teļš, kam iebelzts pa pieri. Nenovērsu skatienu, kamēr viņš nodūra galvu. Nu viņš raustījās un rīstījās pēc elpas un, likās, tūlīt palaidīs raudienu. Neteikdams ne vārda, Aūns atgrūda Rozu, norikšoja pa kāpnēm un tad ārā no mājas.

Roza ar mammu noskatījās manī tā, it kā man pēkšņi būtu izaugušas trīs galvas.

-   Kā tev tas izdevās? čukstēja Roza. Kāpēc viņš tev neiesita?

-      Lai nu kā, mazlietiņ kauna viņam vēl ir, strupi noteicu, tomēr nav teikts, ka efekts būs ilgstošs. Paņem no lādes, kas

vajadzīgs, un ejam. Man nav laika.

*

Roza devās kopā ar mani, gan lai parādītu ceļu līdz Atraitnes mājai, gan arī paņemt atpakaļ savus svārkus. Un varbūt arī tāpēc, ka nevēlējās būt mājās, kad pārnāks Aūns. Viņa bija sameklējusi šalli, ko varēju aplikt matiem, un nu mēs gājām ar vienu no Rozas mammas groziem vidū, divas parastas meitenes, kas iznēsā veļu. Taču, laiciņu gājušas, ievēroju, ka Roza iedama klusītēm šņukst.

-   Kas noticis? Vai sāp?

Aūns ka nekā slānīja, nežēlodams pūles.

-Nē.

-   Nu, bet kas tad…

-   Nekas.

Atkal šņuksts.

Noliku groza malu zemē, un viņai bija jāapstājas.

-   Roza.

-        Ak, nevajag, viņa izdvesa, un balsī skanēja gan asaras, gan dusmas, labi zinu, ko tu par mums domā. Par mani. Par mammu. Bet man viss vienalga, vai saproti? Vienalga!

-   Roza…

-        Nu un kas par to, ka esmu padauziņa? Vai tad tā mana vaina? Arī padauziņām ir tiesības dzīvot šajā pasaulē…

-   Es taču nemaz neteicu…

-        Bet tev jau nemaz nav jāsaka. Tāpat redzams. Tu uz mani ne reizi nepaskatījies… kopš, kopš Aūns pateica.

Nu gan… Neesmu viņu uzlūkojusi ne brīdi, nedz pirms, nedz pēc Aūna izdarībām mājas kunga lomā. Bet tikai tagad viņa to pamanījusi.

-   Roza… mana mamma arī nav precējusies.

-   Nu, tad es tiešām nezinu, kas tev par iemeslu būt tik lielīgai!

-   Es nemaz neesmu lielīga…

-   Kāpēc tad tu manī neskaties?

Viegli pievēru acis. Man Roza patika. Viņa bija spītīga, viņa bija cēla. Roza nekad kā Silla neblēdītos, tāpat arī neuzgrieztu muguru draudzenei kā krogus Saša. Roza bija drosmīga, arī stāvot lielā kaušļa brāļa priekšā, sacīdama, lai viņš pats spodrina savus zābakus. Klusībā biju sākusi pat tā kā sapņot. Viss nokārtosies, izglābsim mammu, atmaskosim Drakanu, un mēs ar Rozu būsim draudzenes līdz mūža galam… Un nu Roza manos sapņos tikpat kā bultu iešāva. Jo viņai, protams, taisnība. Kas tie par draugiem, kas nespēj skatīties viens otram acīs.

Aši pametusi skatienu visapkārt, ievilku viņu ar visu grozu šaurā, klusā vārtu rūmē starp divām mājām. Tad, lēnām paceldama skatienu, paskatījos viņā tieši.

-        Manai mammai ir trīs bērni un neviena vīra. Kauninātājas nav no tām, kas bieži precas.

Roza mani uzlūkoja. Abi vaigi no Aūna sitieniem bija piesarkuši un satūkuši, un zaļajās acīs mirdzēja asaras, bet vēl spožāk pārsteigums.

-   Kauninātājas…

Skaidri redzēju, kā Rozas galvā skraida domas.

-  Tu esi Kauninātājas meita!

-Jā. DinaTonere.

Gaidīju. Tūlīt būs. Palēnām vien skatiens sāks raustīties, un viņa novērsīsies. Varbūt nosauks manu mammu par raganu vai mani pašu par sātana atvasi, tāpat kā citi.

Viņa nenovērsās.

Viņa vēl aizvien nenovērsās.

Un tad starp mums sāka virmot ainas, līdzīgi kā toreiz cellē ar Niko. Aūns sit viņu. Aūns sit māti. Citi bērni uz ielas skrien pa pēdām, saukdami: "Padauziņa! Padauziņa!" Jā, viņa kaunējās. Viņa kaunējās ļoti, dziļi un drausmīgi. Bet viņai taču nebija iemesla kaunēties!

Nezinu, kā tieši tas izdevās. Viss norisinājās pretēji cilvēku kaunināšanai un tomēr tāpat. Ļāvu Rozai ieraudzīt pašai sevi. Ļāvu viņai ieraudzīt drosmīgo, spītīgo, cēlo Rozu, ko redzēju es. Atklāju viņai, ka manas mammas neprecētais stāvoklis man nesaistās ne ar ko sliktu. Atklāju: Roza nav vainīga, ka Aūns viņu sit. Ne tad, kad sitienus saņem viņa, nedz arī tad, kad sitienus saņem mamma. Roza bija spītīga. Viņa strīdējās pretī. Un beigās man paveicās: es Rozas kaunu noņēmu.

Vārtu rūme pamazām atgriezās savā vietā. Tāpat arī bruģis, mūris un veļas grozs starp mums. Uzlūkoju Rozu krietni ikdienišķākām acīm. Viņai pār vaigiem vēl aizvien ritēja asaras. Roza

neteica ne vārda. Taču satvēra manu roku.

*

Protams, man bija jāpaskaidro, un es to izdarīju iespējami ātri. Izstāstīju Rozai gandrīz visu. Neatklāju vienīgi meistara Maunusa un Niko slēptuves vietu. To es nedrīkstēju pilnībā paļāvos uz Rozu, ka viņa mūs no laba prāta un tīšām nenodos, tomēr drošs paliek drošs.

Kad beidzu, Roza nešķieda laiku ar "Ak, cik bēdīgi!" un "Nē, cik drausmīgi!". Viņa tikai satvēra grozu, sacīdama:

-   Nu, tagad mums jāpasteidzas.

Viņai nekas vairāk nebija jāsaka. Es jau zināju, ka neesmu vairs viena.

Dunarka tiešām ir Rozas pilsēta. Ejot kopā ar viņu, ceļš līdz Svētajai Adelei un Aptiekāra atraitnes mājai saruka uz pusi īsāks. Nezaudēju modrību, lai gan nekas neliecināja, ka mums tiktu pievērsta īpaša uzmanība.

-    Nāc, sacīju, atgrūzdama vārtiņus uz zāļu dārzu, viņa mūs vēl pacienās ar brokastiņu.

-    Mani arī? kā šaubīdamās pārjautāja Roza. Viņa taču mani nepazīst…

-   Tevi arī pacienās, apstiprināju. Tāda jau viņa ir.

Pieklauvēju zili krāsotajām virtuves durvīm, un gandrīz vai

tūlīt dzirdējām Atraitnes balsi: Ienāciet!

Un nu es atkal stāvēju istabā ar neskaitāmajiem zilajiem plauktiem, kura bija pa pusei virtuve, pa pusei veļas mazgātava un kaut kas no meistara Maunusa darbnīcas.

-     Dina! iesaucās Atraitne, un viņa izskatījās gan sagurusi, gan uztraukta.

-    Labdien, Petri kundze, es sveicināju, tā ir mana draudzene Roza…

Un tad es pēkšņi saminstinājos. Jo virtuvē virmoja jauns smārds, virtuvē, kas iepriekš tik mājīgi bija smaržojusi pēc piparmētrām, ķiplokiem un citiem augiem, ko lietoja arī mana mamma. Klāt bija nākusi salkana pīpes dūmu smarža.

Pagriezos. Man aiz muguras, uz soliņa pie durvīm, sēdēja pils ieroču meistars, pūzdams no māla pīpes zilus dūmu riņķus.

-     Beidzot, draiskulīt, esi klāt, viņš sacīja, mēs tevi jau gaidām.

19 Ieroču meistars

pa durvīm izšmaukt nebija ko domāt viņš sēdēja tām blakus, nemūžam neļaudams man paiet garām. Nezināju, vai šeit ir sētas durvis, Atraitnes mājā viss bija nepazīstams, izņemot šo istabu… Uzmetu viņai izbiedētu skatienu. Palīdzi man, domās teicu, parādi man ceļu, iekliedzies, dari kaut ko… taču Atraitne ar neizdibināmu sejas izteiksmi, rokas sakrustojusi, tikai sastingusi stāvēja. Vai tiešām viņa būtu nodevēja?

-   Ieroču meistars saka, ka atnācis mums palīdzēt, Atraitne ierunājās.

No sākuma neticēju savām ausīm. Atnācis palīdzēt? Palīdzēt kam? Taču ne man?

Pagriezos. Ieroču meistars sēdēja turpat, pukšķinādams pīpi, kluss un rāms. Viņš nebija pat piecēlies, tāpat arī sargus ar virvi un maisu nemanīja.

-   Tevī slēpjas daudz spēka, mazā Kauninātāj, viņš sacīja, varbūt vairāk, nekā tu pati domā.

-   Ko tu gribi ar to sacīt, es čukstēju. Diezin kas viņam aiz ādas?

-  Gribu sacīt to, ka šonakt neesmu gulējis. Jo dzirdēju to, ko tu piespiedi pateikt Viņas augstībai.

Viņas augstība? Vai viņš domāja… Viņš taču domā Drakana māti. Dāmu Rēgu. Tas bija tikai taisnīgi lūk, viņas atbilde, kad pavaicāju, kāpēc bija jānoslepkavo Bians. Un ieroču meistars to bija dzirdējis.

-  Biju sešpadsmitgadīgs zēns, kad sāku kalpot Kraukļu namam, viņš iesāka, grūti bija noticēt, ka jaunais Nikodēma kungs ir briesmonis, kas spēj noslepkavot savu ģimeni. Ja viņu nepieķertu ar nazi un asiņainām rokām… neviens neticētu. Un ir vēl kāds balts plankums, kas prasīt prasa izskaidrojumu. Proti, Drakans grib nogalināt Kauninātāju par to, ka viņa neatzīst Nikodēma kungu par vainīgu… arī tas par kaut ko liecina. Kaut kas tur slēpjas, tāpēc jau Kauninātājas apgalvojums ir tik bīstams. Un, ja Nikodēms nav slepkavojis, tad taču to izdarīja cits. Kāds cits iejaukts šajā noziegumā.

Ieroču meistars nerunāja atklātu valodu, pat tagad ne, lai gan zināja, ka Drakana cilvēku šeit nav. Interesanti, ja drakaniešu priekšā būtu jāpasaka, ka Niko nav vainīgs, tiešām, kas notiktu, ja ieroču meistars skaļā balsī paziņotu, ka slepkava ir Drakans?

-   Vai esat to pārrunājis ar citiem? apjautājās Atraitne.

Ieroču meistars nodūra acis.

-   Ar dažiem. Ar dažiem, kam, manuprāt, var uzticēties.

-Un?

-   Un mēs darīsim visu, lai glābtu Kauninātāju un garantētu Nikodēma kunga drošību. Patlaban Dunarkā valda Pūķa ordenis. Bet, kolīdz būs mūsu teikšana, ilgāk tā neturpināsies. To es varu apsolīt.

-   Labi, sacīja Atraitne, mēs ticēsim ja spēsi, skatīdamies Dinai acīs, savu solījumu atkārtot.

Ieroču meistars kaut ko tādu nebija gaidījis arī es ne. Biju nomocījusies un apdullusi. Roka sāpēja, galva arīdzan. Nejutu nekādu vēlēšanos vēlreiz skatīties svešam cilvēkam aiz acīm. Kalējs Rikerts mēdza atkārtot: ja kaut ko vēlies, uzmanies var piepildīties. Toreiz pirms cik dienām? Likās, pagājis vesels gads, toreiz es vienatnē sadusmota soļoju cauri Bērzūnei, vēlēdamās, lai cilvēki ieskatās man acīs… toreiz man ne prātā neienāca, ka, ieskatoties acīs otram, var kļūt smagi man. Tomēr Atraitnei taisnība. Labāku veidu, kā pārliecināties, neatrast. Un vienu lietu kopš tās dienas Bērzūnē biju ielāgojusi. Šmugulēšanās, nodevības un krāpšanas ziņā pieaugušie sit pušu bērnus.

Pacelt galvu un ieskatīties man acīs tas ieroču meistaram prasīja lielu spēku sasprindzinājumu, tomēr viņš izturēja.

-   Apsolu kalpot Nikodēma kungam, ieroču meistars, lēnām, bet skaidri izrunādams katru vārdu, teica, apsolu darīt galu Pūķa valdības laikam, cik tas būs manos spēkos. Un apsolu palīdzēt atbrīvot tavu mammu.

Ieroču meistara skatiens no manējā neatrāvās.

-   Paldies, sacīju, noticējusi viņa vārdu patiesīgumam. Starp mums pazibēja ainas, ainas, ko noguruma dēļ nebiju spējīga salikt kopā: ugunsgrēka liesmu pārņemta māja, pār kritušiem cilvēku ķermeņiem virmojoši putekļi, tērauda mirdzums un asins garša. Taču manas acis neredzēja nedz melus, nedz kaunu.

-   Es nesaprotu tikai vienu… kā meistars uzzināja par Petri kundzi?

Vēl aizvien turēju ieroču meistaru sava skatiena varā, un viņš samierinājās. Par spīti visam, viņš pasmaidīja. Un tad sniedza man saņurcītu, sadzeltējušu papīra strēmeli.

-   Zīmīte, ko tu laikam labprāt saņemsi atpakaļ. Pagāja laiciņš, pētot neredzamo rakstu, taču beigās mums palaimējās.

Paņēmu zīmīti. Meistars Maunuss rīkojās visnotaļ piesardzīgi, izvairīdamies no tiešas valodas, taču vērīgs cilvēks tomēr spēja atrast pavedienu, ko šķetināt tālāk. Maz ticams, ka Dunarkā būs daudz māsasmeitu, pie kurām iespējams vairumā iegādāties nomierinošus līdzekļus, kurus meistars Maunuss lūdza. Kādiem nolūkiem gan viņš domāja tos izlietot? Pusei pils iemītnieku? Bet varbūt vienam vienīgam pūķim? Abi ar Niko viņi man savus nodomus nebija atklājuši.

-   Dina? nepacietīgi ierunājās Atraitne. Vai varam viņam uzticēties?

-   Manuprāt, jā, atbildēju, atlaizdama ieroču meistara skatienu. Viņš mazliet noskurinājās, kā suns, izpurinādams ūdeni no kažoka.

-   Labi, Atraitne salika uz zili krāsotā virtuves galda četras krūzītes un izvilka korķi plūškoka vīna pudelei, tad nu ķersimies pie plānošanas.

-        Nē, es iebildu, cenzdamās runāt kā pieaugušais vai gandrīz kā pieaugušais, kas pieņēmis lēmumu, nevis nomocījies un dūšu zaudējis bērnelis, kas, izteikdams gribu, sataisījies pīkstēt, es nepiekrītu!

Atraitne aši uzmeta man skatienu, tas man vairs sāpes nedarīja; vienu ātru mirklīti, lai tikai redzētu manu sejas izteiksmi.

-        Tā būs drošāk, viņa sacīja, ja tu stingri paliksi pie sava, apdraudēsi mūs visus. Varbūt tu domā, ka tevi vairs nemeklē?

Sapratu, ka meklē, taču tupēt Atraitnes mājās, nezinot par notiekošo, nezinot, vai mums laimējies vai arī visi saņemti ciet, vai varbūt guļ miruši uz bruģa Arsenāla sētā… nebūtu labāk kā atkal smakt ar maisu galvā. Kļūt aklai. Un es negribēju, lai man vēl jebkad aizsien acis.

-        Tas ir visnotaļ bīstami, aizkaitināts rūca ieroču meistars. Cik bija noprotams, viņaprāt, bērniem bez ierunām jāklausa pieaugušo norādījumi.

-        Mēs taču atgriezīsimies, centās pārliecināt Atraitne, nebaidies, neviens tevi te neaizmirsīs un nepametīs.

Jauki. Nu es tiešām izskatījos pēc noguruša un dūšu zaudējuša bērneļa, kas turklāt vēl baidās palikt mājās viens.

-   Tā tas nemaz nav….

Kāpēc gan virtuvē tik auksti? Ievilku plaukstas Rozas palienētā adītā vamža piedurknēs, tomēr arī tur pirksti stinga un sala.

-        Es palikšu kopā ar tevi, ierunājās Roza, vienai tev nebūs jāgaida.

-        Paldies, sacīju, tiešām tā domādama, taču ir vēl kaut kas… nezināt, kas notiek. Nebūt klāt.

-        Pateicies liktenim, ka neesi spiesta tur atrasties… uzsāka ieroču meistars, taču Atraitne viņu ar rokas mājienu apklusināja.

-        Dina, veiksme noteikti būs mūsu pusē bet, ja tur būsi tu, varbūt ne. Vai tiešām tu nesaproti?

Pamāju. Acīs saskrēja asaras, un neuzdrīkstējos teikt ne vārda, baidīdamās, ka balss skanēs kā pinkšķei un mazulītei.

-   Vai tev kļūtu vieglāk, ja mēs vārds vārdā izstāstītu, kas notiks? Lai zini iespējami vairāk?

Uzmetu Atraitnei skatienu. Varbūt viņa tomēr saprot, kā jūtos. Sirds dziļumos es atzinu, ka abiem taisnība. Ja mani pazīs un pietiks, ja sargs ieskatīties manās acīs… Lai notiek. Pamāju ar galvu.

-   Labi, palikšu šeit, balss man skanēja gandrīz kā parasti, tomēr izstāstiet. Izstāstiet man visu!

Ieroču meistars nokāsējies piecēlās.

-   Burvīgi. Izstāstiet viņai visu. Bet, lūdzu, atvainojiet. Man jānokārto šādas tādas lietas, pirms uzbrūkam pilij, izglābjam vienu otru stingri apsargātu cietumnieku un sveiki un veseli izsprūkam no trīssimt Drakana vīru nagiem.

Atraitnes roka uzgūla ieroču meistara rokai.

-   Bez jums mums to nepaveikt, viņa klusā balsī sacīja, man prieks, ka pazīstu cilvēku, kas uzdrošinās sekot sirdsapziņai.

Ieroču meistars pietvīka. Viņš bija robusts, grumbains vīrs ap piecdesmit, un varu saderēt, ka pēdējā reize, kad viņš kāda dēļ nosarka, jau aiz kalniem. Bet Atraitne to spēja. Ieroču meistars kaut ko nomurmināja. Pēc tam viņš uzmanīgi un kā vilcinādamies uzlika plato plaukstu uz Atraitnes rokas un viegli to paspieda.

-   Paldies, viņš sacīja, un, ak… nu man jāiet.

*

Ieroču meistars aizgāja, bet Atraitne man pārliecinoši un vērienīgi izklāstīja paredzēto notikumu gaitu. No viņas stāstījuma uzzināju visu līdz pēdējam. Uzzināju, ka pils sargi dienesta mundieros un ar ieroču meistara izsniegtajām atļaujām rokās aši nomainīs sardzi pie Arsenāla īsi pirms, kā viņš pats domāja, viņa maiņas beigām. Ka ieroču meistars sameklēs ieganstu mūru kontrolei pie diviem rezervuāriem, kas ir galvenie pils ūdens apgādnieki. Ka Atraitne tieši todien iecerējusi apciemot veco tēvoci Maunusu. Un sargi Rietumu tornī, iztukšojuši bumbieru degvīna pudeli kopā ar garnizona pavāru, kas nejaušības dēļ ir vecs ieroču meistara draugs, jutīsies saguruši. Uzzināju, ka cita pils sargu vienība, šķērsojot Arsenāla sētu, pielieksies pārbaudīt ķēdi, kas piestiprināta ešafotam netālu no pūķu durvīm. Neviens, es ļoti ceru, nepamanīs, ķēdes aplaistīšanu ar šķīdumu no zaļās blašķes. Uzzināju, ka pudelē būs tas, ko alķīmiķis meistars Maunuss dēvē par aqua regia jeb karaļūdeni hidrohlora skābes un salpetra skābes maisījums, kam pa spēkam izšķīdināt jebkuru metālu. Un tikpat stipri cerēju, ka sešstūru Arsenāla namā neuzradīsies negaidīti viesi laikā, kad ieroču meistara ļaudis rāpos pa baļķiem, īstenodami vienu no meistara Maunusa izgudrojumiem.

-   Vai tev ir jautājumi? Atraitne beigās noprasīja.

Papurināju galvu.

-   Labi. Tad arī es varu iet. Nezinām, cikos tieši Drakans sadomājis izlaist tavu mammu Arsenāla sētā. Līdz tam brīdim visam jābūt kārtībā.

Pamāju. Asaras vēl aizvien lauzās man ārā no acīm. Kad Atraitne izgāja pa zilajām durvīm, gribējās viņai sekot kaut domās. Atkal jutos tikpat kā iemesta akmens pagrabā, kur niknas balsis pārspriež mammas likteni, bet es neko neredzu. Kāpēc ir tā, ka iztēlē viss rādās sliktāk, nekā ir īstenībā?

-   Es tomēr vēlētos…

-Jā. Labi saprotu, Atraitne mani pārtrauca, nav viegli tam, kas gaida. Taču būs labāk, ja paliksiet šeit. Nezinu, cik ilgs laiks aizritēs, kamēr atnāksim pēc jums. Taču jums jāiztur.

Atraitne piecēlās, lai ietu, steidzīgi paberzēja man vaigu un pēkšņi saminstinājās.

-  Tu esi karsta, viņa teica, pielikdama manai pierei roku, vai tik tev nav drudzis?

-   Nē, es atbildēju. Nemaz nejutos karsta. Gluži otrādi salu nost.

-   Varbūt vainīgi tikai uztraukumi, Atraitne savā nodabā noteica un apmeta ap pleciem brūno šalli. Kamēr būšu projām, nelaidiet nevienu iekšā.

Mēs gaidījām. Atraitne atstāja maizi, desas un arī plūškoka vīnu. Roza ēda vienā ēšanā, it kā tā būtu pēdējā maize pasaulē, bet es nevarēju iemānīt iekšā ne kumosa. Es tikai dzēru: gan plūškoka strebalku, gan ūdeni no smalkā iekšējā sūkņa. Labi, ka man līdzās sēdēja Roza. Ja ne, es droši vien nojūgtos. Acu priekšā rādījās Arsenāla sēta, tikai bez manis. Ilgāk skatoties sienā vai galdā, uzvirmoja ainas, it kā es skatītos cilvēkā ar Kauninātājas acīm. Bez pārtraukuma acu priekšā ņirbēja sejas, niknas acis un mutes, kas kliedza un brēca, elkoņi, kas grūstījās, dzirdēju kāju un sitieniem pacelto dūru radīto troksni. Tikai ierunājoties Rozai, viss pagaisa. Un daudz jaukāk bija lūkoties Rozā, kas sēdēja man priekšā ar drupatām mutes kaktiņā un desas gabalu pirkstos, un jautājošu izteiksmi zaļajās acīs.

-   Kā ir tur, kur tu dzīvo? Tai ciemā kā bija tur, kas saucas…

-   Bērzūne…

-Jā, kā ir tur? Vai tur dzīvo daudz cilvēku?

-   Ne pārāk. Mazāk nekā šeit.

Un tad sāku stāstīt par kalēju Rikertu ar Elīnu, par krogus Sašu un dumjo meldera Sillu.

-   Izklausās pēc nešķīstenes, secināja Roza un no savas puses piemetināja par pretējās mājas kaimiņieni Graustos, kuras vecākā meita, cik jūtams, bija trīsreiz sliktāka par Sillu. Laiks ritēja. Virtuve iegrima puskrēslā, jo Atraitne aiziedama aizvēra slēģus. Lai katram skaidrs, ka neviena nav mājās, un neviens nevarēs iemest aci logā un brīnīties, ko Atraitnes Petri virtuvē dara divas meitenes. Lielajā malkas plītī laiku pa laikam nosprakšķēja, tomēr man vēl aizvien sala.

-   Ak, ja man būtu tāds brālis kā tev, nopūtās Roza, kad biju viņai mazliet pastāstījusi par Dāvinu, tāds, kas par mani rūpējas un ar kuru var parunāties, nevis tāds, kas…

Roza pieklusa, taču es zināju, ko viņa nepateica: tāds, kas viņu lamā par padauziņu un sit, un izturas kā pret suni, un dzen laukā, kad vien ienāk prātā. Aūns nestāvēja ne tuvu brālim, pēc kāda ilgojamies. īsts necilvēks. Davins šad tad varēja nokaitināt, taču salīdzinājumā ar Aūnu bija sapņu princis.

-   Nesaprotu, kā tas nākas, ka viss pieder viņam, pajautāju, vai tad tas nav tavas mammas dzīvoklis?

Roza papurināja galvu, un gaišās bizes iedejojās.

-   Nē. Tas piederēja patēvam un pēc viņa nāves pārgāja Aūna īpašumā ar visām mēbelēm un darbnīcu patēvs bija kurpnieks. Bet Aūns ar kurpēm neniekojās, darbnīcu pārdeva, sadomāja tirgoties. Un nebeidz vien runāt par smalkiem darījumiem, ko uzsāks, taču, manuprāt, viņš daudz vairāk tirgojas ar krogus papu par nākamā alus kausa cenu, Roza iespurcās, un tas tiešām nav godīgi, ka viss pieder viņam, jo bez mana tēva mēs vispār neizdzīvotu.

-   Vai tu maz zini, kas ir tavs tēvs?

Pēc tā, ko biju dzirdējusi no Aūna, es tā kā šaubījos.

-   Vispār jau jā, Roza pamāja, redzēju viņu četras reizes. Mans tēvs bija smalks cilvēks, nevis kaut kāds noplucis kurpnieks vai plencis, kas, par vara monētu nopircis divus maisus miltu, iedomājas sevi par pasaules mēroga tirgotāju. Un, kad vēl ienāca šāda tāda naudiņa, Aūns arī nebija tik riebīgs. Tikko tēvs nomira, viss beidzās, jo sieva, protams, nedod nekā, lai gan viņai netrūkst i putna piena. Tāda uzpūtene, mamma mazgāt veļu tur vairs neiet. Un tā bija laba vieta, milzīgs mūra nams Vara ielas galā. Virtuves meitene allaž uzcienāja mani ar gardu kumosiņu, kad vien ienācu ar tīrām…

Roza uzmeta man zaglīgu skatienu. Sēdēju, lauzīdama pilngraudu maizes šķēli nevienādos gabaliņos, bet galvā viena doma nomainīja otru. Nezin vai Atraitne aizkļuva līdz meistaram Maunusam un Niko bez starpgadījumiem? Un vai nav dīvaini, ka Roza sēdēja pie virtuves meitenes, kamēr tētis staigāja smalkās istabās, visžēlīgi ļaudams meitai paskatīties uz sevi veselas četras reizes? Bet viņai, protams, vairāk iemesla lielībai nekā man. Es pat nezināju, vai esmu tikusies ar vīrieti, kas ir mans tēvs.

-   Un kā ar tavējo? pavaicāja Roza, kā nolasīdama manas domas.

-        Nav ne jausmas, kurš tas varētu būt. Mamma neparko nestāsta. Sak, jums ir mamma, un ar to pietiek. Tā dara tur, no kurienes cēlusies Toneru ģimene, tā viņa saka.

-   Un kur tas ir?

-        Viens otrs no mūsu dzimtas dzīvo Kampaņā. Taču pirmsākumi meklējami vēl tālāk. Vietā ar nosaukumu Kolmonte.

-   Pirmo reizi par tādu dzirdu.

-        Arīdzan tā, ja ticēt mammai, atrodas loti tālu aiz Ringjūras.

-        Varu iedomāties, Roza iesāka. Taču man nebija lemts uzzināt, ko viņa var iedomāties, jo pie durvīm pieklauvēja. Ne pārāk skaļi, taču nikni, draudīgi.

Sēdējām kā pārakmeņojušās, tikpat kā divi cālēni zālē. Rozas acis aiz bailēm iepletās vēl lielākas. Noteikti arī manējās. Sirds dauzījās kā āmurs, ausīs šalca.

-        Atveriet! auroja svešais un atsāka zvetēt pa durvīm. Atveriet, Pūķa vārdā!

Pielēcu kājās, metos uz sētas durvīm, un Roza man pa pēdām. Pirksti cēla un grūda durvju bultu, taču tā iestrēgusi neparko negribēja padoties.

Un tad izdzirdējām plīstoša koka krakšķi, un virtuvē ielija dienasgaisma. Vīrietis bruņu vestē un apmetnī ar pūķa zīmi pa logu ielauzās istabā, un aiz viņa pavīdēja Aūna gaiļa sarkanais ģīmis.

-        Tā ir viņa! viņš kliedza. Mazā, tumšā. Tā ir viņa, raganas meita!

20 Kauninātāja un nekauņa

uzmanies, ja kaut ko vēlies. Ka nepiepildās. Cauri galvai izskrēja doma: kaut jel es nekad nebūtu vēlējusies nokļūt pilī. Jo patlaban šī vēlēšanās bija tuvu īstenībai.

-        Es viņai sacīju, čukstēja Roza, un balsī skanēja gan dusmas, gan vainas apziņa. Es viņai sacīju, ka nedrīkst viņam teikt, kur esam.

Viņi bija nākuši apcietināt raganas meitu, protams, paķerdami līdzi maisu. Kliedzu un kā varēdama turējos pretī, taču cīniņš bija īss. Viens vīrs sagrāba man roku, otrs uzmeta maisu, trešais apsēja man ap kaklu virvi.

-        Nenožņaudz, viens iesaucās, Drakans grib dzīvu pēc tam jau redzēs, kas un kā.

Maiss bija raupjš un stipri smaržoja pēc aitām acīmredzot lietots vilnas glabāšanai. Man vēl paveicās, ka ne miltu maiss. Elpot bija pagrūti. Un visu laiku šķita, ka gāžos lejā, jo neredzēju, kur spert kāju. Ikreiz, kad paklupu, sargs mani cēla augšā, ķerdams aiz pūķa savainotās rokas, un katrs rāviens lika sagrīļoties, un noturēties taisni man kļuva aizvien grūtāk.

-   Es viņai teicu.

-        Kam? atmurmināju, mēģinādama apgūt sajūtu, kur augša, kur apakša.

-   Mammai. Bet Aūns jau viņu dancina pēc savas stabules!

-        Mammai? Tu teici mammai, ka iesim uz Aptiekāra atraitnes namiņu?

Pēkšņi atcerējos, kā abas, galvas kopā sabāzušas, stāvēja viņa un mamma, rakādamās lādē pēc šalles maniem matiem. Varēju Rozu izlamāt, taču atturējos.

-To nedrīkstēja teikt pilnīgi nevienam!

-Jā, bet es taču nezināju… tas bija tā drošības labad. Tas notika pirms…

Pirms ieskatījāmies viena otrai acīs. Iepriekš biju ērmota meitene, kas vēlas aizņemties drēbes.

-        Varu labi… iesāku un acumirklī saņēmu brīdinošu dunku rokā.

-   Neplāti muti, skuķi, norūca sargs, kas mani turēja.

Sargi steidzās, neļaudami mums nedz piestāt, nedz palēnināt soli. Visapkārt drūzmējās cilvēki, daudz cilvēku. Es viņus dzirdēju un jutu pūli, kas grūstās un stumdās un pavisam negribīgi laiž mūs garām.

-        Vīraku! Vīraku! Pērciet šeit svētītu vīraku! iebrēcās ielu tirgotājs man tieši ausī. Pasargā no raganas acs un citiem ļauniem spēkiem! Pērciet šeit vīraku!

-        Skatieties! pēkšņi iesaucās sievietes balss. Noķēruši raganas meitu!

-       Arīdzan sātana, nomurmināja vīrs, kas mani turēja. Rādās, te nemūžam neizlauzties!

Vārdi "raganas meita" izskrēja kā čukstus atbalss cauri pūlim man visapkārt, un burzma ap mums sakļāvās vēl blīvāka kā cilpa, kas savelkas un sāk žņaugt.

-   Velna bērns! iebrēcās viens.

-   Pavisam vēl bērns… T atsaucās cits, jau tuvāk.

-        Atbrīvojiet vietu! pārkliegdams troksni, ietaurējās viens no sargiem. Pūķa vārdā, atbrīvojiet vietu!

Lai izlauztos cauri drūzmai, drakaniešiem nācās lietot šķēpu un vairogu spēku, atskanēja grūdieni un blīkšķi. Kaut kas slapjš un glums sāka slīdēt man uz leju gar plecu, nezinu, kas.

-   Roza! es iebrēcos.

-        Esmu šeit, atskanēja kaut kur man aiz muguras, nu jau esam turpat pie vārtiem.

Pēkšņi sarga roka mani pazaudēja, es pār kaut ko paklupu, laikam kāju. Piecēlos maisā, sagrozījos, gribēju izkļūt laukā, gribēju redzēt. Cits Drakana vīrs, mani paķēris, pārmeta sev pār plecu kā vilnas maisu.

-   Pamēģini tik spārdīties, viņš brīdināja, savaldīšu.

Es nespārdījos. Es tikai dīrāju maisu. Tas, ka biju augšpēdus, nebūt nebija peļami. Izplucināju vīli, tagad kaut mute bija brīva, bija vieglāk ievilkt elpu. Bet redzēt gan neredzēju neko.

Izskanēja pavēle, nožvadzēja un iečirkstējās dzelzs eņģes. Pēc brīža pūlis ap mums pierima un troksnis pieklusa. Izdzirdēju vēl kaut ko ūdens plīkšķus Kraukļu strūklakā smalkajā Firsta sētā, ko vienkāršie mirstīgie varēja redzēt tikai pa gabalu, caur augsto vārtu režģu žogu.

-   Nu gan īsts kazu tirgus, ierunājās viens no sargiem, it kā neviens nebūtu redzējis nāvessoda izpildi.

-   Ar pūķi ir kas jauns, atsaucās otrs, laikam tamdēļ tik daudz sanācis.

-  Visi jau nav ieņēmuši vietas, piebalsoja trešais. Draudzene aizsita mums vietiņu garnizona vārtos, pašā augšā, un še tev mani aiztrenc pēc raganas atvases.

-   Gan jau aizspēsim, teica tas, kas nesa mani. Manuprāt, bez mums Pūķu firsts neko neuzsāks.

Domāju, ka, mums ierodoties Arsenāla sētā, troksnis pieņemsies spēkā. Dzirdēju un jutu, ka laukumā sapulcējušies simtiem, varbūt pat tūkstošiem cilvēku, tomēr nezin kāpēc valdīja apbrīnojams klusums.

Un tad atskanēja mammas balss.

-  Ielūkojieties sevī, mamma iesāka, un, lai gan vajadzēja daudz spēka ļaužu pūļa piesaistīšanai, mammas balss skanēja dabiski, likās viņas priekšā stāv tikai viens cilvēks. Padomājiet paši. Vai jūsu rīcība ir pareiza? Vai tas ir krietns darbs, kas nesīs augļus? Vai pilnībā to apzināties? Esmu tikai godīgi izpildījusi savu pienākumu. Vai tiešām patiesība kļuvusi tik nevēlama, ka par to man jāsamaksā ar dzīvību?

Sargi piestāja. Pēkšņi atkal stāvēju pati uz savām kājām, un nebija neviena, kas mani turētu. Norāvu maisu. Beidzot redzu!

Milzīgajā Arsenāla sētā viļņojās cilvēku jūra. Manuprāt, cilvēku tur sanāca vairāk, nekā pats Drakans paredzējis.

Ļaudis bija sasēdušies uz zemāko māju jumtiem uz smēdes, pirts un garnizona vārtu namiņa -, kārstījās logos virs Austrumu spārna. Daži bija atvilkuši ratiņus un ķerras, lai kaut mazliet paceltos virs pūļa. Vienīgi pie ešafota viss bija mierīgi. Redzēt gribējās visiem, taču ne no tik tuva attāluma.

Šobrīd uz pūķi neviens neskatījās. Ļaudis vai nu stāvēja nodurtām galvām, vai arī uzlūkoja mammu.

Rokas mammai bija sasietas, acis sedza pārsējs, taču neviens nebija iedomājies par Kauninātājas spēju runāt, gadījumā, ja viņai pietiktu spēka. Mamma līdzās spēcīgi noaugušajiem sargiem stāvēja uz ešafota trausla un sīka, bezgala vientuļa simtiem cilvēku vidū, kas atnākuši sūtīt viņu nāvē. Viņa nebija tērpusies mirdzošā zīdā vai zeltītā brokātā kā Drakana māte un citas smalkās dāmas pils balkonā. Mamma bija brūnajā kleitiņā, tāpat kā pirms piecām dienām, kad viņu aizveda no mājām, un sarkanbrūnie mati bija zaudējuši mirdzumu un savēlušies gūla uz muguras. Taču neviena no smalkajām kundzēm, neviens no Drakana bruņuvestēs tērptajiem sardzes kungiem, nedz arī pats Drakans… neviens nespēja izdarīt to, ko izdarīja viņa.

Mamma nevienu neredzēja, taču piespieda ikvienu ieskatīties pašam sevī. Tāpēc jau valdīja tāds klusums. Tāpēc jau cilvēku tūkstoši stāvēja nodurtām galvām, neteikdami ne vārda.

Daudz netrūka, lai notiktu jebkas. Un Drakans saprata, cik bīstami viss izvēršas. Viņš bija iesēdies zelta krēslā pils augšējā balkonā, augstu virs pūļa. Acīmredzot aprēķinājis, ka šādi vairāk līdzināsies firstam. Tagad viņš, kājās pielēcis, izbrēca klusumā:

-Jā, viņa cenšas, ragana. Taču nekāda Kauninātāja viņa nav!

Stāvēju, neticēdama savām ausīm. Kā gan viņš uzdrīkstas tā teikt, kad visi pārējie laukumā jūt, cik spēcīga ir Kauninātāja? Visi kā viens stāvēja klusēdami un pret savu gribu raudzīdamies sevī Kauninātājas acīm, tikmēr Drakans kā dzelts pielēca pie balkona margām, stingri ieķērās apmalē un tad pārsviedās pār malu lejā uz laukumu. Ešafotam bija sagatavota rampa, kur uzrausties pūķim, kad važas līdz attiecīgajam garumam atlaidīs vaļīgāk.

Taču Drakans pūķi apsteidza. Lieliem soļiem viņš nesās rampas virzienā un pēkšņi apstājās mammas priekšā kā iemiets: izskatījās gandrīz pēc burvestības.

-    Kaunēties nevajag, mīļie pils ļaudis. Raganas pesteļošana! Par ko gan jums kaunēties? Tā nav Kauninātāja, bet ragana, kas noslēgusi slepenu vienošanos ar briesmoni slepkavu Nikodēmu, un jūs taču esat atnākuši paskatīties, kā viņa saņem pelnītu sodu. Ja viņa būtu Kauninātāja, vai tad es tā rīkotos?

To sacīdams, Drakans norāva mammai acu apsēju, rupji sagrāba viņu aiz zoda un ieskatījās tieši acīs.

Visa Arsenāla sēta nošalca vien. Pat mani, par spīti tam, ka biju redzējusi to iepriekš, uz mirkli pārņēma šaubas. Vai tiešām ir tā, kā es par viņu domāju? Likās neiespējami, ka vīrs, nonāvējis trīs cilvēkus, pēc tam spēj nepamirkšķinādams ieskatīties mammai acīs.

Mamma labu brīdi stāvēja klusēdama, varbūt juzdamās satriekta. Un tad viņa mierīgi, taču tā, lai visi dzird, sacīja:

-   Savu mūžu neesmu satikusi kaunu zaudējušu cilvēku. Dzīve pavisam bez kauna tā laikam ir savāda dzīve.

Bet pūlis jau nesaprata. Visi redzēja, ka Drakans nevairīdamies sastop mammas skatienu, neko vairāk. Cilvēki nezināja, ka Drakanam piemīt savdabība nejust kaunu, viņi ievēroja tikai Kauninātājas nevarību. Un, ja kāds arī apķērās, tad centās no nepatīkamās domas atkratīties. Patīkamāk taču ticēt Drakanam nekā drūmajai vīzijai, ko mamma tiem parādīja. Varēja just, kā cilvēki iztaisnojas, nopurinādami kauna sajūtu.

Arī Drakans to ievēroja. Palaidis vaļā mammu, viņš tagad vērsās pie pūļa.

-Jūs zaudējāt firstu, viņš iesaucās, es zaudēju tēvu. Daiļo brāļasievu, viņas nedzimušo bērnu, mazo brāļadēlu Bianu… Vai man būtu apstulbinātam jānoskatās, kā slepkava nesodīts aiziet? Šī sieviete līdzvainīga viņu nāvē. Vai tad viņa pati nav pelnījusi nāvi?

Murdoņa pieņēmās spēkā.

-Ja viņa ir ragana…

-   Puisēnam bija tikai četri gadiņi…

-        Ieskatījās viņai tieši acīs. īstai Kauninātājai acīs ieskatīties nespēj neviens…

-   …slepenā savienībā ar briesmoni…

-   Nāvi raganai!

-   Nāvi raganai!

-   Nāvi raganai!

Ilgāk es vairs nespēju izturēt.

-        Tas bija Drakans, kas to izdarīja! iebrēkusies sāku lauzties cauri cilvēku mūrim uz mammas pusi. Tas bija Drakans, kas viņus nogalināja!

Likās, ka neviens mani nedzird. Taču gan Drakans, gan mamma mani ieraudzīja. Redzēju, ka mamma paver muti, vēlēdamās kaut ko sacīt. Tad Drakans, pieliecies viņai pavisam klāt, kaut ko pateica, un tas mammu apklusināja. Pēkšņi viņa izskatījās ļoti izmisusi, un es aizmirsu visu, aizmirsu domāt, aizmirsu pilnīgi visu, izņemot vienu: gribu pie savas mammas.

Saviem spēkiem es laikam neizlauztos. Taču divi no sargiem pie ešafota, saņēmuši Drakana mājienu, atbrīvoja man ceļu.

-        Tas bija Drakans, es mammai saucu, tas bija Drakans, kas to izdarīja…

Varbūt biju rēķinājusies, ka mamma liks viņiem ieklausīties. Iedomājos, ka mamma pateiks "To izdarīja Drakans" un visi noticēs. Bet viņa to nedarīja. Viņa skatījās manī bezgala izmisušām acīm un tikai klusītēm izdvesa:

-   Paliec klusu, Dina!

Drakans pastiepa roku un sagrāba mani aiz kakla. Man bija piemirsies, cik ātri viņš spēj kustēties.

-        Nu, Toneres jaunkundzīt, viņš neskanīgā balsī sacīja, vai tagad neatklāsim patiesību par Nikodēma kunga atrašanās vietu? Bet varbūt raganas meitu piemeklēs raganas liktenis?

-        Ai, Dina… asarām acīs mamma izdvesa, kāpēc tu nevarēji palikt malā?

Drakans deva zīmi vienam no sargiem pie ešafota.

-   Atnes vēl vienus roku dzelžus.

Sargs pasniedza Drakanam važas, un viņš, aši noliecies, apmeta tās man ap potīti, pēc tam piestiprinādams gredzenam, kam bija pieķēdēta mamma.

-        Nu, jaunkundzīt? viņš dzedri noprasīja. Kā tad nu būs ir viņš vainīgs vai nav?

Mammas seja bija līķa bālumā. Viņa skatījās Drakanā, bet tas sastapa mammas skatienu tā, it kā viņa nebūtu tā, kas ir.

-        Tu nemaz neesi cilvēks, mamma beigās pateica, sirdsapziņas tev mazāk nekā dzīvniekam.

Tas Drakanam gaužām nepatika. Pirmajā mirklī izskatījās, ka viņš mammai iesitis, un es neapzināti savilku rokas dūrēs. Bet viņš tikai strupi pamāja, ne jau atzīdams, ka mammai taisnība, bet tāpēc, ka pieņēma lēmumu.

-        Kā viņai tīk. Varbūt, ieraugot īstu zvēru tuvumā, domas mainīsies.

Drakana balss ieskanējās spalgāk:

-   Palaidiet pūķa ķēdi vaļīgāk!

Pūķu durvis čirkstēdamas nograbēja.

-        Vai varbūt viņa cer, ka smalkais slepkavnieciskais draugs pēdējā mirklī ieradīsies ar glābiņu? Cerams, ka viņš sevi apliecinās, tiešām ceru, ka viņš sevi apliecinās.

Pagriezies Drakans nesteidzīgi devās uz rampas pusi, lai gan pūķis tieši tobrīd metās uz priekšu. Varbūt Drakanam nav ko bīties, es nikni nodomāju. Pūķis, iecirtis viņā zobus, nokritīs uz vietas beigts. Mammai blakus stāvošie sargi, uzmetuši nezvēram bažīgu skatienu, nezaudēdami laiku, mudīgi pārlēca pār apmali taisni uz bruģa. Pēkšņi ap ešafotu saradās daudz brīvu skatītāju vietu.

Pūķis sakustējies skubīgi slīdēja uz priekšu. Ik uz soļa, ko tas spēra, saule rotaļājās un mirguļoja pelēkzaļajās zvīņās un garā, resnā aste zvalstījās no vienas puses uz otru.

Pie rampas apmales pūķis apstājās, atpleta rīkli un pagaršoja ar mēli gaisu. Cik gara ķēde viņam atvēlēta? Vai tiešām viņš spēs uztikt šeit augšā?

Mamma pastiepa važās saslēgtās rokas uz priekšu un pievilka mani sev klāt. Apņemt mani viņa nespēja, taču piespieda vaigu maniem matiem.

-   Nostājies man aiz muguras, mamma čukstēja, nevar taču būt, ka viņš atdos apēšanai bērnu, ļaudis to nepieļaus.

Pēc izsaucieniem par "sātana perējumu" un "raganas atvasi" es vairs nezināju, ko ļaudis Dunarkā vispār nepieļaus. Bet ne jau tāpēc es purināju galvu.

-   Nē, sacīju tik klusu, ka to dzirdēja tikai mamma. Abas saglabāsim mieru. Manuprāt, pūķis diez cik labi neredz. Un varbūt… varbūt kaut kas notiks.

Ja kaut kas notiks, tad tam jānotiek tūlīt. Pūķis zvilnēja rampas malā, kustinādams ķetnas, tad spēra trīs ašus soļus uz mūsu pusi varbūt viņš mūs lāgā neredzēja, taču saost noteikti saoda. Iemetu ašu skatienu zili mēļajā rīklē un, ieraugot smailo zobu rindas, jutu, ka roka iesmeldzās un iepukstējās vēl negantāk. Laikam izdvesu klusu skaņu, ne īsti kliedzienu, tikai aprautu, neapzinātu pīkstienu. Mamma pacēla galvu.

-   Drakan, viņa ārkārtīgi skaļā, izmisušā balsī teica, pagaidi…

Tieši šajā brīdī nogranda sprādziens, kas lika nodrebēt pils ansambļa smalkajām stikla rūtīm, un no Arsenāla nama augsti izvietoto logu šaurajām spraugām augšup pacēlās biezi, melni dūmi. Pūķis, aizvēris rīkli, blisināja acis no augšas labi varēja redzēt, kā nolaižas viņa acu plaksti. Drūzmā dzirdēja saucienus, ka Arsenāls liesmās un cilvēkiem jādodas projām, iekams uguns nav pārsviedusies tuvāk.

-   Uguns pārsviedusies! Projām!

Kliedzieni pieņēmās skaļumā.

Cilvēki brēkdami grūdās cits citam virsū. Tie, kas varēja, metās skriešus. Pēkšņi līdzās ešafotam stāvēja tikai divi sargi. Viens tagad varonīgi metās projām uz Arsenālu, acīmredzot dzēst uguni, kamēr pulveris vēl nav uzgājis gaisā, aizraudams līdzi pusi pils. Otrs sargs, uzlēcis uz ešafota, izrāva pie jostas piekārtu āmuru un pāris reižu lietišķi uzblieza gredzenam, kam bija piestiprinātas ķēdes. Meistara Maunusa karaļūdens pie nākamā trieciena saraustīja gredzenu četrās daļās. Sargs iztaisnojās, un es ieraudzīju seju zem ķiveres: Niko.

-   Skrieniet nu! viņš uzsauca, satvēris mammu aiz elkoņa un pagriezis viņu. Projām uz pūķu vārtiem!

-   Bet… pūķis!

-  To es ņemu uz sevi, Niko teica. Tad viņš izvilka no svārkiem pudeli un, izrāvis tai korķi, pagrieza to pret nezvēru.

-   Drako, Drako… Niko ierunājās, tāpat kā viņnakt pūķu aplokā. Un pēc tam laida lejā ar āmuru pūķim pa galvu. Pūķis, nikni iešņācies, pavēra rīkli, un labi, ka viņš to izdarīja. Ar īsu, labi mērķētu metienu Niko ielidināja pudeli tieši nezvēra rīklē. Pēkšņi pūķim viss kļuva vienaldzīgs. Viņš elsa, spļaudījās, ar garajiem nagiem ķērās pie galvas.

-   Skrieniet nu, iesaucās Niko, uz pūķu vārtiem!

Abas ar mammu metāmies projām ar visām ķēdēm, tās grabēja kā vesels dzelzs preču vāģis. Biju pāris soļu attālumā no rampas, kad pēkšņi mana potīte sajuta spēcīgu rāvienu un es izstiepos garšļaukus.

-   Tu paliksi šeit, paziņoja Drakans un uzlika man uz muguras kāju; tikmēr es guļus elsoju, gaidīdama, kad pasaule beigs virpuļot.

Paskatīsimies, ciktāl tava mamma iecerējusi aizskriet. Bet varbūt tavs smalkais draugs sadomās tēlot varoni un mēģinās tevi atbrīvot? Nu, Niko? Paspēlēsimies?

Drakans izrāva zobenu, un veidā, kā viņš to satvēra, jautās augstprātība un pašpārliecināts valdonīgums. Man prātā ataus'a Niko atmiņu aina: diena, kad Niko četrpadsmit gadu vecumā iemeta zobenu kanālā un pēc tam viņu piekāva tēvs. Interesanti, vai zobens vēl aizvien dus zaļzaļajā ūdenī rūsēdams vai arī kāds to izmakšķerējis? Tā vai citādi, Niko nebija mainījies, lai kā tēvs viņu kulstīja. Un tomēr viņš tagad kā vilcinādamies satvēra zobenu, ko bija saņēmis kopā ar mundieri.

-   Atlaid, Niko sacīja, ļauj viņai iet.

-   Vari taču atnākt un viņu paņemt, smaidīdams un zibenīgi nošvīkstinājis zobenu, Drakans aicināja.

Niko spēra trīs ašus soļus rampas virzienā, kas īstenībā nebija nekādi soļi, bet gari lēcieni ar kreiso kāju, kas bija izvirzīta uz priekšu. Varēja redzēt, ka Niko savulaik mācījies paukošanu. Taču Drakans pirmo uzbrukumu atvairīja ar spēcīgu pretsitienu, gandrīz vai izsizdams zobenu no Niko rokām.

-   Mēģini vēlreiz, Drakans uzpūtīgi vedināja, ne uz mirkli nenolaizdams kāju no manas muguras. Šoreiz papūlies krietnāk.

Pagriezusi galvu, pašķielēju uz Niko. Viņš izskatījās bāls un nobijies un tajā pašā laikā izteikti mierīgs. Un tad es neredzēju neko citu kā vienīgi kāju; Niko metās uz priekšu kārtējā uzbrukumā. Zobeni satiekoties spalgi iedziedājās, un šoreiz Drakanam nācās nocelt zemē abas kājas. Taču zobens no Niko rokas pēkšņi izkūpēja, un tagad viņš stāvēja neapbruņots.

-   Cik žēl, mazulīt Niko, sacīja Drakans, paceldams ieroci pēdējam triecienam. Ieķēros abām rokām Drakana kājā, cenzdamās viņu paklupināt, taču ne jau tas lika viņam spalgi iebrēkties un pamirt. Likās, ka Drakanam pēkšņi iedzēlusi neredzama milzu lapsene. Tikmēr Niko nezaudēja laiku. Viņš satvēra zobenu un, atvēzējis to kā āmuru, ieblieza Drakanam ar plakano pusi pa galvu. Drakans, apmetis kūleni, palika nekustīgi guļam

-   Kas notika? apjucis noprasīja Niko. Vai tu viņam iekodi?

-   Nē, es atbildēju. Man tas neienāca prātā. Un tad es pamanīju Rozu, kas nule bija izrāpusies no paslēptuves zem rampas.

-   Es taču teicu, ka allaž ņemu līdzi nazi, viņa sacīja. Un tik tiešām kreisajā rokā Roza bija sažņaugusi sarūsējušu nazīti, kura asmeni tagad sarkanu krāsoja Drakana asinis.

-   Kas tu tāda? brīnījās Niko, skatīdamies Rozā kā pazemes radījumā, trollī vai laumā, vai tamlīdzīgā būtnē.

-   Mana draudzene Roza, es lepni atbildēju. Un tad mēs skriešus laidāmies projām uz pūķu vārtiem.

Viss pārējais man atmiņā iegulies kā gaismas uzplaiksnījumi. Zinu, ka skrēju, soļoju un rāpos. Zinu, ka mani cēla pār vārtiem pūķu aplokā un mēs visi kopā ar meistaru Maunusu, ieroču meistaru un trijiem viņa vīriem nogājām gar pūķiem tos es gan neatceros. Rausāmies pār vairākiem mitriem mūra bluķiem, caur kuriem pa plaisu pūķu miteklī no Vecā rezervuāra šalkdams krita ūdens. Nosoļojām gar pašu rezervuāra mūra augšmalu līdz pat pirts lēzenajam jumtam, un, kamēr ieroču meistars lika pie spridzekļa uguni, mēs, visi pārējie, salēcām pils dārzā aiz Ziemeļu spārna. Neviens mūs nemēģināja aizkavēt. Gandrīz visi brāzās pretējā virzienā pa Pajūgu gatvi vai Firsta sētu uz Vārtu fortu, iespējami tālāk no Arsenāla. Tie daži, kas nebija apstulbuši, meta sekošanai mieru jau pūķu aplokā. Viņiem salīdzinājumā ar mums bija, ko zaudēt.

Un, ja viņi arī būtu aiztikuši tiktāl, tad tagad vienalga mestu sekošanai mieru, jo pulveris, ko ieroču meistars klusītēm bija aizdabūjis projām no Arsenāla mājas, tika izmantots cauruma izspridzināšanai rezervuāra mūrī. Atminos blīkšķi un ūdens blāķi, kas pēc tam gāzās no mūriem, it kā no pudeles būtu izrauts korķis. Un tad sekoja garš, garš laika brīdis, kad pārējie, soļodami pa ceļu, šķiet, mani nesa. Ieroču meistara draugs, garnizona pavārs, sarūpēja pie mūriem Rietumu torņa tuvumā virves kāpnes. Ja ticēt Niko, tieši ieroču meistars izpildīja rāpšanos pa grīļīgajām kāpnēm, pārmetis mani pār plecu "kā kartupeļu maisu", tā Niko draudzīgi stāstīja. ,

Un tad atceros mammas acis, acis, kurām neviens nespēj pateikt nē.

Mosties, Dina. Labi zinu, ka jūties draņķīgi. Taču tagad tev jāiet pašai. Tevi nesot, mēs nemūžam netiksim līdz vārtiem. Vai dzirdi? Uz priekšu. Celies augšā. Vienu kāju, otru. Soļo!

Es soļoju. Ko citu man atlika darīt? Cauri Dunarkai līdz Graustiem, kur Rozai zināms ik caurums mūrī, ik taciņa; pa Gliemju taciņu, kas Graustu iemītniekiem noder, ja uzrodas vēlme norāpties lejā pa Dunarkas klinti un savākt smilšainajā krastā gliemežus. Niko noburkšķēja, ka taciņa kalpo ne gliemežu kontrabandai vien, taču bija priecīgs par to pašu.

Kad bijām nokāpuši smilšainajā krastā, es palēnām atguvos, ieelpoju sāļo gaisu un dzirdēju virs galvas brēcam un riņķojam kaijas. Mēs bijām desmit. Divi sargi ieroču meistara uzticības personas -, tad garnizona pavārs, ieroču meistars, Atraitne, meistars Maunuss, Niko, mamma, Roza un es.

-   Ko nu? mamma pajautāja un skatījās uz savām rokām, ar skatienu tās it kā satraukdama.

-   Paslēpsimies upmalas niedrēs. Vakarpusē ieradīsies prāmis.

-   Ar prāmja vadītāju, kam var uzticēties?

-   Manu znotu, īsi un tieši pateica garnizona pavārs.

-   Cik garš ceļš mums vēl priekšā?

-   Gabaliņš būs, atbildēja pavārs, ne vairāk kā stundas gājiens.

Un tad mēs gājām to gabaliņu.

Cik atceros, turējām acis un ausis vaļā. Dažas reizes saņēmām zīmi, ka jāgulstas zemē. Tad nu gulējām uz vēdera slapjajos, melnajos dubļos, skatīdamies niedru pelēkzaļajos stiebros, līdz sagaidījām ziņu, ka jāceļas atkal augšā. Nav ne vainas tā gulēt katrā ziņā labāk nekā soļot. Biju nāvīgi izslāpusi. Būtu padzērusies tumšo, sāļo kanāla ūdeni, ja mamma neaizkavētu, sacīdama, ka saslimšu.

-   Kā jūties? norūpējusies apvaicājās Roza, savilkdama uzacis.

-Jauki, es meloju. Ko citu man atlika teikt? Neviens šobrīd man palīdzēt nespēja. Mamma nenolaida no manis acu, bet arī viņa nevarēja nākt klajā ar priekšlikumu atpūsties. Tas gluži vienkārši bija ārkārtīgi bīstami.

Beidzot, beidzot mēs pietuvojāmies apsolītajai slēptuvei. Niedres tur slējās garas un biezas, vesels mežs, kurā tagad varējām ierāpot. Ieroču meistars lika lietā zobenu un dažas no tām nocirta, nu mums bija tāds kā niedru paklājs, uz kā atsēsties un atlaisties.

Tas gan mazliet skrāpēja, tomēr par dubļiem bija sausāks. Mani sāka kratīt auksti drebuļi, lai gan saule vēl stāvēja augstu debesīs un melnas mušiņas pēcpusdienas siltumā sīca un koda.

-   Labs ir, ierunājās mamma, ļauj man apskatīt tavu roku.

Es labprātāk gulētu, likdama roku mierā, mierā, kāds tobrīd

bija iespējams. Roka pukstēja bez apstājas. Bet es zinu: ja mamma ko ieņem galvā, nav vērts dzisināt muti. Nu viņa uzmanīgi noņēma man Rozas stērbeļu saiti; roka, protams, bija asiņojusi, un piedurkne salipusi sarecējušās asinīs. Sakodu zobus, tā ka iesāpējās lūpas, taču, kamēr mamma svabināja manu roku, asaras aizturēt neizdevās. Pārsējs izskatījās pavisam nejauks kā milzu kūka. Un, kad mēs beidzot aiztikām līdz pašai rokai, asaras man pilnīgi aizmigloja acis. Mamma, nesacīdama ne vārda, ilgi jo ilgi pētīja trīsstūrainās rētas. Patlaban tur rēgojās sarkanas švīkas un divās no rētām bija dzeltenas strutas.

-   Vai mēs vispār varam te dabūt tīru ūdeni? viņa pavaicāja.

-        Kamēr prāmis nav pienācis, ne, atbildēja ieroču meistars. Upes ūdens noteikti nav no tīrajiem, un kurt uguni tā uzvārīšanai tādu risku mēs nedrīkstam atļauties.

Otrreiz mamma nelūdza. Viņa noplēsa savam apakšsvārkam malu un, sadīrājusi to stērbelēs, aplika manai rokai ne pavisam tīru, tomēr jaunu apsēju.

-   Man likās, tev ar roku jau labāk, bikli ierunājās Niko.

-        Arīdzan man tā šķita, nīgri atrūcu, pirms visi pēc kārtas sāka to raustīt. *

-   Pagūli, ja vari, sacīja mamma, turēdama manu roku tāpat kā

toreiz, kad man bija septiņi gadi un garais klepus. Un es gulēju.

*

Kad pamodos, virs pašām niedrēm bija uzlēkušas vakara zvaigznes, un debesis, kad uz tām skatījos, šķita samtaini maigas un tumšzilas. Mammas man līdzās vairs nebija, taču vienā pusē sēdēja Roza, bet otrā Niko.

-   Vai prāmis jau klāt? es pajautāju.

-        Nē, taču, kā dzird, nupat parādījies pie apvāršņa, atbildēja Niko. Roza samiegojusies pamāja.

Kādu mirkli klusējām. Pašķielēju uz Niko, kas sēdēja, lūkodamies zvaigznēs, kā cerēdams, ka tās viņam šo to pastāstīs.

-   Niko?

-   Mmmm?

-   Tur… Arsenāla sētā. Kad gāzi Drakanam…

-        Jā, viņš neskanīgā balsī atsaucās, es arī nevaru to aizmirst.

-   Tu iegāzi viņam ar zobena plakano malu. -Jā.

-   Vajadzēja ar aso. Tad viņš būtu beigts. Niko klusēja.

-        Niko, pēc visa, ko viņš sastrādājis… Kāpēc tu tā neizdarīji? Kāpēc tu viņu nenogalināji?

Niko, ievilcis dziļi elpu, pameta uz manu pusi ātru skatienu.

-   Nezinu, viņš nomurmināja. Es vienkārši nespēju.

Abi klusēdami sēdējām un skatījāmies vakara zvaigznēs. Roka man sāpēja kā negudra, taču, nedaudz pagulējusi, jutos labāk. Pēkšņi kaut kas iečabējās, nočaukstēja un no niedru meža iznira Atraitne ar manu mammu.

-   Prāmis klāt, paziņoja Atraitne, tūdaļ brauksim projām. Niko palīdzēja man piecelties. Vēl aizvien neturējos droši kājās,

un tikai pēc brīža ievēroju, ka Roza palikusi sēžam.

-   Gājuši, es aicināju. Viņa papurināja galvu.

-   Nē. Būs labāk, ja atvadīsimies tūlīt.

-   Ko tu gribi sacīt? Kur tad tu domā iet?

-   Mājās.

-   Mājās?

-   Uz Graustiem. Pie mammas. Ievēroju, ka viņa izvairās pieminēt Aūnu.

-        Vai tu galīgi sviestā? es nikni noprasīju. Vai tiešām tu domā, ka varēsi mierīgi atgriezties, it kā nekas nebūtu noticis? Roza, tu taču iegrūdi Drakanam kājā nazi!

Roza pacēla uz mani skatienu, un acīs iemirdzējās asaras. Taču viņa neraudāja, negribēja raudāt.

-     Un kā tu domā, kurp citur lai es dotos? Rozas balss skanēja dzedri un naidīgi, taču es zināju, ka tā ir izlikšanās.

-   Ar mums, protams. Vai ne, mammu?

Mamma piekrītoši pamāja.

-     Roza, tev mūsmāju durvis vienmēr būs atvērtas. Varam aizrakstīt vēstuli tavai mammai, lai zina, kur esi palikusi. Dinai tiešām taisnība. Tu nevari tā vienkārši atgriezties Dunarkā.

Rozas lūpu kaktiņi notrīsēja.

-   Vai jūs tiešām tā domājat?

-   Kā tad citādi!

-   Bet…

-   Kas par bet?

Roza sēdēja un nikniem rāvieniem plosīja niedres lapu smalkos gabaliņos.

-  Tikai… es nezinu… man nav zināms…

Roza drusku tā kā nomierinājās, bet tad uzsāka kareivīgu runu, un tā bija man pazīstamā Roza.

-     Kas tev nekait būt drosmīgai. Tev ir mamma un ģimene, un Niko, un… un man nav neviena. Un… es nekad neesmu bijusi projām no Dunarkas.

-  Tev taču esmu es, mazliet aizvainota, iebildu. ,

-     Un es, piebalsoja Niko. Esmu tev tā kā parādā. Varbūt tu aizmirsi, bet es gan ne.

Roza dīrāja niedres stiebru sīksīkos gabaliņos. Man radās vēlēšanās saņemt rokas, kas posta un rausta, apturēt tās, taču es neuzdrošinājos. Dažkārt ar Rozu jāuzmanās. Viņa ir stipra, tomēr arī smalkjūtīga. Un nevar taču tā vienkārši ņemt un viņu sāpināt. Tādas tiesības nav piešķirtas itin nevienam.

Beigu beigās viņas rokas nomierinājās, un tas, kas palika pāri no niedres, novirmojis lejā, iekrita dubļos.

-   Paskaties manī.

Tas skanēja tik klusi un negaidīti, ka nodomāju, vai tik neesmu pārklausījusies. Ko tu teici?

Roza piecēlās.

Paskaties manī, viņa sacīja jau skaļāk. Paskaties manī, lai zinu, ka drīkstu!

Dažkārt cilvēka iekšienē norisinās vārdos neizsakāmas lietas. Un tobrīd bija tieši tā. Nesacīju ne vārda. Tikai skatījos draudzenei acīs, līdz viņa saprata, ka zinu: viņa ir stipra un drosmīga meitene, kas ne no kā nebaidās.

21 MĀjAS

Tās būtu labas beigas niedru vidū mēs ar Rozu, Niko un mammu, virs mums vakara zvaigznes. Īstenībā jau tā nenotiek. Īstenībā stāsts turpinās. Un tāpēc man jāpavēsta, kas notika pēc tam.

*

Aizritēja turpat divas nedēļas, kamēr pārradāmies mājās Bērzūnē. Ar spirgtiem zirgiem ceļā paiet puse dienas, taču mums nebija nedz spirgtu zirgu, nedz arī spirgtu kāju. Man ievainojumu dēļ piemetās drudzis, vispār nevarēju noturēties kājās. Pavāra znots aizgādāja mūs līdz mazītiņam miestam, tikai četras mājas Dunpurvāja vidū, rietumos no Dunarkas, uz pretējo pusi no Bērzūnes. Tur mēs slēpāmies, līdz es atkopos. Un ceļš mājup nebija nekāds pārskrējiens pa lielceļu, bet gausa vilkšanās pa celiņiem un garām dīķiem, pa slepenām, acīm netīkamām takām.

Tomēr beidzot ieraudzījām kalnu ar baltiem bērziem, kas devuši ciemam vārdu. Un, ak vai, kā gribējās atlaisties savā gultā Liepu namiņā un pamosties reizē ar Dāvinu un Melliju, piecelties un ieiet virtuvē uz auzu tumi un mammas upeņu tēju.

Bet liktenis lēma citādi. Liepu namiņa vairs nebija. Kad iegriezāmies pēdējā ceļa līkumā, neredzējām vairs spodri nobalsinātās ēkas, kas mūs sveicinātu. Mūsu skatienam atklājās melni apkvēpušu spāru un baļķu postaža, kas slējās debesīs kā pārbiedēta zvēra adatas. Viss bija nopostīts. Pat augļu dārza koki nodedzināti bez žēlastības. Akas vāks sadragāts, un pašā akā samestas apdegušas raibā kazlēna atliekas, kas tagad tajā peldēja. Paies gadi, kamēr akas ūdens atkal būs lietojams. Visi dzīvnieki, ko tik varēja saķert, bija nonāvēti un turpat arī pamesti. Viscaur mētājās nosistas vistas un truši. Vienīgā dzīvā vista staigāja kladzinādama pa drupām un, mūs ieraudzījusi, izbiedēta metās projām.

No sākuma stāvējām kā pārakmeņojušies. Tad mamma izdvesa dīvainu, sāpīgu kunkstienu un skriešus metās projām uz ciemu. Skaidri zināju, kā viņa jūtas. Neviens nešaubījās, ka tā ir Drakana atriebība. Un mammu pārņēma šausmas, iedomājoties, ka atriebība skārusi arī Dāvinu ar Melliju.

-   Vajadzēja man viņu nogalināt, Niko sakostiem zobiem sacīja, tad nekas tāds nebūtu noticis.

-   Nav taču teikts, es iebildu, bet domās biju citā vietā, to varbūt izdarīja viņa māte.

Taču pati ar miesu un dvēseli nožēloju, ka Niko nebija licis lietā zobena asmeni. Ja ar Dāvinu un Melliju būs kas atgadījies…

Par laimi, tā nebija. Drakana vīru ierašanās stundā brālis ar māsu ciemojās pie kalēja Rikerta un Elīnas, un, kad postītāji tuvojās ciemam, abi paspēja paslēpties siena pantā. Drakans runāja ar medu uz lūpām, piesolīdams naudu, taču Bērzūne melnajā stundā nostājās Kauninātājas bērnu pusē. Pat Bests tika cauri ar veselu ādu, lai gan Dāvinām pusi pēcpusdienas vajadzēja turēt viņu aiz deguna, lai neaprej Drakanu.

Tovakar sēdējām Rikerta un Elīnas virtuvē, mēģinādami aprast ar domu, ka tādas vietas kā Liepu namiņš vairs nav. Ērmota sajūta. Cits pēc cita nāca ciema ļaudis, nesdami ēdamo un mantas, kuras "viņi paši tāpat nelietos". Cilvēki izturējās tā, it kā justos vainīgi, ka Liepu namiņš pārvērties melni apkvēpušās krāsmatās. Bet tā taču nebija viņu vaina. Gluži otrādi, bērzūnieši palīdzēja glābt to, kas svarīgākais. Jāatzīst tik siltas jūtas kā tovakar pret meldera ģimeni manī pamodās pirmoreiz. Taču tas neko nemainīja, jo Bērzūnē palikt nevarējām.

Visi bijām pārvērtušies bezpajumtniekos. Atraitne nedrīkstēja atgriezties mājās pie Svētās Adeles baznīcas, Roza pie mammas Graustos. Meistars Maunuss visvairāk skums pēc darbnīcas un pulveriem, šķīdumiem un mēģenēm. Bet Niko jā, Niko, var teikt, zaudēja veselu pilsētu.

-   Mēs, pats par sevi saprotams, varam apmesties pie vecmammas, -jautājoši ierosināja Atraitne, kalnu apvidū.

-   Tiešām varētu, piebalsoja meistars Maunuss, lai gan varēja saprast, ka šādas izredzes viņu neiepriecina. Nudien varētu. Ja es gribētu aizvadīt dzīvi, uzmanīdams aitas un dzerdams iesala degvīnu, tad, godīgi sakot, nemūžam nedotos uz Dunarku.

-   Vecmamma mūs labi uzņems. Un Drakans savu mūžu neuzdrošināsies nostāties pret Skaizemes klanu. Tur mēs būtu drošībā.

-   Drošībā, nopūtās mamma, šobrīd tas izklausās tik jauki.

*

Meistars Maunuss teic, ka te, augstienē, aitu vairāk nekā cilvēku. Ta tas varētu būt taču, par spīti visam, cilvēki arī te ir. Viņu runas veids ir citāds nekā zemienes ļaudīm, taču saprast var. Nupat uzlikām spāres jaunajām mājām, uzklājām velēnas kā cilvēki šeit paraduši. Un visi Kenzijas klana ļaudis nāca mums talkā. Pēc tam bija svētki, un mēs ar Rozu iemācījāmies dejot Lāci ar lasi, kas ir mežonīgi savāds, ātrs skaizemiešu dancis; meitenes tiek grieztas riņķī un mestas no viena vīrieša rokām citās. Dīvaini, bet pēc tam mana pūķa savainotā roka sāka smeldzīgi sāpēt. Tā vēl aizvien nav tāda kā senāk, un es kā allaž domāju rūgtu domu par meldera Sillu.

Šonakt pirmo reizi nakšņosim jaunajās mājās. Šeit brīnišķīgi smaržo pēc svaiga koka. Mani tomēr māc ilgas pēc Liepu namiņa šīs jūtas laikam nepāries nekad -, bet esmu pārliecināta, ka dzīve šeit man sagādās prieku. Tā vai citādi, man taču līdzās būs mamma un Davins, un Mellija. Mamma un Davins, un Mellija un Roza.

Lēne Koberbēla

KAUNINĀTĀJAS MEITA

Redaktore Rūta Koluža

Apgāds Zvaigzne ABC, SIA, K. Valdemāra ielā 6, Rīgā, LV-1010. Red. nr. L-1709.

A/s "Poligrāfists", K. Valdemāra ielā 6, Rīgā, LV-1010.

Content

Koberbēla Lēne Kauninātājas Meita

1 Kauninātājas skuķis

2 Vīrs no dunarkas

3 Drakons

4 Pūķu aploks

5 Asiņainās rokas

6 Cipars vai ērglis

7 Briesmonis

8 Miera blašķe

9 Pavisavm neliels nazītis

10 Dāma Rēgs

11 Drako… Drako

12 Meistars Maunuss

13 Pūķa ordenis

14 Atraitne

15 Pieķēdētais pūķis

16 Ledus lelle

17 Soli un ēnas

18 Roza

19 Ieroču meistars

20 Kauninātāja un nekauņa

21 MĀjAS